[[Declaració de la Junta de Portaveus del Parlament de Catalunya sobre els fets ocorreguts a Melilla el 24 de juny de 2022]] [[401-00020/13]]
Per tot això, el Parlament de Catalunya condemna la brutal violència policial marroquina i espanyola, fet que representa una vulneració flagrant dels drets humans, així com la política il·legal de devolucions en calent, i rebutja les declaracions del president del Govern de l'Estat espanyol elogiant la violenta resposta de les autoritats marroquines davant la mort de desenes de persones, per ara trenta-set, però un nombre incert que no fa res més que augmentar. Dos, constata que els fets ocorreguts a la tanca de Melilla el passat 24 de juny són fruit de la legislació en política migratòria de l'Estat espanyol, els tractats de la Unió Europea i la gestió i externalització fronterera que se'n deriva. Tres, constata que cal garantir la seguretat i protecció dels drets humans de les persones que han aconseguit arribar a Melilla i de les més de mil persones que s'han quedat al territori marroquí. Quatre, considera que els organismes competents han de garantir una atenció sanitària adequada i de qualitat a tots els hospitalitzats arran d'aquesta tragèdia. Cinc, expressa la necessitat d'habilitar l'accés a les oficines establertes a les fronteres de Ceuta i Melilla per a les persones que manifestin la voluntat de sol·licitar protecció internacional. Sis, demana avançar en la identificació dels cadàvers i la localització dels familiars, garantint una sepultura digna, a través dels serveis consulars espanyols al Marroc. Set, considera necessària una investigació i que el Govern de l'Estat estableixi mecanismes de rendició de comptes per atribuir responsabilitat de les violacions, les morts i les desaparicions ocorregudes en les vies d'accés, i es posin en marxa processos de veritat, justícia i reparació de les víctimes i els seus familiars. Vuit, considera que les institucions europees i el Govern de l'Estat, en particular, han de garantir el dret a migrar amb respecte als drets humans, socials, civils i polítics, per a totes les persones, com ja s'està fent en el cas de les persones que emigren per motiu de la guerra d'Ucraïna. Per això, demana que es derogui la llei d'estrangeria i que s'habilitin vies legals i segures d'arribada a territori europeu, que no posin en perill la vida de les persones migrants a través de les rutes marítimes i terrestres. Així mateix, considerem que cal acabar amb l'externalització del control de les fronteres i cal retirar el suport públic a les accions que hi estan provocant morts.
[[Interpel·lació al Govern sobre l'informe de seguiment del Consell d'Europa]] [[300-00195/13]]
Molt bon dia a tothom. Consellera, diputats, diputades, presidenta... Primer de tot, vull començar aquesta intervenció donant tot el suport a la presidenta Borràs, que, un cop més, es troba sota l'espasa repressiva de l'Estat. És l'enèsim exemple d'una situació de persecució que ja no només denunciem nosaltres. És un fet: La qualitat democràtica de l'Estat espanyol torna a estar qüestionada i la seva reputació internacional, encara més malmesa. La setmana passada, el Consell d'Europa va emetre l'informe de seguiment de les recomanacions que l'Assemblea Parlamentària del mateix Consell d'Europa va aprovar fa un any sobre la repressió política de l'Estat espanyol contra l'independentisme. Les conclusions de l'informe no són més que una nova clatellada monumental a l'Estat espanyol i a la seva salut i qualitat democràtica. Ara fa un any, l'informe, que també coneixem sota el nom d'«informe Cilevičs, incloïa unes conclusions i recomanacions independents i rigoroses, que ja abans de ser aprovat va generar efectes dels quals se'n van fer ressò la majoria de mitjans de comunicació, i també va generar debat en el gruix de la societat catalana i europea. La reacció forçada i a contracor que va provocar aquest informe va ser l'atorgament precipitat dels indults el mateix dia que es va fer públic. El mirall de la vergonya ja no els permetia aguantar un dia més. Més enllà de la injustícia que ha suposat que nou presos polítics hagin passat anys a la presó, la situació viscuda ara fa un any ens demostra que l'acció internacional a les institucions europees i també l'exercida des de l'exili va forçar l'Estat a atorgar aquests indults. Però què demanava l'informe Cilevičs de fa un any? Entre d'altres, reformar el delicte de sedició i rebel·lió; excarcerar els presos polítics; retirar els procediments d'extradició contra l'exili; retirar les acusacions contra la resta de càrrecs de l'U d'Octubre; iniciar un diàleg obert i constructiu amb les forces polítiques catalanes; no sancionar per accions simbòliques que només expressaven solidaritat, i, a més a més, qüestionava la persecució del Tribunal de Cuentas contra càrrecs del Govern i del Diplocat. Un any després, la valoració del compliment per part de l'Estat de l'informe del Consell d'Europa segueix sent molt dura. Quines veritats incòmodes concloïa l'informe i quines conclusions fa l'informe de seguiment actual respecte al seu grau de compliment? Anem a pams. Sobre reformar els delictes de rebel·lió i sedició, l'informe constata que aquest tema, desafortunadament, no s'ha introduït a l'agenda legislativa. Sobre l'excarceració de presos polítics, l'informe recorda que, amb tot, els condemnats continuen inhabilitats. I remata que seria altament inusual i lamentable que aquests indults, un cop anunciats i implementats, fossin cancel·lats. Recordem, no obstant, que, un any després, els indults es troben sota revisió per la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem, per un canvi de color polític en la composició d'aquesta sala. A l'Estat espanyol les coses funcionen així. També mostra preocupació pel fet que els indults són parcials i cap dels nou presos polítics poden exercir càrrecs públics, malgrat que els ciutadans, mitjançant les urnes, així ho reiteren, elecció rere elecció. Més coses. Sobre la retirada dels procediments d'extradició contra l'exili. L'informe constata que el Tribunal Europeu de Justícia ha restaurat provisionalment la immunitat parlamentària dels tres eurodiputats –del president Puigdemont, del conseller Comín i de la consellera Ponsatí– pel risc seriós que siguin arrestats. Segons diu el mateix informe, les euroordres no tindrien sentit a la llum dels indults concedits als nou catalans condemnats pels mateixos motius. Més contradiccions del Regne d'Espanya. Sobre la retirada d'acusacions contra la resta de càrrecs de l'U d'Octubre, l'informe recorda que més de set-centes persones s'enfronten a imputacions penals i que no hi ha una acció concertada per resoldre o indultar aquests casos. Segueixo. Amb relació a l'inici d'un diàleg obert i constructiu amb les forces polítiques catalanes, afirma que seria desitjable per a Espanya que les diferències polítiques, també aquelles en temes sensibles, fossin resoltes per la via del compromís, sense recórrer als tribunals, específicament en l'àmbit penal. Amb relació a la malversació de fons, qüestiona obertament els processos del Tribunal de Cuentas, i es fa ressò del nepotisme i del conflicte d'interès en el procés de nomenar els seus membres. És a dir, politització del Tribunal de Cuentas. A més, la proposta de parlamentaris catalans sobre una llei d'amnistia per als imputats no ha estat ni tan sols debatuda; de fet, ni admesa a tràmit. Més: Cilevičs demanava no sancionar per accions simbòliques que només expressaven solidaritat. L'informe recomana ara apartar-se de la modalitat de crisi que va portar a càstigs excessivament durs i a la persecució amb massa zel a funcionaris de rang inferior i a militants de la societat civil, com en el cas dels quatre bombers de Girona acusats d'abandonament de les seves funcions i de malversació per fer sonar les sirenes dels seus vehicles davant d'una caserna de la Guàrdia Civil. Quina vergonya! I, en aquest sentit, demana investigar també el cas del «Catalangate, del qual diu que seria desitjable que la proposició de crear una comissió d'investigació parlamentària fos ràpidament adoptada per les autoritats espanyoles. I el més calent és a l'aigüera. En definitiva, l'informe del Consell d'Europa qualificava Espanya de democràcia vibrant i ara hem vist que, un any després, The Economist la qualifica com a defectuosa. Dues clatellades en un any. I si això no és suficient, Espanya ha tornat a fer un nou ridícul: aquesta setmana hem vist anunciada una nova condemna, aquest cop pel Tribunal Europeu de Drets Humans, que ha acusat l'Estat de facilitar a la premsa imatges de jutges que defensaven el dret a decidir, unes imatges que estaven sota custòdia de l'Estat. Es demostra el que ja sabem: l'Estat ha convertit en rutina assenyalar persones innocents per motius estrictament ideològics. Mirin, a les democràcies defectuoses tenim l'Operació Catalunya i el «Catalangate, i a les democràcies amb majúscula tenen l'anunci de la primera ministra escocesa segons la qual Escòcia tornarà a votar sobre el seu futur. Estic segur que no caldrà un informe d'aquestes característiques, d'aquí a uns mesos, respecte a Escòcia. Acabo. El conflicte polític persisteix. Fins que no es resolgui l'essència del mateix –és a dir, el dret a l'autodeterminació– el conflicte persistirà. Perquè, com vostè mateixa, consellera, deia abans-d'ahir a una tribuna de La Vanguardia, en un article respecte a l'OTAN, «defensar el dret de Catalunya a constituir-se com a estat, si així ho volen els catalans, és un acte de realisme. La resposta de l'Estat ha estat fins ara violenta, amb violència policial, amb violència política i amb violència judicial; és a dir, violència fora de la democràcia, violència al marge de la democràcia. I contra aquesta violència, el Consell d'Europa i els tribunals europeus i internacionals actuen. Prenguin-ne nota. I els catalans persistim, també. La majoria de catalans persistim, també. Prenguin-ne nota, també. Per tot això, consellera, voldria que ens fes una valoració, des del seu punt de vista, respecte a aquesta qüestió. Moltes gràcies.
Doncs, seguidament, té la paraula la consellera d'Acció Exterior i Govern Obert, senyora Victòria Alsina.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, bon dia. Diputat Rius, fa precisament un any, un any quasi exacte, diria, estàvem també en aquesta cambra, en aquest mateix escenari, plantejant una interpel·lació que analitzava l'aprovació inicial d'aquestes recomanacions sobre el Consell d'Europa. Per tant, ens hi tornem a trobar. Abans d'entrar en matèria, li volia agrair la referència a l'article que aquesta setmana vaig voler publicar amb relació a la cimera de l'aliança atlàntica, perquè n'hi ha que voldrien que Catalunya quedés al marge dels grans consensos que governen les relacions internacionals i la geopolítica, i això no serà en el nostre nom. A exteriors actuem amb la premissa, amb la responsabilitat de que no cal ser un estat, moltes vegades, per actuar amb mentalitat d'estat. Però entrem en matèria. El 21 de juny de l'any passat s'aprova aquesta resolució, que és la resolució 2381, a l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa. I això va produir un terrabastall enorme a nivell internacional que s'ha anat allargant tot aquest any. Les conclusions d'aquest informe suposen una de les majors derrotes polítiques de l'Estat espanyol a nivell internacional, a nivell de la seva imatge. Vostè fa un any, diputat, en aquesta cambra, deia literalment: «Espanya mai havia generat aquests nivells de desafecció dins de la comunitat internacional. I, com vostè recordava, què va passar, precisament, el dia següent? Doncs el dia següent es va materialitzar el que ja s'havia anunciat el mateix dia, que era que un estat de la Unió Europea que comptava amb presos polítics es va veure obligat a concedir uns indults per netejar a correcuita la seva imatge. I recordem els percentatges, això és important, amb els quals es va aprovar precisament per part de totes les famílies polítiques europees aquest informe. Cinquanta-vuit per cent de la família popular europea hi va votar a favor; vuitanta-tres per cent dels socialistes, no els espanyols; vuitanta-sis per cent dels liberals; el cent per cent de l'esquerra unitària van votar un informe que equiparava Espanya amb Turquia. Això va passar fa un any. Però estem un any després. Què ha passat? El Consell d'Europa no s'ha oblidat d'aquestes recomanacions. El Consell d'Europa segueix apostant per un diàleg sincer, en comptes, com diuen literalment, «de la judicialització del conflicte català. El Consell d'Europa dona aquesta tesi que des del departament d'exteriors hem estat defensant arreu en totes les reunions que hem tingut. També es pot llegir que estem vivint una situació d'excepcionalitat en perspectiva comparada i internacional. No es troba cap equivalent de les relacions Catalunya-Espanya a la resta del món, perquè els governs democràtics que són valents plantegen per la via democràtica la resolució dels conflictes. Ho sabem bé: el Regne Unit amb Escòcia, el Canadà amb Quebec. Però m'agradaria entrar en un punt en concret, perquè és molt significatiu –és molt significatiu– que el Consell d'Europa, un any després, es vegi amb la necessitat de fer un seguiment sobre el grau de compliment d'aquestes recomanacions. Perquè això no és un fet habitual –no és un fet habitual– i, per tant, aquest sol fet qüestiona de facto la confiança del Consell d'Europa en les credencials democràtiques de l'Estat espanyol. No és freqüent que es produeixin aquestes revisions. I és per aquest mateix motiu que l'esquerra i la dreta espanyola, l'any passat també, van fer –i aquest any també– mans i mànigues per evitar que el Consell d'Europa tornés a penjar la llufa a Espanya. Volien evitar aquest mal tràngol i és, de fet, absolutament comprensible. No oblidem els esforços que, ara fa un any, alguns van fer per evitar l'aprovació d'aquesta resolució. Tres associacions de jutges espanyols van emetre un comunicat demanant desesperadament a l'Estat que fes gestions perquè aquest informe no s'aprovés. El relator de l'informe, al qual li volia agrair la seva professionalitat i el seu compromís amb els drets humans i la democràcia, va patir innumerables obstacles en l'aprovació de l'informe de fa un any. I aquestes pressions es van repetir, precisament, la setmana passada. Aquí ja hi estem acostumats, a vegades, al no convenient filibusterisme dels partits unionistes. I, de fet, a nivell internacional, la imatge que donen i la virulència amb la que actuen no els hi juga mai a favor. Aquest any, PP i PSOE no se'n van sortir a l'hora de vetar la publicació del propi text que va presentar el relator a la Comissió d'Afers Jurídics i Drets Humans. Aquest informe és contundent, demostra que no hi ha hagut la voluntat política per a la negociació i la resolució del conflicte. Espanya no ha fet els deures. El Govern dels socialistes i dels comuns no ha complert. Pedro Sánchez podria haver reformat les anacròniques lleis i amb elles els delictes, com s'estipulen, de sedició i rebel·lió. S'haguessin pogut retirar les euroordres, que han suposat derrotes incontestables i pronunciaments contraris en múltiples sistemes judicials europeus. De fet –de fet–, atenent-nos a la por i als nervis que la pròpia figura del president Puigdemont desperta, dubto que es faci un pas en aquest sentit. Tampoc s'han aturat els processos contra els funcionaris de rang inferior ni s'ha reformat i fet cap pas per despolititzar un òrgan tan deslegitimat com, per exemple, el Tribunal de Comptes. Però és que en aquest informe, el relator introdueix el cas del «Catalangate. I m'agradaria que tots féssim un apunt, perquè no només parla del «Catalangate, diu «el “Catalangate” i les operacions d'espionatge; ho diu en plural, que també és un fet simbòlic. I demana el que s'ha demanat moltes vegades aquí a Catalunya, que és la creació d'una comissió d'investigació parlamentària que ràpidament permeti investigar fins a les últimes conseqüències què ha passat. Bé, el pas del temps permet veure les coses amb certa distància, permet veure el que ja estàvem veient, de fet, que l'operació reencuentro no existeix. Ho deia fa un any jo mateixa, en entrevistes que vam fer en mitjans internacionals després de que s'aprovessin aquestes recomanacions: potser seria una bona idea que la taula de diàleg tingués com a ordre del dia, precisament, aquestes recomanacions del Consell d'Europa. De fet –de fet–, alguns ens diuen que nosaltres no volem dialogar, però s'equivoquen. Volem dialogar amb un objectiu clar, perquè han passat fets molt greus i la ferida segueix oberta. I, per tant, no ens podem permetre una operació de màrqueting polític per part de l'Estat espanyol –no ens ho podem permetre. Llavors, preguntem-nos tots plegats quins són els mínims sobre els quals podríem dialogar en l'eix nacional. I aquí apareixen les recomanacions, precisament, del Consell d'Europa. Acceptaria, el Partit Socialista, que aquesta fos la base del diàleg? Quina és l'alternativa? –quina és l'alternativa? El menysteniment continu de Catalunya també amb l'infrafinançament crònic en infraestructures i altres serveis? Diputats, diputades –vaig acabant–, el Consell d'Europa ha fet la seva feina: ha aprovat una resolució que posa a l'agenda internacional les mancances del sistema jurídic, polític, i en última instància de la qualitat democràtica de l'Estat espanyol. Des d'exteriors seguirem denunciant aquests fets, però la millor manera de continuar aquesta feina que ha començat el Consell d'Europa és contribuir entre tots a la seva visualització. En aquest sentit, és vital, tal com va reclamar també el Síndic de Greuges l'any passat i com s'ha aprovat en diferents resolucions i mocions aprovades per aquesta pròpia cambra, que es creï una comissió de seguiment sobre l'informe del Consell d'Europa. Moltes gràcies.
Passem al setzè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de reducció d'emissions i de transició ecològica, que ha presentat el Grup Parlamentari d'En Comú Podem. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de reducció d'emissions i de transició ecològica]] [[302-00160/13]] Té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies. Diputats i diputades –excusem avui la presència de la consellera–, començaré la meva moció de la mateixa forma que vaig començar la interpel·lació. Fa pocs anys, l'ONG Transport i Medi Ambient publicava un estudi on afirmava que Barcelona era la ciutat del món més castigada per la contaminació de creuers; la segona era Palma de Mallorca i la tercera era Venècia. Tres ciutats mediterrànies amenaçades per la contaminació, pels problemes ambientals i de salut pública derivats de les emissions i la massificació turística que comporta el turisme de creuers. Venècia ja va obtindre resposta, a través del Govern italià, amb la prohibició d'entrada de creuers al port de la ciutat. Palma ja ha obtingut resposta, a través del Govern de les Illes, amb la proposta de limitar l'entrada de creuers a un màxim de tres creuers al dia. I avui, per tant, el que proposem és que el Parlament, i especialment el Govern de Catalunya, entomin la iniciativa en aquesta qüestió. I davant la massificació turística, davant dels problemes de salut pública i de contaminació que suposa el turisme de creuers, facin com han fet la segona i la tercera ciutats del món més castigades, facin amb Barcelona i amb els ports de Catalunya la iniciativa política que limiti els creuers al nostre país. La meitat de creueristes que venen a Barcelona s'hi estan menys de quatre hores, el que converteix les nostres ciutats en poc més que un fast food, que ciutats d'utilitzar i de llançar. Més d'1 milió de turistes que baixen a la ciutat, es fan quatre selfies, desemboquen i col·lapsen els centres de les nostres ciutats i tornen a casa sense pràcticament haver gastat, sense poder haver gaudit amb temps de la ciutat i, això sí, massificant les nostres ciutats. I, per tant, aquesta proposta per a nosaltres és una proposta fonamental per garantir un model turístic sostenible, ambientalment, econòmicament i també veïnalment. Menys creuers i menys estades llampec a les nostres ciutats. No som ciutats d'usar i llençar. I, per tant, la necessària construcció d'una alternativa davant d'un model que té un gran impacte ambiental, un alt impacte veïnal i un baix retorn econòmic. I, per tant, el que proposem avui són dos acords. El primer, el de limitar l'arribada de creuers, especialment de creuers de trànsit a les nostres ciutats. I el segon, el de l'impost sobre les emissions de grans vaixells, que ja està contemplat a la nostra llei de canvi climàtic i que creiem que és de justícia –de justícia–, perquè les multinacionals de creuers han de participar i han de contribuir a la transició ecològica, i de justícia també, perquè és evident que són un dels principals focus contaminants a les nostres ciutats. El tercer compromís que posem avui sobre la taula és la reivindicació de les zones de baixes emissions; les de l'àrea metropolitana de Barcelona, les que s'han impulsat des del món local, però també les que impulsa i els criteris amb els que les impulsa el Govern de la Generalitat. Creiem que és una qüestió sobre la que no s'ha de fer partidisme, sobre la que hem de remar tots a una per garantir la salut pública i la sostenibilitat de les nostres ciutats. El quart compromís que proposem avui és que la Generalitat assumeixi el lideratge públic en la millora de la mobilitat al nostre país, amb l'electrificació dels ports, que ens hauria d'ajudar a disminuir les emissions; amb la priorització de les inversions en el transport públic i no en el transport privat a casa nostra, i amb la planificació d'alternatives de mobilitat com els pàrquings de dissuasió, els park-and-rides, que ens haurien de facilitar la interconnexió entre el vehicle privat i el transport públic a les entrades de la nostra ciutat. I, per últim, un cinquè compromís, el de construir un model turístic diferent, de futur, responsable i sostenible, que garanteixi que el sector es pugui adaptar als efectes del canvi climàtic i que garanteixi la seva sostenibilitat econòmica, veïnal i ambiental, i que per nosaltres es fonamenta en dues qüestions: en el compromís nacional per un turisme responsable i en la necessària nova llei de turisme que necessita aquest país. Per tant, moltes gràcies.
Seguidament, i en el torn de defensa de les esmenes presentades, té en primer lloc la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Juan Luis Ruiz.
Bé; moltes gràcies, presidenta. Aquesta és una moció, fruit d'una interpel·lació en el passat Ple, que la interpel·lació..., el títol concret era «sobre polítiques de reducció d'emissions i de transició ecològica. Certament que la intervenció del diputat en aquella interpel·lació i també, doncs, en la moció d'avui s'ha basat molt en les polítiques turístiques, especialment en l'impacte dels creuers i en el nostre model turístic. I la moció fa referència a aquestes qüestions i a altres qüestions, com l'impacte de les zones de baixes emissions i també les inversions vinculades a la mobilitat i altres, no? Però és evident, és veritat que en aquesta moció l'impacte dels creuers i del nostre model turístic té un pes molt important en la moció. I és per això que, des del nostre grup parlamentari, soc jo qui defensarà les esmenes que hem presentat. Nosaltres compartim plenament, com no pot ser de cap altra manera, la necessitat de treballar cap a un model turístic, un turisme molt més sostenible, des del punt de vista mediambiental, des del punt de vista econòmic, des del punt de vista social, no?, treballar, caminar cap a un turisme més responsable socialment, però també territorialment. De fet, el nostre grup parlamentari hem presentat diverses interpel·lacions al respecte i fins i tot hem aprovat alguna moció en aquesta mateixa direcció, instant el Govern precisament a presentar, doncs, la nova llei de turisme a Catalunya. Però, sincerament, jo crec que no tindrem massa èxit. Crec que aquesta és la veritat. I, a més a més, ho ratifica també l'esmena presentada pels grups que donen suport al Govern i que ha estat acceptada, eh? Nosaltres no veiem el Govern massa compromès en impulsar una nova llei de turisme a Catalunya. Sí que és cert que s'està treballant en un acord, en un compromís per un turisme més sostenible. De fet, hi ha un esborrany que corre i que hem pogut llegir. I aquest document, després de llegir-lo, també haig de dir que ens preocupa una mica, perquè és veritat que s'exigeix molt al sector privat per fer aquesta transició cap a un model turístic més sostenible, però, en canvi, l'Administració..., agafem pocs compromisos per part de l'Administració, no? Però, bé, en tot cas, entrant a les dues esmenes que nosaltres hem presentat, la primera és en el punt 3, respecte a l'impost sobre les emissions portuàries. Nosaltres aquí el que afegíem era que, a més a més de l'impost, calia establir mecanismes per tal d'incentivar la inversió en innovació i sostenibilitat de les flotes per a la reducció, precisament, d'aquestes emissions. És a dir, no només impost, sinó també flotes més sostenibles. I ens sembla que també cal incentivar en aquest sentit. També és cert que això de l'impost, si som l'única comunitat autònoma amb aquest impost..., també és veritat que això fa perdre una certa competitivitat als nostres ports davant d'altres ports de la resta de l'Estat, no? I l'esmena número 2, l'altra esmena que havíem presentat pel que fa al punt quart, també estem d'acord..., i això ho hem parlat molt amb el diputat, no?, d'establir un topall màxim pel que fa a l'arribada de creuers. Però nosaltres sí que ho tanquem, diguéssim, al que serien els creuers de trànsit, aquells que tenen una durada inferior a vuit hores, no així als creuers d'inici o sortida. De fet, aquesta és la política, aquesta és l'estratègia que està duent a terme l'Ajuntament de Barcelona, precisament incentivar les arribades de creuers que són inici o sortida. De fet, ja hi ha acords amb diferents navilieres i fins i tot ja hi ha també obres al port compromeses en aquest sentit. I també deixi'm dir una cosa, eh? La majoria de creuers que estan arribant al port de Barcelona ja són de gas. Per tant, és veritat que l'impacte mediambiental és molt diferent. Però sí que és cert que, pel que fa als creuers de trànsit, tenen un gran impacte, deixen una gran petjada. I, per tant, nosaltres sí que ho volíem circumscriure només al que seria el creuer de trànsit, no tant al d'inici i sortida, que són turistes que al final dormen en els hotels de Barcelona, de Tarragona o dels diferents ports, tant a l'inici com al final del creuer, que reparteixen les seves visites també a la ciutat. I, per tant, ens sembla que, tot i que volem agrair la voluntat del diputat d'arribar a un acord, afegint la paraula «especialment de trànsit, nosaltres no ho podem acceptar i, per tant, no hi votaríem favorablement. I és per això, presidenta, que li demanaríem, si pot ser, la votació separada, per una banda, dels punts 1 i 4; per una altra banda, dels punts 2.a i 3, i després la resta, 2.b, 5, 6 i 7. I res més. I moltes gràcies.
Moltes gràcies. Doncs ja he pres nota d'aquesta petició de votació separada. I, seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula el diputat senyor Dani Cornellà.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, bé, nosaltres, com saben, també hem presentat esmenes que han estat incorporades en els dos punts. És a dir, que moltes gràcies; ens hem entès a la perfecció. Però, tot i això, doncs, hi hauran dos punts, que són en els que entraré més, que ens abstindrem, pel fons de la qüestió, perquè ens era molt difícil presentar esmenes perquè no compartim massa l'objectiu d'aquests punts. I és, en concret, les zones de baixes emissions. És a dir, per a nosaltres, és un tema més complicat i, per a nosaltres, no és una eina de consens, sinó que és una eina que s'està utilitzant, però que no garanteix els objectius que nosaltres voldríem. De fet, s'aplica a Barcelona i es vol aplicar als municipis de més de vint mil habitants per temes de millorar la qualitat de l'aire d'aquestes ciutats. Perquè tots sabem que a Barcelona la qualitat és molt dolenta; de fet, hi ha moltes morts prematures cada any i greus afectacions per a la salut de la població. I això és una realitat que no ha canviat massa, tot i la implementació de les zones de baixes emissions. Perquè el problema en si són els cotxes. Per molt que implementem aquest sistema, l'únic que aconseguim és que els cotxes antics, les flotes més antigues, siguin substituïdes per cotxes nous, evidentment menys contaminants, però contaminants igualment, en lloc d'utilitzar d'altres criteris, com per exemple podria ser no només la contaminació de cada vehicle, sinó els quilòmetres que fa aquell vehicle a l'any. Perquè ens podem trobar, doncs, que veïns i veïnes de Barcelona, de l'àrea metropolitana o més enllà tinguin cotxes que és veritat que no compleixin aquestes etiquetes que s'han establert per entrar a les zones de baixes emissions, però que aquests vehicles s'utilitzin molt poc durant l'any. En canvi, vehicles molt més eficients, menys contaminants, s'utilitzin cada dia i fent moltíssims quilòmetres, que, al final, acaben contaminant molt més que altres vehicles que no poden circular per les zones de baixes emissions. Per tant, és una mesura que no tenim gens clar que sigui funcional per, realment, lluitar contra aquests objectius de millorar la qualitat de l'aire d'aquests municipis. De fet, ha de ser això. Com ja he dit abans, els índexs ens indiquen que sí que s'ha aconseguit un xic de millora, però en cap cas l'esperada, els objectius esperats. De fet, és una proposta un xic conservadora, perquè per a nosaltres, com he dit abans, el problema en si és el cotxe. És a dir, el que hem de fer és la desaparició al màxim del cotxe dintre de les nostres ciutats, i no fer aquestes zones de baixes d'emissions, que el que promocionen és la compra de nous cotxes amb distintius ambientals aptes per circular, però que igualment tenen una petjada ecològica i que, evidentment, continuen contaminant les nostres ciutats i continuen fent un aire irrespirable. Per tant, per nosaltres, la política que s'hauria de fer són polítiques de fer desaparèixer el cotxe. I això només es fa pacificant els carrers de les ciutats; construint xarxes de ferrocarrils dignes o les que tenim actualment, que funcionin a la perfecció –i que tots saben que això no és així–; oferir alternatives assequibles per a tothom amb aquest transport públic, sigui amb el tren, o amb els autocars, o amb els tramvies o fins i tot amb la bicicleta i, evidentment, l'anar a peu, com a eix vertebrador de la mobilitat realment sostenible. Perquè aquí cal tenir molt en compte que, dels milions de cotxes que circulen diàriament per Barcelona, prop de la meitat són pròpiament veïns i veïnes de Barcelona que no tenen una oferta suficient de transport públic per deixar aquest vehicle a casa. I per això, doncs, en aquest punt ens abstindrem. A la resta votarem que sí, perquè són temes que hi donem suport o que fins i tot ja s'han aprovat en aquest hemicicle, com l'impost als grans vaixells o el quart informe del canvi climàtic. I al que sí que també ens abstindrem és en el punt 6, donat que ha variat amb la transacció que han fet amb la resta de partits, sobre el tema de la llei de turisme de Catalunya 2023. Gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Cristina Casol.
Bé; gràcies, presidenta, i bon dia, diputades i diputats. Som davant d'una moció que enllaça tres temes relacionats amb la sostenibilitat, en àmbits com són les zones de baixes emissions, els ports, els creuers i també els turismes. Us els aniré raonant i desgranant un a un, perquè veureu com, d'alguna manera, el discurs té un cert enllaç. Per començar, les zones de baixes emissions són responsabilitat de tots nosaltres, perquè realment incideixen en una qüestió de salut pública i amb la salut de tots no es pot jugar. L'OMS, l'any 48, va definir la salut com un estat complet de benestar físic, mental i social. I amb aquesta finalitat, a les grans ciutats, les zones de baixes emissions milloren la qualitat de l'aire i redueixen la contaminació ambiental. Això avui és un fet. Des del Grup Parlamentari de Junts reconeixem l'impacte positiu de la zona de baixes emissions Ronda de Barcelona, com a eina de consens per a la protecció de la salut pública. Amb això vull dir que estem d'acord amb el què, però no tant amb el com, en el com es va fer a Barcelona, perquè entenem que calia modular algunes de les mesures amb una aplicació més racional i progressiva. Entenem que cal fer tot sempre des del rigor, la ciència i el consens, però mai des de la imposició i la manca de diàleg. El què, per tant, és una mesura valenta, i va en la direcció correcta, però només és un primer pas, un primer pas del que hauria de ser tot un conjunt de mesures. I, per aquesta raó, també estem absolutament d'acord en prioritzar les inversions vinculades a la mobilitat, planificar-les, consensuar-les, demanar-les, però també exigir-les a qui no les fa. Perquè hem de ser molt i molt exigents amb el Govern de l'Estat espanyol, que hauria de complir amb els diferents compromisos amb Catalunya sobre la millora de les infraestructures viàries i ferroviàries, i que avui és una de les principals causes que impedeixen una lluita eficient contra la contaminació i per fer front al canvi, a l'emergència del canvi climàtic. Altrament, i respecte als creuers i creueristes dels tres ports de Catalunya –perquè a Catalunya en tenim tres, de ports que enreden: Barcelona, Tarragona i el port de Palamós–, nosaltres entenem que el que cal és regular amb criteri i no limitar. No s'ha de limitar per limitar, sinó que s'ha de buscar un equilibri per obtenir un balanç positiu entre els vectors econòmic, laboral i ambiental, i també millorar i buscar l'increment de les estades a port base, que són les que aporten més valor afegit. Respecte a l'altra qüestió, relacionada amb el compliment dels acords, els terminis i el finançament de l'electrificació del port de Barcelona, Tarragona i dels ports de la Generalitat de Catalunya, puc exemplificar, en les visites que enguany hem fet els diputats de la Comissió de Polítiques Digitals i Territori als diferents ports, que..., constatar que aquests treballs avui s'estan executant Finalment, i en els darrers punts de la moció i respecte al turisme, remarquem que considerem molt important i del tot necessari per al nostre país presentar al Parlament i al sector, abans de que acabi aquest any, el compromís nacional per un turisme responsable, i que aquest compromís haurà de derivar en un impuls per part del Govern per presentar la nova llei de turisme l'any vinent. Recollint tot el que he dit. Primer, és prioritari pacificar el trànsit de vehicles privats de manera racional i progressiva per reduir la contaminació i guanyar espai per als vianants. I també tenir ben present les alternatives reals de transport públic que s'estan oferint des de les diferents administracions, i molt especialment la situació de col·lapse que pateix Rodalies per la manca d'inversions per part del Govern de l'Estat espanyol. En segon lloc, cal buscar l'equilibri i la regulació que aporti qualitat, qualitat als diferents ports de Catalunya en l'oferta de creuers i creueristes al nostre país. El darrer bloc, finalment, enguany, enhorabona amb aquest compromís nacional per un turisme responsable. Entenem que això suposarà un bon impuls per part del Govern per a la nova llei de turisme de l'any 2023 a Catalunya. Moltes gràcies.
I a continuació, en aquest darrer torn de defensa de les esmenes presentades, té la paraula el diputat senyor Ernest Maragall, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades i diputats. Senyor Ferro, estem d'acord, especialment en el que entenem com a intenció de fons de la moció, i també, naturalment, en totes aquelles qüestions, bastantes, que hem acordat a través de les transaccions i esmenes que hem debatut i tancat. Tractem quatre qüestions carregades de futur, en podríem dir, eh?: baixes emissions, fiscalitat ambiental, intensitat turística, electrificació dels ports. Això en el marc d'aquesta perspectiva positiva de la llei de turisme, que és com s'acaba de dir. En les quatre, en qualsevol cas, hi ha molt a dir, a debatre i a treballar ara mateix; enllà de la respectiva concreció que podem compartir en els termes que s'expressen, n'haurem de seguir parlant de totes quatre, de cada una d'elles. Però, a més de parlar-ne, haurem de començar a prendre decisions, eh? És obvi que no n'hi ha prou amb la substitució de vehicles vells per nous, com tampoc n'hi haurà prou amb què tots els vehicles o els vaixells siguin elèctrics, eh? Congestió i contaminació són fenòmens tant complementaris com inacceptables, igual que massificació i degradació urbana van inevitablement de la mà. Les ciutats no són, no poden ser escenari i objecte d'ús i abús sense mesura. Les ciutats són un subjecte viu, un subjecte que demana respecte i que exigeix govern. Per això és pertinent que avui, tal com es proposa a la moció que ens presenta En Comú Podem, parlem d'emissions, parlem de fiscalitat i parlem de creuers –de creuers necessaris, de creuers suficients i de creuers excessius. A Barcelona hem demanat –hem demanat, però no ho tenim encara– informes de càrrega turística que ens permetin definir criteris per endreçar el conjunt de l'activitat turística, des de tots els punts de vista: espai públic, zones d'alta intensitat, d'habitatges d'ús turístic, transport públic i privat, comerç i serveis personals, i, naturalment, creuers. I quan parlem de regular el sector, també amb relació als creuers, ha d'acabar que ho fem, precisament, per protegir-lo, per assegurar-ne la viabilitat. Oi que tots compartim la necessitat de comptar amb un sector turístic tan central com sostenible? I oi que tots estem d'acord en que volem un turisme que sigui protagonista en positiu del compliment progressiu dels compromisos assumits amb relació al canvi climàtic? Per això té sentit parlar de topalls; tant se val, o de posar límits a la desmesura potencial d'un nombre creixent de creuers, sobretot els que durant unes poques hores generen una ocupació d'espai públic de forma tan massiva com escassament productiva, eh? De tot lo que conté aquesta moció, el més concret, en tot cas, el més tangible i a curt termini és el de la propera aprovació del nou instrument de fiscalitat ambiental sobre l'activitat creuerista que està preparant el Departament d'Acció Climàtica. Les zones de baixes emissions han de, encara, corregir la seva regulació, i han d'acreditar la seva presumpta eficàcia ambiental, avui posada en dubte. La regulació quantitativa dels creuers demanarà, segur, acord amb i entre els diversos actors públics i privats. Millor, per cert, si ho fem tot això, des d'un lideratge compartit i no competitiu. Tots hi guanyarem. En tot cas, segur que no hi guanyem res jugant a traslladar la responsabilitat a l'Administració veïna. I això, en alguna mesura, és el que constatem, un cop més, cordialment, senyor Ferro. La seva és, també, una certa exhibició de contradicció, quan veiem quelcom al Govern municipal –i aquí també, per cert– i no poden acordar objectius ni estratègia amb els seus socis socialistes. O ens hi posem junts en defensa de l'interès general o hi perdem tots, excepte, potser, els que veuen en els nostres ports i les nostres ciutats com una font inesgotable de beneficis, aquests sí, sense límits ni topalls. De res valen, doncs, aquí grans programes, proclames ni grans escarafalls. Deixin-m'ho dir clarament: nosaltres no ens instal·larem en la queixa. No viurem amb la còmoda resignació de la crítica a tot i a tothom. Bé, en la crítica, sobretot, als altres, sempre, aquesta sí. Nosaltres preferim el risc de governar. Preferim assumir aquest risc explícitament, incloent el cost que sempre conté, que ha de comportar, sabent, en tot cas, que viure en els grans titulars de la gesticulació no dona res més que satisfaccions a curt termini i resultats inútils o contraproduents per a l'interès general. És per tot això que nosaltres, avui, ara, aquí, votarem a favor de tots els punts acordats en aquesta moció –em sembla que són tots, pràcticament–, i ho farem conscients de que això és exactament el punt de partida en el que caldrà aprofundir, treballar, decidir, governar; aquí i, els hi ben asseguro, també a Barcelona, amb tota claredat i amb tota determinació. Moltes gràcies.
