Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 116 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Veroljub Stevanović, Slobodan Mihajlović, Branče Stojanović i Esad Džudžević. Obaveštavam vas da je narodni poslanik Meho Omerović, na sednici u četvrtak tražio da predsednik Skupštine obezbedi poslanicima, po Poslovniku, prevod Studije izvodljivosti i, u odnosu na to, obaveštavam vas da je na sajtu parlamenta –– nalaze prevodi sledećih dokumenata: Studija izvodljivosti, tj. tačan naziv Izveštaj o spremnosti Srbije i Crne Gore za pregovore o zaključivanju Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju Evropskoj uniji;saopštenja Evropske komisije o spremnosti Srbije i Crne Gore za pregovaranje o Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju Evropskoj uniji. Takođe, na ovoj stranici se nalaze i originalni dokumenti na engleskom jeziku, pošto imamo neautorizovane prevode oba dokumenta. Dakle, stručne službe mogu da stave na raspolaganje u okviru poslaničkih grupa i odštampana dokumenta. Još jednom koristim priliku da se zahvalim Skupštini na odgovornosti, jer je ovo institucija koja je najviše od svih u pozitivnoj oceni Studije izvodljivosti, između ostalog i zbog izuzetne odgovornosti, kao i učešća i pozicije i opozicije. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: PREDLOG ZAKONA O PRIJAVLjIVANjU I EVIDENTIRANjU ODUZETE IMOVINE (pojedinosti) Podsećam vas da je Narodna skupština prekinula rad u toku pretresa o amandmanu na član 3. Predloga zakona koji je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a potom Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovim amandmanom poslanika SRS Vjerice Radeta traži se brisanje još jednog besmislenog člana 3. Predloga ovog zakona. Vi želite kao predlagači zakona, ako bude usvojen da pokrenete ogroman državni aparat, da pokrenete stotine hiljada ljudi kojima ste usadili lažnu nadu da će im imovina biti vraćena, da obijaju pragove državnih institucija i moljakaju činovnike za svakojake dokumente koje vi ovde tražite dase imovina uspešno evidentira. Veliki je broj onih koji nemaju nikakvu potvrdu, zapis ili dokument o oduzimanju imovine posle 9. marta 1945. godine. Ako u državnoj arhivi nema takvog dokumenta, šta onda? Jedino će biti koristiza Dinkićevo ministarstvo što će građani Srbije, plaćanjem svih taksi za administrativne usluge, popuniti državnu kasu. Na kraju, građani će otkriti da su prevareni. Sve se ovo svodi na sledeće, podnesite prijavu o oduzetoj imovini da nam krasi podrumsku arhivu. Ovo je uzaludno gubljenje vremena i trošenje narodnih para. Ući ćete u živi pesak iz koga nikada nećete izaći. Sada ne shvatamo predlagača ovog zakona, koji je još prvog dana rasprave rekao da i sam ima dosta rezervi prema ovom predlogu zakona. Šta je time hteo da poruči narodnim poslanicima, verujem da ni on sam ne zna. U Srbiji posle 9. marta 1945. godine oduzeto je ili nacionalizovano, preneto u takozvane agrarne zemljišne fondove mnogo privatnog poljoprivrednog zemljišta, fabrika, zgrada, stanova, trgova, mlinova, zanatskih radnji i tako dalje. Kada se sve to evidentira po vašem predlogu zakona, pa kada podvučete jednu crtu i saberete vrednosti oduzeteimovine, šta ćete onda uraditi? Šta ćete uraditi ako dobijete astronomsku sumu, šta ćete reći ljudima kojima ste dali lažnu nadu, jer vi ulazite u nešto što je neizvodljivo na ovakav način kako ste vi zamislili. Mnoge nepokretnosti su već promenile i po nekoliko vlasnika. Šta sa fabrikama koje su danas zapuštene, ruinirane, očerupane, a bile su nekada u nečijem privatnom vlasništvu? Prethodna dosovska vlast, gde je učešće imalo i sadašnje krilo DOS-a na vlasti, obećalo je vraćanje oduzete imovine vlasnicima, i to u prvim mesecima svoje revolucionarne vladavine, ali od toga su odustali, dakle, brže-bolje, pa su prodali cementare, šećerane, pivare, hotele, poljoprivredna dobra i tako dalje. Interes da se rasproda sve što se može povoljno prodati, a ovo – "povoljno" mislim na uspešno ugovorene provizije koje se očas posla pojave na Sejšelima i drugim ostrvima. Dakle, prevagnulo je sve to u DOS-u nad onim obećanjem koje je dato građanima Srbije. Sećate se onih velikih panoa, ugovora sa narodom, pa i zaklinjanja kao da je to Sveto pismo. Takođe, nosioci dosovske vlasti, (a ovo se odnosi i na ove koji su trenutno danas na vlasti i na one koji su delom u opoziciji), prekršilisu nekoliko postojećih zakona vraćajući oduzetu imovinu samo jednom čoveku – Aleksandru Karađorđeviću, čoveku koji je svesno ili nesvesno dao podršku koljačima srpskog naroda. Setite se samo Okučana 1991. godine. Šta je sa srpskim seljacima, zašto ste njih pretvorili u građane drugog reda? Znači, za prestolonaslednika ne važe zakoni ove države, dok se za narod još uvek dosledno primenjuju. Da li je to tekovina vašeg legalizma, na koji se pozivate otkako postojite. Da li mi živimo u republici ili u monarhiji? Jer, ako ste vratili Karađorđevićima ono sve, zašto to niste vratili i onim građanima Srbije kojima je oduzeta imovina. Na kraju, osvrnuo bih se na izlaganje poslanika Mike Vlaovića juče, kada je rekao da bi se primena ovog zakona odnosila samo na ljude koji su imali manje vrednosti koje su im oduzete. Ne možete, ako donesete zakon, da ga primenite samo na one koji su imali male posede, a takvih je najviše, a ne na one kojima je oduzeta imovina velike vrednosti. Nema parcijalnog, personalnog izvršenja zakona. Ako vratite onom seljaku njivu od 50 ari, onda morate da vratite, na primer, i Paraćinskuštofaru potomcima Vlade Teokarevića. Ovaj vaš predlog zakona najviše mi liči na čoveka koji je krenuo da pravi kućerinu, a ima samo pet cigli i dve grede, a kada je shvatio da je to nemoguće, digao je ruke od svega. Zahvaljujem.
Hvala vama gospodine Iliću. Pozdravljam predstavnike Lige za zaštitu privatne svojine koji posmatraju sa balkona rad sednice. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, iznenađena sam da predstavnik Vlade do sada nije povukao ovaj predlog zakona, jer je očigledno da je ovo najveća besmislica do sada predložena Skupštini. Amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS na član 3 – predlog da se taj član briše – predstavlja pre svega principijelni odnos SRS prema ideji vraćanja oduzete imovine, odnosno prema lažnom obećanju gotovo svih političkih stranaka u Srbiji; naravno, osim SRS. A i kada ne bismo bili protiv toga, opet bi ovaj član 3. bio besmislen, upravo onako kako sam u obrazloženju navela. Vlada, koja je odbila ovaj amandman, kaže da se amandman ne prihvata iz razloga što se članom 3. ništa ne prejudicira itd, već se u stavu 1. ovog člana navodi da ima pravo da podnese prijavu po ovom predlogu zakona, što ne znači da se time iscrpljuje krug lica koja će imati pravo na povraćaj oduzete imovine ili obeštećenje za oduzetu imovinu po posebnom zakonu. Ovo je zaista neverovatno. Predviđate nešto zakonom, unapred znate da ne možete sve da obuhvatite zakonom i onda kažete - ovim se ne iscrpljuje krug. Valjda donosite zakon da biste precizno kazali koja su to lica koja mogu da podnesu prijavu radi evidentiranja svoje nekada oduzete imovine. Pitam vas, šta će se desiti ako u nekom slučaju nije bilo ostavinskog postupka, kako ćete to da utvrđujete, da li će ta lica voditi ostavinski postupak da bi se pokazalo ko je eventualni naslednik? Naravno, to je nemoguće, ali vi niste razmišljali o onome šta sve može u praksi da se desi primenom ovakvog zaista besmislenog zakona, pogotovo besmislenog člana 3. ovog zakona, koji bi svakako trebalo da se briše. U drugom stavu ovog člana predvideli ste novu nadležnost Direkcije za imovinu, koja takođe ne može na ovaj način da se reguliše. Postoji zakon koji reguliše ovu nadležnost i ne može na ovaj način da se menja nadležnost Direkcije za imovinu. Vi se pretpostavljam sećate, sama se odlično sećam primene Zakona o vraćanju zemljišta, koji je bio 10 godina na snazi. Mislim da se ne primenjuje negde od 1996. godine. Taj zakon je trebalo da vam posluži kao nauk da u takav posao ozbiljna država ne može i ne sme da se upušta. Primenom tog zakona o vraćanju zemljišta po PZF-u prvo su se isposvađale porodice budućih eventualnih naslednika; drugo, nasleđivale su ujnine ujne, strinine strine i niko više ne zna ko je koga nasleđivao u primeni tog zakona. Uništili ste poljoprivredne kombinate, pala je vrednost zemlje, zato što su zemlju dobijali oni koji se nikada nisu bavili zemljoradnjom. Posledica tog zakona je i danas ovoliko zaparloženog poljoprivrednog zemljišta po Srbiji. To što se dešavalo sa tim zakonom, to je sudbina i ovog, odnosno nekog budućeg, koji vi nećete nikada ni predložiti Skupštini, iako ih stalno najavljujete. Jer, recimo, da imamo predmet iz 1991. godine. Juče sam bila u Tutinu, pa su me zamolili ljudi da pročitam njihov primer u prilog našem stavu da ne bi trebalo da se donosi zakon o vraćanju zemlje, gde je porodica Zečević dobila delimično rešenje da im se vrati zemlja te 1991. godine. Da li su dobili zemlju? Nisu. Vode sudske sporove, plaćaju sudske takse i nikada neće dobiti to što im je nekada oduzeto. Zato što to i nije moguće, a pogotovo što je konkretno u Tutinu 98% podnetih zahteva pozitivno rešeno i onda se nađe tako jedan, dva ili tri zahteva koji ne mogu da se reše i na tome pada ceo zakon. Zato predlažem da usvojite ovaj amandman, a još bolje, da povučete ovaj predlog zakona, jer ovaj zakon ovakav kako ste ga zamislili ne znači ništa. Uostalom, imate i stav ovih ljudi koji očekuju da im vratite imovinu kao što ste obećali, tu nekad oduzetu. Pa i oni vam kažu da je ovo besmislica i shvatili su da ih lažete. A lažete ih zato što očekujete uskoro vanredne parlamentarne izbore, pa onda možete da kažete - evo dragi građani, odlučili smo, počeli smo sa evidentiranjem; za početak prijavite svu oduzetu imovinu, platite Dinkiću taksu, napunite mu budžet; a šta će biti sa vašim zahtevima, odnosno od te evidencije, možda će vamdobro doći da postupite kao što je ova bivša Vlada postupila u onom slučaju na Paliluli (o čemu je juče Gordana Pop-Lazić govorila), kada ste na osnovu evidencije stanova oduzeli ponovo ljudima stanove. Pitam vas kako ćete vraćati i regulisati onu imovinu koju vi od 2000. godine oduzimate, naravno bez pravnog osnova.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo poslanik Milan Marković. Vlada predlaže da se amandman odbije,Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milan Marković, a sada pozdravljam na galeriji pristigle mlade ljude iz Otvorenog kluba Demokratskog centra.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, uz svo uvažavanje dame i gospodina iz Ministarstva – mislim da nije u redu što mi ovde već treći dan diskutujemo, a da ministar nije prisutan. Prosto, bilo bi lakše da je tu, jer shodno Poslovniku Narodne skupštine, on ima pravo da uzme učešće u raspravi i možda da nam odgovori na neka od pitanja koja mogu da se reše u samoj raspravi, a da ne budu posle predmet glasanja. Podneo sam nekoliko amandmana na ovaj predlog zakona. Juče je prošao amandman na član 1. Predloga zakona koji nisam hteo da obrazlažem, odnosno nisam bio u mogućnosti s obzirom da sam predsedavao, ali u svakom slučaju samo ću vas podsetiti da se radi o amandmanu gde su taksativno navedeni propisi. Radi se o 32 propisa na osnovu kojih je izvršeno oduzimanje imovine i mislim da taj amandman treba prihvatiti iz razloga što, ukoliko ostane, predloženo rešenje može dovesti do brojnih nedoumica, a posebno onih o kojima je govorio kolega Marko Krstin u četvrtak, kada je krenula rasprava o amandmanima. Pošto sam se javio sada povodom amandmana na član 3. Predloga zakona, najpre želim da ispravim deo svoje diskusije od srede, koji se odnosio na moju bojazan da će Direkcija za imovinu Republike Srbije moći da izvrši ovaj veliki posao. Naime, upravo u neformalnom razgovoru sa predstavnicima Ministarstva saznao sam da se ceo predlog sastoji u tome da se u samoj Direkciji formira posebna organizaciona jedinica koja bi se bavila ovim pitanjem. Na taj način sama neefikasnost Direkcije, koja se ogleda u svim onim drugim poslovima koje ona obavlja od 1995. pa do danas, ne mora prosto biti razlog da sumnjamo da sada ovaj posao Direkcija može obaviti dobro. Dakle, ukoliko bi se promenom sistematizacije i formiranjem posebnih odeljenja koja bi se bavila samo evidentiranjem oduzete imovinepreuredio rad Direkcije, verovatno bi taj posao mogao da se obavi. Stogazahvaljujem predstavnicima Ministarstva što su odvojili vreme da porazgovaramo o ovim mojim predlozima. Naravno, ostajem i dalje pri apelu da ova vladajuća većina pristupi promeni Zakona o sredstvima u svojini Republike. U pitanju je zakon iz 1995. godine. Mislim da se svi slažemo ovde da je to krajnje anahron zakon, koji u dobroj meri sputava lokalne samouprave da rade svoj posao. Podsetiću vas da nijedan pravni posao koji se tiče zakupa; da ne govorim o otuđivanju ili nekom drugom raspolaganju imovinom koju koriste opštine i gradovi u Republici Srbiji; ne može se izvršiti bez saglasnosti Direkcije za imovinu Republike Srbije. Sa druge strane, Direkcija za imovinu Republike Srbije uopšte nije u mogućnosti da obradi toliki broj zahteva, a ti zahtevi svakodnevno pristižu u opštine širom Srbije i ne znam kako je uopšte moguće da se to reši. Prošli put sam ukazao na primer kada neki poslovni prostor, ili preduzeće koje raspolaže poslovnim prostorom, želi da raskine ugovor sa korisnikom, zakupcem tog prostora, koji recimo ne plaća to godinama i za taj raskid ugovora treba da dobije saglasnost Direkcije, a te saglasnosti verujete nema i ne može da se dobije, tako da na sudu ne može da se zaštiti pravo lokalne samouprave i u krajnjoj distanci pravo države protiv nesavesnih trećih lica koja se nalaze u tim prostorima. To je vezano za član 3. jer se tu pominje ta direkcija. Dakle, ostajem pri tom apelu i molim stvarno nekoga ko je u mogućnosti da porazgovara sa odgovornima u Vladi i da se taj zakon napokon promeni. Naravno, to je važilo i za prethodnu vlast, gde sam se takođe nadao da će se ovo desiti, od 5. oktobra pa naovamo, da će neko ukinuti taj Zakon o sredstvima u svojini Republike ili bar taj deo koji ograničava razvoj lokalnih samouprava. Ukratko, moj amandman na član 3. odnosi se upravo na taj krug lica koja mogu da izvrše prijavu imovine, i on glasi: "Prijavu oduzete imovine po odredbama ovog zakona podnosi fizičko ili pravno lice, raniji vlasnik ili zakonski naslednik, odnosno pravni sledbenik, zadužbina, odnosno njeni pravni sledbenici, crkve i druge verske zajednice, odnosno njihovi pravni sledbenici, u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona. Evidencija prijavljene imovine - registar imovine, vodi se kao javna i elektronska baza podataka." Radi se o tome da, kada je u pitanju postupak evidentiranja, ne može biti štete od toga da i drugi subjekti, a ne samo fizička lica, prijave oduzetu imovinu po osnovu Zakona o nacionalizaciji i drugih zakona, iz jednostavnog razloga što bi država time došla do potpunije evidencije. Nije mi jasno zašto su ovde izdvojene crkve i posebno zadužbine, kada znamo da te imovine ima dosta.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Vidi se da me dugo nije predsednik prozivao, pa je pogrešio i prozvao me kao poslanika.
