Mødet er åbnet. Der er i dag følgende meddelelser: Helle Thorning-Schmidt (S) har meddelt, at hun ønsker at nedlægge sit hverv som næstformand fra den 3. februar 2016. Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg samtykke som givet. Det er givet. Til at indtræde i Præsidiet som 1. næstformand i stedet for Helle Thorning-Schmidt har vedkommende gruppe udpeget Henrik Dam Kristensen. Den pågældende er herefter valgt. Udenrigsudvalget har afgivet: Beretning om regeringens manglende efterlevelse af folketingsbeslutningsforslag nr. B 21. 3). Beretningen vil fremgå af folketingstidende.dk. I dag er der så følgende anmeldelser: Beskæftigelsesministeren (Jørn Neergaard Larsen): Lovforslag nr. L 113 (Forslag til lov om ændring af lov om aktiv socialpolitik, lov om individuel boligstøtte, integrationsloven og forskellige andre love. Pernille Skipper (EL), Peter Kofod Poulsen (DF) og Josephine Fock (ALT) m.fl.: Lovforslag nr. L 114 (Forslag til lov om ændring af lov om offentlighed i forvaltningen. Titler på de anmeldte sager vil fremgå af folketingstidende.dk (jf. ovenfor).
Inden vi går i gang med spørgerunden, skal jeg meddele, at der ikke er medspørgere på spørgsmål 1 og 6. Det er spørgsmål nr. S 561 og S 571. Så går vi i gang, og det første spørgsmål er til finansministeren fra Mattias Tesfaye, Socialdemokraterne.
Værsgo.
Er det regeringens ambition kun at sætte huslejen ned i det kommende byggeri af ældreboliger, eller skal huslejen også sættes ned i det eksisterende ældrebyggeri, idet ministeren i forbindelse med finanslovsbehandlingen før jul udtalte, at regeringen straks i det nye år ville afholde møde med Kommunernes Landsforening med det overordnede mål at sætte huslejen i ældreboliger ned?
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Jeg kan oplyse, at regeringen vil arbejde for at øge effektiviteten i såvel drift som opførelsen af nye almene boliger. Det vil vi for at reducere omkostningerne og herigennem muliggøre et lavere huslejeniveau. Jeg vil desuden henvise til, at regeringen og KL i økonomiaftalen for 2016 har aftalt, at der skal afdækkes barrierer for at tilvejebringe billige almene boliger, og at parterne i fællesskab skal se på sammenhængen mellem beslutningskompetence og finansieringsansvar. I dette arbejde vil vi både se på det eksisterende almene byggeri og på det almene nybyggeri, herunder ældre- og plejeboliger. Derudover er der tidligere blevet nedsat en arbejdsgruppe med parterne på boligområdet, der skal komme med forslag til et måltal for effektivisering af driften i den almene boligsektor. En mere effektiv drift skal understøtte en billigere husleje til gavn for beboerne i det eksisterende byggeri, herunder også i ældreboliger. Men det er en langsigtet indsats, og det vil kræve, at alle parter på området bidrager, hvor de kan.
Spørgeren.
Tak for svaret. Årsagen til, at jeg spørger, er, at man i forespørgselsdebatten den 6. december 2015 havde en diskussion om netop det her, hvor jeg kunne høre fra Dansk Folkepartis ordfører, at det var væsentligt, at huslejen også blev sat ned i det eksisterende byggeri. Men da jeg så spurgte finansministeren, svarede han, at det jo nok ville blive svært, og at det derfor kun ville være i det kommende byggeri. Nu kan jeg så forstå på finansministeren, at diskussionerne med KL også skal handle om at effektivisere driften af den almennyttige boligsektor. Derfor vil jeg gerne følge op med et spørgsmål om, hvorvidt regeringen har ambitioner om, at de besparelser, der kan sikres ved en effektivisering af driften, kan blive tilsvarende det, som boligydelsen skal sættes ned med.
Ministeren.
Det er rigtigt, at det jo ikke er regeringen, der fastsætter huslejen, hverken i de nye eller i de eksisterende boliger. Men det er vores opfattelse, at der er et potentiale i forhold til at nedbringe huslejen i almene familie- og ældreboliger gennem en effektivisering af den løbende drift, og det vil vi meget gerne understøtte. Det er jo derfor, vi har et arbejde herom sammen med parterne på området. Så en del af øvelsen vil selvfølgelig også være at se på, hvordan vi kan billiggøre driften i de eksisterende boliger og dermed jo også sikre en lavere husleje.
Spørgeren.
Jeg kan jo forstå på regeringens parlamentariske grundlag, at årsagen til, at det var okay for Dansk Folkeparti at medvirke til en ret markant reduktion i boligydelsen, var, at det også samtidig var aftalt, at regeringen skulle arbejde for, at huslejen skulle sættes tilsvarende ned, sådan at det, der stod på bundlinjen for de ældre, for pensionisterne sådan set var det samme. Derfor er jeg selvfølgelig interesseret i at finde ud af, om finansministeren selv tror på, at effektiviseringerne af driften i den almene boligsektor kan nå en tilsvarende beløbsstørrelse, som boligydelsen skal sættes ned med, for at bundlinjen for pensionisten bliver den samme.
Ministeren.
Det er jo et problem på flere niveauer. Den ene øvelse er at undersøge, hvordan vi kan indhøste nogle effektiviseringsgevinster ved driften. Den anden øvelse består i at se på kravene til ældreboliger, og hvordan huslejen beregnes i de byggerier, der skal komme i de kommende år. Det er jo der, vi skal prøve bl.a. at undersøge mulighederne for, at byggeriet kan gennemføres billigere. Men man må jo også se på, hvad det er for omkostninger, man i det samlede budget kan indregne i huslejen til den ældre. Ved nyere ældreboliger bygges der jo ofte en del faciliteter i tilknytning til det byggeri, og det er så den ting, vi er ved at analysere i øjeblikket.
Spørgeren.
Jeg kan kun bakke op om, at man foretager den analyse. Jeg er også selv af den opfattelse, at meget af det byggeri, der bliver bygget i den almene sektor, er for dyrt og både kan bygges og drives billigere, end det bliver nu. Men skal jeg forstå finansministerens svar sådan, at der ikke bliver taget nogen politiske initiativer i forhold til omlægninger i det eksisterende ældrebyggeri, som er bygget og finansieret, og som huslejen jo betaler af på – altså at de besparelser, der kan være på det eksisterende byggeri, kun kan komme fra effektiviseringer af driften og ikke ved en omlægning af selve finansieringen af byggeriet og dermed forrentningen af den gæld, der er i byggeriet?
Ministeren.
Jeg skal ikke kunne afvise, at man ved omlægning af gælden kan sikre en billigere finansiering. Det må den enkelte kommune jo sørge for, havde jeg nær sagt, altså at finansiering af de her boliger er den billigst mulige. Men det, vi kigger på, er jo sådan set de fremtidige krav til de her boliger og den måde, man beregner huslejen på. Set fra et statsfinansielt synspunkt er det jo et område, hvor udgifterne er stærkt stigende, ikke mindst i forbindelse med den demografiske udvikling, vi vil opleve i de kommende år. Derfor ligger der jo rigtig, rigtig mange penge gemt i det her, og derfor er det en vigtig opgave at sikre, at vi kan lave byggeriet billigere.
Tak til ministeren. Det næste spørgsmål er til kulturministeren, og det er stillet af hr. Mogens Jensen, Socialdemokraterne.
Værsgo.
Jeg læser spørgsmålet op: Vil ministeren redegøre for, om han er enig i, at egnsteatre og små storbyteatre skal være skattemæssigt ligestillet med landsdelsscenerne, således at deres virksomhed skal betragtes som almennyttig, og deres offentlige tilskud derfor ikke skal beskattes?
Kulturministeren.
Det er jo altså skatteministeren, der er minister for skatter, men selvfølgelig berører det Kulturministeriets område, og derfor har mine embedsmænd også været i dialog med SKAT og med Skatteministeriet for at få belyst sagen nærmere. Skatteministeren har jo for nylig besvaret to spørgsmål om det samme emne. Her forklarede han, at han nu i første omgang vil have afdækket praksis på området for at se, om og i så fald hvorfor der er forskel i beskatningsreglerne for teatre, og jeg synes, det er betryggende, at Skatteministeriet nu går i tænkeboksen. Så kan jeg forstå, at spørgeren mener, at det er afgørende, om teatrene er almennyttige, men sådan er det altså ikke. Ifølge Skatteministeriet er det ikke spørgsmålet om almennyttighed, der har betydning for beskatningen. Det afgørende er, om teatret har indtægter af erhvervsmæssig karakter, som f.eks. entreindtægter. Som reglerne ser ud i dag, er teatret skattepligtigt, uanset om deres virksomhed har almennyttig karakter. Jeg er meget glad for, at skatteministeren nu vil afdække området. Hvis det viser sig, at der kun er ganske få skatteindtægter forbundet med skattepligten, og at den til gengæld pålægger teatrene store administrative byrder, kan der jo være grund til at se på, om teatrene skal undtages fra skattepligten, på samme som f.eks. museerne er undtaget fra skattepligten. Og jeg har forstået på skatteministerens svar her til Folketinget, at han mest hælder til, at alle teatre undtages fra skattepligten, men det kræver altså en lovændring og et flertal blandt de politiske partier. Men som sagt vil han nu først afdække praksis, og så vil der senere blive lejlighed til at drøfte sagen.
Hr. Mogens Jensen.
Tak til ministeren. Jeg skal ærlig indrømme, at da jeg stillede det her spørgsmål, var jeg faktisk ikke klar over, at skatteministeren havde besvaret spørgsmål her i salen, så det har jeg selvfølgelig læst op på siden hen. Og det er jo ikke, fordi vi skal stå her og stille de samme spørgsmål om de samme ting, men nu synes jeg så, at det er relevant nok, at kulturministeren også involveres, og det er også derfor, jeg er ude efter at høre kulturministerens holdning til sagen. For godt nok er det skatteministeren, der afgør, men kulturministeren kan jo give et godt råd til sin kollega. Og jeg forstår så, at kulturministeren – og det vil jeg godt bede kulturministeren bekræfte – er enig i skatteministerens udsagn her i salen om, at det ville være en god ide, og at han hælder til, at der ikke skal ske beskatning af teatrene.
Kulturministeren.
Jeg synes, vi skal være glade for, at skatteministeren her i Folketinget har svaret, at han hælder mest til, at alle teatre undtages fra skattepligten. Det er faktisk for en skatteminister at gå meget langt. Og jeg kan kun være enig med ham og også glad for, at han har et skarpt blik for problemstillingen, nemlig for det mærkelige i, at store teatre ikke beskattes, og små teatre bliver beskattet, og dermed er jeg så foreløbig tilfreds.
Hr. Mogens Jensen.
Nu er kulturministeren jo minister for teatrene. Og derfor synes jeg måske, det ville være fint, hvis kulturministeren så gav sin mening til kende, og her i dag er det jo uden risiko at gøre det, når skatteministeren selv udtaler, at han er positiv over for, at teatrene ikke skal betale skat. For der vil jo så være den groteske situation, at de kommer til at betale skat af det offentlige tilskud, de får, og som jo skal gå til kultur. Er ministeren ikke enig i, at det er uhensigtsmæssigt, og at der bør være en skattefritagelse?
Kulturministeren.
Når jeg her har glædet mig over, at skatteministeren hælder til den opfattelse, at de små teatre ikke skal være skattepligtige, så er det naturligvis, fordi jeg er ganske enig med skatteministeren.
Hr. Mogens Jensen.
Se, så er jeg meget tilfreds med det svar, jeg har fået fra kulturministeren i dag. Og jeg synes, vi bare skal konstatere, at det for alle, tror jeg, har været mærkeligt at observere, at der har været en skattepraksis gældende for landsdelsscenerne og en anden praksis for egnsteatrene og de små teatre, og at det selvfølgelig er uholdbart. Derfor glæder det mig, at også kulturministeren er enig i, at der skal være ligestilling, og at den kan gå ud på, at de så ikke betaler skat af deres offentlige tilskud.
Kulturministeren.
Så kan skatteministeren, spørgeren og jeg jo glæde os sammen.
Det er da en dejlig dag. Vi går videre til det næste spørgsmål, og det er også af hr. Mogens Jensen, Socialdemokraterne, til kulturministeren.
Værsgo.
Her er jo noget, som skatteministeren i hvert fald ikke har svaret på. Men nu kommer spørgsmålet: Agter ministeren at afskaffe den gratis adgang for befolkningen til at opleve udstillingerne på Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst?
Kulturministeren.
Den gratis adgang blev indført for 10 år siden, hvor det blev gratis at gå på Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst. Det blev indført for at gøre det mere attraktivt at besøge de to museer. Det har mange benyttet sig af, også rigtig mange turister i København, fordi de naturligvis også vil se udstillingerne på de to statslige hovedmuseer. Jeg ved, at nogle af dem har udtrykt overraskelse over, at det var gratis – det er man jo ikke vant til i udlandet. I forbindelse med indførelsen af det generelle omprioriteringsbidrag på 2 pct., som jo bl.a. gælder museumsområdet ligesom alle de øvrige statslige driftsområder, har de to museer henvendt sig for at få mulighed for at genindføre entrebetaling for voksne – det vil sige: sikre museernes mulighed for at opretholde et passende aktivitetsniveau. Den anmodning har jeg ikke taget stilling til endnu; det er en vigtig og principiel beslutning, så jeg har ikke et endeligt svar på, hvad regeringen beslutter at gøre, men jeg forventer, at jeg inden længe kan give de to museer en tilbagemelding på deres anmodning. Jeg er selvfølgelig meget optaget af at skabe balance mellem adgangen til vores fælles kulturarv og vores kulturinstitutioners økonomiske vilkår, og derfor er det vigtigt, at vi nu tager den tid, der skal til, for at få sagen drøftet godt igennem.
Hr. Mogens Jensen.
Tak for besvarelsen. Jeg vil blot lige sige omkring det med gratis adgang, at vi jo ved, at der er mange museer i England, i Washington – det var faktisk dér, vi hentede inspiration, så det er jo ikke fremmed for andre lande – hvor man har gratis adgang til museerne, fordi det rent faktisk giver en større del mulighed for, det har i hvert fald den effekt, at gå ind at opleve museerne. Det har vi jo også set her, og det vil jeg godt bede ministeren om at bekræfte, altså at vi har set en rigtig flot udvikling i besøgstallet både på Statens Museum for Kunst og på Nationalmuseet, da der blev indført gratis adgang under VK-regeringen. Det var jo en borgerlig regerings forslag. Man havde godt nok lånt lidt fra Socialdemokraterne, og det er jo fint, at vi på den måde kan hjælpes ad, men det var jo en borgerlig regerings forslag. Og det betød jo umiddelbart, at besøgstallet for Nationalmuseet i 2005-2006, hvor det her blev indført, steg fra 539.000 til 696.000 besøgende. Og for Statens Museum for Kunst blev besøgstallet mere end fordoblet fra 254.000 til 412.000 besøgende, altså en enorm udvikling i publikumstallet. Det er bare det, jeg vil bede ministeren om at bekræfte, altså at det har været tilfældet, og at vi jo ved at indføre betaling risikerer, at langt færre ønsker at besøge museerne. Kunne jeg ikke have ret i det?
Kulturministeren
Der var tale om næsten Jeg vil bare ikke i dag argumentere hverken for eller imod. Jeg har ikke taget stilling, men jeg håber, at jeg kan tage stilling i løbet af ret kort tid. Når man får en henvendelse fra landets to største museer, som jeg tror det er, skal man jo ikke lige svare med et håndkantslag; så synes jeg, man skal tænke grundigt over sagen.
Hr. Mogens Jensen.
Jeg betragter det som et tilsagn, og ellers må ministeren jo sige noget andet, men et tilsagn om, at udsagnet er rigtigt, at den her gratis adgang har medført en markant fremgang i gæsteantallet på Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst. Vi ved jo ikke helt noget om, hvilke grupper det så er, altså om vi også oplever, at nogle fra svagere økonomisk stillede familier i højere grad besøger museerne. Det kunne være interessant at få svar på, men det tror jeg på er tilfældet. I hvert tilfælde vil jeg spørge ministeren, om der ikke også kunne være den risiko ved at indføre betaling, at det i endnu højere grad vil afholde svagere økonomisk stillede familier fra at besøge museerne.
Kulturministeren.
Det er absolut et argument for gratis adgang, hvis det er af stor betydning for, at mennesker, der ellers ikke går så meget på museum, kommer og tager deres børn med. Det er et vigtigt moment i sagen.
Hr. Mogens Jensen.
Jeg er jo glad for, at vi så sådan set er enige om, at det både har haft en stor betydning og har betydning, at vi har fået så stort et publikumsantal både på Nationalmuseet og på Statens Museum for Kunst, og det skal vi passe på ikke at ødelægge. Det andet, jeg selvfølgelig er glad for, er, at der også er en fælles bekymring om, at vi giver alle mennesker i det her samfund en mulighed for at besøge museerne, og at der derfor skal være et særligt hensyn til de svagest stillede familier. Det leder mig så hen til spørgsmålet om, om der så ikke også på den baggrund er rigtig meget bekymring hos kulturministeren i forhold til at skulle indføre en betaling igen.
