Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter for hver partigruppe og 5 minutter for statsråden. Videre blir det foreslått at det gis anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talelisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Odelstinget behandler i dag Innst. O. nr. 45 for 2001-2002, jf. Ot. prp. nr. 28 for 2001-2002 om lov om vern mot brann, eksplosjon og ulykker med farlig stoff og om brannvesenets redningsoppgaver og om endringer i arbeidsmiljøloven. I denne odelstingsproposisjonen fremmer Arbeids- og administrasjonsdepartementet forslag til en helt ny lov for brann- og eksplosjonsvernområdet. Lovens formål er å verne liv, helse og miljø mot ulykker i forbindelse med brann, eksplosjon eller ulykker med transport av farlig gods. Loven gjelder alminnelige plikter til å forebygge brann og eksplosjon samt sentral og lokal organisering og gjennomføring av slik forebygging. Loven gjelder også for all håndtering og transport av farlig gods på land samt krav til beredskap og innsats overfor akutte ulykker der brannvesenet har en innsatsplikt. Den nye loven er en rammelov som kan utfylles av forskrifter på de respektive områder som loven omtaler. Den nye loven skal erstatte de tre gjeldende lovene på området for brann- og eksplosjonsvern. De tre lovene som dermed blir opphevet når den nye loven trer i kraft, er som følger: lov av 21. mai 1971 nr. 47 om brannfarlige varer samt væsker og gasser under trykklov av 14. juni 1974 nr. 39 om eksplosive varerlov av 5. juni 1987 nr. 26 om brannvern m.v. Videre foretas enkelte endringer i lov av 4. februar 1977 nr. 4 om arbeidervern og arbeidsmiljø m.v. Det er i all hovedsak en samlet kommunalkomite som gir sin tilslutning til lovforslaget som er behandlet i Innst. O. nr. 45 for 2001-2002. Komiteen mener den foreslåtte samordningen av de gjeldende lover innebærer en styrking og en mulighet for en mer effektiv og riktigere ressursbruk i arbeidet med å forebygge og begrense omfanget av de forhold lovforslaget gjelder for. Komiteen mener også at forslaget til ny lov på dette området representerer en effektivisering og en forenkling av det gjeldende lovverket. Norge har i mange år figurert på eller helt nær toppen av internasjonale brannskadestatistikker. Årsaken til dette synes det vanskelig å finne noen klar og entydig forklaring på, og tross betydelig offentlig og privat innsats over flere år for å begrense antall branner og brannskader i Norge ligger Norge fortsatt stabilt høyt på internasjonale brannskadestatistikker. Lover og regler på dette området er bl.a. av disse grunner blitt gjenstand for omfattende revisjon de senere årene som et ledd i arbeidet med å skape en mer effektiv innsats i det brannforebyggende og brannskadebegrensende arbeidet på det nasjonale plan. Det er et meget grundig lovforarbeid som ligger bak forslaget til ny brannlov som vi behandler her i dag. Allerede i 1994 ble det i et forprosjekt i regi av Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern – nå Direktoratet for brann- og elsikkerhet – konkludert med at de tre gjeldende lovene på brann- og eksplosjonsområdet måtte revideres. I 1996 ble så et bredt sammensatt utvalg med representanter fra bl.a. KS, LO, NHO, departementer og direktoratet nedsatt med det mandat å foreslå en helt ny lov ifølge forprosjektet til Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern. Dette utvalgets innstilling ble så avlevert i desember 1998 og sendt ut på høring til over 100 sentrale høringsinstanser. Etter høringsrunden kom det fram at det var bred enighet om lovrevisjonen og dens innhold, selv om det fra departementets side ble foretatt visse endringer i forhold til utvalgets innstilling som et resultat av den omfattende høringsrunden. Risikoanalyser og internkontroll skal ifølge den nye loven bli sentrale begrep i den framtidige beredskaps- og sikkerhetsplanleggingen. Risikobasert tilsyn er dessuten ment å gi en mer effektiv utnyttelse av tilsynsressursene, ved at tilsynsmyndighetene kan prioritere økt innsats der risikoen for at uhell kan inntreffe, er størst. I den grad det er dissens i komiteen vil jeg få nevne at det bare er komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti som vil åpne for at et uavhengig tredjepartsorgan kan føre tilsyn på direktoratets vegne. De samme partiene mener også at kommunene skal stå fritt til å velge hvem som skal drifte det lokale brannvesen, enten det er offentlige eller private aktører. Jeg viser for øvrig til proposisjonens og innstillingens innhold i sin helhet, der det er grundig redegjort for en lang rekke områder som det vil ta for lang tid for saksordføreren å gjennomgå i dette altfor korte innlegget. Med dette anbefaler jeg komiteens tilråding til lov og forslag til vedtak som er tatt inn i innstillingen, og håper herved at departementet og komiteen har gitt et godt bidrag til det viktige arbeidet å bringe antall branner og ulykker nedover i Norge i fremtiden, slik at vi kan nå de målsettinger som er nedfelt i St.meld. nr. 41 for 2000-2001.