Nemojte plašiti birače, sve je u redu, Leila Ruždić-Trifunović je i dalje narodni poslanik po važećem Poslovniku i zakonu. Izvolite, na osnovu toga, gospođo Leila.
Zato što ne valja važeći Poslovnik ne mogu postati poslanik, nego poslanica.
Vratiću vam vreme da biste mogli od početka da govorite i ne brinite, živi ste, zdravi ste, niste deo Biblije, niste poslanica, nego ste živi i zdravi narodni poslanik.
Jeste da pretendujem da se osećam kao ikona, ali ipak sam poslanica, imam iz Akademije nauka o tome potvrdu i moraću da vam umnožim i podelim svima pa da znate kako u sledećem periodu treba da me oslovljavate. Šalu na stranu, da odradim ovaj posao. Rešila sam da podržim amandman koji smo malopre čuli od poslanika Markovića. Takođe, smatram da je neophodno da se prihvati ovakav amandman iz razloga što se u obrazloženju kaže da je ovim članom, koji predviđa da podnose prijavu samo fizička lica predviđen krug lica koja imaju pravo prijavljivanja oduzete imovine, a to su raniji vlasnici, i hoću da mi se objasni, (žao mi je što nema ministra da mi to objasni) – kako to da zadužbine i sva pravna lica koja su ovde navedena takođe ne prijavljuju svoju imovinu, obzirom da su takođe raniji vlasnici. Kako će se njima vraćati njihova imovina ako dođe do zakona o denacionalizaciji, ako je nisu prijavili? Naravno, iz perspektive ovog zakona, za koji moram dakažem da mi se uopšte ne dopada i da ga Demokratska stranka nećepodržati ako se ne usvoji amandman na član 9, koji predviđa da se evidentira nepokretna imovina, da se obustavi promet nepokretne imovine pri ovom evidentiranju, kako bi jednog dana, kada se donese zakon o restituciji, imalo šta da se vrati, a ne da se sve otuđi u međuvremenu.
Zahvaljujem na podršci Srpskoj akademiji nauka. Izvolite, gospodine Krasiću o istom amandmanu.
Podnosilac ovog amandmana je pokušao da ispravi nešto što ne može da se ispravi. Ne može loš predlog zakona da liči na zakon. Naravno, cenim napor gospodina Markovića, međutim ovo što predlaže kao promenu stava 1. člana 3. takođe ne spada u one pravno-tehničke odredbe koje bi imale karakter tehničkog propisa, jer ipak zalazi u suštinu i prejudicira neke stvari koje treba da reši eventualno neki budući zakon. Ma koliko vi pokušavali da izbegnete, u stavu 1. definisali ste ko je učesnik u postupku. Ovaj zakon nema te pretenzije jer se njime reguliše samo postupak. Ako u članu 3. govorite ko može da bude stranka onda rizikujete, jer u kasnijim odredbama nemate odgovarajuću odredbu koja će da ukaže zašto se nekome ne priznaje status stranke. Nemoguće je da se sve prijave prihvate. Ne može svako da donese neki papir i kaže - molim vas, evidentirajte vi mene i tu imovinu. Organ koji vodi postupak treba da ceni da li postoji ta imovina, da li je ta imovina obuhvaćena i da li je u nekoj uzročno-posledičnoj vezi sa licem koje je podnelo prijavu. Ako već to radite, onda vam fali materijalni propis. Dalje, ovaj amandman podnela je stranka koja se zalaže da ne zastareva pravo svojine, bar sam tako razumeo u načelnoj raspravi. Već u poslednjem redu stava 1. govorite o jednom roku koji liči na rok koji je prekluzivne prirode, gde kažete – "u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona". Amandman pokušava nešto da ispravi, ali je nemoguće da se ispravi ovako loš predlog zakona. Ovaj amandman otvara još jedno pitanje. Mi smo do pre nekoliko godina pravna lica delili na dve kategorije: na tzv. građansko-pravna lica i društveno-pravna lica. Klasičan primer građansko-pravnog lica jeste verska zajednica, a klasičan primer društveno-pravnog lica jeste – gde postoji registrovana neka organizacija koja je sposobna da bude nosilac prava i obaveze i da odgovara nekom imovinom, a da pri tom nije osnivački kapital definisan po imenu i prezimenu nekog fizičkog lica. Znači, sada vraćate nešto što je nekada bilo, a centralna odredba Predloga zakona sastoji se u tome što radite pravno nemoguću stvar: zakonom, kao opštim aktom, vršite reviziju pojedinačnih akata. To je zabranjeno, to ne sme da se radi. Ovo je zakon koji bi, kada bi se uporedio sa krivičnim pravom, ličio na zakon o amnestiji. Vi zakonom o amnestiji oslobađate krivičnog gonjenja ili otpuštate iz zatvora lica koja su osuđena za određena krivična dela obuhvaćena zakonom o amnestiji. Nemoguće je da se pravi paralela sa građanskim pravom. Ovo je nemoguć posao koji radite. Po kvalitetu, ovaj zakon je za tri klase gori od Zakona o porezu na ekstraprofit. Juče sam vam objašnjavao da je to nakaradni zakon. Samo čekam dan kada će Vučetićev sud da proglasi da je ceo zakon neustavan zato što je retroaktivan. Dalje, vi ste podlegli pritisku naslednika, a ovaj zakon, u prvom članu govori o postupku evidentiranja i prijavljivanja imovine na teritoriji Republike Srbije. Tu evidenciju o imovini imate u katastru, u zemljišnim knjigama, u Direkciji za imovinu Republike Srbije; stoga – nepotreban zakon. Ako idete na denacionalizaciju, donesite propis o denacionalizaciji i ubacite tri, četiri, pet odredbi koje se tiču postupka, ukoliko su specifične i postoji potreba za nekom specifičnošću u odnosu na odredbe Zakona o opštem upravnom postupku. Ali, vi nećete to. Jednostavno, vi želite da kukuriknete kako ste nešto uradili, a ništa niste uradili. Samo ćete da posvađate ljude, unećete još veću zabunu, tim pre što, kao nadležni državni organ, određujete upravnu organizaciju koja je punomoćnik Vlade u imovinskim stvarima. Totalno pobrkano.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da su amandmani narodnog poslanika SRS i narodnog poslanika DS imali isti cilj. Smatramo da čitav zakon ne može u ovakvom obliku da se pojavi i da bude usvojen na Skupštini, pa samim tim i njegov član 3. Mislim da je gospodin Marković svojim amandmanom pokušao da popravi ono što je predlog Vlade Srbije; upustio se gospodin Marković u pokušaj da definiše još neke slučajeve koji nisu predviđeni Predlogom zakona koji je sačinila Vlada Republike Srbije, ali onda bismo mogli da idemo unedogled. Najpre, sami ste svesni toga da u ovim slučajevima ne postojenaslednici, zato što, kada se obavlja ostavinska rasprava, utvrđuje se da je imovina koja je ostala iza dekujusa predmet ostavinske rasprave. Ono što je predmet rasprave pred sudom, to se deli. Ova imovina nije bila predmet rasprave jer ona nije nasleđena. S druge strane, da vam dam jedan konkretan primer. Možda bi mogli njime da se pozabave i pravnici, kojima je ova materija osnovni posao. Pre 9. marta 1945. godine veliki deo imovine imale su i političke stranke. Vi ovde ne predviđate Predlogom zakona da postoje pravni sledbenici političkih stranaka i da će imovina oduzeta političkim strankama da bude vraćena. Ako je gospodin Marković već uveo i zadužbine, zašto nije uveo i pojam političkih stranaka. Postavilo bi se pitanje, kako bismo se izborili za to da u mnoštvu od 400 političkih stranaka proglasimo koja stranka je pravni sledbenik one stranke koja je imala imovinu pre Drugog svetskog rata. Na primer, mi srpski radikali znamo šta je bila imovina stranke čiji smo mi sledbenici, a vi biste nam to osporavali kada bismo se pojavili sa takvim zahtevom pred vama. Nećemo se pojaviti, ne brinite. Principijelno smo protiv toga da išta bude vraćeno, pa nećemo tražiti ni imovinu radikala pre Drugog svetskog rata. Samo vas upozoravam na nedorečenost Predloga zakona i na to da niste razmišljali o mnogo čemu što može da bude opasno za Srbiju. Evo, da vam predložim da povučete iz procedure ovaj zakon, da osnažimo zemlju, da naš budžet bude dovoljan da ne primamo plate na 50 dana i da u zemlji nema ovoliko nezaposlenih; da nema mita, korupcije i kriminala, da postanemo normalna zemlja i da možemo Zakonom o budžetu da predvidimo sredstva za restituciju; da zbog toga ne grcaju i ne pate građani Srbije. U šta uvaljujete sledeću vladu ili ovu vladu, ako dočeka idući budžet? Uvaljujete je u povraćaj imovine, uglavnom će to biti novčana sredstva. Sada u budžetu nema sredstava nizašta drugo osim za golo preživljavanje, i to u budžetu koji se enormno puni naplatama poreza, akciza, potrošnjom. Ne proizvodnjom, potrošnjom. Kako to mislite iduće ili one tamo godine da počnete da vraćate ogromne dugove? Vi znate da se radi o desetinama milijardi. Ili je ovo, kao što mislim, sračunato na propagandni efekat? Ali, niste ga postigli. Protiv ovog predloga se bune i oni koji misle da će im nekada imovina biti vraćena. Ni njih niste ubedili da iskreno mislite. Znam da ne mislite iskreno. Odavno sam raskrstio sa tim da jedna vlada, koja je konglomerat više političkih stranaka, može iskreno da se izjašnjava o bilo čemu. Odavno sam raskrstio sa tim da ova vlada može iskreno bilo šta u javnosti da izjavi. Nema više iskrenosti u vladama Srbije u dugom periodu. Zbog toga vam predlažem ponovo – povucite ovaj predlog zakona iz procedure. To je mnogo lakše nego da imate zakon koji neće imati nikakve efekte; mnogo jednostavnije i mnogo lakše. Predlažem vam, hajde da razgovaramo o onome što najviše tišti Srbiju ovog časa. Hajde da prekinemo ovu sednicu i da počnemo da razgovaramo o Kosovu i Metohiji, hajde posle toga o kriminalu, mitu i korupciji; hajde da radimo ono za šta nas je narod ovde izabrao. Zamajavamo se ovde predlogom zakona o vraćanju imovine oduzete posle striktnog datuma 1945. godine. Niko od vas se ne usuđuje da izađe ovde i da kaže zašto taj datum, zašto ne 6. mart, zašto ne 5. mart? Koliko će ljudi biti ponovo oštećeno, ne samo oštećeno tako što će sirotinja uplaćivati u budžet kojim ćete da namirujete naslednike bogataša ili saradnike okupatora, ili Nemce, nego i tako što će ostatinenamiren deo onih kojima je imovina oduzeta, na primer, Srbima sa Kosova i Metohije. Razmislite malo ozbiljnije o ovome što radite. Nudim vam saradnju, da radimo ozbiljno na temama koje život znače.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković. Kako je jedan narodni poslanik ovde konačno došao u salu i rešio da učestvuje u radu; a ovih dana i ne samo ovih dana, već i kao ministar inostranih poslova je, i pored zakletve koju je položio - da čuva svoju zemlju i da štiti teritorijalni integritet i suverenitet – putovao po svetu, prodavao svoje parče zemlje i nudio te delove teritorije Srbije i sada kao narodni poslanik, a kako SPS nema drugačiji način da protestuje; mi ćemo u narednih pet minuta, kao poslanici SPS, napustiti ovu salu, u znak protesta zbog njegovog prisustva u skupštinskoj sali.
