Spoštovani kolegice poslanke, kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 30. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Franc Jurša, Karmen Furman, Nada Brinovšek, Lidija Ivanuša, Suzana Lep Šimenko, Nik Prebil, Leon Merjasec, Andrej Černigoj, Aleksander Reberšek, Mihael Prevc, mag. Dejan Židan od 16. ure dalje, Jure Ferjan, Franci Kepa, Samo Bevk od 16. ure dalje, Matjaž Han od 16. ure dalje, Matjaž Nemec od 16. ure dalje, mag. Meira Hot od 16. ure dalje, Jani Prednik od 16. ure dalje, enako Predrag Baković, Soniboj Knežak, dr. Franc Trček, Željko Cigler, mag. Bojana Muršič, mag. Marko Koprivc, Gregor Židan in sam od 17. ure dalje, Eva Irgl, Tomaž Lisec, Elena Zavadlav Ušaj, Franc Rosec, Brane Golubović, Jože Lenart in Igor Peček. Najbolje bi bilo, da me naslednjič obvestite, kdo pride. [[smeh v dvorani]] Vse prisotne zato toliko bolj lepo pozdravljam! Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O PREPOVEDI OBJAVLJANJA JAVNOMNENJSKIH RAZISKAV O PODPORI POLITIKOM IN POLITIČNIM STRANKAM. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina treh poslancev s prvopodpisanim Zmagom Jelinčičem Plemenitim. V zvezi s predlogom zakona je skupina 11 poslank in poslancev s prvopodpisanim Zmagom Jelinčičem Plemenitim zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja Zmagu Jelinčiču Plemenitemu.
Lepo pozdravljeni vsi skupaj! Za ta zakon so začeli zbirati podpise pravzaprav delavci migranti, Slovenska nacionalna stranka pa je prevzela vse skupaj, pripravila zakon in ga vložila v obravnavo. Dejstvo je, da so javnomnenjske raziskave v Sloveniji ne tiste, ki merijo utrip med ljudmi, ampak ustvarjajo ljudsko mnenje po nalogu določenih centrov moči, stricev iz ozadja, predvsem pa leve politične opcije, ki ima še vedno največ vpliva na medije oziroma ima večino medijev v svojih rokah. Potem pa prihajamo do raznih čudnih zadev, ko nekateri medijski mogotci oziroma tisti, ki opravljajo ankete, priznajo, da delajo to za denar. Naj povem, kaj se je zgodilo. Pred kratkim je bila neka ženska družba pri mizi, kjer je sodelovala tudi sekretarka določene politične grupacije, na drugi strani je bila pa tudi lastnica neke visoke in pomembne medijske hiše. In ko je ta gospa iz politične stranke vprašala: »Ali ne bi bilo mogoče, da bi mi kaj več imeli na medijskih merjenjih?« Je tista druga gospa rekla: »Ja, to je pa odvisno, ali od tega [[pokaže z gesto]] ali pa od tega [[pokaže z gesto]] .« Skratka, denar ali direktno ali pod mizo. To je tisto, kar ustvarja med ljudmi tudi nelagodje, občutek nategnjenosti. Kajti dejstvo je, da rezultati ne kažejo dejanskega stanja. Lažejo, prirejajo, in ko se na koncu usedejo s svojimi lastniki, potem šef reče: »Ja, temule vzemi, temule vzemi, tistemule daj pa gor.« In tako se dogaja ves čas. Zato je tudi predlog, da se javnomnenjskih raziskav ne bi smelo objavljati recimo pol leta pred volitvami. Na ta način bi se izognili tej goljufivi praksi, ki pa je praksa, kakor kaže, v Sloveniji. V Avstriji so nekoga zaradi tega zaprli oziroma kaznovali, pri nas seveda ne. Jasno, da ga ne bodo, če je pa vse iz istega loga. Še ena zadeva je pri vsem skupaj, česar pa ti naši vrli merilci ljudskega mnenja ne vedo. Gre za tako imenovani interval zaupanja. Ta interval zaupanja je približno plus, minus 2,2 % pa tudi do plus, minus 5,2 %. To pomeni, da če nekomu kažejo slovenske raziskave 1 %, lahko, da ima 6,2 %. In to je tisto, čemur se hočejo izogniti. Delajo po nekih metodah, ki so že zdavnaj zastarele, ki ne kažejo realnega stanja. Ampak seveda pri teh merilcih ni pomembno, ni pomembno, kakšno je dejansko stanje in kakšen je dejanski rezultat, ampak gre za rezultat, ki ga oni morajo oziroma hočejo prikazati, ali zaradi tega, ker so za to dobili določena finančna sredstva, kot je bilo rečeno, ali tako tako [[pokaže z gesto]] ali tako [[pokaže z gesto]] , in pa kakršno komando so dobili od svojih centrov, od tistih ljudi, ki odločajo o vsem skupaj in ki hočejo slovensko politično okolje pripeljati tja, kamor oni želijo. To se pravi tja, kjer je nekoč že bilo in iz česar smo se nekoč baje že izvili. Kaže pa, da se še nismo in da nekateri še vedno to počno z velikim veseljem in z izredno velikimi finančnimi dobitki. Mislim, da se bodo te volitve vendarle izpeljale drugače, kot nekateri računajo, da bodo ljudje spregledali tudi zaradi te današnje razprave, da bodo videli, da jim lažejo, da jim predstavljajo zlagane rezultate, ki nimajo osnove. Kajti že po gostilnah se ljudje pogovarjajo: »Pa saj to ni res. Tega sploh ni nikjer, tam je pa eden, za katerega niti ne vem, kako se piše, katera stranka je, ima pa tako visoke odstotke.« To je pač delovanje, subverzivno delovanje nekaterih. V izogib temu, da bi se to nadaljevalo, smo mi vložili ta zakon. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitve stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke. Stališče bo predstavil Dušan Šiško.
Lep dober dan vsem prisotnim! V Sloveniji javno mnenje meri kar nekaj agencij. Najpogosteje slišimo za Mediano, Ninamedio in Parsifal. Kar nekaj spletnih medijev izvaja lastno anketo, prav tako je tudi nekaj aplikacij s tem namenom. Če se ne motim, spletno mesto Volitve 2022 preverja celo informacijska pooblaščenka. Ponudnikov je veliko, prav tako pa prostora za manipulacijo in potvarjanje rezultatov. Že kar nekajkrat se je zgodilo, da je bil seštevek vseh rezultatov raziskave preko 120 %. Če so ljudje še dobrih 10 let nazaj popolnoma zaupali tem anketam, je bilo leta 2018 to nezaupanje že zelo načeto. Anketam je verjelo slabih 90 % ljudi. Analiza, narejena v letu 2020, je pokazala, da anketam zaupa 86 % ljudi. Zanimivo bi bilo pridobiti podatke, kako je danes s tem zaupanjem. Edina merodajna anketa so volitve, javnomnenjske raziskave pa že dolgo ne merijo mnenja ljudi, ampak ustvarjajo njihovo mnenje. Tako so leta 2011 ustvarili mit o Zoranu Jankoviću in celo napovedovali, da bomo imeli samo štiri stranke v parlamentu, na koncu jih je bilo sedem. Se spomnite leta 2014, ko so ankete ustoličile Mira Cerarja? Takrat naj bi parlamentarni prag prestopilo le pet strank, pa jih je sedem. Podobna zgodba se je potem ponovila leta 2018 z Listo Marjana Šarca. Zgolj zanimiv podatek, Slovenske nacionalne stranke leta 2018 mesec pred volitvami ankete niso niti zaznale, kaj šele napovedale vstop v parlament. Pa smo tu. Velikokrat se je zgodilo, da pri opravljanju anket Slovenske nacionalne stranke niso našteli kot možnost, da bi nas lahko anketirani volivci izbrali in nam dali glas. Kdo pa lahko takšnim anketam še verjame? Res pa je tudi, da ljudje na ulici govorijo, da ankete in mediji sestavljajo Državni zbor. Toliko o regularnostih teh anket. Glede na to, da nam zdaj kaže od 1,7 do skoraj 6 %, lahko na koncu mirno pričakujemo vsaj vstop v Državni zbor. Prava anketa pa bo 24. aprila, na dan volitev oziroma 3. maja, ko bodo prešteti vsi glasovi. Mislim, da se vsi strinjamo, da javnomnenjske ankete služijo le novim obrazom in agencijam, ki jih izdelujejo, definitivno pa delajo ogromno škode na političnem parketu in posledično Slovencem.
Hvala lepa. Jurij Lep bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, vsem lep dober dan! V Poslanski skupini nepovezanih poslancev smo morali najprej rešiti dilemo, ali se o tem in takem predlogu zakona sploh oglašati. Predlog je namreč tako nespodoben, da se o njegovi vsebini praktično nima smisla pogovarjati. Morda pa je vendar potrebno povedati nekaj besed o ozadjih takšnega predloga. To ni prvi poizkus koalicije pod vodstvom te stranke – četudi ga formalno vlagajo v Poslanski skupini SNS – z željo, da pred volitvami čim bolj omeji dostop ljudi do pravih in neodvisnih informacij. Državni zbor je na predlog prve Janševe vlade pred volitvami v Državni zbor leta 2008 sprejel zakon, ki je prepovedoval objavo anket en teden pred volitvami. Ustavno sodišče je za slednjo prepoved ugotovilo, da je protiustavna. Zakon je Ustavno sodišče razveljavilo, a šele vlada Alenke Bratušek je očitano protiustavnost odpravila. Od takrat naprej je objava raziskav javnega mnenja in anket o kandidatih, listah kandidatov, političnih strankah in o referendumskem vprašanju dovoljena do 24 ur pred dnem glasovanja in prepovedana do zaprtja volišč na dan glasovanja. Ustavno sodišče je prepoved objave določenih informacij z namenom, da se medijem prepreči vpliv na oblikovanje ali spreminjanje javnega mnenja, ocenilo kot nesorazmeren poseg v samo bistvo vloge in pomena medijev v naši demokratični družbi. Zlasti pred volitvami, ko gre za neposredno izraženje politične volje volivcev, je svobodno delovanje medijev še toliko bolj pomembno. Svobodne in demokratične volitve predpostavljajo, da je volivcu omogočeno, da je o vseh pomembnih vprašanjih obveščen, saj lahko samo vsestransko informiran volivec na dan glasovanja v resnici izrazi svojo pravo politično voljo. Za volivca je tako pomembna, celo ključna tudi informacija o stanju oziroma dinamiki javnega mnenja. Zato je pomembno, da se tudi o tem vprašanju, ki lahko odločilno vpliva na dokončno oblikovanje volje volivca, dotok informacij prekine čim kasneje. Namen tega protiustavnega predloga je torej zelo jasen in ga lahko damo v paket brutalnega poseganja v svobodo medijev, kamor spadata tudi kadrovski cunami in cenzuriranje vseh vsebin, ki tej koaliciji ne ustrezajo, v vseh medijih, v katerih ima vpliv država. Vidimo, kaj se je zgodilo najprej na Planet TV, potem na STA, zdaj pa z veliko ihto želi spremeniti še javno televizijo v strankarsko trobilo. Razlog za takšno početje pa je verjetno vsaj polovici nas v parlamentu jasen – to je strah. Strah pred porazom, ki ga bodo doživele čez dober mesec. Ta predlog jasno kaže na to, da so pripravljeni teptati vsa pravila, zakone in ustavo, da bi ta poraz omilili, a čas se pač počasi izteka. Tudi takšna dejanja obupa jim ne bodo pomagala. Po vseh drugih analizah rezultatov anket verjetno tudi ugotavljajo, da v naslednjem mandatu ne bodo več uspeli sestaviti koalicije, podobne sedanji. A slovenskih volivk in volivcev ni mogoče kar tako prevarati z nekimi banalnimi orodji in predlogi, kot smo jim priča v današnji razpravi. V tem zboru vse, kar se dogaja v Sloveniji, opazujejo že dve leti in čez dober mesec dni bodo s svojo odločitvijo pokazali, kakšno Slovenijo si želijo in v kakšni Sloveniji želijo živeti. Prepričan sem in želim si, da to ne bo Slovenija strahu, omejevanja ustavnih pravic ljudi, podrejanja javnih medijev in neodvisnih institucij, kot jo ustvarja ta koalicija. Te odločitve volivk in volivcev je sedanje oblasti strah in prav je tako. Poslanska skupina nepovezanih poslancev predlogu zakona seveda ostro nasprotuje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Anja Bah Žibert bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Kolegice in kolegi! Že v predhodnih stališčih sem slišala argumente, ki pričajo o tem, da posamezna poslanska skupina sploh ne razume ali pa ne ve, kdo je vložil predlog zakona. Predlog zakona je vložila opozicijska stranka in pri tem tudi ostaja. Res pa je, da osnovni namen Predloga zakona o prepovedi objavljanja javnomnenjskih raziskav o podpori politikom in političnim strankam pravzaprav gre v pravo smer, saj odstira problematiko manipulacij in zlorab, ko gre za javnomnenjske ankete politikov in političnih strah. Brez zadržkov lahko rečem, da imamo na področju javnomnenjskih raziskav agencije, ki javno mnenje usmerjajo in ne merijo – tukaj tiči zajec. To dokazujejo tudi velika odstopanja izmerjenih rezultatov od dejanskih rezultatov volitev. Spomnila vas bom samo na en primer. Spomnite se, ko je direktorica Mediane pred volitvami govorila, da je Marjan Šarec v slovenski politiki, kar je Luka Dončić v košarki. Se pravi napoved bombastična, izmerjen rezultat enkrat nižji od prvouvrščene Slovenske demokratske stranke. Zato ima država predvsem na področju javnih medijev dolžnost poskrbeti, da posredovane informacije niso enostranske in monopolizirane. Zakon o RTV je jasen in med drugim določa, da mora biti v primeru RTV spoštovano načelo resničnosti, nepristranskosti, celovitosti informacij in politične uravnoteženosti. Predlagani zakon nam tako sporoča, da bi morala biti medijska krajina vsaj za javne medije neodvisna in nepristranska. Med te vsebine vsekakor sodijo tudi objavljene javnomnenjske raziskave. Po prepričanju predlagatelja svobodno in nemoteno oblikovanje in izražanje politične volje na volitvah trenutno ni omogočeno, saj se skoraj do volitev dovoljuje objavljanje političnih javnomnenjskih raziskav, ki so velikokrat izkrivljene. Gre tudi za to, da so vzorci respondentov relativno majhni, običajno okoli 700. Gre tudi za to, da so lahko ankete zavajajoče tudi z gledišča, da se nekateri anketiranci vzdržijo odgovorov na vprašanja. Ti tako imenovani neodgovori pa lahko v rezultatih ankete bistveno spremenijo realno sliko. Lahko jo bistveno spremenijo. Ne glede na to, na kakšen način se pridobijo rezultati anket, pa ti imajo vpliv na odločitev volivcev, na njihovo podzavest. Predvsem tukaj izpostavlja predlagatelj volivce, ki so še neopredeljeni. Spoštovani, cilj predloga zakona je volivcem zagotoviti pogoje, v katerih bodo lahko na volitvah nemoteno oblikovali in izražali svojo resnično voljo. Volivci morajo imeti to možnost brez manipulacij. Zaradi vsega navedenega bomo v Slovenski demokratski stranki zakon v prvem branju podprli.