Kulturministeren.
Nu er hr. Brian Mikkelsen her ikke, men det var jo hans hjertesag, og jeg tror gerne, at han vil have, at jeg understreger, at det altså var en borgerlig regering, og at det var ham, der indførte den gratis entré. Når jeg så ikke bare med det samme før jul har affejet anmodningen fra de to museer, er det selvfølgelig, fordi jeg også synes, at man skal lægge vægt på, hvad de to museer siger og ønsker, og de har jo ikke noget større ønske end ønsket om, at folk fra museumsfremmede miljøer kommer på museerne.
Tak. Hermed er spørgsmålet færdigt. De næste to spørgsmål var egentlig stillet af hr. Bjarne Laustsen, Socialdemokraterne, men jeg ser ikke hr. Bjarne Laustsen, så vi går videre til det næste spørgsmål, som er stillet af hr. Rasmus Prehn, Socialdemokraterne, som heldigvis er her. Det er stillet til transport- og bygningsministeren.
Værsgo til hr. Rasmus Prehn.
Her kommer det en til gavn med lidt rettidig omhu, så man er her i god tid. Det er jo to spørgsmål, der bliver sprunget over. Men jeg skal læse højt: Deler ministeren holdningen om, at den nationale cykelpulje er afgørende for at fremme cyklismen i Danmark, som kommunalpolitiske repræsentanter fra fire forskellige kommuner skriver i et indlæg i netavisen Altinget den 28. januar?
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Jamen jeg tror bestemt, at den nationale cykelpulje har haft betydning for fremme af cyklismen i Danmark, og vi har jo givet rigtig mange penge til fremme af cykling. I 2009 afsatte vi den såkaldte cykelmilliard, som der har været stor interesse for, og fra den pulje er der givet tilskud til mange gode projekter. I alt 388 projekter har fået midler fra puljen. På nuværende tidspunkt er 160 af projekterne afsluttet, og der er altså over 200 projekter, der har fået støtte fra cykelpuljen, som stadig væk er i gang. Med cykelpuljen har vi klart demonstreret, at vi hjælper med til at fremme cyklismen, men det er en fælles opgave. Størstedelen af alle cykelture foregår på kommuneveje, og det betyder, at kommunerne også selv har en opgave at løse. Som bekendt er vi i regeringen blevet mødt af den udfordring, at der er truffet beslutning om flere investeringer, end der er råderum til, og vores opgave er derfor først og fremmest at få styr på den samlede økonomi. Og med hensyn til cykelområdet vil jeg sige, at vi jo ikke sidder på hænderne imens. Vejdirektoratet er således i gang med en evaluering af cykelpuljen, som skal samle værdifuld og brugbar viden om, hvad der virker og hvor. Og når der på et tidspunkt igen er mulighed for at afsætte midler til fremme af cykling, vil vi således være bedre klædt på til at få midlerne brugt rigtigt.
Hr. Rasmus Prehn.
Indledningsvis vil jeg gerne kvittere for, at ministeren påpeger, at det har givet et kæmpe resultat at have en cykelpulje, altså det, at der er en statslig pulje, som kommunerne kan søge ind på, og som faktisk i rigtig stort omfang får kommunerne til selv at sætte penge af til det her område. For det bliver mere realistisk at realisere store cykelprojekter, når der f.eks. er en fifty-fifty medfinansiering fra staten. Så det har haft en kæmpestor betydning, og rigtig spændende cykelprojekter rundtomkring i landet er blevet realiseret på grund af den her pulje. Derfor er det jo også direkte tosset, at regeringen nu lægger an til at skrotte den. Vi ved, hvor vigtig cyklisme er i forhold til at bekæmpe trængsel på vejene, og hvor vigtigt det er i forhold til at undgå partikelforurening og udledning af drivhusgasser og andet. Og vi ved, hvor vigtigt det er for sundheden at røre sig noget mere. Så jo mere vi cykler, jo bedre. Jeg er også sikker på, at transportministeren har oplevet, at når vi som danskere rejser rundt og besøger andre lande, opdager vi, at noget af det, andre lande lægger allermest mærke til ved Danmark, når det handler om transportpolitik, er, hvor gode vi er til at sætte cyklisme på dagsordenen. Og der er det da underligt, at regeringen så ikke kan finde penge til at fortsætte den her høje ambition på cykelområdet. Det er jo ikke så længe side, at ministeren i nyhedsbrevet om sikker cykeltrafik – det, der hedder Cykelviden – sagde, at den statslige cykelpulje er kommet for at blive. Det sagde ministeren. Men nu, hvor Venstre har indkasseret stemmerne ved valget den 18. juni og har sat sig på regeringsbænkene, løber man fra sit løfte til danskerne, kommunerne og selvfølgelig til cyklisterne, som havde håbet på, at der også fremover ville være en visionær og ambitiøs investeringsplan for fremme af dansk cyklisme.
Transportministeren.
Nu må spørgeren virkelig ikke misforstå mig, når jeg siger, at det sådan set er interessant at være til de her § 20-spørgsmål med hr. Rasmus Prehn. For man kan være sikker på, at det er akkurat den samme melodi, der bliver spillet hver gang. Det fremstilles, som om regeringen har begået et løftebrud, og at den tidligere regering var dygtig og visionær og gjorde det fantastisk. Og nu, ganske kort tid efter, at man overdrog regeringsmagten til os, er alle ulykkerne væltet ned over Danmark. Men det er jo ikke sådan, det forholder sig, og det ved hr. Rasmus Prehn godt. I eftermiddag skal vi i øvrigt diskutere, hvad vi gør i fremtiden, så der får vi jo rig lejlighed til at drøfte det.
Hr. Rasmus Prehn.
Jeg kan ikke lade være med at være en smule smigret over, at det nu er begyndt at dæmre for ministeren, at den er helt gal med den nye regering, altså at der er for mange løfter, man er løbet fra, og at den tidligere regering var mere ambitiøs. Det er jeg glad for at ministeren også kan repetere her. Så bliver det jo endnu mere interessant at komme i spørgetiden, når man kan få en minister til at indrømme, hvor galt det er fat. Men nu skal vi ikke bruge tiden på at drille hinanden; det får vi ikke så meget ud af. Lad os tale sammen – og vi skal jo mødes i eftermiddag. Er det sådan, at ministeren er interesseret i sammen med os Socialdemokrater at lave en fortsættelse af den her pulje eller at lave en ny pulje på cykelområdet, så vi kan fortsætte den ambitiøse linje for dansk cykelpolitik?
Transportministeren.
Men jeg vil sige til hr. Rasmus Prehn: Da vi afsatte penge i 2009, altså milliarden til cykler, skete det under en VK-regering. Hvis det ikke er at stå og drille lidt at sige, at det var den tidligere regering, der havde et højt ambitionsniveau, så ved jeg ikke, hvad det er. Hr. Rasmus Prehn ved godt, at det var VK-regeringen, der lavede hele fundamentet for cykelpuljen – 1 mia. kr.! Og da jeg kom over nu her i juni, kunne jeg spørge mine embedsfolk: Hvor meget ligger der så til udmøntning? Der ligger ikke mere. Den 25. maj udmøntede den tidligere regering de sidste penge, der var der. Så man har da ikke efterladt sig nogen muligheder for at gå i gang. Nu skal vi igen til selv at bygge det op.
Hr. Rasmus Prehn.
Nu var vi jo fra Socialdemokratiets side med til at sætte de her penge af. Jeg tror nok, at det i høj grad var os, der trak i den retning, men pyt nu være med det. Derudover har vi Socialdemokrater også lavet puljen til bedre og billigere kollektiv trafik, hvor der også har været cykelmidler. Men nu spørger jeg en gang til helt konkret: Vil ministeren være med, når vi mødes i den grønne forligskreds her i eftermiddag, til at finde penge til, at vi fortsat kan lave statslig medfinansiering på cykler?
Transportministeren.
Jamen jeg synes, det er helt i orden, at hr. Rasmus Prehn spørger; det har jeg respekt for. Og hr. Rasmus Prehn ved allerede nu, hvad jeg vil svare, nemlig at jeg arbejder sådan, at dem, jeg skal lave noget sammen med, taler jeg først med, inden jeg går ud i offentligheden og fortæller, hvad jeg kunne tænke mig. Så hr. Rasmus Prehn må gerne spørge videre, men vi kommer det ikke tættere. Det afgør jeg i eftermiddag, når jeg mødes med ordføreren. Så kan vi sidde ved bordet og snakke helt fortroligt med hinanden.
Tak for det. Nu tror jeg ikke, at formanden kan uddele næser, men formanden kan uddele reprimander, når spørgerne kommer for sent. Men fordi vi er i godt humør i dag, får hr. Bjarne Laustsen, Socialdemokraterne, lov til at stille spørgsmål til transportministeren. Men den går ikke næste gang.
Værsgo.
Tak, fru formand. Tak for venligheden, og tak til ministeren for at det kan lade sig gøre. Det, jeg gerne vil spørge transport- og bygningsministeren om, er, om de nye trafiktal på de nordjyske motorveje gør indtryk på ministeren, således at han og regeringen vil afsætte midler til en ny, tredje, vestlig Limfjordsforbindelse.
Transport- og bygningsministeren.
Tak for det og tak for spørgsmålet. Ja, som spørgeren har noteret, har jeg også noteret trafikstigningen på det nordjyske motorvejsnet, og jeg er fuldt ud opmærksom på det store lokale ønske om at binde Nordjylland tættere sammen på tværs af Limfjorden. Det ønske har vi jo også. I oktober besøgte jeg Aalborg, hvor jeg havde lejlighed til at se infrastrukturprojekter i området og drøfte fremtiden med forskellige lokalpolitikere, og de talte meget varmt for en tredje Limfjordsforbindelse. Som bekendt ligger de offentlige investeringer aktuelt væsentlig højere, end der er økonomisk råderum til, og derfor skal der jo i de kommende år prioriteres benhårdt mellem de mange gode infrastrukturprojekter, der er undersøgt rundtomkring i landet. Jeg har nu her, som jeg lige sagde ved det sidste spørgsmål, senere i dag et møde med partierne i den grønne forligskreds om en status for den rullende planlægning i regi af Infrastrukturfonden, hvor jeg bl.a. vil få lejlighed til at orientere om de aktuelle investeringsudfordringer.
Hr. Bjarne Laustsen.
Tak. Vi har jo lavet det her sammen. Vi har lavet linjeføringen sammen, og ministeren har jo sagt, at det nu bare er et spørgsmål om at få det prioriteret og finde penge til det og så finde ud af, hvordan en anlægslov kan laves. Det er jo det, der er interessant. Jeg hørte jo ministeren sige i forbindelse med, at man aflyste letbanen i Aalborg, at der var meget mere ræson i at lave en tredje Limfjordsforbindelse. Når nu ministeren og ministerens parti var meget optaget af at få fastlagt linjeføringen, hvor ligger prioriteringen så henne her? Hvornår ser ministeren for sig, at det her projekt kan blive virkelighed? Man har jo udnyttet den kapacitet, især i forbindelse med fjordkrydsningen, ved at lave ekstra spor osv., så der er ikke rigtig flere muligheder for at udbygge kapaciteten i Limfjordstunnellen. Derfor er det jo, som både samtlige byråd, som regionsråd og som arbejdsgivere og lønmodtagere har peget på, en fælles samlet løsning. Det har jo stor betydning både for bosætningen og for virksomhederne i Vendsyssel, at man kan komme frem og tilbage på hovedfærdselsårerne, som er statens ansvar. Det, man derfor har fundet ud af, er, at det, der giver den bedste aflastning af hovedvej E45, er en ny vestlig forbindelse over Egholm. Nu, hvor vi er enige om det, hvornår foreligger prioriteringen så, således at ministeren kan gå i gang? Jeg går ud fra, at ministeren som en af sine første handlinger gerne vil være med til at klippe snoren, så nu, hvor vi er enige om alt det der, og der er fuldstændig opbakning lokalt, hvorfor er det så, at det her ikke kan lade sig gøre?
Transport- og bygningsministeren.
Nu er det sådan, at det jo ikke er ministeren, der stiller spørgsmålet, men det ville være berettiget at stille spørgsmålet til hr. Bjarne Laustsen, for han må jo om nogen vide, hvad det er, man har lavet i al den lange tid. Det vil jeg slet ikke gå ind på nu. Jeg vil kun sige, at sagen jo er den, at det projekt, vi taler om her, er så stor en investeringsudfordring, at alle godt ved, at det her ikke drejer sig om, hvorvidt man er tilhænger af, at det skal gennemføres, det drejer sig ikke om, hvorvidt man kan sige, om det kan have nogle gode effekter, for det ved alle, det drejer sig om, at investeringsudfordringen er så stor, at der lige nu ikke er plads til den, og det ved alle godt. Det var der ikke før valget, og det er heller ikke efter valget.
Hr. Bjarne Laustsen.
Næh, men ministeren har rigtig mange partifæller, der har harceleret over, at den tidligere S-regering ikke gjorde noget. Men den gjorde trods alt det, at den fik lavet en linjeføring, hvor der så ikke var diskussion om, hvor linjen skulle gå henne. For det har der også været mange diskussioner om, og det har Venstre også bidraget til. Nu er den situation afklaret, og nu drejer det sig om at få det her prioriteret. Og derfor spørger jeg igen: Hvis nu ministeren kan finde nogle penge – og der skal nok blive fundet penge til skattelettelser og forskellige andre ting, det skal der nok – altså satte sig igennem over for finansministeren og kunne få nogle penge, hvor ligger den her nordjyske forbindelse så på ministerens prioriteringsliste?
Tak. Transport- og bygningsministeren.
Jeg er enig i, at den tidligere regering brugte mange penge, men det var bare ikke noget, man ville bruge på Limfjordsforbindelsen. Det er rigtigt, at den brugte mange penge – men ikke på Limfjordsforbindelsen. Det var aldrig nogen sinde noget, som SR-regeringen vurderede højt. Og jeg deler fuldstændig spørgerens holdning om, at det skal man da gøre. Man skal da sørge for, at sådan nogle projekter kan få en mulighed for at blive fremmet. Men det kræver bare, at man kan finde pengene til det. Og derfor vil jeg sige til hr. Bjarne Laustsen: Jeg synes da bestemt, at vi i eftermiddag – dem, der mødes derovre – skal diskutere, når der engang kommer penge igen, hvor den så skal ligge henne. Og jeg synes, vi skal have en debat om Limfjordsforbindelsen.
Hr. Bjarne Laustsen.
Det var lige nøjagtig det, jeg gerne ville spørge ministeren om. Når ministerens parti lokalt, herinde på Borgen og forskellige andre steder har sagt – og det har man også i regionsråd og blandt arbejdsgivere – at det her er meget vigtigt, så er det jo rart at høre ministeren, der har ansvaret på området, forholde sig til, hvor det ligger henne på en prioriteringsliste. Hvornår kommer det? Der er andre projekter, der også skal være der. Så er jeg jo slet ikke enig med ministeren i, at den tidligere SR-regering intet foretog sig. De fik lavet linjeføringen. Det har været diskuteret i 30-40 år, hvor en ny forbindelse skulle gå henne – det ene, det andet eller det tredje sted? Det er afklaret nu. Vi er fælles om det her. Det, det drejer sig om, er at finde pengene, og derfor vil jeg selvfølgelig gerne høre: Hvis nu ministeren kommer til penge, er det så en førsteprioritet, eller er det en andenprioritet?
Tak. Transport- og bygningsministeren.
Jamen jeg har stor respekt for, at hr. Bjarne Laustsen stiller spørgsmålet, men jeg må bare sige, at vi ikke kommer det tættere. Jeg arbejder nu engang på den måde, at først deler jeg mine overvejelser med dem, jeg skal gennemføre noget sammen med, og bagefter kommer vi til offentligheden. Det kan nogle være irriteret over, fordi det kunne være lidt hyggeligere, at vi fik det gjort på en anden måde, men det sker altså ikke. Så i eftermiddag vil jeg tale med mine kollegaer, altså de forskellige partiers transportordførere, og der får vi rig lejlighed til at diskutere, hvordan man ser på sagen.
Tak for det. Det næste spørgsmål er også af hr. Bjarne Laustsen, Socialdemokraterne, til transport- og bygningsministeren.
Værsgo.
Tak, fru formand. Spørgsmålet er ret enkelt: Er ministeren enig i at indføre brugerbetaling på en ny, tredje, vestlig Limfjordsforbindelse?
Transport- og bygningsministeren.
Tak for spørgsmålet. Jeg synes ikke, at man på forhånd skal afvise bestemte former for finansiering. Men skal vi indføre brugerbetaling på en eventuel tredje Limfjordsforbindelse, skal vi også vide, hvilke konsekvenser det vil have. På nuværende tidspunkt indgår brugerbetaling ikke som en del af forudsætningerne for en tredje Limfjordsforbindelse, og vi ved, at modellen vil have nogle udfordringer. Der vil være fordele, og der vil også være nogle ulemper, fordi bilisterne f.eks. stadig har et gratis alternativ til rådighed, når de ønsker at krydse Limfjorden. Jeg er åben over for, at vi prøver at se nærmere på forslaget, og jeg udelukker ikke nogen model på forhånd.