I a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Antonio Ramón López.
Gracias, presidenta. Diputados, me gustaría empezar dando las gracias a En Comú Podem, porque de nuevo con esta moción sobre políticas de reducción de emisiones y transición ecológica vuelven a dar la razón a VOX. Sí, sí, ríanse. ¡Si el sentido común acaba aflorando! Nos vuelven a dar la razón con algo que llevamos repitiendo un año de legislatura. Su legislación verde significa puro clasismo contra las familias que no pueden comprarse un coche nuevo, contra los trabajadores que viven en la periferia y contra la industria turística que da de comer al año a cientos de miles de familias catalanas. Veamos. Primero nos piden que el Parlamento de Cataluña reconozca el impacto positivo de las zonas de baja emisión y que se despliegue su funcionamiento en municipios mayores de veinte mil habitantes. Impacto positivo, ¿para qué? Se lo digo yo: para los bolsillos de los políticos, que se ingresan miles y miles de euros anuales a través de multas y sanciones. Solo en un mes se han llegado a cobrar en la ciudad de Barcelona 12.500 sanciones con multas que pueden llegar a 1.800 euros. Supongo que estarán al tanto de la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Catalunya que anula la ordenanza municipal del Ayuntamiento de Barcelona, que aprobó las zonas de bajas emisiones en 2019. El propio informe del tribunal indica que anula esta ordenanza por dos razones muy sencillas y aclaratorias. Las zonas de bajas emisiones tienen un impacto regresivo en la sociedad, es decir, terminan impactando negativamente en las familias socioeconómicamente más vulnerables del territorio, y encima no se han presentado suficientes informes con análisis coste/beneficio de la medida y alternativas menos intrusivas. Es decir, piden que el Parlament de Catalunya reconozca un hecho inexistente. Muy en la línea de sus socios separatistas en los reconocimientos ilegales e ilegítimos que se han acostumbrado a hacer en este Parlament. Segundo, siguen empeñados en robar el pan diario a trabajadores y empresarios del sector turístico con un nuevo impuesto inventado a las emisiones portuarias. Señores de Podemos, ¿quién creen que va a terminar perjudicado por este impuesto? Pues muy sencillo: los pequeños comerciantes, los trabajadores y empresarios locales, que van a ver como las navieras se marchan a puertos donde tributen menos. Sus medidas restan competitividad económica a la economía catalana y colocan y abocan a la ruina económica las familias de nuestra región. Respecto a la electrificación del puerto de Barcelona, nosotros estamos a favor de la paulatina descarbonización de nuestra economía, siempre y cuando redunde en un beneficio económico para nuestros trabajadores y sea eficiente en materia medioambiental. En un momento de emergencia social y económica como este, no podemos lanzarnos a proyectos verdes mastodónticos de cientos de millones de euros sin saber realmente su rentabilidad e impacto en la sociedad. En conclusión, apostemos por unificar criterios legislativos en una ley de turismo nacional que potencie las sinergias de los diferentes destinos en España y, en vez de dedicar dinero a estudios que demonizan nuestro sector turístico aumentando la turismofobia, faciliten el trabajo de nuestros profesionales y empresarios del sector. Demuestran, una vez más, que la izquierda ya no protege los intereses de las clases populares y que la izquierda es el peor enemigo de las familias trabajadoras. Muchas gracias.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, las zonas de bajas emisiones bien diseñadas son un instrumento eficaz para reducir la contaminación y las emisiones que provoca el transporte y la movilidad en las ciudades. Y se ha probado y se ha medido que pueden ayudar, efectivamente, a reducir la contaminación y mejorar la calidad del aire. En España, el plan nacional integral de energía y clima 2021-30 fija el objetivo de reducir 27 millones de toneladas de CO2 en el sector del transporte y la movilidad de aquí a 2030. Y el artículo 14 de la ley de cambio climático establece que es obligatorio implementar zonas de bajas emisiones en los municipios de más de cincuenta mil habitantes antes de 2023; estos son –creo que se ha dicho aquí antes– unos ciento cincuenta municipios, que alcanzarían aproximadamente a la mitad de la población de España. La misma ley establece también que deberán implementarse zonas de bajas emisiones en los municipios de más de veinte mil cuando se superen determinados valores límites de contaminantes. Si eliminamos este requisito, el de que exista la contaminación en esos municipios de más de veinte mil habitantes, podemos llegar a medidas desproporcionadas o discriminatorias, sin más justificación que no una lucha contra la contaminación, sino contra la libertad del uso del vehículo privado de sus vecinos. Y ahí –ahí– no nos van a encontrar. Autoimponernos unas normas, hacer determinados esfuerzos entre todos para garantizar un entorno saludable, con toda la determinación del mundo; ahí sí que estaremos, como ya lo hacemos en Madrid. Ahora bien, imponerle a la ciudadanía cómo tiene que vivir o cómo tiene que moverse sin una justificación de peso, como sí existe en otros casos, pues para eso con nosotros no cuenten. Ahora bien, incluso en el caso de que nosotros nos debamos autoimponer determinadas restricciones, no estaría mal que esas restricciones que nos imponemos se hicieran de acuerdo a informes técnicos y de movilidad. Nos harían un favor, al menos a todos los que creemos que sí que son a veces necesarias, y que por ello es importante que salgan adelante y que lo hagan siendo bien aceptadas por quienes tienen que sufrir esas restricciones. Porque las zonas de bajas emisiones son una necesidad y deberían entenderse como algo beneficioso para todos –así lo entiendo yo–, pero muchos ciudadanos –por ejemplo, en Barcelona– no lo han podido percibir así; todo lo contrario, lo que han percibido es una imposición y un dolor de cabeza que les ha impedido circular por Barcelona con sus vehículos sin darles otras alternativas. Nuestro grupo municipal en Barcelona ya advirtió desde el principio de varias de sus deficiencias: no iba acompañada de medidas de ayudas para la actualización del parque de vehículos contaminantes –y esto lo sufrieron precisamente los más vulnerables–; faltaban moratorias para quienes realmente necesitaban su vehículo para su actividad laboral, y, en muchos casos, un cambio de vehículo suponía una inversión que no podían asumir con sus negocios, o incluso para las personas mayores, que en muchos casos podían pensar que incluso un cambio de vehículo, pues, podría no ser necesario para ellos en ese momento. En el Ayuntamiento de Barcelona pedimos incluso que el Hospital de la Vall d'Hebron o el Hospital del Mar quedaran fuera de la zona de bajas emisiones por ese motivo. Nosotros detectamos deficiencias que pueden ser más o menos graves, pero es que la justicia también las detectó. Y lo que sí que es grave es que, tras una sentencia que anulaba el decreto de las zonas de bajas emisiones, hubiera quien saliera a decir que seguirían sancionando. En resumen, lucha contra la contaminación y por la mejora de la calidad del aire, nosotros los primeros; en la guerra particular, en su guerra particular contra el transporte privado, no nos van a encontrar. Y lo mismo contra el turismo. Hablan aquí de un nuevo impuesto sobre emisiones portuarias a los grandes barcos. Nosotros ya nos opusimos a la creación de este impuesto durante la tramitación de la ley de cambio climático, pero es que ahora encima se sumaría la tasa turística que ya se aplica en Cataluña por pasajero, incluso para estancias inferiores a doce horas, y el recargo municipal de 1,75 euros establecido por el Gobierno municipal de Colau y el PSC. Sinceramente, cuesta ver en estas imposiciones, realmente, una estrategia de lucha contra la contaminación, y parecen mucho más una estrategia contra el sector que promulga el decrecimiento y perjudica a la ciudad. Así que, de nuevo, lucha contra la contaminación, lo que quieran y con determinación; lucha contra la actividad y el progreso, ahí no nos busquen. Gracias.
I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Agrair totes les esmenes. Amb el PSC, finalment, no hem pogut arribar a acord, a pesar de que –i això..., faig una reflexió general– no és un debat semàntic entre «topalls, «límits, «preferentment, «especialment –no és un debat semàntic–; és un debat polític, sobre la necessitat d'intervenir públicament davant del repte que suposa la massificació de creuers en els ports del nostre país. El Partit Socialista a les Illes ha pres una decisió que considerem valenta. Crec que aquí hi ha d'haver seguint marge per acordar, entre administracions i entre les autoritats portuàries, un acord per limitar el turisme de creuers a les nostres ciutats. I no és un debat sobre diccionaris, és un debat sobre intervenció pública. I, per tant, volia deixar clara aquesta qüestió. He vist alguns diputats molt preocupats per la fiscalitat de les grans empreses de creuers. No es preocupin, la veritat. La majoria operen sota banderes de conveniència perquè estan totes «afincades en paradisos fiscals, i aquesta és també la seva bandera. Aquí crec que hi ha diputats que senten com a més pròpia la bandera de la Jolly Roger, la bandera pirata, que la bandera del seu país i de les seves ciutats. Moltes gràcies.
Acabat el debat, els faig avinent que la votació d'aquest punt tindrà lloc un cop substanciat el punt número 20 d'aquest mateix migdia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ordenació territorial necessària per a garantir la sobirania alimentària]] [[302-00167/13]] Passem al dissetè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ordenació territorial necessària per garantir la sobirania alimentària. L'ha presentat la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, i té la paraula per exposar-la la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Bon dia, diputats, diputades. Presidenta, gràcies. Demanem a aquest Ple que voti a favor de la moció de la CUP sobre l'ordenació territorial necessària per garantir la sobirania alimentària a resultes de la interpel·lació que vam fer, com vostès deuen recordar, en el passat Ple. Com veuen, alguns punts ha sigut possible transaccionar-los amb el Govern, i d'altres, doncs, malgrat els esforços per arribar a un acord, no ha estat possible, tot i que agraïm l'esforç que s'ha fet per trobar aquest consens en aquests punts. No em puc referir a tot, sinó que faré una mica d'esbós dels diferents punts. Pel que fa al primer punt, es demana a aquest Parlament –que per nosaltres és un punt molt central i molt important– que mostri el seu rebuig a l'accés, per part dels fons d'inversió, a l'agricultura, i en especial a la compra de terrenys agrícoles, per les conseqüències que això té en el despoblament de les zones rurals, la destrucció del teixit social i professional. I s'hi recull també un compromís molt explícit, de cara al futur, de prendre les iniciatives legislatives necessàries per impedir l'accés dels fons voltors als terrenys agrícoles. Per la CUP –i esperem que també sigui compartit per aquest Parlament–, és imprescindible lluitar contra l'acaparament de terres per part dels fons d'inversió. I una manera de fer-ho entenem que és –a banda de la mobilització popular, que sempre és la primera eina que tenim– una declaració institucional d'aquest Parlament, un posicionament que sigui clar i diàfan de l'òrgan on en principi recau la sobirania popular que digui, que interpel·li aquells qui només volen especular amb la propietat de la terra per dir-los, amb lletres majúscules, que aquí no són benvinguts. Ens podem preguntar: serà això una de les nombroses declaracions institucionals de la que no es pot arribar a veure cap mena de aplicabilitat pràctica? A nosaltres ens sembla que aquest no serà el cas, i explicarem per què. Com se sap, els fons d'inversió es mouen per aconseguir beneficis a curt termini i tenen un mantra obsessiu i constant de l'estabilitat del lloc on fan les inversions –de la «plaça, que ells en diuen–, i només traslladar-los la idea que hi ha una majoria parlamentària que rebutja la seva presència, per nosaltres té una càrrega simbòlica molt potent, perquè el que passa en aquest Parlament té i ha de tenir incidència i en tindrà en les seves decisions d'inversió. Diputats i diputades, no ens podem permetre el luxe que ens passi el mateix que ens ha passat amb l'habitatge, on l'entrada de les corporacions transnacionals ha tingut conseqüències nefastes, i ningú que tingui tres dits de front pot negar aquesta frase. No deixem que ens passi que el que ens ha passat amb l'habitatge ara ens passi amb la terra. Cal aprovar aquest punt i continuar treballant amb totes les mesures necessàries perquè no els hi resulti atractiu, als fons d'inversió, posar les seves grapes als Països Catalans. Ara fem una declaració institucional; més endavant, els presentarem –i també els hi demanarem el seu suport– mesures legislatives concretes. Un altre punt de la moció del que vull fer esment, i que també els hi demanem enèrgicament que recolzin, és la introducció del concepte de sobirania alimentària en el dret urbanístic. No existeix avui a la llei d'urbanisme pròpiament cap referència al concepte de sobirania alimentària, i ja és hora que això canviï. L'autosuficiència, vetllar per l'autosuficiència alimentària és una demanda d'amplis sectors, i no podem esperar més que aquesta idea, que ja està enormement treballada en l'àmbit de l'ecologisme, tingui la seva traducció en la legislació urbanística. I, per tant, totes les actuacions urbanístiques han de prendre en compte aquesta idea de garantir sobirania alimentària. I lligada també amb aquesta idea més genèrica, la moció també recull la necessitat que, a l'hora de fer els plans d'ordenació urbanística, es faci la pertinent reserva de terrenys agrícoles per complir objectius de sobirania alimentària. Un altre dels punts que entenem molt interessants és la necessitat d'acompanyar una memòria agrària com a documentació obligatòria a l'hora de fer qualsevol planejament urbanístic. A banda de la documentació que avui ja és obligatòria, hi afegiríem aquesta necessitat que els municipis pensin en termes de sobirania alimentària. I el punt sisè també és important, perquè s'insta el Govern a fer, d'una vegada ja, el pla territorial sectorial agrari de Catalunya. Que s'aprovi aquest pla és important; ja fa molts anys que aquest pla s'hauria d'haver aprovat i cal sortir de la situació d'infraprotecció d'espais agrícoles en la que ens trobem. Només demanem en aquest punt que s'apliqui una llei, una llei que fa molts anys que porta sense ser complerta en tots els mandats que demanava. Gràcies.
Té la paraula a continuació per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Salvador Vergés.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... La CUP ens presenteu una moció sobre l'ordenació territorial necessària per a la sobirania alimentària. Junts per Catalunya estem d'acord en el fons de la qüestió, i, en aquest sentit, doncs, la llei de territori serà molt sensible amb la protecció dels espais agraris, tant pel que fa als plans municipals com a les infraestructures. Però l'eina clau és el pla territorial sectorial agrari, que és l'eina que preveu la llei d'espais agraris i que en aquesta moció instem que s'aprovi en el termini màxim de només dos mesos. I aprofito per fer algunes consideracions al voltant de la sobirania alimentària. Nosaltres, com vostès, també rebutgem els fons d'especulació, el capital, doncs, que acapara terres agrícoles; volem un model d'explotacions familiars, que són les que ens permeten cuidar el territori. Però, en canvi, nosaltres, dit això, a diferència de vostès, el que defensem també és que aquestes explotacions agràries puguin assolir una dimensió mínima perquè resultin viables. La rendibilitat és la clau per al relleu generacional, per a la professionalització, per a la mà d'obra formada, i això sovint passa perquè els productors es puguin vincular, prenguin part en la transformació i comercialització dels seus productes. Ja n'hi ha prou que la pagesia hagi de ser sempre la baula pobra d'aquesta cadena. I és que vostès, la CUP, pequen sovint d'una falta de realisme en el dimensionament. Mirin, ens parlen de sobirania alimentària, però després volen una Catalunya pessebre en què cap pagès, doncs, no tingui ni masses hectàrees ni massa caps de bestiar; parlen de sobirania energètica, però sobretot només a base de projectes petits, cap d'ells que passi dels cinc megawatts. Sort que en l'altra sobirania, la nacional, en aquesta sí que van a la idea i no ens demanen que les manifestacions de carrer només siguin de grups reduïts. Els poso un exemple. Fa pocs dies s'han entregat els premis d'innovació tecnològica agroalimentària, els premis PITA, i, mirin, de les cent quatre candidatures dels darrers vint anys, aquells que realment han anat endavant són els que no només van tenir una bona idea de negoci, sinó que, a més a més, es van enfocar a volum. I des d'aquí voldria aprofitar, doncs, per felicitar els guanyadors del 2021, que són Roviroli, Cal Xulic i Groots Hydroponics, així com a tota la resta de distingits. La pandèmia, primer, i la invasió, després, ens han demostrat la importància de l'autoabastament alimentari. Però em pregunto: Catalunya pot ser realment, pot assolir realment la sobirania, la plena sobirania alimentària? Doncs difícilment. Protegir els espais agraris i incrementar-los ho defensa la moció i ho defensem tots nosaltres, però a Catalunya ens produïm només el quaranta per cent de les nostres necessitats alimentàries. Tenim la meitat de la superfície agrícola per capita respecte a la mitjana europea. Podríem doblar la superfície de conreus i de pastures amb una bona gestió forestal, que, de fet, és imprescindible per al control de risc d'incendis i per a l'optimització de l'aprofitament de l'aigua, però es calcula que ni així seria suficient. Caldria que canviéssim radicalment la nostra dieta, per una banda, i per l'altra, caldria que renunciéssim a tota una indústria agroalimentària i càrnia que també ens aporta moltíssima riquesa, gràcies, sobretot, a la seva capacitat exportadora, i que està fent els deures en termes de sostenibilitat. Voleu dir que és realment això el que volem? I tot i que l'agricultura avança cap a un model que compagini l'alta productivitat amb la sostenibilitat –i soc dels que penso que el model ecològic i el convencional aniran convergint–, tinguem en compte que aviat serem 8 milions d'habitants, més 20 milions de turistes a l'any que també hem d'alimentar. Junts per Catalunya defensem que hem de fer tot el possible per acostar-nos cap a aquesta sobirania alimentària, i això vol dir, doncs, diversificar, vol dir preus justos, vol dir reduir aquest trenta per cent de malbaratament alimentari, vol dir valorar, i molt, el potencial productiu agrícola de les zones periurbanes, com per exemple el Baix Llobregat, tal com fa Amsterdam; però tot plegat amb dades i amb realisme. Potser el que cal és que ens enfoquem més a ser un actor clau, imprescindible, exemplar, en l'alimentació d'aquest món més o menys globalitzat, i no tant en creure'ns que podem funcionar com un sistema autàrquic completament tancat. I voldria aprofitar els segons que em queden per felicitar la pastora Marina, de Bruguera, de noranta-cinc anys, que és la pastora en actiu més vella de Catalunya i que merescudament aquesta setmana, doncs, li han concedit la Creu de Sant Jordi. Des d'aquí, Marina, moltes felicitats. Moltes gràcies a tothom.
I seguidament, en el torn de defensa de les esmenes presentades, té la paraula la diputada senyora Alba Camps, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades. Vull començar aquesta intervenció amb una afirmació: l'alimentació és un dret. I de la mateixa manera que no ens podem permetre l'especulació urbanística, tampoc ens podem permetre l'especulació de terres agràries, tal com també comentava la diputada Vinyets. Si no tenim pageses, si no tenim terres per cultivar, no hi ha vida, ni a la ruralitat ni tampoc a la urbanitat. I, per tant, un sí rotund a la democratització de l'alimentació, un sí rotund a la protecció d'aquest bé, clar i diàfan. No podem permetre l'especulació amb els drets de les persones, cal pensar des d'una visió desmercantilitzadora dels cultius i productes que se'n deriven. Ho he dit en diverses ocasions, tant parlant del món rural com de la pagesia, d'agricultura, de ramaderia… Els del món rural som els qui alimentem i protegim l'entorn. En teoria, en cap cas hauríem de tenir un desavantatge amb relació a altres zones més urbanes. L'origen de la desigualtat és la usurpació, per altres interessos, d'un dels trets més valuosos i distintius nostres: la funció productiva del món rural. Les nostres terres, el nostre entorn, ha donat resposta en els últims anys a una lògica industrial i urbana. Hem perdut la capacitat de decidir què cultivem, de decidir d'on provenen les matèries primeres, de decidir quin és l'aliment objecte del camp. Com a consumidores, també hem perdut la capacitat d'escollir què mengem i què comprem. I tampoc acaba sent una decisió conscient, perquè ens han ensenyat a comprar barat i lluent, no només per falta de voluntat, sinó molts cops per falta de possibilitat, quan el que hauríem de garantir són preus justos, tant per a consumidores com per a pageses, criteris que han entrat en lògica industrial amb un simple càlcul de costos i de beneficis. I el problema és que no només ens allunyem de la sobirania alimentària, sinó que els models que predominen fan disminuir els recursos més preuats per continuar alimentant-nos: aigua, sòl i biodiversitat. No pensar a mitjà i llarg termini només ens pot portar al col·lapse. Entendre l'alimentació com una mercaderia i no com un dret afecta no només el despoblament, sinó també l'augment accelerat de desigualtats i la injustícia en majúscules. La falta de disponibilitat de terres agrícoles és un fet. No s'ha donat el valor social, polític i econòmic a les terres agràries. Hem prioritzat urbanísticament els sòls per edificar i, sincerament, hi hem perdut molt. Completament d'acord, doncs, a dir que cal protegir el que ens queda. Totalment d'acord que cal protegir aquells models productius que aporten valors addicionals i impossibles de desvincular de la lògica rural; sostenibilitat en tots els sentits: social, mediambiental i econòmica. Altre cop, clar i diàfan, d'acord amb la moció, la terra per a qui la treballa. La llei d'espais agraris del 2019 ja va en aquest sentit. Justament traça el full de ruta que ha de permetre garantir la mobilització de l'espai agrari, assegurar la defensa del món rural i esdevenir una oportunitat per al present i futur del jovent. En aquest sentit, conjuntament amb les organitzacions agràries, es van iniciar els treballs per a la posada en marxa del registre de terres en desús, una eina fonamental per reduir l'abandonament de la terra i facilitar la incorporació de nous actius. I dos elements més a tenir en compte: la nova llei de territori i la redacció del pla territorial sectorial agrari, dos grans instruments de planificació que han de definir què som i què volem ser com a país, quin model comprem i fomentem. I no en tingueu cap dubte, Esquerra Republicana aposta per models familiars, sostenibles i justos. Conscients de tot el que hem esmentat, els departaments corresponents avancen amb propostes per donar resposta a aquesta situació. Tenim bons exemples dins i fora de l'Administració; com, per exemple, la col·laboració publicocomunitària de la Xarxa per la Sobirania Alimentària de la Catalunya Central o els espais test o incubadores de pagesia per afavorir el relleu generacional. Per últim, una reflexió. Què passa si no tenim terres? Què passa si seguim perdent la pagesia cada dia que passa per les condicions injustes en què viuen? La resposta és fàcil: deixem de menjar i deixem el nostre entorn morir. Això passarà si no fem res per evitar-ho. De fet, ja està passant en certa mesura. Ens trobem en una situació d'inflació, una situació d'encariment de preus dels aliments per la crisi actual. La pregunta és: estaríem en una situació semblant si tinguéssim plena sobirania alimentària? Evidentment que no. Al final, gràcies per la voluntat de la CUP d'acceptar les esmenes presentades i transaccionar-ne algunes. Volem entendre aquesta moció com una oportunitat, un acord d'aquest Parlament per avançar cap a aquesta sobirania alimentària i, per tant, per avançar cap a major justícia social, treball digne i dret a la salut. Moltes gràcies.
I després del torn de defensa de les esmenes presentades, a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, presidenta. Diputades i diputats, és evident que l'activitat agrària ha anat disminuint al nostre país, i això té conseqüències diferents. Té conseqüències sobre la superfície conreada i, per tant, sobre la capacitat de proveir d'aliments de manera suficient a la ciutadania. Té conseqüències sobre la pèrdua de biodiversitat, sobre l'avançament de la massa forestal i, per tant, sobre l'increment del risc d'incendi. I també pot produir un canvi en el model d'explotacions agràries: si no hi ha relleu generacional, les finques poden acabar en mans de grans corporacions o de fons d'inversió. Posem dades. Segons l'Atles del món rural, al 1900 un 44,6 per cent de la població ocupada es dedicava a l'activitat agrària; al 1975 ja era només gairebé un set per cent; i al 2020 és un 1,7 per cent. És una dada bastant aclaridora, no? Però també hi ha una dada a tenir en compte, i és que la superfície agrícola utilitzada en les explotacions s'ha incrementat del 2009 al 2020 en un, gairebé, quatre per cent. És a dir, les explotacions que queden acaben essent explotacions més grans perquè necessàriament, per poder ser rendibles econòmicament i, per tant, perquè els joves i les joves no vulguin marxar, s'hi han de poder guanyar la vida dignament, i això té molt a veure amb la grandària de l'explotació, també amb la necessitat d'organització d'agricultors i ramaders i els preus de venda dels productes agraris, fonamental. I al nostre entendre això té, com dèiem, molt a veure amb el futur del sector agrari català i també amb la sobirania alimentària. De fet, el concepte de sobirania alimentària s'ha anat posant sobre la taula en els últims anys, i creiem que aquest concepte, que pot tenir lectures diferents o enfocs diferents, anant des de la qualitat o la quantitat d'aliments que es produeixen per abastir la ciutadania, però també a la qualitat. Per tant, al nostre entendre, s'hauria de definir especialment aquest concepte de sobirania alimentària si el relacionem amb possibles normatives –i després m'hi referiré. A la moció que inicialment ens presentaven, hi havia aquesta part declarativa i després una part més d'accions més concretes, no? En la part declarativa parlaven dels fons d'inversions, i podem coincidir amb vostès que el model de molta terra en poques mans no és la millor opció –hi coincidim, no és el nostre model. Ara bé, demanaven en aquesta moció inicial que se cedissin les terres que s'haguessin adquirit a petits professionals agrícoles, però no deien ni a qui les havien de cedir, ni com fer-ho, ni si s'havia d'indemnitzar per aquesta cessió. Aquest text, diguéssim, ha desaparegut en la moció final. Segueix la moció parlant de prioritzar, o seguia parlant de prioritzar la terra als joves agricultors que tinguin projectes ecològics i de proximitat. L'agricultura ecològica va avançant, és cert. Ara bé, podem garantir la sobirania alimentària des del punt de vista de proveir d'aliments suficients per a tota la ciutadania a través de l'agricultura ecològica? Nosaltres creiem que no, i que tampoc no tothom se la podria pagar. A banda que, aprovar aquest punt, al nostre entendre aniria en contra de la mateixa llei d'espais agraris, que establia com a col·lectiu prioritari per accedir a les terres els joves, però no acotava els joves amb projecte ecològic. Seguia la moció, o segueix la moció dient que es constata la necessitat de preservar tot el sòl agrari de qualsevol procés urbanitzador. Mirin, jo no sé què en pensaran els alcaldes i alcaldesses de Catalunya, d'això, no?, perquè un dels problemes més importants que tenen avui en dia els pobles de Catalunya precisament és l'accés a l'habitatge. Si no podem fer cap tipus de procés urbanitzador d'ampliació dels nuclis urbans dels pobles de Catalunya, doncs no sé com solucionarem aquest problema, no? I de la segona part de la moció coincidim en la necessitat de preservar el sòl agrari, per nosaltres el que tingui un alt valor agrari, ja sigui pels aliments que s'hi produeixin, ja sigui per la inversió pública que s'hagi fet per convertir les terres en fèrtils. Vostès parlen que s'introdueixi la necessitat que els plans d'ordenació urbanística municipal facin reserva suficient de terrenys agrícoles per al compliment de l'objectiu de sobirania alimentària. Com deia abans, primer ens hauríem de preguntar quin objectiu de sobirania alimentària hem de complir: el del municipi, el de la comarca, el de Catalunya sencera? És el que els hi deia abans: si no definim quin és aquest objectiu, difícilment podem obligar els municipis a que el compleixin. Depenent de com el definim, aquest objectiu es podrà complir o no. I també dependrà del municipi: si té molt terreny rústic o no urbanitzat per poder-lo complir o no. Totalment d'acord que s'elabori i s'aprovi el pla territorial sectorial agrari. Ara bé, fer moratòria de planejament urbanístic fins que estigui aprovat el pla ens sembla que no és factible, coneixent la rapidesa d'acció d'aquest Govern, perquè això paralitzaria totalment el desenvolupament dels municipis rurals. En resum, molts punts d'aquesta moció creiem que els podrem votar a favor, també gràcies a les esmenes que han presentat els grups que donen recolzament al Govern, que creiem que l'han fet més assumible, però ens temem molt que acabarà sent un brindis al sol i que no serà, diguem-ne..., no es portarà a terme d'una manera efectiva. Hem de caminar cap a la sobirania alimentària, és evident, i ho hem de fer amb propostes realistes, i sempre, en aquests casos, ens trobaran al seu costat. Gràcies.
En nom del Grup Parlamentari VOX, té ara la paraula el diputat senyor Antonio Ramón López.
Gracias, presidenta. Señores diputados, buenos días y bienvenidos a todos. Bienvenidos, porque están aterrizando en la senda del sentido común. Bienvenidos a la defensa de la soberanía energética, la soberanía industrial y la soberanía alimentaria; en definitiva, la soberanía nacional de España. Algo que en VOX llevamos defendiendo hace mucho tiempo, mientras que ustedes se reían y nos criticaban. Es por eso por lo que ver que otros llegan a nuestras propias conclusiones, después de haberlas criticado previamente, nos genera una enorme satisfacción. No obstante, se equivocan en algo fundamental: la única soberanía energética y alimentaria posible es la española. Hoy nos encontramos ante una moción de la CUP que pretende garantizar la soberanía alimentaria. Una moción basada en ese horroroso círculo de colores llamado «agenda 2030, esa agenda que lo único que hace es imponer cada día más impuestos abusivos, excesos de reglamentación y trabas burocráticas, mientras que a los productos que vienen de fuera no les exige nada. Ustedes están tratando de terroristas climáticos a nuestros agricultores, ganaderos y pescadores, en definitiva, a todo nuestro sector primario, solo por hacer su trabajo, y todo porque lo dicen esos ecologistas de salón que nunca han visto el campo y que no saben distinguir una cabra de una oveja. Incluso yo creo que alguno se cree que existen los gamusinos. Ustedes están más inquietos por satisfacer a los nuevos capos de las religiones feministas y del histerismo climático que por ayudar a nuestra gente del campo. Se trata de nuestra economía, se trata de nuestra soberanía alimentaria, se trata de nuestra manera de vivir, a la que ustedes están criminalizando y llevando al borde de la ruina. Si ustedes realmente quieren una soberanía alimentaria, deben asegurar el suministro de materias primas y suministro para los agricultores, sin que los cambios coyunturales de los precios perjudiquen al sector; deben erradicar la competencia desleal, poner en valor nuestro producto frente a los productos de terceros países; deben asegurar que todos los productos del exterior que entren en nuestro mercado lo hagan con las mismas reglas, impuestos, precios y exigencias; deben fomentar el relevo generacional con medidas en materia económica, medidas fiscales, administrativas, tecnológicas; deben garantizar la rentabilidad de las explotaciones agrarias y el valor de nuestros productos; deben promover activamente un proceso de simplificación administrativa y burocrática; deben defender y proteger a nuestros agricultores con ayudas directas para sulfatos, insecticidas; deben bajar los impuestos y las tasas del sector; deben potenciar con subvenciones y ayudas directas a los jóvenes que se dedican a la agricultura y la ganadería. Estas medidas y muchas más las venimos pidiendo desde hace mucho tiempo, más de un año. Y lo seguiremos haciendo las veces que hagan falta. Y todas esas medidas donde las deben exigir es en el Consell de Govern y a sus socios en el Gobierno de la nación. No se olviden de que la gente del campo es la gente que nos cuida. Cuida nuestro medio ambiente, nuestra biodiversidad, hacen que en nuestras casas podamos comer; en definitiva, son los que nos cuidan y de los que todos dependemos. En VOX lo tenemos muy claro, y por eso siempre estaremos a su lado. Muchas gracias.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Bé; gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades. Bé, nosaltres votarem a favor d'aquesta moció; gairebé tot, amb l'excepció d'algun punt en què ens abstindrem. Volia aprofitar, per això, per fer tres reflexions. La primera, sobre el propi concepte de què va aquesta moció, que és el de sobirania alimentària, que hem vist com diferents grups parlamentaris se l'han posat a la boca, i entenc, doncs, que des de percepcions o des d'aproximacions diferents d'aquest concepte. Per tant, què és la sobirania alimentària? Té a veure amb definir a quins objectius ha de respondre l'activitat agrària i sota quin sistema produeix? Té a veure amb autoproveir-nos, amb treure el màxim profit econòmic, amb produir al màxim, independentment del valor econòmic i de la poca diversificació? Per tant, són moltes qüestions, i crec que hauríem de matisar quina és l'aproximació, no? Per nosaltres sobirania és poder decidir. I, per tant, doncs, que els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya puguem participar i tenir capacitat de decisió sobre quins mètodes de producció i organització del territori i sobre el dret a l'alimentació. La segona reflexió és sobre les eines d'ordenació territorial, que és sobre bàsicament el que versa aquesta moció i que compartim plenament, eh? Estem totalment d'acord amb incorporar el concepte de sobirania alimentària a la legislació urbanística, que, de fet, és una legislació, la vigent, que neix l'any 2002 i que, per tant, vint anys després... I, per tant, fa vint anys aquest era un concepte que, efectivament, encara no teníem a l'agenda política i, per tant, cal actualitzar-lo i cal dotar-nos també de mecanismes a nivell municipal per incorporar aquesta anàlisi en les intervencions municipals, també en l'àmbit de l'ordenació territorial. De fet, com ja s'ha dit, la llei d'espais agraris preveu un instrument que és clau en aquest sentit, que és el pla territorial sectorial agrari. El nostre grup parlamentari fa tres anys –exactament tres–, al juliol del 2019, presentàvem una moció, que es va aprovar, de fet, en aquesta cambra, en què ja demanàvem al Govern, doncs, que de forma urgent desplegués el pla territorial sectorial previst a la llei d'espais agraris, i començant –perquè també preveu, la llei, poder-ho acotar en territoris específics– per aquells territoris que més ho necessiten, com poden ser les Terres de l'Ebre, les Terres de Lleida, l'Alt Pirineu, el Vallès, la Vall d'en Bas o el Penedès. Bé, han passat tres anys. No recordo exactament quants mesos vam pactar amb el Govern en aquella moció. No sé si eren nou mesos. Ja han passat tres anys i això no ho tenim. Per tant, ens hauríem de posar les piles en aquest sentit. Dir també, amb relació a la moció, tanmateix, que, si bé els instruments d'ordenació del territori són molt importants per incidir sobre l'activitat agrària i sobre la sobirania alimentària, no són els únics, no? I, en aquest sentit, sí que creiem que cal pensar en altres mesures; mesures com també altres que preveu la pròpia llei d'espais agraris, com, per exemple, és el registre de terres per identificar les terres agrícoles i ramaderes en desús i poder-hi actuar. Però moltes altres mesures que caldria impulsar en defensa del sector, com per exemple o, sobretot, totes aquelles que tenen a veure amb un preu just agrari, que per nosaltres és indispensable per poder fer avançar el sector. De fet, a la Catalunya rural, que és la Catalunya buidada, no és i no pot ser només la Catalunya agrícola i ramadera, però la gestió territorial d'aquesta Catalunya buidada passa per comprendre que aquest ha de ser un territori productiu i on el sector primari ha de ser viable i sostenible, no? Hem d'entendre que l'agricultura, la ramaderia, la silvicultura, juguen un paper clau, no només des d'una perspectiva de sobirania alimentària, que també, sinó també per sostenir la nostra vida a les ciutats, i també des de la perspectiva de la preservació del paisatge, de la biodiversitat, de la prevenció d'incendis, com han dit altres diputades que m'han precedit. Per tant, calen mesures, més enllà de les d'ordenació del territori, per defensar l'agricultura, la ramaderia i també la silvicultura. I l'última reflexió la volia fer versar sobre la diversitat geogràfica del país, que crec que aquesta moció no hi entra i en alguns punts és contradictòria, perquè pretén generalitzar algunes mesures que potser no poden ser o que no convindria que es generalitzessin. No és el mateix el Berguedà que el Penedès o que el Camp de Tarragona, que l'Alt Pirineu, que la plana del Vallès. I, per tant, no podem actuar a tot arreu de la mateixa manera. I algunes de les propostes que es fan en aquesta moció, segurament poden tenir molt sentit en l'àmbit del Vallès, però potser no tenen tant de sentit en altres zones de la Catalunya despoblada, no? I té a veure com afrontar un fenomen, que és la pèrdua d'espais agrícoles, no? –45.000 hectàrees hem perdut en els darrers quinze anys–, que té a veure amb dues realitats. Una són els processos d'urbanització que han..., i que amenacen l'espai agrícola a les planes, sobretot, i a les zones metropolitanes. Però aquest no és el principal risc que té l'espai agrícola avui en dia, tot i que és important i que hi hem de fer front, el que està consumint, el que està acabant amb l'espai agrícola del país, sobretot, és el bosc, és el creixement del bosc per abandó de les terres productives. Per tant, aquí també hem de pensar en mesures com actuar-hi. Gràcies, presidenta.