Da li se još neko javlja o amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović i Milan Stanimirović. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Da, narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Jedva čekam, a dobili smo Studiju o izvodljivosti, ali mi se još nisu poslanici senzibilisali dovoljno – da dobijemo dalje, pa da mi se i demokrate senzibilišu. Videli ste da je u amandmanu poslanika Markovića takođe predviđeno evidentiranje u registru pomoću – ponela sam pogrešan amandman – znači, da se vodi registar u elektronskom obliku. Mi smo u poslaničkoj grupi DS zaključili, ako se ne složite sa ovim prvim delom, odnosno proširenjem lica koja treba da prijave svoju imovinu, obzirom na onaj član koji predviđa poseban zakon za zadužbine i crkve – da nam je jako važno da se usvoji amandman koji predviđa elektronsko evidentiranje i javnost tih podataka. Usvojili smo Zakon o dostupnosti informacija. Neophodno je da ovakva imovina i prijave ove vrste budu evidentirane i u elektronskom obliku, obzirom da smo na član 5. podneli takođe amandman koji predviđa rok za izdavanje potvrde o tome. Smatramo da, ako hoćemo pravnu sigurnost u državi, moramo imati dostupnu i javno evidentiranu imovinu, dostupnu svima, kao i dobijanje povratne informacije da je to ušlo u registar. Kako bi dobili tu povratnu informaciju u tom roku koji smo predložili u amandmanu na član 5, to je jedino moguće ako imamo elektronsku evidenciju. Pošto mislim da je ministar zadužen za ovaj zakon, čovek koji pravilno razmišlja, nadala sam se da će on već na samom zasedanju i obrazlaganju ovog amandmana, prihvatiti amandman. Zbog toga mi je veoma žao što nije prisutan i ne može nas osloboditi, odnosno da nam učini to da ne moramo o njemu da glasamo, a mislim da je neophodno da se ovakav amandman izglasa.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu. Ukoliko ne, prelazimo na sledeći amandman. Koleginice Ruždić, hoćete li da nam vratite podsetnik. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na osnovu člana 141. Poslovnika Narodne skupštine, podneo sam amandman na član 4. Predloga zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, jer je ovim članom određeno: "da se odredbe ovog zakona ne odnose na ranije vlasnike ili njihove naslednike, odnosno pravne sledbenike kojima je zakonom ili međunarodnim ugovorom, odnosno sporazumom utvrđeno pravo na naknadu za oduzetu imovinu na teret inostrane države". Veliko je pitanje šta je uopšte predlagač hteo da postigne ovim članom 4. posebno imajući u vidu prethodno što su predstavnici predlagača i ove vladajuće koalicije koja će podržati ovaj predlog zakona naveli. U obrazloženju člana 4. se kaže da je ovim članom eksplicitno određeno ograničenje za lica koja ne mogu podnositi prijavu, a to su bivši vlasnici koji su dobili ili su imali pravo na naknadu za oduzetu imovinu na teret inostrane države. Ovako postavljen član 4, dame i gospodo pravni eksperti iz vladajuće koalicije, predstavlja materijalno-pravnu odredbu. Članom 4. određuje se ko ima a ko nema neko pravo u odnosu, naravno ne sa ovim zakonom nego sa nekim narednim koji će biti donet, ako se podsetimo člana 1. koji kaže da se ovim zakonom uređuje postupak prijavljivanja i evidentiranja imovine, odnosno, kako ste rekli – da je ovo jedan tehnički zakon, procesni zakon kojim se ni na koji način ne može uticati i određivati ko će koja prava imati ili neće imati po osnovu nekog zakona koji treba da bude donet u budućnosti. Postavlja se pitanje zašto ste ovu materijalno-pravnu odredbu, jer nesumnjivo je da se radi o materijalno-pravnoj odredbi, uneli u ovaj tehnički zakon i šta je to što će obavezivati ili neće obavezivati neku narednu skupštinsku većinu koja će na potpun način da reguliše materiju denacionalizacije. Ovo je još jedan dokaz da vi apsolutno niste razmislili o ovom zakonu pre nego što ste ovaj predlog zakona izneli pred parlament, već da je ovo samo još jedan puki pokušaj reklamiranja ove koalicije i dodvoravanja građanima pred neke naredne parlamentarne izbore koji su sve bliži i bliži. Često ste za ovom govornicom, i kada se govorilo o nekim drugim zakonskim predlozima, navodili primere stranih država, država u okruženju, u tranziciji, koje su donosili pre nas neke zakone koje danas donosimo. Bilo bi veoma zanimljivo da nam neko iz vladajuće koalicije navede koja je to država, pre zakona o denacionalizaciji i za koji kažete da je jedan od uslova za ulazak u Evropsku zajednicu – donela zakon o evidentiranju imovine. To, naravno, nije donela nijedna država, jer one države koje su zaista htele da izvrše denacionalizaciju, te su donosile zakon o denacionalizaciji, a ne o evidentiranju nečega što je već evidentirano. Posebno je tu zanimljiv primer Hrvatske, kao susedne i zemlje koja je nekada bila u sastavu ove Jugoslavije, savezne države koja je donosila odluke, odnosno zakone na osnovu kojih je oduzimana imovina i kojoj je pripadala ta oduzeta imovina, jer ona nije nikada pripadala republikama članicama i pokrajinama, već isključivo saveznoj državi. Hrvatska je, na primer, kada je donosila zakon o denacionalizaciji, a to je uradila 1996. godine, učinila to tako što je već tada striktno ograničila da će pravo na povraćaj nacionalizovane imovine imati samo oni koji su 1996, u trenutku donošenja zakona, imali državljanstvo Republike Hrvatske. To je učinjeno na jedan krajnje perfidan način, jer svi znamo da je to bilo nakon akcije "Bljesak" i "Oluja", kada je veliki broj stanovnika srpske nacionalnosti proteran sa teritorije Republike Srpske Krajine. Ti ljudi nisu imali u tom trenutku državljanstvo Republike Hrvatske, a samim tim, automatski po sili zakona, oni su izgubili pravo i na eventualnu restituciju po tom zakonu ili po bilo kom drugom zakonu. U ovom trenutku vi donosite zakon o evidentiranju imovine, unosite materijalno-pravnu odredbu u procesni zakon, ali to ne činite na način da nekome pravo date, već samo tako što uskraćujete za određene kategorije lica, od člana do člana vi sužavate uporno kategorije lica koje će u narednom zakonu, a kažete da će biti donet, imati pravo na eventualno neku restituciju. Mi u to ne verujemo i pozivamo vas da, ukoliko se već zalažete za denacionalizaciju – donesete zakon o denacionalizaciji, a da u protivnom priznate da je ovo sve jedna velika prevara i da ne planirate, niti ste ikada planirali, niti za to postoji bilo kakva mogućnost, da vratite bilo kome makardeo ove imovine. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, Izvolite.