Hvala lepa. Tina Heferle bo predstavila stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem! V LMŠ ne pristajamo na predvolilno politiko, ki se je poslužujejo prenekatere trenutne parlamentarne stranke oziroma parlamentarne poslanske skupine, ko recimo tik pred volitvami vlagajo predloge zakonov kot po tekočem traku samo zato, da vzbujajo pozornost oziroma opozorijo naše volivke in volivce na svojo eksistenco. Tako je tudi danes pri tem predlogu zakona, ki ga je vložil predlagatelj. Stališče Poslanske skupine LMŠ do zakona, ki ga je predlagala SNS, je zelo jasno in temelji na preprostih dejstvih. Predloga zakona ne podpiramo, zato ker je milo rečeno zavajajoč in temelji na popolnoma napačnih strokovnih podlagah. Ni odveč poudariti, da se je Ustavno sodišče do podobnega vprašanja glede prepovedi objavljana javnomnenjskih raziskav o podpori političnih strank v preteklosti že opredelilo. Ustavno sodišče je odločilo, da je prepoved objavljanja takšnih anket sedem dni pred volitvami neustavna, in Državnemu zboru je celo naložilo odpravo takšne neustavnosti zakona. Torej še enkrat. Ustavno sodišče se je izreklo o neustavnosti pretekle ureditve, v skladu s katero je bilo objavljanje anket in mnenj prepovedano sedem dni pred dnevom glasovanja, no, danes pa predlagatelj zakona želi to prepoved razširiti celo na obdobje pol leta pred volitvami. Zgolj retorično se lahko vprašamo, kaj bi Ustavno sodišče odločilo v primeru presoje ustavnosti takšnega predloga zakona, ki prepoved razširja na pol leta pred volitvami. Na podlagi tako jasno izraženih stališč ustavnih sodnikov v preteklosti lahko sklepamo, da bi več kot očitno tudi polletna prepoved objav predstavljala prekomeren poseg v svobodo delovanja medijev, pravico volivcev do obveščenosti in tudi v pravico do svobodne gospodarske pobude. Predlog zakona ima še druge pomanjkljivosti, tako formalne kot vsebinske. Med drugim je na primer v primeru predčasnih volitev, ki pri nas niso takšna redkost, celo neizvedljiv. Čeprav je zakon neresen, smo v Poslanski skupini LMŠ resno ocenili, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Mag. Bojana Muršič bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Pred nami je predlog, splošna razprava o zakonu, katerega cilj je, da se prepreči zloraba in manipulacija z rezultati javnega mnenja. O poštenih volitvah oziroma glasovanju, na katerem se izrazi resnična volja ljudi, je mogoče govoriti le, če je javnost tudi v teh procesih vsestransko in celovito informirana. Predlagatelj navaja, da se s tem zakonom določajo pravila o zaščiti demokratičnega oblikovanja politične volje državljank in državljanov. S prepovedjo objavljanja javnomnenjskih raziskav o podpori politikom in političnim strankam bi se po mnenju predlagatelja omogočila trajna in efektivna pravica do svobodnega oblikovanja in izražanja svojega mnenja na volitvah. Hkrati pa bi se s prepovedjo objavljanja rezultatov političnih javnomnenjskih raziskav pol leta pred vsakimi rednimi ali izrednimi volitvami preprečilo kontinuirano manipuliranje volivcev s strani pravnih in fizičnih oseb. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Četudi bi oziroma bo danes izglasovan sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, zakonodajni postopek še ne bo končan. Razprava o predlogu zakona se bo lahko nadaljevala na nujni seji matičnega delovnega telesa in na izredni seji Državnega zbora. In to kdaj? V času volilne kampanje. Ker gre za neresen predlog, politično zlorabo in odkrito volilno kampanjo predlagatelja zakona, Socialni demokrati predloga sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, ne bomo podprli. Če bi predlagatelj resno mislil s predlogom, bi ga v zakonodajni postopek vložil že pred letom dni. Dovolite mi, da citiram njihov predlog iz 3. člena zakona: »S tem zakonom se popolnoma prepove kakršnokoli objavljanje rezultatov javnomnenjskih raziskav o priljubljenosti politikov in političnih strank in o izbiri kandidata na volitvah ter objavljanje napovedanega izida volitev v medijih pol leta pred vsemi rednimi ali izrednimi volitvami.« Ne nazadnje bi Socialni demokrati na tem mestu radi spomnili, da je pred štirimi leti, tik pred volitvami junija 2018, takratni predsednik Državnega zbora pobudnikom podobnega zakona določil rok za zbiranje 5 tisoč podpisov volivk in volivcev. Iz navedenega ugotavljamo, da želja po ureditvi objavljanja rezultatov javnomnenjskih anket o priljubljenosti politikov in političnih strank vedno vznikne tik pred volitvami. Menimo, da je bil predlog zakona bolj kot za zagotavljanje pravice državljank in državljanov Slovenije do svobodnega oblikovanja in izražanja svojega mnenja na volitvah v zakonodajni postopek vložen zaradi lastne promocije. Če pa bi predlagatelj mislil resno in ne manipulativno – in verjamem, da se predlagatelji tudi zavedajo tega, da predlog zakona ne bo veljal za državnozborske volitve 24. aprila 2022 – bi lahko bil ta predlog zakona brez zahteve za splošno razpravo, s poslovniškimi možnostmi sklicevanja sej Državnega zbora, kar trenutno seveda ta širša koalicija dobro obvlada, že sprejet. Kot že rečeno, Socialni demokrati bomo glasovali proti sklepu, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. A ob tem Socialni demokrati ne izključujemo možnosti, da se čim prej po konstituiranju novega sklica Državnega zbora in oblikovanju nove vlade o tem vprašanju opravi širša javna razprava. Hvala lepa.
Hvala lepa. Nataša Sukič bo predstavila stališče Poslanske skupine Levica.
Hvala za besedo. Lep pozdrav! V času, ko smo priča ugrabitvi države in vseh njenih ključnih institucij s strani politične desnice, želi njen parlamentarni satelit SNS prepovedati še objave javnomnenjskih anket. Zakon, ki je pred nami, prinaša namreč eno samo rešitev – popolno prepoved objavljanja kakršnihkoli rezultatov javnomnenjskih raziskav o priljubljenosti politikov in političnih strank, o izbiri kandidata na volitvah ter objavljanja napovedi izida volitev vsaj pol leta pred volitvami. Predlagatelji namreč menijo, da so omenjeni rezultati fejk njus. Javnomnenjske raziskave naj bi poleg tega pretirano vplivale na pravico do svobodnega in nemotenega oblikovanja in izražanja politične volje, s tem pa naj bi bilo kršeno temeljno načelo demokratičnosti. Tukaj se je seveda potrebno vprašati, kako to, da predlagatelje skrbi le vpliv javnomnenjskih raziskav na volivke in volivce. Kako to, da vas ne skrbi dejstvo, da ima politična botra predlagane prepovedi, stranka SDS, samopromocijske jumbo plakate razobešene po celi Sloveniji? Ne le v času predvolilne kampanje, ki se sploh še ni uradno začela, ves mandat ne moremo prepeljati niti razdalje 10 kilometrov, ne da bi bili obsijani s pozivi k sovraštvu, z lažmi in manipulacijami, ki so najpogostejše politično orodje desnice, sploh stranke SDS. O tem, kakšen vpliv ima na volivke in volivce medijska hobotnica v lasti in pod neposrednim vplivom SDS, kakšen vpliv imajo na volivke in volivce finančna sredstva, ki jih SDS nezakonito prejema iz tujine. Volitve bodo prinesle nujno potrebne spremembe in odstavitev desnice. To je dejstvo. In če nočeš sprejeti resnice, je najboljši samozaščitni mehanizem zanikanje. Tako kot bo vsa desnica v en glas zanikala naslednje: SDS je takoj po nastopu mandata začela s podrejanjem vseh ključnih institucij v državi. Po političnih čistkah v policiji in drugih organih pregona, obveščevalnih službah, ključnih državnih podjetjih in infrastrukturi je po STA žrtev postala še zadnja talka, Radiotelevizija Slovenija. Iz dneva v dan Janševi lakaji prevzemajo najpomembnejše položaje v slovenskih medijih. Janševi najzvestejši pajdaši že ropajo javni prostor pluralnosti in ga počasi spreminjajo v prostor za izključno in popolnoma brezsramno politično propagando desnice. Propagandni stroj SDS je že požrl Tarčo, Tednik, Studio City in tako naprej. Vsi premalo zvesti, kaj šele neodvisni novinarji že praznijo svoje pisarne. Popolnoma jasno je, da je predlog SNS o prepovedi objav javnomnenjskih raziskav politično darilo Janezu Janši ali pa celo poplačilo kakšnega dolga. Javno mnenje pač ni naklonjeno politiki, ki tepta demokratične standarde, ki tepta človekove pravice, daje kapitalu očitno prednost pred delavci, podpihuje sovraštvo in celo hujska k vojni, ki milijarde evrov namenja za nakupe nepotrebne vojaške opreme in za davčne odpustke najbogatejšim, medtem ko pospešeno privatizira javno zdravstvo in siromaši skupno dobro. Politični oblasti, ki vsako priložnost, možnost in celo tragedijo izrabi za politično samopromocijo in samohvalo, ki v Kijev izvaža evropske vrednote, vladavino prava, pravno državo, varovanje temeljnih človekovih pravic, doma pa uvaja putinizem par excellence. Oblasti, katere ključno orožje so argument moči, osebna diskreditacija in maščevanje. Vse to se odraža tudi v javnomnenjskih raziskavah. Javnosti je vedno bolj jasno, kako zelo sprevržena je politika Janeza Janše. Ljudem je jasno, kako črna prihodnost nas čaka, če oblast še enkrat prevzame SDS. Na drugi strani desnica rešitve seveda ne vidi v tem, da se odpove škodljivim politikam. Nikakor. Rešitev vidi v tem, da prepove objavo zanje škodljivih rezultatov javnomnenjskih raziskav. V Levici prepovedi seveda ne bomo podprli. To je le prvi korak k poskusu dokončne kapitulacije demokracije. Zadnji pa je najverjetneje v prepovedi objav kakršnihkoli rezultatov volitev, vsaj dokler rezultat ne bo točno takšen, kot si ga želi SDS. Hvala lepa.