Hr. Bjarne Laustsen.
Tak. Jeg hører svaret. Jeg kender de nordjyske vælgere godt nok til at vide, hvad de blev lovet før valget, hvis de stemte på Venstre, nemlig en ny, tredje, vestlig Limfjordsforbindelse. Det var medlemmer, gode nordjyske kollegaer, der i dag sidder i regeringen, der havde det ønske. Så er det mærkeligt, at der lige pludselig kommer to ting på banen. Den ene er, at nu skal nordjyderne lige pludselig til at betale for noget, som man alle andre steder i Danmark får gratis. Den anden er, at staten i forhold til nogle Venstrefolk vil smyge sig udenom ved at sige, at vi også skal kigge på OPP-projekter. Jeg vil da godt høre ministerens holdning til det, for det er jo helt essentielt, hvordan man finansierer broprojekter i Danmark. Skal man lige pludselig til at hente penge ind ved at hive dem fra bilisterne, altså ved at folk, der skal erhverve sig en indtægt ved at køre på arbejde, skal have en brugerbetaling oveni, samt ved at påføre erhvervslivet ekstra udgifter, for at de kan køre på de jyske veje? Er det det, ministeren vil?
Transport- og bygningsministeren.
Jamen hvorfor gennemførte spørgerens parti, da de sad i regering, at borgerne skulle betale for at komme over Kronprinsesse Marys Bro over Roskilde Fjord? Hvis spørgeren er så fuldstændig modstander af brugerbetaling, hvorfor gjorde man det så, da det var i Nordsjælland? Der havde man da ingen problemer med at gøre det.
Hr. Bjarne Laustsen.
Nu er systemet i Folketinget jo sådan, at det er spørgeren, der kan spørge ministeren, og så går man ud fra, man får et svar. Hvis ministeren vil svare ved at stille et nyt spørgsmål, er det selvfølgelig fint nok, men det bliver vi ikke klogere af. Sagen er den, som ministeren også sagde, at det vil give nogle problemer at indføre brugerbetaling, fordi der så er nogle veje, hvor der er betaling, og andre, hvor der ikke er, og det er det, jeg gerne vil have en snak med ministeren om. For når der er en partifælle til ministeren, der går ud og siger: Lad os da få det her i gang, lad os indføre brugerbetaling, så har det sikkert nogle konsekvenser. Jeg vil gerne høre ministerens holdning til det. Går ministeren ind for at indføre brugerbetaling, og kan det finansieres via OPP-projekter?
Transport- og bygningsministeren.
Ja, præcis som ved forbindelsen over Roskilde Fjord, hvor det med Kronprinsesse Marys Bro bliver indført, at man skal betale. Og der er jo også en bro, som man kan køre gratis over. Altså, jeg er bare nødt til sige til spørgeren, at vi kommer til at diskutere det her på en anden måde, end vi gør hernede. Jeg respekterer og accepterer fuldstændig, at sådan kan det godt være. Men vi kommer det bare ikke tættere, for skal vi ind at diskutere det her, skal vi sidde over for hinanden og prøve at lave modeller. Det er nemlig ikke bare lige at gå til det her. Jeg har sagt, at der er udfordringer ved at lave sådan en model, men det er da ikke det samme, som at jeg vil afvise den.
Hr. Bjarne Laustsen.
På hvilket tidspunkt har partiet Venstre sagt til de nordjyske vælgere, at på den forbindelse, som man har arbejdet så meget for, skal der være brugerbetaling? Jeg erindrer ikke en eneste gang, hvor man har talt om, at forudsætningen for at få en ny, tredje, vestlig Limfjordsforbindelse er, at der skal indføres brugerbetaling. Det er et eklatant løftebrud, hvis ikke ministeren i dag kan afvise, at det kommer til at ske, og kan sige, at vi skal have en ny, tredje, vestlig Limfjordsforbindelse, men at det skal være uden brugerbetaling. Er ministeren ikke enig i det?
Transport- og bygningsministeren.
Jeg forstår slet ikke, hvor spørgeren får sine oplysninger fra. Jeg står her og siger, at det ikke i dag indgår i projektet. Jeg står her og siger, at jeg ikke i dag mener, at man skal gøre det. Men så tillader jeg mig at sige – hvad jeg normalt ville blive rost for, hr. Bjarne Laustsen, hvis det bare var en sag, der ikke var fra Nordjylland – at man kunne prøve at kigge på sagen og overveje, hvordan man kunne gøre det, se på nogle modeller og sådan noget. Det er sådan set bare det, jeg siger, og det synes jeg i grunden man skylder de mennesker, der er deroppe. Men altså, jeg har udtrykkeligt sagt, hvad jeg mener om den sag, men også, at jeg er villig til at se på forskellige modeller. For når man ikke har et flertal, er det nok klogt at kigge på det sammen med nogen.
Tak for det. Så er der ikke flere spørgsmål til transport- og bygningsministeren. Den næste minister, der er spørgsmål til, er erhvervs- og vækstministeren, og det første spørgsmål er af hr. Kasper Roug, Socialdemokraterne.
Værsgo.
Tak, formand. Jeg læser spørgsmålet op: Hvordan mener ministeren at regeringens reduktion af LAG-midlerne med en tredjedel i 2017 harmonerer med regeringens og Socialdemokraternes fælles ønske om at skabe økonomisk udvikling, aktivitet og arbejdspladser i Danmarks landdistrikter?
Erhvervs- og vækstministeren.
Tak for det. Jeg vil starte med at sige, at jeg faktisk ikke ved, om Socialdemokratiet deler ønsket om at skabe vækst og udvikling i vores landdistrikter. Det er bekendt, også for spørgeren, at den tidligere minister for landdistrikter, Carsten Hansen, ikke var kendt som en, som skabte særlig meget udvikling i vores landdistrikter. Men det må jo stå for Socialdemokratiets egen regning. Jeg noterer mig nu, at Socialdemokratiet er optaget af, at der skal skabes udvikling i vores landdistrikter. Det synes jeg man skal kvittere for. Men lad mig minde om, at regeringen den 23. november præsenterede udspillet »Vækst og udvikling i hele Danmark« med langt over 100 initiativer. I det oplæg har vi jo også sagt, at vi forventer, at initiativerne varigt vil kunne løfte BNP strukturelt med op mod 2,5 mia. kr., og i forlængelse af den her strategi er vi så også i de her uger i gang med at udmønte de 150 mio. kr., som bliver afsat i forbindelse med finansloven for 2016. Når man så ser på, hvad der betyder noget i vores landdistriktskommuner, må man sige, at landbrug og fødevareproduktion er helt afgørende for at opretholde beskæftigelsen i vores landdistrikter. I over 25 kommuner i landdistrikterne er der mere end 15 pct. af de beskæftigede, som er ansat i det, man kan definere som fødevareklyngen. Derfor kan man sige, at hvis det går skidt for landbrugs- og fødevareerhvervet, har det en helt direkte konsekvens, både for de mennesker, der bor og arbejder i vores landdistrikter, og ikke mindst også for den investeringslyst, der vil være til stede. Vi har nu lavet en landbrugsaftale. Desværre var det en landbrugsaftale, som Socialdemokratiet ikke kunne være med til at støtte, men det er jo en aftale, der tager afsæt i, at landbruget skal tjene noget mere, at det skal have en større indtjening, og at man ikke mindst også skal lave nogle mere fornuftige reguleringer, sådan at landbruget og dermed også vores fødevareproduktion bliver mere konkurrencedygtig. Så derfor hænger det rigtig, rigtig fint sammen, at vi prioriterer et vigtigt erhverv, som jo er omdrejningspunktet for at skabe vækst og udvikling i hele Danmark, og derfor kan jeg også fuldt ud stå inde for, at vi har lavet en nedprioritering af LAG-midlerne til fordel for at skabe miljøtiltag for landbruget.
Hr. Kasper Roug.
Tak til ministeren. Det er jo fint, at man har foretaget de prioriteringer. Det er klart, at det, ministeren er sat i verden for, simpelt hen er at prioritere. Bare lige for at sige det kort er Socialdemokraterne selvfølgelig meget interesserede i, at der også skal ske en udvikling inden for erhverv i landdistrikterne. Det er noget, der ligger os meget på sinde; det er klart, og så skulle det gerne være på plads. Men i forhold til LAG-midlerne, der bliver reduceret med en tredjedel, tænker jeg bare lidt, at der vel ikke er nogen tvivl om, at der over de sidste år er gennemført mange små gode initiativer, som har stor indflydelse på lokalområderne. Der er f.eks. sådan nogle små ting som innovativ cykelturisme og opbygning af lokalråd, som fremmer et lokalt demokrati, og eventuelt også et værested for unge. Der er også projekter, som indebærer direkte erhvervsstøtte til et lokalområde, f.eks. Sakskøbing. Mener ministeren, at landbruget er vigtigere end lokale aktiviteter, som faktisk er med til at fremme det lokale demokrati og det lokale erhvervsliv?
Erhvervs- og vækstministeren.
Jeg er som minister meget optaget af at skabe nogle bedre vækstmuligheder i hele Danmark. Det hænger jo så også sammen med, at hvis der for alvor skal ske en udvikling i nogle af vores landdistrikter, så skal vi have skabt nogle flere arbejdspladser, og vi skal have skabt en større tiltro til, at der også er udviklingsmuligheder. Derfor har vi jo præsenteret en lang række tiltag, som giver mulighed for det. Vi har præsenteret et forslag til en ny og moderniseret planlov, som giver kommunerne nogle bedre muligheder. Det håber jeg at vi kan få bred opbakning til. Der håber jeg også Socialdemokratiet er enig med regeringen. Derudover kan jeg sige, at det her ikke er et spørgsmål om enten-eller, men at det er både-og. Der vil også i fremtiden være LAG-midler, og det er ikke, fordi jeg har noget at kritisere LAG-midlerne for, men i en situation, hvor vi skal prioritere, har vi altså valgt at tage nogle af LAG-midlerne og bruge dem til landbruget, fordi landbruget er så vigtig en katalysator for udvikling i vores landdistrikter. Det kan man være enig eller uenig i.
Hr. Kasper Roug.
Det er sådan set fint nok. Det er kun fint nok, at regeringen gerne vil have, at der skal være flere arbejdspladser. Men der er så noget, der undrer mig lidt. Landdistriktsministeriet lavede f.eks. en rapport i 2014, og de konkluderede, at der over de sidste 4 år blev skabt ca. 1.000 arbejdspladser ved hjælp af de her LAG-midler, og så tænker jeg lidt, at ministeren vel godt kan se, at de få kroner, der blev brugt på LAG-midlerne, dvs. 30 mio. kr. ekstra, vel er givet meget bedre ud i forhold til LAG-midler, end det er at give 30 mio. kr. til landbruget, som allerede nu modtager langt over 1 mia. kr. i støtte.
Erhvervs- og vækstministeren.
Jeg tror nødvendigvis ikke vi skal gå ind i en diskussion om, hvor meget landbruget modtager i støtte. Det tror jeg man kan få forskellige tal for, men hvis man ser på EU-støtten, vil det da i hvert fald være et betragteligt beløb med over 1 mia. kr. Men lad nu det være. For mig er det afgørende, at man giver nogle udviklingsmuligheder, og det er det, jeg synes landdistrikterne har behov for. Det noterer jeg mig også at den tidligere regering ikke var optaget af. Det skal ikke komme spørgeren til last, for det var jo ikke spørgerens skyld, da han ikke sad i Folketinget på det tidspunkt. Men jeg har den opfattelse, at vi bliver nødt til at tage et opgør med det, som har været problemet under den tidligere regering, nemlig at der ikke har været en politisk prioritet, når det handler om at styrke de erhvervsklynger, der ligger i vores landdistrikter. Det har vi gjort, og vi har også gjort det i forhold til nogle af de andre erhvervsklynger, der betyder noget i vores landdistrikter, f.eks. traditionel industriproduktion, hvor vi bl.a. har sænket NO x
Hr. Kasper Roug.
Jamen jeg vil nok sige, at jeg ikke rigtig synes, at ministeren svarer på her. Ministeren har jo haft travlt med hele tiden at fortælle om, hvad den tidligere regering gjorde. Og nu må vi jo håbe på, at ministeren ser fremad, og det gør han vel også, når man laver et budget for det her, hvor han reducerer LAG-midlerne med en tredjedel. LAG-formand Carsten Petersen udtaler faktisk, at det er en katastrofe med sådan en reduktion – det er en tredjedel, og det er en stor reduktion, må man sige – men gør det slet ikke indtryk på erhvervs- og vækstministeren, at sådan en kraftig reduktion vil have store konsekvenser for mange af de her gode tiltag, der er ude i lokalområderne?
Tak. Erhvervs- og vækstministeren.
Tak for det. Det gør altid indtryk på mig, når man laver om på støtteordninger. Man kan jo ikke lave omprioriteringer, uden at det går ud over nogen. Det siger sig selv. Jeg gør det her med åbne øjne, og jeg gør det, fordi jeg har en politisk dagsorden om, at jeg vil udvikle vores landdistrikter og give dem bedre mulighed for at drive erhverv, ikke mindst for at styrke de erhvervsklynger, der ligger i vores landdistrikter, og det synes jeg er en rigtig, rigtig god politisk platform at have. Den kan man være enig i eller ej, og her er vi så uenige. Socialdemokratiet ønsker ikke at gøre noget for landbruget, og det er jo fair nok; der mener man at det er LAG-midlerne der skal redde landdistrikterne. Til det siger jeg bare: Det er en politik, som jeg er uenig i.
Tak for det. Så er der ikke flere spørgsmål til erhvervs- og vækstministeren. Det næste spørgsmål er til justitsministeren, og det er stillet af Nikolaj Villumsen fra Enhedslisten, og der er en medspørger, og det er Pernille Skipper, Enhedslisten.
Værsgo.
Tak for det. Spørgsmålet lyder: Hvis den danske stat har stillet luftrum eller hjælpemidler til rådighed for den amerikanske stat i forbindelse med dennes ønske om at anholde Edward Snowden, hvad mener ministeren så om dette?
Justitsministeren.
Så længe det sker inden for gældende regler, mener jeg helt generelt, at det er glimrende, at vi samarbejder med og bistår udenlandske myndigheder i sager om retsforfølgelse af personer, der er sigtet for at have begået lovovertrædelser.
Hr. Nikolaj Villumsen.
Man kan mene forskellige ting om Edward Snowden, og det ved jeg også at justitsministeren har, men jeg synes, at det, der er det store problem i den her debat, er, at vi ikke kan få fakta frem. Vi ved, at der har været et amerikansk fangefly i lufthavnen i Kastrup tilbage i slutningen af juni 2013. Vi ved, at Naviair havde givet tilladelse til, at det her fly kunne lande. Vi ved, at det er sådan, at hvis et amerikansk fangefly skal lande i en dansk lufthavn eller overflyve dansk luftrum, er det justitsministeren, der skal give tilladelsen. Ligeledes ved vi, at det er sådan, at de amerikanske myndigheder havde kontaktet både Danmark, Finland, Norge og Sverige for at få pågrebet Snowden, såfremt han skulle flyve fra Moskva til et af de nordiske lande. Så jeg kunne egentlig godt tænke mig at høre fra justitsministeren: Var det sådan, at den daværende justitsminister på det her tidspunkt gav tilladelse til, at det amerikanske fangefly kunne lande i Kastrup?
Justitsministeren.
Spørgsmålet om, hvorvidt regeringsfly fra andre lande må lande i Danmark eller overflyve dansk luftrum, hører under transport- og bygningsministeren. Jeg vil blot gentage, at så længe gældende regler på området er overholdt, har jeg det fint med det.
Hr. Nikolaj Villumsen.
Jamen nu er sagen jo ret ganske rigtigt den, at det er under transportministerens ressort i forhold til en landingstilladelse – den ved vi er givet af Naviair – men vi ved også, at det er sådan, at det er justitsministeren, der skal godkende det, såfremt der er tale om en fangetransport. Det har der jo været i det tilfælde; det peger alting på. Så ja eller nej, var det sådan, at den daværende justitsminister gav tilladelse til, at fangeflyet kunne lande i lufthavnen i Kastrup?
Justitsministeren.
Jeg ved ikke, om spørgeren blander landingstilladelse sammen med spørgsmålet om udleveringstilladelse. Og det, jeg kan sige om udlevering af Snowden, er, at jeg jo tidligere over for Folketingets Retsudvalg i min besvarelse af 9. december 2015, spørgsmål nr. 69, siger, at Justitsministeriet i almindelighed ikke oplyser om, hvorvidt Danmark i konkrete tilfælde har modtaget en udleveringsbegæring fra et andet land. Det skyldes bl.a. et generelt hensyn til vores udenlandske samarbejdspartnere og deres efterforskning af strafbare forhold. I forhold til landingstilladelse eller ej må jeg igen henholde mig til, at det spørgsmål altså hører under Transportministeriet.
Så er det medspørgeren fru Pernille Skipper, Enhedslisten.