Tekstopisac ovog predloga zakona je ili pobrkao neke stvari ili stvarno ne zna šta se sve to dešavalo kod nas i kakve obaveze postoje. Do pre nekoliko godina, dok je postojala SRJ, posebna stavka budžeta SRJ je bila: naknada za nacionalizovanu i eksproprisanu imovinu koja se plaćala strancima, i to 40 godina. Znači, kada je došla nova narodno-komunističko-socijalistička vlast 1945-1946. godine nacionalizovala je i eksproprisala sve i svašta. Ali, pod pritiskom inostranstva, pre svega Francuske i Engleske, postojala je obaveza da se plaća vlasnicima nekih korporacija, akcionarima nekih korporacija – naknada na ime oduzete imovine. Možda je jedan od tih primera i Bor, a i neka druga postrojenja. I, ta stavka je postojala u budžetu, jeste da je bila skromna, zato što se to 40 i kusur godina isplaćivalo. Verovatno vi u ovom članu asocirate na situaciju, a činjenica je da je 1945. godine veliki broj folksdojčera napustio ili da je proteran sa teritorije Republike Srbije, i da su u nekim svojim odnosima sa nekom svojom novom državom rešili pitanje oduzete imovine. To je ono čime se vi hvalite, da ovaj zakon ne tretira folksdojčere (a njih 500.000 čeka sa papirima i poziva se na Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i osnovnim slobodama), gde nije moguće praviti bilo kakvu diskriminaciju u pogledu nacije, vere, rase, pola itd. Najveći problem koji se pokazuje u ovom predlogu zakona, a moram da vam skrenem pažnju - ne tiče se direktno ovoga, ali može da posluži kao neka analogija, nečega što se u istoriji dešavalo, pored onih boračkih penzija koje su isplaćene, ili boračkih dodataka koji su isplaćivani učesnicima NOR-a, kako se to kaže, i veliki broj stranaca je uživao to pravo, koje je takođe u saveznom budžetu bilo posebna stavka za isplate boračkih dodataka strancima. Navešću vam samo primer pripadnika one jedinice Garibaldi, tako da je veliki broj Italijana primao borački dodatak od SRJ. Na sve ovo vam ukazujem da biste shvatili da postoje samo politički razlozi, ali da nema nekih pravnih. Ono što je smetnja kod ovog člana 4. je to što vi kažete da se odredbe ovog zakona ne odnose – pa navodite ranije vlasnike. To ne može da stoji u ovom zakonu, jer ono što ste vi naveli u članu 1. ovog predloga zakona govori o pravu na prijavljivanje i pravu na evidentiranje, a ne dotiče se prava na povraćaj. Ali, vi u tekstovima ovih članova govorite o pravu na povraćaj, asocirate pravo na povraćaj i na taj način prejudicirate neke stvari, a niste ovlašćeni ovim propisom to da radite. Vlada u odgovoru na naše amandmane kaže - ništa se ne prejudicira. Pa, kako da se ne prejudicira? Vi ovde otvarate problem budućeg upravnog postupka i činjenice da se može javiti više stranaka sa različitim interesima i različitim zahtevima povodom jedne iste, ako mogu da kažem, stvari koja čini imovinu. Nepotrebno ulazite u nešto što niste savladali do kraja. Prenebregavate mnoge stvari. Najvažnija je stvar da jednim opštim aktom ništite sve pojedinačne akte i pri tome se pravite nevešti, kao da nemate evidenciju. Svaki put ću da vam ponovim - imate Republičku direkciju za imovinu Republike Srbije, koja je upravna organizacija, odnosno ekspozitura - ovlašćeni predstavnik Vlade. Vlada je nosilac prava korišćenja upravljanja nad državnom imovinom. Crkvi možete da vratite oduzetu imovinu jednom jedinom odlukom u roku od tri minuta. Ne treba vam ni jedan zakon. Zašto? Zato što je Vlada ovlašćena da raspolaže, može da raspolaže, ali vi to nećete. A, članom 4. samo bacate dodatnu prašinu da navodno vodite računa o nečemu. Prošli put sam vam pročitao Protokol uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i osnovnim slobodama koji se tiču zaštite vlasništva. Član 1. tog protokola jasno ukazuje na to da ne postoji obaveza Republike Srbije. Zašto ne postoji obaveza Republike Srbije? U toj konvenciji stoji da se može ograničiti pravo vlasništva i zbog poreza i drugih dažbina i da država ima svoj prioritet u naplati nekih potraživanja. A kada biste znali da postoje predmeti gde je izvršeno oduzimanje imovine zbog toga što je došlo do osude, zato što je navodno sarađivao sa okupatorom, pa je zaradio, ne znam, toliko i toliko; pošto nema, para onda se vrši konfiskacija nepokretnosti. To je već nešto što ulazi u krivični postupak. Vama je tu potreban propis o rehabilitaciji ili pojedinačna odluka da dotično lice nije izvršilo delo. Vi ovim zakonom pokušavate da prejudicirate stvari i da sve strpate u isti koš, rukovođeni pre svega idejom naslednika, kojima je potrebna neka potvrda da bi mogli da uzmu kredit, da bi mogli da uzmu neke pare i da prevale obavezu na državu. Nećemo vam to dozvoliti.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim da podržim amandman gospodina Nemanje Šarovića, kao smislen i dobar amandman, i predlažem da se u danu za glasanje taj amandman i usvoji. Ujedno želim da iskoristim priliku da obavestim da su poslanici SRS podelili sto računara na Kosovu i Metohiji, odnosno još 6 računara nije podeljeno. Pozivam direktore ili predstavnike Osnovne škole "Sveti Sava" iz Paravala, Osnovne škole "Vuk Karadžić" iz Kosova Polja, Osnovne škole "Vladimir Nazor" iz Janjeva, Osnovne škole "21. novembar" iz Gojbulje, kao i Osnovne škole "Jovan Jovanović" iz Goraždevca i gimnaziju iz Goraždevca – da dođu u Kosovsku Mitrovicu i da preuzmu računare koje im poklanjaju poslanici SRS. Srpski narod je zadovoljan i poručuje i ostalim poslanicima dapojedinačno ili udruženo pomognu srpskom narodu na Kosovu i Metohiji. Normalno, sa izuzetkom Gorana Svilanovića. Koliko sam čuo, skuplja se prilog da mu se kupi albanska zastava, koju će dobiti ovih dana na poklon od Srba sa Kosova i Metohije, a inicijativa je krenula iz Obilića. Jer, dotični gospodin nije za to da pomogne svom narodu, nego se opredelio još kao ministar da pomaže šiptarske separatiste iteroriste, kako bi ostvarili svoj cilj o nezavisnom Kosovu. Znači, još jednom apelujem na direktore pomenutih škola da se jave, a ujedno se zahvaljujem svim poslanicima SRS. Da vas podsetim samo da su srpski radikali poklonili i računar osnovnoj školi u Janjevu, gde su pripadnici te škole, odnosno deca hrvatske nacionalnosti. I oni su ugroženi, i njima je potreban računar, i njima je potreban "prozor u svet", jer ta deca uče po programu Ministarstva prosvete Republike Srbije. Toliko i hvala.
Da li se još neko javlja za reč o amandmanu? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Da je kojim slučajem ili greškom prisutan predstavnik Vlade, bio bi interesan njegov odgovor na pitanje, a šta bi se desilo ukoliko pretedent, neko ko smatra da mu pripada neko pravo nema fotokopiju nekog dokaza. Da li njegovo pravo zavisi od fotokopije, da li njegovo pravo zavisi od nekog papira, da li je to moguće? Vidite šta je napisano ovde, kaže: uz prijavu iz člana 3. ovog zakona podnosi se kopija akta o oduzimanju imovine ili drugi materijalni dokaz iz koga se vide podaci o oduzetoj imovini i osnov oduzimanja. Možda postoji neko rešenje da je oduzeta vršalica, pošto su konkretne stvari predmet ovog zakona, ne postoji ta vršalica više. Oduzeta je neka imovina, nepokretnost, promenjeno je sve u međuvremenu, unuk nema dokument o oduzimanju imovine, a koji su to drugi materijalni dokazi? Dalje, dokaz o svojstvu podnosioca prijave, ukoliko nije raniji vlasnik, onda rešenje o nasleđivanju. U momentu smrti otvara se ostavinska rasprava, imovinu predstavlja ono što je predstavljala imovina ostavioca. Ako govorite o naknadno pronađenoj imovini, onda se govori o njegovoj imovini koja je naknadno nađena, a vi ovde nemate tu situaciju. Ostavilac je umro 1985. godine, naslednici su rešenjem o nasleđivanju dobili samo ono što je ulazilo u ostavinsku masu, a to su bila nesporna njegova imovinska prava. Ako se tek 2006. godine donese zakon o povraćaju oduzete imovine, kako onda možete 2006. godinu da vežete sa 1984. godinom, jer to nije naknadno pronađena imovina. Dakle, u momentu smrti ostavioca ta što je vi tretirate kao "naknadno pronađena imovina", bila je državna i imovinski definisana. Ovo je pravno nemoguće što radite. Zatim kaže: drugi dokaz o pravnom sledbeništvu. Šta podrazumevate pod pravnim sledbeništvom? Ako to vezujete za pravno lice, onda mi kažite, molim vas, ko će biti pravni sledbenik pivare "Afel", ko će biti pravni sledbenik pivare "Vajfert"? Da li možete da ga definišete, ne možete. Dalje: drugi akti i podaci za koje podnosilac prijave smatra da su od značaja za njegovu identifikaciju. Odmah ću da vam kažem šta će biti u praksi. Tu će biti pisma, dopisi i druga korespondencija kojom Petar Petrović kaže da Janko Petrović, iako je njegov rođak, neće biti taj koji ima neko pravo prema toj imovini, i to je ono zbog čega vi ovo donosite, i sada će oni da se svađaju, i završili ste posao. Znači, ovo je upravna stvar, tako ste zamislili, gde ćete verovatno imati više stranaka sa suprotnim interesima. Ako hoćete da se igrate sa ljudima, onda ste im lepo rekli – biće to igranka bez prestanka. Zakon je besmislen. Dakle, zakon o evidentiranju nečega što je već evidentirano. Ako imate većinu, želite da izvršite povraćaj, želite da ispravite istorijsku nepravdu, verovatno to mami neku pažnju i dobijate neke simpatije, ali onda obezbedite većinu i donesite zakon o denacionalizaciji, gde ćete da rešite ko ima pravo, od kada se računa, u kom roku, na koji način i u kom postupku. Tada ćete rešiti i pitanje evidentiranja, a ovo je sada bajka. Terate mene da se prijavim, zato što ću možda nekada imati neko potraživanje i možda ću da ostvarim neko pravo na nekoj imovini, ukoliko ta imovina postoji. To su sve neizvesni događaji. Ni manje ni više, nego donosimo zakon o budućim i neizvesnim događajima. Da li ste vi svesni rizika da će se promeniti za godinu dana ili manje većina u ovoj Narodnoj skupštini i ovo će neko da pocepa; jednostavno, staviće van snage ovaj zakon koji budete na silu doneli. Šta je onda bilo, gde vam je tu pravna sigurnost, čime vi to garantujete da se ljudi džabe ne izlažu trošku, podnose neke prijave? Kažem vam, najmanje petsto hiljada ljudi je spremilo dokumentaciju i čeka samo ovaj zakon da vas zatrpa dokumentacijom. Proučite Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i ostalim slobodama da ne biste napravili grešku. Vi ste se lepo u obrazloženju pozvali na Povelju Ujedinjenih nacija, gde to stoji; nisam to pročitao; pa dalje na osnovu Opšte deklaracije o ljudskim pravima, ni tamo nema; pa ste se pozvali na ovu Evropsku konvenciju, a tu piše nešto sasvim drugo. Da bi neko bio ekspert, on treba da pročita normu, ali mora malo da zna šta se to dešavalo, kako se dešavalo, kakva su druga rešenja. Ovako unosite bez veze neke norme koje ništa ne znače. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Ne znam zaista šta još treba da se kaže vezano za ovaj besmisleni predlog zakona, pa da predstavnik Vlade, (on doduše nije ovde), shvati i da prihvati da je jedino normalno rešenje da se ovaj zakon povuče. Ovo govorim, pre svega, zbog principijelnog stava SRS da se ne može doneti ni zakon o denacionalizaciji, odnosno da neće moći da se primenjuje. Naravno, ako to bude na dnevnom redu, a neće, onda ćemo više da govorimo o tome. Govorim iz razloga što i vi koji ste obećavali da ćete vratiti nekada oduzetu imovinu, naravno – nećete. Ovim zakonom ste predvideli nešto što niti može da se primeni, niti ovako kako je napisano u članu 5. predstavlja pravnu normu, jer ste rekli da, govorite o drugim dokazima, o drugim aktima; pa valjda znate, ili je trebalo da zna Vlada, koji akti mogu da budu dokaz o bivšem vlasništvu. Ne možete da kažete "i drugi", jer zaista, možda ste pod tim "drugi" predvideli i izjavu dva svedoka. Kažete da uz prijavu treba da se podnese kopija akta o oduzimanju imovine ili drugi materijalni dokaz iz koga se vide podaci o oduzetoj imovini, o osnovu oduzimanja. Trebalo je da kažete građanima, koji prikupljaju ovu dokumentaciju, da overe kopije po opštinama koštaju od 300 do 700 dinara, da će morati to da plate. Onda kažete: "dokaz o svojstvu podnosioca prijave, ukoliko nije raniji vlasnik, rešenje o nasleđivanju, odnosno drugi dokaz o pravnom sledbeništvu sa ranijim vlasnikom ili dokaz o smrti lica čija je imovina oduzeta i dokaz o srodstvu sa tim licem". Sa jedne strane govorite o rešenju o nasleđivanju, a sa druge strane govorite samo o utvrđivanju činjenice smrti lica kome je ta imovina oduzeta. Morate da se opredelite za jedno ili drugo. Jedno logično pitanje se postavlja, koliko je živih bivših vlasnika ove oduzete imovine o ostavinskom postupku govorile su kolege Krasić i Tomislav Nikolić. Nadam se da ste zaista shvatili da je sve ovo besmisleno, jer jednostavno ta imovina nije mogla biti predmet ostavinskog postupka, zato što u vreme ostavinskog postupka nije bila vlasništvo tog lica čija je nekada bila, već u društvenoj svojini ili, ne znam, svojini sa pravom korišćenja nekog preduzeća i tako dalje. Opet ću da nastavim ono što sam govorila o amandmanu na član 3. i o Zakonu o vraćanju zemljišta, radi poređenja – kakve su se sve situacijedešavale u vreme primene tog zakona; i opet ponavljam, ni do dana današnjeg popriličan broj tih predmeta nije završen i ne vidi se da li će i kada biti uopšte završen. Pročitaću ponovo samo deo rešenja, gde je delimičnim rešenjem utvrđeno da su Zečević Vukajle, Vukosav, Milosava, Leposava, Stojanka, Vukosava i, po ranije preminuloj sestri Inosavi, Veljović Radoslav – vlasnici nepokretnosti označenih nekim brojevima i, sada zamislite, u katastarskoj opštini Južni Kočarnik, u opštini Tutin,utvrđeno je da su oni bili vlasnici, ali ne može da im se vrati zemljište zato što su te parcele u međuvremenu promenile katastarske brojeve. Dakle, to su neke situacije koje se dešavaju kada se pokušava primenaneprimenjivog zakona. To je bio ekstrazakon u odnosu na ovaj koji nam danas, odnosno ovih dana Vlada predlaže. Još jedanput vas pozivam, budimo ozbiljni poslanici i poručite Vladi da se uozbilji i da zaista predlaže Narodnoj skupštini neke predloge zakona koji su u interesu svih građana Srbije, zbog kojih, uostalom, postojimo i mi, a valjda i Vlada. I povucite ovaj predlog, besmislen je i neprimenjiv. Nemojte da stavljate omču oko vrata budućoj vladi, da građani koji očekuju da ovo možda nešto znači i od te buduće vlade traže da primenjuju nešto što se primeniti ne može.