Hvala lepa. Blaž Pavlin bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem! Predlog zakona o prepovedi objavljanja javnomnenjskih raziskav o podpori politikom in političnim strankam je v zakonodajni postopek posredovala Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke. Predlagatelji bi s tem zakonom popolnoma prepovedali kakršnokoli objavo rezultatov javnomnenjskih raziskav o priljubljenosti politikov in političnih strank in o izbiri na volitvah ter objave napovedi izida volitev pol leta pred vsemi rednimi in izrednimi volitvami. Prepričani so, da gre v anketah za lažne novice, zato po njihovem mnenju predlog zakona preprečuje zlorabe in manipulacije z rezultati javnega mnenja. Objave rezultatov anket v času pred volitvami imajo za volivca dvojno vlogo. Na eni strani gre za informativno vlogo, saj so za skupino posameznikov, ki niso v celoti indiferentni do delovanja političnega sistema, zanimivi kot informacija sama po sebi, podobno kot informacije, ki se tičejo vsakdanjega življenja. Imajo pa zagotovo tudi instrumentalno vlogo, ki je za posameznike relevantna v primeru, da objavo rezultatov raziskav v času pred volitvami uporabljajo v svojem delovanju oziroma pri svojem ravnanju in odločanju o izbiri. Ankete so nek pokazatelj trenutnega razpoloženja v družbi, zagotovo pa imajo tudi vpliv na to, kako se ljudje na koncu odločijo. Ključno vprašanje pa je, ali že pred prvo objavo obstaja neko mnenje v družbi, ki ga ankete zabeležijo, ali ga anketarji anketirancem vsilijo. Dosedanja ureditev Zakona o volilni in referendumski kampanji v drugem odstavku 5. člena zakona določa, da objava raziskav javnega mnenja in anket o kandidatih, listah kandidatov, političnih strankah in referendumskem vprašanju ni dovoljena 24 ur pred dnevom glasovanja in do zaprtja volišč na dan glasovanja, objava pa je dovoljena kadarkoli pred tem rokom in ponovno po zaprtju volišč. Vedno pa ni bilo tako. Leta 2011 je Ustavno sodišče za neustavno spoznalo ureditev, ki je objavo rezultatov prepovedovala sedem dni pred dnem glasovanja. Sedemdnevna prepoved objave raziskav je po mnenju ustavnih sodnikov s časovnega vidika pretirana omejitev, ki čezmerno posega v svobodo delovanja medijev. To odločitev je Ustavno sodišče leta 2011 sprejelo s šestimi glasovi za in enim proti. Predsednik Ustavnega sodišča je bil takrat dr. Ernest Petrič. Ustavno sodišče je v obrazložitvi svoje odločitve zapisalo nekako takole: »Volilna kampanja se po zakonu začne najhitreje 30 dni pred dnem glasovanja. Tako sedemdnevna prepoved pomeni, da mediji skoraj eno četrtino časa uradne kampanje ne morejo opravljati svoje funkcije obveščanja javnosti z objavami raziskav javnega mnenja.« »Prepoved objave določene informacije z namenom, da se medijem prepreči vpliv na oblikovanje ali sprejemanje javnega mnenja, pomeni poseg v samo bistvo vloge in pomena medijev v demokratični družbi,« pojasnjuje v odločbi. Kot so zapisali, mediji s tem, ko obveščajo javnost, neizbežno vplivajo na javno mnenje. Zato je zlasti pred volitvami, ko gre za neposredno izražanje politične volje volivcev, svobodno delovanje medijev še toliko bolj pomembno. Zapisali so še, navajam: »S svobodnim delovanjem medijev gre z roko v roki tudi pravica volivcev do obveščenosti. Prepoved objave raziskav javnega mnenja je tako mogoče presojati tudi z vidika posameznega volivca, ki je zato lahko prikrajšan za bistvene informacije. Svobodne in demokratične volitve predpostavljajo, da je volivcu omogočeno, da je o vseh pomembnih vprašanjih obveščen z različnimi, celovitimi in tudi pluralnimi informacijami, saj lahko samo z vsestransko informacijo volivec na dan glasovanja v resnici izrazi pravo politično voljo. Za volivca je lahko pomembna, celo ključna tudi informacija o stanju oziroma dinamiki javnega mnenja. Zato je pomembno, da se tudi o tem vprašanju, ki lahko odločilno vpliva na dokončno oblikovanje volje volivca, dotok informacij prekine čim kasneje.« Če so ustavni sodniki za neustavno spoznali prepoved objave teden dni pred volitvami, je po našem mnenju še bolj neustavna ureditev, ki bi objavo anket prepovedala za šest mesecev pred volitvami. Razumemo pa namen predlagatelja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvami stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima najprej predlagatelj.
Hvala lepa. Kar nekaj nesmislov je bilo povedanih pa se bom samo na nekatere odzval. Predstavnica SD je govorila, da je zakon predvolilna kampanja. Ni predvolilna kampanja, zakon ima željo, da uredi določene zadeve, ki so neurejene. Navkljub temu da je Ustavno sodišče v svoji odločbi govorilo o obveščenosti, nujni obveščenosti ljudi, javnomnenjske raziskave niso informacija, ampak so ustvarjanje javnega mnenja. Zato bi bilo mogoče bolje, da bi Ustavno sodišče takrat pripravilo še kakšen predlog, da se sankcionira tiste, ki lažejo v teh javnomnenjskih raziskavah in pišejo procente tako, kot jim nekateri dovolijo in zahtevajo. Po drugi strani pa je treba poudariti predstavnici SD, da tudi SD dela predvolilno kampanjo po vsej Sloveniji z ogromnimi rdečimi plakati. To je pa v redu, kajne? To je pa z veseljem, to je pa dovoljeno. Če SD pravi, da predlagatelj ni resen, je to nesmisel. Zakon tako ali tako ne bi vplival na te volitve, ampak bi bilo to šele za naslednje volitve. Pa še nekaj. Če se prepoveduje daljše obdobje pred volitvami, zakaj je pa potem prepoved 24 ur pred volitvami? To je neka nelogična povezava, ki jo je verjetno Ustavno sodišče takrat zavrglo ali pa ni razumelo. Danes pa Ustavno sodišče glede na sestavo tako ali tako tega ne razume oziroma noče razumeti, kajti prepričan sem, da Ustavno sodišče deluje v svojem interesu, v interesu nekaterih političnih opcij in je precej daleč stran od realnega pristopa k vsemu skupaj. Morda še k nepovezanim. Ne vem, ali je kolega slišal, da smo mi v začetku rekli, da smo podprli željo delavcev migrantov in zato vložili ta zakon, ko je hotel povedati, da [[...]]No, saj ne vem, če je sam razumel, kaj je hotel povedati. Ko je kolegica iz stranke gospoda Šarca rekla, da gre za neresen zakon – ne vem, zakaj bi bil to neresen zakon. Zagotovo pa odnos do tega zakona odraža določen strah, kaj se lahko zgodi in kaj se bi lahko zgodilo, če bodo spet kakšni čudežni dečki prišli na pozicijo in se bo potem zopet sesulo. Tako kot se je sesulo po fantastičnih rezultatih gospoda Jankovića, pa ni uspel sestaviti vlade. Pa so bili fantastični rezultati pri gospodu Cerarju, pa je skorajda pokopal državo. Pa so bili fantastični rezultati pri gospodu Šarcu, pa je na polovici odnehal. Zdaj se pripravlja še eden čudežni deček in temu čudežnemu dečku javnomnenjske raziskave dajejo ogromen poudarek, s tem da nima niti sestavljene stranke niti programa, ničesar. To se pravi, da je evidentno, evidentno, da gre za ustvarjanje ljudskega mnenja, ne pa za realno stanje. Morda še nekaj, kar se Levice tiče. V ponedeljek je naš poslanec Jani Ivanuša problematiziral te plakate po Sloveniji. Tako da smo mi povedali svoje mnenje, smo se postavili na pravo stran glede teh plakatov, ki jih lepijo določene politične stranke tako z leve kot z desne po vsej Sloveniji. Mi tudi nismo za to, ampak tako pač je. Tudi tukaj je ena pravna luknja, po kateri se to lahko počne. Ne vem, morda bo Ustavno sodišče presodilo, da bi bilo treba tudi v zvezi s tem odpreti kakšno mnenje ali pa vsaj kakšno pripombo dati. Ne pa da tam v svojem slonokoščenem stolpu sedijo, imajo dobro plačo, devet let jim ni treba skrbeti za nič in delajo, kakor jim paše. Dejstvo je, da bi bilo tudi tukaj treba in bo treba nekaj urediti. Me pa veseli, da je predlagateljica oziroma razpravljavka iz SD rekla, da bi bilo v naslednjem mandatu potrebno o tej zadevi odpreti eno široko javno razpravo. S tem se pa strinjam.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček.
Hvala lepa za besedo. Predlagatelj je rekel, da so šli v to z željo, da uredijo neke zadeve, ki niso urejene, in uredijo jih – na kakšen takšen način? Da zadevo prepovedo. To je približno tako: mi imamo težave z onesnaženostjo zraka in potem bi to uredili na način, da bi rekli, prepovemo dihanje. Danes je slovenski dan možganov pa dajmo biti malo logični. Če bi stranki predlagatelja res kazalo tistih 6, 7 %, verjetno tega predloga ne bi bilo na mizi, ampak pustimo stati. Parlament je tudi neka procedura, vlagajo se takšni in drugačni zakon, dobri, slabi. Ta vlada očitno ne zna niti se ne trudi spisati vsaj nomotehnično kolikor toliko kvalitetnega zakona. Lep primer tega je bil včeraj, ko smo tiste nomotehnične amandmaje žlobudrali tukaj – koliko časa? Skoraj tri četrt ure. Če se dotaknemo tozadevnih anket. Tudi če bi to prepovedali, si nehajmo delati iluzije, da se te ankete ne bi izvajale. Izvajale bi se še bolj manipulativno, kot jih izvajajo neke stranke, ki tonejo in potem res izvajajo nekaj, kar je v bistvu že prepovedano pa bi moralo biti prepovedano, ko te nekako zadnji teden kličejo s fejkom ankete, tako zelo zavajajoče. Spomnim se recimo, ko je crkoval LDS, so me enkrat tako poklicali. Neka zgodba, ki se tu odpira, je zgodba, ki jo nekdo imenuje čudežni dežki. Tukaj bi se nekoliko celo lahko strinjal. Če tako rečem, edina vsebinska zunajparlamentarna stranka dandanes so Pirati, pa ne vem, ali imajo ravno toliko medijskega prostora kot dr. Golob in njegova ekipa. Ampak veste, navsezadnje vedno, potem ko je konec volitev, državljanke in državljani rečejo, vsi ste enaki, gor, dol. Mi moramo tudi presekati to infantilnost. Vsi z volilno pravico so odgovorni, kakšna bo sestava 90 nas, ki sedimo tukaj ali bomo sedeli tukaj. In vseh nas 90 je seveda tudi enako soodgovornih. Namesto putinovskega žaganja RTV Slovenije bi dejansko človek pričakoval od javnega zavoda, ne samo TV, tudi radia, tudi zapirkovičenega MMC, izobraževanje državljank in državljanov o tozadevni problematiki. Na celo vrsto zadev se ne spoznam, kot poslanec sem se jih moral priučiti, se poglobiti, na te zadeve se pa spoznam. Navsezadnje sem tudi študiral, ankete delal 20 let, ne tozadevnih političnih, ampak bolj vsebinske. Kaj me moti pri vseh teh anketah, ki se tudi objavljajo? Prvič me moti, da niso jasno podane, tako kot je to v bolj resnih državah, bolj resnih medijih, nujne informacije, ki bi morale biti. Če hočete, sami podatki o nereprezentativnosti, reprezentativnosti ankete, intervali zaupanja, statistična napaka in podobno. Tam se že da razbrati, koliko resno je to merjenje ali ne. In drugo, kako so oblikovana vprašanja in na kakšen način se podajajo. Ker to je lahko zelo zelo zavajajoče. Tukaj se celo s predlagatelji lahko strinjam. O tem bi morala iti neka debata. Neke ankete, ki jih objavljajo resni mediji, bi morale imeti te informacije. Recimo, ne vem, če boste odprli Guardian ali kakšen nemški, lahko tudi kakšen desni časopis, omenim, ne vem, Allgemeine Zeitung ali kaj, ko bo neka anketa, boste imeli te statistične podatke. Seveda se jih moraš potem tudi naučiti in razumeti. In boš na neki spletni strani imel link, kjer boš imel tudi te informacije, in potem boš vedel, koliko je nekaj zavajajoče ali tudi ne. Oziroma če povem, ta proces bi moral biti odprtokoden na način, da je to preverljivo, in seveda tudi na način, da ne politika v ožjem smislu, ampak ljudje, ki se profesionalno s tem ukvarjajo, ki so tudi licencirani, vzajemno izvajajo nek nadzor ali samonadzor teh početij. To bi bil nek pristop, ki bi ga pričakoval. Navsezadnje kakorkoli obrnemo, veste, ne smemo podcenjevati državljank in državljanov. Državljanke in državljani niso neumni ali glupi, kot je bil v nekem trenutku na nekem videoposnetku ujet predlagatelj tega zakona. Ja, dostikrat, to pa lahko rečem, pa niso ravno razumni, ko so pred volilno skrinjico. Volitve se še vedno izvajajo na voliščih, ne na Twitterju, ne na Tinderju, ne na Facebooku in podobnih zadevah. Odrešiteljev v politiki ni. Resna politika je garanje. In v osmem letu sem bolj malo garačev srečal v tem državnem zboru. Pa tudi vsak, naj mi bo oproščeno, bom rekel kekec, ne more biti državni sekretar, kaj šele minister, četudi ima aktivno in pasivno volilno pravico. Tretja vlada je zdaj, odkar jih spremljam kot poslanec – s slabega na slabše gre. Pri tej vladi so državni sekretarji, sekretarke, razen redkih izjem, že skoraj kot neka tretja ali četrta postava letečih menjav pri hokeju, da skoraj niti ne veš več, nekdo pride, nekaj mu dajo prebrati in na način tiste risanke Mumbly nekaj prebere. Jelinčič bo dobro vedel, v tistem starem parlamentu kraljevine Juge se ni bralo, si moral znati povedati. V nemškem bundestagu, njihovem priporočilu imaš tudi to, da moraš nekaj znati povedati. Mi imamo pa Vlado, ki odgovarja Državnemu zboru, pa pride, ne vem, kot da so prišli k logopedinji ljudje, in tako naprej. To so neke zadeve. Glede na to, da je danes res slovenski dan možganov, svetovni je tam nekje junija, se mi zdi, ali julija, pozivam k razumu tako pri obravnavi te tematike kot tudi na voliščih. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj.