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula ara el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Aquesta moció de la CUP m'ha fet mirar el calendari. Després de fer-ho, he tingut un sentiment doble. He pogut constatar que, efectivament, el temps passa –almenys per a mi–, he pogut constatar que avui és 30 de juny del 2022. Però, miri, també els he de confessar que no m'hauria fet res que avui estiguéssim a principis de l'estiu del 1982, com sembla que ho pensa el grup proposant d'aquesta moció, perquè potser no se n'han adonat: la Unió Soviètica es va dissoldre fa temps en una federació russa i en un seguit d'estats independents. En qualsevol cas, aquesta moció la presenta la CUP i, per tant, no ens sorprèn que tingui un cert perfil estalinista, no? Però, mirin, què volen que els hi digui, el model de col·lectivització del camp que va consolidar la Unió Soviètica de Stalin no és un model viable ni el volem ni el necessitem per a res. Fins i tot els que viuen a l'actual Federació Russa, malgrat els deliris de Putin, han oblidat ja els kolkhoz i els sovkhoz. Ni granges d'explotació col·lectiva ni granges d'explotació estatal: la Catalunya actual, dins d'Espanya i dins de la Unió Europea, no necessita ni vol una visió estalinista de l'agricultura. La moció parla sovint de garantir la sobirania alimentària. De fet, planteja que cal una ordenació territorial per garantir-la. En això de la sobirania alimentària, coincideixen fins i tot amb el posicionament d'un grup parlamentari tan despistat com el Grup Parlamentari de VOX; deu ser allò de que els extrems es toquen. Però, mirin, els ramaders espanyols, catalans inclosos, miren amb molta preocupació l'acció criminal de l'actual hereu de l'estalinisme soviètic, de l'exmembre de la KGB, del sàtrapa Putin, perquè no arriben els cereals que haurien d'arribar de la Ucraïna en flames per l'agressió de l'exèrcit rus. Per tant, parlar avui de sobirania alimentària és una broma de mal gust, i més quan ho planteja un grup parlamentari que potser enyora els temps de la col·lectivització agrària soviètica. Perquè els qui de veritat enyoren els temps de la dictadura soviètica i que han imposat al poble rus una nova dictadura, ens han fet veure encara més clar que el món és molt intradependent i que també en l'alimentació tenim moltes dependències i molt concretes amb tercers. Aquesta moció té una visió absolutament ideologitzada de les qüestions que planteja. Fins i tot els grups que millor podien entendre l'extremisme dels seus plantejaments, potser no pas perquè tinguin una coincidència ideològica plena, però sí perquè hi ha una comunió d'interessos que vam poder veure ara fa poc més d'un any amb la investidura del senyor Aragonès, no acaben de comprar el plantejament marcadament estalinista que conté la seva moció. Així es desprèn de les esmenes que han presentat els grups del Govern. Potser és perquè, tot i ser un mal Govern, encara trepitgen de peus a terra, encara que sigui només de puntetes. Entrant específicament a la moció que se'ns presenta avui, es podrien haver estalviat l'exposició de motius. Per dos qüestions: perquè no és objecte de la votació final de la moció, ja que només es vota la part dispositiva; però també perquè ni va ni anirà enlloc, ja que ni tan sols formarà part de la moció final ni es publicarà en la moció que finalment s'aprovi. La seva moció inicial –no és cap sorpresa si els hi dic– no encaixa gens ni mica amb la visió ideològica de la qüestió que tenim des del nostre grup parlamentari. A més, m'he mirat al mirall, m'he reconegut, he mirat enrere en el temps i m'he adonat –i en això coincideixo amb la resta dels membres del meu grup parlamentari– que vivim al 2022, que el món és cada cop més global, que la sobirania alimentària, encara que la defensin altres grups parlamentaris en aquest Parlament, com ara el grup amb el qual es toquen per l'extrem, el Grup de VOX, és una idea autàrquica que no hi ha per on agafar-la, com ens està demostrant, per desgràcia per a tothom, la terrible guerra que Putin, l'invasor, ha desencadenat a Ucraïna. Per cert, tot el suport i la solidaritat amb el poble ucraïnès i la més ferma de les condemnes del règim instal·lat al Kremlin. Però gens de suport a la seva moció inicial. Pel que fa a la moció final que se'ns presenta, ha millorat una mica el text amb algunes de les esmenes presentades pel Govern. Els seus socis de legislatura els hi han arreglat una miqueta, això fa que arribem, fins i tot, a votar alguns punts a favor. Moltes gràcies.
I finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Gràcies. No faré la rèplica en rus, la faré en català. Senyor Vergés, de què peca la CUP? De veritat que la culpa dels problemes del món agrari és de la CUP? O sigui, vostès… A mi m'ha semblat, de la seva intervenció, que venia a dir això. Jo els vull recordar a vostès quants anys han estat en el Govern d'aquest país i quantes mesures han fet concretes per donar suport a les polítiques agràries. I això de la Catalunya de pessebre… Jo no sé si quan parla de la Catalunya de pessebre es refereix a aquests processos urbanitzadors que fan vostès en espais protegits i que després posen la masia del segle XVI al mig d'una rotonda, per dir que la cosa… No sé si aquesta és la Catalunya de pessebre. Jo crec que la seva intervenció ha sigut en aquests termes per tapar la cosa més bàsica i important, i és que aquí hi havia una feina pendent de fer, que era el pla territorial sectorial agrari. I jo vull recordar que l'obligació de fer aquest pla no ve del 2019, ve de molt més abans. Aquest pla ve de l'any 83, de la llei de política lingüística, passa pel pla territorial del 95, i el 2012 va haver-hi una previsió expressa que s'havia de fer en el termini d'un any. Per tant… O sigui, portem molts anys de retard. En qualsevol cas, ens felicitem que vostès agafin el guant i diguin que faran aquest pla en el termini de dos mesos. Com també ens felicitem que facin també la llei aquesta d'ordenació del territori, que també tenim al calaix des de fa anys; de fet, van fer un avantprojecte el 2017 que va quedar allà cobert de pols al calaix. I també ens felicitem perquè vostès agafin cartes a l'assumpte i tirin endavant aquestes dues figures normatives, que ens semblen molt importants i que són necessàries per a avui en dia. Sí que és veritat que no hem arribat a l'acord en termes de la moratòria. Per a nosaltres era molt necessari, perquè, tal com ens ha recordat el diputat Parés, a vegades els compromisos s'allarguen i volíem aquesta moratòria fins que no ho acabéssim. No ha sigut possible; bé… Gràcies.
Bé, doncs acabat el debat, els faig avinent que la votació d'aquesta moció tindrà lloc aquest migdia, un cop substanciat el punt vintè de l'ordre del dia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques del Govern amb relació a les persones desaparegudes sense causa aparent i la desaparició forçada de menors]] [[302-00161/13]] Passem al divuitè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques del Govern amb relació a les persones desaparegudes sense causa aparent i la desaparició forçada de menors. L'ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Oscar Aparicio.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. En primer lloc, permeti'm que, abans de començar a explicar una miqueta aquesta moció que portem avui a aprovació, saludi les entitats que ens tornen a acompanyar, igual que ho van fer fa unes setmanes, en el moment de la interpel·lació –que aquestes entitats són precisament el motor que ens ha fet a nosaltres presentar la interpel·lació i aquesta subsegüent moció–, per la seva gran tasca que fan en el dia a dia, pel patiment que els hi genera no només el fet de que hagi desaparegut una persona estimada, sinó el fet de que aquesta persona no es trobi i de veure, en moltes ocasions, que l'Administració té encara feina a fer. Entitats que veuen, com van comentar en el seu moment, que hi ha 3.500 denúncies cada any, i que en aquests moments, a més, encara hi ha 2.500 expedients oberts, persones desaparegudes que no s'han trobat. I hem de pensar que cada persona que desapareix, cada expedient obert, també vol dir que és una ferida oberta en una família. Com vam avançar en la interpel·lació –i vostè, conseller, hi va estar d'acord–, vàrem coincidir en que era el moment de fer un pas endavant, que calia ampliar el ventall de serveis i recursos en les polítiques sobre persones desaparegudes. I amb aquesta intenció d'ampliar, de millorar aquestes polítiques envers aquestes persones desaparegudes i l'atenció que es dona a les seves famílies, hem presentat aquesta moció; per intentar implementar mesures de prevenció, per millorar recursos, per localitzar, i fer-ho en el temps més curt possible, aquestes persones que desapareixen, però també per acompanyar les famílies durant tot aquest procés. Ja vam dir que era una qüestió transversal, que no només afectava el Departament d'Interior –segurament principalment sí, però no únicament–, sinó que també contemplava aspectes de justícia, sanitat, drets socials. Per tant, entenem que són necessaris més instruments, més recursos, però també major organització i planificació. Per tant, veient l'ampli ventall que té aquesta temàtica, és evident que la moció també havia de ser extensa, amb detall i concreció. Perquè hem intentat no fer mesures genèriques, sinó anar a les especialitats. Hem intentat seguir l'ítem que té una família des de que una persona desapareix i acudeix a comissaria fins al moment en què arriba a la resolució final del cas. I per això hem proposat tot un bloc de mesures. En són més de vint; per tant, no les esmentaré una a una, però sí que les farem de forma general. La primera és la redacció d'una llei integral sobre persones desaparegudes. Entenem que és molt important que les famílies siguin coneixedores en tot moment, i l'Administració també, de quines són les obligacions i els deures, i quins mitjans tenen al seu abast. Ara que veig que ha entrat el senyor Rafel Bruguera, al que saludo, persona referent tant en el Senat com en aquest Parlament en aquests temes, hem de dir que una part d'aquestes mesures venen, com a base, de la llei i de la moció que es va aprovar en el seu moment a instàncies del senyor Bruguera. Segon, mesures en l'àmbit d'investigació policial. Millorar els mitjans que té en aquests moments la Unitat Central de Persones Desaparegudes de Mossos. Ampliar aquests serveis, perquè en aquests moments es fa només molt acotat. Per tant, creiem que cal ampliar perquè sigui una unitat específica, especialitzada. Per tant, tindran eines més o millors que les que puguin tenir les àrees bàsiques policials, sobretot en aquells temes més especialitzats. Respecte a les àrees bàsiques policials, també, cal una formació específica amb una persona responsable coordinadora, cal aprovar protocols d'actuació unificats a totes les ABPs i, a més, crear tots els espais, convenis i acords per poder relacionar-se i coordinar-se entre altres departaments de la Generalitat, però també amb altres administracions o entitats. Un tercer sector..., entenem que aquest és l'important. Aquestes normes pretenen ser no només de present, sinó també de futur, i, per tant, hem fet un bloc normatiu en què serien publicades anualment les dades, però sobretot crear, aprovar un pla estratègic global i també la creació de la taula de treball, que és la que ens ha de permetre fer-ne un seguiment –composta per entitats, departament i també pels grups parlamentaris– i preveure polítiques de futur. Bé, com que se m'acaba el termini, només dir que, per a nosaltres, aquest tema és molt important. Tan important que –en les transaccions es veurà, però ja ho avanço–hem tret del que era la moció tot el tema de desaparicions forçades de menors, perquè entenem que ja anaven amb un ritme superior, ja tenen la seva pròpia llei, i, per tant, que això dificultaria l'aprovació de la moció, però sobretot l'aplicació d'aquesta moció. Nosaltres entenem que s'ha de detectar les persones de forma individualitzada, que necessitem totes aquestes millores, perquè si és molt difícil per a les famílies viure el dia a dia de l'absència d'un ésser estimat, més difícil ha de ser si no tenen el convenciment que l'Administració està posant tot el màxim del seu interès i dels seus recursos per trobar aquestes persones. Per tant, entenem que aquesta moció avui el que fa és posar les bases per millorar la qualitat del servei per a aquestes famílies i, per tant, demanaríem a tothom el vot favorable a la moció. Moltes gràcies.
A continuació, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, el diputat senyor Matías Alonso del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats, els he de confessar que, tot i que ens hem mirat la moció inicial amb deteniment, no acabem d'entendre el perquè de la redacció inicial d'aquesta moció que ens presenta el PSC al juny del 2022. El text inicial de la moció sembla que parlava de la desaparició forçada de menors, en la línia del que ja es va contemplar en la Llei 16/2020, de 22 de desembre, de la desaparició forçada de menors a Catalunya, en la qual jo mateix vaig participar a la ponència que la va debatre i presentar a aprovació en comissió i en ple d'aquest Parlament, i de la que va ser ponent el relator, el senyor Rafel Bruguera, que avui ens acompanya des de la tribuna. De fet, no sé si el senyor Bruguera hagués presentat exactament avui aquesta moció amb la seva redacció inicial. Potser sí, no ho sé. En qualsevol cas, tenim el que tenim. Una moció elaborada pel PSC, dins del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, en què apareix més d'un dels tics de caire nacionalista que massa sovint caracteritza el llenguatge polític dels socialistes de Catalunya. És per això que des del Grup Parlamentari de Ciutadans, que seguim defensant que Catalunya és una comunitat autònoma, que creiem que només hi ha una nació des del punt de vista constitucional, des del punt de vista de la sobirania, que és la nació espanyola, que creiem i defensem que des del punt de vista constitucional a Espanya només hi ha una nació i cap ni una més. És per això, deia, que Ciutadans hem presentat dues esmenes d'addició de dos punts preliminars a la moció inicial –que, per cert, no han estat acceptades. La primera de les nostres esmenes demanava incloure un punt preliminar que deixi clar que el Parlament de Catalunya dona suport a totes les accions encaminades a resoldre els casos de bebès robats durant el franquisme i els anys immediatament posteriors, com una mesura indispensable de reparació al dolor causat. Però la segona de les esmenes de Ciutadans volia centrar alguns dels aspectes d'aquesta moció que no queden gens clars. I parlem, avui, 30 de juny del 2022, de desaparicions forçades de majors i de menors d'edat que puguin produir-se, que actualment aquestes desaparicions han de ser tractades com a delictes penals de segrest, de conformitat amb l'ordenament jurídic i en dependència plena de la justícia. I, per tant, la via per enfrontar-les no és pas fer una nova llei, o potser fer veure que a Espanya –no sé si era aquesta la finalitat, ho dubto, però en tot cas ho sembla–, a l'Espanya de 2022, amb un govern d'Espanya encapçalat pel partit matriu del que presenta aquesta moció, encapçalat pel PSOE, hi ha desaparicions forçades com si estiguéssim a l'Argentina de la dictadura militar en els períodes del 76 al 83 o al Xile de Pinochet, als anys setanta del segle passat, que és el que potser arriba a semblar en algun moment, amb una lectura curosa, doncs, la seva redacció inicial. Mirin, senyors del PSC, aquesta moció segueix fil per randa l'estil de redacció dels partits separatistes que conformen el Govern de la Generalitat. De fet, els han presentat un munt d'esmenes que són sobretot de matís, però que al final han quedat introduïdes a la redacció final de la moció. I donar a entendre, com sembla a la redacció inicial d'aquesta moció, que a Espanya és el més normal desaparèixer, siguin grans o petits els qui desapareixen, no ens agrada gens ni mica. I no entenem com aquesta visió formava part de la cosmovisió que defensava els socialistes de Catalunya en la seva redacció inicial de la moció. Una altra qüestió d'estil que no és menor és el seguidisme que fan del separatisme, presentant Catalunya com un territori diferent, potser únic, que poc o gens té a veure amb la resta d'Espanya. Parlen en aquesta moció d'un munt de col·laboracions per part de la Generalitat, i més concretament dels Mossos d'Esquadra, sense que hi hagi la menor referència, en el seu llençol –aquest sí que és un llençol, senyors de Podem–, a la Policia Nacional o a la Guàrdia Civil –línia separatista prèmium signada pel PSC. Dues coses per finalitzar. El Tribunal Superior de Justícia no és pas una organització del tercer sector. Què és això de dir-li al Tribunal Superior de Justícia com ha d'exercir la seva funció jurisdiccional? Què és això de voler imposar protocols als tribunals de qualsevol instància? Els hem de recordar que de vegades hi ha gent que vol desaparèixer, que vol trencar vincles personals i familiars de forma voluntària i conscient. I els que ho fan així, hi tenen tot el dret. Ja els hi he dit, no sé si el senyor Bruguera hauria presentat aquesta moció amb la seva redacció inicial. En qualsevol cas, ja que el text final de la moció ha estat redactat més aviat pel Govern de la Generalitat, l'actual, no pas el de joguina que el PSC vol fer veure que és, queda clar que vostès, més que un govern, més que qualsevol altra cosa, doncs, no són oposició.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Jeannine Abella.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, molt bon dia. Gran part de l'èxit de la política, o la clau, si més no, per ser un bon polític, consisteix a empatitzar amb la situació o amb el tema sobre el qual hem de prendre una decisió i pensar quina transcendència tindrà sobre el dia a dia de les persones a les quals afecta. El tema que ens ocupa avui és especialment sensible i, com a tal, s'ha treballat. I des d'aquí vull agrair la bona predisposició del diputat Aparicio i la diputada Sanz, pel debat que hem tingut, que ha donat lloc a la millora del text que avui s'aprovarà. I parlant d'empatitzar, abans d'entrar al fons de la qüestió, m'agradaria saludar i enviar tota la força als familiars de tots els desapareguts que han de viure amb tantes i tantes preguntes sense resposta, perquè és una sensació i una manera de viure imposada per les circumstàncies, que només qui s'hi ha trobat ho pot entendre. El primer aspecte que vam considerar cabdal des de Junts per Catalunya va ser destriar, d'una banda, les desaparicions de persones sense causa aparent, i, de l'altra, les desaparicions forçades de menors, que si alguna cosa tenen és causa. Per tant, hem centrat la moció en el tema de les desaparicions sense causa aparent. Això vol dir que no s'està treballant en la desaparició forçada de menors? No, tot el contrari. Considerem que s'han de tractar no només com a desaparicions, sinó com un tema de memòria democràtica, com una acció més d'aquell franquisme i postfranquisme que feia judicis de valor sobre qui mereixia i qui no tenir un fill, i, sobretot, com un exercici de justícia reparativa a totes aquelles mares i famílies que, per les circumstàncies, algú va considerar que podia disposar del que més es poden estimar uns pares, que és el seu propi fill. Al desembre del 2020 es va aprovar la llei de desaparició forçada de menors a Catalunya, i durant aquest 2022 es posarà en marxa l'oficina de la víctima de desaparició forçada, amb la corresponent dotació de recursos i el desplegament reglamentari. Ha estat una feina complexa i de coordinació interdepartamental, i que, a més a més, es va veure afectada pels que avui diuen tenir pressa. I és que gràcies al senyor Miquel Iceta i al recurs d'inconstitucionalitat que va proposar –no tramitat, això sí, perquè va acabar en acord–, la llei va estar congelada durant gairebé un any. Respecte als acords d'avui, penso que l'èxit principal és el fet de que es redacti un projecte de llei integral de persones desaparegudes que regularà tots els serveis relacionats amb les persones desaparegudes sense causa aparent. Destacar l'augment de recursos personals i materials de la Unitat Central d'Investigació dels Mossos d'Esquadra. També es millorarà i es detallarà més l'informe anual que es presenta sobre les dades de persones desaparegudes. Sempre, però, respectant el que els Mossos d'Esquadra recomanin per no interferir en el decurs de les investigacions. Crear en un període de tres mesos la taula de treball. Aquí, el punt anecdòtic: que, d'entrada, el grup proposant ens demanava que es fes en nou mesos, i els grups que donem suport al Govern vam entrar una esmena dient que es fes tan sols en tres mesos, perquè ja fa temps que s'hi està treballant. Es redactarà un protocol d'actuació per a les denúncies de desaparicions a tots els nivells: àrees bàsiques policials, oficines d'atenció a la víctima, centres d'atenció primària i equips d'atenció a la infància. I, a més, s'estudiarà la possibilitat de modificar el Codi civil català per tal de valorar la inclusió d'una figura que vetlli, i, si s'escau, gestioni el patrimoni de les persones desaparegudes. I acabo. L'objectiu de Junts per Catalunya i de la moció en si és molt clar, i és que des del moment en què una família interposa una denúncia per desaparició, aquesta miri a banda i banda i es senti recolzada, ben assessorada i, sobretot, que tingui la seguretat que des de totes les institucions competents s'estan destinant tots els recursos i esforços a trobar aquella persona desapareguda. Moltes gràcies.
I finalment, en el torn de defensa de les esmenes presentades, té la paraula la diputada senyora Raquel Sans, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, entitats, familiars de persones desaparegudes que avui ens acompanyeu, company Rafel Bruguera, que avui també ens segueixes, avui debatem una moció per abordar una problemàtica que genera molt de patiment. Es tracta, com han dit els meus companys, de les desaparicions sense causa aparent. Voldria començar agraint al diputat Aparicio, del PSC, que hagi presentat aquesta moció, i en nom d'Esquerra Republicana volia donar-li les gràcies per haver transaccionat –també a la companya Jeannine Abella, de Junts per Catalunya– diverses esmenes per tal de centrar la moció en les desaparicions sense causa aparent, deixant de banda, com deia també la companya, les desaparicions forçades de menors, que, recordem-ho, ja disposen d'una pròpia llei; una llei que vam aprovar en el darrer Ple de l'anterior legislatura, i que ara està pendent també, com es deia, del desenvolupament reglamentari, també de la creació d'aquesta oficina, i que coincidim assenyalant la necessitat, doncs, de que hi hagi celeritat en aquesta qüestió. Perquè, com deia també la companya, darrere d'aquestes desaparicions, hi ha tota una estructura, tota una causa, i que cal, doncs, tractar de manera separada les desaparicions sense causa aparent, no? En un cas, estem parlant d'una vulneració gravíssima de drets humans, i, per tant, doncs, cal aquesta especificitat en el seu tractament. Si ens centrem específicament en aquesta moció i, per tant, en les desaparicions sense causa aparent, hem de saber que el 2021 es van presentar a Catalunya 3.333 denúncies, de les quals hem de dir que una tercera part eren menors d'entre tretze i disset anys, amb la vulnerabilitat que això implica. I també hem de dir que una de cada tres persones que van desaparèixer eren persones amb problemes de salut mental, no? També moltes persones grans, persones, doncs, que patien Alzheimer. I, per tant, doncs, també aquestes característiques de les persones que desapareixen. De vegades, aquí, en aquest faristol, donem xifres, i costa entendre'n la magnitud, no? Tres mil tres-centes trenta-tres són moltes? Doncs mirin, són entre deu i dotze denúncies per desaparició cada dia. Cada dia, a Catalunya, entre deu i dotze denúncies per desaparicions. La majoria d'aquests casos..., en tenim xifres: de fet, més del noranta per cent s'acaben resolent. N'hi ha que es poden resoldre en unes hores, d'altres en mesos o en anys, però n'hi ha una minoria que no s'acabaran resolent mai. Segons dades dels Mossos d'Esquadra, actualment hi ha més de 1.800 casos de més de dotze mesos i prop de 750 de més de cinc anys. S'imaginen més de cinc anys de patiment perquè no saben res de la seva mare, que ha sortit a comprar el pa, o no saben res del seu fill de deu anys, que estava jugant al parc del costat de casa? Un podria pensar que resoldre més del noranta per cent dels casos és una xifra acceptable. És evident que no ho és, que no ho és en cap cas, perquè no parlem de números, sinó de persones, de persones de famílies, que, per sempre més, moltes d'elles hauran de viure amb la incertesa del que ha pogut passar, que no podran tancar el dol, que hauran de viure pendents del telèfon per si arriba aquella trucada que els donarà notícies sobre la persona desapareguda. Si no l'han vist, els recomano molt que recuperin el programa Sense ficció que porta per títol «Temps d'espera, on s'aborda aquesta qüestió. I sense entrar, com deia el diputat Aparicio, en el cos de la moció, en l'apartat més tècnic de la moció, perquè hi ha molts punts, el que sí que hem de dir és que tots ells van encaminats a millorar la tasca dels Mossos d'Esquadra en la investigació i també en l'acompanyament que es fa de les famílies. Des del Grup d'Esquerra Republicana sí que voldríem destacar i remarcar la feina que ja realitza el Cos de Mossos d'Esquadra en aquest sentit. De fet, l'any 2014 es va posar en funcionament l'Oficina d'Atenció a les Famílies de Persones Desaparegudes, destinada especialment als casos que no tenen causa aparent, on s'acompanyen persones com la Conchi González, que ens acompanya avui també aquí, que fa quatre anys que busca el seu germà Óscar, de Santa Coloma de Gramenet. També volem recordar que aquest Parlament va aprovar que el 9 de març fos el Dia de les Persones Desaparegudes, i, per tant, es presenten les dades, els informes i tot plegat. És evident, però, que, malgrat tota la feina que s'està fent, hi ha molt de camí per recórrer, i, per tant, mocions com aquesta tenen i tindran sempre el suport d'Esquerra Republicana. Perquè mentre hi hagi una sola desaparició, hem de treballar perquè es pugui resoldre tan aviat com sigui possible. I per a això cal dotar de recursos i eines els cossos de seguretat, coordinar, generar protocols, establir dinàmiques de col·laboració i fer aquest acompanyament tant psicològic com legal a les famílies. Això és el que busca aquesta moció. I, per tant, després de poder transaccionar pràcticament tots els punts, hi donarem suport, perquè entenem que és una moció que millorarà la vida d'aquestes persones. Gràcies.
Seguidament, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Sergio Macián.
Gracias, presidenta. Señores y señoras diputados, esta moción del PSC, muy extensa, se refería inicialmente a dos grandes ámbitos de actuación. Por una parte, la desaparición de personas sin causa aparente, y, por otra parte, la que denominan «desaparición forzada de menores en Cataluña, a la empara de la Ley catalana 16/2020, de 22 de diciembre, pero que al final parece que se ha extraído del texto de la moción, creemos que con buen criterio. En cuanto a la desaparición de personas sin causa aparente, nosotros vamos a dar apoyo con carácter general a todas las medidas que tengan por finalidad dotar de más recursos a los Mossos d'Esquadra en su labor de búsqueda de personas desaparecidas y acompañamiento a sus familias en un trance tan difícil como es la desaparición de un familiar, porque nos parece un tema fundamental. No daremos apoyo en este punto, no obstante, a medidas que supongan impulsar normas autonómicas, porque entendemos que este tema de las desapariciones ha de ser regulado a nivel nacional. Cuando una persona desaparece, no hay fronteras interiores que valgan, y lo que toca es reforzar los mecanismos de actuación de los Mossos d'Esquadra y del Centro Nacional de Desaparecidos y de las fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado. Y, en ese sentido, nos ha sorprendido que el PSC no haya presentado ninguna propuesta relativa a esta cuestión de la colaboración de los Mossos con otras fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado. Tampoco íbamos a dar apoyo a las medidas que suponían la creación de nuevos organismos, oficinas o mesas, que al final también se han retirado del texto de la moción, porque entendemos que los Mossos ya cuentan con una oficina de atención a las familias de personas desaparecidas desde el 2014 y una unidad específica especializada en personas desaparecidas. No son, por tanto, necesarias más estructuras, sino que hay que potenciar las que ya existen. Y, en tercer lugar, hay cuatro medidas contenidas en los puntos originales de la moción –los puntos 13, 14, 21 y 22– que no apoyaremos, porque, a nuestro juicio, aun con las modificaciones que se han llevado a cabo con las enmiendas transaccionadas, suponen o pueden suponer una vulneración de derechos fundamentales y una intromisión ilegítima en la esfera privada de las personas, de los ciudadanos, que solo un juez puede autorizar. En esos cuatro puntos se insta al Govern a firmar los acuerdos que sean necesarios para que los Mossos d'Esquadra puedan acceder a datos médicos, a datos farmacéuticos recetados a una persona, a su teléfono móvil o a su ubicación, sin contemplar que ese acceso solo puede venir autorizado por la autoridad judicial, caso por caso; ni siquiera sería factible llevar a cabo un protocolo con la Sala de Gobierno del TSJ, porque la sala de gobierno tiene funciones gubernativas pero no tiene funciones jurisdiccionales. Acceder a esos datos sin autorización judicial puede suponer un delito contra la intimidad, previsto y penado en el Código penal. Por eso, cuando una persona desaparece normalmente se incoan diligencias previas, y es en el seno de estos procedimientos penales donde el juez de guardia autoriza, si lo entiende oportuno, las medidas que son necesarias para la búsqueda de las personas desaparecidas, y valorando todas las circunstancias objetivamente, o, en su caso, a través de procedimientos de jurisdicción voluntaria con la misma finalidad. Aunque se ha retirado de la moción original, no nos resistimos a hacer una mención también a toda la cuestión de la desaparición forzada de menores en Cataluña al amparo de la Ley catalana 16/2020, que entendemos –que también lo han hecho otros parlamentos autonómicos– que da pábulo a una de las mayores estafas que se ha producido en España, que es la supuesta trama de bebés robados, una trama alimentada por la izquierda y su terminal mediática, y que tiene su origen en un auto del exjuez Garzón del año 2008, que construye este relato de la mano de un historiador con un sesgo ideológico muy determinado. Yo no voy a entrar en esta cuestión, porque se ha retirado de la moción, pero yo sí quiero recordar que, en diez años de investigación, del 2012 al 2022, no se ha podido acreditar la existencia de esta trama de bebés robados. El actual director del Instituto Nacional de Toxicología y Ciencias Forenses, el doctor Antonio Alonso, o el forense Rafael Bañón no han encontrado indicios de ninguna trama de robo de bebés, y así lo han reiterado en diversas ocasiones. Tampoco han encontrado indicios de esta trama ni el Parlamento navarro, que creó una comisión de investigación específica a tal efecto, ni la Fiscalía General del Estado, que en su memoria del año 2013 reconoce que no ha existido ninguna trama organizada. A día de hoy no se ha podido probar en España ningún caso de robo de niños. La única sentencia existente es de la Audiencia Provincial de Madrid del año 2018, pero a los pocos meses la supuesta víctima, Inés Madrigal, reconocía, confesaba que nadie la había robado, sino que su madre biológica la había entregado en adopción. Por lo tanto, no hubo ninguna trama de bebés robados. Pudo haber casos –y los condenamos rotundamente– de secuestros entre particulares, en casos concretos, que deben ser investigados en vía penal como un delito de secuestro. Y lo que sí que hubo, y consta en todas las investigaciones parlamentarias y judiciales, fueron numerosos casos de adopciones irregulares, adopciones incluso con pagos, facilitadas por una legislación muy poco garantista que entonces permitía incluso la adopción en documento privado. En cualquier caso, ya sea un caso puntual de secuestro de un bebé, ya sean adopciones irregulares, nosotros condenamos absolutamente todos estos supuestos y entendemos que se ha de ayudar a sus familias, a las familias que lo deseen, a poder reencontrarse. Pero, desde luego, no vamos a apoyar leyes sectarias que en su exposición de motivos hablan de que los clérigos, las monjas, los militares, los psiquiatras, con carácter general, utilizaban métodos nazis. En definitiva, «sí a todas las medidas para apoyar y esclarecer la desaparición de personas sin causa aparente. Y, desde luego, no daremos apoyo a leyes ideológicas que nada tienen que ver con el tema de esta moción. Muchas gracias.
Seguidament, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular, té la paraula el diputat senyor Xavier Pellicer.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller... I començar saludant les associacions i els familiars de persones desaparegudes i enviant-los una abraçada per la dificultat de la situació. Dit això, ja el 2015, en un informe que es diu «El temps apressa, de l'Organització de les Nacions Unides, un grup d'experts relacionats amb les desaparicions ja parlava i ja sol·licitava als estats que s'havien d'implementar normes globals per a la cerca immediata de les persones desaparegudes. En aquest sentit, i veient que la moció pretén implementar tota aquesta sèrie de mesures globals, donarem suport a la pràctica totalitat d'aquesta, i, per tant, hi donarem suport. Tot i així, com ja s'ha comentat en anteriors intervencions, hi ha alguns punts que ens generen alguns dubtes, perquè aborden qüestions vinculades a drets fonamentals i a la tutela judicial efectiva, que són el 18 i el 19, i en els que no podrem votar-hi a favor. Recordar que les comunicacions només poden ser intervingudes si hi ha una prèvia autorització judicial per l'afectació de drets humans. Recordar, també, que l'article 588 de la Lecrim ja exceptua aquesta ordre judicial per exercici de les seves funcions, i, per tant, per exemple, en la sol·licitud de localització o d'intervenció de telèfons mòbils. I, per tant, pensem que ja hi ha unes eines i que aquestes eines han de passar per la tutela judicial efectiva i no hi pot haver altres mecanismes. Una altra qüestió és que en aquest àmbit es puguin agilitzar aquests mecanismes, però sempre respectant aquestes clàusules que ens sembla que són d'absolut efecte per als drets fonamentals. En tot cas, dir que, en definitiva, donarem suport a aquesta moció pel que fa a implementar totes aquestes recomanacions i totes aquestes mesures i totes aquestes ampliacions de recursos que pensem que són necessàries i que ja s'ha traslladat per part de l'Organització de les Nacions Unides, però en aquests dos punts no hi donarem suport. Gràcies.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula, ara, el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, doncs, donar la benvinguda a les entitats que avui ens acompanyen; també al senyor Bruguera, que vam poder compartir la passada legislatura i som conscients de com va treballar aquesta qüestió. Agrair també al Grup Parlamentari del PSC la presentació d'aquesta moció subsegüent a la interpel·lació que va tenir lloc ara fa unes setmanes. Aquest és un tema especialment delicat. És un tema, òbviament, al qual el nostre grup parlamentari dona tot el suport. I volem oferir des d'aquí el nostre recolzament a les famílies afectades per aquest drama, que és el de les persones desaparegudes sense causa aparent. És cert que la moció inicial, tal com, de fet, el propi diputat proponent ens explicava, abordava dues qüestions, no?, les persones desaparegudes sense causa aparent i la desaparició forçada de menors. En el text final es centra en els primers supòsits, perquè és cert, com ja saben també les entitats que treballen en la desaparició forçada de menors, doncs, que existeix una legislació..., que, per cert, és urgent desenvolupar via..., reglamentàriament la llei de l'any 2020 i que sigui efectiva en tots els seus àmbits. En qualsevol cas, la moció finalment s'acaba centrant en la desaparició de persones sense causa aparent. Com deia, el nostre grup hi donarà suport, perquè bàsicament entenem que el que pretén fer aquesta moció és crear un marc legislatiu que hi doni resposta. I, sobretot, dotar de recursos i de mecanismes especialment el Cos dels Mossos d'Esquadra, però no només, per fer front a aquesta qüestió. Això té a veure amb elements com la necessitat, per exemple, del tracte individualitzat. Té a veure també amb qüestions com la necessària coordinació entre els diferents departaments. Però té a veure també amb una qüestió que és la priorització de recursos, no? I al final, doncs, davant el volum de casos que existeixen a Catalunya, davant la insuficiència de casos resolts, aquí cal abocar-hi més esforços, més recursos, i és evident que s'han de treure, segurament, d'algun altre lloc. I nosaltres creiem que aquest és un dels àmbits en els quals cal prioritzar els recursos en el Departament d'Interior. I, per tant, estem d'acord amb el que es planteja en aquesta moció. Estem d'acord, també, en qüestions que afecten, per exemple, l'àmbit de la justícia, com és la reforma que es proposa, de modificació del Codi civil, per tot el que té a veure amb la gestió patrimonial de les persones desaparegudes. També en el reforç, com deia, que es planteja de la unitat central. El pla estratègic que ens proposen també el recolzem, tot i que és cert que en la moció no acaben d'abordar quin és aquest nou enfocament, no?, que hauria de tenir aquest pla estratègic; per tant, aquí sí que hauríem de veure cap on ha d'anar aquest pla estratègic i, com deia, totes les mesures de coordinació. I, per últim, tot i que recolzarem la gran majoria dels punts d'aquesta moció, sí que és cert que n'hi ha tres o quatre que ens generen dubtes i que ens hi abstindrem, des del punt de vista que entenem que, amb el redactat actual de la moció, no està garantida la tutela judicial efectiva i que podríem estar vulnerant, en definitiva, el dret de les persones que potser no volen ser trobades, no? I, des del punt de vista dels drets individuals, alguns dels punts que pretenen que els Mossos d'Esquadra tinguin accés a determinades informacions, tant des de l'àmbit de la salut com des d'altres administracions o, sobretot, tot el que té a veure amb col·laboracions amb companyies operadores de telefonia mòbil per poder identificar les persones..., ens sembla que això és extremadament perillós, si no es produeix en un marc de tutela judicial efectiva. I, per tant, tal com estan redactats els punts 11, 13 i 19 de la moció, el nostre grup no hi pot donar suport. En tot cas, ens hi abstindrem. I, com els deia, en la resta de punts de la moció hi donarem suport. Gràcies.
Doncs bé, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, torna a tenir la paraula el diputat senyor Oscar Aparicio.
Bé; gràcies, presidenta. En primer lloc, agrair la predisposició que ha tingut el departament durant tota la interpel·lació i també durant la moció i les negociacions. Com no pot ser d'altra manera, donar les gràcies als grups i a les diputades Sans i Abella, que hi hem tingut aquesta col·laboració, que sembla que a algú no li agradi, que es col·labori. Nosaltres entenem, des de l'òptica del Partit Socialistes, que venim aquí per millorar la vida de les persones, i jo crec que no pot haver-hi cap dubte de que amb aquesta moció i amb les mesures que s'han acordat i transaccionat i s'han acceptat i que probablement s'aprovaran, pel que hem sentit a dir pels posicionaments dels grups..., no crec que hi hagi cap dubte que això està millorant la vida d'aquestes persones en un moment molt difícil, i, com s'ha sentit aquí, potser estaria bé que tots parléssim amb aquestes entitats i amb aquests familiars. Respecte als quatre dubtes que s'han creat, permetin-me..., els tractaré ràpidament, però sí que és veritat que hi ha una sèrie de mesures que alguns grups entenen que poden ser vulneradores de drets fonamentals. Evidentment, no és la intenció, ni molt menys. Segurament en una moció molt millor redactada, en el sentit de més àmplia, hi podríem haver entrat més en detall, però no és pas la intenció, evidentment, de vulnerar cap dret. Segon, hi ha el dret a la desaparició. Precisament per això una de les primeres investigacions que fan jutjats i policies és esbrinar si és una desaparició voluntària o no, amb la qual cosa les que són voluntàries..., se n'informa així a la família i queden tancades. I, per tant, entenem que tot és..., depèn del prisma amb que es miri. I als senyors de Ciutadans jo els hi volia dir que no hi ha cap voluntat d'imposar. Tenim tot el respecte a les diferents competències que tenen els..., Policia Nacional..., vaja, de fet, els cossos i forces de seguretat de l'Estat. Però, clar, estem al Parlament de Catalunya, i, per tant, a qui ens hem d'adreçar és al Departament d'Interior i als Mossos d'Esquadra, i no a la resta. Però, si s'ha llegit la moció –i espero que sí–, veurà que parla de coordinar entre els diferents cossos i les diferents administracions. També dir-los [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo, presidenta– als senyors de Ciutadans que nosaltres venim aquí a fer política, política entesa com a acords, no a fer partidisme, com fan vostès, que venen a la confrontació directa. I a nosaltres aquí no ens hi trobaran, perquè nosaltres no som..., som oposició, volem ser govern, però el que no som és destructors. I em sembla que vostè –i amb tot el respecte– i el seu grup venen aquí a destruir, no a construir.