Da li se još neko o ovom amandmanu javlja za reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović i Milan Stanimirović. Vlada predlaže da se amandman odbije,Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Zahvaljujem se predsedavajućem i moram da konstatujem da je jedini senzibilisani poslanik u ovoj skupštini. Član 5. predviđa šta treba da sadrži prijava o evidentiranju imovine. Poslanička grupa DS je smatrala da bi u ovom članu trebalo dase doda još jedan stav, kao drugi, i on bi trebalo da glasi: "O izvršnom evidentiranju imovine izdaje se potvrda najkasnije u roku od sedam dana od dana podnošenja prijave iz člana 3. ovog zakona". Mislim da je ovakva potvrda neophodna kao potvrda da smo izvršili nešto što nam je zakon naložio. Koliko sam obaveštena, postoji mogućnost da Vlada prihvati ovaj amandman, kao i onaj amandman na član 3. o kome sam govorila, kada je on bio na redu, a koji predviđa da se evidencija prijavljene imovine, (registar imovine), vodi kao javna i elektronska baza podataka. Ako Vlada prihvati i taj amandman, onda će biti jako lako da se izdaju potvrde u roku koji sam predvidela u amandmanu na član 5, za sedam dana, jer kada imate elektronski obrađene podatke, onda je lako doći do potvrde. Moram da kažem da mi je zadovoljstvo da je Vlada videla (ili bar njeni stručnjaci koji to prihvataju, a kako će biti na glasanju videćemo) da je potrebno da se izdaje potvrda i da se o njoj vodi elektronska evidencija.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković, potom narodni poslanik Rajko Baralić, a zatim narodni poslanik Zoran Krasić.
Dakle, kao što se vidi iz svih ovih diskusija, malo ko je zadovoljan ovim zakonom; mi iz DS-a smo već rekli da za ovaj zakon nećemo glasati, jer mislimo da ovako kako je koncipiran ne rešava ove probleme. Rekli smo da uvažavamo činjenicu da je vladajuća koalicija krenula dvostepeno pri rešavanju problema restitucije. Tada smo istakli da je neophodno da se taj postupak što brže odvija, zbog toga što zaista, u odnosu na sve zemlje okruženja, kasnimo u pogledu ispravljanja ove istorijske nepravde. Stvar je politike kako će Vlada, odnosno vladajuća većina da pristupi rešavanju ovog problema i mi to poštujemo i sada kada je Vlada predložila ovakav zakon o evidentiranju imovine – mi smo se njime ozbiljno bavili, ali kao što smo u onom uvodnom izlaganju rekli,suštinski problem jeste da ovakav zakon o evidentiranju zaista izaziva sumnju da će uroditi plodom, odnosno da će ovo u nekoj krajnjoj instanci dovesti do restitucije, odnosno do povraćaja oduzetog i do ispravljanja nepravde. Mi smo predložili set amandmana koji ide na to da ovaj zakon učini sadržajnijim, efikasnijim, efektivnijim, i jedino pod uslovom prihvatanja naših amandmana mi ćemo zakon podržati. Smatramo i da bi ljudi, koji bi trebalo da budu korisnici ovog zakona i korisnici instituta restitucije, na taj način bili koliko-toliko zadovoljeni, jer bi vladajuća većina, Skupština Srbije i država pokazali iskrenu volju da ovaj problem reše. U diskusijama povodom mog amandmana na član 3, a koje su ovde iznele određene kolege, zaista se vidi da postoje veliki propusti, da možda i samim amandmanima ne može značajnije da se promeni tekst ovog zakona u smislu da bi on bio pravno perfektan, ali određena poboljšanja su moguća. Po nama bi od onoga što sada imam ovde kao predlog najbolje što može bilo sledeće: da se u prvom članu prihvati evidentiranje imovine, odnosno propisa po kojima je izvršeno oduzimanje, potpuno jasno, a to su 32 propisa, kako ne bi bilo nikakvih nedoumica kasnije kada se donese zakon o restituciji; zatim, da prihvatite naš amandman, o kome je malopre govorila koleginica Leila Ruždić-Trifunović, a to je da se izda potvrda o evidentiranju imovine. Zašto mi smatramo da je potvrda važna? Zbog toga što bi ona, u stvari, bila dokaz da je neko izvršio evidentiranje imovine, a da nije pri tom izvršavao evidentiranje recimo zgrade Skupštine Srbije. Ukoliko bi bio dovoljan sam zavodni pečat na bilo kakvom podnesku koji se preda, a prijemno odeljenje svakog organa prima bilo kakav podnesak, to je prosto obaveza, mi ne bismo znali šta je ko evidentirao, odnosno svako bi mogao da evidentira bilo šta i da time manipuliše prema trećim licima. U slučaju izdavanja potvrde podrazumevalo bi se da je prilikom predaje podnet onaj broj dokumenata, odnosno određeni broj dokumenata koji čini verovatnim njegovo pravo da uopšte učestvuje u nekom kasnijem postupku restitucije. Znači, zbog toga je ta potvrda neophodna. To je jedan razlog postojanja potvrde. Drugi, po nama mnogo važniji razlog postojanja potvrde, jeste da bi, ukoliko biste prihvatili naš amandman o zabrani raspolaganja imovinom koja je bila predmet nacionalizacije i drugih postupaka kojima je ona oduzeta na nepravedan način od njenih vlasnika, zainteresovana strana mogla da ode u zemljišne knjige i da pomoću te potvrde izvrši zabeležbu kojom bi se zabranilo raspolaganje tom imovinom. Dakle, on bi mogao u svakom postupku, kada postoji mogućnost da se zametne na neki način trag toj imovini, da reaguje upravo potvrdom da je ta imovina evidentirana i samim tim ušla u određeni postupak, bez prejudiciranja konačnog ishoda. Šta se može desiti ukoliko mi donesemo sada ovakav zakon, odnosno ukoliko većina u ovoj skupštini izglasa ovakav zakon. Može se desiti,između ostalog, da imovinom koja jeste i koja može biti predmet povraćaja,oni koji jesu vlasnici te imovine njome ubrzano raspolažu, da ona promeni dva-tri vlasnika odgovarajućim pravnim poslovima i da se onemogući restitucija. Znači, praktično sami sebi kao država, a posebno ljudima koji bi bili korisnici restitucije pravimo problem ukoliko ne prihvatimo ovaj set amandmana Demokratske stranke. Jedan od tih amandmana jeste ova potvrda. Neophodno je da postoji ta potvrda, jer moramo razlikovati situacija odbijanja nečijeg zahteva za povraćaj imovine i odbacivanja nečijeg zahteva, a to bi bilo u slučaju kada bi neko bio šaljivdžija pa bi, recimo, uzeo i prijavio tuđu imovinu i pri tome prijavio bez ikakvih dokaza, zgradu Narodne skupštine, Trg Republike ili Trg Nikole Pašića ili šta već može ljudima pasti na pamet u nameri da možda budu šaljivi ili opstruiraju rad državnog organa. Stoga vas molim da svakako prihvatite ovaj amandman i još jednom razmislite o celom setu amandmana Demokratske stranke, jer mislim da bismo onda na jedan način zaokružili ovu priču o prijavi i evidentiranju imovine, koja može imati svoje opravdanje pre svega u tome da bi se napokon ustanovila obaveza države, odnosno kako bi država mogla da koncipira način izvršenja obaveze prema ljudima kojima je pre 40 ili 50 godina učinjena nepravda.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ima smisla amandman koji su podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović i Milan Stanimirović zato što se izbegava rizik, i prihvatam argumentaciju koju su gospodin Milan Marković i gospođa Leila Ruždić ovde ponudili. Mi ćemo obaviti konsultacije u vezi sa ovim amandmanom i obavestiti predlagača i predstavnike Vlade. Mislim da ima smisla i da možemo da podržimo ovaj amandman, ali ćemo se o tome izjasniti naknadno, zbog toga što se na ovaj način uozbiljuje cela stvar, eliminiše se rizik da jedan broj ljudi ima dodatne napore u vezi sa ovim i onemogućava jednom broju ljudi da se igraju, evidentirajući imovinu koja objektivno nije njihova i žele da se šale na neslan način. Dakle, razmotrićemo ovaj amandman i izjasnićemo se pre nego što bude određen dan za glasanje.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Uz uvažavanje podnosioca amandmana, potrudili su se da urade, i što reče gospodin Marković, tu postoji logika jer se praktično tri člana njihovim amandmanima menjaju. To ima jednu svoju logičku celinu – od onoga u članu 3. da se uvodi registar, preko člana 5. o potvrdi i kasnije ovaj član koji govori o zabrani prometa te imovine. To se ne uklapa u ovaj zakon. Ako neko podnese neku prijavu, najviše što može da dobije to je potvrda o prijemu prijave. Ona se ne reguliše zakonom, nego se reguliše Uredbom o kancelarijskom poslovanju. Ono što se amandmanom traži nije potvrda o prijemu prijave, nego je potvrda o izvršenom evidentiranju imovine. Znači da je izvršeno evidentiranje imovine, pa se izdaje potvrda u roku od sedam dana na ime podnosioca prijave. Vidite, tu su sada stvari okrenute. Šta znači potvrda da je izvršeno evidentiranje imovine? Da li je to moguće da se uradi u roku od sedam dana? Ako se izvrši evidentiranje te imovine, sam čin evidentiranja je jedna upravna radnja. O svakoj upravnoj radnji po službenoj dužnosti izdaje se rešenje ili zaključak. Ovde se izdaje potvrda. Šta je potvrda? Najbliže što može da bude to je uverenje iz člana 172. Zakona o opštem upravnom postupku. Organ o stvarima o kojima vodi evidenciju izdaje odgovarajuće uverenje. To je potvrda. Znači, nije ta situacija. Ovde se gura materijalno-pravno rešenje, a ono se zasniva na sledećem: poenta je celog ovog koncepta i ove podvale koja se nudi građanima Republike Srbije da pretendenti na budući povraćaj, navodno naslednici, dobiju neki papir sa kojim bi mogli da raspolažu unapred, jer postoji prezumpcija tačnosti. Ako je Janko Janković dobio potvrdu da je u registru evidentirana imovina po njegovoj prijavi, onda je prejudicirana stvar što se tiče budućeg zakona o povraćaju. To je ono zbog čega ovi duvaju u pištaljke, da on može sa tom potvrdom da uzme kredit, da mu se zapiše hipoteka, da na bilo koji drugi način u suštini raspolaže. Ovo je mnogo pokvareniji način nego da ste išli sa zakonom o denacionalizaciji. Zato smo protiv ovog amandmana. Može potvrda o prijemu prijave za evidentiranje, ali ako je potvrda o evidentiranoj imovini po prijavi Janka Jankovića onda ovo nije zakon o evidentiranju. Vi ovim zakonom najdalje što možete da idete je pravo na prijavljivanje i pravo na evidentiranje, a ova potvrda već govori i asocira pravo na povraćaj. Bežite iz ovakvih tekstova. Ovakvi tekstovi mogu da poremete, da unesu zabunu. Ovakva potvrda je nazapamćena do sada, tako nešto ne postoji. Po Uredbi o kancelarijskom poslovanju potvrda da je primljena prijava je moguća, uverenje o evidencijama koje vodi državni organ je moguće. Šta je ovo? To je taj nagoveštaj. Naslednici i pretendenti na ovu imovinu ne kriju svoju nameru. Oni kažu - molim vas, hoćemo iz katastra da se ispiše korisnik Janko Janković, nego da se kaže da je vlasnik ili da se stavi u zagradi da sam dobio potvrdu jer na bazi toga mogu da uvozim, mogu da radim, mogu dazajmim i unapred raspolažem budućom nepokretnošću koja mi se bude vratila. To je ta podvala koja se gura na ovaj način. Naravno, ne prigovaram podnosiocima amandmana, oni koriste svoje pravo, daju svoje viđenje. Kažem vam, inicijatori ovog načina razmišljanjažele da unapred unovče dedovinu, iako još nije vraćena, niti će možda biti vraćena.
Za repliku se javio narodni poslanik Milan Marković.