Tak. Det, der er det interessante her, er jo, om de danske myndigheder med en dansk minister i spidsen har givet tilladelse til, at amerikanerne kunne bruge dansk luftrum til at jagte Edward Snowden, og hvorvidt det er noget, man sanktionerer fra danske myndigheders side. Grunden til, at det er interessant, er jo, at der er forskellige holdninger til, hvad Edward Snowden er, om han er en whistleblower eller en forbryder – for nu at sige det, som det er. Og når vi ikke kan få at vide, om den danske stat har givet tilladelse til, at amerikanerne bruger dansk luftrum m.v. til at jagte ham, så kan vi heller ikke få en demokratisk debat om, hvordan Danmark skal positionere sig i den diskussion. Så det, jeg godt kunne tænke mig at justitsministeren ville svare på, kunne være, om justitsministeren selv har truffet nogle beslutninger, som støtter amerikanerne i at forsøge at fange Edward Snowden, og hvad han selv ville gøre, hvis han blev spurgt om tilladelse til, at en amerikansk fangetransport kunne bruge dansk luftrum til at jagte Edward Snowden.
Justitsministeren.
Det var lidt mange spørgsmål og også en række hypotetiske spørgsmål på en gang. Men det, jeg i hvert fald kan sige, er, at i forhold til en udlevering – hvis det er det, man taler om, og hvordan jeg ville stille mig til et sådant spørgsmål – så er det et hypotetisk spørgsmål, al den stund at Edward Snowden, så vidt jeg ved, opholder sig i Rusland, hvor han har fået midlertidig politisk asyl. Og hvad man konkret ville gøre i forhold til de amerikanske myndigheder, ifald at han opholdt sig i Danmark, ville være noget, som skulle behandles efter reglerne i udleveringsloven. Skulle Snowden en dag befinde sig på dansk territorium, ja, så vil det afhænge af, om betingelserne for udlevering er opfyldt eller ej, og det vil bero på en konkret vurdering. At redegøre nærmere for de regler tror jeg nu ligger uden for spørgeinstituttet. I forhold til min opfattelse af, hvad Snowden er eller ikke er, er det jo sådan set mit hverv som justitsminister uvedkommende. Det, jeg kan sige om det, er, at jeg udmærket kan forstå, at de danske myndigheder ønsker at retsforfølge Snowden og få prøvet sagen ved en domstol, f.eks. i forhold til forræderi eller andre lignende sager, for det vil jo en gang for alle definere, hvad vedkommende er.
Fru Pernille Skipper.
Det kan godt være, at justitsministeren mener, at det er hypotetiske spørgsmål og dermed noget, der er uinteressant at svare på. Man kan også spørge konkret til, hvad det er, der er sket, altså om det danske Justitsministerium med den daværende justitsminister i spidsen gav tilladelse til, at en fangetransport kunne være i Danmark i forsøget på at fange Edward Snowden, altså om man har assisteret amerikanerne i at fange Edward Snowden. Og det spørgsmål kunne ministeren jo så svare på, og dermed kunne han også åbne op for en demokratisk debat af, om det er i orden, og om det er noget, vi burde gøre fra dansk side.
Tak. Justitsministeren.
Altså, det, jeg har forstået, er, at der i forhold til den konkrete sag er givet tilladelse til, at det amerikanske regeringsfly, hvis formål jeg ikke er bekendt med, kunne lande i Kastrup, og at det kunne overflyve dansk luftrum. Det er imidlertid ikke en sag, som henhører under Justitsministeriet, den henhører under Transportministeriet.
Tak for det. Så skal hovedspørgeren på igen.
Det, jeg godt kunne tænke mig at høre fra justitsministeren her til sidst, er: Kan det virkelig være rigtigt, at et udenlandsk fangefly kan lande i København, uden at det kommer på justitsministerens bord?
Justitsministeren.
Altså, Justitsministeriet har ikke været ubekendt med det her, men det er ikke det samme, som at det skal ligge i og at beslutningen skal træffes i Justitsministeriet. »Folketinget Christiansborg 1240 København K Dato: 4. februar 2016 Den 3. februar 2016 afgav jeg en mundtlig besvarelse af spørgsmål nr. S 549, som er stillet af Nikolaj Villumsen (EL) og Pernille Skipper (EL). Spørgsmålet har følgende ordlyd: Under debatten oplyste jeg, at jeg har forstået, at myndigheder under Transportministeriet havde givet tilladelse til, at et amerikansk regerings-fly kunne lande i Københavns Lufthavn, og at det kunne overflyve dansk luftrum. Jeg oplyste i samme forbindelse, at jeg ikke var bekendt med formålet med det pågældende flys tilstedeværelse. Jeg må konstatere, at min besvarelse ikke var dækkende på dette punkt. Jeg er således efterfølgende blevet opmærksom på, at det af baggrundsmaterialet til besvarelse af spørgsmålet fremgår, at formålet med flyets tilstedeværelse i Københavns Lufthavn angiveligt har været at have mulighed for at kunne transportere Edward Snowden til USA, såfremt han måtte blive udleveret fra Rusland eller et andet land. Sædvanligvis er oplysninger af denne karakter fortrolige af hensyn til Danmarks forhold til fremmede stater. Henset til det indtryk, som min besvarelse i går efterlod, finder jeg det imidlertid rigtigst at underrette Folketinget herom. De amerikanske myndigheder er desuden blevet orienteret. Sign.: Søren Pind/Johan Kristian Legarth«]
Så er vi færdige med spørgsmål til justitsministeren. Det næste spørgsmål er til energi-, forsynings- og klimaministeren, og spørgeren er fru Pia Olsen Dyhr, Socialistisk Folkeparti.
Værsgo.
En af de helt store udfordringer, vi står med på klimaområdet, er at få knækket kurven i transportsektoren. Det går sådan set ganske godt, når man snakker om energisektoren – der har vi omlagt, og i Danmark er vi jo nu oppe på, at 50 pct. af vores elforsyning kommer fra vind. Det er jo en succes. Men transportsektoren halter bagefter, og hvis vi skal gøre transportsektoren mere grøn, skal vi tænke visionært. Et af de mest visionære projekter, der overhovedet findes, er Måbjergværket i Vestjylland tæt på Holstebro, som jo netop vil udvikle bioætanol af anden generation. Det er godt, når man skal blande det i benzinen, og noget af det, EU nu stiller krav om, er jo øget iblanding. Derfor vil jeg gerne spørge ministeren ...
Meningen er sådan set, at man i første omgang læser spørgsmålet op, og så er der en mulighed for at uddybe senere hen. Så kan vi få spørgsmålet læst op?
Jeg beklager over for formanden. Jeg tror, jeg er mere vant til statsministerens spørgetime. Beklager. Hvad er regeringens holdning til Maabjerg Energy Concepts projekt om produktion af andengenerationsbioætanol på basis af halm m.v., og hvad vil regeringen konkret gøre for at fremme projektet, før Maabjerg Energy Concepts tilsagn om EU-støtte bortfalder i marts måned?
Tak for det. Og det får energi-, forsynings- og klimaministeren så lov til at svare på. Værsgo.
Tak for spørgsmålet fra fru Pia Olsen Dyhr om Maabjerg Energy Concepts og regeringens indsats for fremme af mulighederne for at udnytte et tilsagn fra EU om produktionsstøtte. Regeringen har med vækstudspillet fra november besluttet at gennemføre en analyse, der skal se på mulighederne for produktion af såkaldt avancerede biobrændstoffer, herunder biobrændstoffer baseret på halm. I analysen vil der blive set på rammebetingelserne for at skabe et gunstigt klima for etablering af produktion i Danmark, herunder hensynet til, hvad der gavner Danmark samlet set i forhold til vækst, beskæftigelse og samfundsøkonomi. Analysen vil fokusere på mulighederne baseret på private investeringer samt eventuelt EU-tilskud. Interessenterne bliver inddraget løbende i analysearbejdet. Analysen forventes færdig primo 2016. Hvad angår MEC, er det korrekt, at de har fået tilsagn fra EU om produktionsstøtte under nærmere betingelser. En af disse er, at MEC skal have påbegyndt en produktion af avancerede biobrændstoffer inden en nærmere fastsat dato. Da området er vanskeligt for alle virksomheder inden for dette pionerområde, og da det har vist sig sværere at få påbegyndt en produktion af avancerede biobrændstoffer end først antaget af EU, har EU tidligere besluttet at udskyde denne frist til juli 2017. EU har oplyst, at denne dato vil kunne udskydes yderligere til juli 2020.
Tak. Så er der 2 minutter til spørgeren. Værsgo.
Tak, formand. Først vil jeg sige, at det jo er positivt, at regeringen analyserer på det her. Men det er jo ikke en ny problemstilling. Jeg har noteret mig, at der i folketingsvalgkampen var adskillige kandidater for Venstre i Vestjylland, herunder også Venstres egen ordfører Thomas Danielsen, der talte meget positivt om en fortsættelse af Måbjergværket, bl.a. med en mulighed for en kommunal garanti. Der er ingen tvivl om, at hvis Måbjergværket skal blive en succes, er der to forudsætninger, der skal på plads. Det ene er spørgsmålet om, at man kan få en garantimulighed fra kommunerne, eventuelt staten, og det andet er et iblandningskrav – altså at man, når der laves benzin i fremtiden, sørger for at iblande andengenerationsbioætanol og ikke kun første generation. Det har EU jo banet vejen for, ved at man har stillet det her krav om 10-procentsiblanding, og heraf skal noget af det være mere avanceret end det, man kalder første generation af bioætanol, altså det, der kommer direkte fra fødevarer. Derfor synes jeg sådan set ikke, der er nogen grund til at nøle. Jeg synes, der er grund til at haste lidt, ikke mindst fordi der er mulighed for at skabe arbejdspladser i Vestjylland. Man forestiller sig, at man i anlægsfasen kan skabe 1.000-1.200 arbejdspladser pr. anlæg, og der er reelt potentiale til fem-seks anlæg rundtomkring i Danmark, hvis vi gerne vil ind på andengenerationsmarkedet. Jeg synes, det er synd at overlade den her erhvervssucces til Italien. Jeg synes sådan set, det skal være en erhvervssucces, der ligger i Danmark, for der er ingen tvivl om, at der vil være et øget pres på andengenerationsbioætanol. Derfor vil jeg gerne vide, hvad det er for nogle oplysninger, regeringen mangler. Hvad er det, der gør, at I udskyder beslutningen igen og igen, på trods af at vi jo ved, at potentialet for arbejdspladser i Danmark daler, jo længere tid vi venter?
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Det er helt afgørende for regeringen, at vi kender de her ting helt til bunds – at vi ved, hvad økonomien i anlæggene er; hvad det er for risici, der kan løbes; hvad det er for en samfundsøkonomi, der er forbundet med at etablere et eventuelt andengenerationsbiobrændstofanlæg, og herunder hvad det er for en rolle, statskassen i denne sammenhæng skal have; hvordan det påvirker benzin- og dieselpriserne osv. Det er jo derfor, regeringen har iværksat det her analysearbejde. Det er for at være så godt forberedt som overhovedet muligt.
Fru Pia Olsen Dyhr.
Jeg har meget stor forståelse for, at man laver analysearbejde og vender hver eneste sten. Nogle gange kan man også vende så mange sten, at man ikke når frem til at træffe nogen som helst beslutning. Når vi nu ved, at jo længere tid vi venter, jo mindre er potentialet for Danmark, og jo større chance er der for, at Italien indhenter Danmark og bliver den hovedleverandør til andengenerationsbioætanol, der er brug for i Europa. Og der bliver brug for det. Efterspørgslen kommer til at være der, eftersom EU jo netop har besluttet, at man skal blande 10 pct. i. Det kan være forskellige vedvarende energiformer. Jeg ikke i tvivl om, at andengenerationsbioætanol bliver en del af det. Derfor vil jeg bare gerne vide: Når du siger, det bliver primo 2016, er det så første kvartal 2016, vi taler om, eller er det inden sommeren 2016?
Tak. Vi bruger ikke direkte tiltale i Folketingssalen, fru Pia Olsen Dyhr. Ministeren har ordet.
Tak. Det er så hurtigt, som det overhovedet er muligt. Jeg forventer det her analysearbejde afsluttet inden for 2-3 måneder, senest. Det er afgørende for regeringen, at vi har sat det her på ekspres, og det har vi gjort, synes jeg, meget, meget hurtigt. Mindre end et halvt år efter vi er tiltrådt som regering, har vi iværksat det her analysearbejde. Det her er jo ikke en ny problemstilling. Den regering, som spørgeren også har været en del af tidligere, har jo haft adskillige år til at løse den her opgave og har kunnet analysere frem og tilbage. Jeg synes faktisk, det er ganske hurtigt og kvikt, at vi har sat det her arbejde i gang.
Fru Pia Olsen Dyhr.
Jeg tror ikke, det er nogen hemmelighed, at da SF forhandlede finanslov i 2015, var det et af vores krav, at man netop kiggede på spørgsmålet om Måbjergværket. Vi må erkende, at vi jo ikke skulle forhandle alene; vi forhandlede både med andre partier og sådan set også med regeringen, og der kunne vi ikke komme i mål. Men det har sådan set været et SF-ønske helt fra starten. Det er lidt underligt at skulle sætte sin lid til en Venstreledet regering, men med de udtalelser, Venstre er kommet med i Vestjylland, må det jo også være ting, man må levere på efterfølgende. Derfor håber jeg sådan set på, at der kan komme noget pres i forhold til at få truffet en beslutning om Måbjergværket, og jeg hører ministeren sige klart, at det kommer inden for 2-3 måneder. Det vil jeg så forvente også bliver overholdt. Ellers kan ministeren nok regne med at se mig igen i salen.
Ministeren.
Det glæder mig rigtig meget, at SF er aktiv i mange sammenhænge, herunder også i spørgsmålet om biobrændstoffer. Den interesse deler regeringen faktisk med SF, men for regeringen er det helt afgørende at være godt klædt på og have tingene analyseret helt til bunds, inden man træffer en så stor og vidtrækkende beslutning. Det er derfor, vi har iværksat det her analysearbejde. Jeg synes faktisk, at spørgeren burde rose regeringen for at have iværksat det her arbejde og også at få det afsluttet. Det kunne måske godt være sket noget før under den tidligere regering, som også SF's ordfører i en periode var en del af.
Tak for det. Det næste spørgsmål er til ministeren for børn, undervisning og ligestilling, og det er stillet af fru Pernille Schnoor, Socialdemokraterne.
Værsgo for oplæsning af spørgsmålet.
Tak. Og jeg læser spørgsmålet op: Hvad er ministerens holdning til, at kommunerne er nødt til at oprette et stort antal modtageklasser, som belaster budgetterne voldsomt, og at enkelte kommuner derfor i øjeblikket arbejder på at inkludere flygtningebørn direkte ind i folkeskoleklasserne?
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Regeringen arbejder intensivt på at håndtere flygtningesituationen og den situation, som Danmark står i. Og målsætningen er at sikre et grundlag for en ny og forbedret integrationsindsats, hvor alle bidrager, herunder arbejdsmarkedets parter, civilsamfundet og en række aktører. For ellers lykkes det ikke at løse integrationsopgaven. Kommunerne står i en helt særlig situation og med en kæmpe udfordring. Det tror jeg ikke der er nogen der underkender på nogen måde. Og fra regeringens side er vi også meget opmærksomme på den store integrationsopgave, som kommunerne står med, og som ikke bare kræver politisk handling fra regeringens side, men også at der er et villigt flertal her i Folketinget. Vi skal give den bedst mulige start i folkeskolen for de børn og unge, der kommer hertil, og som kommunerne kommer til at modtage som både flygtninge og familiesammenførte i de kommende år. Som statsministeren sagde i sin nytårstale, vil regeringen invitere kommunerne til en dialog om, hvordan vi i fællesskab letter den enorme opgave, de står med. Vi er samtidig ved at undersøge kommuner og skolers praksis for modtagetilbud, og jeg kan oplyse, at for nuværende skal tosprogede elever med behov for sprogstøtte ved optagelse i folkeskolen i forbindelse med skolestart eller senere i skoleforløbet gives undervisning i dansk som andetsprog. Det er skolens ledere, der med den fornødne inddragelse af sagkyndig bistand og efter samråd med forældrene og eleven beslutter, om den enkelte elev har behov for sprogstøtte, og hvordan sprogstøtten i givet fald skal gives. Til de tosprogede elever, hvis behov for sprogstøtte betyder, at de ikke ved optagelsen kan deltage i den almindelige undervisning i klassen, gives basisundervisning i dansk som andetsprog, og, som det blev indikeret, kan der bl.a. oprettes modtageklasser. Der er ingen tvivl om, at vi i den kommende tid også kommer til at kigge på de regler, der gælder i dag, for at se, om de er gearet til det store antal børn og unge, der kommer til Danmark i de her år. Og det er noget, som jeg jo også håber Socialdemokraterne og dermed spørgerens parti vil være villige til at kigge på for at se, hvordan vi egentlig kan lette den her opgave for kommunerne, også økonomisk set.
Fru Pernille Schnoor.