Hvala lepa. Samo en kratek diskurz. Danes je res slovenski dan možganov, ampak kolega Trček, ko si govoril, da primerjaš onesnaženje zraka in zdravljenje te tematike s prepovedjo dihanja, jaz mislim, da je v tem primeru treba zahtevati očiščenje zraka, dihali bomo pa še naprej.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Bila sem omenjena, ker sem predstavljala stališče. Med drugim je bilo povedano tudi to, da sem navedla, da predlagatelj to jemlje kot predvolilno kampanjo. Slovenska nacionalna stranka ni prvič v parlamentu, prejšnji mandat je res ni bilo, in če bi bila njihova iskrena želja, bi ta zakon ali podoben zakon že lahko bil sprejet. To je prvič. Drugič kot drugič. V parlamentarno proceduro so vložili zakon meseca januarja. Na koncu koncev, če gledamo tako pa če ne bi vložili zahteve za splošno razpravo, bi ta zakon že lahko bil v proceduri in tudi sprejet. Na to se nekako pozablja. To pomeni, da je vse skupaj bilo tako planirano, da bo ravno v času volilne kampanje ta zakon priromal v Državni zbor v obravnavo. Tretjič kot tretjič bi rada opozorila na to, da je ta predlog zakona res, bom rekla, nenavaden, kajti v 3. členu je navedeno, da se naredi prepoved izida volitev v medijih pol leta pred vsemi, rednimi in izrednimi volitvami. Čemu so izredne volitve namenjene? Saj za izredne volitve ne moremo vedeti, kdaj bodo. Izredne volitve so v zelo zelo kratkem času, zato se jim tudi reče izredne volitve. In imajo zelo zelo kratek čas, da se zadeva splete do konca. Tako da če bi bila res iskrena želja, da bi se pogovarjali o tem, bi predlagatelji prišli s tem zakonom takoj po volitvah. Kajti ko so prestopili ta prag, bi lahko izpostavili to težavo, s katero so se pač soočali leta 2018, ko jih javnomnenjske raziskave niso zaznavale in so potem prestopili prag, ali pa vsaj leto dni pred to sejo oziroma pred iztekom mandata. Na koncu koncev lahko res rečem, da se Socialni demokrati nikakor ne bojimo javnomnenjskih raziskav. Lahko gremo normalno na volitve, kajti volitve so res tista ta prava anketa in takrat bomo videli, kje smo in kaj volivke in volivci od nas pričakujejo. Na tem mestu bi povedala samo še to, da smo imeli ravno v ponedeljek, ko se je začela ta seja, v obravnavi tudi Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o posebnih pravicah žrtev v vojni za Slovenijo 1991. In prav njihov predstavnik, Slovenske nacionalne stranke, je povedal, pa bom tudi tukaj, mi dovolite, citirala: »Vsebina zakona, ki ga imamo pred seboj, je čisto politična, saj gre za poudarjanje dogodkov v letu 1991 s strani agresorja in moralno zavezo s strani osvoboditelja, da se povrne škoda čisto vsem prizadetim.« In ja, tudi tukaj je šlo za politično zadevo tik pred volitvami. Politiki se spomnijo določenih aktivnosti in določenih zakonov na žalost tik pred volitvami, ne pa vsa štiri leta, ko sedijo v Državnem zboru, in takrat bi bilo potrebno razmišljati, kaj je potrebno narediti, kako je treba ljudem pomagati, kje so ljudje v slabšem položaju. Tako da res, ob vsem tem je treba gledati vsa štiri leta in ne zgolj in samo tistega zadnjega meseca pred volitvami. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj.
Najprej odgovor, kdo določa in umešča zakone na dnevni red – predsednik Državnega zbora. To se pravi, če smo mi začeli s tem januarja, smo čakali in čakali, potem smo šli pa v javno razpravo. In mislim, da s tem ni nič narobe. Gospa Muršič, če bi želeli sodelovati v razpravi, bi lahko vložili amandmaje k tistim členom, za katere sodite, da niso v redu. Ampak vi niste hoteli tega početi, ampak vam je interes, da čim bolj stolčete ta zakon. Ampak dobro, je pač to vaše mnenje. To, da se ne bojite javnomnenjskih raziskav – seveda se jih ne bojite, saj imate v glavnem podporo medijev ves čas. Ne ves čas samo v tem mandatu, ampak ves čas od leta 1992 naprej. To se pravi, jasno, da se vam ni treba bati, ker bodo delali tako, kot vaši šefi hočejo. Čeprav moram reči, da tudi moč vaših šefov polčasi pojema. Glede tistega zakona, ki ste ga omenili, da se vrača vsem, čisto vsem prizadetim. Ja, mi nismo, da se poravnava nekaj čisto vsem prizadetim, kajti nekateri prizadeti so bili tudi na drugi strani tistih, ki smo se borili za osamosvojitev. Na vaši strani so pa nekateri taki, ki jim samostojnost in neodvisnost Slovenije nista intimna opcija.
Hvala lepa. Dajmo se držati teme zakona. Besedo ima Nataša Sukič.
Hvala za besedo. Saj kaj dosti k temu, kar sem v stališču povedala, niti nimam dodati. Meni niti ni pomembno, ali je stranka SNS to potezo potegnila kot svojo predvolilno kampanjo. Čisto vseeno mi je, po pravici povedano, glede na to, kaj vse počnejo nekatere druge stranke. Pa ne samo zdaj, ampak kot rečeno z jumbo plakati čez celo obdobje, ves čas, konstantno, permanentno. Tako da to niti ni pomembno, pomembna je bolj intenca oziroma vsebina. Nekaj prepovedati, to pomeni dodaten poseg v demokracijo, ki je resno ogrožena v zadnjih dveh letih. To, kar se je dogajalo s STA, in se v bistvu pritiski še dogajajo, to, kar se pravkar dogaja na javni radioteleviziji, dragi moji, to je katastrofa. In če bi zdaj k temu dodali še takšno zgodbo, kot je prepoved objavljanja javnomnenjskih anket, potem pa res ne vem, kako si upajo ti isti, ki to podpirajo, sploh kritizirati Putina. Saj on počne take stvari, pa še on verjetno ne prepoveduje javnomnenjskih anket, ali pač. Prav zanimivo bi bilo vedeti, v katerih državah je objava javnomnenjskih anket prepovedana. Prav res me zanima. Mogoče predlagatelj ve, tega nisem nikjer zasledila, koliko je takih držav, v katerih državah je to dejansko prepovedano. Ker mislim, da res, zakaj bi se bali informacij, tudi če niso najbolj profesionalno izpeljane. Saj je kolega Trček jasno opozoril, seveda bi se bilo treba pogovarjati o tem, kako doseči, da bi bile te ankete vsepovsod čim bolj profesionalne, kako bi se ljudem razložilo, po kakšni metodi so bile opravljene, da bi jih razumeli. Ampak verjemite, če bomo mi to prepovedali, bodo ljudje še bolj našli te vire, ker stranke bodo naročile te ankete in jih bodo pač objavljale na svojih socialnih omrežjih. Ali mislite, da ljudje ne bodo šli in sledili temu? Še večji revolt bo v javnosti, še bolj se bo ljudem dobesedno zagnusilo vse skupaj, da se tako grdo poigravamo z demokracijo, za katero smo si menda pri osamosvojitvi prizadevali, ali kako. Jaz res ne razumem, kako vam lahko take stvari sploh padejo na pamet. Razumem pa, seveda, razumem SDS. SDS pa popolnoma razumem, mislim, da ima največji interes, da bi se te javnomnenjske ankete prepovedale, ker je dejstvo, da javno mnenje v resnici ni naklonjeno politiki, ki tepta demokratične standarde, človekove pravice in vse to, kar sem prej navajala. Enostavno ni naklonjeno. Delo v parlamentu ljudje gledajo skozi cel mandat in skozi to ocenjujejo, kaj se v državi dogaja ali ne, in se večinoma na podlagi tega odločajo. Verjemite, da sigurno še najmanj pod vplivom nekih anket. Mogoče kakšen zaniha gor, dol, ampak glejte, s tem ne moremo špekulirati. Politiki od prvega dneva, ko stopijo v Državni zbor, pa do zadnjega dneva mandata s svojim delom in svojimi dejanji pravzaprav nagovarjajo javnost in kažejo javnosti svojo podobo. In javnost to podobo seveda ocenjuje in jo oceni, ko pride dan volitev. Pa če bomo mi imeli te ankete ali ne, vas ne bo kaj dosti rešilo. In še enkrat. Ne morete jih popolnoma prepovedati, ankete se bodo izvajale. Tudi če bi vi zdajle medije disciplinirali, naj jih ne objavljajo, verjemite, vedno se najde pot. Ne vem, ali boste prepovedali tudi socialna omrežja, zaprli Facebook, zatemnili vse skupaj, ali se bomo res znašli v popolnem mraku ali bomo vendarle živeli v neki svobodni, demokratični, pluralni družbi, kjer se ljudje odločajo po nekih svojih vrednostnih kriterijih, svojih vizijah ali stremljenjih. Ne pa zato, ker si nekatere stranke enostavno želijo zasesti oblast in vztrajati na njej, ne vem, koliko časa, nadaljnjih 30 let ali koliko ste stari v SDS? Saj ne vem, 33 ali koliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj.
Hvala. Gre za ankete, za medijske ankete velikih medijskih hiš, ki iz tega delajo denar in si kujejo dobičke. Kot je že kolega Trček rekel, treba bi bilo ustanoviti neke drugačne inštitucije, ki bi merile, ki bi bile neodvisne, pri nas pa neodvisnih ni. So samo odvisne medijske hiše, ki pa delajo tako, kot sem že pokazal – kaj je rekla tista gospa? – ali takole [[pokaže z gesto]] ali pa takole [[pokaže z gesto]] . Gre za količino denarja ali na mizo ali pa pod mizo. Proti takim zadevam smo, zato smo zahtevali to prepoved.
Hvala lepa. Besedo ima Dušan Šiško.
Hvala, predsedujoči. Saj sem že v stališču določene stvari razjasnil. Ta predlog zakona resnično preprečuje zlorabe in manipulacije javnomnenjskih raziskav. Spoštovani kolegi, poglejte, imamo Ninamedio, Mediano, Parsifal. Poglejte te ankete. Tudi ostale stranke nimate istih procentov na nobeni v istem tednu. In kdo mi potem lahko zagotovi, da so te ankete verodostojne? Pri teh anketah je odvisno, koga pokličejo. Zato smo se odločili, da damo v proceduro ta predlog zakona, da se prepovedo te javnomnenjske raziskave. Ta predlog zakona zagotavlja volivcem pogoje, v katerih bodo lahko na volitvah svobodno in nemoteno oblikovali in izrazili svojo resnično voljo, kar jim mora biti zagotovljeno po 1. členu Ustave Republike Slovenije. Pojdite malo med ljudi, ne samo iz parlamenta domov, na ulico pa vam bodo povedali. Velikokrat se je zgodilo, tudi mene se klicali, smo ti dali glas, ko sem pa pogledal, kakšno številko smo imel od tistih 700, je bil pa zelo nizek procent. Sedaj, ali ti volivci meni lažejo v obraz ali so pa te ankete prirejene. In tega meni nihče ne bo govoril. Tako kot sem v stališču povedal, 2018, mesec dni pred volitvami nas ankete niso zaznale. Ena anketa je bila celo brez politične stranke SNS, ko so delali raziskave, na koncu je pa ta ista anketa pokazala nekakšen procent stranki! Kako potem lahko verjamem? Jaz ne morem verjeti tem anketam. Zato vedno pravim, tudi ko se pogovarjamo s kolegi tu notri, vsakemu povem, prave ankete so 24. oziroma na dan volitev oziroma teden dni po vseh prispelih glasovnicah. Takrat je ta prava anketa. Ampak ljudje na ulici govorijo: »Ja, mogoče pa [[…]]Ali boste prišli noter? Saj vam ankete ne kažejo.« O teh stvareh se pogovarjamo danes in mislim, da je prav. Saj če vas mogoče moti šest mesecev, to je prva obravnava, na odboru bodo lahko leteli amandmaji pa se da noter mesec dni. Takrat pa brez problema, tudi če bodo izredne volitve, če bo danes rekel predsednik Vlade, zdaj je pa konec, razpustim vlado, ne bo v enem mesecu sestavljena nova vlada in nove volitve ne. In se bomo lahko lepo pogovarjali takrat na odboru. Mislim, da je prav, da smo se začeli o tem pogovarjati in da gremo naprej, ne da se v kali zatre vse. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Janez Moškrič.