Arbeidarpartiet er positive til å slå saman dagens tre lover til ei slik at ein forenklar lovverket, vidare til at transport av farleg gods og storulykker blir forankra i lova. I all hovudsak er Arbeidarpartiet einig i proposisjonen sitt innhald, men på enkelte punkt har me eit anna syn enn Regjeringa. Eg skal her kort gjere greie for vårt syn på desse områda. Når det gjeld brannvesenet, er det viktig at dette framleis er eit kommunalt ansvar. Der kommunane blir for små, bør ein stimulere aktivt til interkommunalt samarbeid. Det offentleges tilsynsrolle må ikkje bli svekt. Derfor vil ikkje Arbeidarpartiet stø framlegget om å setje bort tilsynsverksemda til private konsulentar. Dette grunngjev me med at ein her ser ein fare, ved ein vanskeleg habilitetsgang. Dersom t.d. eit konsulentfirma driv med branntekniske konsultasjonar og analyse av risiko, kan ein risikere at dei i neste omgang vil utøve tilsyn med sitt eige arbeid. Dette er etter vår meining uheldig, sjølv om det blir teke høgde for at det blir stilt strenge kompetanse- og habilitetskrav. Arbeidarpartiet ønskjer ikkje å gjere innskrenkingar i høve til gjeldande rett og aksepterer at beredskapsoppgåver kan overlatast til faste, etablerte beredskapsorganisasjonar innan forsvar, industrivern, flyplassar o.l. – med andre ord i samsvar med dagens praksis. Arbeidarpartiet ønskjer at denne tolkinga skal gjerast gjeldande i høve til § 9 i lova. Når det gjeld systematisk helse-, miljø- og tryggleiksarbeid, er eg glad for at dette blir nedfelt i lova og ikkje berre gjennom forskrifter. Eg vil vidare peike på at dersom dette skal ha nokon effekt, må området bli styrkt, dvs. at styremaktene må følgje opp med ulike kontrolltiltak slik at ulovlege gjeremål blir oppdaga, og at dei blir slegne hardt ned på. Det som forundrar meg litt, er at dei branntekniske krava til bygningar og drift der det er levande dyr, er langt svakare enn krava til bygg som skal ta seg av slakt, altså døde dyr. Det er med andre ord eit skilje mellom levande og døde dyr. Derfor ber ein samrøystes komite om at Regjeringa så raskt som råd gjer ei vurdering av dette og eventuelt fremjar tiltak på området. Lovutkastet legg opp til ei tilpassing til kommunelova når det gjeld etablering og drift av brannvesenet. I så måte er det gjort framlegg om at brannsjef som særlovsstilling fell bort. Dette er ikkje Arbeidarpartiet einig i. Me meiner at denne stillinga, som skal vere den øvste administrative etatsleiaren, ikkje skal vere ein del av den vanlege kommunale leiargruppa underlagt administrasjonssjefen i kommunen. Ei delegering vil i tillegg vere både byråkratisk og komplisert. Her skal ein også vere merksam på problemstillingar knytte til habilitetsspørsmålet. Eg tenkjer her på at administrasjonssjefen og den politiske leiinga i kommunen administrerer kommunale bygningar og anlegg. Ein kan kome i konflikt med lova når ein er eigar og samtidig skal vere forvaltar av lova. Med andre ord kan det vere ein fare for at rollene kan bli blanda dersom ein fjernar særlovsstillinga som brannsjef. Når det gjeld spørsmålet om å innføre ytterlegare gebyr og avgifter for lokale offentlege tilsynsoppgåver, finn Arbeidarpartiet det ikkje føremålstenleg å innføre dette nå. Til slutt vil eg varsle at Arbeidarpartiet vil røyste mot § 31 tredje ledd.