Tak for svaret. Det glæder mig, at ministeren er enig i, at det er en kæmpestor opgave, kommunerne står over for. Faktisk er det jo sådan, at Kommunernes Landsforening i de beregninger, man har, regner med, at der er omkring 15.000, altså 14.960, flygtningebørn, der skal ud i kommunerne i forbindelse med de voksne og de familiesammenføringer, der er i kommunerne. Det er altså 15.000 børn, og ud af dem er 9.000 i skolealderen. Det giver et behov for 750 modtageklasser, og der må maksimum være 12 elever i en skoleklasse, så det giver selv, at det er en kæmpe, kæmpe stor udfordring både økonomisk og i forhold til kvaliteten. Det, jeg vil spørge om, er, hvilken betydning ministeren tror det får for de her folkeskoleklasser og for lærernes undervisning, når man f.eks. ikke kun skal arbejde med at oprette modtageklasser, men også at inkludere direkte ind i klasserne, når man i forvejen har en inklusionsmålsætning på 96 pct. Hvis man så også skal inkludere flygtningebørn, der ikke taler dansk, hvilken betydning tror ministeren det vil få for kvaliteten af undervisningen?
Ministeren.
Det er jo en kæmpestor udfordring, og det er også derfor, vi fra regeringens side har været så opmærksomme på, at antallet, der kommer hertil, har en betydning for, hvor gode tilbud vi kan stille til rådighed i forbindelse med en integrationsindsats, herunder på uddannelsesområdet. Så regeringens interesse for at at sikre, at der ikke kommer så mange hertil, at vi ikke kan løfte opgaven, hænger jo i høj grad sammen med den bekymring, vi har, for de økonomiske konsekvenser, men også for de samfundsmæssige konsekvenser, der kommer, hvis vi ikke lykkes med integrationen. Som jeg også sagde i mit svar, har vi fra ministeriets side taget initiativ til en undersøgelse af kommunerne og skolernes praksis i forhold til modtagetilbud, og vi har også netop udsendt et studie med erfaringer fra andre lande. Og der er faktisk gode erfaringer med forskellige modeller for håndtering af elever i både enkeltklasser og i modtageklasser. Så jeg tror ikke, man fagligt og kvalitetsmæssigt kan konkludere noget entydigt i forhold til den ene eller den anden klassetype.
Fru Pernille Schnoor.
Men ministeren anerkender, at det økonomisk er en udfordring, og der er jo også et omprioriteringsbidrag, så der er en økonomi, der er presset i kommunerne. Man er også presset i forhold til den her 96-procentsmålsætning. Det er jo sådan, at det ikke er alle kommuner, der lever op til den målsætning; i Kalundborg er det f.eks. 88,8 pct., man inkluderer i undervisningen. Vi kigger nu på nye løsninger, hvor vi inkluderer direkte ind i klasserne, og hvad mener ministeren vi skal gøre ved den udfordring?
Ministeren.
Som jeg sagde før, er der jo et litteraturstudie, som vi også har udsendt, så ordføreren kan også læse det, og det peger på, at der er forskellige modeller. Det er ikke sådan, at man entydigt kan pege på, at det kun skal være modtageklasser, og at det er dårligt, at de kommer ind i klasserne; det er der forskellige erfaringer med. Det, vi også kan se, er, at de danske kommuner organiserer indsatsen på forskellig måde. Vi skal så være i stand til at understøtte det, og jeg håber også, der er et politisk flertal her i salen, som vil være med til at kigge på, at de regler, som kommunerne er underlagt, bliver mere fleksible, så man reelt set også har bedre muligheder for at løse opgaverne ude lokalt. Til 96-procentsmålsætningen vil jeg sige, at vi fra regeringens side i modsætning til den tidligere regering har nedsat et eftersyn af hele inklusionsindsatsen, og det har vi, fordi vi kan se, der er gevaldige problemer med inklusionen i Danmark.
Fru Pernille Schnoor.
Jamen det glæder mig, at ministeren anerkender, at det også handler om økonomi. Det gør det også, hvis man bruger nogle modeller. Jeg har forstået, at nogle af de modeller, man bruger, er fra England, hvor man inkluderer flygtningebørn direkte ind i klasserne. Det afhænger jo stærkt af, om der følger ressourcer med, må vi formode, for man kan jo ikke bare tage flygtningebørn ind i en klasse, hvis de ikke kan tale dansk. Så der skal følge ressourcer med. Vil ministeren tilkendegive her, at der er behov for, at der følger ressourcer med i forhold til de her næsten 9.000 børn, der skal ud i kommunerne nu og ind på folkeskolerne?
Ministeren.
Som jeg også har sagt her i salen tidligere ved et tidligere spørgsmål, der handlede om daginstitutionerne, så står vores personale, vores frontpersonale, det være sig pædagogerne eller lærerne, over for en kæmpe opgave. Men jeg tror ikke, man skal underkende, at der er nogle kommuner, som gennem en årrække har haft gode erfaringer med både at inkludere direkte ind i klasserne, men også at lave modtagetilbud, som har en høj kvalitet. Og derfor vil jeg ikke stå her og gøre mig til dommer for, at der kun er én model, der er den rigtige. Det håber jeg sådan set heller ikke er Socialdemokraternes udgangspunkt, altså at man skal lave så detaljerede regler herindefra. Jeg tror snarere, der er behov for fleksibilitet, og det håber jeg sådan set også der er et politisk flertal der vil være med til at sikre, så vi også økonomisk set kan løse den her opgave.
Tak for det. Det næste spørgsmål er også til ministeren for børn, undervisning og ligestilling, og det er af hr. Jacob Mark, Socialistisk Folkeparti.
Værsgo.
Tak for det. Jeg starter med at læse spørgsmålet op: Vil ministeren vurdere de foreløbige konsekvenser af nedskæringerne på de gymnasiale uddannelser og redegøre for sin og regeringens holdning til, at ledelserne på nogle gymnasier vælger at afskedige lærere, før de har undersøgt andre alternativer, og at de tilmed i nogle tilfælde budgetterer med overskud?
Ministeren.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at de økonomiske udfordringer er velkendte, og at det også er velkendt, at den her regering insisterer på, at vi både kan og skal være bedre til at løse opgaverne i den offentlige sektor, og at vi gør det på en måde, hvor vi vender hver en krone for at se, om de ikke kunne strække længere. Det er, synes vi grundlæggende, en sund øvelse, når man får offentlige midler, at man også kigger på, hvordan man får mest mulig kvalitet ud af dem, og hvordan de kan bruges mest hensigtsmæssigt. Det er også på den baggrund, at vi fra regeringens side mener, at det er vigtigt, at man ikke tror, at vi skal lave sådan en standardløsning herindefra, men at vi har tillid til, at de stærke ledelser, vi har ude på vores institutioner, også kan håndtere de effektiviseringstiltag, der sker. Det er altså både den besparelse, der kommer som følge af den regning, der jo lå ubetalt fra den tidligere regering i forhold til finansieringen af erhvervsuddannelsesreformen, som vi har lavet i fællesskab, nogle besparelser på gymnasierne og en række andre institutioner, men også i forhold til det omprioriteringsbidrag, som vi har indført fra regeringens side. Det er jo nemt at forfalde til en rygmarvsreaktion og så forudsige, at det vil indebære store forringelser for undervisningskvaliteten, og på en måde er det også for nemt. For gymnasierne kan jo i høj grad, som spørgeren også indikerer, kigge på de administrative arbejdsgange, kigge på tilrettelæggelsen af arbejdet, undervisningstilrettelæggelsen, kapacitetsudnyttelsen af bygninger, indkøb, digitalisering og en lang række andre ting, før de begynder at spare på det, man egentlig kan kalde kerneydelsen. Det er også noget af det, som den rapport, som vi også drøftede i udvalget, hvor der er peget på et milliardpotentiale i forhold til at gøre ting mere omkostningseffektivt, peger i retning af. Jeg kender jo ikke den konkrete baggrund for de afskedigelser, der refereres til i spørgsmålet, men jeg er af den opfattelse, at det bør være op til ledelserne på den enkelte institution at organisere arbejdet på den mest hensigtsmæssige måde ud fra lokale forhold. Jeg har sådan set også tillid til, at de dygtige ledelser og undervisere på gymnasierne kan løse opgaverne i fællesskab, også uden at forringe uddannelsernes kvalitet for eleverne.
Hr. Jacob Mark.
Tak for det. Vi havde en del diskussioner i samråd, og jeg tror også, vi havde det her i salen. Jeg havde en del diskussioner med ministeren om, hvorvidt de her besparelser ville påvirke kvaliteten på gymnasierne, og det mente ministeren ikke umiddelbart at de ville; ministeren mente, at man netop godt kunne finde det ved smartere digitalisering og it-løsninger og ved at reducere i bygningsdriften. Min påstand var, at det var løsninger, som gymnasierne allerede havde kigget på. Så jeg vil bare høre, hvad ministeren mener, for både Rungsted Gymnasium og Silkeborg Gymnasium har f.eks. været ude at afskedige hver tiende lærer. Altså: Kan man lave så stort et antal afskedigelser, uden at det påvirker kvaliteten i undervisningen, eller har de besparelser, som man har besluttet, haft betydning for kvaliteten i gymnasierne?
Ministeren.
Jamen der er f.eks. et stort overskud i sektoren. Nogle af de institutioner og gymnasier, der også er blevet henvist til i den offentlige debat, er institutioner, som kører med store, gedigne overskud. Der står jo ingen steder i reglerne, at man skal have et stort overskud på en institution. Det er jo sådan, at man får penge for at lave undervisning og god kvalitet i uddannelserne, og derfor er det jo op til den enkelte ledelse at finde ud af, hvordan man så også får en omkostningseffektiv drift. Til det må jeg bare sige, at vi ser, at der er rigtig mange steder – både når vi kigger på overskuddet, men også når vi kigger på, hvordan man kan drifte effektivt – hvor den rapport, som den tidligere regering udarbejdede, viser, at der er et milliardpotentiale på området. Så man kan starte med at tage fat på det, før man ligesom skærer ind i det, der på sin vis egentlig kan defineres som kerneydelsen.
Hr. Jacob Mark.
Tak. Så vil jeg prøve at tage de lidt mere konstruktive briller på og se på, hvad man så kan gøre i fremtiden. For jeg tror sådan set, at ministeren og jeg deler den opfattelse, at det at skære i antal lærere er at skære i kerneydelsen. Jeg er sådan set også enig i det, ministeren er ude at sige om, at man godt kan køre med en underskudsgrad, altså, det er bedre end at køre med et overskud, fordi de penge, man får, skal gå til undervisning. Så kunne man forestille sig, at vi i forligskredsen simpelt hen sender en slags fælles erklæring eller brev ud til gymnasierne, hvori vi skriver: Hvis I har et overskud, skal I ikke fyre lærere?
Ministeren.
Jeg tror på, at når man har selvejende institutioner, skal man også respektere, at de selvejende institutioner har en ledelse, har en bestyrelse, som er dem, der skal tage sig af den daglige drift, altså at det, som man tror er den rigtige model på en institution, nødvendigvis ikke er den rigtige model på en anden institution. Vi kan se, at det er et meget forskelligt udgangspunkt, man har, og derfor tror jeg bestemt ikke, at det er klogt at lave sådan en firkantet løsning for alle institutioner. Det er at påtage sig ansvaret ude lokalt, også at påtage sig ansvaret for at sørge for, at man udnytter de rammer, der er. Den tidligere regering sikrede jo i forhold til gymnasielærernes overenskomst, at der sådan set også er rum for, at man kan undervise og tilrettelægge arbejdet på en anderledes måde. Og vi kan se, at der er meget stor forskel på, hvordan gymnasierne i dag tilrettelægger deres arbejdsgange, og det må jo være op til den enkelte ledelse ligesom at tage hånd om det, man mener er den rigtige lokale løsning.
Hr. Jacob Mark.
Når ministeren nu så tydeligt igennem flere måneder har gjort det klart, at man godt kunne finde besparelserne uden at skære ned på antallet af lærere og på undervisningen, mener ministeren så ikke, at det er et problem, at det nu er det, der sker? Vil det så netop ikke være at tage politisk ansvar at sige: Hey, de her besparelser skal altså ikke findes ved at ramme kerneydelsen, de skal findes ved administrationen? Og hvis det så viser sig, at man ikke kan det, vil ministeren og regeringen så overveje f.eks. at afskaffe det der berømte omprioriteringsbidrag, man har pålagt dem, netop fordi det påvirker kerneydelsen?
Ministeren.
Jeg mener ikke, det er godt politisk ansvar at tage ansvaret fra de selvejende institutioner. Selveje består kun, hvis man også har tiltro til, at ledelserne kan påtage sig ansvaret, herunder ansvaret for at træffe vanskelige beslutninger. Derfor er jeg grundlæggende af den opfattelse, at når det handler om tilrettelæggelse af arbejdet, når det handler om effektiv drift, og når det handler om at organisere det lokalt, også med hensyn til hvad der skal være ens styrkepositioner, er det ledelserne ude på den lokale institution, der er nødt til at påtage sig ansvaret.
Tak til ministeren. Det næste spørgsmål er til sundheds- og ældreministeren, og det er stillet af hr. Jeppe Jakobsen fra Dansk Folkeparti.
Værsgo.
Hvad mener ministeren om Danske Regioners planer om at inddrage pris som et kriterium i KRIS' og RADS' arbejde?
Ministeren.
Jeg mødes med hr. Bent Hansen på fredag, og der forventer jeg at blive klogere på, hvad de såkaldte planer for regionerne konkret går ud på.
Hr. Jeppe Jakobsen.
Danske Regioner har jo allerede meldt ud, at man ønsker at inddrage pris som et kriterium i KRIS' og RADS' arbejde, og så vil jeg gerne i den sammenhæng foreholde ministeren et citat fra førstebehandlingen af B 6 og B 19 fra den 16. november sidste år. Her siger ministeren – og jeg citerer: »Det skal kort sagt ikke være pengepungen, der i Danmark afgør, om eksempelvis en kræftpatient kan få sin behandling.« Men med økonomi som et kriterium vil en helt almindelig tømrer i Danmark, som bliver ramt af kræft, ikke længere have adgang til den bedste behandling, men kun til den behandling, som et prioriteringsinstitut må mene patienten er værd, hvorimod en topleder fra erhvervslivet jo selv vil kunne betale for at få den nyeste og mest effektfulde behandling. Så pengepungen bliver jo afgørende, hvis man inddrager økonomi som et kriterium. Vil ministeren kommentere det standpunkt, man tidligere har indtaget?
Ministeren.
Regeringens udgangspunkt er sådan set klart. Vi har fri og lige adgang til sundhedsvæsenet i Danmark i dag, og det skal vi også have fremadrettet. Derfor er min holdning også fortsat den, at patienterne selvfølgelig skal have adgang til ny medicin, hvis den har bedre effekt eller færre bivirkninger end den eksisterende medicin.
Hr. Jeppe Jakobsen.
Det er jeg jo glad for at høre. Vil ministeren så også dermed sige, at man er villig til at betale ekstra for en bedre effekt af en medicin, således at man, selv om det skulle koste lidt mere, ikke fravælger en medicin, sådan som Danske Regioner lægger op til?
Ministeren.
Mig bekendt har Danske Regioner først bestyrelsesmøde i morgen, hvor Danske Regioners bestyrelse jo selv skal drøfte, hvad det egentlig er, man tænker og mener i Danske Regioners bestyrelse. Og jeg kan jo ikke i dag på forhånd sige, hvad der måtte komme ud af et bestyrelsesmøde, der først finder sted i morgen. Men som jeg nævnte indledningsvis, har jeg selv et møde med hr. Bent Hansen på fredag, og der forventer jeg at blive klogere på, hvad regionernes såkaldte konkrete planer går ud på.
Hr. Jeppe Jakobsen.
Ministeren har tidligere tilkendegivet, at der jo ikke er nogen hindringer for, at regionerne kan inddrage pris som kriterium i vurderingen af nye præparater. Såfremt Danske Regioner lægger op til en opdeling af det danske sundhedsvæsen i et A-hold og et B-hold, vil ministeren så tage initiativ til at opsætte sådanne hindringer, således at alle danskere har adgang til den nyeste og bedste behandling?
Ministeren.
Regeringen går ikke ind for et A- og et B-hold i sundhedsvæsenet.
Tak for det. Det næste spørgsmål er til uddannelses- og forskningsministeren, og det er af fru Christine Antorini, Socialdemokraterne.
Værsgo.
Tak for muligheden for at komme her og diskutere følgende spørgsmål, og jeg læser det op: Hvorfor mener ministeren ikke, at det er en samfundsmæssig forpligtelse for videregående uddannelser at øge den sociale mobilitet gennem uddannelse, siden ministeren egenhændigt har fjernet målene fra udviklingskontrakterne?
Ministeren.