Lep pozdrav tudi v mojem imenu! Vsak zakon ima nek namen. Za ta zakon je jasno povedano, kaj je namen tega zakona. Se pravi, namen zakona ni to, da ljudje ne bodo informirani, da se v Sloveniji zapira medijski prostor in podobno, kar je bilo danes slišati, ampak je namen tega, da ljudi, volivcev ne bomo zmedli oziroma jih ne bodo medli z nepravimi informacijami oziroma s potvorjenimi informacijami. V gradivu je namreč lepo prikazano, kaj se je dogajalo v preteklosti v Sloveniji. In to ne enkrat, isti vzorci se ponavljajo pred vsakimi večjimi volitvami – ko so dejanska stanja na volitvah zelo drugačna od tistega, kar je bilo objavljeno v vseh občilih in vseh tistih medijih oziroma agencijah, ki pripravljajo in merijo javno mnenje. Trenutno imam odprto lestvico politikov v Sloveniji, na prvem mestu predsednik države, na drugem mestu Golob. Aha, Golob, ja. Golob je nekdo, ki je napovedal, da bo kandidiral na teh volitvah; lepo, ustanovil je stranko, išče kandidate, piše program. Ali je zdaj on aktualni politik, s tem ko je prišel na listo med politike, ki so pa tu že leta in leta? Imel bo še časa, ko bo politik, trenutno naj bi bil še gospodarstvenik. To so ti primeri, za katere noben razumen človek ne razume, da je lahko nekdo, recimo celo politik, ki ni v Sloveniji, ki ni dnevno vpet v politično dogajanje, na 10. mestu, nekdo, za katerega druga anketa napove, da mu pa še zmeraj največ ljudi v Sloveniji zaupa za vodenje Vlade Republike Slovenije, gospod Janez Janša, pa na robu, na 20. mestu. Statistika, možgani, vemo, kako je, kot je kolega Trček povedal, kozarec napol prazen ali napol poln. To so zgodbe, za katere bi želeli, da se ne bi dogajale, ker se je s tem v preteklosti ustvarilo med volivci veliko zmede. Veliko zmede, komu, kdaj, kako verjeti. Ne moremo ljudi, ki so se desetletja šolali za to, da bodo pošteni, da bodo medijsko korektni – vemo, da imajo novinarji etični kodeks, svoje združenje, da so vsi, ki so podvrženi javnemu nastopu, zavezani k več kot samo osnovni izobrazbi, pa se nam dogajajo nerazumne zgodbe. V tem mandatu, v drugi polovici tega mandata smo morali v Državnem zboru sprejeti etični kodeks, pa se nam še vedno dogaja, da za to govornico govorimo besede, ta stranka nezakonito, se pravi besede, ki temeljijo na obtožbah, hudih obtožbah. Če nekdo tukaj za glavno govornico pove hudo obtožbo, ki je lahko v nadaljevanju kaznivo dejanje, in se to dnevno ponavlja, potem bo pa že nekaj iz tega, si misli povprečen pošten Slovenec. Črna prihodnost. Potem odstraniti desnico. To so besede, ki smo jih danes slišali ob tem zakonu, ki ima namen zgolj, da se pogovorimo oziroma da ugotovimo, kako v Sloveniji pridemo do javnega mnenja, ki bo res javno mnenje. Ljudje se sprašujejo, kako to, pa ugotavljajo takole v vaških debatah: »Aha, to gre na telefon. Joj, zdaj smo v času mobitelov in potem ne, nismo dosegljivi za te, ki anketirajo.« Ali je to razlog? Kaj je vendarle razlog, da prihaja do takih odstopanj? Vse to se pošteni ljudje sprašujejo. In da se mi politiki ne bi vprašali? To je tisto. Mislim, da je prav, da se ta zakon spusti naprej, da se mogoče pa na tem področju v prihodnosti zadeve uredijo do te mere, da se bo merilo politike, da se bo spraševalo stranke, ki so napovedale oziroma so v parlamentu, ki želijo kandidirati, in podobne zgodbe, ki so potrebne za to. Sam bom podprl v prvem branju. Za časovnico je pa tudi predlagatelj povedal, da je verjetno kar dolga, pa bomo videli, kaj bo z amandmaji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, kolega Trček.
Kolegu Janezu moram razložiti to lestvico popularnosti. Problem lestvice popularnosti je, da skupaj meče zelo različne politike in wannabe politike, in manj si aktiven v politiki, bolj stran si od oči, boljše rezultate imaš. Kar je malo logično, ker na neki način manj razdvajaš. Evroposlanci so visoko, predsednik države je visoko, kakšen minister, ki pokriva neko področje, ki se nam zdi pomembno, je visoko, čeprav ljudje ne vedo, ali je uspešen ali ni. Zakaj je Janša tukaj na koncu in zakaj jaz, ko sem izmerjen, nisem prišel noter? Ja ker Janša razdvaja Slovenijo že 30 let, mene pa vaši živega ne morejo videti. In ko potem sešteješ enke, dvojke, trojke, štirko, petko zelo redko kdo da, imaš take ocene, kot imaš. Katerikoli metodološki predmet sem predaval, je to v bistvu še najmanj ambiciozen študent razumel. Da bi bile te lestvice pravične, bi verjetno potrebovali ločeno lestvico parlamentarcev, kar je na nek način delal Parameter, ki je pa zdaj v bistvu ugasnjen – od kdaj? – že od marca lani, ker ima tista ekipa trenutno pač neki drugi biznis. Evo, tako na kratko.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik predlagatelja Zmago Jelinčič.
Samo ena pripomba k tem lestvicam. Vzemimo predsednika Državnega zbora. Rekel je, da ne bo kandidiral, da ne bo šel na volitve, ampak še zmeraj je na 12. mestu priljubljenosti slovenskih politikov. Vsa čast, gospod predsednik, mene na tej lestvici namreč ni.
Dajmo koga drugega analizirati. Mislim, da je zakon primeren za to, da gre v nadaljnjo obravnavo. Bomo v časovnih škripcih, ampak upam, da bodo iz SD vložili kakšne amandmaje, če imajo kakšne pripombe k določenim členom. Pa tudi druge kolege pozivam in pričakujem njihov konkreten, eksakten, pravno vzdržen pristop. Hvala.
Hvala lepa. Čas še ni potekel. Želi še kdo razpravljati na podlagi 71. člena? Ugotavljam, da ne. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 23. marca, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 32. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O ZNANSTVENORAZISKOVALNI IN INOVACIJSKI STRATEGIJI SLOVENIJE 2030. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavniku Vlade gospodu Damirju Orehovcu, državnemu sekretarju na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! V veliko veselje mi je, da lahko danes predstavim še enega v vrsti dokumentov, ki smo jih pripravili na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport z namenom postavitve novih temeljev za razvoj področja znanstvenoraziskovalne dejavnosti, in seveda tudi postavimo temelje za naslednje desetletje. Dokument je nastal in nastajal v dialogu s širokim krogom deležnikov tako strokovne kot tudi splošne javnosti. Izhodišča za strategijo je sprejel Svet za znanost in tehnologijo, in sicer 20. januarja 2021, končno gradivo pa je nastalo na ministrstvu, seveda s pomočjo posebne delovne skupine, ki so jo sestavljali tudi zunanji deležniki. Strategija je usklajena z Nacionalnim programom visokega šolstva 2021–2030, saj sta ti področji, torej znanost in visoko šolstvo, na nek način zelo povezani. Hkrati je tudi usklajena z drugimi strateškimi dokumenti, ki se dotikajo področja inovacij in znanstvenoraziskovalnega dela. Najpomembnejši pričakovani rezultati in učinki, ki jih bo prineslo izvajanje te strategije. Naj jih omenim vsaj nekaj. Prvi je, prav gotovo si želimo uvrstiti Slovenijo v skupino držav, ki bodo vodilne na področju inovatork in na lestvici evropskega inovacijskega indeksa, in sicer tam do 2030. Zelo pomembno je, da se bo vlaganje v inovacijsko dejavnost in znanstvenoraziskovalno v naslednjih letih povečevalo tudi skozi proračun, in sicer je cilj, da je do 2030 to 1,25 % BDP. Raziskave in inovacije bodo seveda usmerjene v področja, ki obravnavajo ključna vprašanja za reševanje izzivov trajnostnega razvoja, skladnega s cilji agende 2030, z njimi povezane zelene in digitalne preobrazbe ter slovenska strategija pametne specializacije. Ključni poudarki strategije so pa tudi: poudarek na odličnosti znanosti, to je kot izhodišče vseh aktivnosti, ki se bodo na tem področju dogajale; zagotavljanje privlačnega raziskovalnega okolja, svobode znanstvenega raziskovanja prek avtonomije dela raziskovalnih organizacij; učinkovito in pregledno organiziranje raziskovalnega dela, vključno z mednarodnimi evalvacijskimi institucijami, in sistema; skrb za vzgojo naslednjih generacij vrhunskih znanstvenic in znanstvenikov; dostop do vrhunske mednarodne raziskovalne infrastrukture; uvajanje načel odprte znanosti in odprtega inoviranja; krepitev interdisciplinarnosti raziskovanja; spodbujanje policentričnega in raznovrstnega razvoja; skrajšana pot od znanstvenih ugotovitev do uveljavitve v družbi in prepoznavanje ter razvoj potencialov na nišnih področjih. Strategija je oblikovana na pregleden način tako, da opredeljuje pet področnih ciljev in štiri horizontalne. Za njihovo uresničevanje pa so opredeljeni ukrepi. Spremljanje izvajanja strategije se bo izvajalo z uporabo kazalnikov evropskega inovacijskega indeksa, kar bo omogočilo časovno primerjavo z drugimi državami, predlogi neodvisne in enotne metodologije. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Verjamem, da je danes pomemben dan za znanost in inovacije v Sloveniji. Strategija, ki je pred vami, bo začrtala jasne temelje za nadaljnje delo in uspešno vključevanje in sooblikovanje evropskega raziskovalnega prostora s strani slovenskih institucij. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog resolucije je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici Ivi Dimic.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik Državnega zbora. Državni sekretar, kolegice in kolegi! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 27. seji 25. februarja 2022 obravnaval Predlog resolucije o znanstvenoraziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije 2030, ki ga je v obravnavo in sprejetje Državnemu zboru predložila Vlada. Predstavnik predlagatelja je predstavil predlog resolucije. Zakonodajno-pravna služba je predloženo resolucijo preučila z vidika njene skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in z zakonodajno-tehničnega vidika in opozorila, da predlog resolucije v naslovu ne navaja začetnega obdobja oziroma obdobja niti ne opredeljuje. S tem odstopa od predhodne resolucije, ki se nanaša na raziskovalno in inovacijsko strategijo, in od primerljivih dokumentov na drugih področjih, razlogi za ta odstop pa niso pojasnjeni. Mestoma ne upošteva novega zakonskega okvira, ki ga vzpostavlja Zakon o znanstvenoraziskovalni in inovacijski dejavnosti. Razdeljen je na poglavja, ki pa niso označena. Označitev strukturnih delov besedila prispeva k preglednosti in olajšuje uporabnost dokumentov ob sklicevanju na posamezna poglavja, zato bi jih veljalo označiti. Predpisi in dokumenti, na katere se sklicuje predlog resolucije, morajo biti določeno opredeljeni na način, da se navede njihov točni naslov in mesto objave oziroma dostopnosti, kar je treba upoštevati skozi celotno besedilo. Predlog resolucije temu na več mestih ne sledi. Opozorila je tudi na doslednost pri uporabi kratic in rabo poševnic, ki jih je treba nadomestiti z ustreznimi vezniki. Pred objavo resolucije v Uradnem listu bo Zakonodajno-pravna služba opravila nekatere korekcije redakcijskega značaja, ki ne bodo spremenile vsebine predlaganega besedila. Svoje mnenje je podala tudi Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, ki je v svojem mnenju predlog resolucije podprla. Ocenila je, da temeljna izhodišča z opredeljenimi cilji in spremljajočimi ukrepi omogočajo razvoj znanosti v Sloveniji, vendar pa je pri tem posebej izpostavila, da bi moral predlog resolucije vsebovati tudi zelo konkreten cilj, to je ustrezno vrednotenje poklicev v znanosti, primerljivo z drugimi vrhunskimi poklici. Sledila je razprava, v kateri je član odbora poudaril, da je to pomemben dokument za področje raziskav, razvoja in inovacij, ki bo osnova za oblikovanje politik, povezanih s področji družbenega, gospodarskega in trajnostnega razvoja ter z družbenimi izzivi. Da pa bi lahko v celoti izkoristili potenciale raziskav za družbeni in gospodarski razvoj, je nujno povečati javna in zasebna sredstva za raziskave in razvoj. Najrazvitejše države v Evropski uniji danes vlagajo več kot 3 % BDP v raziskave in razvoj, kajti zavedajo se, da je edini način za razvojni preboj in napredek v novem znanju in inovacijah. Prav tako je izpostavil njihov amandma, s katerim želijo dodatno okrepiti in finančno podpreti Program Aleša Debeljaka ter s tem čim več mladih raziskovalcev, ki se izobražujejo v tujini, privabiti domov. Program omogoča vključitev oziroma vrnitev v delovno razmerje na raziskovalne organizacije v Sloveniji raziskovalcem, ki delujejo v tujini oziroma so tam pred kratkim zaključili doktorski študij in izpolnjujejo pogoje za vodjo raziskovalnega projekta. Gre za ukrep, namenjen boju proti begu možganov, z modelom spodbujanja tako imenovanega kroženja možganov. Odbor je amandma soglasno sprejel. Odbor je sprejel amandma Poslanske skupine Socialnih demokratov ter v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o delih predloga resolucije in jih sprejel. Na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga resolucije.