Moltes gràcies. Doncs, acabat el debat, també els faig avinent que la votació d'aquest punt tindrà lloc un cop substanciat, aquest migdia, el vintè punt de l'ordre del dia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la contractació pública]] [[302-00162/13]] Passem al dinovè, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la contractació pública, que ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. I té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Jordi Riba.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Amb aquesta moció donem continuïtat a la interpel·lació del darrer Ple sobre la necessitat d'impulsar la tramitació d'una llei catalana de contractació. I l'objectiu principal, tant de la interpel·lació com d'aquesta moció, és, fonamentalment i bàsicament aquest, posar damunt la taula aquesta necessitat i contribuir a la priorització en l'agenda legislativa d'aquesta matèria. Per aquest motiu, la moció és deliberadament àmplia i alhora relativament breu. I per aquest motiu també hem volgut acceptar la totalitat de les esmenes presentades, tant pels grups que recolzen el Govern –Esquerra Republicana i Junts per Catalunya– com per part del Grup d'En Comú Podem. Una moció, creiem, no és ni pot pretendre substituir la complexa tramitació legislativa –i, a més, si m'ho permeten, en una qüestió densa i molt tècnica com aquesta, encara menys–..., sinó, com deia, un punt de partida amb l'objectiu de prioritzar l'atenció en la contractació pública a Catalunya. La moció tenia inicialment un punt i set apartats, a la que s'hi han afegit tres nous apartats o lletres i un segon punt, que considerem suficients per plantejar aquelles qüestions o criteris bàsics que considerem necessaris en aquesta llei. I faré, en aquest cas, referència al text definitiu, amb la incorporació de les esmenes, que, al nostre entendre, han millorat el text. Presentar-ne, en primer lloc, un projecte en divuit mesos; que la llei reguli de manera unificada la contractació pública del conjunt del sector públic català; que es faciliti l'accés de les pimes i entitats de l'economia social i solidària a la contractació pública; la simplificació de procediments administratius; que desenvolupi el marc normatiu del model de col·laboració publicoprivada i publicocomunitària, com a aportació d'En Comú Podem; que reguli les clàusules laborals, socials i mediambientals, així com aquelles que fan referència a la responsabilitat social; que fomenti la innovació en la contractació pública; que estableixi les bases i els principis generals de les formes d'actuació connexes i amb incidència en la contractació pública –és a dir, que clarifiqui el que de manera més col·loquial en podríem dir les «relacions contractuals i «no contractuals en la prestació de serveis a l'Administració. Tres apartats, com deia, aportats per les esmenes d'En Comú Podem, que fan referència –i en consonància amb la reforma laboral– a que es determini que en els processos de contractació públics es garantirà, per part de les empreses que hi participin, l'aplicació del conveni sectorial. Que es reguli l'exclusió de les empreses que hagin incomplert les lleis de morositat europees i espanyoles. I que s'afavoreixi que la contractació pública contribueixi a la promoció dels valors propis de l'economia social i solidària. I, així mateix, un nou punt, aportat pels grups que donen suport el Govern, amb relació a la necessitat de modificació de la legislació bàsica de l'Estat per tal de clarificar i simplificar els processos de contractació pública, que està en concordança amb el pla anual normatiu de 2022 de l'Estat, on consten dos previsions normatives en matèria de contractació pel que fa a la llei i al reglament sobre contractació pública amb aquest objectiu. Celebrem, també, que tot just ahir el Govern aprovés..., o abans-d'ahir, millor dit – dimarts–, la memòria preliminar de l'avantprojecte de llei de contractació pública de Catalunya, que, d'aquesta manera, ha iniciat els tràmits previstos al pla normatiu de la Generalitat. Per acabar ja la meva intervenció, permetin-me només fer un breu recordatori d'algunes qüestions que vaig esmentar també en la interpel·lació precedent, que fan referència a que la contractació pública és i representa de l'ordre de l'onze i mig per cent del producte interior brut; que què o com fem el desenvolupament de la contractació pública és, doncs, en aquest sentit, cabdal des del punt de vista de la capacitat d'incidir en el model econòmic de Catalunya, i és, per tant, una oportunitat excepcional de transformació de l'economia; que el gran nombre de proveïdors de l'Administració tinguin unes determinades característiques o maneres de fer en matèria mediambiental, social o laboral, o que es faciliti o no l'accés de les pimes, cooperatives, entitats sense ànim de lucre, és bàsic; que es fomenti la innovació també des de la legislació en matèria de contractació entenem que és bàsic i fonamental, o que s'avanci envers la simplificació dels procediments administratius en aquest àmbit. Aprofitem, doncs, aquesta oportunitat, mitjançant la tramitació legislativa de la llei de contractació pública de Catalunya, per fer realitat tots aquests plantejaments que esperem que suscitin avui un ampli consens en aquesta cambra. Moltes gràcies.
Seguidament, en el torn de defensa de les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, bon dia. D'entrada, agrair la moció presentada. Parlar de contractació pública entenem que avui és una necessitat, una imperiosa necessitat. La societat es troba en procés de transformació social, de transformació ecològica, i cal incidir en el paper de l'Administració pública com a motor d'activitat. I fer-ho per tal de promoure i incentivar els canvis que permetin una gestió de la transició que sigui justa amb les persones i l'entorn. Creiem que l'Administració pública, el sector públic, és un agent econòmic actiu, i que, a través de la compra de béns i serveis, pot condicionar el funcionament del mercat i pot introduir dinàmiques basades en la justícia social i ambiental. Sabem que el mercat, sense regles ni controls, es converteix en injust i socialment ineficient, però també sabem que moltes vegades les regles per si soles no canvien la realitat, si no hi ha incentius i motivacions per al canvi. I és en aquest marc on l'acció contractual de l'Administració hi pot jugar un paper important. Per això valorem molt positivament la moció que el Grup Socialistes ha presentat. Creiem que situa el debat del paper de la contractació pública, el paper de l'Administració pública, com aquest motor de l'activitat econòmica, però també de transformació econòmica i social, no? En aquest sentit, també nosaltres hem presentat esmenes, i agraïm que hagin estat recollides. Volem –i és el sentit de les nostres esmenes– que en la contractació pública s'incentivi també un marc de relacions laborals just i inclusiu; per tant, que es promogui el valor de la negociació col·lectiva, i, per tant, el respecte als convenis sectorials de referència, tal com situa ja la reforma laboral, però que val la pena que es tingui referenciat en la contractació pública. I volem també que en la contractació pública es contemplin i, per tant, es promoguin models empresarials plurals i diversos, més oberts, que no pivotin exclusivament en l'afany de lucre de determinades empreses, sinó també en el servei comunitari, en l'economia social i solidària; que es contemplin, en definitiva, diverses formes empresarials de funcionament democràtic, siguin cooperatives o entitats del tercer sector. És important un marc de contractació pública que faciliti la presència en l'economia de les petites i mitjanes empreses, però també de les entitats, entenem, de l'economia social i solidària, perquè la contractació pública pot ser, ha de ser un element de dinamització d'un teixit productiu i empresarial més fort i amb uns valors més socials. Per això és important –i ho situa crec que clarament la moció– que s'aposti per la simplificació administrativa, millorant els processos, però també millorant la transparència i l'eficiència dels processos de contractació pública, garantint en tot cas, evidentment, els controls i seguiments necessaris per vetllar pel bon ús dels fons públics i evitar qualsevulla pràctica de corrupteles, massa instal·lades a vegades en determinades pràctiques en alguns àmbits de l'Administració pública, que confonen a vegades contractació pública amb favoritisme o amiguisme. En definitiva, votarem a favor de la moció, de tots els punts, perquè creiem que situa el tema –ja ho hem dit– en el debat polític, però sobretot aquest compromís que, des del paper actiu, motor de l'Administració pública, puguem potenciar una economia diferent, una economia més arrelada a l'entorn, una economia més propera a les necessitats socials, una economia que no només pivoti sobre l'afany de lucre de les empreses, sinó també sobre la promoció de determinades empreses, diferents de l'economia social i solidària, que pretenguin, des de l'espai comunitari, satisfer les necessitats socials més que enriquir-se i lucrar-se privadament, no? Per tant, votarem a favor de la moció pel que planteja i també perquè han recollit les nostres esmenes. Res més. I moltes gràcies.
En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara la diputada senyora Marta Madrenas.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Benvolgut conseller, companys i companyes... Aquesta moció potser no és la més apassionant del món, però, efectivament, té aspectes que són substancials per al bon funcionament de la nostra Administració, també de l'economia, i per deixar clar quins són els nostres valors socials, ambientals, etcètera, com acaba d'esmentar el company Gallego, per exemple. La partitura de tot plegat, de fet, és una llei espanyola, la llei de contractes del sector públic, en què es van transposar unes directives del Parlament Europeu i del Consell. I els objectius que perseguien llavors continuen essent absolutament vigents encara, compartits per tots nosaltres –n'estic absolutament convençuda– i també pel conjunt de la ciutadania i de la ciutadania europea, com són evitar la corrupció, assegurar transparència, més eficiència, més responsabilitat social, ambiental; priorització de les petites i mitjanes empreses, etcètera. Aquí a Catalunya, sense esperar aquesta transposició espanyola, ja des de desembre del 2014 –és a dir, uns mesos després de les directives– es van començar a aprovar certes mesures normatives que intentaven perseguir també aquests objectius, basant-se en les pròpies directives, sobre temes de transparència, d'accés a la informació pública, al bon govern, lliure concurrència, prevenció del frau en la contractació pública..., moltes. I, certament, cal reconèixer, i ho hem de dir, que hi han hagut molts avenços reals, pràctics, palpables. Tinc dades que no són molt actualitzades, però... Per exemple, fins al 2020 s'havia triplicat l'import públic destinat al foment de la contractació de persones amb discapacitat, per exemple, o de difícil inserció. O també és molt significatiu l'augment de la incorporació de clàusules socials –més del vuitanta per cent de la contractació pública ja les contempla– o l'augment de les pimes que en resulten licitadores –en un vuitanta per cent. Sí que l'import és menor, d'un seixanta per cent, però si féssim l'exercici de preguntar a tots els ajuntaments de Catalunya quines són les principals dificultats que tenen a l'hora de gestionar els serveis públics que donem a la ciutadania, segurament el primer seria la manca de finançament –sempre ho repetim–, però el segon serien les dificultats en la contractació. És terrible la dificultat extrema que suposa la contractació per a les administracions públiques, creant frustracions evidents en els responsables públics, en els treballadors públics, evidentment en les pimes a l'hora de licitar, perquè no comprenen la meitat de les normes que els afecten... I això, evidentment, comporta un perjudici clar, plausible, cap a la ciutadania, que veu com, per construir una vorera de dos-cents metres en una ciutat qualsevol de Catalunya, pots estar més de dos anys. No té cap sentit, això, i és contra el que hem de treballar. I, per tant, evidentment que estem d'acord en que es pugui treballar amb una nova normativa de contractació, sempre que es prioritzin també aquests accessos..., aquesta hiperburocratització que estem vivint. De fet, passa massa sovint que la capacitat dels legisladors per gestionar la complexitat, perquè aquest era un tema complex, passa a més i més i més burocràcia fins a convertir-la en infinita. I això no pot ser i és contra el que hem de lluitar, perquè és absolutament intolerable. Aquest laberint normatiu s'ha de modificar. Per tant, tot i que el Govern ja fa temps que hi està treballant, amb el que es va aprovar abans-d'ahir, que hi ha fet referència el diputat, a qui li agraeixo també l'acceptació de totes les esmenes... Dit això, Junts donarem suport a aquesta moció excepte en un parell de punts on ens abstindrem, que són unes aportacions d'En Comú Podem que no hem acabat de veure clara la interpretació, com fer-la, però hi votarem..., perquè en termes generals estem d'acord en que és necessària una nova llei catalana de contractació pública i que s'ha de tractar com una llei codificadora, com ho fa França, reagrupant i sistematitzat tots els nostres textos normatius. Junts vetllarem també, prioritàriament, tal com he dit ara, perquè s'explorin tots els instruments possibles per reduir la burocratització. Creiem en la idea que comencen a apuntar algunes persones molt expertes del «dos per un, és a dir, que per cada nou tràmit que es vulgui introduir se'n redueixin dos, i, per tant, mirarem de treballar en aquesta línia. Crec que tots hi podem estar absolutament d'acord. I, a més, entenem que els procediments de contractació requereixen un canvi de plantejament vinculat a la tramitació digital. El que vam fer sí que es va digitalitzar, però era: el mateix que fèiem en paper, ho fem amb mitjans tecnològics. No és això. Hem de transformar el procediment per fer-lo efectivament digital, amb la mirada digital i amb la concepció digital. Però, sobretot, Junts estarem especialment amatents a desenvolupar totes aquelles mesures [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que prioritzin l'accés a les nostres pimes, les persones autònomes i les entitats d'economia social. Junts –acabo, senyora presidenta– volem situar Catalunya entre els millors estats d'Europa, perquè tenim el talent, els actius, la gent i les idees. Bastim-nos, doncs, de les normes que necessitem per fer-ho possible. Moltes gràcies.
I, finalment, en aquest torn de defensa de les esmenes presentades, té la paraula el diputat senyor Jordi Albert, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. La Marta és alta, i estava el faristol cap amunt, eh?; jo soc més «chaparrín. Bé, conseller, gràcies per estar aquí. Diputats, diputades, treballadors i treballadores del Parlament... La qüestió de la contractació pública és..., jo sí que crec que és un tema apassionant, perquè pot resoldre moltes de les problemàtiques que també se'ns plantegen quan ens reunim, per exemple, amb comitès d'empresa que treballen per a empreses que estan contractades per l'Administració i que, en canvi, veuen com els seus drets laborals estan sent vulnerats. Crec que és també apassionant perquè impacta directament sobre el ciutadà, impacta directament sobre la qualitat del servei que ofereix l'Administració pública respecte al ciutadà. I crec que és molt rellevant, perquè també obre un debat que per nosaltres és un debat apassionant, tot i que és un debat que aixeca moltes arestes, que aixeca certs punts de confrontació i de divergència, que és la gestió pública de forma directa o la gestió pública de forma indirecta. I crec que avui també hem de parlar d'aquesta qüestió. Segons el nostre punt de vista, l'Administració pública té l'obligació d'oferir directament, de forma directa, tots els seus serveis, però també som coneixedors que l'Administració pública, tingui la mida que tingui, sigui del nivell que sigui, no té les vies de finançament suficients com per poder fer front a una gestió directa de tots els seus serveis, i tampoc té un marc normatiu adequat per poder-hi fer front amb la contractació. Per tant, a partir d'aquí, un dels requisits que en la futura llei de contractació pública de Catalunya –que aquesta mateixa setmana s'ha aprovat la seva memòria preliminar, en l'avantprojecte–..., crec que un dels elements importants serà deixar clar que l'Administració ha de justificar per què aquest servei no el pot dotar de forma directa i per què aquest servei l'ha de dotar per via de la contractació pública. Crec que aquest és un element important, perquè quan aprofundim en la contractació pública i aprofundim en un sistema de contractació que tingui com a fonament la responsabilitat social, que tingui com a fonament la democràcia dins de les empreses, que tingui com a fonament el control de l'execució d'aquest contracte, quan elaborem plecs de clàusules tècniques i administratives per a una licitació, tots aquests mecanismes s'han de tenir molt en compte. I, per tant, s'hi han d'incorporar per tal que aquelles empreses que no tenen una bona praxi empresarial, que no tenen una bona praxi laboral..., que aquestes empreses no puguin accedir a les contractacions de l'Administració pública, no puguin accedir a les licitacions. I aquests mecanismes crec que és molt important que els activem. Alhora, activar aquests mecanismes ha d'anar acompanyat d'un control sobre l'execució d'aquests contractes. El control sobre l'execució dels contractes és determinant –és determinant–, i aquí crec que hi tenim molt camp de millora. I, per tant, incorporar elements dins de la pròpia Administració, elements específics, com els responsables del contracte de l'Administració, però responsables del contracte que estiguin a sobre de l'execució d'aquest contracte, que vigilin que aquella empresa que ha guanyat aquell concurs públic continua mantenint les mateixes condicions que li han permès participar en la licitació i que li han permès guanyar aquell concurs; que es mantenen aquelles condicions; que siguin vigilants en la qualitat del servei; que siguin vigilants en tot moment de que aquell plec que es va aprovar en un ple d'un ajuntament o que s'ha aprovat en una comissió de govern..., aquell plec té una traducció efectiva i executiva que afecta directament, positivament, els ciutadans i les ciutadanes que formen part d'aquella societat. Per tant, aquesta execució del contracte, aquest control sobre l'execució del contracte, és determinant. I això vol dir que hem de tenir mecanismes també sancionadors. Quan una empresa no compleix un contracte amb l'Administració, aquesta empresa ha d'estar penalitzada, i això ha de ser així. Ha d'estar penalitzada, no pot tornar a formar part d'un concurs públic. Aquesta empresa no hauria de poder continuar exercint el servei, executant aquell servei. I la pròpia Administració ha de tenir la capacitat jurídica de fer fora aquella empresa d'un mal servei per tornar a licitar aquell contracte i recuperar els estàndards de qualitat exigibles per la nostra ciutadania. Per tant, tots aquests mecanismes s'incorporen dins d'aquest àmbit de contractació pública. I això vol dir que també hi tenim un altre element important, que és modular també el teixit empresarial del nostre país. Nosaltres defensem aquelles empreses amb responsabilitat social. Defensem aquelles empreses que tenen els treballadors com a referents, que fan que els seus treballadors també participin de les preses de decisions, que tenen els seus treballadors com el seu principal actiu. Aquestes són les empreses que Esquerra Republicana defensa. Són les empreses que també volem que estiguin a l'Administració pública del nostre país. I aquesta és una excel·lent eina per poder fer realitat que aquests nous models empresarials acabin imposant-se sobre aquests grans models empresarials que són precaritzadors i explotadors. Votarem a favor de tota la moció. Gràcies.
Doncs, després de la defensa de les esmenes presentades, té..., a continuació, en primer lloc, per fixar la seva posició, el diputat senyor Andrés Bello, en nom del Grup Parlamentari de VOX.
Buenos días, señora presidenta. Señor conseller, señores diputados... El Grupo Socialistes nos presenta hoy una moción instando al Gobierno de la Generalitat para que presente un proyecto de ley de contratación pública del sector público catalán. Bien. Desde el Grupo Parlamentario de VOX creemos que se equivocan al plantearla y también en el camino propuesto, como vamos a desarrollar. Hemos escuchado creo que a cuatro ponentes. Creemos que algunas de las cosas que han dicho..., pues, estamos de acuerdo, pero vamos a enfocar el problema, porque creo que se ha desenfocado, ¿eh? Vamos a ver..., la normativa actual. Como sabemos, y también se ha comentado, la normativa actual en materia de contratación pública está recogida en la Ley 9/2017, de 8 de noviembre, de contratos del sector público, por la que, como también se ha dicho, se trasponen al ordenamiento jurídico español dos directivas comunitarias de 2014. Vale. Se trata de una ley muy muy muy extensa. Veamos: tiene 347 artículos, 55 disposiciones adicionales, 5 disposiciones transitorias, 1 disposición derogatoria y 16 disposiciones finales. En total, todo esto, toda esta ley, ocupó 268 páginas en el boletín oficial del Estado –268 páginas. Como se ha dicho: dos directivas europeas, una ley muy densa. ¿Nos queda todavía algo por regular con rango de ley? Es posible que sí –es posible que sí–, pero a buen seguro será poco y no muy importante. Cierto es que el Estatuto de autonomía de Cataluña recoge, en su artículo 159, determinadas competencias en esta materia, si bien debe acomodarse en su regulación a lo establecido en el artículo 149.1, apartado 18, de la Constitución española, pues el Estado –hay que recordarlo– tiene competencia exclusiva en su legislación básica. Recordémoslo: el Estado tiene competencia exclusiva en su legislación básica. Pero también creemos que Cataluña y su sector público pueden seguir funcionando perfectamente sin que se elabore una nueva ley, tal como se propone. De hecho, así ha sido hasta hoy y no ha habido ningún problema. Creemos, además, que la elaboración de una ley de contratación pública catalana, al igual que la de cualquier otra región de España, tendría efectos negativos sobre la unidad de mercado nacional. Supondría crear nuevas barreras en el mercado interior. Tendría efectos negativos en el intercambio de bienes y servicios entre las empresas españolas y las administraciones públicas, pues a lo dificultoso –como efectivamente se ha dicho– que supone preparar la documentación para presentar las ofertas en las licitaciones públicas, habría que añadir la nueva traba que supondría tener que conocer la normativa propia de otra región distinta de aquella en la que se sitúa la empresa. Esta dificultad será especialmente gravosa para las pymes, a las que –se ha dicho– esta pretendida nueva ley quiere beneficiar, ¿eh?, pues las pymes no pueden disponer de departamentos expertos en legislación sobre contratación pública. Creemos que es una complicación innecesaria, innecesaria y perniciosa, tanto para las empresas como para las propias administraciones públicas, pues verán cómo disminuye el número de ofertas recibidas, consiguiendo con ello peores condiciones económicas y produciendo un uso menos eficiente de los recursos públicos. Nuestra propuesta pasa por no dictar una ley de contratación pública de ámbito exclusivamente catalán que, además –y como se ha dicho–, tendría necesariamente un ámbito muy limitado. Creemos –también se ha dicho– que hay que apostar decididamente por la simplicidad normativa, clarificando y reduciendo la normativa en vigor, especialmente aquella de ámbito regional a menudo innecesaria y duplicada con la del Estado. Estas acciones creemos que supondrían un claro apoyo a nuestras empresas, que podrían trabajar con mayor seguridad jurídica y menores costes administrativos. Y si debe regularse algún aspecto en materia de contratación pública –creo que sí–, creemos que ha de hacerlo el Estado, bien modificando la Ley 9/2017, si debe tener rango de ley, o aprovechando el desarrollo reglamentario pendiente de dicha ley para regular aquellos aspectos que no necesitan regularse con norma con rango de ley. Muchas gracias.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula seguidament la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Bé, volia començar agraint al diputat Albert que hagi obert el meló, perquè aquí tothom passava per sobre del debat que entenem que cal tenir, quan parlem de contractació pública. Parlem de contractació pública de béns i serveis, i, per tant, hem de parlar de quins serveis volem i com els volem. I aquest és el debat, que ja va provocar, en el fons, fa uns anys, que en aquest Parlament no s'aprovés una llei de contractació pública, perquè no s'abordava el debat de com imaginem els serveis públics en aquest país i com els volem governar, com els volem gestionar; en base a quins criteris els volem gestionar, però, sobretot, com creiem que és millor per garantir la qualitat, els drets laborals i tota una sèrie de condicionants que són els que després es posen en les anomenades «clàusules socials. Que jo diria que a aquestes alçades podríem tots convenir que funcionar pel que havien de funcionar, no funcionen, perquè, si no, expliquem-nos com pot ser que sistemàticament es posin clàusules socials per evitar que Florentino Pérez es quedi les coses i se que quedi. Per tant, aquest... És a dir, remetre-ho tot a «fem una llei de contractació pública, ja hi posarem unes clàusules socials per evitar una sèrie de coses, nosaltres considerem que no és el marc. De la mateixa manera que considerem que el marc sobre el debat de la gestió de béns i serveis no ha de partir del debat sobre la contractació pública, sinó... Comencem a parlar, com deia el diputat Albert, de gestió pública, o directa o indirecta, però comencem parlant de concertació. Anem per la concertació, després abordem la conveniació, després la gestió delegada i després, si no hi ha més remei, la contractació pública. Entenem que això garanteix molt més moltes de les coses que es diuen voler garantir quan hi posem clàusules socials o quan parlem de drets laborals o de respecte per l'entorn. I aquest és l'element de debat. És per això que nosaltres, malgrat que estem d'acord que en algun moment cal una llei de contractació pública i que cal millorar les eines que existeixen ara..., el debat l'hem de començar a la inversa. Hem de començar a parlar de concertació, primer, i després aniran caient les coses. Quan comencem a legislar al voltant de la contractació, el que fem és condicionar la resta. Doncs que sigui la concertació pública la que condicioni la resta, perquè entenem que així és molt millor. I, de fet, per això estem contents de que dimarts s'aprovés la memòria preliminar per a l'avantprojecte i comencés el debat sobre la contractació pública, però alguns dels elements que la setmana passada o que fa dues setmanes en la interpel·lació van sorgir ens van espantar una mica, o vam entendre que tornàvem als mateixos debats de sempre. «El criteri principal haurà de ser i serà la prestació del servei o la provisió del bé amb uns nivells de qualitat òptims i amb uns preus que siguin justos i ajustats, i insisteixo en «ajustats. I ara, el diputat Albert ha dit que a vegades les vies de finançament no són suficients per a la gestió directa. Llavors, la pregunta és: què significa això, exactament? Que perquè sigui indirecta sí que hi ha vies de finançament suficient? En quin sentit ho estem abordant? Aquests debats són els que hem de tenir, abans de parlar de contractació pública. És per això que nosaltres no donarem suport majoritàriament a aquesta moció. En alguns punts ens abstindrem, perquè és cert que parlem de criteris al voltant de l'economia social i solidària; clar que ens sembla bé, però en un marc que no sigui el que estableix la contractació pública. I, per tant, en això, en alguns punts ens abstindrem. De la mateixa manera que quan parlem de drets laborals, perquè partim de que ja donem o que es deriva... És a dir, cal que les empreses assumeixin el salari mínim o que paguin un salari just a les treballadores, però quan externalitzem un servei mai el salari d'aquestes treballadores serà el mateix que el d'una treballadora pública, i, per tant, ja partim de condicions desiguals, tot i que sempre està bé dir que les empreses garanteixin els drets laborals, només faltaria. Moltes gràcies.
I, finalment, per defensar la seva posició, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats... Jo crec que, com han fet alguns dels companys que m'han precedit en l'ús de la paraula, abans de parlar del contingut de la moció s'han d'assentar algunes premisses importants en el nostre debat públic. En primer lloc, jo crec que a Catalunya existeix un problema profund pel que fa a la contractació pública. Jo crec que en les últimes setmanes i en els últims mesos, i des de fa anys, estem vivint casos que realment demostren que la contractació pública és un forat negre de la nostra Administració pública. Ho hem vist en casos que afecten membres del Govern de la Generalitat, ho hem vist en casos que afecten directament la presidència d'aquest Parlament. Casos que, si més no, indiquen indiciàriament i de forma prou contundent, si més no, d'acord amb les interlocutòries successives del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que, efectivament, la manera com s'ha abordat la qüestió de la contractació pública a la nostra comunitat és com a mínim matussera, per no dir paraules més gruixudes. Per tant, efectivament, jo crec que la contractació pública és un problema de la nostra Administració que, efectivament, necessita ser abordat d'una altra manera. Però crec que això no és una qüestió ordenancista, no és una qüestió que hagi de residir en un debat estrictament legalista, sinó tot el contrari: crec que és una qüestió de decència, de dignitat, i en termes gairebé ètics i morals, per emprar termes que sovint es fan servir en aquest debat. Des del nostre punt de vista, la moció que planteja el Partit Socialistes és innecessària. És innecessària, entre altres coses, perquè la llei de contractació del sector públic és una llei molt àmplia, molt profusa en el seu articulat, i, a més, molt detallada en molts aspectes. I, en aquest sentit, considerem que amb aquesta legislació, doncs, la contractació pública a Catalunya hauria de funcionar de forma molt més transparent i molt més respectuosa amb els serveis, amb els béns i serveis que l'Administració presta a la ciutadania. Els casos que hem vist últimament el que ens fan témer al nostre grup és, precisament, que el que es vol des del Grup Parlamentari Socialistes és juridificar les pràctiques que fins ara uns i altres, tant el Partit Socialistes com els partits nacionalistes que han governat la immensa majoria de les institucions de la nostra comunitat –la Generalitat, les diputacions, els ajuntaments–..., el que volen és juridificar unes pràctiques si més no discutibles i en molts casos corruptes pel que fa a la contractació pública. I això, des del nostre punt de vista, és, òbviament un frau de llei, intentar vulnerar principis fonamentals de l'Administració pública a través, precisament, de la promulgació d'una llei que el que hauria de pretendre és tot el contrari. En aquest sentit, jo crec que és important recordar una cosa que ja s'ha comentat anteriorment, que és que aquesta llei, el que pot acabar suposant aquesta proposició de llei autonòmica..., el que pot acabar suposant és una nova barrera d'entrada per, diguem-ne, al creixement econòmic de la nostra comunitat, en aquest cas, per a la contractació pública. I considerem que el que menys necessita el nostre país, Espanya, i la nostra comunitat, Catalunya, són més barreres d'entrada. Quan inversors internacionals venen a Catalunya a fer les seves inversions, a aportar coneixement, a aportar desenvolupament econòmic..., a aportar, en definitiva, creixement a la nostra economia, ho fan, precisament, basant-se en criteris objectius, com ara la bona qualitat de les nostres infraestructures, la bona qualitat de la nostra gastronomia, elements que tenen a veure moltes vegades amb l'activitat pública. Però un dels elements que tots i cadascun dels empresaris que inverteixen els seus diners a Catalunya et diuen, sempre que hi parles, com a element a millorar, com a element que perjudica l'activitat econòmica de la nostra comunitat –per cert, envers altres comunitats autònomes, i, per descomptat, envers altres regions europees–, és, precisament, la feixuga teranyina administrativa que impedeix agilitzar tràmits que en altres comunitats autònomes són més fàcils i que en altres regions europees són molt més fàcils. Per tant, no considerem que aquesta proposta sigui necessària. Votarem que no a molts dels punts d'aquesta proposta, i votarem que sí a tots aquells que van, precisament, en línia a millorar la innovació, la transparència, en matèria de contractació pública. Això és tot. Gràcies, senyores i senyors.
Doncs, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Jordi Riba.
Moltes gràcies, presidenta. Més enllà de la passió que pugui suscitar el tema, que això ja és un tema més individual, el que queda clar és que és un tema important, ateses les intervencions que hi ha hagut. I ho és per al Parlament, hi insisteixo, amb els posicionaments que hi ha hagut dels diferents portaveus, i ho és –i ho celebrem– també per al Govern, en la mesura que, com dèiem, aquest dimarts s'ha aprovat la memòria del text legislatiu. I, per tant, celebrem també aquesta priorització, com dèiem, que, en definitiva, és el que reclamàvem. Tot allò que podem legislar –i així està recollit a l'Estatut, a l'article 159.3– nosaltres creiem fermament que ho hem d'aprofitar, i que en aquesta cambra hem d'exhaurir tot el recorregut legislatiu que tenim per tal d'aprofitar aquests mecanismes per, com deia i com deien altres portaveus, transformar l'economia del nostre país en el sentit que creiem considerar adequat. La no regulació no és una posició neutra, és una posició política. I no regular, com defensava el portaveu de VOX o ara mateix el portaveu de Ciutadans, és una posició política ideològica, no és una posició neutra. La no regulació és una posició alineada amb uns postulats neoliberals. Nosaltres no els compartim; els respectem, però no els compartim. Ara, el que no podem acceptar és que afavorir els lots per afavorir l'accés de les pimes sigui, com ha dit..., o les clàusules en matèria mediambiental o social o laboral, sigui juridificar pràctiques obscures. Digui-ho a les entitats representatives del sector empresarial, que vostè considera que això és això. Respecte a la intervenció de la diputada portaveu de la CUP, dir-li que, justament, en la interpel·lació i en la moció es fa referència al tema contractual convenial en l'argot requerit. Quan es parla de principis generals de les formes d'actuació connexes, i és referit a fórmules contractuals i no contractuals, precisament feia referència a això, en la mesura que considerem absolutament prioritari entrar també en aquest camp, en aquest àmbit, i definir perfectament aquestes qüestions. Agrair les esmenes. Agrair el recolzament que la moció ha suscitat en la cambra. I, per part meva, res més. Moltes gràcies.
Bé. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les balances fiscals i el dèficit d'inversions]] [[302-00166/13]] Doncs, acabat el debat, els faig avinent que procedirem a la votació d'aquesta moció i totes les precedents quan acabem el proper punt de l'ordre del dia, el vintè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les balances fiscals i el dèficit d'inversions, que ha presentat el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. I té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Joan Canadell.
Bé; gràcies, presidenta. Se suposa que tots els diputats d'aquest Parlament estem aquí per defensar els interessos dels catalans. Acceptar que l'execució de l'Estat en infraestructura sigui del trenta-sis per cent –és a dir, un de cada tres euros– no és defensar els catalans, és riure-se'n, sobretot quan, a Madrid, de cada tres euros se n'executen cinc. La realitat és aquesta: Catalunya, un; Madrid, cinc. El primer que fem en aquesta moció és exigir a l'Estat que liquidi els 1.328 milions no executats durant el 2021. Aquest Parlament no pot fer complir el pressupost de l'Estat, però el que sí que pot fer, i fem en aquesta moció, és demanar als grups parlamentaris que no votin a favor més pressupostos de l'Estat fins que no es liquidin aquests 1.328 milions o els que puguin venir, perquè ja n'hi ha prou. Senyors del PSC i dels comuns, votaran en contra d'això? En contra que els catalans vegin millorat el seu benestar? Aposten per l'u a cinc? El segon tema que..., el que no podem fer és esperar un any i mig a saber que Sánchez és el president més incomplidor de les darreres dècades. Per això proposem que es faci un seguiment continuat, on time, com es feia fa anys a les cambres de comerç, perquè així podrem actuar abans i exigir reacció i compensacions al més aviat possible. I, parlant de cambres de comerç, el 2019 vam fer un estudi que parlava de les infraestructures prioritàries a Catalunya; valoraven en aquell moment uns 15.000 milions d'euros. En base a això, el que demanem, o exigim, és que es faci un calendari d'execució per a aquestes infraestructures prioritàries en quatre anys. Què votaran PSC i comuns? Seguiran sent més prioritàries les inversions de la capital del seu regne? Perquè, senyors del PSC i comuns, cal invertir al Pirineu es facin o no es facin els Jocs; s'ha de fer el Corredor Mediterrani –el de veritat, no el «Madriterrani–; cal convertir el Prat en un hub intercontinental –prou excuses sobre aquest tema, si us plau–; cal fer arribar l'AVE també als aeroports de Girona i de Reus; cal traspassar les rodalies. Per cert, ho tornem a demanar una vegada més. Per què no ho fan? Els fa por deixar en evidència Renfe, quan saben que Ferrocarrils de la Generalitat és l'empresa ferroviària o una de les empreses ferroviàries amb millors indicadors del món? Això ho diu la Imperial College London, no ho diem nosaltres. Cal finalitzar també les obres de connexió ferroviària i viària dels ports de Barcelona i Tarragona, que, tot i ser dels més rendibles de l'Estat, són dels que menys inversions tenen d'aquesta classe; això sí, vostès segueixen invertint a València –potser es preparen per al dia que siguem un estat independent... I també cal fer moltes inversions en carreteres, com el desdoblament de la nacional 340 a l'Ebre, la nacional II a Girona, l'A-27 a Valls, la 240 entre Montblanc i Lleida, la famosa ja ronda del Vallès entre Abrera i Sabadell, entre moltes altres. Mirin, senyors del PSC, si en tenim, d'inversions per fer arreu del territori. Però com que vostès per aquestes comarques no hi tenen gaire a guanyar, les han ignorat durant dècades, perquè, en definitiva, per vostès és tan bona idea buidar Espanya com buidar Catalunya. El seu somni és centralitzar-ho tot a l'àrea metropolitana, i per això la seva ministra ve a Sabadell a fer un acte clarament partidista. Però no només parlem d'infraestructures en aquesta moció; també hi hem introduït les balances fiscals, perquè, oh sorpresa!, el Gobierno del PSOE i de Podemos no dona la informació per calcular les balances fiscals des de fa cinc anys, obviant que la Llei 10/2012 ens obliga a publicar-les. Senyors del PSC i comuns, vostès volen una societat desinformada? Aquest és el seu model en un tema tan sagrat com saber què se'n fa, dels impostos que paguem? Perquè, ai de vostès, si els catalans sabessin la veritat, oi? Oi que és això? Es recorden de l'«Espanya ens roba? No, Espanya directament ens espolia, i fa tres segles que ho fa –ja ho vaig explicar amb pèls i senyals en la meva interpel·lació. Mirin, en la comissió del deute històric de la setmana passada, la subdirectora general de Finançament de la Generalitat ens va mostrar les balances fiscals de 1986 a 2016. I saben què representen, de forma acumulada? Més de 300.000 milions, si agafem el mètode de càrrega-benefici; més de 400.000 milions, si agafem el de flux monetari. I això representa entre quaranta i cinquanta mil euros per català, és a dir, uns 200.000 euros per família, en només trenta-cinc anys. Aquest és l'espoli que patim. I vostès són els diputats útils per continuar amb la Catalunya espoliada. Però la novetat que introduïm en aquesta moció és la d'instar el Govern a preparar un pressupost alternatiu sense dèficit fiscal. Imaginin: inversió en recerca i desenvolupament com els països nòrdics –tres, quatre per cent del PIB–; despesa en educació del sis per cent, com els països més avançats del món; incrementar les pensions un deu per cent; abaixar els impostos al nivell de Madrid; incrementar un quinze per cent el pressupost de sanitat. Tot això es pot fer, sense dèficit fiscal. Per tant, ho explicarem, i ho explicarem tant com puguem, perquè la gent ha de decidir ja si vol seguir espoliada durant dècades o gaudir dels impostos que paguem fruit del nostre treball, com passa a la resta d'Europa. I això vol dir independència. Moltes gràcies.