Mislim da ipak ovo zaslužuje podrobnije objašnjenje. Mislim da gospodin Krasić možda nije najbolje razumeo našu intenciju, mada niz argumenata koje su izneli u današnjoj diskusiji, gospodin Krasić i druge kolege, zaista stoje po pitanju ovog zakona. Ovde moram reći da se zaista ne slažem sa vama zbog toga što suština jeste da se evidentira imovina, to jeste potvrda o evidentiranju imovine koja je bila predmet oduzimanja – primenom člana 1. ovog zakona. To jeste suština, da postoji potvrda da to jeste imovina koja je bila 1953, 1954, 1946, 1947. godine, nije bitno, oduzeta. To jeste suština priče – time da obezbedimo pravnu sigurnost i onemogućimo eventualno dalje raspolaganje, ukoliko se usvoji onaj amandman kasnije. Dakle, mi zaista želimo baš to, da ne može neko da ima samo prijemni pečat da je predao i da to prosto bude izjednačeno, šta god da je predao, bilo kakav podnesak, sa razlogom evidentiranja. Ovde imamo potvrdu da to zaista jeste, recimo, imamo zgradu preko puta, levo, desno, i onda imamo potvrdu da ona zaista jeste bila predmet nekadašnjeg postupka oduzimanja, koji danas smatramo nepravednim. U tom smislu je ovaj amandman dat i zbog toga mislimo da je veoma važno da se on prihvati. Mi danas imamo generalno situaciju da se svako poziva da mu je oduzeta neka imovina. Ne mogu da ne upoznam čoveka koji kaže: šta su moji imali 1945. godine! Svako ima neku imovinu. Može i da vam pokaže, da vas dovede u zabludu, može da ometa neki pravni posao,neku privatizaciju, može svašta da se dešava. U ovom slučaju, on to može, ali vi mu kažite: "Gospodine, da vidim gde je potvrda da je to evidentirano, da je zaista bilo predmet oduzimanja pre 40 - 50 godina?" Zato mislim da je važna ova potvrda, a posebno je važno ukoliko bi vladajuća većina prihvatila da se zabrani raspolaganje tom imovinom. Potpuno uvažavam našu razliku po pitanju prihvatanja koncepta restitucije: da ili ne. Uostalom, to je već neko političko pitanje, a ovo je više bilo pitanje same procedure. Ne mislim da je u pitanju materijalno-pravna odredba. Zaista nije. Ona i ne ulazi u meritum stvari, ona ne dira suštinu kako će stvar biti rešena. Ona je samo jedan deo ukupnog postupka evidentiranja imovine, gde ćemo mi reći - da, ta imovina jeste nekada davno bila predmet tog postupka, što znači da će, po osnovu nekog novog zakona, možda biti predmet eventualne restitucije. Ali, bože moj, to niko ne može da tvrdi unapred. Eventualno, raspolaganje budućim pravom; u principu – to je zloupotreba i ako je neko lakoveran da pristane na takav pravni posao, to je njegov problem. Ozbiljni ljudi ne raspolažu budućim rodom, sem u nekim slučajevima u poljoprivredi, kada se raspolaže budućim rodom pšenice itd.
Po Poslovniku, član 100, narodni poslanik Zoran Krasić.
Znači, podnosilac amandmana smatra da to nije potvrda o prijemu prijave. Ako je to jasno, onda jedina stvar koja ostaje jeste uverenje koje se izdaje po odredbama Zakona o opštem upravnom postupku. Nema drugog. Ako neki organ vodi službenu evidenciju, on izdaje uverenje o podacima koji se nalaze u službenoj evidenciji. Onda je ova potvrda izvršna. Moram da kažem, polazeći od onoga što je načelo u Zakonu o opštem upravnom postupku, ovo bi bilo i zabranjeno. Kaže: "O izvršenom evidentiranju imovine izdaje se potvrda najkasnije u roku od sedam dana od dana podnošenja prijave iz člana 3. ovog zakona". Iz ovoga izvire da pravo na prijem te potvrde ima ono lice koje je prijavilo imovinu. Na to ste mislili kada ste pisali amandman. Znači, Petar Petrović traži potvrdu, da mu se izda u roku od sedam dana da je kod nadležnog organa izvršeno evidentiranje te imovine. Molim vas, imovina je već evidentirana kod katastra, u zemljišnim knjigama, u Direkciji za imovinu Republike Srbije. Zašto sada tu novu, treću ili četvrtu, evidenciju baš želite da vežete za lice koje je podnelo prijavu i kako mislite da tehničkim propisom rešite pitanje prava pojedinca – da li podnosi prijavu, da se evidentira i da dobije pravo na tu potvrdu da je on? To je ta besmislenost. Potvrda je potrebna tim budućim korisnicima ovog prava na povraćaj, da sa njom mogu unapred da raspolažu. Taj njihov zahtev ste vi inovirali, pa ste uokvirili u ovakav oblik potvrde. Idite u katastar i videćete, ili državna svojina – korisnik taj i taj, osnov na osnovu koga je izvršen upis se nalazi u odgovarajućoj rubrici. Znači, kretanje korisnika, od onog prethodnog do onog pravog vlasnika, postoji. Ako imate većinu, želite da vratite, donesite pravi materijalni propis, pa vraćajte to. Ali, to ne želite, tim pre što imate sledeću odluku koja govori o roku do kada se nešto podnosi.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, o amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bi se imovina evidentirala i da bi se utvrdilo pravo činjenično stanje, nije dovoljno da neko dobije neku potvrdu. Nužno je da organ koji učestvuje u evidentiranju razmotri dokaze koje poseduje podnosilac zahteva, odnosno prijave, a po meni trebalo bi da bude zahtev, a potom da organ koji bude zadužen za evidentiranje sprovede postupak utvrđivanja činjenica – da li na bazi raspoloživih pismenih dokaza podnosilac prijave poseduje dokaze na osnovu kojih bi se donela odgovarajuća odluka tog organa, da bi u narednom periodu, kada se budu za to stekli uslovi, podnosilac prijave, a u drugom slučaju podnosilac zahteva – imao dokaz da je državni organ utvrdio činjenice da je određenom licu oduzeta imovina, i u odnosu na pokretnu i u odnosu na nepokretnu imovinu, i da je utvrđena njena vrednost. Bez ovih činjenica, koje treba da utvrdi organ koji bude utvrđivaoako bude usvojen ovaj zakon, ni potvrda, ni sama prijava neće biti dovoljni da se podnese zahtev za povraćaj imovine. Organ koji bude utvrđivao ove činjenice, najveće probleme će imati u vezi sa pismenim dokazima, jer se ne može izvršiti evidentiranje na osnovu svedoka, već na osnovu pismenih dokaza i odluka državnih organa koji su po raznim osnovama oduzimali imovinu. Ti podaci su sliveni i oni se nalaze preciznosloženi u depou nadležnih arhiva po regionima u Republici Srbiji. Sama potvrda, vezano za amandman koji je podneo gospodin Marković, nije dovoljna. Bilo bi dovoljno da se donese rešenje od strane tog organa, kojim će se utvrditi ove činjenice. Tim rešenjem, ako se steknu uslovi i bude donet zakon o povraćaju imovine, podnosilac zahteva se legitimiše, jer je u prethodnom prvostepenom postupku za evidentiranje imovine nesporno utvrđeno šta je kom licu, fizičkom ili pravnom, oduzeto od 9. marta 1945. godine pa nadalje, na osnovu 32 zakonska propisa.Bez odluke, ali da ta odluka ima pravnu snagu, jedno obično evidentiranje, to je samo obično piskaranje, a nema blage veze sa utvrđivanjem određenih činjenica i da, nakon donošenja zakona o povraćaju, to može biti dokaz da se određenom licu imovina vrati.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Da, narodni poslanik Nikola Novaković.
Oba amandmana koja čine jednu celinu, i elektronska baza i potvrda, stvarno ovaj zakon – ma šta lično mislio o njemu – ipak čine sadržajnim. I jedna i druga stvar su važne. Ustao sam ispred G17 plus da zamolim ovde prisutne članove Vlade da razmisle i da prihvate amandman gospođe Leile Ruždić-Trifunović i gospodina Markovića, da on postane sastavni deo ovog zakona, a za zakon ćemo glasati, ma šta mislili o njemu. Amandmani su dobri. Mislim da lutamo u pogledu pravne prirode same potvrde. Ona nije niti osnov za svojinu, niti bilo kakav dokaz o samoj svojoj sadržini i treba je uzeti upravo onako kako ona i glasi: to je potvrda da je određena imovina evidentirana. To će biti veoma značajno kada bude donet zakon, jerpotpuno smo sigurni da će osnovno načelo restitucije biti pre svega povraćaj u fizičkom obliku svega onoga što je moguće. Dakle, ta potvrda će u bilansiranju toga svega skratiti priču, jer će potpuno izvesno biti šta će se vratiti u fizičkom obliku, pa je onda opterećenje budžeta ili bilo koga nula, jer tu onda nema te vrednosti. Šta je ono što je nemoguće da bi to posle toga koštalo. Prema tome, to je i praktična snaga ove potvrde. Ne bi bilo loše da i o elektronskoj bazi i o ovome, a žao mi je što ministar nije tu, i sasvim sam siguran u njegovu stručnost i znam šta misli o restituciji, mislim da bi već danas završili priču sa ta dva amandmana. Hvala lepo.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Nikoli Novakoviću. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS naravno zna šta misli o ovom amandmanu i uopšte o ovom zakonu. Moram priznati da je malo čudna ova konstatacija nekih poslaničkih grupa da će glasati za ovaj zakon, bez obzira na to šta misle o njemu. Mislim da je u najmanju ruku licemerno izlaziti ovde, kritikovati zakon, a u prethodnih nekoliko dana, koliko traje ova rasprava, niko, čini mi se, ni iz jedne poslaničke grupe, nije bilo šta pozitivno rekao o ovom zakonu. Ministar je posle možda prvih sat vremena otkako je počela rasprava pobegao iz ove sale, nema ga. Ta sama činjenica najbolje govori o kakvom se zakonu radi, odnosno o tome da je zakon izuzetno loš i da čak i toliki broj poslanika vladajuće, većine koji će glasati za ovaj zakon, ne može apsolutno da nađe bilo koju reč opravdanja ili pohvale eventualno za ovaj zakon. Amandman koji je dat na član 5. kojim se predviđa evidentiranje imovine, odnosno izdavanje potvrde o izvršenom evidentiranju najkasnije u roku od sedam dana, mislim da nije jasan ni samim predlagačima ovog amandmana, a posebno kada čujemo njihovo obrazloženje. Veliko je pitanje da li ova potvrda o izvršenom evidentiranju treba da bude deklaratornog karaktera ili se izdavanjem ove potvrde konstituiše neko pravo. Na osnovu ovog zakona trebalo bi da očekujete ne hiljade, nego desetine hiljada, a možda čak i stotine hiljada prijava o evidentiranju određene imovine. Onda je neverovatno kako vi mislite da Direkcija treba u roku od sedam dana da izda potvrdu da je određena imovina evidentirana. Da li će direkcija automatski, po prijemu određene prijave, izdavati tu potvrdu ili će prethodno, da bi potvrdu izdala, morati da proveri tačnost navoda koji su dati u toj prijavi. Znači, da li će konkretno direkcija morati da proveri da li je to što je u prijavi podneto i istinito, dali će proveravati u katastru, u zemljišnim knjigama, da li će u državnom arhivu tražiti to originalno rešenje o nacionalizaciji ili o konfiskaciji ili bilo kom drugom načinu oduzimanja imovine da se radi, na taj način verifikovati istinitost ovih podataka, ili će samo na osnovu prijave izdati potvrdu o evidentiranju. Ukoliko ne bi prethodno imala Direkcija obavezu da proveri istinitost ove prijave, onda bi to svakako dovelo do upravo suprotnog onome što ste tražili, znači do pravne nesigurnosti, a ne do pravne sigurnosti. Onda bi svako mogao da preda prijavu za bilo koju imovinu, znajući da neće biti nikakvih provera i da onda, na osnovu te potvrde za sebe, u stvari, uzurpira neko pravo koje mu ni na koji način ne pripada. Ukoliko usvojite drugi koncept, da se ovom potvrdom o evidentiranju imovine ne konstituiše nekakvo pravo, odnosno da direkcija mora prvo da proveri istinitost te prijave, šta će se onda desiti kada u roku od sedam dana, na primer (ukoliko u taj period padne i neki državni ili verski praznik, moguće je da bude čak i manje od pet radnih dana za postupanje državnog organa), ukoliko Direkcija ne uspe da obradi sve te prijave pa istekne taj rok, da li će se primeniti princip, koji inače poznaje upravno pravo, o ćutanju administracije. Ukoliko negativno ne odgovori Direkcija u roku od sedam dana, onda se uzima da je doneto rešenje, zaključak ili bilo koji drugi akt kojim je u stvari evidentirana ova imovina. Potpuno je nejasno šta je cilj ovog amandmana. Ukoliko je, ponavljam, ovaj akt o evidentiranju deklaratorne prirode, onda on nema nikakvu važnost, već to može imati samo onaj akt na osnovu koga se donosi rešenje o denacionalizaciji, konfiskaciji, rešenje o nasleđivanju i bilo šta drugo. Onda je ova prijava, odnosno rešenje o evidentiranju potpuno nepotrebno i bespredmetno, a ukoliko se ovim rešenjem konstituiše neko pravo, u tom slučaju će ovo voditi ka debelim zloupotrebama. Hvala.
Replika, narodni poslanik Milan Marković.