Sakens ordfører, Torbjørn Andersen, redegjorde greit for komiteens innstilling, og siden det er en stort sett samlet komite som står bak denne saken, skal jeg kun orientere om et par momenter der Høyre og Kristelig Folkeparti har egne merknader. Det ene punktet er brann i forhold til omsorgsboliger. Der vil Høyre og Kristelig Folkeparti presisere at revisjonen av forskriftene i 1997 i seg selv ikke medførte endringer i bestemmelsene om omsorgsboliger. Det sies i veiledningen til forskriftene: «Når det gjelder omsorgsboliger, hvor det forutsettes å bo sterkt pleietrengende personer, kan det være nødvendig å plassere disse i risikoklasse 6.» Det stilles altså i dag bygningsmessige krav på linje med kravene til pleieinstitusjoner. Brannvesenet har i dag både rett og plikt til å gi pålegg om avhjelpende brannsikringstiltak, slik at boligene blir brannsikkerhetsmessig forsvarlige. Det synes på denne bakgrunn litt forunderlig at et flertall i komiteen vil fjerne skjønnet og dermed pålegge kommunene økte utgifter. Det andre punktet jeg vil trekke fram, gjelder brannsjefstillingene. Når det gjelder brannsjefstillingen som særlovsstilling, har dette med lokalt selvstyre å gjøre. Kommuneloven legger i stor grad opp til at det skal være opp til kommunen selv å avgjøre kommunens organisering og hvem som skal inneha de forskjellige stillingene i kommunen. Disse føringene er lagt til grunn for retningslinjer for statlig regelverk som er rettet mot kommunene. Når det gjelder området brann- og eksplosjonsvern, bør vi avveie kommunelovens prinsipper mot behovet for å legge statlige føringer som sikrer innbyggerne et visst minstenivå av sikkerhet og beredskap i tilfelle brann. Det synes ikke riktig å fjerne kravene til kvalifikasjoner når det gjelder leder av brannvesenet og innsatspersonellet, men vi ser det som unødvendig at brannsjefstillingen som særlovsstilling blir videreført. Kommunene må uavhengig av om det er en brannsjef eller kvalifisert leder av brannvesenet, delegere myndighet til vedkommende. Loven stiller krav til kommunenes dokumentasjonsplikt i forbindelse med tilsyn, og delegering av tilstrekkelig myndighet er et vesentlig punkt i et slikt tilsyn. Det synes heller ikke logisk å tillate private brannvern, men likevel kreve at kommunen skal ha brannsjef i tradisjonell forstand. Vi vil åpne for private brannvern, og vi vil fristille kommunene. Høyre synes nok i denne saken at komiteens flertall på disse punktene overkjører kommunene med statlig detaljstyring.