Seguidament, per fer la defensa de les esmenes presentades, té en primer lloc la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Gracias, señor Canadell. La verdad es que sé que a usted no le da ninguna vergüenza volver aquí a hacer el discurso del «España nos roba, el «España nos expolia, un discurso, insisto, que es un discurso de extrema derecha, un discurso racista, xenófobo, propio de la Liga Norte, de la gran Padania, propio de movimientos extremistas radicales y profundamente insolidarios que hay en el resto de Europa. Y ustedes aquí en Cataluña lo han normalizado, vienen normalizándolo desde hace unos cuantos años, y luego, además, van dando lecciones a otros sobre lo que es la extrema derecha. Ustedes representan el discurso de la peor extrema derecha –insolidaria, rancia, casposa y reaccionaria– de España y de Europa. Eso es lo que representa su discurso del «España nos roba, que usted, además, tiene la avilantez de venir aquí a reivindicar con absoluta naturalidad, como si fuera lo más razonable del mundo. Bien, es evidente que un estado que se quiere equitativo, que se quiere justo, que quiere velar por la igualdad entre sus ciudadanos, debe redistribuir la riqueza. Yo le recuerdo un principio que usted debe conocer, señor Canadell, que es el de que los impuestos los pagan los ciudadanos, no los territorios. Los impuestos los pagamos todos los catalanes, los ciudadanos de Cataluña, y los del resto de España. No los paga Cataluña como un ente abstracto que se personifica y paga ante el Ministerio de Hacienda sus impuestos, no. La cuestión es la siguiente, señor Canadell: es que usted defiende un discurso insolidario con el resto de los españoles. Lo defiende con palabras gruesas, a mi juicio, insisto, ciertamente inmorales, pero quizá usted no vería con tan buenos ojos que ese mismo discurso que usted defiende lo defendiera un barcelonés con relación a un gerundense, con relación a un tarraconense o con relación a un ilerdense. El supuesto expolio fiscal del que yo jamás hablaré porque tengo una concepción moral y una razón de estado en materia de equidad, en materia de igualdad entre ciudadanos, el discurso que ustedes defienden podría ser perfectamente extrapolable a las relaciones entre Barcelona y el resto de las provincias catalanas o entre los distritos de Barcelona. ¿A usted le parecería normal que un ciudadano del distrito de Sarrià - Sant Gervasi dijera que no quiere seguir pagando los servicios sociales de los ciudadanos de Nou Barris? Pues eso es lo que usted hace, eso es el discurso de la extrema derecha, exactamente. [[Alguns aplaudiments.]] Entonces, usted puede seguir tratando de decir que eso es normal, y lo peor de todo es que, por desgracia, en el debate público en Cataluña durante muchos años a ustedes eso se les ha permitido. Por alguna extraña razón algunos han preferido no llamarles por su nombre, no decirles lo que son y lo que representan en el contexto europeo, pero me parece que es fundamental decírselo y llamar a las cosas por su nombre. Cualquier estado democrático de derecho que vele por la igualdad de derechos entre sus ciudadanos tiene necesariamente que redistribuir la riqueza entre ciudadanos. Es un principio democrático básico que ustedes parecen no entender. Además, déjenme que les diga que han puesto ustedes en circulación un nuevo mantra, una nueva mentira sobre la inversión del Estado en Cataluña. Y yo les voy a decir lo siguiente: nosotros, como partido, desde luego, siempre exigiremos a las administraciones públicas que ejecuten aquello presupuestado, que ejecuten aquello con lo que se han comprometido. Bien es cierto que ni el Gobierno central –la Administración general del Estado– ni la propia Generalitat han sido especialmente exitosos en esa materia en el último año. Pero déjenme que les diga una cosa: Cataluña es la comunidad autónoma que desde el año 2015 hasta el año 2021 ha recibido más inversión de lo presupuestado, es decir, obra ejecutada del Gobierno central, del Estado, del malévolo Estado español, por encima de comunidades autónomas como Castilla y León y la Comunidad de Madrid. Eso también debería saberlo. Lo digo porque cuando ustedes hacen una campaña y la irradian con toda su capacidad propagandística en los medios de comunicación públicos y subvencionados de la Generalitat, obviamente se quedan con la parte que les interesa, y no saben que su voluntad de envenenar a la sociedad catalana tiene lógicamente las patas muy cortas. Y, en este sentido, ustedes pueden seguir perdiendo el tiempo con ese discurso disolvente, con ese discurso dañino, con ese discurso profundamente inmoral de enfrentar a los ciudadanos de Cataluña con los del resto de España. Por suerte, muchos catalanes seguimos vinculados, ligados a la suerte del resto de los españoles. Y a mí, cuando ustedes me vienen con aquello de «yo quiero tener la llave de la caja..., me explicarán ustedes a quiénes representan, quiénes son ustedes para decir eso, porque muchos catalanes, cuando hablamos de «nuestra caja, hablamos de la caja del conjunto de los españoles. Nos preocupan los servicios sociales que puede haber en Madrid, en Santiago, en Sevilla, en cualquier otra ciudad de nuestro país. Nos preocupa exactamente igual, lo mismo que nos preocupa lo que ocurra en Tarragona, en Lleida, en Girona. Es el concepto de la solidaridad interterritorial que nosotros defendemos. Y, por cierto, ustedes, que precisamente pretenden decir que son muy europeístas, me explicarán cómo van a ser solidarios con otros países de la Unión Europea [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] si son incapaces siquiera de ser solidarios con nuestros compatriotas del resto de España. En fin, ese es el discurso que ustedes defienden –señora presidenta, acabo ya–, y es un discurso, insisto, que hay que llamarlo por su nombre, es el discurso de la peor ultraderecha europea. Gracias, señoras y señores diputados.
Seguidament té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, mentiria si dic que m'ha decebut, senyor Canadell. Junts i el senyor Canadell no em deceben mai. Ens hagués agradat que, després de la interpel·lació de l'altre dia, trobéssim un conjunt de propostes d'acció mandatant el Govern de la Generalitat de Catalunya per superar la situació que es dibuixava en la interpel·lació. Malauradament, la moció no insta cap mesura que pugui fer el Govern de Catalunya per millorar les balances fiscals ni corregir el dèficit d'inversions. Us instal·leu en la queixa i denúncia, però cap ni una proposta concreta per redreçar la situació. La moció que presenteu sembla que el que vol és mantenir viu un relat de confrontació i no plantejar plausiblement cap mesura que permeti superar una realitat de mal funcionament, de mal encaix, de mala institucionalització de les relacions entre Catalunya i Espanya. Hi podríem coincidir en l'enfocament. Hi podríem coincidir, fins i tot, en l'anàlisi de fons: Catalunya no veu satisfets ni la suficiència financera ni la identitat nacional ni el ple exercici d'autogovern. El model territorial de l'Estat genera uns dèficits que s'acumulen en formes de balances fiscals negatives i dèficits d'infraestructures. D'acord. Si això és així, el que es fa necessari és abordar el marc competencial, el marc financer i tributari i les regles de joc entre Catalunya i Espanya, però abordar-ho per solucionar-ho. Però el que planteja la moció es converteix en irrellevant per superar la situació: pretén mantenir-nos en un discurs de victimisme per alimentar una dinàmica de confrontació. Aquesta estratègia s'ha demostrat fallida, ens deixa instal·lats on érem i no ens permet avançar. A la moció hi han punts merament declaratius: calcular un pressupost de la Generalitat sense dèficit fiscal és un exercici teòric sense cap utilitat pràctica, sense traducció real en termes de política pública. Pressuposa, a més a més, un malbaratament de recursos públics esmerçats a la causa propagandística d'un partit. No és gaire ètic ni políticament ni administrativament sostenible, utilitzar els funcionaris públics per fer exercicis teòrics de pressupostos full simplement per fer propaganda i alimentar relats de confrontació. Serveix per alimentar relats? No serà pressupost ni serà res. Així mateix, la moció conté propostes contradictòries: s'exigeix a l'Estat liquidar de forma urgent les inversions pressupostades i no executades i, al mateix temps, es demana no aprovar el pressupost de l'Estat de l'any 2023. Com és possible utilitzar recursos públics, si no estan consignats pressupostàriament? Planteja un oxímoron, ja que, sense pressupost del 2023 a l'Estat, difícilment es pot plantejar liquidar, ni en tot ni en part, inversions pendents. La moció no planteja cap via a la solució. Certament, tenim un problema real de finançament i de competències d'autogovern, i des d'En Comú Podem ho hem dit i hem fet propostes al respecte. Un problema que és de quantitat, sigui en inversions o en despesa corrent, de suficiència d'ingressos que han de configurar el pressupost de despesa i inversió pública, però es deriva d'un model de finançament exhaurit, caducat des del 2014. Per canviar la realitat, hem de tenir una estratègia adequada. Seguir fent-nos les víctimes i esperar que arribi un model millor, que sempre podrem seguir criticant, no ens servirà de res. El que cal és construir un model amb el màxim consens possible, amb les aliances territorials necessàries, que ens permeti donar més força a una proposta, que ens permeti negociar-la per construir un nou model, per avançar i superar la realitat actual. Tampoc no podem oblidar que, quan parlem de dèficit fiscal, hem de delimitar bé què entenem per dèficit fiscal. Convindria també que ens poséssim d'acord amb la insuficient pressió fiscal existent al nostre país amb relació a l'eurozona. Aquests sis o set punts de diferència de pressió fiscal amb relació a l'eurozona expliquen el menor ingrés públic, però també la menor despesa pública. I això, en bona part, també està en el dèficit fiscal, que té un alt component també de greuge social, ja que són les rendes altes les que menys pressió fiscal estan suportant en aquests moments amb relació a les rendes baixes. Evidentment, tenim un model fiscal poc progressiu, que impacta de forma clara també en el dèficit fiscal territorial. És el sistema fiscal que tenim, que també impacta negativament en això, i valdria la pena que ho tinguéssim en compte a l'hora de plantejar-nos-ho. I, si el model de finançament de Catalunya és injust i insuficient, el que hem de fer és construir, de forma consensuada, una proposta que superi aquests dèficits i aquests desequilibris. I això és la proposta que hem presentat, d'esmena, que no heu acceptat. I hem presentat també una proposta de reforçar els espais de col·laboració i cooperació, creant una oficina de seguiment i control, evidentment, de les inversions consensuades i pressupostades a nivell estatal. Perquè entenem que no és des de la confrontació, sinó des de la col·laboració, des de la cooperació, des d'obrir espais d'innovació, des de construir propostes amb amplis consensos, que podrem avançar. En cas contrari, quedarem instal·lats on érem: farem molt de victimisme, però no solucionarem els problemes ni donarem cap resposta a les necessitats que té la ciutadania del nostre país. És per això que ens abstindrem en la majoria de punts: no aporten res, volen construir un relat partidari. Votarem en contra dels punts 4 i 8: són absurds, no serveixen per a res, són inútils. I votarem a favor dels punts 5, 6 i 7. Els punts 5 i 6 entenem també que estan en la línia de reforçar espais de consens i de treball comú a Catalunya –són les propostes que han fet des d'Esquerra Republicana–, que ens ajudaran també a poder treballar de manera conjunta a Catalunya en el tema de les inversions i a reforçar els espais de diàleg social. Res més. I gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Jordi Orobitg.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bé, en aquest cas, el Grup de Junts per Catalunya ens presenta una moció que, com a temàtica, té el dèficit fiscal, la necessitat de les balances fiscals per acreditar aquest dèficit, el dèficit d'inversió en el nostre país per part de l'Estat i els incompliments arran dels diferents compromisos que s'han anat assolint històricament amb el Govern de l'Estat precisament en matèria d'inversions en el nostre país. Home, lògicament, és un tema que coneixem. És un tema que defensem, que ens fem nostre, precisament perquè el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana va ser el primer que, des del faristol d'aquest Parlament, va denunciar aquestes circumstàncies en les èpoques esplendoroses del peix al cove dels governs de Convergència i Unió. Precisament per aquesta circumstància, l'abanderem, reivindiquem la necessitat d'arranjar aquesta situació. I, per tant, és de justícia que assolim les eines necessàries per poder revertir una situació que, en definitiva, el que comporta és un dèficit en el benestar dels ciutadans del nostre país, més enllà del propi incompliment dels acords que hàgim pogut assolir. És per això que, dels vuit punts..., la majoria ja els vam admetre d'entrada. Hem estat discutint..., hem presentat fins a tres esmenes. Ens n'han acceptat una d'elles; n'hem transaccionat una segona, i en una tercera, lamentablement, no ens hem pogut posar d'acord. És el seu punt número 8, aquell que demana a les formacions polítiques que, precisament, avalin el fet d'aquesta injustícia, que deixin de donar suport als pressupostos generals de l'Estat. Ja m'hi referiré més endavant, però és evident que, des de la independència del nostre grup parlamentari, no podem admetre imposicions de cap mena, i, per tant, lògicament, no hi votarem favorablement. Nosaltres, com he dit abans, hem intentat millorar aquesta moció. Des de la proposta que ens feia el diputat Canadell, es carregaven molt en funció de demanar l'assessorament de les cambres. Una entitat que nosaltres respectem profundament, però que entenem que, a més d'elles, hi han altres institucions en la nostra societat civil que tenen la capacitat de col·laborar, precisament, en la determinació..., en fer la foto de la instantània d'aquests incompliments i d'establir aquestes necessitats d'inversió en el nostre país. I agraïm profundament, en aquest cas, al diputat que hagi admès la necessitat d'obrir l'objectiu i que, per tant, també amb certes problemàtiques que podia comportar, des de la llei de contractes del sector públic, doncs..., trobar l'aval de diferents institucions que ens puguin ajudar en aquesta circumstància. Entenc, però, que allò que interessa més probablement a tothom..., que no hauria de ser així, perquè ens hauríem de focalitzar en el problema del dèficit i l'incompliment d'inversió en el nostre país, i probablement –i crec que vostè n'és conscient– la majoria de l'atenció mediàtica es posa en el fet de què farem respecte de la votació dels pressupostos generals, i, des del nostre punt de vista, aquest és un error manifest. I, com li he dit abans, nosaltres no hi votarem favorablement, però ho farem –i l'hi explico– per tres motius. La meva trajectòria política, encara que modesta i curta, m'ha ensenyat que apriorismes, maximalismes i posar-nos terminis mai ha ajudat en la nostra lluita per la llibertat del nostre país. Al contrari, el que ha fet moltes vegades és penalitzar-nos, precisament, moltes vegades per postureig absurd. I una prova d'aquest tema és probablement el judici al que es veurà sotmesa la Mesa del Parlament de la darrera legislatura, eh? En segon lloc, perquè entenc que l'actual conjuntura del nostre Parlament i del Govern del nostre país es fonamenta en un acord que han assolit dos formacions polítiques i que es plasma en una sèrie d'extrems. I el que fem en aquesta moció és subvertir aquesta voluntat, i, per la porta de darrere, amb una moció, canviar un concepte estratègic que molt probablement s'ha d'adoptar en altres instàncies. I, en tercer i darrer punt –i l'hi he de dir, i l'hi dic amb tota l'amabilitat–, perquè el propi text, la manera de fer-ho o la voluntat d'imposar-ho, doncs, traspua un cert paternalisme respecte de quina ha de ser la posició d'Esquerra Republicana. I Esquerra Republicana, home, ja fa molts anys que és major d'edat –té més de noranta anys, gairebé, d'història–, i, certament, no ens calen, aquesta mena de recomanacions, o, si més no, de voluntat d'incidir en les nostres decisions. Aquest paternalisme –l'hi he de dir també– sembla propi de les èpoques de Jordi Pujol, de les majories..., sí, sí, de les majories absolutes de Convergència Democràtica, i probablement tenia la seva raó de ser, doncs, en els resultats electorals d'aquell context, però això a dia d'avui ha canviat, no? I, per tant, si ens sentíem en la llibertat en aquells temps de decidir allò que ens semblava més adient, no per a nosaltres, eh?, per al benestar dels ciutadans del nostre país, doncs entendrà que en l'actual context polític i electoral ens sentim encara amb més llibertat. I acabo, presidenta. Abans li he dit que no era amic d'apriorismes, maximalismes, però també, home, és cert que vivim en un món on hi han veritats universals i que se'n diuen «axiomes, no? I hi ha una axioma que és que només Esquerra Republicana decideix el que ha de fer Esquerra Republicana. Moltes gràcies.
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Conseller... Senyor Canadell, les seves interpretacions propagandístiques dels números per nosaltres tenen tanta credibilitat com les teories de l'Institut Nova Història. [[Remor de veus.]] Vostè, com és habitual, fa una macedònia de conceptes; els barreja i intenta que li surti un relat més o menys èpic que li permeti seguir alimentant aquesta èpica del greuge en la que s'han instal·lat. A més a més, tenim la impressió que té un problema de comprensió lectora. Ha confós el que la subdirectora general de Finançament autonòmic va dir en aquesta comissió del deute històric, que sembla la seva joguina. És a dir, això que vostè avui des del faristol ens ha explicat és exactament el contrari del que va dir la subdirectora. Repassi les actes d'aquesta comissió i veurà com desmenteix exactament el que vostè ens ha dit. És més, li va dir que no es pot associar directament balances fiscals amb deute històric. I, a més a més, també caldria clarificar aquest concepte de deute històric, que, per començar, no està comptabilitzat enlloc. De fet, com li deia també setmanes enrere el nostre diputat, el Jordi Riba, estan formulant un nou artefacte conceptual de la seva propaganda. Vostè sap o hauria de saber –i jo crec que ho sap perfectament– que no es pot agafar una xifra aïllada, que cal agafar una sèrie més àmplia, per veure exactament..., o per fer una anàlisi més acurada. I si agafem les xifres històriques dels darrers deu anys, en matèria d'inversió a Catalunya, tant pel Govern d'Espanya com pel Govern de la Generalitat, veurà que ambdós governs –ambdós governs– tenen dèficits a l'hora d'executar el conjunt d'inversions pressupostades. No podem agafar xifres aïllades, o, com va fer el vicepresident abans-d'ahir en la interpel·lació que el meu grup li va fer, no?, intentar desprestigiar la inversió que el Govern d'Espanya realitzarà en aquest exercici. Perquè, miri, si jo agafo les dades del Departament de Territori i Polítiques Digitals, respecte a la inversió –capítol 6, eh?– de l'exercici pressupostari d'aquest any, i espero que, en benefici dels catalans i de les catalanes, aquesta xifra augmenti... Vostè sap en aquests moments quina és l'obligació reconeguda en matèria d'inversió del Govern de la Generalitat de Catalunya? Un 11,3 per cent. Per tant, home, intentem fer un exercici una mica... Per cert, un pressupost d'inversions quatre vegades inferior al pressupost general de l'Estat. Senyor Canadell, jo crec que han de baixar de la nebulosa en la que estan instal·lats, que hem d'avançar des del pragmatisme. Cerquem el consens, projecte a projecte. Redactem a través de les oficines tècniques els projectes executius i les memòries que ens permetin a les administracions licitar; és l'única manera de produir. De fet, és el que fem els grups parlamentaris socialista i d'Esquerra Republicana, que vam acordar els pressupostos generals de l'Estat i hi havia una clàusula que deia que faríem un seguiment de les inversions a través de comissions paritàries, cosa que s'ha començat a fer, projecte a projecte. I podríem coincidir en que cal incrementar els recursos a disposició del Govern de la Generalitat de Catalunya. Però, arribat aquest punt, el Govern de Catalunya s'ha de posar a treballar i a liderar –les dues coses, treballar i liderar– per fer una reforma del sistema de finançament autonòmic; primer, cercant el consens a Catalunya sobre el model a defensar, i, després, amb la resta de territoris de l'Estat espanyol, sobre la base, des del nostre punt de vista, d'un sistema de federalisme fiscal just. I, per cert, una darrera pregunta –no sé si vostès tenen la informació o no. La pregunta és: en sabem alguna cosa –ara que tinc el conseller d'Economia també assistint avui a aquesta reunió–, de com repartirem els 759 milions d'euros de l'addicional tercera de l'any 2008, que el Govern d'Espanya ha transferit o transferirà al llarg de l'any, i que s'ha de dedicar a inversions en infraestructures de mobilitat?
En nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula a continuació el diputat senyor Joan Garriga.
Gràcies, presidenta. Bé, en aquesta moció de Junts s'aborden dos aspectes: la inversió de l'Estat a la nostra regió i les suposades balances fiscals territorials. Amb relació a la primera, la inversió de l'Estat a la nostra regió, algunes dades. Cataluña no es la región con menos inversión. Las regiones con menos inversión son Navarra, La Rioja y Cantabria, hablando en sus términos. La inversión real del Estado en Cataluña en los últimos diez años es proporcionalmente idéntica a la media del conjunto de las regiones de España. Y Cataluña es la región de España que más inversión ha recibido del Ministerio de Fomento en los últimos cinco años, 3.700 millones de euros. Y algunas reflexiones al respecto. Las comparaciones son odiosas, y es algo muy significativo de lo que supone el Estado autonómico, estas peleas y estos enfrentamientos territoriales que ustedes promocionan. Imagínense por un momento hacer lo mismo, el mismo ejercicio, en nuestra querida región, en Cataluña. Por ejemplo, lo presupuestado en Badalona, ejecutado de Montcada i Reixac, o lo que fue el desdoblament de la C-31 en el Baix Empordà –aquí determinem l'execució que era per Mont-ras, per Vall-Llobrega, per Palamós i per Palafrugell. O sea, una auténtica manipulación intelectual y un error grave que causaría enfrentamientos totalmente estériles. Otra reflexión: aquí, en el fondo, también tenemos un problema de ejecución presupuestaria debido al Gobierno de Pedro Sánchez, que apoyan tanto comunistas como socialistas y separatistas. [[Alguns aplaudiments.]] Gracias, compañeros. Por otro lado, el Gobierno... [[Rialles.]] No, me ha hecho ilusión. Por otro lado, el Gobierno de la Generalitat sigue la técnica del calamar: achacan al Gobierno de España lo que hace la Generalitat, no invertir. Hay unos datos que son muy significativos. La Generalitat gasta como media el 0,40 del presupuesto en infraestructuras, cuando la media de otras regiones es el 1,68; 0, 40 frente a 1,68. Algunas casi llegan al dos por ciento. ¿Por qué? Precisamente por sus prejuicios ideológicos. Porque ustedes, para construir y para hacer carreteras..., creen que va contra el medio ambiente, y el progreso es compatible con la conservación de la naturaleza. Esto no ha gustado tanto, ¿eh, compañeros? [[Rialles.]] Ustedes son el gobierno del no: no a la ampliación del aeropuerto, que ya está aprovisionado; no al Cuarto Cinturón y no al desdoblamiento de carreteras. Amb relació a la segona qüestió, les suposades balances fiscals, exigeixen les balances fiscals per regions, exigeixen que es publiquin aquestes balances fiscals i calcular el pressupost de la Generalitat en virtut d'aquest suposat dèficit fiscal. Miren, primero, rechazamos el planteamiento de balanza fiscal territorial, lo ha dicho antes un compañero de la cámara: pagan impuestos las personas físicas y jurídicas, las empresas y las personas, las personas y las empresas, no los territorios. No pagan impuestos Sarrià - Sant Gervasi ni Barcelona ni Cataluña ni Aragón, pagan las personas, las físicas y las jurídicas. El IVA, el IRPF, sociedades, patrimonio, AJD, ITP, plusvalías..., lo pagan las personas, no las regiones. Segundo, forma parte de la estrategia separatista enfrentar territorios con este tipo de planteamientos. Victimismo. Esto también se podría aplicar dentro de Cataluña. Podríamos dar la razón a Tabarnia y decir que todo lo que es el litoral –Tarragona, Barcelona– paga y mantiene otras provincias, pero sería injusto, sería un enfrentamiento totalmente injusto y falso, y que no va con la manera de hacer comunidad, con la manera que nosotros queremos de hacer patria y patriotismo. Y, por supuesto, también se podría hacer dentro de barrios de Barcelona, también se ha comentado, ¿no? Hay algunos barrios que pagan mucho y no les llega ni el metro, y otros tienen muchos servicios públicos y pagan muchísimos menos impuestos. Vamos a hacer un ejercicio real de lo que ustedes proponen y defienden, por ejemplo, en una comunidad de vecinos. Vamos a hacer la balanza fiscal. Lucía, chica de treinta años, trabaja, cotiza el quince por ciento –saben que el quince por ciento del que gana treinta mil euros es siete y medio más o menos para el Estado, siete y medio el tramo autonómico–; apenas va al CAP y no tiene hijos en la escuela. Y luego está María, viuda de setenta años, que cobra una pensión, recibe una ayuda y va muchísimo al CAP. La balanza fiscal de Lucía es negativa, la de María es muy positiva. Y exigen publicarlas. ¿Lo ponemos en el rellano? ¿Ponemos el anuncio en el rellano para que María sepa que vive a costa del trabajo de Lucía? ¿Lo publicamos? ¿Eso es lo que ustedes proponen? Y luego le decimos a Lucía que su presupuesto..., que ella podría viajar muchísimo más y cambiarse el coche, si no tuviese la carga de su vecina María. Eso es lo que ustedes están proponiendo con esta moción. [[Alguns aplaudiments.]] Se cargan el sistema tributario progresivo y el estado social. Demuestra una vez más lo que es el separatismo: mentiroso, manipulador e irresponsable. Muchas gracias.
És el torn, ara, de la diputada Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Bé, gràcies. Hi ha alguns discursos classistes que són molt difícils de sostenir. Estem en una moció que és una mica ja..., la moció del diputat Canadell, que va variant les coses però que en el fons anem sempre al mateix, sempre al voltant del mateix debat. Vull dir, ho podem dir molt, ja sabem que és cert, ho podem anar repetint, però cal que també generem eines i posem eines per revertir aquesta situació, no només que ho anem dient sistemàticament. És una evidència, la manca d'inversions. De fet, l'independentisme molt probablement no estaria aquí si l'any 2007 no hi hagués hagut una plataforma en defensa del dret a decidir que hagués posat al centre del debat la manca d'inversions en infraestructures. Per tant, més enllà de dir ho, cal que hi posem eines. Nosaltres votarem pràcticament que sí a tota la moció; en alguns punts ens abstindrem, bàsicament perquè se'ns hi generen alguns dubtes. La pregunta és: quantes carreteres val la seva crítica a que algú altre aprovi els pressupostos? És a dir, nosaltres estem d'acord que si reivindiquem i reclamem imports no executats..., o que cal reclamar l'execució dels pressupostos que s'aproven, que és de mínims i bàsic, però la pregunta que ens fem és: per vostès, quantes carreteres són necessàries?, és a dir, quants aeroports i quants quarts cinturons són necessaris d'inversions de l'Estat? I aquí és on diferim. Llavors, per tant, hi ha certs punts que no podem..., que, tal com estan escrits, podem estar-hi d'acord, però vostè mateix, quan ha presentat la moció, ja ho ha dit. Llavors, ens generen dubtes i ens hi abstindrem. Creiem que hi ha un element que és clar, en aquesta falta d'inversions o en aquesta manca d'inversions, que té a veure amb una lògica també de què respon l'Estat, perquè poden comparar..., està molt bé que em comparin amb Astúries, però la lògica de l'Estat és el centralisme, és el que respon a això. I aquesta falta d'inversions respon a això: a la naturalesa de l'Estat, al centralisme, a la necessitat de que tot passi pel centre, per la capitalitat. I és un dels perills on aquí podem caure, també. Jo no diré que es fa el mateix, però tinguem present que un dels objectius també en la lògica de construcció d'una república..., és per fer les coses diferents, no per fer el mateix. I, ara per ara, moltes de les inversions en transport segueixen reproduint també els esquemes que existeixen a l'Estat, que és el centralisme, la necessitat de que tot passi per Barcelona. I, per tant, aquí també hi hauríem de posar elements. Només a qui deia que hi ha coses que són mentida i que no és certa, la manca d'inversions. Rodalies: Govern de Zapatero, promesa de 4.000 milions; executat el catorze per cent. Rodalies: Govern de Mariano Rajoy, promesa de 4.200 milions; inversió o executat del 6,2 per cent. Rodalies: Govern de Pedro Sánchez, promès 6.340 milions; executat el dotze per cent. Hi ha una part que..., les xifres són les que són; després ho podem bastir del que sigui, però la realitat és la que és. Existeix una manca d'inversions o d'execució en aquelles promeses, i en coses tan clares i tan bàsiques com són les rodalies, que tenen molt de necessari per a molta de la gent que treballa en aquest país. No invertir en rodalies és invertir en carreteres. Invertir en carreteres és hipotecar el futur d'aquest país. Més rodalies, menys carreteres, menys Quart Cinturó, senyor Joan Canadell. Moltes gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. Ahir, a la sessió de control, parlava de les xifres del darrer període de deu anys, 2012-2022, que assenyalaven que la manca d'execució pressupostària del Govern d'Espanya respecte de Catalunya havia estat del trenta-dos per cent de mitjana, i el de la Generalitat de Catalunya, del vint-i-quatre. És veritat que el del Govern d'Espanya és superior, però no es pot parlar d'una diferència escandalosa, i que, en tot cas, l'escandalós era l'any 2021; efectivament, en un grau d'incompliment sorprenentment baix i que reflectia la manca de credibilitat del pressupost pactat amb el Pedro Sánchez, que directament els havia aixecat la camisa, i això que vostès són els de les jugades mestres i l'astúcia. Però, bé, feta aquesta consideració inicial, sí que m'agradaria plantejar-li, al senyor Canadell, una sèrie de preguntes, que si després té temps de poder contestar...; algunes ja li puc avançar que les contestaré jo, perquè són preguntes retòriques. U: retornen vostès aquest vint-i-quatre per cent no executat pel Govern de Catalunya, com demanen als altres? Aquesta la contesto jo: no; no ho fan, evidentment que no. Dos: què fan amb els diners no executats? No ho sabem, però segur que res de bo; és més, vistos els antecedents, probablement il·legal. Tres: cal vigilar la no execució del Govern d'Espanya. Perfecte. I a vostès qui els vigila? Clar, perquè a vostès no se'ls pot vigilar, no se'ls pot fer cap seguiment, perquè són vostès sagrats, són l'elit separatista impune. En el fons, ho entenc, perquè, amb la difícil relació que tenen vostès amb la legalitat –li ha passat a la senyora Borràs o li acaba de passar a vostè amb la Cambra de Comerç–, és normal que no vulguin que algú els vigili. He de recordar, per cert, senyor Canadell, que el que ha dit el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, entre d'altres coses, és que vostès fan trampes; sí, fan trampes. És a dir, ho dic més que re perquè, abans de sortir amb aquesta vehemència, per no dir prepotència, a donar lliçons als altres..., home, no faci trampes, que queda una mica lleig, a la vida, fer trampes d'aquestes característiques. Quatre: les balances fiscals, okay, estem disposats a que es publiquin. I les balances fiscals entre províncies catalanes? I les balances fiscals entre la ciutat de Barcelona i el Govern de Catalunya? I les balances fiscals entre la Costa Daurada de Tarragona i el Govern de Catalunya? Aquestes a mi també m'agradaria conèixer-les. Clar, aquestes a vostès no els interessen, només les altres. Doncs bé, nosaltres diem que o totes o cap –o totes o cap. Si vostès tornen amb una proposta rigorosa per buscar sistemes de seguiment per al Govern d'Espanya, però també per al Govern de Catalunya; si vostès volen anar amb una proposta rigorosa a conèixer les balances fiscals a tot arreu, no només les que els interessen a vostès, aleshores podem seure i parlar, però amb aquest bunyol que acaben de presentar com a moció, ho sento, però..., votarem a tot que no. Gràcies.
Molt bé. Doncs, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Joan Canadell.
Bé, m'encantaria tenir vint minuts de temps, però només en tinc dos. Anem per feina. Escolti'm, senyor Martín Blanco, dir que som d'ultradreta perquè defensem que els catalans gaudim dels nostres propis impostos..., això és ridícul, com és ridícul que vostès encara segueixin després d'haver perdut Andalusia com l'han perdut. Escolti'm, han parlat de distribució de la riquesa o de la misèria? Perquè u a cinc..., aquest u és misèria, no riquesa. Sobre les balances fiscals per barris, portin una moció aquí –portin una moció aquí–, aviam qui els hi vota. Digui'm un país del món que faci balances fiscals per barris, ja lo dels replans m'és igual; per barris, a veure quants n'hi han. En canvi, d'interregionals, quan vulgui li dic tots els que hi han; Alemanya, per cert, dels més importants. Una mica més de rigor, senyor Martín Blanco. Senyors dels comuns... Escolti'm, quan vostè diu, senyor Gallego, que cap mesura concreta..., nosaltres ja n'hem dit una, de concreta: diem prou, diem prou i ens plantem, perquè ja n'hi ha prou, perquè portem quaranta anys així, d'acord? Per tant... El que m'estranya és que vostè no digui: «No, no, teniu raó, i aquests 1.328 milions s'han de reclamar, ja aniré jo a Madrid i els reclamaré. Que això és lo que havien d'haver fet, però això no ho faran, ja ho sabem. No li agrada el pressupost sense dèficit fiscal, perquè segurament el deixa en evidència. I sobre el nou sistema de finançament, escolti'm, n'hem tingut cinc o sis, de sistemes de finançament. Sap què passa? Que la constant és vuit per cent sempre, vuit per cent de dèficit fiscal. Senyors del PSC, no he parlat de deute històric, almenys avui, eh?, però veig que vostè tampoc ha parlat que tenim el vint-i-cinc per cent de risc de pobresa, quan he dit abans que a cada família són 200.000 euros, el que els hi han robat. I això seria important que vostè ho expliqués. I als senyors d'Esquerra..., senyor Orobitg, no som paternalistes. De fet, nosaltres som els seus nets. Vostès tenen noranta anys, nosaltres en tenim dos; som els seus nets. Però, sap què passa? Que tenim pressa i volem anar per feina. Per tant, en tot cas, el que hem de fer és anar plegats per acabar el que la gent ens demana. I nosaltres ja no donem crèdit a l'Estat. Si volen, que paguin per avançat. I, com va dir el nostre president Puigdemont a Argelers –ho cito textualment–: «Ja n'hi ha prou, collons.
Iniciem les votacions de les mocions debatudes aquest matí, que, com saben, incorporen les esmenes i també les esmenes transaccionals admeses. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de reducció d'emissions i de transició ecològica (continuació)]] [[302-00160/13]] Començarem votant la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de reducció d'emissions i de transició ecològica. Votem el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 71 vots a favor, 43 vots en contra i 18 abstencions. Votem ara el punt 2.a. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 86 vots a favor i 46 abstencions. Votem la resta del punt número 2. Comença la votació. La resta del punt 2 ha quedat aprovat, amb 119 vots a favor i 13 abstencions. Votem ara el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat aprovat, amb 80 vots a favor, 19 vots en contra i 33 abstencions. Votem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 no ha quedat aprovat, amb 48 vots a favor i 84 vots en contra. Votem ara el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat aprovat, amb 132 vots a favor. Votem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat, amb 105 vots a favor, 10 vots en contra i 17 abstencions. I, finalment, votem el punt número 7. Comença la votació. Aquest punt número 7 ha quedat aprovat, amb 119 vots a favor, 10 vots en contra i 3 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ordenació territorial necessària per a garantir la sobirania alimentària (continuació)]] [[302-00167/13]] Passem a votar la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ordenació territorial necessària per garantir la sobirania alimentària. Comencem votant el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 119 vots a favor i 13 vots en contra. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt no ha quedat aprovat, amb 9 vots a favor, 115 vots en contra i 8 abstencions. Votem ara el punt 5.2. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 113 vots a favor, 13 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt 5.3. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 86 vots a favor, 13 vots en contra i 33 abstencions. Votem ara el punt 5.4. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 80 vots a favor i 52 vots en contra. Votem ara els punts 6 i 7. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 113 vots a favor, 13 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 8. Comença la votació. Aquest punt no ha quedat aprovat, amb 17 vots a favor i 115 vots en contra. I, finalment, votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts de la moció s'aproven, amb 113 vots a favor i 19 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques del Govern amb relació a les persones desaparegudes sense causa aparent i la desaparició forçada de menors (continuació)]] [[302-00161/13]] Passem a la votació de la... Sí, senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Ens hem oblidat de demanar votació separada de l'11 i el 13; si potser, de manera separada. Gràcies.
De l'11 i el 13, d'acord. Votem la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de les polítiques amb relació a les persones desaparegudes i la desaparició forçada de menors. Comencem votant els punts 1, 5, 6, 7, 10, 14, 15, 16 i 17. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 132 vots a favor. Votem ara el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 116 vots a favor, 10 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 119 vots a favor, 10 vots en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 129 vots a favor i 3 abstencions. Votem els punts 8 i 9. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 123 vots a favor, 6 vots en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt número 11. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 107 vots a favor, 19 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 12. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 126 vots a favor i 6 vots en contra. Votem ara el punt número 13. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 109 vots a favor, 9 vots en contra i 14 abstencions. Votem el punt número 18. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 107 vots a favor i 25 vots en contra. I, finalment, votem el punt número 19. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 99 vots a favor, 19 vots en contra i 14 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la contractació pública (continuació)]] [[302-00162/13]] Passem a votar la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la contractació pública. I començarem votant els punts 1, 1.a, 1.c i 1.g. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 103 vots a favor, 25 vots en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt 1.d. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 73 vots a favor, 25 vots en contra i 34 abstencions. Votem ara els punts 1.f i 1.i. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 110 vots a favor, 19 vots en contra i 3 abstencions. Votem el punt 1.h. Comença la votació. Aquest ha quedat aprovat, amb 78 vots a favor, 10 vots en contra i 44 abstencions. Votem ara el punt 1.j. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 104 vots a favor, 10 vots en contra i 18 abstencions. I, finalment, votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts de la moció han quedat aprovats, amb 104 vots a favor, 16 vots en contra i 12 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les balances fiscals i el dèficit d'inversions (continuació)]] [[302-00166/13]] I, en darrer lloc, votem la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les balances fiscals i el dèficit d'inversions. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 63 vots a favor, 52 vots en contra i 17 abstencions. Votem ara els punts 2 i 3. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 72 vots a favor, 52 vots en contra i 8 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat, amb 72 vots a favor i 60 vots en contra. Votem els punts números 5 i 7. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats, amb 71 vots a favor, 52 vots en contra i 9 abstencions. Votem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat, amb 80 vots a favor i 52 vots en contra. I, finalment, votem el punt número 8. Comença la votació. Aquest punt no ha quedat aprovat, amb 42 vots a favor i 90 vots en contra. Suspenem la sessió fins a dos quarts de quatre. Gràcies.