Tak, formand, og tak for spørgsmålet. Regeringen har et ønske om udvikling i hele landet. Derfor er det nye pligtige mål om øget regionalt vidensamarbejde indført, så små og mellemstore virksomheder får lettere adgang til viden fra de videregående uddannelsesinstitutioner. Det er en vigtig forudsætning for at fastholde, skabe og udvikle jobmuligheder i hele Danmark. Med det nye mål har jeg ønsket at understrege, at de videregående uddannelsesinstitutioner har en forpligtelse til at medvirke til, at den viden, institutionerne har, kommer ud, så institutionsmurene ikke er en hæmsko, og at den bliver bragt i anvendelse i samfundet. Jeg har derfor valgt at prioritere det nye pligtige mål om øget regionalt vidensamarbejde over det pligtige mål om social mobilitet. For mig er det vigtigt, at uddannelsessystemet som helhed bidrager til at skabe mest mulig social mobilitet for den enkelte. Det er igennem uddannelse, at den enkelte skaber de bedste forudsætninger for at klare sig godt i livet, men vi skal ikke føre socialpolitik ved indgangsdøren til det videregående uddannelsessystem. Nye studerende skal ikke have en label på sig, når de starter på en videregående uddannelse, hvor der står, hvilken social baggrund de kommer med. Udgangspunktet for nye studerende er, at de har bestået en adgangsgivende eksamen, f.eks. en studentereksamen, og de er for manges vedkommende optaget på baggrund af deres karaktergennemsnit fra deres adgangsgivende eksamen. I den forbindelse vil jeg i øvrigt nævne, at Danmarks Evalueringsinstitut i en rapport fra sidste år i december har påpeget, at gymnasiale karakterer som optagelseskriterium kan give et mere lige optag med hensyn til social baggrund end alternative optageformer. Institutionerne har mange opgaver, også ud over dem, vi kan prioritere fra politisk hold i kontrakterne. Institutionerne kan naturligvis arbejde videre med de initiativer, de er gået i gang med i forhold til social mobilitet, men det er ikke længere et kontraktligt, pligtigt mål.
Fru Christine Antorini.
Jeg vil gerne sige tak for ministerens svar i den forstand, at jeg jo har stillet et skriftligt § 20-spørgsmål, hvor der bare ikke var noget svar, hvad angår indholdet, altså den indholdsmæssige argumentation for, hvorfor ministeren ønsker at fjerne et mål om social mobilitet. Men jeg må nok sige, at jeg er noget overrasket over, hvad svarets indhold så er. For det her handler jo ikke om socialpolitik, og hvis ministeren vitterlig mener, at det at arbejde for at øge den sociale mobilitet, det vil sige at have videregående uddannelser, hvor de unge uanset deres baggrund har lige muligheder for at kunne realisere deres potentialer – det er selvfølgelig med de evner og den flid, de lægger i det – bliver reduceret til socialpolitik, så er vi lodret uenige. Derfor er jeg simpelt hen nødt til at spørge en gang til, om det, som ministeren sagde før, virkelig skulle forstås sådan, at ministeren mener, at det at have et mål om at øge den sociale mobilitet og derved øge mulighederne for at realisere alle unges potentialer, også i forhold til videregående uddannelser, er at føre socialpolitik ved indgangen til de videregående uddannelser.
Ministeren.
Tak for det. Jeg skal meget beklage, hvis det skriftlige svar ikke har svaret på det, som spørgeren har spurgt til. Vi bestræber os meget på at svare, så der ikke er en omsonst debat mellem ministerium og Folketing, så det skal jeg gerne beklage. Spørgeren er overrasket over svaret og siger, at det ikke bør handle om socialpolitik, men jeg har både som Venstres daværende ordfører og som minister sendt det klare signal, at vi ikke ønsker, at der skal være det her anliggende i forhold til unges sociale baggrund, når de skal ind i det videregående uddannelsessystem. Hvad uddannelsesinstitutionerne tilrettelægger osv. med henblik på at sikre social mobilitet, er deres eget ansvar, men det er ikke en indgangsklausul, og det var i høj grad det, vi kritiserede den daværende SR-regerings mål for.
Fru Christine Antorini.
Det, der er mærkeligt, er, at Venstre i forbindelse med folkeskolereformen, i forbindelse med erhvervsuddannelsesreformen, faktisk har haft det som et af de tre nationale mål, nemlig at give alle børn og unge lige muligheder for at få en uddannelse uanset social baggrund, men det gælder så åbenbart ikke, når det lige præcis handler om videregående uddannelser. Socialpolitik er noget andet. Det her handler om, at vi ved, at unge, der kommer fra uddannelsesfremmede hjem, af forskellige grunde har brug for f.eks. anderledes måder at få gennemført undervisning på, en anden type vejledning; det har ikke noget med socialpolitik at gøre. Jeg vil derfor gerne spørge ministeren en gang til, om ministeren vil afvise, at den sociale baggrund har en betydning for at give lige muligheder til at gennemføre en videregående uddannelse.
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Jamen netop folkeskolereformen og erhvervsskolereformen er jo eksempler på, at man tager hånd om et uddannelsessystem for børn og unge på vej op mod det videregående uddannelsessystem. Og når vi nu med EVA's rapport i hånden klart ved, at karaktererne er det bedste adgangskriterium, når det gælder social mobilitet, så ville det da være omsonst at tage alle mulige andre foranstaltninger med udviklingskontrakter end at have et fokus på optagesystemet. Derfor siger vi netop, at optagesystemet med karakterer er det, der er bedst i forhold til den sociale mobilitet, og ikke alt mulig andet. Men det er da klart, at børn fra vanskeligt stillede hjem i folkeskoleloven eller unge med udfordringer i teenageårene skal hjælpes i et uddannelsessystem. Men adgangsgivende karakterer via en studentereksamen er altså adgangen til det videregående uddannelsessystem.
Tak. Og så er det medspørger hr. Christian Rabjerg Madsen fra Socialdemokraterne.
Tak for det. Jeg må sige, at jeg også undrer mig over, at ministeren kalder arbejdet med social mobilitet for socialpolitik, for set fra mit perspektiv handler det jo om noget helt andet. Hvis man graver bare en lille smule ned i tallene, kan man se det. Hvis man kigger på årgang 1980 og deres uddannelsesniveau sammenholdt med deres forældres uddannelsesniveau – den gruppe af årgang 1980, som har forældre, der har en grundskoleuddannelse – er det 6,4 pct., der ved indgangen til 2013 har en lang videregående uddannelse. Hvis deres forældre derimod har haft en bachelor eller en kandidatuddannelse eller en ph.d., er tallet 57,8 pct. Det er en forskel på faktor 9. Frygter ministeren ikke, at vi går glip af talenter, som skaber arbejdspladser i Danmark og i øvrigt bidrager positivt til det danske samfund, hvis ikke vi får arbejdet med den sociale mobilitet, der kan ændre de her tal? Er det ikke langt vigtigere at tale om talenter – og dermed også noget pjat at tale om socialpolitik, når det handler om talenter og om et kæmpe talenttab?
Ministeren.
Jamen jeg og også regeringen anerkender, at uddannelsesbaggrund, altså de rammebetingelser, man har haft i sit liv, naturligvis øver indflydelse på den måde, man kan agere på i samfundet efterfølgende. Men det interessante er jo, at EVA's rapport viser, at det, der er den bedste adgang i forhold til social mobilitet, er at være klare på karakterer, og at man ikke skal lave alle mulige andre foranstaltninger. Jeg tror, at rigtig mange af de børn, der måske kommer fra en lidt blakket baggrund, meget nødig vil have sat labels på sig ved indgangen til et uddannelsessystem, for de har jo en gang vist, hvad de skal kunne for at komme ind i det videregående uddannelsessystem, nemlig tage en gymnasial ungdomsuddannelse. Og det er det, der er forudsætningen. Går vi så glip af talent? Nej, det gør vi da ikke nødvendigvis, hvis det er sådan, at de rette tager en ungdomsuddannelse i forhold til så at gå videre i det videregående uddannelsessystem. Men talent kan da udfoldes på rigtige mange måder. Det kan det også på baggrund af en erhvervsuddannelse. Det kan det på baggrund af, at man er frivillig osv. osv. Så talent er da ikke kun en udfoldelse i det videregående uddannelsessystem. Men vi kerer os om talent, det gør vi. Og derfor har vi skrevet i regeringsgrundlaget, at der skal gøres noget mere for eliten i vores uddannelsessystem.
Hr. Christian Rabjerg Madsen.
Nu skal man nok passe på med at sætte lighedstegn mellem at have en blakket baggrund og så forældre, som har en grundskoleuddannelse. Men nok om det. Anerkender ministeren ikke, at vi taber talenter, og at vi går glip af talent, når kun 6,4 pct. af mennesker med forældre, der har en grundskoleuddannelse, får en lang videregående uddannelse? Anerkender ministeren overhovedet ikke, at der er et talenttab, når vi kan se på tallene, at de er så voldsomt store? Jeg er med på, at optag kun er et enkelt element. Hvis man kigger på, hvordan universiteterne arbejder med at øge den sociale mobilitet, er det jo langt mere end optag. Det er brobygningsindsatser, indsatser, som man nu kan forestille sig ryger fløjten, fordi det sociale mobilitetsmål nu forsvinder.
Ministeren.
Jeg vil bare lige korrigere i forhold til det med blakket baggrund. Jeg tror, at spørgeren udmærket forstod, hvad jeg lagde i det, at man kunne have en blakket baggrund. Jeg kunne have sagt en anderledes baggrund end en typisk uddannelsesvej osv. I forhold til spørgsmålet er nej det enkle svar. Hvis universiteterne gerne vil foretage foranstaltninger omkring social mobilitet, fordi det gavner gennemførelse, hvis de ønsker at have optagelsessamtaler, fordi det gavner fastholdelse, hvis de ønsker at lave prøver, der stimulerer til en bevidsthed om, at man skal kunne levere noget på sit første semester, uanset hvilken baggrund man gør det ud fra, så er de hjertens velkomne til det. Det er ikke et pligtigt mål, men vi har en tillid til, at de håndterer det.
Tak. Så er det hovedspørgeren til sidste runde.
Vi kan i hvert fald starte med at konstatere, at ministeren ikke synes, at det er et samfundsmæssigt mål at kunne udnytte de talenter, som unge har, uanset deres sociale baggrund. Jeg vil gerne anfægte det, når ministeren bliver ved med at henvise til EVA-rapporten, der alene forholder sig til, om karakterer, alternativt optagelsessamtaler, fremmer den ene eller den anden slags studerende. Det handler alene om, at karakterer giver den mest sikre markør, og det er rigtigt, at flere unge med akademikerbaggrund klarer sig bedre, når der er en optagelsessamtale. Men EVA-rapporten siger lige så klart og tydeligt, at det betyder en kæmpe forskel, hvordan man tilrettelægger undervisningen både i ungdomsuddannelserne og i de videregående uddannelser for at udfolde potentialerne også hos unge, der kommer fra uddannelsesfremmede hjem. Jeg vil derfor spørge, om ministeren helt afviser, at det har en betydning at kunne udnytte samtlige talenter, inklusive hvis man ikke har akademikerforældre – hvis undervisningsformerne tilrettelægges efter det.
Ministeren.
Tak for det, formand. Jeg mener simpelt hen, at spørgeren gør det til et socialt problem, og det er et uddannelsesproblem. Uanset hvilken baggrund, man har, er adgangen til det videregående uddannelsessystem en studentereksamen eller en ungdomsuddannelse, og når man har den, har man bevist sig værdig til at være i det danske uddannelsessystem. Kan der så foretages foranstaltninger undervejs fra uddannelsesinstitutionernes side, som fremmer studiekultur, som understøtter folk, der måske ikke kommer fra så stærk en uddannelsesbaggrund osv.? Ja, det kan der godt. Det vil være forskelligt fra studium til studium. Der er også forskel på, hvor store frafaldstal, vi har, osv. Men der er på den måde ikke et ønske fra regeringen om, at det er et pligtigt mål. Vi har sagt til uddannelsesinstitutionerne, at hvis de ser et formål med at gøre det, er de velkomne. Vi ønsker at få det med talentpotentialet løst, ikke i en socialpolitisk kontekst, men i en uddannelsespolitisk kontekst. Det er der, vejene skilles, og det var også derfor, at vi i opposition kritiserede de socialpligtige mål, som den daværende SR-regering indførte.
Tak. Vi fortsætter til næste spørgsmål, som også er stillet til uddannelses- og forskningsministeren af fru Christine Antorini, Socialdemokraterne.
Værsgo for oplæsning.
Tak. Hvorfor er ministeren på egen hånd gået i gang med at ændre på de nationale mål for de videregående uddannelser midt i kontraktperioden og uden at drøfte ændringerne med de relevante aftaleparter?
Ministeren.
Tak for spørgsmålet. Som jeg redegjorde for i svaret på det forrige spørgsmål, mener jeg ikke, at et mål om social mobilitet hører hjemme i udviklingskontrakterne. Samtidig ønsker regeringen, at små og mellemstore virksomheder i hele landet får lettere adgang til viden fra de videregående uddannelsesinstitutioner. Den dagsorden er så vigtig at fremme og fastholde og skabe og udvikle af hensyn til job i hele Danmark, at der er behov for at justere udviklingskontrakterne nu og indføje et vigtigt mål om øget regionalt vidensamarbejde. Det er ministeren, der udpeger de tre til fem pligtige mål, der indgår i kontrakterne. Der sker i hvert fald på universitetsområdet på baggrund af drøftelse med partierne om universiteternes opgaver og rolle i samfundet samt universiteternes udfordringer. Øget vidensudveksling med virksomheder var et af de temaer, der blev drøftet på mødet mellem universitetsforligskredsen og den daværende uddannelses- og forskningsminister, før ministeren pegede på de fem pligtige mål, der indgår i udviklingskontrakterne for 2015-2017. Jeg har så inden for den ramme, der blev drøftet der, valgt at prioritere et af de andre temaer. Det valg har jeg orienteret Uddannelses- og Forskningsudvalget om, og jeg mener faktisk, at det ligger helt inden for rammerne af regler og praksis på området.
Spørgeren.
Nu er det sådan, at Uddannelses- og Forskningsudvalget har haft fornøjelsen af at være på studietur sammen med ministeren til Oxford og Cambridge, to eliteuniversiteter, hvor der er meget inspiration at hente, selv om vilkårene, som de universiteter kan arbejde under, ikke mindst økonomisk, er helt ulig danske universiteters. Det er jo tankevækkende, at de universiteter faktisk har som mål, at de også skal bidrage til at øge den sociale mobilitet, fordi de anerkender det som en utrolig vigtig ressource, som ikke bliver brugt godt nok, hvis ikke de tilrettelægger forløb, finansieringsmuligheder osv. Men jeg kan så forstå, at det synes regeringen ikke er vigtigt. Det, der er spørgsmålet her, er, at regeringen selv har valgt at fjerne det mål, på trods af at universitetskredsen har været indkaldt til drøftelse af de nationale mål. Det er få mål, det er tre til fem nationale mål i de videregående uddannelsers udviklingskontrakter. Der har ministeren valgt den her gang, på tværs af hvad der har været praksis, selv at fjerne et helt centralt mål om øge den sociale mobilitet. Finder ministeren virkelig, at det er en ordentlig måde at samarbejde med sine forligspartnere på?
Ministeren.
Ja, det gør jeg, for ellers havde jeg naturligvis ikke gjort det. Jeg anerkender til fulde, at Uddannelses- og Forskningsudvalget skal orienteres om den beslutning, jeg har truffet. Det har jeg også gjort pr. brev. Jeg anerkender også til fulde, at der skal være en drøftelse i forligskredsen om det her om indgåelsen af udviklingskontrakterne. Det har der været under den daværende minister, og det er på baggrund af de drøftelser, at vi nu har ændret det pligtige mål. Set i bagklogskabens lys og ud fra bl.a. spørgerens reaktion vil jeg sige, at vi altid kunne have gjort det anderledes. Det anerkender jeg til fulde. Det kan man gøre. Jeg har sendt det meget klare signal, at jeg ønsker en god dialog om alt, hvad vi foretager os, men givet, at drøftelsen har været i forligskredsen under den daværende regering, har vi fundet, at området er blevet tilpas belyst.
Spørgeren.
Ja, undskyld mig udtrykket, men det er jo en fuldstændig absurd diskussion. Det her handler om, at der netop var en drøftelse i forligskredsen, dengang ministerens parti var i opposition. Man var med i de drøftelser, og den daværende minister fastlagde så den 4-årige udviklingskontrakt, som jo betyder rigtig meget for de tre-fem nationale mål, som de videregående uddannelser skal følge. Så går ministeren nu midt i kontraktperioden ind egenhændigt og ændrer på målene, ændrer på prioriteringen, og siger så i øvrigt: Jamen det er jo blevet drøftet tidligere. Ja, det er det, men med nogle andre mål. Derfor er jeg nødt til at spørge en gang til: Er det virkelig den måde, som ministeren mener at det er rimeligt at samarbejde med nogle parter på – vi prøver faktisk at gøre os umage med at lytte til hinanden – nemlig ved at fjerne et af de få nationale mål, så det ikke længere er vigtigt, at arbejde med social mobilitet?
Ministeren.