I all hovedsak er SV enig i den innstillingen som foreligger. På noen punkter er vi uenig, og der sammenfaller våre synspunkter stort sett med Arbeiderpartiets – så jeg vil konsentrere meg om noen få punkter der det er noe uenighet. SV har i denne saken, som i den forrige saken vi behandlet i Stortinget, lagt vekt på at det må være tilstrekkelig kontroll og tilsyn i forhold til at lov- og regelverk skal følges. Det er spesielt viktig på disse områdene, fordi effekten av manglende brannsikkerhet er katastrofal. Det å forebygge brann går også på at man øker risikoen for å bli tatt i ulovligheter. Da er det mange flere som følger det faktiske regelverket, og brann unngås. Så til punktet om sikring av omsorgsboliger. Det er dessverre en realitet at mange av disse omsorgsboligene ikke har tilstrekkelig brannberedskap. Det vi vet, er at slike boliger bebos av mennesker som har ulike fysiske forutsetninger – de fleste av dem har mindre fysiske forutsetninger – for å klare en akutt krisesituasjon ved en brann, både når det gjelder å orientere seg, og når det gjelder å komme seg ut ved egen hjelp. SV har derfor vært av dem som har ønsket å «fjerne skjønnet», som Høyre sier, og ta mest hensyn til brannsikkerheten, som vi gjør i alle andre situasjoner. Vi syns det er uakseptabelt at vi skal ta en større risiko i forhold til eldre personer som bor i omsorgsboliger bygd før 1997, enn vi gjør i forhold til personer som bor i nye. Vi vet at her foreligger det, for å si det sånn, en objektiv hjemmel for brannvesenet til å gå inn, men i realiteten er det flere av disse boligene som etter vårt syn ikke har tilstrekkelig brannvern. Når det gjelder driftsbygninger der det oppholder seg levende dyr, er SV veldig glad for at det initiativet vi tok til å fokusere på dette, har blitt fulgt opp av en enstemmig komite. Det er jo et paradoks at det er slik, som Oppebøen Hansen sa, at det er større brannsikkerhet for de dyrene som er slaktet, enn for de dyrene som faktisk lever – i den forbindelse hører vi dessverre stadig om store dyretragedier. Det er et av de store problemene vi har i landet når det gjelder dyrevern og dyrs velferd og helse. Så til de punktene der det er mer prinsipiell uenighet om sjølve loven. Det dreier seg om dette med muligheten til å sette ut tilsynsoppgaver, og også drift av brannvern, til private. SV har et prinsipielt syn her: Vi ønsker ikke slik privatisering. Det har også noen praktiske begrunnelser, for vi mener at hvis man skal kunne hindre at brann oppstår, og slukke den fort, er det en fordel å ha et tett samarbeid mellom dem som går på vakt, og dem som fører branntilsyn. I tillegg er det viktig med fleksible organisasjonsformer, slik at de som går på vakt, kan utføre brannsyn i perioder – og vice versa. En slik utveksling gir brannfolk en bedre og bredere erfaringsbakgrunn og hever deres kompetanse. En kommunal beredskap og et privat brannsyn vil vanskeliggjøre et slikt samarbeid og en slik kompetanseheving som vi mener er viktig. Å styrke brannberedskapen og det forebyggende arbeid mener vi er viktig. Utviklingen av et stadig bedre brannsyn og brann- og ulykkesberedskap skjer best i samarbeid mellom politiske myndigheter, ansatte og innbyggere i den enkelte kommune. Privatisering vil etter vårt syn føre til at ansvaret for brannsikkerheten pulveriseres. Så til hvordan man skal forholde seg til den konkrete lovteksten. Vi har i brevveksling med departementet ikke greid å komme fram til noen lovtekst som kan ivareta vårt syn på en god måte – man skal ikke klage for mye, men akkurat i denne saken har det gått rimelig tregt med de svarene som vi skulle få til komiteen for å få hjelp til dette. Det er av den grunn vi nå finner det riktig å presisere hva det er vi mener med vår motstand mot privatisering, og også velger å markere det ved å stemme mot § 31 tredje ledd. Det er jo ikke for å markere at man i prinsippet ønsker å fjerne all mulighet til å samarbeide med andre, f.eks. Forsvaret, industrivern og flyplasser, men det er rett og slett fordi vi ikke har fått forslag til en lovtekst fra departementet som dekker det vi faktisk mener.