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Jurij Lep bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Državni sekretar, kolegice in kolegi, ponovno lep dober dan! Predlog resolucije o znanstvenoraziskovalni in inovacijski strategiji je poleg nedavno sprejetega istoimenskega zakona najpomembnejši dokument za področje raziskav, razvoja in inovacij. Še posebej zato, ker je znanje dobrina, ki izpolnjuje tako posameznika kot tudi družbo v celoti, iz znanja pa se rojeva znanost, ki ima bistveno vlogo pri družbenem napredku in ustvarjanju blaginje. Veljavni resoluciji se je rok trajanja iztekel že leta 2020, zato nov strateški dokument prihaja z dvoletno zamudo. Ne glede na to je večkrat potrebno sprejeti novo resolucijo in jo vsebinsko sinhronizirati z nedavno sprejetim Zakonom o znanstvenoraziskovalni in inovacijski dejavnosti v Republiki Sloveniji. Da je to nujno potrebno, kažejo tudi izkušnje iz dvoletne epidemije covida-19, ko so je mnogokrat podvomilo v neoporečnost znanosti. Teoretiki zarot, dvomljivci v znanstveni napredek in vsi ostali fenomeni estradne medicine so bili del našega vsakdana in so vplivali na odločitev ljudi, da se ali da se ne cepijo. Med pogoje za normalno delovanje sodobne demokratične družbe brez dvoma sodi tudi znanstvena pismenost naših državljank in državljanov. Zadnja leta smo veliko pozornosti namenili škodljivemu vplivu lažnih novic ter pomenu medijske in digitalne pismenosti, a v času epidemije se je izkazalo, da je zelo pomembno tudi to, da ključne odločitve sprejemajo in komunicirajo ljudje, ki so znanstveno pismeni in sposobni. Tudi zato je današnja resolucija pomembna in jo je potrebno razumeti skozi prizmo vseh družbenih izzivov, s katerimi se soočamo. Le na znanju in inovacijah temelječa družba je družba, ki vodi v prihodnost. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev pričakujemo, da se bo resolucija na optimalen način implementirala tudi v praksi, predvsem v delu, ki se nanaša na financiranje slovenske znanosti. Čim prej moramo priti do cilja 1 % BDP vlaganj v znanstvenoraziskovalno in inovacijsko dejavnost, ker bo v nasprotnem primeru ves trud praktično zaman. Enako velja za modernizacijo znanstvene infrastrukture, popularizacijo znanosti in zmožnost države privabiti in zadržati najboljše znanstvenike pri nas doma. Zato tudi podpiramo opozicijski amandma, s katerim se poskuša izboljšati položaj in status doktorskih študentov in raziskovalcev na začetku njihove kariere. Znanost je v zadnjih dveh letih relativno dobro zdržala vse pritiske, ki jih je bila deležna, tako politične kot tudi širšedružbene. Škoda je le ta, da vladajoča koalicija dobre zakone in nacionalne strateške dokumente skoraj vedno pospremi s parcialnimi političnimi težnjami. Zadnji tak primer je recimo arbitrarna in neutemeljena razrešitev članov upravnega odbora agencije za raziskovalno dejavnost. Na srečo je v skladu z načeli pravne države in zakonitosti v to odločitev posegla sodna veja oblasti. Slovenska znanost in znanstveniki si zaslužijo spodbudno in definirano regulatorno zakonodajno okolje, ki daje usmeritve in cilje za njihovo delovanje, zato v Poslanski skupini nepovezanih poslancev predmetni resoluciji ne bomo nasprotovali. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Mojca Škrinjar bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa za besedo. Pozdravljeni, kolegice in kolegi in vsi, ki nas spremljate! Svoboda raziskovanja je ena od univerzalnih pravic in javnih dobrin, določena z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah in tako imenovano Bonsko deklaracijo, v kateri so se države podpisnice zavezale, da bodo ščitile akademsko svobodo kot prvi pogoj za raznoliko raziskovalno in inovacijsko krajino, ki si prizadeva za razvoj znanja v družbeno korist. Svoboda pa je neločljivo povezana z odgovornostjo. Da se raziskovanje izvaja in znanje prenaša z integriteto interesov družbe v duhu varstva okolja in ob spoštovanju osnovnih človekovih pravic, to, eno izmed najpomembnejših načel te resolucije, je zapisano na 30. strani v Resoluciji o znanstvenoraziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije. Načelo je tako napisano na koncu, toda pomensko zdaleč ne nazadnje. V resnici je to temelj znanstvenoraziskovalnega delovanja, ki naj služi človeku in vsej naravi, in to nam mora biti v ospredju v vseh časih in vseh položajih. Zakon o znanstvenoraziskovalni in inovacijski dejavnosti postavlja ciljno vrednost državnega financiranja znanstvenoraziskovalne dejavnosti na 1 % bruto domačega proizvoda do leta 2027, kar je znaten dvig sredstev glede na sedanje financiranje. Že takšen dvig bo Slovenijo umestil v nadpovprečje držav Evropske unije, pomenil pa bo znatno povečanje možnosti in zmožnosti slovenskih raziskovalnih organizacij, da enakovredno sodelujejo v svetovnem raziskovalnem prostoru. Glede na to, da so se naložbe v raziskovalno dejavnost v obdobju od 2012 do 2017 zgolj zmanjševale, je operativna rešitev v samem zakonu izraz resnične volje odločevalca, da nameni odlično prihodnost odlični znanosti. Evropska unija se je poleg kvantitativnega cilja o rasti vlaganj v raziskovalno dejavnost tudi zavezala, da bo ob hkratni rasti teh sredstev povečevala tudi učinke rezultatov ter izboljšala učinkovitost in odličnost javnega raziskovalnega sistema. To pa pomeni predvsem več konkurenčnosti znotraj nacionalne znanstvene skupnosti in več sodelovanja zlasti v mednarodnem okviru. Strategija tako poudarja tudi dolžnost odločevalca, da ustvari takšen zakonodajni in politični administrativni okvir, da bo omogočal in varoval svobodo raziskovalk in raziskovalcev ter avtonomijo institucij napram državi, poudarja pa tudi posebno dolžnost za razvoj mladih raziskovalk in raziskovalcev. Poudariti je potrebno tudi, da v duhu službe človeku in naravi cilji strategije upoštevajo novonastajajoči okvir evropskega raziskovalnega prostora, znotraj katerega se oblikujejo nacionalne politike. Cilj krepitve novega zakona evropskega raziskovalnega prostora pa je povečati konkurenčnost ter predvsem blagostanje prebivalcev Evropske unije, saj se je Evropa znašla pred velikimi družbenimi, gospodarskimi, okoljskimi in varnostnimi izzivi. Ustrezno raziskovalno okolje, ustrezno nagrajevanje znanstvenikov ter skrb za vzgojo naslednjih generacij so primerno poudarjeni cilji v strategiji, posebej pa nas veseli tudi načelo popularizacije znanosti, ki se dejansko že uresničuje v praksi z zagotavljanjem vseh pogojev za vzpostavitev centra znanosti. Če državljanke in državljani namreč ne bi razumeli pomena in namena znanosti in inovacij, se ta ne bi mogla razvijati. Še več, pot, ki jo je odprla doba razsvetljenstva, bi se obrnila navzdol, daleč od radovednega, igrivega in delovnega uma. Ker predložena strategija ponuja ambiciozen, a uresničljiv načrt družbenega in gospodarskega razvoja, ohranjanja okolja ter blaginje za vse, bo Slovenska demokratska stranka strategijo podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Lidija Divjak Mirnik bo predstavila stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca.
Hvala za besedo. Lep pozdrav, kolegice, kolegi, gospod državni sekretar, predsednik! Po nedavno sprejetem zakonu poslanke in poslanci danes obravnavamo še resolucijo, s katero si na strateški ravni zastavljamo cilje, ki jih kot družba in država želimo doseči na področju znanosti, inovacij in raziskav. Gre za ključen dokument, ki predstavlja podlago za oblikovanje politike prihodnosti na vseh teh področjih. V LMŠ znanost in izobraževalni sistem razumemo kot gibalo družbenega razvoja pri prehodu v družbo znanja, znanje pa kot ključni kapital, ki lahko tlakuje pot v trajnostno blaginjo. Znanje je tudi konkurenčna prednost slovenske družbe, in to je, kar v Sloveniji poleg lepe narave seveda imamo. Od leta 2011 so se izdatki za raziskave in razvoj v procentih BDP zniževali, od leta 2018 pa so bili celo nižji od povprečja v EU, kar nas je še bolj oddaljilo od skupine držav, ki so vodilne in močno inovatorske, kar je bilo takrat za Slovenijo seveda slabo. Bruto domači izdatki za raziskave in razvoj v procentih BDP niso sledili rasti BDP, prav tako so se zmanjševala tudi državna proračunska sredstva za raziskave in razvoj, torej integrala. In kot rečeno, to je bilo za razvoj države slabo. V LMŠ se že ves čas zavzemamo za večja vlaganja v znanost in razvoj in raziskave, zato nas seveda veseli, da slednje predvideva tudi ta resolucija. Bila pa bi lahko tudi bolj ambiciozna pri odstotkih javnih vlaganj, kjer je predvideno 1,25 % do leta 2030. V LMŠ menimo, da bi se moralo do leta 2026 vsako leto zagotoviti dodatnih 100 milijonov evrov, kar smo zapisali tudi v program. Ker investicij v znanost ne razumemo kot strošek, ampak jih razumemo kot naložbo v družbo znanja, kjer znanost povezuje družbene sektorje in seveda prispeva k razvoju države in družbe in posledično izboljšuje tudi življenja ljudi v Sloveniji. Ampak sredstva niso vse in sredstva niso dovolj. Znanost ne potrebuje samo denarja, slediti morajo tudi vsi drugi ukrepi. Da bi dosegli razvojnotehnološki preboj, potrebujemo tudi ustrezno umestitev razvoja tako na politični ravni, se pravi v sestavi vlade, kot tudi v prenovi preostalih strateških razvojnih dokumentov. Zato se bomo v LMŠ v prihodnji vladi zavzeli za imenovanje podpredsednika Vlade z ustreznimi pooblastili in odgovornostjo za področje širšega družbenega razvoja. Kljub temu da bi lahko bila ta resolucija še bolj ambiciozno zastavljena, jo bomo v LMŠ podprli, ker menimo, da je nujno potrebno, da vemo, kam gremo. Hvala.
Hvala lepa. Dr. Franc Trček bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo. Spoštovani! Socialni demokrati že celoten mandat poudarjamo, da moramo izboljšati financiranje in organizacijo znanstvenoraziskovalne in inovacijske dejavnosti v Sloveniji. Zakaj? Le s tem bo mogoče bolj učinkovito uporabiti evropska sredstva za okrevanje in odpornost s ciljem, da postanemo bolj inovativna družba, naše gospodarstvo ustvarja višjo dodano vrednost, s tem ustvarjamo kakovostnejša delovna mesta, boljše plače, tako bruto kot neto, in seveda večjo blaginjo za vse nas. Tudi zato smo pozdravili in podprli novi Zakon o znanstvenoraziskovalni in inovacijski dejavnosti, ki ga je z deležniki, resnici na ljubo, uskladila že predhodna ekipa resornega ministrstva. V veliki meri je tudi predlog resolucije, ki je danes pred nami, nadaljevanje prizadevanj, ciljev, ki smo jih zastavili s spremembami zakona, kar je dobro. S sprejetjem resolucije sicer Vlada zamuja, pa tudi ni bilo ravno ustrezne javne razprave o nadaljnjem razvoju znanosti v Sloveniji. Skratka, znanstvena politika v Sloveniji se trenutno vodi zelo, milo rečeno, domačijsko. To lepo kaže zadnje dogajanje na ARRS, kadrovske špekulacije in druge rabote, ki se jih greste na tem, za razvoj družbe izjemno pomembnem resorju. Zato tudi ni čudno, da ste zavrnili naše predloge, da se določi ambicioznejše cilje glede financiranja znanosti v Sloveniji. Prav tako ste žal zavrnili naš amandma, katerega cilj je bilo izboljšanje položaja in statusa doktorskih študentov in raziskovalcev na začetku kariere, kar je zelo pomembno, navsezadnje to tudi sam osebno vem. Slednja dva primera lepo kažeta, kako trenutno politične večine ne zanimata prihodnost in razvoj, ampak samo kratkoročni partikularni interesi oziroma kot bi jaz to rekel, kateri mali bratranec bo betoniral. Nas pa veseli, da ste podprli naš predlog, da se dodatno okrepi in finančno podpre Program Aleša Debeljaka, ki je bil uveden v času ministra dr. Pikala, da se s tem čim več mladih raziskovalcev, ki se izobražujejo v tujini, privabi domov, da se omogoči vključitev oziroma vrnitev v delovno razmerje v raziskovalne organizacije v Sloveniji našim raziskovalcem, ki delujejo v tujini oziroma so tam pred kratkim zaključili doktorski študij in seveda tudi izpolnjujejo pogoje za vodje raziskovalnih projektov. S tem se razbija tudi, veste, ta gerontokratski strop, ko mladi ne morejo priti do lastnih projektov. Verjamemo, da bo ukrep, ki je namenjen boju proti begu možganov z modelom spodbujanja tako imenovanega kroženja možganov, dobro vplival na naš znanstvenoraziskovalni ekosistem. Pod črto. Lahko bi bilo bolje, žal ste premalo ambiciozni. Sami bi določene konceptualne zadeve in razdelitve med javnim in zasebnim zapisali drugače. Dobro pa je, da bo Slovenija vsaj formalno dobila potreben razvojni dokument, ki je potreben tudi za črpanje evropskih sredstev, pa čeprav bo te dokumente za vami treba popravljati. A žal to ne bo edino neustrezno urejanje stvari, ki jih boste pustili za seboj. Naj vam ponazorim: znanost in gospodarstvo dandanes sta in-in, ne ali-ali. Glede pametnega prehoda. Zadnje poročilo Umarja kaže – kaj? Da so po načrtovanju skupaj NOO, odpornosti in okrevanja, ter kohezije 2021–20217 od nas slabši zgolj sorodno populistična Češka ter Malta in Ciper. Skratka, tu nas čaka še ogromno dela, koliko se bo dalo na koheziji izpogajati, in upam, neka sestava parlamenta, v kateri bo dosti več pameti. Hvala.