Reprenem la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els jutjats de pau com a garants del servei de justícia de proximitat]] [[302-00163/13]] I ho fem amb el vint-i-unè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els jutjats de pau com a garants del servei de justícia de proximitat. L'ha presentat el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, i té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Pere Albó.
Bé; gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, diputades, consellera. Bé, com és conegut –i ho hem estat tractant–, el Consell de Ministres va aprovar el 12 d'abril el projecte de llei orgànica d'eficiència organitzativa del servei públic de justícia, i tan sols fa deu dies, doncs, va acabar el termini d'esmenes. El cert és que, com passa amb moltes lleis, si ens quedéssim amb l'enunciat –«eficiència del servei públic de justícia–, seria impensable trobar-hi cap pega, perquè, qui pot estar en desacord amb que el servei públic de justícia esdevingui més eficient? Evidentment, ningú. Indubtablement, per a una millor eficàcia del servei de justícia, hem d'exigir, doncs, l'increment de recursos materials i personals –això seria, segurament, lo més habitual–, però és cert que aquesta no depèn exclusivament d'això, sinó que demana també una organització eficient, racional, flexible i innovadora, que permeti canvis que ens portin a un model de justícia competent i adaptat als temps actuals. Hem estat seguint molt atentament els debats sobre aquesta llei, i no volem deixar de dir, perquè podria semblar el contrari, que hi ha propostes d'aquesta que ens poden semblar positives i que s'han d'anar treballant. I, en aquest sentit, per exemple, hi ha cert consens a favor dels tribunals d'instància o dels judicis pilot, eh?, i volem deixar-ho assentat en el principi d'aquesta intervenció. De fet, de reformes en aquest sentit ja se n'han intentat, sense que acabessin de prosperar, els anys 2011, 12, en diverses propostes legislatives. També en els darrers temps hem assistit a les reformes, doncs, orgàniques introduïdes en l'organització i dirigides sobretot a la implantació de la nova oficina judicial. Bé, esperem, en definitiva, que el Govern de l'Estat tingui l'encert d'introduir les millores que han generat consens, a la vegada que –com, per exemple, aquesta del tema dels jutjats de pau– sigui receptiu a les observacions que li fem arribar des del territori. Bé, en aquest sentit, com hem dit moltes vegades ja aquí, eh?, nosaltres entenem, i volem traslladar-ho, que és un error, doncs, aquesta supressió dels jutjats de pau. I, de fet, tindria, almenys a Catalunya, en sentit invers, aquest objectiu que la llei diu que pretén buscar. Potser em puc estalviar moltes dades. Vostès ho saben: actualment, hi ha 898 jutjats de pau; al noranta-cinc per cent dels municipis de Catalunya hi ha jutjat de pau –a la resta, pràcticament tots, és perquè són seus de jutjats de primera instància i d'instrucció–; donen servei al quaranta per cent de la població; segons dades del 2010, les Terres de l'Ebre són les que tenen un percentatge més alt de població atesa per aquests òrgans judicials, fins a un 62,7; Lleida, un 55,9; Tarragona, un 49,75; Barcelona, un trenta per cent. En el conjunt de l'Estat, són 7.600, els jutjats de pau. I, en fi, tots els governs de tots els colors han apostat pels jutjats de pau. Preparant aquesta intervenció, he vist unes declaracions de l'aleshores consellera Tura, eh?, allà on deia, explicava que s'havia aconseguit que els jutjats de pau fossin una xarxa –apostava per això–; que es volia ser pioner en les seves dimensions, i, pel que fa a l'Administració de justícia, l'única en tot l'Estat que permet que tots els seus òrgans estiguin connectats defensava que eren els jutjats de pau. I hi estem d'acord, i estem d'acord amb aquesta concepció en xarxa, eh?, de la justícia, dels jutjats de pau, que això, doncs, ens porta a l'evident proximitat que tenen. I és per això que..., i no ho faig més llarg, eh? A hores d'ara, tots els actors locals, per això, estan d'acord amb que hauríem de replantejar aquesta eliminació dels jutjats de pau. Això ho han expressat les entitats municipalistes, l'Associació Catalana de Municipis, la Federació catalana de Municipis, els col·legis d'advocats. I què ha estat succeint? Doncs jo crec que... Bé, he anat..., he estat seguint en el Senat, per exemple, un debat que hi ha hagut del senador Txema Oleaga amb el secretari d'estat. Bé, al final, el secretari d'estat li deia per què es tirava endavant aquesta mesura, i posava... «Le pongo un ejemplo: los que viven en los Picos de Europa tienen que bajar hasta Oviedo y Gijón a un juzgado para recoger simplemente una citación. Nosaltres, amb molt de gust, els invitem al Pallars –amb la diputada Abella hi hem organitzat una excursió–, els convidem que qui correspongui pugui venir a veure com funcionen els jutjats de pau; segur que l'exemple del Pallars el podem traslladar als Picos de Europa. I, en aquest sentit, organitzarem, doncs, a cada lloc on millor toca, la funció dels jutjats i d'aquest servei públic tan important. Moltes gràcies.
Atès que no s'han presentat esmenes, a continuació, intervindran els grups per fixar la seva posició. En primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Rubén Viñuales.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, treballadors i treballadores de la casa... Miri, li agraïm al company de Junts que hagi presentat aquesta moció perquè el que ens permet és poder explicar aquesta reforma profunda que es portarà a terme des del Govern de l'Estat, des del nostre partit a Madrid, el PSOE. Mirin, quan llegia la moció –igual que la moció que també han presentat diferents ajuntaments del territori–..., sempre fan aquest sistema, fan com una amanida on agafen el que més els hi agrada –fiquen una mica de ruca, de pinya o de quètxup, si fa falta– per tal de que tingui el sabor, la tonalitat i el gust que vostès volen. Però en aquest cas crec que hi ha un error de base, que és que, amb tots els respectes, falta a la veritat. Mirin, han presentat una moció arreu de Catalunya on directament diuen que es defensin els jutjats de pau. Els jutjats de pau no desapareixen amb aquesta reforma. No només no desapareixen, sinó que es reforcen –es reforcen. És tan fàcil com acudir a la llei i llegir-ho. Molt fàcil –molt fàcil. És que no només això, és que l'exposició de motius ho diu, que vol apostar precisament per aquesta figura. L'únic, que es canvia el nom, és cert. Passaran a ser aquestes oficines de justícia als municipis, que no en desapareix cap ni una, i sí que és cert que fa desaparèixer la figura del jutge o jutgessa de pau. El que jo em preguntava quan no entenia per què aquesta dèria en defensar aquesta figura... Per què? I crec que ho he entès. És que la reforma preveu que aquest personal pot passar a ser a càrrec del Departament de Justícia. Per tant, com poderoso caballero, don dinero. El que no podem nosaltres acceptar és que, amb una reforma que el que pretén i aconseguirà és modernitzar la justícia, continuar aproximant la justícia als nostres ciutadans i ciutadanes, que reforça els jutjats de pau –ara, actualment, seran oficines de justícia als municipis–, es digui des d'aquí i amb mocions reiterades que el volem fer desaparèixer. No, no és cert. Mirin, podem explicar a la gent també quines eren les tasques que tenien fins ara els jutges i jutgesses de pau: judicis civils fins a noranta euros –convindran amb mi que no hi havia una gran tasca–, també funcions de registre civil –que això, òbviament, continuarà sent així, i reforçant, a més a més, aquesta tasca–, i també el sistema de mediació que es comentava, i que és el que la consellera –que agraïm que estigui aquí– ha reiterat moltes vegades. Mirin, aquesta reforma que es fa a nivell estatal el que preveu també és el marc..., és a dir, el sistema de mediació com un requisit indispensable per acudir a molts dels plets que actualment arriben de manera directa als jutjats. Per tant, no acabem d'entendre per què volen d'aquesta manera –jo crec, no massa objectiva– fer veure a la gent i a la ciutadania que volem fer desaparèixer els jutjats de pau. Mirin, nosaltres, per parlar, ja ho sap, del que vulgui. Però quan parlava, per exemple, el company de Junts i defensava, deia que hi havia més de set mil jutges i jutgesses de pau arreu d'Espanya... A les taules que hi ha de treball a nivell estatal per a aquesta reforma, ningú es va queixar de la desaparició dels jutges i jutgesses de pau. Ningú, ni Castella i Lleó, ni el País Basc –ningú–; només Catalunya –només Catalunya. I hem de recordar que els jutges i jutgesses de pau són el que en diem «legos en derecho, és a dir, no tenen formació en dret obligatòriament. No creiem que és molt més lògic que estigui format, el jutjat de pau –actualment oficina municipal de justícia–, per persones formades en dret? On és el problema? El que no podem permetre és anar en contra del progrés, en contra de la modernització de la justícia i, sobretot, amb la profunda reforma que suposa això a nivell de la justícia, que ens fixem només en el detall. És com si em ve un tsunami i em preocupo d'on ficar la tovallola a la platja. Crec que el que hauríem de fer és intentar valorar molt positivament aquesta oportunitat que tenim i fer-hi aportacions –absolutament cert, consellera–, però aportacions que, òbviament, no vagin en detriment d'una justícia propera, professional i moderna aquí a Catalunya i arreu d'Espanya.
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Sergio Macián.
Gracias, presidenta. Señor Viñuales, en primer lugar, le iba a empezar así la intervención. Le leo –comillas–: «Con la reforma legislativa, desaparecen los llamados “juzgados de paz” y en su lugar se crean las oficinas de justicia. Apartado cuarto de la exposición de motivos. Salvo que yo no sepa leer el anteproyecto de ley, aquí lo dice absolutamente bien claro. Otra cosa es la opinión que podamos tener cada uno. Pero los juzgados de paz desaparecen; se transforman en oficinas, pero al frente ya no está el juez de paz. Las cosas claras y por sentar las bases y que no haya confusión. Junts presenta una moción para reivindicar la figura de los jueces de paz, que ahora el proyecto de ley orgánica de eficiencia organizativa del servicio público de la justicia, impulsado por el Gobierno del PSOE, pretende suprimir. En primer lugar, tenemos que decir que resulta estéril debatir en este Parlamento de cuestiones como esta, que afectan a la arquitectura del sistema judicial y a la estructura y composición de la Administración de justicia, sobre las que este Parlamento no tiene ninguna competencia. Pero es que, además, sorprende que ustedes, Junts, que son los socios del PSOE en Madrid, parece que no se han enterado de que es su socio en el Gobierno de España el que está impulsando este proyecto de ley –es su socio. Yo me pregunto: «¿Ustedes no hablan entre sí?, porque parece que solo les interesan las mesas de diálogo. Si tienen ustedes una propuesta sobre el juez de paz, háganselo llegar a su socio en el Gobierno de España, en el Congreso, y no traigan aquí estas mociones que están condenadas a ser una declaración de buenas intenciones. En segundo lugar, en cuanto a la figura del juez de paz, nosotros queremos reconocer el trabajo que desempeñan los jueces de paz y, sobre todo, también los funcionarios de los juzgados de paz, que muchas veces tienen que llevar su trabajo adelante con medios muy precarios. Pero pensamos que es necesario mejorar, transformar, modificar el actual sistema de justicia, que es lento y obsoleto, por un sistema de justicia que sea profesional, moderno, ágil, digital y cercano al ciudadano. Y, hoy en día, la mayor complejidad de los asuntos y el aumento de la litigiosidad exigen una organización judicial que sea profesional y que permita la resolución rápida y jurídicamente bien fundamentada de los asuntos. Y es evidente que si queremos una justicia profesional ha de ser impartida por jueces profesionales, integrados en la carrera judicial. Y por ello es necesario reformular, replantear la figura de los jueces de paz, porque son personas, como se ha dicho, legas en derecho, personas que no tienen una formación jurídica, que no han pasado una oposición y que, por tanto, apenas hoy tienen ya competencias reconocidas en la ley orgánica del poder judicial. Entre otras, podemos destacar los actos de conciliación en la ley de la jurisdicción voluntaria, pero que se pueden atribuir a otras personas o a otras instituciones no judiciales. Por ejemplo, en el ámbito de los juzgados de primera instancia ya no es el juez el que conoce los actos de conciliación, es el letrado de la Administración de justicia. Lo mismo puede hacerse en el ámbito municipal: pequeñas reclamaciones de cantidad y, sobre todo –sobre todo–, los actos de auxilio judicial y de notificaciones de los órganos judiciales, que desempeña el juzgado de paz, y no tanto el propio juez de paz. Y, en este sentido, creemos que una buena justicia de proximidad pasa por reformular estos juzgados de paz y apostar, en la forma y bajo el nombre que se quiera, por oficinas de justicia más modernas, profesionales y atendidas por funcionarios de carrera, que puedan prestar servicios que actualmente las secretarías de los juzgados de paz no están en condiciones de prestar. Una muy señalada, por ejemplo, podría ser celebrar juicios por videoconferencia o presentar en tu municipio, en el municipio en el que uno reside, documentos judiciales dirigidos a los órganos judiciales. Esto, desde luego, sin necesidad de hacer a los ciudadanos, sobre todo en los pueblos pequeños y lejanos, desplazarse a la sede de los órganos judiciales, lo que supone un mejor servicio de proximidad, evitando, como decimos, desplazamientos y costes innecesarios. Y hay una tercera cuestión que no queremos pasar por alto. En VOX creemos que los políticos no tienen que elegir a los jueces. Esto lo hemos dicho por activa y por pasiva: que es malo para la justicia que los políticos metan las manos en la elección de cargos judiciales, que hay que despolitizar la justicia y que los jueces deben ser nombrados no por intereses o lealtades partidistas, sino por los principios de mérito y de capacidad. Por ello, no nos gusta ni el sistema de elección de los vocales del Consejo General del Poder Judicial, el órgano de gobierno de los jueces, politizado desde 1985 por el PSOE, que fulminó el espíritu que preside el artículo 122 de la Constitución. Y tampoco nos gusta el sistema de elección de los jueces de paz, porque los jueces de paz los eligen los plenos de los ayuntamientos, y por eso se encuentran sometidos a la presión por parte de los políticos que gobiernan esos ayuntamientos y que los eligen. Por tanto, no podemos desconocer que hay políticos y hay partidos políticos que tienen interés en elegir, desde los ayuntamientos, a los jueces de paz para poder controlar esa pequeña parcela de la justicia en sus pueblos. Y, miren, la politización de la justicia es una de las señales más evidentes del deterioro de las instituciones. Si queremos calidad democrática y una justicia del siglo XXI, hay que garantizar la profesionalidad y la independencia de los jueces en todas las instancias judiciales, desde la primera a la última. Y, desde luego, en VOX esperamos que las futuras reformas legislativas vayan en esta línea, como reiteradamente hemos reclamado desde mi partido. Muchas gracias.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular -Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Bona tarda, diputats, diputades. Amb relació a aquesta moció que ens presenta Junts, nosaltres votarem a favor del primer punt de la moció, i del segon punt, la lletra a, però no el punt segon, en què es demana instar el Govern espanyol i els grups parlamentaris del Congrés dels Diputats i del Senat a la modificació d'aquest projecte de llei orgànica. Farem, però, un sí crític. Tres idees que volem posar sobre la taula amb relació a la moció. En primer lloc, sobre les atribucions actuals que tenen els jutges de pau. L'exposició de motius de la moció que ens presenten, entenem que és optimista, perquè diu que els jutjats de pau han demostrat la seva utilitat i eficiència en la resolució de conflictes. Creiem que no ha estat massa així, i ara mateix no està sent així. I, evidentment, això no és per falta de ganes de la gent que hi treballa, només faltaria, sinó que ve donat per les escassíssimes competències que tenen atribuïdes per llei i pels constants dèficits de mitjans materials i personals, i la falta de promoció, no?, de visualització per part dels poders públics. He mirat les dades que hi havia penjades a la web del Departament de Justícia. M'he fixat en la província de Girona, perquè és la que em quedava més a prop, i diu, per exemple, que, en l'àmbit civil, es van fer 319 actes de conciliació, 19.672 exhorts, 4 judicis verbals i 1.550 altres actuacions de menor categoria. Amb relació al registre civil, 9.450 inscripcions de naixements manuals, 5.000 i escaig de defuncions, 4.000 de matrimoni manuals, i una igual xifra a través de sistemes informàtics. Per tant, de les xifres que tenim penjades al web del Departament de Justícia, si alguna cosa se'n deriva, és que la majoria d'actuacions són instrumentals. Per tant, aquesta justícia de proximitat que..., bé, que hauria de ser així, bàsicament ara es centra en fer actuacions d'auxili d'altres òrgans jurisdiccionals. I, de resolució de conflictes entre veïns, veiem poca cosa. La segona idea: sobre el que sigui una institució plenament democràtica. Els jutjats de pau, com s'ha dit, són un híbrid, són òrgans judicials, són el primer escalafó de l'estructura judicial, però serveixen d'una estructura administrativa dels ajuntaments que els elegeixen. Es parla de figura, a la moció, plenament democràtica. Nosaltres parlaríem més aviat de democràcia indirecta. I si mirem, per exemple, el dret comparat amb països d'Amèrica Llatina, com, per exemple, Veneçuela, sí que veiem que hi ha una aposta efectiva per la justícia de proximitat, sí que es pot parlar amb tot de rigor d'estructura plenament democràtica. Allà els jutges de pau són elegits per votació universal, directa i secreta, i així es consideren unes estructures bàsiques per enllaçar la comunitat amb el poder judicial. Sí que, com diuen vostès a la moció, aquesta figura té una tradició en el temps i, de fet, volem incidir en el fet que va ser, precisament, durant la Segona República que es va incidir en les idees aquestes de proximitat i de democràcia dels jutges de pau. Idees que, evidentment, van ser finiquitades amb la Guerra Civil i amb la dictadura. La tercera idea: sobre la necessitat de suprimir-los o no suprimir-los. Nosaltres estem d'acord amb la moció quan diu que cal treballar per evitar la seva eliminació, però no només hem d'evitar que s'eliminin, sinó que els hem de reformular. I en la seva reformulació no podem seguir el model que ara mateix, de competències, estableix la llei orgànica del poder judicial ni la llei de demarcació i planta. De fet, l'Estatut d'autonomia té un article molt concret que diu que la Generalitat té competències sobre justícia de pau i que també té competències en instar que s'estableixi un sistema de justícia de proximitat que tingui per objectiu resoldre conflictes menors amb celeritat i eficàcia. Per tant, el nostre Estatut confirma expressament aquesta competència. Doncs, per tant, el que hem de fer és començar a fer la pertinent llei, que es constitueixi ja el Consell de Justícia de Catalunya, perquè procedeixi al nomenament de jutges, i que aquest nomenament no es deixi, com ara, en mans del TSJ –la ratificació del nomenament–, i anem més enllà d'aquestes competències merament organitzatives i administratives que ara mateix estem exercint. A la memòria del TSJ –vull recordar que es va presentar fa escasses setmanes a la Comissió de Justícia–, no es deia absolutament re dels jutges de pau. Per tant, veiem que no està massa a l'agenda política del poder judicial, posar-se a decidir res sobre els jutges de pau, més que re perquè tenim un poder judicial cada vegada més replegat en si mateix i més allunyat de la comunitat. Per tant, ho repetim, el que cal ara és començar a legislar des d'aquí, perquè sí que és veritat que fem la mateixa diagnosi que fan vostès a la moció, que és que estem assistint a un procés recentralitzador de competències per part del Govern central i que cal evitar en tot allò que ens sigui possible aquesta recentralització. Gràcies.
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Jordi Jordan.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades... El projecte de llei espanyola de mesures d'eficiència processal del servei públic de justícia s'emmarca dins d'aquest pla de recuperació, transformació i resiliència aprovat pel Govern. I, per tant, aquesta llei s'ha d'aprovar, com tots saben, abans del 31 de desembre del 2022. Aquesta llei, des del nostre grup, pensem que introdueix reformes positives per modernitzar la justícia, augmentant l'agilitat, la rapidesa, l'eficiència, i preveu la celebració també, com s'ha dit abans, de vistes i altres tipus de declaracions a través de videoconferència, per la qual cosa això evitarà desplaçaments de ciutadans i ciutadanes de les poblacions més petites, també de professionals que hagin d'anar a les seus dels jutjats i dels tribunals. I, per tant, és, en aquest sentit, una millora. Una llei que planteja canvis positius, certament, en la seua exposició de motius, però que l'objectiu que diu defensar la llei de contribuir a la cohesió i a l'apropament de la justícia a la ciutadania, també pensem que encara no queda suficientment reflectit i, per tant, hi ha marge, no?, de millora perquè realment tinguem esta veritable justícia de proximitat. Entrant en el contingut de la moció que se'ns presenta per part de Junts, estem d'acord amb la necessitat de donar suport a la justícia de pau com a justícia de proximitat que sempre hem defensat. I, per tant, en aquest sentit, hi donarem suport perquè pensem que el que cal és fer que aquests jutjats de pau i aquesta transformació en aquestes oficines..., el que acabe esdevenint siga realment una oportunitat per a dotar de més mitjans i de competències que facin més propera aquesta justícia. I, per tant, pensem, no?, que la finalitat d'aquesta proposta de llei orgànica..., el que cal, en aquests moments, és encara millorar-la. Dit això, des del nostre grup parlamentari farem tot el necessari perquè aquesta posada en marxa d'aquestes oficines municipals es faci, per tant, amb els màxims i necessaris recursos i que aquests siguen transferits a la Generalitat de Catalunya per així, per tant, aconseguir corregir, eh?, part del dèficit de finançament que arrosseguem. En conseqüència, pensem que el que cal és millorar, consensuar aquesta llei amb una proposta el màxim d'unitària possible, que faci compatible estes modificacions legislatives, que afavoreixen aquesta agilitat i eficiència judicials, amb la permanència de les funcions dels jutjats de pau. I, per tant, en la tramitació parlamentària esperem que es puga resoldre aquesta sincronia. Però també pensem que, en aquest sentit, no convé situar el debat sobre aquesta qüestió com un element de confrontació amb l'Estat, sinó ubicar-lo precisament en la necessitat de millorar els mecanismes que garanteixin que la justícia de proximitat i l'eficàcia de la mediació local siguin reals en aquesta resolució dels conflictes. Entenem, per tant, que la moció va en aquesta línia de millorar la proposta de llei i de fer, per tant, totes aquestes reclamacions en clau de Catalunya. Donarem suport a aquesta moció. I també no vull acabar la meua intervenció sense fer un reconeixement als treballadors i a les treballadores de la justícia, que dia a dia fan funcionar aquests jutjats de pau, tot i que moltes vegades, fins i tot, han d'avançar amb els seus propis recursos per poder fer notificacions, per poder fer les diferents actuacions que, precisament, han de fer fora dels jutjats de pau, la qual cosa pensem que s'ha de posar en valor com un compromís que tenen amb la justícia i amb la nostra societat. Gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gràcies, presidenta. Bé, aquesta moció que ens presenta el Grup de Junts per Catalunya per reivindicar la importància dels jutjats i dels jutges de pau ens sembla, diguem-ne, que té dues parts que hem de valorar de forma molt diferent. El primer punt de la proposta de resolució –el que deia el senyor Pere Albó, a qui, per cert, vull reconèixer i agrair sempre el seu to amable i pedagògic, que m'ha semblat, doncs, especialment, diguem-ne, digne de ser reivindicat i defensat en aquesta cambra– té un punt que diu que «el Parlament de Catalunya manifesta el seu suport a la tasca que fan els jutges de pau en tant que garants d'un model de justícia de proximitat arreu del territori. Aquest primer punt, el compartim absolutament. Efectivament, volem reivindicar la tasca, la feina que fan els jutges de pau a tot Catalunya i al conjunt d'Espanya. Però això no vol dir que ens hàgim de mantenir en un sistema de justícia, una part de la justícia, diguem-ne, encara que no formi part del sistema judicial, però, en tot cas, una part de l'Administració de justícia, que facilita la vida o ha de facilitar la vida dels ciutadans. En aquest sentit, creiem que la llei que s'està tramitant al Congrés dels Diputats, a les Corts Generals, és una llei que, precisament, va en línia de modernitzar la justícia i d'evitar la politització de la justícia, que és, evidentment, una xacra que afecta el conjunt de les democràcies occidentals i que, per descomptat, hi ha elements, hi ha espais en els quals també continua afectant l'Administració de justícia al nostre país. Però, en tot cas, creiem que la feina dels jutges de pau és digna de lloança, digna d'alabança. I per això nosaltres volem sumar-nos a les paraules del senyor Albó en aquest sentit. Ara bé, nosaltres considerem positiu el projecte que s'està portant a terme a les Corts Generals de les oficines de justícia; considerem que modernitzen l'Administració de justícia i, a més, van en sintonia amb el que s'està fent a altres països del nostre entorn democràtic. I, per tant, no podem donar suport al segon punt, que el que diu bàsicament és que es treballi per evitar la permanència dels jutjats..., evitar la supressió dels jutjats de pau a la nostra comunitat. Creiem sincerament que els signes dels temps van en una altra direcció, i per això defensem, hi insistim, aquesta reforma. Dit això, sí que voldríem parar esment sobre una qüestió tenint aquí la consellera de Justícia. I, sense ànim de resultar massa concessiu avui –primer, amb el senyor Albó i, després, amb vostè, senyora Ciuró–, vull felicitar-los com a govern per una campanya que han posat en marxa, que té el lema de «Fer servir el català a la justícia no canvia la sentència. Miri, cada vegada que el Govern fa una campanya alguns l'analitzem amb lupa –no li dic el contrari–, i moltíssimes vegades estem en desacord amb el que plantegen les campanyes publicitàries, en alguns casos propagandístiques, sovint, del Govern. En aquest cas, crec que la campanya o creiem que la campanya és atendible. Ara, crec, senyora consellera, que seria bo també que el Govern reconegués que, amb aquesta mateixa campanya, està incorrent en una enorme esmena a la totalitat de plantejaments anteriors d'aquest Govern i d'altres i, sobretot, d'associacions afins al Govern, com ara Plataforma per la Llengua. Jo m'he fet un fart, aquests anys, de sentir a parlar de la falta d'equanimitat dels jutges que exerceixen o que tenen destí a Catalunya; m'he fet un fart de sentir suposats greuges i atacs contra aquelles persones, aquells ciutadans que volen fer servir el català a les institucions judicials. I jo, des de la meva humil posició i des del meu modest coneixement, sé perfectament que la immensa majoria dels jutges que presten servei a Catalunya tenen la voluntat de garantir els drets i llibertats del conjunt dels ciutadans, parlin la llengua que parlin. Per tant, crec que hi ha una gran contradicció en la seva campanya, que jo celebro que, efectivament, qualsevol ciutadà de Catalunya pot fer servir les dues llengües dels catalans a la justícia, el català i el castellà, i això no varia en absolut el sentit de la sentència, no varia en absolut el tractament ni la protecció, la tutela dels seus drets com a ciutadans. Són veritats que al final s'acaben imposant. I, per tant, des d'aquest punt de vista, hi insisteixo, quan veiem aquesta campanya per tot Catalunya, doncs, celebrem que es reconegui que, efectivament, els jutges i tribunals del nostre país actuen amb imparcialitat i d'acord a dret, sigui quina sigui la posició ideològica, la llengua o qualsevol altra consideració de caràcter personal o social que afecti alguna de les parts. Volia també fer aquesta reivindicació dels jutges, en aquest cas dels jutges i tribunals ordinaris del nostre país. Gràcies, senyores i senyors diputats.
En nom del Grup Mixt, té la paraula, seguidament, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Ho faré de manera molt breu. Nosaltres el que volem és manifestar tot el nostre suport a la figura dels jutges de pau, que és cert que aproximen la justícia al ciutadà. És veritat que són qui millor coneix la realitat del seu entorn social. I, per tant, creiem que poden aportar aquí, doncs, coses que potser amb aquesta modificació que presenta l'avantprojecte respecte a aquesta conversió en oficines judicials les podríem perdre. I, per tant, nosaltres votarem a favor d'aquest primer punt, on es manifesta el suport i el reconeixement a la tasca que fan els jutjats de pau, que vull recordar que és una institució que existeix des del 1835 i, per tant, porten pràcticament dos segles de servei a la comunitat, que és el que fan els jutges de pau. I crec que és important, doncs, reconèixer-ho des d'aquest Parlament. I, respecte al segon dels punts, farem una votació separada. En aquest cas, donarem suport a la lletra a per tal de treballar, doncs, per conservar aquesta figura. I, pel que respecta al punt b, això està en tramitació dins del Congrés dels Diputats en aquests moments. I, per tant, nosaltres el que farem serà parlar, evidentment, amb el nostre grup parlamentari per tal de proposar les esmenes que siguin convenients en aquest sentit. Res més. Gràcies.
Moltes gràcies. Doncs, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Jaume Butinyà.
Gràcies, presidenta. Com no pot ser d'una altra manera, des del Grup d'Esquerra votarem a favor de la moció. Els jutjats de pau estan reconeguts o són reconeguts per l'Estatut d'autonomia de Catalunya i per la llei orgànica del poder judicial. Hi ha jutjats de pau pràcticament a la totalitat dels municipis catalans. Però aquí el tema no són tant els jutjats, sinó els jutges i jutgesses de pau, que són una figura molt arrelada en el nostre territori de fa molt temps, mitjançant els quals és possible administrar justícia des de la proximitat, fent servir la mediació per resoldre conflictes. És una bona manera d'apropar la justícia al ciutadà, oferint un servei públic de justícia organitzat i eficient. Els jutges de pau són homes i dones que coneixen el dia a dia del municipi. Coneixen els costums, coneixen la manera de fer i quin és el tarannà d'aquell municipi en concret. Sobretot en els municipis més petits, i aquesta és la part més important. Fa temps que veiem com el Govern espanyol aprofita qualsevol oportunitat per recentralitzar competències. Cada cop queda més clar que, com aquell gobierno más progresista de la historia, només pensa en uniformitzar, homogeneïtzar i fer desaparèixer qualsevol particularitat diferenciadora. Aquesta vegada ho vol fer aprofitant el projecte de ley orgánica de eficiencia organizativa del servicio público de justicia, que en el seu redactat obvia aquesta figura. L'aprovació d'aquesta llei suposaria la desaparició de la figura del jutge de pau i, en conseqüència, l'allunyament, una mica més, de la justícia de la ciutadania. Els jutjats de pau són la justícia a primera línia, i sovint resolen, evitant conflictes, que arribin als jutjats de primera instància. Però no només això; també ofereixen serveis com pot ser el registre civil. En aquest Parlament –i no fa massa–, hem debatut diverses vegades sobre l'abandonament del món rural i hem coincidit amb que un dels motius d'aquest abandonament és precisament la manca de serveis. Si desapareixen els jutjats de pau dels nostres pobles, donarem una raó més per marxar-ne. Finalment, volem fer un reconeixement a la feina feta diàriament i donar el nostre suport a tots aquells i aquelles que treballen en els jutjats de pau. Moltes gràcies.
Bé, moltíssimes gràcies. Doncs, acabat el debat, els faig avinent que la votació d'aquesta moció tindrà lloc aquesta tarda, un cop substanciat el punt 23 de l'ordre del dia. [[Declaració de la Junta de Portaveus sobre la situació a l'Equador]] [[401-00019/13]] Seguidament, donarem lectura a una declaració de la Junta de Portaveus sobre la situació a l'Equador, que han signat els grups parlamentaris d'Esquerra Republicana, Junts per Catalunya, la Candidatura d'Unitat Popular i En Comú Podem. I donem la benvinguda i saludem l'associació Eloy Alfaro, l'associació Unión por la Esperanza i també l'Associació de Comerciants Indígenes. I li demanaria a la secretària segona si volgués donar lectura a aquesta declaració de la Junta de Portaveus.
«Declaració de la Junta de Portaveus del Parlament de Catalunya sobre la situació a Equador. El 13 de juny, la Confederació de Nacionalitats Indígenes de l'Equador, Conaie, i altres organitzacions socials van iniciar una aturada nacional en protesta contra les polítiques del Govern equatorià. Aquesta protesta social ha estat rebuda amb un ús desproporcionat de la força exercida a través de l'exèrcit i la policia, que podria haver desembocat en detencions arbitràries. La declaració de l'estat d'alarma a diverses províncies del país i els fets descrits amb anterioritat no contribueixen a l'existència d'un clima de normalitat democràtica ni de respecte envers les minories indígenes, que tenen dret a ser respectades. És per aquest motiu que resulta necessari que les autoritats de l'Equador prenguin mesures amb caràcter urgent per a posar fi a aquesta situació. Amb l'arribada de la mobilització a la capital del país, les forces policials i militars han impedit el dret a la protesta, recollit a l'article 98 de la Constitució de l'Equador. Per tot això, la Junta de Portaveus del Parlament de Catalunya lamenta la mort de persones a causa dels enfrontaments violents produïts durant les mobilitzacions, i condemna l'ús desproporcionat de la força contra les persones mobilitzades, i totes aquelles accions que puguin atemptar contra els seus drets fonamentals. Condemna qualsevol discurs adreçat als pobles i nacionalitats indígenes de l'Equador de caràcter racista i estigmatitzador que contribueixi a polaritzar la societat equatoriana. Fa una crida a que es garanteixin els drets a la protesta social i a la resistència, ambdós drets protegits a la Constitució equatoriana, i insta les autoritats equatorianes a que es garanteixin els drets i les llibertats dels defensors i defensores dels drets humans i de les organitzacions socials i indígenes. Considera que el Govern de l'Equador ha d'aplicar les doctrines que recull el dret internacional en relació amb l'ús de la força per part de les forces de seguretat, i demana que es garanteixin els drets civils processals i de presumpció d'innocència dels detinguts, entre ells els de Leonidas Iza, president de la Conaie. Expressa la seva solidaritat amb els protestants i fa una crida al diàleg amb plenes garanties i condicions per a tots els actors implicats. Palau del Parlament, 29 de juny de 2022. [[Aplaudiments perllongats.]]
Bé, doncs, seguidament, passem al vint-i-dosè punt de l'ordre del dia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seva política per a donar suport als treballadors inscrits al règim especial de treballadors autònoms]] [[302-00164/13]] La moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seva política per donar suport als treballadors inscrits al règim especial de treballadors autònoms. L'ha presentat el Grup Parlamentari VOX, i té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Antonio Gallego.
Buenas tardes. Muchas gracias, señora presidenta. Los autónomos son la columna vertebral de nuestra economía, son la semilla de buena parte de la innovación y de la creación de empresas. ¿Los estamos apoyando suficientemente? Yo creo que no. Están siendo masacrados, olvidados y maltratados por los diferentes gobiernos. Se les machaca a impuestos, cotizaciones sociales, burocracia de todo tipo, trabas a gogó y muchas veces se les manda directamente a la ruina. Trabajan más que nadie, generan empleo, mantienen vivo el espíritu de emprendimiento que necesita cualquier país para ser competitivo, contribuyen al mantenimiento de los servicios públicos y a cambio no reciben casi nada. Eso son los autónomos en este país. En Cataluña hay medio millón de autónomos, aproximadamente, que cada día están más asfixiados. La energía disparada, un gobierno de España que los usa como su particular hucha, mafias de manteros campando a sus anchas, problemas para obtener materias primas, alquileres por las nubes, una inflación disparada, por encima ya del diez por ciento, y subiendo. Y todo eso se los está comiendo por los pies. Señores, hay que hacer algo. El Gobierno de Cataluña puede y debe hacer cosas para ayudar a esos quinientos mil autónomos, tal y como le recordaba y le pedía al señor conseller en el pasado Pleno, ¿no? Esquerra Republicana también puede trabajar para convencer a su socio, Pedro Sánchez, para defender la vitalidad de los autónomos, y puede utilizar también el presupuesto de Cataluña para impulsar medidas que aligeren sus cargas pesadas. Un ejemplo: este lunes leía que el conseller aprobaba un paquete de ayudas de 45,5 millones de euros para ayudar a los autónomos. Hace quince días, en la interpelación me decía que esto era imposible de hacer. No, pues lo ha hecho, y lo hizo el lunes, y yo se lo felicito y se lo agradezco. Y los autónomos de Cataluña también lo agradecen. Cualquier ayuda es poca. ¿Se puede hacer más? Por supuesto que se puede hacer más. Igual que se puede aprobar y presentar ese paquete de medidas el pasado lunes, se pueden aplicar otras cuestiones. Y es ahí donde entra esta moción que presenta el Grupo Parlamentario de VOX, ¿no? Pedimos que se intente influir para pedirle al ministro Escrivá que no acabe de aprobar el hachazo que les va a propinar a los autónomos por la vía del incremento de las cotizaciones sociales. Una auténtica barbaridad. Si se puede hacer algo en clave de influencia o en clave de poder subvencionar ese incremento bestial de las cuotas de las cotizaciones sociales de los autónomos, se tiene que hacer –se tiene que hacer–; por tanto, aplicar esa política de subvención de, al menos, parte de las cotizaciones sociales que pagan los autónomos en Cataluña. Otras comunidades autónomas lo hacen. ¿Por qué no se puede hacer aquí? Hay que alargar las ayudas europeas e incidir en la necesidad de que también lleguen a ellos, a los autónomos y a las... No está llegando prácticamente nada. Luego, en el debate, después, hablaremos. Pero no está llegando el dinero. Ni a los autónomos ni a las micropymes. ¿Planes de digitalización? A los autónomos tampoco les están llegando. No les están llegando. Hay que mejorar también su capacidad de poderse financiar. No puede ser que cada vez que vayan a un banco se les mire como presuntos sospechosos y como si fueran ladrones. Es decir, ¡ya está bien! Hay que trabajar para que los autónomos se puedan financiar y puedan invertir en nuevos proyectos. Porque, si no, la economía catalana y española no van a seguir creciendo. Hay que reducir burocracia, hay que dedicar parte de la recaudación del impuesto sobre hidrocarburos y sobre la electricidad que recibe la Generalitat de Catalunya, precisamente, para ayudarlos a pagar las facturas energéticas. Sí, parte. Se puede. ¿O tenemos que dedicar ese dinero para otras cosas? Se puede dedicar para eso. Es decir, un dinero que entra por la vía de la electricidad y de los hidrocarburos puede estar destinado a compensar los efectos del incremento de precios de estas cuestiones. Hay que combatir, por tanto, esta presión fiscal bestial, hay que luchar contra las mafias de manteros, como decíamos antes; dejar de lado historias climáticas e iniciativas como la de la restricción que supone la zona de bajas emisiones de Barcelona, que está partiendo por dos a los transportistas en Barcelona. Y, por cierto, ha sido tumbada por la justicia. Y a eso me refiero cuando la histeria y la agenda climática están incidiendo en la vida de las personas. Porque todo eso es derivado de todo eso. Y, al final, hay gente que no puede entrar en Barcelona, no se puede cambiar la furgoneta y lo que tiene que hacer es cerrar su negocio porque a ustedes les viene muy bien esta cuestión. En definitiva, también hay que mejorar la obtención de licencias para obras y de actividad. Yo creo que es una moción que responde con realismo y sentido común y tono constructivo para intentar ayudar a los autónomos. Ya sabemos que no nos apoyarán nada porque viene de VOX y todo lo que viene de VOX está fatal, pero, al menos, roben alguna idea y pónganla en marcha. Gracias.