Jamen det ville være helt omsonst, hvis man ikke som nytiltrådt regering og minister gik ind og påvirkede og ændrede i noget af det, som man gerne vil. Det har vi siden vores tiltrædelse gjort på en række lovområder, og det sendte vi også et klart signal om inden valget. Ingen i det høje Ting eller i uddannelsessektoren har været i tvivl om, at Venstre har været imod, at social mobilitet skulle være en del af udviklingskontrakterne, og lovgivningen er indrettet sådan, at ministeren kan ændre det. Han har tilmed som ordfører haft drøftelsen internt i forligskredsen og har der gjort opmærksom på synspunktet. Det blev ikke imødekommet af den daværende regering. Det er derfor, vi effektuerer det nu.
Spørgeren.
Jeg har fået skriftligt svar fra ministeren på, hvad der er god skik. Der står der, at på universitetsområdet er ændringer hidtil sket på baggrund af en drøftelse i forligskredsen om universiteternes opgave og rolle i samfundet samt universiteternes udfordringer. Det ville da have været naturligt, at ministeren med et ønske om at ændre i de nationale mål havde indkaldt parterne til en drøftelse. Så kan ministeren beslutte, hvad ministeren vil. Men det, ministeren har gjort, er egenhændigt at ændre målene og gå ud og meddele det til hele sektoren og så i øvrigt lige på et tidspunkt få sendt et brev til Uddannelses- og Forskningsudvalget. Er det på den måde, ministeren også fremover ønsker at samarbejde med de relevante aftalekredse?
Ministeren.
Jeg kan i hvert fald garantere spørgeren for, at ifald jeg er minister, når de næste udviklingskontrakter bliver indgået, og spørgeren også er medlem af det høje Ting og er en del af forligskredsen, vil spørgeren blive involveret i udformningen af mål, akkurat som det har været praksis tidligere. Det er den måde, jeg arbejder på, og det kommer jeg også til at gøre fremadrettet.
Tak til spørgeren. Vi fortsætter med spørgsmål 15, som også er til uddannelses- og forskningsministeren, og det er stillet af hr. Malte Larsen, Socialdemokraterne.
Værsgo til oplæsning.
Vil ministeren, henset til at ministeren i et åbent samråd den 8. december 2015 erklærede, at omkostningsniveauet for uddannelser hænger sammen med tilrettelæggelsesformen, oplyse, hvordan man sikrer tilstrækkelig økonomi på uddannelser, der stiller ekstraordinære krav til tilrettelæggelsen i form af avanceret laboratoriedrift og meget små holdstørrelser så som klinikundervisningen på uddannelserne Veterinærmedicin og Odontologi?
Ministeren.
Tak, formand. Og tak til spørgeren for spørgsmålet. I spørgsmålet henvises til et åbent samråd om Deloittes omkostningsanalyse. En af de overordnede konklusioner i analysen var ganske rigtigt, at omkostningsniveauet hænger sammen med tilrettelæggelsesformen, hvilket er refereret på samrådet. Tekniske, natur- og sundhedsvidenskabelige universitetsuddannelser, som ofte har laboratorieundervisning med små hold, får den højeste universitetstakst i tilskud. I forhold til den omtalte klinikundervisning på dyrlæge- og tandlægeuddannelsen kan jeg ydermere nævne, at midler til disse undervisningsklinikker indgår i universiteternes tilskud til øvrige formål. Finansieringen er baseret på et bloktilskudssystem. Institutionerne kan disponere over det samlede tilskud under et. Tilskuddet fordeles derfor internt af den enkelte institution, og det er uddannelsesinstitutionernes ledelse, der har ansvaret for at sikre kvaliteten af den uddannelse, der udbydes. Det har jeg tillid til at institutionerne gør. Det er en naturlig følge af uddannelsesinstitutionernes prioriteringer, at omkostningerne til uddannelser i nogle tilfælde er større og i andre tilfælde er mindre end tilskuddet.
Spørgeren.
Jeg synes desværre, at mit spørgsmål er blevet ualmindelig aktualiseret i dag af at se, hvordan f.eks. Københavns Universitet så prioriterer de ressourcer, de har, og hvilke konsekvenser det har for vores uddannelses- og vidensniveau i det her land. Men jeg vil gerne følge op med et spørgsmål, der går på, at når man nu gennemsnitligt, som jeg opfatter det, tildeler universiteterne 93.000 kr. pr. studenterårsværk, men samtidig konstaterer via konsulentfirmaet PA, der har lavet en beregning, der siger, at KU's Hospital for Store Husdyr i Tåstrup koster 343.000 kr., og at det koster 209.000 kr. for smådyrshospitalet på Frederiksberg, så synes jeg, det ser ud, som om der er et misforhold, og at der så til gengæld er nogle uddannelser, der skal være ualmindelig billige, for at det regnestykke går op. Jeg synes også, at jeg hører, at ministeren fastholder, at der bør være ressourcer nok. Vil ministeren stadig væk fastholde, at der er ressourcer nok, også på baggrund af de oplysninger og på baggrund af dagens hændelser?
Ministeren.
Ja.
Spørgeren.
Det var dejlig kort. Men deri ser ministeren så heller ikke noget problem med, at der bliver færre uddannet i fremtiden på universiteterne, hvilket eksempelvis ses af den melding om, at det reducerede antal stillinger på Københavns Universitet måske kommer til at betyde, at der bliver 10 pct. færre ph.d.-studerende i fremtiden? Det opfatter ministeren ikke som et problem?
Ministeren.
Det er kun et problem, hvis det er inden for sektorer, hvor der er en meget, meget høj efterspørgsel på det, der er produktet af uddannelsen. Vi deler den tidligere regering, SR-regeringens, holdning om, at man skal dimensionere uddannelser, hvor der er historisk høj ledighed, så vi har ikke et ønske om, at man på tværs af alle uddannelser på universitetsområdet skal uddanne flere, hvis der er en høj ledighed efter endt uddannelse. formand Klint): Lyden er på igen) Tak, formand. Ydermere kan jeg sige om tilrettelæggelsen af uddannelsen, at det jo er det enkelte universitet, der inden for rammen af den blokbevilling, som universitetet modtager, skal disponere og vurdere, om de kan have det uddannesudbud, de har. Derfor er Københavns Universitet i øjeblikket i gang med at undersøge deres 13 småfag for at finde ud af, om de skal holde liv i alle uddannelser set i lyset af det særlige tilskud, de får, osv. Men det er en institutionstilrettelæggelse, som jeg har respekt for at de foretager.
Spørgeren.
Jeg kunne måske have tænkt mig her, at ministeren også havde givet nogle eksempler, der havde vist hans holdning til, om nogle typer uddannelser er overflødige. Hvilke typer uddannelser ser ministeren bliver overflødige, eller er det et spørgsmål, som kun universiteterne har ansvaret for?
Ministeren.
Det gælder f.eks. de små fag. Eksempelvis på sprogområdet har regeringen sendt et klart signal om, at vi ønsker en national sprogstrategi, som skal kortlægge med aftagerne, altså private og offentlige arbejdspladser, dvs. gymnasier osv., hvad vi har brug for af sprogkompetencer i dette land. Vi tilrettelægger så en sprogstrategi på baggrund af det, så der er bestemt områder, vi er opmærksomme på, i lyset af det, vi uddanner til. Men det er også klart, at hvis man f.eks. på visse små studier kan se, at der er et højt, højt frafald på studiet og der er meget, meget få studerende og der er historisk høj ledighed efter endt uddannelse, så skal institutionen da tage et opgør med sig selv og finde ud af, om det giver mening at uddanne kandidater til høj historisk ledighed eller folk, der falder fra i et meget, meget stort antal. Det er god fornuft at gøre det af hensyn til de ressourcer, altså penge, man er blevet betroet af skatteyderne.
Tak til ministeren og spørgeren. Vi fortsætter til spørgsmål 16, som er stillet til beskæftigelsesministeren af hr. Finn Sørensen, Enhedslisten.
Værsgo til oplæsning.
Tak. Tak til ministeren for at stille op. Spørgsmålet lyder sådan: Mere end 500 syge borgere har skrevet under på et åbent brev til beskæftigelsesministeren, socialministeren og Folketinget, hvor borgerne giver udtryk for, at de bliver mere syge af den behandling, de får af kommunerne, at der ikke er noget rummeligt arbejdsmarked, som vil give plads til dem, at de ikke længere har nogen retssikkerhed, at de finder det formålsløst at klage deres sag til kommunerne, og at de derfor beder regeringen og Folketinget om hjælp, hvilket indtryk gør denne henvendelse på ministeren, og hvad vil ministeren gøre for at hjælpe disse borgere?
Ministeren. Der er tændt for den forkerte mikrofon, så vi skal lige have tændt for beskæftigelsesministerens. Der kom lyden. Vi tæller tiden fra nu af.
Tak, det er bedre. Når 500 borgere går sammen og fortæller, at de oplever, at de står i en svær situation, gør det selvfølgelig stort indtryk på mig. Jeg vil gerne indledningsvis slå fast, at indsatsen i kommunerne selvfølgelig ikke må forværre borgernes helbred. Sådan er det. Samtidig vil jeg gerne understrege, at det er helt afgørende, at vi har et rummeligt arbejdsmarked, så vores udsatte borgere får mulighed for at få fodfæste på arbejdsmarkedet. Jeg vil fremhæve de såkaldte minifleksjob, som udspringer af reformen af førtidspension og fleksjob, hvor vi har gode erfaringer med at skabe et mere rummeligt arbejdsmarked. Der er faktisk skabt mere end 14.000 minifleksjob, og det er job, som går til borgere med en meget lille arbejdsevne. Det er min opgave som minister at fastsætte rammerne for, at kommunerne kan føre en god og effektiv beskæftigelsesindsats. Kommunernes ansvar er at lave en ordentlig og grundig sagsbehandling og følge lovgivers intentioner. Det betyder, at kommunerne skal sikre en indsats, der tager de nødvendige hensyn til borgernes individuelle situation, så deres helbred ikke forværres. Oplever man som borger, at kommunen ikke har behandlet sagen ordentligt, kan der klages til borgmesteren. Er der tale om forkerte afgørelser, er der mulighed for at klage til Ankestyrelsen. Det er vigtigt, at kommunerne giver en indsats af høj kvalitet, så det kan gøre en forskel for den enkelte borger. Derfor har Beskæftigelsesministeriet igangsat en række projekter, der skal bidrage til at udvikle indsatsen for de mest udsatte, f.eks. JobFirst, hvor udsatte borgere får en indsats med fokus på at sikre meningsfulde praktikforløb med jobperspektiv. Det handler om at fokusere på det, som borgerne kan, frem for det, som borgerne ikke kan. Til sidst vil jeg gerne understrege, at regeringen og forligskredsen bag reformen af førtidspension og fleksjob følger implementeringen af reformen tæt. Vi er optagede af at sikre den høje kvalitet i indholdet af ressourceforløbet og af borgerinddragelse. Tak.
Spørgeren.
Tak for svaret. Jeg er glad for, at ministeren understreger de ting, som kommunerne bør gøre. Jeg anerkender også, at nogle af de initiativer, der tages, peger i den rigtige retning, f.eks. det her JobFirst. Vi skal nok bare erkende, at det er meget få midler, der er sat af til det. Men på trods af at ministeren understreger det, og det har tidligere ministre gjort mange gange, oplever borgerne det jo stadig væk på en hel anden måde. Jeg vil bare læse nogle få sætninger fra brevet: »Lægers og eksperters udsagn« – altså om borgerens situation – »bliver ignoreret til trods for at de rummer meget nøjagtige beskrivelser af borgernes tilstand.« Det er én oplevelse. Borgernes oplevelse af det rummelige arbejdsmarked er også anderledes end ministerens: »»Det rummelige arbejdsmarked« er jo noget der kun eksisterer på papiret nu. Det findes ikke i virkeligheden, og vi kan ikke bare gå ud og søge job som ikke findes. Lønmodtagere kan jo ikke ansætte sig selv.« Så er der det omkring retssikkerheden, og hvordan de oplever ministerens anvisninger på at klage. Her siger borgerne: »Retssikkerheden har I også taget fra os. Ingen kommuner overholder lovgivningen, og vi er for ressourcesvage, både helbredsmæssigt og økonomisk, til at kunne forsvare os, og kræve vores ret. Når det i sjældne tilfælde lykkes at få vores sager for retten, bliver der så godt som altid, dømt i kommunernes favør.« Så slutter brevet med denne her meget tankevækkende formulering: »Dette brev er sendt til jer« – altså til os herinde og til regeringen – »fordi det er formålsløst at klage vores sag til kommunerne. Vi beder jer, f o l k e v a l g t e og øverste ansvarlige, om at hjælpe os. Mange tusinde i klemme i systemet. I er vort eneste håb.« Der må da være et eller andet galt. 500 borgere eller flere kan vel ikke tage så fuldstændig fejl af deres egen situation.
Ministeren.
Selvfølgelig er der problemer bag sådan en henvendelse. Og det er evident, at vi står med nogle omstillingsudfordringer i halen på førtidspensions- og fleksjobreformen. Det er jo store reformer, der er gennemført i de senere år, hvor man går fra passive ydelser og en laden stå til og til en situation, hvor der er direkte fokus på det, som den enkelte borger kan, og fokus på at hjælpe den pågældende borger til at kunne drage nytte af det og få et større indhold i og et bedre fundament for tilværelsen. Det er udfordrende for kommunerne, det er udfordrende for borgerne, og vi er fra ministeriets side opmærksomme på, at nogle kommuner er mindre gode til det her end andre kommuner, men vi har fokus på dem, vi stiller krav til kommunerne, og vi understøtter dem med hjælpeprogrammer.
Spørgeren.
Jeg er meget glad for, at ministeren erkender, at der er omstillingsproblemer med de her reformer. Nogle af os frygter nok, at det er vedvarende problemer, og at de kun bliver større, efterhånden som tiden går. Det er en anden diskussion, den kan vi tage lidt senere. Men har ministeren i det mindste overvejet, om der måske er sendt nogle forkerte signaler ud om de reformer – altså at det her med, at det alt sammen, dvs. sygdommen, skal arbejdes væk, måske er blevet understreget så kraftigt, at kommunerne følger det alt for stringent og nidkært og dermed ikke tager hensyn til de borgere, der faktisk ikke er i stand til arbejde, og som kun får det værre, hvis de bliver tvunget ud i praktik, hvor de får en seng med, og hvad vi ellers hører af skrækkelige historier?
Ministeren.
Heldigvis er der jo i mange tusinde tilfælde forløb, hvor det viser sig, at det at arbejde og det at få fokus på den kapacitet, borgeren har, er hjælpsomt for borgeren og dermed også, kan vi sige, hjælpsomt for kommunen, der får hjulpet en borger og så slipper for en klientsituation, hvis man må kalde det det. Men jeg medgiver, at der også er situationer, hvor borgere oplever, at de har for lidt indflydelse på de forløb, de skal igennem, og derfor oplever, at de bliver koblet fra, og det er ikke i orden. Altså, borgerne må ikke blive syge af de indsatser, som kommunerne giver, og borgerne skal tages med på råd. Det her kan ikke lykkes, hvis ikke borgeren selv oplever det som meningsfuldt.
Spørgeren.
Jeg er meget glad for de ting, ministeren siger, og også for, at ministeren understreger, at kommunerne ikke må iværksætte foranstaltninger, der gør, at borgerne bliver mere syge. Det står faktisk også højt og tydeligt i loven. Ikke desto mindre modtager vi jo som medlemmer af Folketinget især efter reformen af førtidspension og fleksjob og også reformen af sygedagpenge utallige henvendelser fra borgere, der lige nøjagtig peger på det problem, at de bliver tvunget ud i arbejdsprøvninger, i ressourceforløb og i fleksjob af få minutters varighed, som de ikke kan klare, og som gør, at de får det værre, og at de bruger den smule energi, de har, på at slæbe sig hen på arbejdet for at være der to gange 20 minutter om ugen. Det er der vel ikke noget perspektiv i, og hvad vil ministeren gøre for at komme det til livs?
Ministeren.
Jeg vil fortsætte den kurs, forligskredsen er slået ind på, nemlig at understøtte kommunerne i som det ene at få duelige erfaringer på det her område med forskellige typer af projektforløb, som vi sætter i værk, i takt med at vi bliver klogere på, hvor vi har behov for ny viden. Som det andet laver kommunerne målinger, sørger for at udvikle effektive benchmarksystemer, hvilket jeg selv har sat i værk, for at kunne blive endnu skarpere på det. Det sker, med henblik på at de kommuner, der hænger, kan tage ved lære af de kommuner, som heldigvis er kommet godt i gang, og som evner at forvalte det her på en sådan måde, at de reelt hjælper deres borgere, og at borgerne oplever, at de får et bedre fundament under deres tilværelse.
Tak. Inden jeg giver ordet for det næste spørgsmål, vil jeg sige, at det hernedefra ser ud, som om vi har fået gæster på publikumsbænkene, der har drikkevarer med ind. I bedes altså være meget opmærksom på, at I ikke kommer til at grise med dem deroppe. Tak for det. Vi går videre til spørgsmål 17, og det er også til beskæftigelsesministeren, stillet af hr. Finn Sørensen, Enhedslisten.
Værsgo til oplæsning.