Hvala lepa. Primož Siter bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica.
Dober dan! Hvala lepa za besedo, predsednik. Predlagana strategija, ki naj bi bila ključni strateški dokument za področje raziskav, razvoja in inovacij ter osnova za oblikovanje politik na družbenem, gospodarskem, energetskem in okoljskem področju, je zastavljena dokaj skromno. Polna je zelo splošnih trditev o pomenu v navednicah »odlične« znanosti in pojmov, ki niso jasno definirani. V strategiji prav tako ni navedenih nobenih jasnih, konkretnih in smiselnih ciljev, kaj šele da bi bil v njej predstavljen kakšen resen načrt konkretnih ukrepov in časovnica za njihovo uresničevanje. V Levici zato resolucije ne bomo podprli. Kot v Levici opozarjamo že ves čas, je obseg javnih vlaganj v znanstvenoraziskovalno dejavnost in raziskovalno infrastrukturo ter kadre v Sloveniji nezadosten. Slovenske vlade so v času ekonomske krize proračun za znanost zmanjšale za tretjino in odvzetih sredstev tudi v obdobju gospodarske rasti niso nadomestile. Rezultat je bil zmanjšanje števila znanstvenic in znanstvenikov ter raziskovalk in raziskovalcev, beg možganov in s krčenjem programa mladih raziskovalcev otežena reprodukcija kadrov. Slovenija po javnih vlaganjih v znanost in raziskovanje močno zaostaja za povprečjem Evropske unije, saj zanje iz proračuna nameni zgolj 0,52 % BDP, medtem ko je povprečje Evropske unije 0,8 %. Posledice varčevanja pri vlaganju v znanost in raziskovanje postajajo vedno bolj vidne, saj je Slovenija v letu 2019 po inovacijski uspešnosti izpadla iz skupine držav Evropske unije močnih inovatork v skupino zmerno inovativnih držav. Poleg Romunije smo edina država, ki je zabeležila padec na omenjeni lestvici. Nedavno sprejeti zakon o financiranju znanstvenoraziskovalne dejavnosti tega problema ne odpravlja, saj ne zagotavlja obveznega financiranja znanosti in raziskovanja, tempo povečevanja sredstev pa je nezadosten, saj predvideva, da bomo v Sloveniji za leto 2020 zastavljeni cilj javnega financiranja v višini 1 % BDP dosegli šele leta 2028. V Levici smo razočarani, da koalicija ni podprla amandmaja, da naj resolucija do leta 2030 zasleduje cilj 1,5 % BDP javnih vlaganj in 3,5 % celotnih vlaganj v znanstvenoraziskovalno in inovacijsko dejavnost. Koalicija prav tako ni podprla amandmaja, da se v resolucijo doda nov ukrep za izboljšanje položaja doktorskih študentov. Ta amandma smo skupaj z ostalimi strankami demokratične opozicije za to sejo vložili še enkrat. Upam, da boste predlagani ukrep, spoštovane predstavnice in predstavniki tudi koalicije, torej vzpostavitev spoštljivega in poštenega raziskovalnega okolja do mlajših raziskovalcev, danes podprli. Predvsem mlajši znanstveniki in znanstvenice namreč pogosto opozarjajo na izkoriščanje in odškodovanje mlajših sodelavcev, na zlorabe vodstvenih položajev, goljufanje pri avtorskih raziskavah. Opozarjajo tudi na splošno razširjenost kulture skrivanja, prikrivanja in toleriranja kršitev ter na kaznovanje žvižgačev. Ob tem pa je potrebno poudariti, da v Sloveniji nimamo vzpostavljenih delujočih mehanizmov, ki bi takšne pojave sistematično zaznavali in odpravljali. Teh mehanizmov in ukrepov pa ne predvideva niti ta resolucija. Hvala lepa.
Hvala lepa. Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati.
Hvala lepa za besedo. Slovenija potrebuje močno znanstvenoraziskovalno in inovacijsko dejavnost, ki bo nosilni steber napredka v državi. O tem se pri nas govori že vsaj 10 let, pa kljub zapisanim obljubam, resolucijam, strategijam in akcijskim načrtom tega napredka v posameznih preteklih letih ni bilo. Po podatkih zadnjega merjenja evropskega inovacijskega indeksa v letu 2021 se je Slovenija uvrstila na 15. mesto med državami članicami Evropske unije, kar pomeni, da je Slovenija ostala v skupini držav zmernih inovatork. Inovacijska uspešnost Evropske unije se je izboljševala v celotnem obdobju 2014 do 2021. V Sloveniji se je v letih 2018 do 2020 poslabševala, leta 2021 pa se je trend prekinil in se obrnil navzgor. Države, ki prepoznajo izjemno pomembnost znanstvenoraziskovalne in inovacijske dejavnosti, so v današnjem svetu vodilne tako v gospodarskem smislu kot tudi v skrbi za naravo, okolje in ljudi. Znanstvenoraziskovalna in inovacijska strategija Slovenije do leta 2030, ključen strateški dokument za področje raziskav, razvoja in inovacij, je dobra podlaga za oblikovanje politik, povezanih s področji družbenega, gospodarskega in trajnostnega razvoja ter vedno novih izzivov, ki jih prinaša čas. Neločljivo se prepleta z Nacionalnim programom visokega šolstva, Strategijo razvoja Slovenije 2030, Slovensko industrijsko strategijo 2021– 2030, Slovensko strategijo pametne specializacije, Nacionalnim energetskim in podnebnim načrtom, Nacionalnim programom varstva okolja 2030, Digitalno Slovenijo ter Nacionalnim programom spodbujanja razvoja in uporabe umetne inteligence v Republiki Slovenijo do leta 2025, načrtom Slovenija – dežela inovativnih zagonskih, startup podjetij. Slovenija je dežela zagonskih podjetij in močnih inovatorjev z uspešnim sistemom prenosa znanja v gospodarstvo in družbo. To omogoča večjo dodano vrednost in pomembno vpliva tudi na prihodke v državnem proračunu, temu pa mora z roko v roki slediti tudi ustrezno in učinkovito davčno okolje. Povečanje števila inovacijsko aktivnih podjetij z visoko dodano vrednostjo intenzivno vpliva na hitrejši prenos znanja, razvoj družbe ter socialno blaginjo. Znanost, raziskave in razvoj prinašajo preizkušene postopke in izvirne rešitve, zato je ključno osredotočiti se na stabilno financiranje znanosti za doseganje novih spoznaj in izvirnih idej, spodbujati tesno sodelovanje med znanostjo in gospodarstvom, vpetost v evropski raziskovalni prostor ter vzpostavitev privlačnih in konkurenčnih pogojev za delo in skrb za karierni razvoj raziskovalk in raziskovalcev. V Novi Sloveniji poudarjamo, da je potrebno močno povezovanje naših znanstvenikov in inovatorjev tudi s tistimi, ki svoje raziskovalno delo opravljajo v tujini, da se jim na čim bolj enostaven način omogoča vračanje v Slovenijo za predajo znanja in izkušenj vsem mladim, ki si tega želijo. Država ne sme imeti mačehovskega odnosa do slovenskih znanstvenikov, ki poučujejo na tujih fakultetah in delujejo na tujih raziskovalnih agencijah. Nanje moramo biti ponosni. Da v Novi Sloveniji mislimo resno z inovacijami, je naš najboljši garant minister Mark Boris Andrijanič, ki s Strateškim svetom za digitalizacijo na področju izobraževanja vzpostavlja integrirano digitalno učno okolje s sodobno podanimi učnimi vsebinami. Svet za digitalizacijo predlaga tudi vzpostavitev več informacijskih platform, med njimi za povezovanje slovenske znanosti za trajnostno poročanje podjetij ter za upravljanje ponudbe in povpraševanja na področju industrijskih ostankov in odpadkov. Vzpostavili naj bi tudi enotno platformo za plačilo avtorskih pravic zlasti na področju glasbe. Le s sodelovanjem in le skupaj bomo lahko kot skupnost uspešnejši doma in na mednarodnih lestvicah, in to je naš skupen cilj in cilj resolucije. Poslanci Nove Slovenije bomo resolucijo podprli.
Hvala lepa. Mojca Žnidarič bo predstavila stališče Poslanske skupine Konkretno.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim! Resolucija o znanstvenoraziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije 2030 je strateški dokument, ki daje podlago za nadaljnji razvoj ter podporo znanosti in inovacijam. Družba, ki v ospredje postavlja odličnost v znanosti ter spodbudno okolje za raziskave in inovacije, je družba, ki je prepoznala potencial v politikah, povezanih s področji družbenega, gospodarskega in trajnostnega razvoja. Želimo si, da bi Slovenija tudi v prihodnje sledila tem ciljem in še naprej gradila prihodnost slovenske družbe tudi s prepoznavnostjo dosežkov naše znanosti, inovacij ter raziskav v svetu. Resolucija zagotavlja podlago za doseganje sinergij tudi na drugih področjih. Izhaja iz lani sprejetega Zakona o znanstvenoraziskovalni in inovacijski dejavnosti. Temelji na izhodiščih in usmeritvah, ki jih je pred enim letom sprejel Svet za znanost in tehnologijo Republike Slovenije. Naslavlja ključne organizacijske ter družbene izzive, tudi tiste na mednarodni ravni. Pomemben element resolucije je tudi njeno dopolnjevanje nekaterih področij, ki izhajajo iz drugih nacionalnih strateških dokumentov, kot so na primer Slovenska strategija pametne specializacije, Digitalna Slovenija ter Nacionalni program spodbujanja razvoja in uporabe umetne inteligence v Sloveniji. Poseben poudarek daje novemu okviru evropskega raziskovalnega prostora, katerega namen je dvig konkurenčnosti ter blagostanja prebivalcev Evropske unije. Vključenost v številne druge družbene podsisteme je eno glavnih vodil resolucije. Družbene spremembe v zadnjih nekaj desetletjih čutimo še danes. Še vedno so aktualne in bistveno narekujejo smer nadaljnjega družbenega napredka in predvsem sposobnost odzivanja na spremembe. Pomen znanosti, raziskav in inovacije se ob vsaki krizi izkaže za ključnega. Verjamemo, da so v tem kontekstu besede odveč, če se spomnimo zadnje krize, nastale zaradi hitrega širjenja nalezljive bolezni covid-19. Javna sredstva oziroma javna vlaganja v znanstvenoraziskovalno in inovacijsko dejavnost so ključnega pomena za njun nadaljnji razvoj. Leta 2027 bo obseg javnih sredstev znašal že 1 % bruto domačega proizvoda, cilj pa je do leta 2030 doseči javna vlaganja v višini 1,25 % bruto domačega proizvoda. Za celotna vlaganja v znanstvenoraziskovalno in inovacijsko dejavnost pa je izjemnega pomena tudi prenos znanja in povezovanje z gospodarstvom. Pričakujemo, da bo z zastavljenimi cilji možno doseči bistveno višji odstotek celotnih vlaganj v znanost in inovacije, in sicer v višini 3,5 % bruto domačega proizvoda. Ne pozabimo pa, da brez vrhunskih strokovnjakov ne bo možno doseči vseh ambicioznih ciljev. Moramo se zavedati, da potrebujemo spodbude in ustrezno ovrednotena delovna mesta za znanstvenike in raziskovalce, ki jih v tem trenutku težko privabimo v Slovenijo, sploh naše vrhunske strokovnjake, ki danes dosegajo odlične rezultate v tujini. Za dosego tega ne moremo slediti zgolj parcialnim ciljem, temveč moramo stremeti k temu, da v čim večji meri realiziramo vse predvidene ukrepe za dosego vseh ciljev resolucije, torej tako spodbujanja učinkovitega upravljanja raziskovalnega in inovacijskega sistema in okrepljenih vlaganj v raziskave in inovacije, omogočanja ter spodbujanja kariernega razvoja raziskovalcev in raziskovalk ter doseganja odličnosti v znanosti, zagotavljanja odlične in mednarodno konkurenčne raziskovalne infrastrukture, pospešenega sodelovanja med znanostjo in gospodarstvom s spodbujanjem prenosa znanj in inovacij kot vseh štirih horizontalnih ciljev. V Poslanski skupini Konkretno bomo Predlog resolucije o znanstvenoraziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije 2030 podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o podpoglavju in vloženem amandmaju, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 16. marca 2022. V razpravo dajem podpoglavje »Cilj 3. Karierni razvoj raziskovalcev in raziskovalk ter odlična znanost« ter amandma poslanskih skupin SD, LMŠ, Levica in SAB. Prva se je k besedi prijavila Lidija Divjak Mirnik.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kot rečeno, imam zelo malo časa, v LMŠ menimo, da bi se moralo do leta 2026 vsako leto zagotoviti dodatnih 100 milijonov evrov za investicije v znanost, ker seveda teh dodatnih 100 milijonov evrov ne razumemo kot strošek, ampak kot naložbo v družbo znanja, kjer znanost povezuje družbene sektorje in tudi prispeva k razvoju družbe in države in seveda posledično tudi vseh nas, ki živimo v tej državi. Tudi zato ta amandma, ki smo ga v koaliciji KUL vložili SD, LMŠ, Levica in SAB, kjer dodajamo dodaten ukrep pri podpoglavju »Cilj 3. Karierni razvoj raziskovalcev in raziskovalk ter odlična znanost«. In sicer, nov ukrep se glasi: »Posebno pozornost bomo namenili doktorskim študentom in raziskovalcem na začetku kariere oziroma mladim, delujočim v raziskovalni in visokošolski dejavnosti v Sloveniji, in Slovencem, delujočim na teh področjih v tujini. Poudarek bo na vzpostavitvi meritokratskih kriterijev dela, nagrajevanja in napredovanja na vseh področjih raziskovalne dejavnosti. Vse to z namenom vzpostavitve do mladih raziskovalcev prijaznega, poštenega in trajnostno naravnanega raziskovalnega okolja, kjer se raziskovalce na začetku kariere obravnava spoštljivo in imajo tudi dostop do dolgoročnih in stabilnih poklicnih poti.« Pomembno je namreč kroženje možganov, ki je seveda nujno potrebno, da se nam ne bo zgodil samo beg možganov, kar se nam v tem trenutku dogaja. Zato želimo s tem novim amandmajem oziroma ukrepom pri cilju 3 izboljšati položaj in status doktorskih študentov in raziskovalcev na začetku kariere, torej mladim raziskovalcem, ki bodo lahko na ta način tudi dobivali projekte, ki bodo na ta način imeli bolj stabilno zaposlitev in ki ne bodo odrinjeni od, da rečem, tistih »starejših«, seveda v navednicah, in tudi dejansko starejših kolegov na univerzah, ki že imajo svoje, da tako rečem, vzvode vzpostavljene. Dolžnost države do mladih raziskovalcev je, da jim omogočimo, da se na začetku karierne raziskovalne poti razvijejo v odlične raziskovalce, in seveda jim je potrebno pri tem pomagati. To počnemo s tem predlogom amandmaja. Želim si, da to spoznajo tudi v koaliciji in ta amandma podprejo, če že takrat pri vseh tistih amandmajih, ki smo jih vložili k sami resoluciji, niso najbolj slišali. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 23. marca 2022, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 34. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU VISOKEGA ŠOLSTVA 2030. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavniku Vlade Damirju Orehovcu, državnemu sekretarju. Izvolite.