Seguidament, per defensar les esmenes presentades, té la paraula el diputat senyor Joan García, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Presidenta, diputados, diputadas... Señor Gallego, gracias por traernos este tema que hemos estado tratando durante tantos años aquí en este Parlamento sin mucha suerte, muchas veces, ya que no hemos conseguido aprobar o, por lo menos, cambiar el tratamiento que se está haciendo o que se ha hecho con los autónomos en nuestra comunidad y, de hecho, a nivel nacional, últimamente, tampoco. De todas maneras, quiero empezar diciéndole que dice que ha hecho una moción constructiva y que no le han presentado..., o que no le votan, muchas veces, alguno de los puntos que presentan. Pero es que, cuando presentamos enmiendas desde este grupo, ustedes ni nos las aceptan ni nos llaman ni nos dicen nada. Y, de hecho, posiblemente, el punto que hemos presentado es el más concreto de todos los que hay en esa moción, porque cuando uno empieza a revisar la moción... Que vamos a votar, esencialmente, que sí, porque, claro, al final, hay toda una serie de propuestas que son bastante –y lo sabe, porque creo que alguna vez lo hemos comentado– inconcretas y que lo único que, al final, nos comentan son cosas como «impulsar los cambios legales y urbanísticos oportunos, «aquello que tal vez se puede hacer, es decir, algo así como hacer todo lo posible para que los autónomos sean más felices. Es tan concreto como eso. Ante eso, difícilmente alguien puede votar que no. Pero es cierto –y es muy cierto, y paso, un poco, a lo que ha comentado usted desde el principio– que ser autónomo en Cataluña y también en toda España es casi ser un sospechoso en muchos aspectos, y que creo que se está tratando de forma muy negativa, especialmente últimamente, en los últimos años, en Cataluña. Tenemos medio millón de autónomos, como bien ha dicho. Por ejemplo, un dato esencial: en España –tenemos datos nacionales– uno de cada tres autónomos emprende por necesidad, algo que a nivel europeo prácticamente está diez puntos por debajo. Estamos en que el treinta y ocho por ciento emprende por necesidad y un veinte por ciento en el resto de Europa. Es decir, aquí hay una necesidad, debida a la falta o la incapacidad de tener un mercado laboral mucho más activo o mucho más dinámico, de entrar y comenzar a emprender. Y, al final, el autónomo está muy ligado a la emprendeduría. Y aquí tenemos otro problema que también se ha comentado y que ha comentado usted, pero es que es cierto: tardamos casi tres meses en poner en marcha un negocio en España, cuando en el resto de Europa la media son diez días. Esto es esencialmente así, y esto es una de las explicaciones que, al menos desde nuestro punto de vista, no son capaces de dar o de explicar el porqué. Además, el Gobierno de España ha decidido o decide incrementar o aumentar –el llamado «hachazo a los autónomos–..., en muchos aspectos. Por eso me extraña que la propuesta que le hacíamos, que era, pues, establecer un programa de ayudas que permita ampliar un año la tarifa plana –algo muy concreto, algo muy evidente, algo muy útil para un autónomo–..., ustedes no hayan aceptado este punto de adición. Era un punto más, simplemente, ni siquiera estábamos modificando una de sus propuestas. Con lo cual, a veces, uno se plantea si no es que les va bastante bien, a ustedes, que ya les voten que no porque son ustedes. No sé si es algo que, tal vez, se plantean en esta cámara como una estrategia errónea por parte de muchos partidos. No voy a comentar, como he dicho antes, no voy a entrar porque son muchos puntos y, de hecho, buena parte de lo que nosotros hemos defendido muchos años en este Parlamento, y también en el Congreso, pues ya lo hemos comentado y no creo que haya que entrar en ello. Sí que nos gustaría haber visto –y lo plantearemos en un futuro– muchas más propuestas de protección social para los autónomos. Conseguimos en el 2017, en los presupuestos de 2017 en el Congreso de los Diputados, establecer el permiso de paternidad y maternidad para autónomos, algo que..., o por lo menos mejorarlo en ese aspecto, y algunas otras medidas de protección al trabajo autónomo, que creo que también es básico y es esencial para que un autónomo o una persona que quiera emprender pueda hacerlo. Y, evidentemente, todos los demás problemas que siguen existiendo, como el acceso a la digitalización, a la formación profesional, a la innovación, a la transferencia de conocimiento, etcétera, no hemos conseguido o no se han conseguido afrontar. Creo que estamos muy lejos de conseguir precisamente eso, de tener la visión de que el autónomo es un emprendedor y no es un trabajador maltratado muchas veces por la Administración. Y en eso sí que coincidimos, señor Gallego. Nada más, presidenta, diputados, diputadas.
Doncs, a continuació, per fixar la seva posició, té, en primer lloc, la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Pol Gibert.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades... Fa dues setmanes que VOX ens va obsequiar amb una intervenció sobre els autònoms, almenys la seva primera part. La segona part va ser ja sobre els clàssics: els jutjats, els golpes de estado i clàssics habituals. Avui ha afegit un altre clàssic: històries climàtiques, reencarnación del primo de Rajoy versión VOX. I, enmig de la seva intervenció –he tingut el plaer de poder-ho repassar i llegir-ho atentament; cal llegir atentament el que diuen a vegades, la gent de VOX–, va dir una cosa que em va cridar l'atenció fortament. El diputat Gallego va afirmar que «en este Parlament no es habitual, no es normal que se hable de trabajadores autónomos. Y me sorprendió esa afirmación, porque un diputado con su dilatada experiencia política..., porque son todos cargos públicos desde el 99, habiendo sido concejal, conseller comarcal, diputado provincial, diputado en las Cortes, en el Parlament, incluso por dos partidos diferentes. Me resulta difícil entender que no haya sabido buscar que en los últimos cuatro años en el Parlament se ha debatido, entre otros, la comisión específica de trabajo autónomo, siete resoluciones con medidas concretas o que se han hecho cuarenta preguntas al Gobierno sobre este tema, además de catorce sesiones informativas para hablar con expertos y autónomos. Hombre, me parece que no es poca cosa, lo que se ha visto en este Parlament. Hay que informarse, diputado. Hay que venir aquí informado y no soltar según qué falsedades, por el bien de la institución y también por el bien de la verdad. Pero lo que me llamó profundamente la atención fue la siguiente afirmación: «VOX ha venido a este Parlamento a hablar de los problemas reales de los catalanes. Pero ¿ustedes saben de verdad cuáles son los problemas reales de los catalanes? ¿Lo han mirado? ¿Lo han palpado? ¿Saben cuál es la primera preocupación de los catalanes en este país? ¿Lo saben, cuál es? Son el paro y la precariedad laboral. Ese es el primer problema de este país. Ni islamismo, ni las banderas, ni historias climáticas de las que ustedes hablan, ni muchos temas que a ustedes desde el faristol les encanta repetir. Por eso, viendo su preocupación por los problemas reales, por los más vulnerables, y teniendo en cuenta que el primer problema es el paro y la precariedad laboral, yo me pregunto: ¿y por qué ustedes, que están preocupados por esos problemas reales, han votado en contra de la reforma laboral y en contra del salario mínimo interprofesional? Y ¿por qué quieren recortar las pensiones? Y ¿por qué quieren bajar la indemnización por despido? Pues se lo diré claramente: porque ustedes están en contra de los trabajadores y trabajadoras de este país. Hay que decirlo alto y claro y como es. Ustedes no quieren, bajo ese populismo barato que utilizan, defender a la clase trabajadora de este país. Y vienen aquí y se lían la manta a la cabeza, con un discurso populista, superficial y con medidas que hemos visto inconcretas, a decir que ahora apoyan a los trabajadores autónomos. Bueno, pues vamos a ver si es verdad o no es verdad, lo que ustedes dicen, con sus actos propios, con sus votaciones propias. Estos últimos meses hemos tenido el gran placer de poder contrastar sus votaciones en el Congreso de los Diputados con lo que ustedes dicen en este Parlament, y solo hace falta ver lo que vota su partido a esas medidas y lo que piensa realmente VOX. Veamos unos ejemplos rápidos. Bajada del precio de la luz: abstención. Medidas de apoyo y protección a los autónomos en pandemia: abstención. Ayudas directas a autónomos transferidas a las comunidades autónomas: abstención. Pero es que hay más aún. Bonificación a la gasolina –clave para muchos autónomos–: en contra. Prestación por cese de actividad de los autónomos: en contra. Líneas de ayuda a transportistas –que usted decía en su intervención que sufrían un infierno–: en contra. Puesta en marcha de avales de los ICOs para autónomos: en contra. ¿Y ustedes tienen la desfachatez de venir aquí a decir que no tienen ayuda, los autónomos? ¿En serio? ¿Después de este currículum que acumulan en el Congreso de los Diputados? «Que hay que estar con ellos –literalmente decían el otro día– «cuando se ponen las cosas feas. Hay que tener muy poca vergüenza para tanta hipocresía. Usted decía en su intervención que los gobiernos no pueden seguir tratando a los autónomos como si fueran cajeros automáticos. Toda la razón del mundo. Pero tampoco como si fueran tontos. Hay que tratarlos como personas inteligentes que son, ciudadanos inteligentes que saben lo que de verdad les interesa y lo que no. Y respetarlos. Ellos saben perfectamente el fraude que representa VOX para los autónomos y como a ustedes no les interesan lo más mínimo los trabajadores de este país. Porque es difícil en menos tiempo demostrar más menosprecio por un colectivo. Y, mire, déjenme acabar este último minuto con una frase que ilustra el debate de hoy, y dice esto: «La verdad es demasiado sencilla, pero siempre se llega a ella por un camino complicado. ¿Le suena, diputado Gallego? Es una frase de Bruce Springsteen.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé; gràcies, presidenta. Fa dues setmanes que hi havia aquesta interpel·lació al voltant dels treballadors autònoms i es deia: «Ajudin els autònoms perquè puguin fer front a l'augment de l'electricitat, el gas, del butà, de la gasolina. Ara que, a més a més, estem veient com la inflació no para de pujar és quan toca prendre mesures clares i decidides. Vostès volen ajudar els autònoms a que puguin fer front a l'electricitat, al gas, al butà i la gasolina, però, en canvi, aquelles mesures que realment són efectives per controlar el preu –control de preus, intervenció pública...–, això no. Deu ser perquè el que vostès no volen tocar són els beneficis de les grans elèctriques. Avui que vèiem com els beneficis aproximats que es calculen per al 2022 d'Iberdrola, Repsol, Naturgy, estan al voltant dels 30.000 milions d'euros, vostès no volen tocar aquests beneficis i, en el fons, el que volen és empobrir encara més els treballadors. Perquè vostès diuen que defensen els treballadors, però si mirem les seves principals mesures econòmiques..., reduir la despesa pública: totalment d'acord; que sigui més fàcil acomiadar els treballadors, és a dir, acomiadament lliure: d'acord; el salari mínim interprofessional ha de pujar: totalment en desacord; la sanitat pública no ha d'atendre totes les persones que viuen aquí: totalment d'acord; l'Estat ha de subvencionar la cultura: totalment en desacord. Quina és la seva defensa dels treballadors i les treballadores? És inexistent. Vostès el sindicalisme que defensen és el sindicalisme del sindicat lliure vertical al servei de la patronal. I és això el que fan: estar al servei de la patronal i de les grans fortunes. [[Alguns aplaudiments.]] I totes les mesures que apliquen són per beneficiar els de dalt i empobrir els de baix, malgrat que s'omplin d'una retòrica absolutament buida, que no es tradueix en cap política real que millori les condicions de vida de la gent d'aquest país, de la classe treballadora d'aquest país. I queden pràcticament tres minuts, però, ja que vostès també diuen defensar els taxistes, acabaré amb la frase que Tito Álvarez va dir aquí, al faristol de la sala de premsa del Parlament: «Nosaltres no seiem amb feixistes. Moltes gràcies.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula, a continuació, el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé; bona tarda. Votarem en contra d'aquesta moció –suposo que al senyor Gallego no li sorprendrà, que hi votem en contra–, bàsicament perquè crec que no enfoca bé el problema. Fins i tot, enmig de la moció, situa algunes qüestions allò, com de passada, com el que no vol la cosa, no? Ens parla de «top manta, ens parla de la zona de baixes emissions, ens parla de seguretat ciutadana... Clar, aprofita que parla d'una realitat –el treball autònom és una realitat, cal protegir-la, no diem que no–, però ens situa aquí un discurs de fons clàssic en la posició del grup de l'extrema dreta, que ha defensat aquesta moció. No es pot situar la problemàtica del «top manta com el que no vol la cosa quan parlem d'autònoms; no es pot parlar de seguretat ciutadana quan parlem d'autònoms; no es pot situar el tema de les zones de baixes emissions en parlar d'autònoms. O es vol confondre tot i es vol, aleshores, manipular la realitat i la problemàtica del treball autònom per incidir en altres qüestions de caire molt ideològic, per confrontar, en definitiva, polítiques. No parla, per contra, d'altres realitats que caldria abordar, que s'estan abordant, a Catalunya, a l'Estat, que és la realitat dels falsos autònoms, la realitat d'un conjunt important de treballadors i treballadores que estan sent utilitzats de manera fraudulenta per empreses grans i mitjanes com a falsos autònoms, per no donar-los d'alta en el règim general i explotar-los. D'això no en parla; vol parlar d'autònoms i no parla dels falsos autònoms, quan amb els falsos autònoms tenim un problema real de persones, de persones certes, existents, que tenen una problemàtica determinada. Però d'això no en parla. Parla, això sí, del «top manta, parla de seguretat ciutadana, de la zona de baixes emissions, i obvia una realitat com la dels falsos autònoms. Quan parlem de treballadors autònoms, parlem de moltes coses, certament. Estem parlant d'aquestes 560.000 persones, aproximadament, que a Catalunya estan en el règim de treball autònom, del conjunt de la població ocupada de Catalunya, de 3 milions i mig de persones treballadores. Certament, un quinze per cent, aproximadament, de treballadors autònoms; que el gruix està, a més a més, en el sector serveis, seguit, evidentment, del sector de la construcció i del sector primari; seguit, de lluny i amb menor presència, del sector industrial. Però aquest sector de treballadors autònoms..., prop del vuitanta per cent no tenen treball assalariat, són persones individuals que treballen per si mateixes. I aquí cal, evidentment, una protecció clara, des de, en aquest cas, la pròpia Inspecció de Treball. I cal reclamar-li, més encara, control per evitar que alguns d'aquests que treballen sense ser assalariats puguin ser falsos autònoms i per garantir també que se'ls hi apliqui el règim especial dels treballadors autònoms, la normativa de l'Estatut propi del treball autònom per garantir-los els màxims de drets. Però també hi han altres col·lectius, certament menors. Quan parlem de treballs autònoms, també estem parlant dels socis corporatius, de membres de consells d'administracions que estan donats d'alta com a autònoms i són membres dels consells d'administració. Existeixen, no passa res. Però val la pena també que ho tinguem present, perquè, si no, acabem fent discursos també molt simples quan parlem dels problemes que tenen els treballadors autònoms amb relació a les cotitzacions a la seguretat social i amb relació a les futures pensions que cobraran. Perquè és cert que el treball autònom..., els treballadors autònoms tenen de pensió mitjana 831 euros, mentre que els treballadors i treballadores del règim general tenen de pensió mitjana 1.388 euros; evidentment, una diferència del quaranta per cent. Però possiblement aquesta diferència del quaranta per cent s'explica per moltes coses. Algunes, que són les que s'estan negociant a Madrid entre els representants dels treballadors autònoms i els representants del Govern de l'Estat per abordar, apropar, la cotització social als ingressos reals dels treballadors autònoms, perquè hi han autònoms que haurien de cotitzar pels ingressos reals, que superarien i els hi permetrien disposar d'una cotització superior, d'una pensió superior a la que tenen, en funció de cotitzacions baixes que estan realitzant. Per contra, hi hauran altres treballadors autònoms que se'ls hi caldrà bonificar la cotització, perquè tenen pocs ingressos. Però no podem tractar-los a tots igual. Caldrà, per tant, mantenir viu el diàleg social que estan fent els representants dels treballadors autònoms i del Govern per garantir aquestes qüestions. Per tant, votarem que no perquè creiem que és una moció que no ajuda a abordar el problema real i que cau més en la retòrica que en una altra cosa. Res més. I gràcies.
En nom del Grup Mixt, té la paraula, a continuació, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. A nosotros esta moción nos gusta –nos gusta– y la vamos a votar a favor, porque, además, es una moción que es muy completa. Es verdad que es ambiciosa en muchos de sus puntos, que abarca muchos temas. Temas, por ejemplo, relacionados con el fenómeno de la inseguridad, que, por cierto, sí, es la primera causa de preocupación de los catalanes, especialmente de los barceloneses. No es algo que nos inventemos nosotros, sino que lo reconoce el propio ayuntamiento. En el último barómetro de la ciudad presentado por el equipo de gobierno, se reconocía que la inseguridad es la primera causa de preocupación entre los barceloneses, seguida también de la economía, que está íntimamente ligada a la protección que le demos a nuestras pymes y a nuestros autónomos. También habla, por ejemplo, del fenómeno «top manta. Y además, insisto, entra en bastantes cuestiones: temas fiscales, que nosotros también compartimos plenamente. Es cierto que los autónomos tienen una doble condición; son empleadores y son empleados al mismo tiempo, y tienen lo peor de ambos mundos. Son los más desprotegidos, son los que tienen menos derechos, pero además, por otro lado, frecuentemente y en la mayoría de los casos, lo que hacen es poner en riesgo todo su patrimonio, todos los ahorros de su vida. Y por eso, en momentos de crisis como el que estamos todavía atravesando a consecuencia de la pandemia, donde muchos han tenido que cerrar sus negocios, las consecuencias son totalmente devastadoras. Y, en muchísimos casos, a algunos les va a costar muchísimo ponerse en pie y, por tanto, la Administración les tiene que ayudar, porque no podemos ser ajenos a lo que ha pasado. La gestión de la pandemia, en cuanto a las ayudas y al trato que se ha dado tanto a pymes como a autónomos por parte del Govern de la Generalitat, ha sido nefasta –nefasta. Y yo incluso diría que ha sido cruel, con un sistema de ayudas totalmente insuficientes, con medidas que un día eran de una manera, el día siguiente de la otra y el mes siguiente distintas. Y donde incluso, pues, se diseñó un sistema de ayudas donde parecía que había que ir a la carrera, literalmente. Insisto que ha sido una gestión nefasta y, en algunos casos, incluso cruel. Yo creo que todos aquí compartimos que los autónomos son el motor de nuestra economía; me parece que es una realidad innegable. Pero, sin embargo –vuelvo a insistir–, son los que menos protección y ayuda reciben. Por no hablar, también... Hablaba de la gestión que ha hecho el Govern de la Generalitat, pero, si hablamos y nos fijamos en la gestión del Gobierno de España, también deja mucho que desear, con esa subida de impuestos planteada recientemente y también con la discriminación respecto a las últimas rebajas fiscales anunciadas por Pedro Sánchez. Los autónomos se han quedado fuera de la rebaja del IVA de la luz, del gas y del coste, también, de los combustibles. Así es imposible mantener un negocio a flote, después de la pandemia y encima ahora con una inflación que supera ya los dos dígitos –está en el 10,2 por ciento. Bien, nosotros, insisto, coincidimos en muchas de las propuestas que se presentan aquí. Es verdad que algunas se han debatido anteriormente en este Parlamento, pero no por ello debemos dejar de insistir, sobre todo porque no se están poniendo en marcha. Y, de hecho, nosotros, desde el Partido Popular, en este caso a nivel del Congreso de los Diputados, a nivel nacional, hemos presentado también, justo esta misma semana, un paquete de medidas que van directamente dirigidas a los autónomos, entre las que proponemos, por ejemplo, una rebaja extraordinaria del IRPF. Yo creo que, además, llega el verano y, por tanto, debemos aplicar una rebaja del impuesto que sea temporal y que sea selectiva. Y, por ejemplo, para ello, se podrían rebajar las bases imponibles del IRPF utilizando los fondos que está obteniendo el Estado gracias a la inflación. El Gobierno ha recaudado este año, de forma extraordinaria, más de 13.200 millones de euros en impuestos. Por tanto, nosotros lo que planteamos es devolverles a los autónomos fiscalmente aquello que están perdiendo en sus rentas. También proponemos la cotización por ingresos reales. La cotización es evidente que se tiene que ajustar a lo que realmente ganan los negocios de forma equitativa. También proponemos modificar el plan de recuperación y resiliencia –la normativa europea lo permite– para que parte del presupuesto vaya destinada a los autónomos y a estos pequeños negocios, mediante un paquete fiscal. Por ejemplo, con tan solo el siete por ciento de estos fondos se podrían destinar 5.000 millones de euros para que los trabajadores por cuenta propia puedan mejorar su competitividad y liquidez mediante la financiación de sus impuestos. Se hablaba de alargar las ayudas europeas, y nosotros vamos en esta línea también. Cuatro nuevas ayudas directas para los autónomos, como las que se crearon para frenar el impacto de la pandemia, sin que haya excesivas trabas ni exceso de burocracias. Insisto en que lo que vivimos aquí fue esperpéntico, con un sistema de ayudas con una web colapsada, donde la gente no sabía dónde tenía que ir y que, cuando se acabaron, no vayas a preguntar, que ya no hay. También pedimos tarifa plana de cincuenta euros y durante treinta y seis meses, sin margen de edad, y también concentrar los esfuerzos para trabajar por la España despoblada a través de planes de digitalización, que también recoge esta moción, para que los autónomos dispongan de los servicios esenciales para desarrollar su actividad. En definitiva, como ven, son propuestas, algunas, coincidentes con las de la moción; otras, complementarias. Y, por tanto, nosotros, desde el Grupo Popular, vamos a votar a favor íntegramente de esta moción. Gracias.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Tònia Batlle.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, diputades. Les pimes, petites i mitjanes empreses, catalanes representen més d'una quarta part de les petites i mitjanes empreses de l'Estat espanyol i, per tant, tenen un pes important. Quan parlem de treballadors autònoms, parlem d'unes 560.000 persones a Catalunya –com ja s'ha dit–, que representen el seixanta-tres per cent del PIB i un setanta per cent de l'ocupació al nostre país. Abans de tot, deixi'm situar-nos, per això, en aquest àmbit. És important saber de la realitat de la que parlem: des de la problemàtica del sistema de cotitzacions, com també fins als falsos autònoms, com s'ha dit fa una estona. S'ha de redefinir el treball autònom, s'han de dignificar les seves condicions i s'ha d'ajustar el marc de la protecció social i tributari a les diferents realitats del col·lectiu, amb una cotització que estigui en concordança amb els guanys reals de cada persona, equiparant el règim general no només en l'aspecte recaptatori, sinó també en els drets que es generen. No pot ser que el vuitanta per cent dels autònoms del nostre país cotitzi el mínim. I, per què ho fan? Doncs perquè no tenen els ingressos per arribar a final de mes, i el que fan ells és retallar-se la quota. Això, doncs, evidentment, els perjudica en un futur. Estem parlant, per tant, de dos aspectes: ajuts econòmics, per una banda, i legislació, per una altra. En primer moment, em referiré als ajuts econòmics. Com bé sabem, Catalunya és la comunitat autònoma que més ajuts directes ha donat arran de la pandèmia a aquest col·lectiu. El Govern ha estat al costat del sector amb ajuts directes, ajuts per compensar pèrdues per a la solvència de les empreses, i així ho continua fent, com s'ha indicat aquesta mateixa setmana, amb el programa d'ajuts d'ocupació i transformació, amb més de 45 milions i mig destinats a les persones treballadores autònomes, micropimes també i cooperatives. Evidentment, els ajuts econòmics mai seran suficients. Per una altra banda, parlem de legislació. Ens trobem amb normes tributàries que no permeten a molts imputar com a despesa d'activitats totes les que produeixen, i, per tant, el teòric guany és superior al real. La protecció, per tant, ha de ser equivalent, la dels treballadors autònoms, a la del règim general de la seguretat social quant a prestacions, adequant-les, però, a les circumstàncies de cada autònom. Ara mateix, per això, ens hem de basar en una qüestió, que l'he sentit anomenar poc avui en aquest faristol, però és la llei d'autònoms que en aquest moment s'està treballant a l'Estat espanyol. I, des d'aquí, el que hem de fer és intentar lluitar allà, com fem des del nostre grup parlamentari, perquè el model d'autònoms català també es defensi a la llei estatal per poder-ho adaptar. Un model d'autònoms molt específic a Catalunya, basat en la gestió econòmica de l'empresa i també en la producció. Dir-vos, als senyors de VOX, que..., a vostès els preocupen els autònoms catalans; doncs els diré que a nosaltres ens preocupen, sí, però ens preocupa un altre aspecte, que és la recentralització de l'Estat espanyol, anant en detriment de Catalunya i de la butxaca de tots els ciutadans de Catalunya. I els hi repetiré: tots, no d'uns quants, com vostès s'entossudeixen a dir que nosaltres és l'únic que defensem. Llegint els punts de la seva moció, els diré que nosaltres reclamem allà on hem de reclamar. Ho estem fent, com els he dit, amb el nostre grup parlamentari en el Congreso de los Diputados, però també reclamem, com indiquen a la moció, els fons europeus, la problemàtica de la pujada de l'energia. Però també reclamem allò que vostès no reclamen, que és, doncs, la fi de l'espoli fiscal, la fi de l'espoli a les inversions en infraestructures. Suposo que aquest matí han pogut escoltar el diputat senyor Canadell, i no cal que els hi repeteixi, perquè tots ben bé ho han dit aquí al faristol. Vostès només saben demanar protegir els catalans dels partits independentistes. Per tant, no cal que els hi digui –ni els hi dic cap cosa, cap novetat– que votarem en contra d'aquesta moció. Com a resum final, els hi diré que, des de Junts per Catalunya, refermem el nostre compromís de continuar treballant per aquest país pròsper i emprenedor. Sabem que els treballadors autònoms són molt importants dintre del teixit econòmic i productiu del nostre país. I tenim clar, per tant, que s'ha de parlar del marc fiscal i de la protecció social, garantint, per una banda, la seva activitat econòmica i la seva protecció social, diferenciant, sobretot, les diferents realitats de cadascun d'aquests treballadors. Moltes gràcies, presidenta.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Engelbert Montalà.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... VOX ens porta a la cambra una altra moció per intentar blanquejar, en definitiva, la seva acció política d'ultradreta. Hi ha dos tipus de discursos a VOX: el discurs de l'odi o el discurs neoliberal. I, de tant en tant, per amagar com d'escorats estan cap a la dreta, sobretot en l'àmbit econòmic, el seu discurs d'odi l'acostumen a revestir d'un vernís d'obrerisme. Un vernís que aguanta poc, ben poc, perquè, quan han de triar entre defensar el treballador o defensar el privilegi, VOX sempre tria defensar el privilegi. I nosaltres ho entenem, eh? Al cap i a la fi, el privilegi que defensen és el seu, el de la classe alta, el de l'advocat de l'Estat, el de l'administrador de finques, el d'aquells que no poden estar més lluny de les preocupacions reals de la gent comuna. I avui mostren la seva hipocresia –perquè s'ha de definir així, la seva hipocresia– i ens venen aquí –per desgràcia, en tenim molt poques competències– amb un llençol de vint propostes sobre autònoms –vint propostes sobre autònoms. Però, quan calia prorrogar les ajudes dels autònoms i els ERTOs en plena covid, van ser vostès els únics que hi van votar en contra. Quan calia aprovar un fons públic de pensions per als treballadors autònoms, es van aliar amb el seu partit matriu, el Partit Popular, per votar-hi en contra. D'això se'n diu «hipocresia. Mirin, a diferència de vostès, el Govern està al costat dels treballadors i les treballadores autònoms. Ens agradaria tenir-hi més recursos i tenir-hi més competències. Ja ens agradaria haver tingut la competència sobre la quota d'autònoms per no haver-la cobrat en plena pandèmia, tal com va fer l'Estat. Ja ens agradaria poder impulsar un model propi de quota basat en la progressivitat, que els diferents trams s'adoptin, siguin efectius i redistributius, i que no perjudiquin les persones treballadores autònomes que tenen menys ingressos, per a possibilitar un augment dels drets que els acosti a l'equiparació dels treballadors de compte aliè. No tenim la competència per fer això, i això els hi ha de quedar clar. Però hem espremut al màxim les competències i els recursos que teníem. Els hi recordem que el Govern de la Generalitat és qui més ajudes directes va mobilitzar per fer front a la covid. El Govern va mobilitzar més de 804 milions d'euros, amb més de 578.000 persones beneficiades. Hi ha hagut, senyors, un total de quatre convocatòries: el 2 d'abril del 2020, amb 7,5 milions d'euros; el 4 de novembre del 2020, amb 20 milions d'euros; el 14 de desembre del 2020, amb 258 milions d'euros; el 19 de març del 2021, amb 374 milions d'euros. I ha estat aquest esforç el que ha ajudat a revertir la situació de les persones autònomes, l'esforç que fa la Generalitat amb polítiques actives d'ocupació i d'emprenedoria, i que fa el Consorci per a la Formació de Catalunya amb programes mixtos d'orientació o formació, i programes formatius d'especialitats de formació professional. O el que fa la Direcció General de Relacions Laborals, Treballs Autònoms i Seguretat i Salut Laboral, amb subvencions per afavorir l'autoocupació, amb el React 20-21, amb el programa «Consolida't, amb el programa «I tu més. La intervenció pública, senyors i senyores diputats, allò que fa tanta al·lèrgia a certa part de la bancada, és el que ha ajudat aquest país a no deixar ningú enrere durant la pandèmia, decisiva per tal de garantir la sortida de la crisi, que ningú quedi enrere, i, sobretot, decisiva per intentar començar a transformar el model productiu que volem més resilient. El que tampoc farem és blanquejar l'extrema dreta, que sempre actua en contra dels interessos de les persones més vulnerables, quan no vol dissimular com a nociu i antisocial el programa econòmic i polític. I, per això, senyors –cal dir-ho–, votarem en contra d'aquesta moció. Senyor Gallego –i permeti'm, presidenta, em queda poc temps–, manters. Darrere els manters no hi ha màfies; darrere els manters només hi ha una irregularitat administrativa que els obliga a caure en la venda ambulant. Recordin-ho: a què es pensa que es dedicava o es va veure obligada a dedicar-se molta de la immigració espanyola que va venir a aquest país durant el període de l'autarquia? A la venda irregular. Potser tenen algun familiar que s'hi va dedicar. Però jo crec que no, perquè vostès són els fills de la burgesia que els va obligar a fugir i a vindre a aquest país a fer-lo més gran. Moltes gràcies.
Doncs, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
¿Sí? [[Pausa.]] Gracias. Bueno, más que contestar a enmiendas, intentaré contestar al conjunto de insultos, fundamentalmente insultos, ¿no? Uno viene, presenta veinte propuestas en materia de autónomos... Creo que he sido absolutamente respetuoso, no me he metido absolutamente con nadie, ¿eh? Insultos –insultos–, estos son sus argumentos. Poca chicha tendrá su discurso sobre autónomos cuando lo que vienen a hacer es a insultar. El último diputado que ha hablado, ¿no?, dice: «Bueno, el “top manta”..., que le gusta. Muy bien. Nosotros estamos con los comerciantes que pagan impuestos, alquileres y no venden falsificaciones. Bueno, en fin, cada uno está donde está. Dice: «Hemos trabajado..., perquè ningú quedi enrere. Lo han hecho estupendo, ¿eh?, estupendamente. Tasa de pobreza Arope en máximos históricos. Eres un fenómeno, lo estás haciendo estupendamente. Qué raro, ¿no? «Perquè ningú quedi enrere. Y estamos en tasas de pobreza máximas. Y al señor diputado del PSC... No sé cómo se llama. [[Veus de fons.]] Sí, efectivamente. Pues no me extraña que lo saquen poco a pasear y que no hable mucho por aquí. Era la primera vez que le veía. [[Remor de veus.]] Ha salido...
Silenci, si us plau.
...ha balbuceado un poco, no ha hablado absolutamente nada de los autónomos. Nos ha dicho que no tenemos vergüenza. Porque aquí los insultos solamente molestan cuando van de aquí a allá; cuando van de aquí a aquí, entonces los insultos están muy justificados. Usted ha dicho que nosotros no tenemos vergüenza. Usted, el representante del partido que le va a meter unos hachazos a los autónomos absolutamente impresionantes. Usted dice que nosotros no tenemos vergüenza. Lo que sí que me ha gustado es la referencia a Springsteen, eso sí que lo reconozco. Y se la devuelvo yo también, pues, con una referencia también de carácter personal: «Tonto es el que dice tonterías, de Forrest Gump. ¿A que le suena, diputado? [[Rialles i alguns aplaudiments.]]
Una vegada més, em veig obligada a recordar quin és el codi de conducta. I la falta de respecte entre companys és una cosa que no està permesa en aquest Parlament, senyor diputat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la desinversió crònica de l'Estat a Catalunya]] [[302-00165/13]] Acabat el debat, els faig avinent que la votació d'aquesta moció tindrà lloc un cop acabat el proper punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la desinversió crònica a l'Estat de Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. Té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Ernest Maragall.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Bé, tots ho sabem, no?, les mocions són útils, sobretot, per constatar les posicions respectives i el vot de cada grup amb relació a una o altra qüestió. En aquest cas, la pregunta és molt clara, és molt definida: què pensa i què vota cada grup sobre el fet de que la ciutadania catalana –els seus empresaris, treballadores, treballadors, dones i homes de tota condició, joves i vells– no pugui disposar dels béns públics a què tenien dret i que creien, per cert, a punt de veure materialitzats. No és una pregunta retòrica; tampoc és una qüestió d'eficàcia administrativa o de competència tècnica, i encara menys és simplement una queixa que Esquerra planteja perquè no s'han complert els acords polítics a què va arribar amb el Grup Socialistes al Congrés i al Senat. És una qüestió de concepte. Què vol dir «estat? Què vol dir «responsabilitat institucional? Les dades són demolidores i els fets clars. N'hem parlat tant aquests dies que no sé si cal afegir-ne gaire més. Ja ens ho hem dit tot. Aquest dematí amb la intervenció del diputat Jordi Orobitg, en nom del nostre grup, crec que ha quedat tot ben clar i ben dit. Es tracta ara, doncs, amb aquesta moció, de que consti en acta, negre sobre blanc –dades, raons, drets i propostes. Que cada grup li digui a la ciutadania si respecta el seu dret i si està disposat a treballar per fer-lo respectar si considera que ha estat vulnerat, com nosaltres considerem. Nosaltres, per això, en aquesta moció denunciem la discriminació, constatem l'impacte negatiu en l'economia i la societat catalanes, assenyalem l'especial gravetat del capteniment de Renfe i Adif, proposem vies de reparació immediata i definim el fons de compensació 14-21. No parlem en aquesta moció –no toca ara, toca sempre, no cal ara– de dèficit fiscal ni d'ofensiva judicial contra la fiscalitat catalana ni de l'estratègia de dúmping fiscal de Madrid; parlem del que mai hauria de ser objecte de debat, parlem simplement de la més bàsica i elemental lleialtat institucional, la lleialtat exigible en el respecte als acords parlamentaris, en aquest cas, a la llei de pressupostos del 2021. Però, per extensió i reiteració, a les lleis pressupostàries dels últims, almenys, quinze anys. Hi ha una pauta general, un motlle tan consolidat com negatiu en la seva significació, que es confirma cada any. El Gobierno de la nación de cada moment, sigui del color que sigui, ens envia cada any –i aquest any, senyors socialistes, molt clarament– un missatge que Eduardo Marquina podria fer seu. Diu: «El Estado y yo somos así, señora. Si els hi agrada, bé, i, si no, s'aguantin. Això és lo que ens diuen cada any. Es tracta d'una exhibició de menysteniment institucional que inclou un missatge terrible a la ciutadania: «És normal que els acords no es compleixin. Els compromisos formals no tenen cap valor. Les lleis pressupostàries no impliquen cap certesa d'execució. La política i l'acció dels representants i responsables polítics no mereixen massa respecte ni consideració. En fi, aquest és el missatge que vostès ens envien. Posem-ne algun exemple. Com podem apostar per la mobilitat sostenible quan Esquerra aconsegueix en la seva negociació amb el Govern, amb els grups del Congrés, una partida històrica per impulsar el tren a Catalunya, les rodalies, i Adif, Renfe n'executa el dinou per cent? No el trenta-set general, sinó el dinou per cent. I a sobre la seva resposta és d'un paternalisme tan conegut com inútil, i venen aquí a explicar-nos les bondats de les carreteres concebudes al segle XX i que ja no tenen ni consens territorial i que demanen a crits una explícita i nova aproximació. I encara menys és admissible que ens vinguin amb les dades torturades sobre el fons Next Generation i la seva execució. Com gosen comparar l'execució pressupostària anual amb la gestió d'uns fons europeus sense definició de terminis anuals i amb un procediment intervingut, controlat i decidit des de la pròpia Administració central? Exigim reparació? Sí. No és ara una negociació més per afegir a la llista infinita. És una qüestió de dignitat i de respecte per nosaltres mateixos. I «per nosaltres vol dir pels prop de 8 milions de catalans i catalanes que contemplen amb una barreja d'astorament i indignació el maltractament a què els sotmet el Gobierno de la nación. I per això plantegem les dos mesures centrals, que creiem que són tant raonables com exigibles, institucionalment i competencialment: el traspàs de rodalies amb el finançament associat, la definició de l'import pressupostat i no executat, per exigir-ne el traspàs amb la creació d'un fons de compensació, un fons 14-21, amb l'esperit, si ho recordem bé, i si som lleials amb nosaltres mateixos, del que ja constava a la disposició addicional tercera de l'Estatut d'autonomia. Així doncs, nosaltres estem cada cop més convençuts, més carregats de raó. Aquesta dada encara la carrega més. Nosaltres estem convençuts de que l'única via és l'exercici del dret a decidir, i em sembla que n'estem més convençuts que mai. Els deixem triar, poden triar: la via escocesa o la via quebequesa, la que els hi agradi més. Nosaltres seguirem la nostra, la catalana. Gràcies.