Bilo je ovde nekoliko stvari koje zaslužuju izvesno objašnjenje. Prvo, često se pominje Zakon o opštem upravnom postupku. Zakon o opštem upravnom postupku se supsidijarno primenjuje kada drugim zakonom nije regulisan određeni postupak. Znači, mi smo ovde doneli, recimo, mnogo zakona, a jedan od njih je bio Zakon o planiranju i izgradnji, gde smo čitav niz odredbi, na koji se pre toga primenjivao Zakon o opštem upravnom postupku, izmenili i predvideli sasvim drugačiji postupak, recimo za dostavu prijava u inspekcijskom postupku itd. Uopšte ne treba to potezati kao neki argument. Što se tiče ovog roka od sedam dana, razumem da može biti donekle sporan; ovde se jasno u amandmanu kaže da se "o izvršenom evidentiranju imovine izdaje potvrda najkasnije u roku od sedam dana od dana podnošenja prijave iz člana 3. Zakona. Podsećam vas da prijava iz člana 3. podrazumeva dostavljanje kopija akta o oduzimanju imovine, drugi materijalni dokazi itd. Tu su u nekih šest-sedam redova nabrojani uslovi koji treba da se ispune uz samu prijavu. Normalno je da organ, ukoliko nedostaju svi dokazi, može da korespondira sa podnosiocima prijave i da zahteva da se to dopuni. U tom slučaju svakako se ne primenjuje rok od sedam dana. Što se tiče ovog opšteg instituta ćutanja administracije, svakako se ne može primeniti ne samo ovde, nego inače ne može nigde da se primeni nakon svega sedam dana. Nema govora o njegovoj primeni i ne znam šta bi u ovom slučaju on značio. Vraćam se na početak priče. Podrazumeva se da se u jednom razumnom roku, a rok od sedam dana je potpuno razuman, daje potvrda, ukoliko su dostavljeni svi dokazi o tome da je ta imovina nekada davno bila predmet oduzimanja po ovim zakonima. Ukoliko takvi dokazi ne postoje, organ može da komunicira sa strankom po tom pitanju, odnosno sama stranka će biti zainteresovana pa će tražiti od nadležnog organa da joj izda tu potvrdu i pitaće šta još treba da se dostavi. Ovde se ne podrazumeva neko posebno postupanje po službenoj dužnosti, jer mislim da bi to u ovom momentu bilo nemoguće. Čak mislim da uprkos tome što se priča i ovde se često pominje, (idem minut na širu temu) da sve ove evidencije postoje, kažem vam, nažalost – te evidencije ne postoje, bar ne u onom obliku i na onaj način koji bi bio dovoljno dobar da bi se stvarno mogla evidentirati ova imovina. Veoma mi je žao što građani dolaze u situaciju da moraju da se prijavljuju za ono što im je već jednom oduzeto, ali šta da radimo. Nažalost, tako je, ovo je nekada bila velika država, savezna država, savezna administracija. Ne zna se tu baš, iskreno da vam kažem, ni za dokumenta od pre 15 ili 20 godina gde su, a kamoli za dokumenta od pre 40 ili 50 godina. To vam govorim iz iskustva; radio sam u jednoj opštini – rešenja o nacionalizaciji uglavnom nema, nestala su vremenom itd. Neophodno je da građani učestvuju u ovom postupku, a država građanima mora omogućiti da njihovo učestvovanje u ovom postupku bude bez ikakvih opterećenja, republičkih, administrativnih, opštinskih ili bilo kojih taksi, i da se na taj način nađe neka prava mera kako bi se došlo do cilja, a cilj je ispravljanje te nepravde od pre više decenija.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Dragutin Perić.
Konkretno bih se osvrnuo na amandman, zbog toga što je prethodni govornik tvrdio da bi bilo apsolutno nemoguće da se neki državni organ pojavi po službenoj dužnosti u postupku restitucije, tj. povraćaja imovine oduzete od ranijih vlasnika. Ako uzmemo primer eksproprijacije, po Zakonu o eksproprijaciji postoji institut – ukoliko je npr. nepoznata adresa ranijeg vlasnika u momentu kada mu treba utvrditi pravičnu naknadu – privremenog zastupnika. S obzirom da postupak eksproprijacije ne zastareva u pogledu ostvarivanja pravične naknade, po službenoj dužnosti određuje se privremeni zastupnik, čak i ukoliko se sporazumno ne postigne pravična naknada između ranijeg vlasnika i korisnika eksproprijacije, a i sam sud u vanparničnom postupku je dužan da ranijem vlasniku u postupku utvrđivanja pravične naknade kod suda, ukoliko se pravična naknada sporazumom kod organa uprave ne postigne, odredi privremenog zastupnika. Zašto je to bitno kod prijavljivanja imovine? Za slučaj da pravična naknada, kako se kaže u članu 1. ovog zakona, nije određena u postupku eksproprijacije, fizička lica tj. raniji vlasnici imaju pravo da podnesu prijavu o evidentiranju. U konkretnom slučaju koji navodim, gde će se doći do pravne situacije da to neće biti u mogućnosti da uradi raniji vlasnik, jer ni organ uprave nije bio u stanju da pronađe ranijeg vlasnika, nego je naprotiv odredio privremenog zastupnika, niti sud u vanparničnom postupku; pa se iz tog razloga dolazi u situaciju da će raniji vlasnici, zbog tog nedostatka što ne mogu da se nađu, u startu biti oštećeni. Međutim, ovom prilikom napomenuo bih i jednu pravnu situaciju koja je takođe u kontradiktornosti sa Predlogom zakona. Sam zakon o eksproprijaciji dozvoljava da se izvrši povraćaj ranije oduzete imovine, i to - na koji način? Na način da postoji postupak za slučaj da određena nepokretnost nije privedena svrsi eksproprijacije i usled proteka rokovaraniji vlasnici imaju pravo da traže povraćaj tako eksproprisane imovine, dok se kroz ovaj predlog zakona pri evidentiranju nepokretnosti u startu takvi raniji vlasnici onemogućavaju da prijave imovinu. A to jepreduslov da se u novom zakonu, koji će da predvidi sam postupak vraćanja eksproprisane imovine, takvi raniji vlasnici, koji bi po Zakonu o eksproprijaciji imali pravo da traže povraćaj, uopšte pojavljuju za povraćaj tako oduzete, tj. eksproprisane imovine. U Zakonu o eksproprijaciji, takođe, postoji institut da se, zbog nemanja ekonomskog interesa (ukoliko je od većeg kompleksa eksproprisanog zemljišta ranijeg vlasnika ostala manja parcela) da obrađuje tu parcelu, vrši eksproprijacija takve parcele. Međutim, u postupku eksproprijacije to se u startu znalo, znači da korisniku eksproprijacije nije potrebna ta nepokretnost i u postupku te eksproprijacije uobičajeno je da se takve nepokretnosti vraćaju, i pored toga što je određena pravična naknada od strane korisnika eksproprijacije.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Ne. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 6. Predloga zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. Ovaj član je vrlo često pominjan u načelnoj diskusiji svih narodnih poslanika u ovoj Narodnoj skupštini, jer se njime propisuje da se prijava oduzete imovine može podnetinajkasnije do 30. juna 2006. godine. Mnogi su analizirali ovaj član, iz ugla, da je rok jako dug. O tome smo već dosta čuli i ne bih o tome sada govorio, iako se mogu složiti sa njima da je to zaista jedan enormno dug rok koji može da se skrati. U jučerašnjoj diskusiji pomenuo sam stav koji bi trebalo ovaj zakon drugačije da reši, a to je da država preuzme na sebe obavezu da u određenom eksoficijelnom postupku, dakle postupku po službenoj dužnosti, evidentira ono što je od građana oduzeto i što u nekom eventualno naknadno propisanom postupku treba vratiti. Kada se ima to u vidu onda je jasno zbog čega sam predložio da se ovaj član briše. Međutim, to nije jedini razlog, ima i mnogo drugih. Pod uslovom da se i ovako propiše, treba reći da je taj rok izuzetno dug. Naime, svaka opština, svaka lokalna zajednica, u stanju je da u vrlo kratkom periodu,maksimalno dugom od 15 do 30 dana, dostavi Direkciji podatke o ovoj imovini. Na taj način će evidencija biti potpuna, a što je još važnije,mnogo sigurnija, nego ukoliko se za evidentiranje budu prijavljivali eventualni naslednici ili pravni sukcesori. Dakle, imamo praktične razloge koji nas upućuju da ovaj član treba brisati, ali imamo i one političke razloge zbog kojih takođe ovaj član nije primenjiv. Mislim da treba poći od jedne osnovne konstatacije. U pitanju je jedan ugovorni odnos između države i pojedinca, i ako se krene odatle da su pojedinac i država u jednoj specifičnoj obligaciji, moramo poći od stanovišta da ta obligacija mora imati određenu pravnu sigurnost. Propisivanjem i donošenjem ovakvog zakona dovodimo u pitanje pravnu sigurnost na kojoj su insistirali poslanici SRS. Ako bismo to ovako analizirali, morali bismo da znamo još neke stvari, a to je da su se ovde preplitala i brkala dva osnovna pojma – pojam zastarelosti prava svojine i pojam zastarelosti prava potraživanja određene svojine. To su sasvim različiti termini. Naime, potraživati određeno pravo propisano je određenim zakonima i postoji rok. Mi smo insistirali da je taj rok prošao, jer se radi o propisanom apsolutnom roku. Dakle, rok u duplom trajanju nego inače kako je zakonom propisano. Kada se to ima u vidu, onda se ovaj zakon dovodi u pitanje i on nema smisla. Još više nema smisla ovaj član na koji sam podneo amandman. Moram da kažem da, ako smo hteli da uradimo nešto i ako je vladajuća većina htela nešto da donese, trebalo je onda poštovati Zakon o obligacionim odnosima, član 366, da pismenim putem prizna potraživanje onima kojima je imovina oduzeta. Ovim činom na koji se odlučila Vlada i ovim predlogom ne priznaje se ovo pravo. Dakle, država ne priznaje pravo vlasnicima kojima je imovina oduzeta. Tek kada se ovakav vid obligacija uspostavi između države i pojedinca, može se krenuti u neki međukorak, koji bi se možda i zvao ovako – zakon o evidentiranju imovine. Do tada smo mi preuzeli neke korake koji apsolutno nisu u skladu sa važećim pozitivnim propisima naše države. Na kraju, moram da kažem nekoliko stvar. U većini evropskih prava, pa i u našem ranije važećem Zakonu o nasleđivanju, postojao je jedan ograničavajući termin do kada naslednici mogu tražiti svoju zaostavštinu. Naime, po poslednjem važećem zakonu koji je objavljen u "Službenom listu" broj 52/74, dakle 1974. godine je objavljen – postojala je izričita zakonska odredba da naslednici u roku od 10 godina mogu tražiti pravo na nasledstvo. Posle toga je promenjen ovaj zakon i ovo pravo je postalo neograničeno, ali se pozivam na ranije odredbe i na odredbe većine važećih zakona o nasleđivanju u Evropi. Dakle, evropski zakoni su ograničili u kom se roku to može zahtevati, a vi već u 9. članu pravite jedan paradoks i kažete da se pravo gubi ukoliko prođe i ne prijavi se zaključno sa 30. junom 2006. godine. Iz ovog praktičnog razloga ovaj amandman treba usvojiti, a odredbe koje su propisane članom 6. staviti van snage.
Reč ima poslanik Zoran Krasić. Ima nas dovoljno, koliko vidim odavde ima nas oko 120.