Det brenn mykje i Noreg, altfor mykje. Den nye loven om vern mot brann, eksplosjon og ulykker med farleg stoff er derfor viktig. I petroleumsindustrien i Nordsjøen, som Stortinget har diskutert tidlegare i dag, er nullfilosofi den rådande tanken – tanken er altså at ulykker skjer ikkje, dei vert valda. Eg håpar at samordninga og forenklinga som vert eit resultat av denne saka, vil vera eit steg i riktig retning slik at skadar og tragediar kan reduserast. Regjeringa får – som normalt – fleirtal for sine prioriteringar, men litt er det å seia. Komiteen ber Regjeringa syta for at pålagt ansvar og regelverk i arbeidsmiljøloven ikkje må vera innbyrdes motstridande. Norsk Brannbefals Forbund meiner nemleg at nødretten kjem i konflikt med ulike vernereglar. Eg vil understreka at nødverje er nødverje, og då gjer ein det ein kan, oftast meir heldigvis, og slik må det framleis vera. Men at ein fjernar slike motsetningar, er viktig. Loven legg opp til at det skal utarbeidast risikoanalysar, og det er viktig at desse vert bygde opp over ein felles og riktig mal, slik at ein oppnår lik risikovurdering i landet. Brann betyr ofte både ein økonomisk og ein kjenslemessig katastrofe. Derfor er det som det skal vera når kvar og ein er pliktig til å yta assistanse når det er påkravd. Heile komiteen påpeikar – rett nok i to forskjellige merknader – at omsorgsbustader der det bur pleietrengande, må ha tilfredsstillande brannsikring. Lik risikovurdering er ganske viktig i så måte òg, slik at det faktisk vert vist eit sant bilete av det som skjer ute. Men eg trur at brannvesenet har dei nødvendige reiskapane og tek på alvor at dei har ansvar for at bustader skal vera tilfredsstillande tryggingsmessig, spesielt når det bur folk som ikkje har full evne til å bevega seg i desse bustadene. Komiteen er samla i synet på at levande dyr skal ha brannsikkerheit minst på linje med dyr som slakt. Eigentleg er det ein merkeleg mangel i lovverket som her vert avdekt, og det skal det verta retta på. Eit fleirtal i Stortinget støttar forslaget om å opna for at Direktoratet for brann- og elsikkerhet kan nytta eit uavhengig tredjepartsorgan til å føra tilsyn på sine vegner. Strenge krav til kompetanse og habilitet skal det sjølvsagt vera. Men det gjeld uansett om tilsynet er privat eller offentleg. Til sist: Det er ein samla komite som seier nei til ytterlegare gebyr og avgifter no. Det er liksom ikkje klima for fleire avgifter for tida, og det synest eg er bra.
Senterpartiet støttar seg i hovudsak til dei forslaga som ligg føre. Saksordførar Torbjørn Andersen har på ein ryddig måte gjort greie for det omfattande arbeidet som har føregått forut for ny lov om brann, eksplosjon og ulykker med farleg stoff og om brannvesenets redningsoppgåver. Nokre få kommentarar frå Senterpartiet si side. For det fyrste: Korleis skal brannvernet organiserast lokalt? Vi meiner at brannvernet lokalt skal ha ansvar for administrasjon, forvaltning, myndigheitsutøving, førebyggjande arbeid og brann- og eksplosjonsvern. Det skal vera ei offentleg oppgåve. Vi går difor imot ei lovendring som sidestiller bortsetjing av brannvernoppgåver til private verksemder. Eg må føya til at det i fleire kommunar i dag er eit nært samarbeid både mellom bedriftsinternt brannvesen og kommunen og mellom offentlege instansar, f.eks. Forsvaret og Luftfartsverket. Det vil vi gjerne skal fortsetja, og vi meiner det òg talar for at kommunane framleis skal ha ansvaret. Vi i Senterpartiet er for interkommunalt samarbeid på mange område, også på dette. Det er spørsmål om kommunane framleis skal ha ein eigen brannsjef. Eg skjønar at ein på det området kan stilla spørsmålet om det er å gripa inn i kommunanes eigne saker og kommunanes eiga organisering å halda fast ved det. På eit så tydeleg og viktig område, der det er viktig til kvar tid å veta kven det er som har ansvaret, kven det er som har myndigheit, går vi for vår del inn for at kommunane framleis skal ha ein eigen brannsjef. Vi ynskjer dagens organisasjonsstruktur vidareført når det gjeld tilsyn. DBE er den statlege fagmyndigheita, og kommunane har det overordna lokale tilsynsansvaret. Vi er difor ueinige i at eit uavhengig tredjepartsorgan skal kunna føra tilsyn på DBE