Té la paraula, en el torn de defensa de les esmenes presentades, el diputat de Ciutadans, senyor Nacho Martín Blanco.
Gracias, presidenta. Señoras, señores diputados... Señor Maragall, nos trae usted la moción subsiguiente a la de Junts per Catalunya, la del señor Canadell, en unos términos ciertamente más racionales, ciertamente más cívicos. Pero, en todo caso, con un mensaje, a mi parecer, igualmente disolvente. Es un mensaje basado, insisto, en unos argumentos absolutamente..., bueno, basado en profundas tergiversaciones, distorsiones de la historia, que ciertamente no favorecen para nada la calidad del debate público. La primera gran distorsión de la historia y la primera gran mentira de esta moción aparece en el primer punto. Señor Maragall, yo creo que hay que deshacer un entuerto de forma definitiva: los Países Catalanes no existen, eximio diputado –no existen, los Países Catalanes. Yo, de verdad, que sigan ustedes hablando de una entelequia, de una utopía que ustedes han creado en sus ensoñaciones más, digamos, fervorosas, pues, me parece, cuando menos, discutible, por no decir risible. Por lo demás, creo que seguir hablando en términos victimistas de la realidad de las relaciones entre Cataluña y el resto de España no lleva a buen puerto. Al final, se puede hablar de las relaciones entre Cataluña y el resto de España, se puede hablar de la inversión del Gobierno central, de la inversión de la Administración general del Estado en las diferentes comunidades autónomas, pero hablemos, como le decía antes al señor Canadell, también de la ejecución de la Generalitat en la propia Cataluña, y tratemos de que todas las administraciones públicas se comprometan en la ejecución de aquello que han prometido en los presupuestos generales del Estado o en los presupuestos autonómicos. Pero déjeme que le diga, señor Maragall, que es, cuando menos, curioso, por no decir surrealista, que precisamente aquellos que impiden que se lleven a cabo determinadas obras, como, por ejemplo, la de la B-40 para unir Terrassa, Sabadell y Castellar del Vallès..., que son ustedes, concretamente su partido, Esquerra Republicana..., ustedes impiden que el Gobierno central ejecute esas obras, y resulta que luego todavía critican al Gobierno central por la no ejecución de esas obras. Vaya, me parece la vera effigies del bombero pirómano. Por lo demás, ustedes impiden la ampliación del aeropuerto del Prat cuando ya había una asignación prevista por el Gobierno de España para llevar a cabo esa ampliación. Y, una vez más, ustedes y sus socios parlamentarios, concretamente de la CUP, impiden una obra imprescindible para el conjunto de los ciudadanos de Cataluña. Y es un no parar, le podría poner cientos de ejemplos. La falta de ejecución presupuestaria en Cataluña es también responsabilidad del Gobierno de España, pero es fundamentalmente responsabilidad de aquellos que, por hacer política irresponsable, de victimismo, de constante melancolía, siguen queriendo estar hablando, insisto, de entelequias que nada tienen que ver con la realidad palpable que vivimos el conjunto de los ciudadanos de Cataluña. Y por mor de esas entelequias nos hacen padecer a los catalanes una existencia, sin duda, mucho menos acomodada que la que tendríamos si ustedes se dedicasen a gobernar, que es de eso de lo que se trata. Ustedes tendrían que gobernar y dejar de hacer victimismo, dejar de hablar de persecución sistemática, de siglos de persecución y de expolio fiscal, como hacen ustedes en varias de sus mociones, y muy concretamente en esta moción Sinceramente, señor Maragall, el movimiento se demuestra andando, y ustedes lo que hacen es paralizar y encallar todas y cada una de las obras y de los proyectos importantes para nuestra comunidad. Cataluña necesita inmediatamente que ustedes reconozcan que sus años de intento de separación, lo que se ha dado en llamar «el procés, que ciertamente es un término que creo que debería caer cada día más en desuso, porque es un verdadero fracaso para la sociedad catalana... Creo que ustedes lo que tendrían que hacer es reconocer que este llamado «proceso ha dado lugar a una década perdida en materia de infraestructuras públicas, por las malas relaciones que ustedes han creado, han provocado con los sucesivos gobiernos de España, por la falta de confianza que ustedes despiertan en el resto de las administraciones públicas de España y en el resto del mundo. En este sentido, la verdad es que lamentamos, desde nuestro grupo parlamentario, que Cataluña siga perdiendo oportunidades por su obcecación, siga perdiendo oportunidades por su cerrilidad y por su falta de capacidad de llegar a acuerdos con otras comunidades autónomas, como hemos visto recientemente con los Juegos Olímpicos y la comunidad de Aragón. Por eso yo le digo, señor Maragall, que dejen de hacerse las víctimas, dejen de..., deixin de fer el ploricó, que diríem en català..., y pónganse a trabajar de una vez por todas por el conjunto de los ciudadanos de Cataluña. Su actitud está lastrando de forma acaso definitiva la economía y el progreso de Cataluña. Gracias, señoras y señores diputados.
Després de la defensa de les esmenes presentades, a continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... No puc saludar el Govern perquè no hi ha cap conseller. Cal incrementar els recursos, diputat Maragall? Totalment d'acord. Posem-nos a liderar i a treballar per un nou model de finançament; els hi deia aquest matí. Cal incrementar l'estoc d'infraestructures? Totalment d'acord. Ara, menys retòrica, menys discursos, a vegades com escoltem en aquest Parlament, a les nebuloses, perquè moltes vegades no només vostès, el conjunt de les administracions es perden en aquests debats que no porten enlloc. I jo aconsellaria més pragmatisme. Vostè, que té una àmplia experiència de govern, sap que, sense projectes executius, no es pot licitar, no es pot adjudicar i no es pot executar la inversió; és un problema que pateixen totes les administracions, a la que vostè dona suport en aquests moments, també. Possiblement, amb uns percentatges una mica superiors a l'Administració general de l'Estat, però tampoc per tirar coets –tampoc per tirar coets–, si mirem les sèries que hem de mirar quan parlem de polítiques d'infraestructures. L'hi deia aquest matí al senyor Canadell a la seva moció. Clar, si mirem el grau d'obligacions reconegudes en matèria d'infraestructures, capítol VI, de l'execució pressupostària d'enguany, ens trobarem amb la sorpresa, després de la crítica que va fer el vicepresident Puigneró fa dos dies, de que l'execució és un 11,3 per cent. I si parlem d'estructures ferroviàries, d'un 15,4 per cent. Dades de la conselleria d'Economia del seu Govern, del Govern a què vostè dona suport. I és veritat, es magnifiquen aquelles dades de l'Administració que aporten més recursos; en aquest cas, l'Administració de l'Estat. Enguany, pressupostos d'inversió –no d'execució, pressupostos d'inversió–, el Govern d'Espanya, números rodons: 3.000 milions. Govern de la Generalitat, pressupost d'inversions en infraestructures: 800 milions. I després ens podem fer..., a l'hora de reivindicar el deute, els dèficits, les partides no executades, podem observar algunes trampetes que vostès fan quan fan els números, eh? Calculen, li calculen a l'Estat que l'estoc en infraestructura hauria de ser similar als països europeus, que la fixen en un 2, 2,2 per cent del producte interior brut, i els hi surten unes xifres. I, a partir d'aquí, a reclamar. I, quan mirem els pressupostos de la Generalitat a veure si compleixen això que els hi reclamen als altres, ens trobem que la que vostès posen en els seus pressupostos en matèria d'estoc d'infraestructures és d'un 0,7 per cent. No reclamin als altres el que vostès no s'apliquen. Vostès han detectat –i nosaltres també– que tenim mancances evidents en el sistema ferroviari que dona servei a Catalunya, sobretot amb rodalies. En totes les intervencions que jo faig des d'aquest faristol, quan parlo d'aquest tema, dic: «Només vinc a donar resposta del que està fent actualment el Govern d'Espanya des del juny del 2018 fins ara, en conjunt, eh? M'ha criticat vostè –almenys m'ha semblat escoltar-ho– un pla de rodalies i que, a més a més, no han invertit o no han executat el que estava compromès. Miri, des de l'any 2020..., només li donaré tres xifres, que jo crec que exemplifiquen claríssimament el compromís dels socialistes i del Govern d'Espanya amb les necessitats del país. D'aquest pla, que és un pla de cinc anys –6.300 milions, és veritat–, a dia d'avui hi han executats ja 550 milions, s'han licitat 1.285 milions d'aquest pla i ja estan adjudicats 1.953 milions d'euros. Per tant, un compromís clar del Govern d'Espanya amb solucionar el coll d'ampolla que tenim amb les inversions a Catalunya. Li torno a recomanar més pragmatisme i més baixar de la nebulosa.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
Sí; muchas gracias, presidenta. Quiero iniciar esta intervención, pues, reconociendo y dándoles la razón a aquellos que dicen que no es serio que el Gobierno del PSOE y de Podemos solo invirtiera en Cataluña el año pasado 739 de los 2.068 millones consignados inicialmente. Esto es obvio. No se puede decir que esto es, precisamente, buena gestión. Es obvio que Pedro Sánchez se ha reído de ustedes, que le han dado el apoyo presupuestario, y les ha vuelto a tomar el pelo. En fin, esto es así, no se puede discutir. Los señores de Esquerra sabrán hasta qué punto aceptan este grado de masoquismo y hasta qué punto quieren aguantar en Moncloa a un egocéntrico presidente que no le dice la verdad ni al médico. Esto es una cuestión muy personal; en cuestiones de pareja yo no me quiero meter, y menos si hay espionajes telefónicos de por medio. Francamente, ustedes se arreglarán. De lo que sí que puedo hablar y sí que se ve en esta moción es que es una oda a la mentira y es un falsario conjunto de patrañas para seguir comportándose como plañideras. En su línea. Algunas consideraciones. Una, saben ustedes perfectamente que, por su propia naturaleza, el análisis de los datos de inversión exige de una visión de más de un año, como incluso reconocía el señor Giró ayer. Pero, según la propia IGAE –que es la fuente a la que ustedes se acogen para quejarse de esta baja ejecución–, en los últimos siete años, del 15 al 21, Cataluña ha sido la región de España que más inversión ha recibido. Por eso no utilizan ese dato; por eso solamente se acogen al último año, donde, efectivamente –y les doy la razón–, ha habido una ejecución presupuestaria baja. Pero, si cogen el conjunto de los últimos siete años, no pueden decir lo mismo. Por eso ustedes se acogen al último dato, al que les va bien para mantener su lacrimógeno discurso, el clásico, el separatista. Por lo tanto, es falso que exista una discriminación permanente, sistemática y estructural contra Cataluña, como dicen en el texto de la moción. Conviene recordar –nunca lo incluyen tampoco en sus balanzas fiscales– que el Reino de España le ha dejado 60.000 millones de euros a la Generalitat para que no tenga que cerrar el chiringuito, porque esto está quebrado, si no fuera por las ayudas vía FLA –esos 60.000 millones de euros–, cuestión que nunca incorporan en las balanzas fiscales. También se olvidan del informe de Airef, que a veces también lo utilizan. El conseller Giró lo hizo ayer. El informe llamado «Infraestructuras del transporte 85/2018 dice que Cataluña ha sido la región que más inversión bruta nominal ha recibido de España, con un 15,8; también en términos de inversión media por habitante. Por lo tanto, es falso que haya una discriminación permanente, sistemática y estructural. La única discriminación permanente, sistemática y estructural es la que practican ustedes con los catalanes –ustedes con los catalanes. Tres. Dice: «Hombre, se ponen a dar lecciones los que menos ejecutan las inversiones. [[L'orador mostra un full a la cambra.]] Mire, marzo del 21, un papel que hizo el señor Aragonès –era conseller de Economia–: «Despeses de la Generalitat de Catalunya. Període 2003-2020. Lo publica él, el 21, actualizado. [[L'orador mostra uns gràfics a la cambra.]] Mire cómo cae la ejecución presupuestaria. Es que son ustedes los que no ejecutan, y vienen aquí a darles lecciones a todos los demás cuando son ustedes los que no ejecutan, precisamente, la inversión en la Generalitat de Cataluña. [[Alguns aplaudiments.]] Hablan de deuda histórica. Perfecto. Hablan de deuda histórica. ¿Y la que tienen ustedes con los ayuntamientos? Esa no. Esa no nos interesa. A nosotros nos interesa reclamar el dinero, un dinero ficticio o imaginado, o que todavía ni siquiera se ha contado a Madrid. Pero, con los ayuntamientos, directamente, dice: «No se les debe nada a los ayuntamientos. Bueno, pues algunos pensamos que sí –algunos pensamos que sí. Dice: «Con nosotros habría mejores inversiones en materia de infraestructuras. Sí, sí. Solo hay que ver las infraestructuras en las que han invertido ustedes, lo mucho que han invertido en el metro. Sí, sí, sí, sí. Y que no ha habido desvíos presupuestarios, ¿no? Y las inversiones brutales que ha habido en materia de ferrocarrils, ¿no? Sí, sí, sí. Pero ¿cómo se pueden ustedes presentar aquí como garantía de una mejor inversión? Fondos europeos; ejecución: nueve por ciento, obligaciones. Actual ejecución presupuestaria de las inversiones de la Generalitat: doce por ciento. ¡Doce! ¿Y dan lecciones de ejecución presupuestaria? Yo no voy a utilizar las palabras que escuchaba antes de «ustedes no tienen vergüenza, porque me parece poco correcto, pero, hombre, un poquito de coherencia, por lo menos; menos cinismo, menos lecciones, señores, y más si encima han rechazado el aeropuerto, la B-40 y otros tantos proyectos. Por lo tanto, hombre, un poquito de coherencia. Me gustaría que algún medio de comunicación también hablara algún día de eso, de la ejecución presupuestaria de la Generalitat. Lamentablemente, nunca hablan de eso. Supongo que las subvenciones que ustedes les dan, que ascienden a casi 40 millones anuales, hacen su efecto. Gracias.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula, a continuació, la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Bona tarda, diputats, diputades. Doncs, bé, nosaltres ens hem mirat la moció i, certament, compartim la gran majoria del contingut de la moció i coincidim molt en tots els punts que es presenten. Pel que fa al primer punt, a diferència de VOX, que diu que és totalmente falso el que s'hi diu, en canvi, nosaltres creiem que és una veritat com un temple, el que s'hi diu, que és que el Parlament constati que hi ha hagut una denúncia, hi ha hagut una discriminació permanent i sistemàtica de Catalunya i el conjunt dels Països Catalans. I reforcem això del conjunt dels Països Catalans perquè ens agrada molt que, a l'hora de fer la moció, vostès hagin tingut en compte el marc dels Països Catalans, perquè entenem que aquest marc dels Països Catalans, precisament, és molt interessant de tenir en compte quan estem parlant d'infraestructures. Pel que fa al segon punt, que es considera especialment greu la incapacitat d'executar les inversions pressupostades per Renfe i Adif, imprescindibles per fer front a l'emergència climàtica i donar sortida a la classe treballadora d'aquest país, doncs, evidentment, això també ho compartim molt. Avui ens trobem amb l'execució d'un pla de rodalies a través d'una oficina de rodalies que es troba aquí, al costat de l'estació de França, que és la sucursal de la direcció de la Secretaria d'Estat d'Infraestructures, i des d'allà es va fent un seguiment de les licitacions, dels concursos, dels informes, de les construccions. Entenem que això on estaria en bones mans seria en mans de la Generalitat. Ja vam veure què va passar amb el pla de rodalies del 2008, que va ser un autèntic desastre, on es posava una xifra de milions absolutament astronòmica i a l'hora de la veritat no es va executar gaire res. I estem una mica preocupats, perquè precisament aquest marc de rodalies fixa uns tempos, unes temporalitats que van, u, a actuacions immediates i després a actuacions del 2026 al 2030. Per nosaltres no ens podem permetre el luxe d'estar en termes de 2026 a 2030, en què aquesta oficina de rodalies, tutelada per la Secretaria d'Infraestructures de Mobilitat, doncs, encara estigui en mans del Govern i no en mans de la Generalitat. Sí que és veritat que la Generalitat també té coses a fer, perquè la Generalitat pot construir ferrocarril, trams de ferrocarril i, malauradament, això no ho ha fet. I si ens hem d'esperar al que preveu aquest pla de rodalies, doncs veiem que només hi ha previstos cent vint quilòmetres de nous rails, no?, on circular els trens. Per tant, les xifres són irrisòries, i amb tot el que veiem d'escenari no podem fer front a donar sortida a la necessitat aquesta que tenim de transport públic col·lectiu. En qualsevol cas, nosaltres el que sí que necessitem de forma urgent és que Renfe a Adif, Adif a Renfe..., perquè tot és la mateixa cosa, el que passa, que no mai saps què decideix un i què decideix l'altre, però recordem que tots dos són empreses públiques de l'Estat espanyol. El que volem és que faci el favor de posar en funcionament els cent un nou trens que ja hi ha fets, que ha fet la fàbrica Alstom i que els posin en circulació. I això, que facin, si us plau, el favor de no condicionar-ho a la subscripció de cap conveni marc, perquè ja suportem dèficits en infraestructures d'anys i panys perquè a sobre ara condicionin que entrin en funcionament nous trens al fet que es firmi un nou contracte marc. Perquè és que, per què s'ha d'adjudicar el nou contracte marc a rodalies o Renfe? Potser l'execució i el servei es donaran a un altre ens, a una empresa pública catalana, per exemple. També volem ressaltar el punt de la moció número 4, on es diu que no es pot condicionar la falta d'execució ferroviària a noves infraestructures viàries. Nosaltres entenem, fem la lectura que Esquerra Republicana, en aquest punt de la moció, està dient de forma clara i diàfana no al Quart Cinturó. I el que els hi demanem, si us plau, és que convencin els seus socis de govern perquè també facin el favor de tirar a la paperera aquest projecte del Quart Cinturó, que, com recordarem, és un projecte que es va idear fa trenta anys enrere i que a data d'avui no té cap tipus de sentit. Pel que fa al punt cinquè, relatiu a aquesta necessitat que el Ministeri de Transports executi durant el 2022 i al llarg del 2023 tota una sèrie de pressupost, nosaltres volem recordar que fa uns mesos la CUP va portar a votació una moció també relativa a les infraestructures que es va aprovar i on hi havia un compromís d'agafar el servei com a més tard el 30 de setembre del 2020. Per tant, no podem esperar al 2023. Gràcies.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, presidenta. Bé, ens presenten una moció sobre el dèficit en inversions de l'Estat amb Catalunya, una moció que té vuit punts. Jo diria que la meitat fan una diagnosi de la situació, una constatació d'evidències, diria jo, que òbviament el nostre grup parlamentari no hauria escrit de la mateixa manera, però que, en qualsevol cas, compartim, i per això votarem a favor de tots aquests punts. També, i especialment, del punt en què manifesten que aquest dèficit d'inversió no es pot compensar amb promeses d'infraestructures viàries obsoletes com el Quart Cinturó. I, si us plau –i això va per tots dos governs–, inverteixin ja d'una vegada en ferrocarril al conjunt del país. Les deficiències són enormes, i les oportunitats, en canvi, són gegants. És evident que els nivells d'execució pressupostària de l'Estat a Catalunya són del tot inacceptables. No només a Catalunya, amb el trenta-cinc per cent d'execució, sinó al conjunt dels Països Catalans; al País Valencià, un quaranta-dos per cent. És obvi també que aquesta és una situació estructural i sistèmica, i que s'ha produït amb diferents governs, tant quan el Ministeri de Foment estava en mans del Partit Popular com quan el Ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana està en mans del PSOE. Ara, tenim també un altre problema, eh? Sentia ahir la interpel·lació del diputat Terrades, que ja tindrem temps de debatre la setmana vinent, però posava de manifest que la prioritat del PSC, com la de Junts per Catalunya, són les infraestructures viàries del passat, és la B-40, és la variant de les Preses, etcètera. Per tant, siguem clars amb les infraestructures; a banda de desinversió –per cert, desinversió tant de l'Estat com de la Generalitat–, tenim un problema de model. El percentatge d'execució del PP i del PSOE és similar –dels pressupostos–, això és cert. Però el model d'infraestructures de Junts per Catalunya i del PSC també és el mateix model. Per tant, aquestes són les coses. I aquest model ja els dic jo que no és fer de Catalunya un país de trens, que és el que nosaltres defensem. En qualsevol cas, davant d'aquestes dades d'execució pressupostària, el que nosaltres creiem que no val i que és intolerable són declaracions com les de la ministra Raquel Sánchez l'altre dia. I no cal establir cap comparació ni amb Madrid, ni amb Castella - la Manxa, ni amb Aragó. Simplement, quan el percentatge d'execució d'un pressupost és del trenta-cinc per cent, vostè té un problema, sigui del govern que sigui. I quan hi ha un problema calen –calen– solucions. En aquest sentit, nosaltres entenem que el grup proposant, amb aquesta moció, planteja també algunes solucions, i creiem que això és d'agrair i, de fet, ho volem posar en valor. Algunes d'aquestes propostes no les compartim; d'altres, moltes d'elles, sí, i segurament en trobem a faltar algunes. Però a mi m'agradaria centrar-me en la línia de les solucions. Solucions que, al nostre entendre, requereixen les dues parts del conflicte entre Catalunya i Espanya i, per tant, els dos governs. Deixi'm apuntar quatre línies de solució. La primera, guanyar sobirania. Estem d'acord que amb el traspàs de rodalies, que des de la proximitat i decidint des de Catalunya prendrem millors decisions i respondrem millor als problemes de la gent. La segona, un nou model de finançament, perquè, si traspassem rodalies i altres serveis, al final haurem de pagar-ho, això. I, per tant, quan vulguem invertir, necessitarem recursos, i per tenir més recursos és evident que el que ens cal és un nou sistema de finançament. Sense un nou model de finançament, després tampoc podrem fer aquelles inversions que el sistema ferroviari necessita, tant aquelles que avui en dia depenen de l'Estat com aquelles que avui en dia també depenen de Catalunya, com són, per exemple, tots els projectes de tren tram que nosaltres estem plantejant. Tercera línia de solució: mecanismes de coordinació i col·laboració en general, però mecanismes de col·laboració i coordinació entre governs. Nosaltres els hi plantejàvem una oficina de control i seguiment de l'execució de les inversions en infraestructures amb participació de l'Estat, de la Generalitat i de les administracions locals, i amb mecanismes de participació dels agents econòmics i socials. Creiem que aquestes línies de col·laboració poden ser vies de solucions. Però també aliances amb altres territoris. Ho dèiem abans: si els territoris que pateixen aquest baix grau d'execució pressupostària i de desinversió en infraestructura són al conjunt dels Països Catalans, per què no ens aliem amb el País Valencià, amb les Illes Balears per, conjuntament, buscar solucions i buscar també nous mecanismes de finançament per a aquests territoris? Nosaltres creiem que aquí també hi ha una via de treball que cal explorar. I última línia de solució: fer, executar des d'aquí i des d'allà. I aquí és cert que nosaltres veiem que el pla de rodalies 20-30 en els propers anys ha d'aportar solucions, i que s'estan licitant un munt d'obres que en els propers anys han de veure com la cosa canvia. També volem que des del Govern de la Generalitat es comenci a invertir ja d'una vegada en infraestructura ferroviària, cosa que fa molts i molts anys..., de fet, jo diria que no s'ha fet gairebé mai. Gràcies.
En nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. Bien, yo creo que esta es una moción que va un poco en los mismos términos que la que ya hemos debatido esta mañana, que había presentado el Grupo de Junts. Yo creo que estamos viviendo en esta legislatura un fenómeno que yo he criticado muchas veces desde esta tribuna, pero que veo que esto sigue. O sea, no solamente ustedes se interpelan a sí mismos, cosa que, bueno, yo no había visto en otras legislaturas –quizá interpelaciones, sí–..., pero ya presentarse moción a sí mismos..., un poquito extraño. Pero con esto ustedes han ido un pasito más allá, han subido un escalón: no solamente ya se interpelan entre sí, sino que es que, además, utilizan las interpelaciones y las mociones para seguir con ese pulso interno que tienen ustedes entre los socios de gobierno, ¿eh?, con puyas ya y recaditos incluidos, como hemos visto esta mañana, que a mí, sinceramente, me ha parecido bastante bochornoso, no sé. Hace unas semanas conocíamos que el Departamento de Presidencia había contratado un mediador para intentar limar asperezas entre los grupos; pues yo creo que está claro que la terapia de pareja no está funcionando, y estas mociones son prueba de ello. Harían bien en ponerse de acuerdo, como mínimo; ya que se interpelan a sí mismos, como mínimo ponerse de acuerdo entre los socios de gobierno. Nosotros hemos votado en contra, esta mañana, de la otra moción. Es verdad que esta concreta un poco más los puntos, pero ustedes siguen con el mismo relato victimista de siempre: hablan de discriminación permanente, vuelven a hablar de ese ente fantasma que se han inventado ustedes de los Països Catalans, discriminación sistemática del Estado... Bueno, pues habría que ver también, por ejemplo, la discriminación que hay entre territorios en Cataluña; habría que ver también qué hacen ustedes con el presupuesto que no ejecutan. Porque es verdad que hay una falta de ejecución de los presupuestos, no solamente de este último Gobierno, sino también reconocemos que de los anteriores, pero es que ustedes no se quedan cortos: la media de falta de ejecución del presupuesto de la Generalitat es de un veinticuatro por ciento. Entonces, ese dinero, ¿dónde va? Ustedes, ¿dónde se lo gastan? Ese dinero, ¿lo devuelven, como ustedes le están pidiendo al Estado? Ustedes, en esta moción, piden, por ejemplo, que se haga un fondo de compensación para corregir las pérdidas económicas de esos presupuestos no ejecutados. Vale. Con los que no ejecuta la Generalitat, ¿con eso qué hacemos? ¿Van ustedes también a crear un fondo de compensación de estas características o no? ¿O consejos vendo, pero para mí no tengo? Porque ustedes son mucho de esto, de escurrir el bulto propio mientras van dando lecciones a los demás. Desde luego, como ya les digo, nosotros, esta mañana, hemos votado en contra, y no vamos a dar, pues, cobertura a este tipo de mociones, que, insisto, no tienen ningún sentido. Ustedes pueden negociar perfectamente con sus socios; ustedes han sido socios preferentes en los presupuestos, en los últimos presupuestos del Gobierno de Pedro Sánchez. Y, si luego el señor Sánchez no cumple con lo pactado, vayan ustedes allí y se quejan, pero no vengan aquí a volvernos a soltar el rollo de siempre. Muchas gracias.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, presidenta. Li desitjo una ràpida millora del seu constipat. Diputades, diputats... Bé, avui Esquerra Republicana ens presenta una moció sobre la no execució o la infraexecució de l'obra pública de l'Estat a Catalunya, que compartim en tots els seus punts. Aquest debat d'avui ve originat per un escàndol produït fa unes setmanes, quan, arran de la publicació que va fer de dades del ministeri d'economia de Madrid de la inversió executada per territoris, vam descobrir..., i vam tenir una mica de llum a la foscor. És a dir, la inversió efectivament realitzada no pressupostada a Catalunya havia estat del trenta-cinc per cent del que s'havia previst; en canvi, a Madrid, del 184 per cent. Per tant, doncs, va haver-hi un escàndol social, mediàtic, sindical, diguem-ne, perquè s'accelera la secular discriminació en aquest sentit. Fa dos anys, l'Airef, que és un organisme de l'Estat espanyol, no de la Generalitat, també va publicar un informe de rodalies –que trobaran a internet fàcilment–: de l'any 90 al 2018, la Comunitat de Madrid, que representa només l'u per cent de la superfície de l'Estat, va rebre el cinquanta per cent en trenta anys de tota la inversió estatal en rodalies. Per exemple, una altra dada: a rodalies, des de l'any 91, a Madrid s'hi han construït vuitanta quilòmetres i divuit estacions, i a Catalunya, zero quilòmetres. Clar, llavors, a vegades, des de la dreta, es diu: «Aquesta és una campanya molt eficaç del separatisme. No, les dades són publicades des dels ministeris i des del propi Estat espanyol. I la inversió pública és una petita part de les balances fiscals que de fa molts anys que no es publiquen. I en aquest sentit, doncs, senyor Nacho Martín Blanco, aquest matí vostè deia una part de la veritat: efectivament, els impostos els paguen les persones, físiques i jurídiques, però les inversions es fan en els territoris. Madrid: vuitanta quilòmetres de rodalies, divuit noves estacions; Catalunya: zero. I aquest és un fet objectiu, que ens agradarà o no –aquí tenim diferents opinions–, però que cada vegada més i més catalans estan percebent, constatant, que hi ha un maltractament. Jo recordo l'any 2005 un debat amb Ángel de la Fuente, un economista asturià, quan començava el debat de l'Estatut i les balances fiscals. I ell va reconèixer públicament: «El Estado... Si no es publiquen les balances fiscals –i amb això estàvem d'acord–, «el Estado perderá el debate por incomparecencia. Una frase que recordo perfectament. 14 de febrer de l'any 2021, cinquanta-dos per cent. I aquesta és una dada que no existia l'any 2005. I, en aquest sentit, és interessant, el que tenim aquí entre mans. Jo no sé si vostès han pensat fins a quin punt la percepció de discriminació econòmica ha mogut les independències. Estats Units van incrementar l'impost del te i es va produir la declaració d'independència, a través d'una guerra. A Londres no hi havia cap sensació de que estaven maltractant les seves colònies, i allà parlaven la mateixa llengua, però va ser la gota que va fer vessar el vas. I, en aquest sentit, jo no sé què passarà en el futur –no sé què passarà en el futur–, però aquest és un fet. Foment del Treball, per exemple, ha publicat uns informes molt contundents sobre aquesta qüestió, com també Foment del Treball fa més de cent anys reclamava el concert econòmic per a Catalunya. Vostès poden il·legalitzar la presidenta del Parlament. Vostès poden il·legalitzar partits polítics, com passarà aviat. Vostès poden il·legalitzar una majoria creixent de catalans, però la causa objectiva del maltractament fiscal i inversor vostès no l'estan corregint, per bé que hi han alguns certs esforços i hi ha una certa voluntat, reconeixement, que es fan des del Govern espanyol. Això no ho negaré. Ara hi ha un nou director general, que venia de la Generalitat, que intenta fer tot el que pot. Però, saben què passa? El conde de Romanones ho va dir l'any 1916: «Ustedes hagan la ley, que yo haré el reglamento. I, un cop està feta la llei, hi han uns alts funcionaris que són molt diligents accelerant les obres en algunes regions, i el túnel de Vallirana triga vint anys per fer deu quilòmetres. I aquest és un fet objectiu, que ens pot agradar o no, però que més i més catalans tenen la percepció de que això va així. I, per tant, doncs… Per cert, l'any 1916 la Lliga Regionalista, com que el Govern espanyol no complia els seus compromisos amb Catalunya, va bloquejar sistemàticament tots els projectes de llei del senyor Romanones. Ho dic..., Esquerra Republicana, els hi dono una idea, més que res perquè, si no estem contents del progrés... És a dir, el president Aragonès no pot demanar el microxip, el PERTE dels microxips, o els Jocs d'Hivern la consellera Vilagrà, que jo hi estic molt d'acord. Primer, el que s'ha de fer és condicionar el vot. Primer, vostès el que han de fer a Madrid és condicionar a la prèvia aprovació... Perdó, m'he fet un embolic en aquests últims segons. [[Rialles.]] Ho diré. Vostès el que han de fer és: «Primer, senyor Sánchez, compleixi amb els Jocs i passi el PERTE; després, tindrà els nostres vots, i no al revés. Moltes gràcies.
Doncs, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, presidenta. Els consells del senyor Tremosa sempre són dignes de tenir en compte, encara que no sempre s'hagin de seguir al peu de la lletra. A veure, avui hem tingut només una única esmena. I jo agraeixo que el Grup de Ciutadans presenti esmenes, perquè almenys explicita la seva posició. La resta m'ha fet comentaris, alguns d'ells molt interessants i que jo puc compartir. Alguns, evidentment, tot lo contrari, o molts. Però, en qualsevol cas, amb relació a l'esmena per atenció també parlamentària... El que passa és que la seva esmena, senyor Blanco, el que diu és: «Ríndanse, que és el que ens diuen quasi sempre. Bé, el fet de que vostès ens diguin «ríndanse, naturalment, es converteix en un estímul per a tot el contrari. De manera que nosaltres anem creixent, perquè ens sembla que, en canvi, el concepte rendició més aviat podríem considerar que està afectant amb una certa consistència i gradualitat i intensitat la seva formació política. I em sembla que no... Em sap greu, però no crec que estiguem lluny d'aquesta realitat. Nosaltres, efectivament, els Països Catalans... Mirin la sèrie. Mirin la sèrie sencera dels últims anys i mirin el que passa. I mirin lo que passa al País Valencià, mirin lo que passa a les Balears i mirin lo que passa a Catalunya. I no aquest any, sistemàticament. Mirin la sèrie. Ara no tenim temps de tornar a... No ens podem quedar amb una pura exposició de dades, que a mi sembla que estan clares. Les tenim conegudes, estan acreditades. No crec que..., no ens impressionen amb les seves construccions estadístiques. Les dades són oficials, són públiques, són conegudes. Em sembla que estem... La desviació de la mitjana estatal de les inversions amb relació a Catalunya és perfectament suficient com a dada aclaridora. Sempre estem deu, quinze, vint punts per sota. I em sembla que no cal anar més enllà. Senyor Terrades, jo li agraeixo també els seus criteris. No sé si consells. Però bé, és curiós, perquè ha utilitzat una expressió que jo utilitzava l'altre dia amb relació a la seva formació, però la constato. Està bé. «Vostès estan passant del socialisme democràtic al pragmatisme d'estat. És la seva divisa, «pragmatisme d'estat. Molt bé, d'acord. En prenem nota. Ja sabem on som cadascú. Vostès estan cada cop més en aquest centredreta pragmàtic, molt pragmàtic, amb una exhibició de pragmatisme que, evidentment, es contradiu amb l'interès general d'aquest país, de les nostres ciutats i de Catalunya. De manera que moltes gràcies a tots vostès per la reflexió. Nosaltres seguirem aprofundint en la defensa, en la reivindicació i en la proposta sobre la taula de vies concretes de reparació com les que estem presentant en aquesta moció. Gràcies.
Molt bé, doncs, acabat el debat, procedirem a la votació de les mocions que hem substanciat aquesta tarda. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els jutjats de pau com a garants del servei de justícia de proximitat (continuació)]] [[302-00163/13]] Començarem votant la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els jutjats de pau com a garants del servei de justícia de proximitat. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 98 punts a favor i 33 vots en contra. Votem ara el punt 2.a. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 83 vots a favor, 39 vots en contra i 10 abstencions. Votem ara el punt 2.b. Comença la votació. I aquest punt ha quedat aprovat amb 75 vots a favor, 39 vots en contra i 18 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seva política per a donar suport als treballadors inscrits al règim especial de treballadors autònoms (continuació)]] [[302-00164/13]] Votarem, seguidament, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política per a donar suport als treballadors inscrits al règim especial de treballadors autònoms. Comencem votant els punts 11, 15 i 16. Comença la votació. Aquests punts no han quedat aprovats amb 12 vots a favor i 120 vots en contra. Votem els punts 12 i 19. Comença la votació. Aquests punts tampoc han quedat aprovats amb 12 vots a favor, 114 vots en contra i 6 abstencions. I votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts de la moció tampoc han quedat aprovats amb 18 vots a favor i 114 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la desinversió crònica de l'Estat a Catalunya (continuació)]] [[302-00165/13]] I, finalment, votem la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la desinversió crònica de l'Estat a Catalunya. M'ha demanat la paraula, senyora Vinyets?
És que, perdoni, no hem demanat la necessitat de votació separada del punt número 2.
D'aquesta moció?
Sí.
D'acord. Molt bé. Doncs votarem, en primer lloc, el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 72 vots a favor, 51 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 7. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 73 vots a favor, 51 vots en contra i 8 abstencions. I, finalment, votem la resta de punts de la moció. Comença la votació. La resta de punts també han quedat aprovats amb 81 vots a favor i 51 vots en contra. Aixequem la sessió, i a les sis els emplaço al proper ple extraordinari. Gràcies.