Ukoliko je ovaj predlog zakona tehnički propis, onda ova odredba ne sme da postoji. Navodno, nešto se prijavljuje samo do 30. juna 2006. godine, a šta će biti 1. jula 2006. godine? Dakle, ne postoji pravo na prijavljivanje. A šta to znači? Do 30. juna 2006. godine država će da dobije prijave pa će videti u nekom narednom roku koje su njene obaveze. To je vrlo neozbiljno. Ovaj zakon reguliše samo pravo prijavljivanja. Međutim, vidite i sami u članu 1, 2, 3, 4. propisane su i odredbe o pravima, ne prijavljivanja nego o pravima, ko može biti stranka i na šta može da računa ta stranka u nekom budućem postupku, a po odredbama nekog budućeg zakona. To sve što radite je nemoguće, a ovo postaje krajnje besmisleno, a zbog čega? Ako niste uvažili protek roka, već vraćate sve na nešto što je bilo pre 60 godina, onda morate da nađete odgovor na pitanje zašto to niste vratili na rok od 70, 120, 220. Zar mislite da je samo 1945. godine načinjena nepravda? Naša istorija kaže da su se ovde uvek činile nepravde. Zbog čega postoje neki rokovi? Nisam sklon da pričam ovde o potraživanju, jer ovo je ipak jedna administrativno-upravna, odnosno više upravna stvar. Ona tek u obrisima postaje potraživanje, ali ona izvorno postaje upravna stvar irešavaće se u upravnom postupku. Pravila upravnog postupka kažu da pojedinačni upravni akt postaje konačan, a pod određenim uslovima i pravosnažan, i on obavezuje. Moguća je obnova postupka, moguć je zahtev za zaštitu zakonitosti, i za sve to su istekli rokovi. Ovde se radi o pravosnažnim pravnim stanjima koja su okončana. Vi nameravate nekim budućim zakonom da izvršite amnestiju okončanih pravosnažnih stanja. To je pogrešno. Ovde idete dalje, pa kažete, dakle, pravo svojine je univerzalno pravo, ali da bi se došlo do povraćaja i uspostavljanja novog prava svojine, vi idete preko tehničkog propisa koji postaje relativno pravo,a te dve stvari ne idu jedna sa drugom. Pravu svojine pružate univerzalnu zaštitu, a ograničavate ga tehničkim propisima. Siguran sam da onaj koji je pisao tekst ovog zakonablage veze nema sa čim se uhvatio da radi. On je jednostavno napisao neke odredbe, ubacio nešto kao da se evidentira, da se prijavi, a ovo je prvi korak gde možemo da vidimo koliko ima takvih lica i koja je imovina u pitanju. Znajući kakva je praksa ove vlade, pa i one prethodne, ne bi me iznenadilo da se već sledeće godine ako ova vlada opstane, u ovo vremepojavi predlog zakona o izmenama i dopunama ovog zakona, gde se menja član 6, pa se 30. juni 2006. godine pomera na 30. juni 2008. godine, kao što me ne bi iznenadila činjenica da se nikada ne donese zakon o restituciji, o povraćaju imovine. Dakle, ne bi me iznenadilo, ukoliko prođe (a verovatno će da prođe)ova intervencija koja se tiče člana 5. i one potvrde o kojoj smo malopre pričali, da kroz nekoliko meseci nakon usvajanja ovog zakona ide zakon o izmenama i dopunama ovog zakona sa jednom jedinom odredbom – da ta potvrda postaje dokaz svojine i da ona može biti u pravnom prometu, da služi kao zaloga ili na bazi nje da se upisuje hipoteka i tako dalje. Zakon je loš, zakon je pravno nemoguć, ne postoji ustavni osnov za ovaj zakon. Postoji samo politička volja. Ako već postoji ta politička volja, onda moram da vam kažem da ta politička volja nije u skladu sa relevantnim međunarodnim dokumentima koji regulišu pitanje zaštite vlasništva.
Reč ima poslanik Vjerica Radeta.
Nije lepo, a nije ni u skladu sa Poslovnikom da radimo bez kvoruma, ali naravno ne intervenišem, pretpostavljam da će predsedavajući, jer to mu je poslovnička obaveza.
Koliko vizuelno vidim, ima nas 120, ako sam pokušao da prebrojim.
Pogledajte ekran ili ustanite pa brojte ovako. Nadam se da će posle ovoga predsedavajući da postupi u skladu sa Poslovnikom, a ja ću da govorim o amandmanu na član 6. Predloga zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. Dakle, predloženo je da se član 6. briše. Opet naglašavam da je takva formulacija u skladu sa principijelnim stavom SRS da nekada oduzeta imovina ne treba da se vraća. I opet kažem, govorićemo o tome ako jednog dana takav zakon bude na dnevnom redu Ali, bez obzira na to, član 6. treba da se briše, zato što je potpuno besmisleno da se određuje neki rok;nekome je iz nepoznatih nam razloga palo na pamet da baš 30. jun 2006. godine bude rok za prijavljivanje i evidentiranje imovine. Zašto nije neki drugi datum, ne znamo. Ali, da vas podsetim, kolege poslanici, na Zakon o planiranju i izgradnji, na tadašnje diskusije poslanika SRS, kada smo govorili da ne može da se odredi neki datum bez ikakvih kriterijuma i da je tadašnje prijavljivanje bespravno izgrađenih objekata imalo cilj samo punjenje budžeta od naplaćivanja taksi. Ispostavilo se da su srpski radikali tada bili u pravu, da je zaista bio cilj samo da se evidentiraju zahtevi i uzme administrativna taksa, da se napuni budžet i da se dve godine posle toga ne krene sa legalizacijom objekata izgrađenih bez građevinske dozvole. Sad vas podsećam na to, zato što ovo mnogo liči na tadašnju odredbu tog zakona, jer ste sada odredili neki rok, odnosno konkretan rok 30. jun 2006. godine,do kada treba da se prijavi ta neka oduzeta imovina. Naravno da ćete uzimati administrativnu taksu uz te prijave. Samo će biti gomila složenih predmeta o kojima se neće niraspravljati, jer nema pravnog osnova da se raspravlja, zato što nema zakona o restituciji i zato što neće ni biti tog zakona. Vi ste toga svesni, ali bacate prašinu građanima u oči, onom delu građana koji očekuju takav zakon, kojima ste to obećavali. Ostaje nejasno, kada bi ostao ovaj član 6, kada vi u stvari planirate da donesete zakon o vraćanju oduzete imovine. Da li će to biti 30. juna, odnosno 1. jula 2006. godine, pa ćete onda da kažete da se taj zakon odnosi samo na one koji su već prijavili imovinu ili planirate da u međuvremenu donesete taj zakon. To smo pitali još prvi dan kada je bio predstavnik Vlade ovde, nismo dobili odgovor, ni do danas nemamo odgovor kada u stvari planirate da donesete, odnosno da predložite Narodnoj skupštini da raspravlja o tom zakonu. Naravno, vi nemate taj odgovor, zato što i nemate nameru da uopšte donesete takav zakon, nego zamajavate i Narodnu skupštinu i građane Srbije ovim zakonom o evidentiranju i prijavljivanju imovine, koji ste nazvali nekakvim tehničkim rešenjem – tehničkim zakonom. Dakle, sve ovo je potpuno nepotrebno i još jedanput vas, u ime poslaničke grupe SRS pozivam da prihvatite ovaj amandman, da član 6. brišete iz ovog predloga Zakona. A najbolje rešenje bi bilo da konačno ovde dođe predstavnik Vlade i da kaže da se Vlada predomislila i da povlači ovaj zakon, a da se mi narodni poslanici bavimo mnogo ozbiljnijim i mnogo bitnijim stvarima, od interesa za građane Srbije.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, zakon da bi bio zakon mora imati sankcije. U ovom slučaju, kod Predloga ovog zakona, toga nema. Postavlja se jedno veoma značajno pitanje, a to je – šta će raditi administracija ako odbaci prijavu lica koje je podnelo nadležnom državnom organu. Šta će da radi građanin ako podnese zahtev arhivi ili nekom drugom državnom organu gde se vode postojeće evidencije, a taj državni organ u roku ne odgovori i ne pruži materijalne dokaze ili pismena sa kojima treba građanin da se legitimiše. Predlagač je zaboravio i propustio da obaveže državne organe da su dužni da u određenom roku, na zahtev građana kojima je oduzeta imovina,izdaju dokument na osnovu koga mogu da se legitimišu kod nadležnog državnog organa. Šta ukoliko administracija odbaci prijavu, jer traži rešenje o nasleđivanju, a građanin čijim je pravnim prethodnicima oduzeta imovina nije ni vodio ostavinski postupak po Zakonu o nasleđivanju, zbog toga što nije imalo zaostavštine u momentu smrti njegovog pravnog prethodnika. Upraksi ćemo imati dosta, dosta problema i neće građani moći da ostvare svoja prava kako je to predlagač predvideo. Predlagač je morao u završnim odredbama da predloži i da obaveže državne organe, ali istovremeno da predvidi i sankciju za onoga koji građaninu ne bude izdao dokumenta na osnovu kojih može da se legitimiše kod nadležnih državnih organa. Nema žalbe protiv takvog rešenja, odnosno protiv odluke kojom se odbacuje prijava. Državni organ može da kaže - prijava je neuredna, prijava je nepotpuna, odbacuje se, a građanin ima saznanja da je oduzeta imovina od njegovih pravnih prethodnika, međutim državni organi, a i administracija u tom slučaju neće pomoći građanima da ostvare svoja prava. Državni arhivi će da uzmu po 3.000, 4.000 dinara, samo da se podnese zahtev da bi onaj izdao fotokopije određenih dokumenata ili krivičnu presudu, ili da se zemljišno-knjižna dokumentacija katastarski snimi i fotokopija izda, opet troškovi na račun naših građana.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, povređen je član 82. stav 2. i stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, gde prvi kaže da kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika, dok stav 4. istog člana kaže da se kvorum utvrđuje primenom elektronskog sistema za glasanje. Takođe, povređen je član 28. stav 1. koji kaže, između ostalog, da sepredsednik Narodne skupštine, odnosno u ovom slučaju predsedavajući, stara o primeni Poslovnika Narodne skupštine. Očigledno je, gospodine Anđelkoviću, primenom elektronskog sistema, da su trenutno u sali prisutna 73 narodna poslanika i da, stoga,nisu ispunjeni uslovi iz člana 82. stav 2, te vas molim da prekinete sednicu, odnosno da odredite pauzu dok se ne steknu uslovi za nastavak.
Izražavanje da nema dovoljno poslanika je samo sumnja koju treba da potvrdimo elektronskim glasanjem, ali pošto predsedavajući ima pravo po Poslovniku da odredi pauzu od sat vremena onda kada on smatra potrebnim, određujem pauzu do 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad sednice. Molim da na početku utvrdimo kvorum. Konstatujem da elektronski sistem pokazuje da imamo kvorum za rad. Nastavljamo o amandmanu na član 6, koji je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Da li još neko želi reč? (Ne.) Replika, gospodin Mika Vlaović, pomenut je tokom prepodnevnog izlaganja, a nije bio tu.
Dame i gospodo, u prepodnevnom zasedanju na momenat nisam bio ovde, pa je možda i namerno iskorišćeno, a možda slučajno, da se kaže nešto što nisam rekao u ovoj skupštini. Možda da me ocrne pred ljudima kojima treba da se vrati imovina. Ti ljudi dobro znaju moj stav, jer dok nisam bio poslanik u Skupštini Srbije, išao sam sa Ligom i sa organizacijama koje su se borile za povraćaj imovine. Uvek sam se zalagao da se vrati i mala i velika imovina svakome, zbog toga što je sa mukom stečeno i skupljano, i odricalo se svega, a i radi jedne druge istine – da se jednog dana ispravi ta istorijska nepravda, da bude opomena svima u budućnosti da nikada niko ne posegne da otima i da pljačka tuđu imovinu. Ako je dobronamerno, ne bih da kažem više, a voleo bih onda da gospodin izađe i da potvrdi. Ako nije, onda ću vam reći istinu, gospodo.
Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Milan Marković. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Dobio sam obaveštenje da će od 16,00 časova biti prenos utakmice na TV, pa nećemo moći da nastavimo rad posle 16,00 časova. Sada reč ima, po Poslovniku, Nataša Jovanović.
Gospodine predsedniče, vaša obaveza je bila da pitate poslanike da li još neko želi da govori o amandmanu koji je na član 6. podneo narodni poslanik Milan Stevović, u ime poslaničke grupe SRS. Vi ste to očigledno preskočili, zato što niste predsedavali do prekida prepodnevnog dela. Na vašem mestu je sedeo gospodin Zoran Anđelković i njemu je bilo jasno u 13,40 asova da više nema kvoruma za rad. Elektronski sistem je pokazivao da je bilo 75 poslanika u sali, a nas nekoliko se prijavilo da govori o amandmanu koji je na član 6. podneo narodni poslanik Milan Stevović. Zato je potrebno da sa mesta predsedavajućeg omogućite rad narodnim poslanicima, a ne da brzopleto prelazite na sledeći amandman.
Pretpostavljam da niste pratili. Imamo stenogram. Prvo sam pitao da li neko želi o tom amandmanu. Pošto se niko nije javio, posle toga sam, pre nego što sam prešao na sledeći amandman – možemo proveriti, nema razloga da se oslanjamo na sluh, proverićemo po stenogramu – dao reč narodnom poslaniku Miki Vlaoviću, koji se javio za repliku. Pa smo onda prešli na amandman koji je podneo narodni poslanik Milan Marković, gde se takođe niko nije javio za reč. Sada, kao što sam i rekao, po Poslovniku, pre nego što pređemo na član 7, na koji je amandman podneo narodni poslanik Petar Jojić, prekidamo rad, jer nemamo prenos kroz tri minuta. Ne bismo želeli da slučajno bude nekog prijavljivanja koje ne možemo da konstatujemo. Nastavljamo sutra u 10,00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Pozivam vas da pre nastavka minutom ćutanja odamo poštu preminulom Dragoslavu Draži Markoviću, predsedniku Skupštine Srbije u periodu od 6. maja 1969. do 19. aprila 1974. godine. Slava mu! Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 110 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Veroljub Stevanović, Dejan Rajčić i Vladimir Jovanović. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRIJAVLjIVANjU I EVIDENTIRANjU ODUZETE IMOVINE (pojedinosti) Prelazimo na pretres amandmana na član 7, koji je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo poslanik Božidar Koprivica. Vlada predlaže da se amandman odbije, Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.