sine vegner. Vi ynskjer at dei eldre, dei pårørande, lokale folkevalde og innbyggjarane elles skal kjenna tryggleik i forhold til omsorgsbustader anten dei er bygde før eller etter 1997. Vi er innforstått med at når vi i dag gjer eit fleirtalsvedtak i forhold til at kommunane skal sikra dei omsorgsbustadene som er bygde før 1997, må vi òg vera oss bevisste og følgja opp med nødvendige midlar. Under høyringane i komiteen vart fokus sett på m.a. brannfare og kor hyppig brann oppstår i driftsbygningar. No er det ein samla komite som går inn for at Regjeringa skal leggja fram «en vurdering av forslag til tiltak og eventuelle lovendringer som er nødvendige for å sikre levende husdyr brannsikkerhet minst på linje med de virksomhetene som håndterer dyrene som slakt». Senterpartiet er med på det i komiteen. Eg vil likevel setja søkjelyset på det positive arbeidet som føregår i landbruket sjølv for tida. Det er oppretta ein eigen brannvernkomite – ei samanslutning av brannverns- og landbruksorganisasjonar, styresmakter og forsikringsselskap – og år 2002 er utpeikt som Landbrukets brannvernår. Der er målet ein kraftig auke i iverksette brannsikringstiltak og ein merkbar nedgang i talet på brannar i landbruket og tap av husdyr. Det vert fortalt at etterspørselen t.d. etter brannvernsanlegg er langt større enn installasjonskapasiteten. Eg synest det er viktig å be statsråden ta med i si vurdering av kva tiltak som må setjast i verk, at det faktisk innanfor landbruket sjølv er teke viktige initiativ no i 2002, som vert vidareførte i 2003. Og så heilt til slutt må eg få melda frå Senterpartiet si side at vi kjem til å stemma imot § 31 tredje ledd.
Forslaget til ny lov samler tre lover til én lov, om vern mot brann, eksplosjon og ulykker med farlig stoff og om brannvesenets redningsoppgaver, og vil medføre en kraftig reduksjon i antall forskrifter. Vi oppfatter det slik at regelverket på brann- og eksplosjonsvernområdet vil fremstå som mer moderne, hensiktsmessig og brukervennlig. Vi syns det er gledelig at kommunalkomiteen ved sin innstilling slutter seg til de forslag og prinsipper som er lagt til grunn i proposisjonen, og at den tilrår at loven vedtas av Odelstinget. Jeg merker meg også at komiteen anbefaler Stortinget å be Regjeringen så raskt som mulig og senest i budsjettproposisjonen for 2003 legge fram en vurdering av forslag til tiltak for å sikre husdyr brannvern på linje med de virksomhetene som håndterer dyrene som slakt. Det skulle bare mangle. Jeg er opptatt av brannsikkerheten ved husdyrhold. Det er bakgrunnen for at det i inneværende år er lagt opp til en særskilt satsing på dette området i samarbeid mellom sentrale myndigheter og andre berørte aktører. Som komiteen selv påpeker, og som siste taler også nevnte, er 2002 lansert som Landbrukets brannvernår. Blant aktivitetene inngår informasjonstiltak, seminarer og mye annet. I forbindelse med det etablerte samarbeidet mellom Direktoratet for brann- og elsikkerhet og Statens bygningstekniske etat ser vi også på behovet for ytterligere skjerpelse av de bygnings- og branntekniske krav til driftsbygninger i landbruket. Vi er således allerede i gang med tiltak og en vurdering av eventuelle innskjerpinger i regelverket, og jeg vil, slik som komiteen ber om, komme nærmere tilbake til dette, senest i forbindelse med budsjettet for 2003. Jeg registrerer Norsk Brannbefals Landsforbunds bekymring for situasjoner der nødretten kan komme i konflikt med ulike verneregler i arbeidsmiljøloven og internkontrollforskriften, og at de rettslige konsekvensene er uklare, selv om jeg i utgangspunktet deler Apelthun Sæles vurdering av at nødretten må gå foran. Jeg vil vurdere denne problemstillingen og rapportere til Stortinget på en hensiktsmessig måte. Jeg merker meg at komiteen mener at det må utarbeides forskrifter og eventuelt veiledninger som angir kriterier for en korrekt risikovurdering. Komiteen tar i innstillingen opp en problemstilling som opptar mange, nemlig brannsikkerheten i omsorgsboliger, helseinstitusjoner osv. Dette er en problemstilling som opptar også meg og Regjeringen som helhet. Det er derfor gledelig å kunne si at det foregår et interdepartementalt samarbeid for å sikre fokus på denne