Tak. Ankestyrelsen godkender gang på gang, at kommunerne tvinger syge borgere i arbejdsprøvninger, ressourceforløb og fleksjob af få minutters varighed på trods af lægelige udsagn om, at der ikke er nogen restarbejdsevne, og advarsler om, at borgerne sandsynligvis vil få det værre. Ankestyrelsen har i en praksisundersøgelse fra maj måned 2015 ovenikøbet givet udtryk for, at kommunerne er for lempelige med at tilkende førtidspension, og at de i endnu højere grad skal benytte sig af sådanne foranstaltninger, før de tager stilling til førtidspension. Vil ministeren anerkende, at loven bør ændres, så kommunerne ikke længere har mulighed for en sådan praksis?
Ministeren.
Jeg vil gerne igen slå fast, at ressourceforløb og fleksjob ikke må forværre borgernes helbredstilstand. Ambitionen med reformen af førtidspension og fleksjob er, at flere skal være en aktiv del af arbejdslivet, og at færre skal overlades til passiv førtidspension. Det er en konkret og individuel vurdering, om en borger skal have et ressourceforløb, en førtidspension eller et fleksjob. Vurderingen skal laves på et grundlag, der er nøje belyst fra alle vinkler, og det er netop det, der er formålet med rehabiliteringsteamet, hvor flere forvaltninger og en sundhedskoordinator fra regionen er repræsenteret. Inden rehabiliteringsteamet mødes, skal borgerens sag belyses grundigt. F.eks. skal borgerens praktiserende læge bidrage med oplysninger om, hvordan helbredsforholdene påvirker borgerens funktionsevne, og om der er særlige hensyn, kommunen skal Hvis kommunen har andre relevante helbredsoplysninger, skal de også indgå. Rammerne for rehabiliteringsteamet understøtter dermed, at de helbredsmæssige oplysninger indgår i vurderingen af borgerens sag, og jeg vil i den forbindelse gerne slå fast, at et ressourceforløb ikke er en arbejdsprøvning. Et ressourceforløb handler om at udvikle borgerens arbejdsevne – det handler ikke om at afprøve, hvad borgeren kan eller ikke kan – og hvis det er åbenbart formålsløst at udvikle den enkeltes arbejdsevne, skal borgeren have førtidspension, og sådan skal det være. I forhold til Ankestyrelsens praksisundersøgelse peger undersøgelsen på, at kommunerne i de fleste sager træffer afgørelse i overensstemmelse med reglerne. Ankestyrelsen nævner ikke arbejdsprøvninger, da det som sagt ikke er formålet med ressourceforløb. Lad mig opsummere: Det fremgår både af intentionen med reformen og af lovgivningen, at et ressourceforløb ikke må forværre borgerens helbred, og at borgeren skal Tak.
Spørgeren.
Tak, og tak for svaret. Endnu en gang er jeg glad for, at ministeren understreger, at det, der står i loven, er, at det ikke må forværre borgerens situation, og jeg håber, at det bliver gentaget så mange gange, at det virkelig sidder fast i hovederne hos dem, der arbejder i de kommunale forvaltninger, og så tror jeg, at det måske i sig selv kunne hjælpe en lille smule. Men jeg forstår ministerens svar sådan, at han ikke mener, at der er grund til at ændre loven – og ellers må ministeren jo rette mig – og det er det, jeg gerne vil diskutere med det her spørgsmål. Hvis man studerer Ankestyrelsens rapport, falder det jo i øjnene, at der er en del eksempler på, at rehabiliteringsnævnet har indstillet til en førtidspension – det er jo dem, der skal komme med indstillingen og foretage en grundig vurdering af borgerens situation, og det er selvfølgelig fair nok – og at pensionen er blevet bevilget. Men der er i Ankestyrelsens rapport flere eksempler på, at Ankestyrelsen har sagt: Nej, det skulle I ikke have gjort, for det skal dokumenteres endnu mere, at denne borger ikke har nogen restarbejdsevne. Hvad mener ministeren om det? Er det i overensstemmelse med loven og intentionerne bag loven, at selv det nævn, der er udset til at vurdere borgeren, bliver underkendt af Ankestyrelsen via Ankestyrelsens vurdering af deres arbejde?
Ministeren.
Hvis der er en udvikling i samfundet, som vi som politikere ikke finder tilfredsstillende, så er det vores ret og vores ansvar at sætte fokus på det og gøre det ved det, som vi mener er rigtigt. Men når man ser på de processer, der er i beslutningshierarkiet, herunder i forhold til ankesystemet, så er det vores ansvar at få det udviklet, og det har vi gjort. Jeg har ingen adkomst og ingen ret til at gå ind og foretage materielle bedømmelser af overgangen fra det ene led til det andet, men jeg vil sige, at det samlet set er min opfattelse – ligesom det er resten af forligskredsens opfattelse – at de reformer, vi har besluttet, er rigtige. Vi ser nogle rigtig gode tal i udviklingen i antallet af sårbare mennesker, som får meget bedre fodfæste på arbejdsmarkedet. Der er en masse støtte, der skal gives til kommunerne, men den giver vi.
Spørgeren.
For det første vil jeg sige, at vi jo ikke ved, hvad der reelt gemmer sig bag de tilsyneladende positive tal om, at så og så mange tusinde er kommet i minifleksjob af under 10 timers varighed. For det er jo sådan, at det er noget, kommunerne kan tvinge borgerne ud i, og vi har set nogle skrækkelige eksempler på, at borgere er blevet tvunget ud i fleksjob af 2 gange 20 minutters varighed om ugen, og at borgeren har fået besked på, at du må tage din seng med på arbejde, så du kan klare de 2 gange 20 minutter. Så sådan nogle ting gemmer der sig jo også bag det. Det er rigtigt, at Ankestyrelsen vurderer de ting, men ministeren har jo lov til at ændre loven, hvis man ud af Ankestyrelsens rapport kan se, at der altså her er noget galt.
Ministeren.
Der er intet ud fra Ankestyrelsens rapport eller herfra, der giver mig en formodning om, at loven skulle være forkert. Jeg vil igen bekræfte, at der har været nogle få sager, som har påkaldt sig meget stor offentlig opmærksomhed, men de er altså knyttet til nogle få kommuner. Der er tusindvis af gode forløb, som jeg ikke har nogen formodning om skulle være tvangsforløb, men hvor jeg kun har en formodning om, at det er forløb, som både den enkelte borger og den enkelte kommune er fuldt tilfredse med, og at det er forløb, som er i fuld overensstemmelse med reformens intentioner.
Spørgeren.
Ja, det svar bliver jeg jo så rigtig ked af. For det første er der jo ingen, der tør klage eller sige nej til et fleksjob af få minutters varighed, selv om borgeren ved, at det risikerer at tappe de sidste kræfter ud af vedkommende, for hvis borgeren siger nej, risikerer man at miste sin forsørgelse. Det er jo desværre sådan, det er indrettet. For det andet er det jo stadig væk et spørgsmål om, hvad loven giver kommunerne mulighed for, og loven skal vel beskytte de svageste medborgere. Men der synes jeg ministeren siger: Nej, det er ikke så vigtigt, for der er jo en masse eksempler på gode forløb.
Ministeren.
Jeg er helt enig i, at loven skal beskytte de svageste medborgere, men det er klart min opfattelse, at vi som ministerium skal gøre, hvad vi kan, for at kommunerne bliver bedst mulige til at forvalte det ansvar, som de har fået. Og det gør vi ved at støtte dem med nye projekter, det gør vi ved at måle dem og gøre dem opmærksom på de steder, hvor tingene ikke er i orden – og det gør vi – og det gør vi ved at give dem lejlighed til at følge kommuner, som er bedre til det, end de selv er.
Tak til spørgeren. Vi fortsætter med det næste spørgsmål, som er spørgsmål nr. 18, og det er stadig væk til beskæftigelsesministeren, og det er stillet af hr. Leif Lahn Jensen, Socialdemokraterne.
Værsgo til oplæsning.
Tak for det. Er ministeren enig med sin efterfølger på posten som direktør for Dansk Arbejdsgiverforening i, at »der [skal] muges kraftigt ud i de sociale ydelser. Kommunerne skal fratages retten til at uddele førtidspensioner, satserne skal nedsættes, og nogle af overførselsordningerne skal fjernes helt«, jf. Ugebrevet A4 den 18. januar 2016 med overskriften »Ny DA-direktør vil luge ud i sociale ydelser«?
Ministeren.
Først skal jeg sige, at det grundlag, jeg arbejder på, er regeringsgrundlaget, som foreligger trykt, og det kan jeg anbefale spørgeren at læse. Det er god læsning. Derudover vil jeg sige, at vi skal have råd til at fremtidssikre den borgernære velfærd, og det kan kun lade sig gøre, hvis vores land hænger sammen økonomisk. Derfor er det et problem, når mange lever på offentlige forsørgelsesindkomster som f.eks. kontanthjælp og dagpenge, og det bekymrer mig, at mange ikke har et job eller er i gang med en uddannelse. Jeg tror, man får et bedre liv ved at have noget at stå op til om morgenen. Derfor har regeringen sat en retning: Flere skal forsørge sig selv, færre skal forsørges af det offentlige. Og jeg synes, det er rimeligt, at man får noget ekstra for at yde en indsats. Det er også baggrunden for, at vi sammen med et flertal i blå blok har aftalt et nyt kontanthjælpsloft og en 225-timersregel og indført integrationsydelse til nyankomne flygtninge. Med kontanthjælpsloftet sætter vi en klar grænse for, hvor meget en kontanthjælpsmodtager kan modtage i samlede offentlige ydelser, og vi sikrer, at kontanthjælpsmodtagere vil have en væsentlig indkomstfremgang ved at tage et fuldtidsjob. Vi har samtidig lavet en dagpengereform, som gør dagpengesystemet mere dynamisk, og som stadfæster dagpengereformen fra 2010, som vi grundlæggende mener var rigtig. Uden dagpengereformen, efterlønsreformen og de andre reformer, vi har gennemført eller taget initiativ til, sidst vi var i regering, ville de offentlige kasser mangle 47 mia. kr. om året. De reformspor, som vi satte os i spidsen for, sidst vi var i regering, og nu har fulgt op på, skal vi videre ad i den kommende tid. På den korte bane tager vi fat på trepartsforhandlinger om arbejdsmarkedsintegration, hvor vi skal finde nye veje til at få flere flygtninge i job. I Danmark har vi haft en tradition for, at lønmodtagere, arbejdsgivere og politikere sammen laver trepartsaftaler om væsentlige samfundsspørgsmål. Det er en god tradition, og den vil vi genskabe.
Spørgeren.
Hvad der står i regeringsgrundlaget, bekymrer mig. Men det, der bekymrer mig mere, er, hvad vi kan forvente. Derfor er det interessant, at beskæftigelsesministeren faktisk før har været direktør for Dansk Arbejdsgiverforening, og derfor tænker jeg: Hvad kan man så forvente? For i artiklen står der jo også, at selv om der er kommet en ny mand på posten, er kursen den samme. Og det er det, der bekymrer mig. Lad os tage den ene ting. Det er ydelserne. De skal være lavere, og det er jo korrekt, at vi i næste uge desværre skal stå og forringe dem for rigtig mange mennesker, kontanthjælpsmodtagere, som vil få endnu mindre at leve for. Der er nogle, som vil få markant mindre at leve for og vil få det rigtig svært. Det er sådan noget, som ministeren sikkert synes er i orden, og som ministeren sikkert også synes var i orden, da ministeren var DA-direktør. Men jeg er nødt til at spørge for at se lidt fremad: Hvilke ydelser vil være det næste, som bliver nedsat? For ministeren foreslog, da han var direktør for Dansk Arbejdsgiverforening, at sætte førtidspensionen ned med over 4.000 kr. om måneden. Så kan jeg jo ikke lade være med at spørge: Vil det blive en realitet? Har vi masser af førtidspensionister derude, der nu er nødt til at lidt ryste i bukserne, fordi vi har fået en minister, der før i tiden mente, at det var rigtig godt? Det sidste, jeg også godt kunne tænke mig at interessere mig lidt for, er, at der i artiklen også står noget om, at den nuværende DA-direktør, som holder den samme kurs som den tidligere DA-direktør, mener, at der er nogle overførselsordninger, der skal fjernes helt. Så har jeg lyst til at spørge: Hvad er det for nogle overførselsindkomster, man så ud over dem, der selvfølgelig bliver forringet markant, har planer om eventuelt at fjerne?
Ministeren.
Det må virkelig kunne lette spørgeren for bekymringer at vide, at det grundlag, jeg arbejder på, ikke længere er det hidtidige grundlag, men regeringsgrundlaget og kun regeringsgrundlaget. Og der er faktisk i regeringsgrundlaget skitseret, hvad det er for en kurs, der er for vores reformer, og det er det, der er det afgørende. Den helt store udfordring for os på kort sigt er at sikre en effektiv implementering af de reformer, der blev lavet af den forforrige regering og af den forrige regering, og det har vi i øvrigt et anerkendelsesværdigt samarbejde om. Så står vi med en kæmpe udfordring i forhold til flygtninge-indvandrere og i forhold til arbejdsmarkedsintegration i øvrigt for den danske befolkning. Det er udfordringer, som vi tager ekstremt alvorligt, og hvor vi inviterer arbejdsmarkedets parter og kommunerne indenfor i et forsøg på at håndtere de meget store udfordringer på en ikke konfliktfyldt måde, men hvor vi drager nytte af alle de ressourcer, der er i det danske samfund, og som har med arbejdsmarkedet og vores sociale system at gøre.
Spørgeren.
Jeg er klar over, at ministeren nu er minister, og jeg vil også anerkende, at ministeren på mange måder gør det ganske godt. Men jeg er godt klar over, at ministeren har holdninger, som ministeren også havde før. Og en af de holdninger var, at ministeren syntes, det var rigtig godt at nedsætte kontanthjælpen ret kraftigt. Det har man så gjort. Vi kan jo ikke forvente, at Dansk Folkeparti vil hjælpe de små mennesker i det her samfund. Det gjorde de ikke med boligydelserne, det vil de ikke gøre med kontanthjælpen, og derfor er jeg nødt til at spørge. Regeringen kan jo komme med alle mulige ting, og DF er ligeglad. Så jeg er bare nødt til at interessere mig for, hvad der kommer fra regeringen næste gang. Hvad har ministeren i posen, som de her mennesker kan forvente kommer næste gang? Det er jeg simpelt hen nødt til at interessere mig for.
Ministeren.
Det, jeg forhåbentlig har i posen, er, at rigtig mange af dem, der i alt for lang tid har været på passive ydelser, får en langt bedre tilværelse ved at være kommet i job. Og vi sikrer med kontanthjælpsloftet et meget fornuftigt bånd imellem, hvad man maksimalt kan få i kontanthjælpssystemet, og hvad man kunne få, hvis man var i job. Hvis man f.eks. tager sådan en familie, far og mor med tre børn, er det jo stadig sådan efter loftets indførelse, at de samlede overførsler fra offentlig økonomi til familien er på over 400.000 kr. Så her er hverken tale om armod eller fattigdom. Vores mål er at få disse mennesker flyttet i beskæftigelse. Vores mål er aldrig at skabe fattigdom. Vi skal være opmærksomme på, at når vi ser på, hvor stor en del af den voksne befolkning i Danmark der bliver forsørget af det offentlige, så er det en uforståelig stor mængde. Vi har en fælles opgave i at finde veje til job for disse mennesker.
Spørgeren.
Men vi er vel enige om, at ministeren stadig væk mener og har den holdning, at over for dem, som har mindst i det her samfund, virker pisk bedre end gulerod. Det har ministeren altid ment, også dengang ministeren var DA-direktør, og det er sådan set det, som hele forslaget om kontanthjælp lægger op til. Det er det, der står i regeringsgrundlaget. Det er det, den her regering tror på. Det er det, man har fået DF til at tro på. Er det ikke det, ministeren siger, nemlig at pisk stadig væk virker bedre end gulerod – selv om vi jo mener noget andet i Socialdemokratiet?
Ministeren.
Det er helt klart min opfattelse, at økonomiske incitamenter virker på arbejdsmarkedet. Det gør det for overenskomstparter, det gør det ude i virksomhederne, og det gør det også for raske mennesker i samspillet mellem det offentlige forsørgelsessystem og beskæftigelse. Sådan er det. Men vi har sat nogle pejlemærker i regeringsgrundlaget. De er blevet gentaget fra regeringens side, og f.eks. kontanthjælpssatsen rører vi ikke ved. Så når spørgeren er interesseret i, hvad næste step er i opstramninger, jamen så er der markeret en bund her fra regeringens side. Nu har vi lavet en aftale om et kontanthjælpsloft, som jeg mener er en meget god aftale i relation til overenskomstløndannelsen på arbejdsmarkedet. Jeg håber virkelig, den kan give anledning til meget mere dynamik i samspillet mellem det sociale system og arbejdsmarkedet for en masse mennesker, som har været uden for arbejdsmarkedet i alt for lang tid.
Tak til ministeren, og tak til spørgeren. Også tak til publikum. Det var det sidste spørgsmål, og hermed er spørgetiden afsluttet.
Der er ikke mere at foretage i dette møde. Folketingets næste møde afholdes i morgen, torsdag den 4. februar 2016, kl. 10.00. Jeg henviser til den dagsorden, der fremgår af Folketingets hjemmeside.