brukergruppen, som jo er meget utsatt dersom det skulle inntreffe en brann. Det arbeidet denne gruppen holder på med, er i seg selv viktig. I denne sammenheng vil det også være naturlig å gjennomgå regelverket og praktiseringen av regelverket. Komiteen har i sin behandling av utkast til ny lov også diskutert kommunens ansvar for brannvesenet. Det er, og vil fortsatt være, et kommunalt ansvar å sørge for at innbyggerne har et velfungerende og kompetent brannvesen. Det er ikke dermed sagt at kommunen er den eneste som kan drive brannvesenet med tanke på forebyggende og beredskapsmessige oppgaver. Flere kommuner har løst det ansvaret de har etter loven, ved bl.a. interkommunalt samarbeid eller ved å sette bort beredskapsoppgavene til en etablert beredskapsorganisasjon. Industribrannvesenet på Raufoss er ett eksempel på dette. Både mulighetene og kommunens fortsatte formelle ansvar er tydeliggjort i den nye lovteksten. Uansett hvem som står for den daglige driften, skal brannvesenet ha et kompetent mannskap og en kompetent ledelse. Jeg har imidlertid ikke ansett det for nødvendig å opprettholde brannsjefstillingen som særstilling. Det følger først og fremst av prinsipper for styring av kommunene at vi ønsker færrest mulige særlovsstillinger for å styrke det kommunale selvstyret. Men den kompetansen som brannsjefen har pr. i dag, skal ikke forringes. Det står tydelig i loven at brannvesenets mannskaper skal ha den nødvendige kompetansen for å inneha de forskjellige typer av stillinger. Det er ingenting i veien for at man kaller lederen for brannvesenet for «brannsjef». Uansett tittel vil vedkommende likevel være avhengig av å få delegert tilstrekkelig myndighet til seg. Etter at odelstingsproposisjonen ble lagt fram for Stortinget, har Finansdepartementet besluttet at det skal gjøres en gjennomgang av alle statlige gebyr- og avgiftsordninger. Jeg er derfor enig med komiteen i at det ikke er hensiktsmessig å innføre ytterligere gebyrer og avgifter i forhold til det som ligger i lovverket i dag. Siden Finansdepartementet har varslet en prinsipiell gjennomgang av gebyrer og avgifter, kan jeg si meg enig i at denne problemstillingen nok bør vurderes på nytt når gjennomgangen er ferdig. Til slutt: Loven med underliggende forskrifter er ment å skulle tre i kraft 1. juli i år. For Svalbard må lovens ikrafttredelse utsettes. Dette er bl.a. av hensyn til en tilstrekkelig kvalitetssikring av det forskriftsregelverket som også skal gjelde overfor utenlandske bosettinger. For Svalbard er gjeldende brannregelverk hjemlet i Svalbardloven, lov om brannfarlige varer og lov om eksplosive varer. For Svalbard vil dette regelverket oppheves på et senere tidspunkt.
Det blir replikkordskifte.
Med hensyn til det som statsråden sa om brannsjefstillingen som særlovsstilling, er det slik at et flertall i komiteen har gitt uttrykk for at det vil beholde det som vi har i dag på det området. Da vil jeg gjerne spørre statsråden om han vil ta hensyn til de flertallsmerknader som er i innstillingen, og som Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet står bak. Det synes jeg absolutt han burde gjøre. Det har jo vært snakk om en kompetent ledelse, og det har vært snakk om at det lokale selvstyret er viktig. Men Oppebøen Hansen redegjorde for en del av det synet som vi har på det området, og spørsmålet er om statsråden vil ta hensyn – og det bør han gjøre – til det som flertallet gir uttrykk for i sin merknad i forhold til akkurat dette med brannsjefstillingen som særlovsstilling.
Uten å ha spesielt lang erfaring på området tror jeg jeg vil understreke at jeg alltid har oppfattet det slik at klare meningsytringer fra et flertall i Stortinget er det fornuftig for både statsråder og regjeringer å ta hensyn til. På den annen side er det vel også slik at inntil Stortinget har gitt uttrykk for en klar mening, er det god skikk for statsråder å gi uttrykk for sitt syn på saker i debattene.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se nedenfor]]
Odelstinget skal votere i sak nr. 1.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de vil gå imot tredje ledd.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
C blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.