Predsedujoči, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke, poslanci! Naj začnem kar z vodilom predlagane resolucije, ki je zapisano pod samim naslovom Zeleni in ustvarjalni razvoj visokošolske dejavnosti, temelječ na odličnosti in odprtosti za dobrobit širše družbe. Ključni strateški cilj, ki ga želimo doseči, je dvig ravni in kakovosti visokošolske izobrazbe v Sloveniji, ob skrbi za kakovost izobraževanja in odličnost v raziskovanju; povečati odzivnost, prožnost in privlačnost visokošolskega sistema glede na potrebe gospodarstva, negospodarstva in celotne družbe; okrepiti njegovo mednarodno vpetost; izboljšati dostopnost izobraževanja in možnosti za nenehno izobraževanje ter vseživljenjsko učenje v vsej Sloveniji; povečati intenzivnost raziskav in inovacij in izboljšati prenos znanja v družbeno okolje. Vsebina je zgrajena iz petih pomembnih sklopov. Naj jih naštejem in pri vsakem morda poudarim samo nekaj bistvenih poudarkov. Družbeni razvoj in visokošolski sistem je prvi. Naš cilj je izboljšanje mednarodne primerljivosti in disciplinarne pluralnosti visokošolskega sistema. Želimo omogočiti brezplačen študij vsem na vseh treh stopnjah. Tesneje je potrebno povezati visokošolsko izobraževanje, raziskovanje in tehnološki razvoj. Visokošolski zavodi morajo biti aktivno vključeni pri razvoju slovenskega jezika ter ohranjanju in razvoju nacionalne kulturne dediščine in identitete. Drugi sklop je zakonodaja in financiranje. Zagotoviti je treba večjo transparentnost in enake pravice in odgovornosti ter enakopravno obravnavo vseh študentk in študentov. Potrebna je prilagodljivost in odzivnost visokošolskih zavodov na potrebe družbe. Tretja je kakovost. Eden od pomembnih ciljev, ki jih zasleduje resolucija, je prav gotovo tudi trajno zagotavljanje kakovosti v slovenskem visokem šolstvu. Poučevanje mora biti osredotočeno na študentke in študente in izhajati iz strokovnega raziskovalnega oziroma umetniškega dela. Tudi na visokošolski ravni je potrebno vzpostaviti sistem tako imenovanega vseživljenjskega učenja. Četrto internacionalizacija. Želimo povečati stopnjo vključenosti univerz in samostojnih visokošolskih zavodov v skupni evropski visokošolski prostor in s tem doseči internacionalizacijo kurikulumov ter povečati vključenost Slovenk in Slovencev, ki živijo v tujini, v slovenski višješolski sistem. Tudi stopnja in kakovost mobilnosti na univerzah in samostojnih visokošolskih zavodih se mora zvišati. Petič, digitalizacija. Visoko šolstvo ima v procesu digitalne preobrazbe pomembno vlogo, ki jo predlog resolucije seveda spodbuja, le tako bomo skupaj lahko zagotovili pogoje za izvedbo digitalne preobrazbe v naši državi. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport bo po sprejemu Nacionalnega programa pripravilo področne akcijske načrte, torej njegovega uresničevanja, v katerih bodo opredeljeni tudi plan aktivnosti, terminski plan izvedbe ter mehanizmi in viri financiranja. Naj zaključim, spoštovane poslanke, poslanci. Pred seboj imate pomemben strateško in razvojno naravnan dokument, pripravljen s širokim konsenzom strokovne in zainteresirane javnosti. Naj zeleni in ustvarjalni razvoj visokošolske dejavnosti, temelječ na odličnosti in odprtosti za dobrobit širše družbe, postane naše skupno vodilo. Hvala.
Hvala tudi vam. Predlog resolucije je kot matično delovno telo obravnaval Odbora za izobraževanje, znanost, šport in mladino. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici Ivi Dimic. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani podpredsednik, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 27. seji 25. februarja 2022 obravnaval Predlog resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva 2030, ki ga je v obravnavo in sprejem Državnemu zboru predložila Vlada. Predstavnik predlagatelja je predstavil predlog resolucije. Zakonodajno-pravna služba je predloženo resolucijo proučila z vidika njene skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in zakonodajno-tehničnega vidika. Njena predstavnica je opozorila na naravo akta oziroma resolucije ter pri tem na odločbo Ustavnega sodišča, ki je ureditev, ki je na nacionalni program prenesla vsebine, ki se lahko urejajo le z zakonom, že razveljavilo. Ustavno sodišče je pri tem opozorilo, da lahko Državni zbor pravice in obveznosti državljanov in drugih oseb ureja le z zakonom, hkrati pa opozorilo tudi, da iz 2. člena Ustave izhaja, da se morajo temeljna razmerja med državo in državljani urejati z zakoni in ne z resolucijami. S pravnosistemskega vidika pa je opozorila, da je vsebina nacionalnega programa določena z Zakonom o visokem šolstvu, pri čemer pa obravnavani predlog resolucije ni skladen z zakonom. Opozorila je še na neusklajeno financiranje, ki je določeno med cilji, ter na sporen cilj, ki se nanaša na uporabo Zakona o splošnem upravnem postopku. Svoje mnenje je podal tudi Državni svet, ki je v svojem mnenju predlog resolucije podprl. Predlog resolucije je ocenil kot kakovostno podlago za nadaljnji razvoj visokega šolstva in izrazil pričakovanje, da bodo vladni akcijski načrti sledili strateškim usmeritvam s cilji in ukrepi, opredeljenimi v nacionalnem programu. Sledila je razprava, v kateri so nekateri članice in člani odbora menili, da je bila pri pripravi predloga resolucije izključena strokovna javnost. Pojasnili so, da je Vlada mimo Sveta za visoko šolstvo v predlog uvrstila finančni mehanizem, ki spodbuja zasebno financiranje in ki manj ugodno obravnava tiste znanstvenoraziskovalne dejavnosti, ki niso neposredno zanimive za prosti trg. Pri akreditacijah v visokem šolstvu so opozorili, da želi Vlada izpeljati možnost obvoda Zakona o splošnem upravnem postopku, kar lahko povzroči zakonsko nedoločnost postopkov pri razreševanju sporov v akreditacijskih postopkih in s tem še več sodnih sporov. Glede objav rezultatov študentskih anket pa so opozorili, da lahko pride do zlorab pri anonimnem ocenjevanju pedagogov ter za nenatančno numerično ocenjevanje s strani študentov, ki redko ali nikoli niso obiskovali predavanj učitelja. Drugi pa so pohvalili predlog resolucije, predvsem poudarjanje učinkovitosti visokega šolstva, povezovanje ustanov in sodelovanje pri raziskovanju, poučevanju ter tehnologiji. Predlog resolucije je pohvalil tudi predstavnik ŠOS, ki je predstavnik mladih, ki bodo tudi uporabniki resolucije. Pojasnilo so, da ostajamo država, ki je lahko ponosna na brezplačen študij na vseh treh stopnjah, ter ambicioznost, ki je izkazana iz predloga resolucije, da bo v bližnji prihodnosti, in najmanj 50 odstotkih, 30-do 40-letnih oseb končalo vsej prvo stopnjo visokošolskega študija. Pozdravili so vzpostavitev sistema davčnih spodbud za vlagatelja v visokošolski raziskovalni sistem s strani zasebnega sektorja in stimulativno davčno obravnavo pri pridobivanju delovnega dovoljenja. Odbor je sprejel predloga za amandmaje odbora ter v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o delih predloga resolucije in jih sprejel. Na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora je pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga resolucije.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavila Mojca Škrinjar. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Pozdravljene kolegice in kolegi ter vsi, ki nas spremljate! Z jasno zastavljenimi cilji delovanja v okviru Evropske unije bo Slovenija v svetovnem merilu uspešna in na znanju temelječa družba, kar bo dosegala z odličnim visokim šolstvom in odlično raziskovalno dejavnostjo znotraj visokošolskih zavodov in raziskovalnih inštitutov ter odgovorno akademsko, institucionalno in ekonomsko avtonomijo. To bo zagotavljajo pridobivanje konkurenčnega in kakovostnega kadra za potrebe trga dela prvenstveno v Sloveniji kakor tudi širše v Evropski uniji. Tako ambiciozna strategija postavi Slovenijo v vrh evropskega intelektualnega prostora, kar kaže na samozavest, pogum in pripravljenost na trdo delo in spoštovanje inovativnega in ustvarjalnega duha. Med vsemi pomembnimi cilji v tej strategiji zasluži veliko pozornost cilj izboljšanja mednarodne primerljivosti in disciplinarne pluralnosti visokošolskega sistema. Ta bo disciplinarno pluralen, na ravni države pa bo zagotovljena zastopanost vseh pomembnih temeljnih in aplikativnih področij. Resnici na ljubo je treba povedati, da se v uglednih mednarodnih primerjavah naše univerze ne nahajajo v prvi stoterici najuspešnejših univerz. Daleč od tu! Tam pravzaprav prvo deseterico praviloma zasedajo ameriške univerze, kot je Harvard, Stanford, MIT ter priložnostno dve britanski: Cambridge, Oxford. Položaj naših univerz pa se je v preteklem desetletju ni izboljšal; nasprotno, poslabšal se je. To pa velja za povprečje tako univerz kot posamičnih fakultet. V resnici so nekatere posamične fakultete izjemno uspešne, kar je lahko vodilo za vse. Resolucija postavlja tako ambiciozne cilje, ki naj prav vse univerze, kakor tudi posamične fakultete znotraj, zunaj njih spodbudi in naj jim omoči razvoj, ki sega do odličnosti, ki bo Slovenijo tudi na tem področju postavil na vrhove Evropske unije, kar zagotavlja cilj zagotoviti večjo prilagodljivost in odzivnost visokošolskih zavodov na potrebe družbe. Ustvarjeni bodo pogoji in zagotovljena avtonomija, ki bo univerzam in samostojnim visokošolskim zavodom olajšala ter s tem pospešila razvoj novih študijskih programov in upoštevanje zaposlitvenih potreb na deficitarnih področjih racionalizacije, finančne učinkovitosti in ponudbe študijskih programov v Sloveniji. Posebno pozornost in odobravanje pa nudi cilj, da vsaj 50 odstotkov državljank in državljanov v starosti od 30 do 34 let zaključi eno od stopenj visokošolskega izobraževanja do leta 2030, ter ukrep, da se bo spodbujalo sistem prehajanja med srednješolskim in visokošolskim sistemom; to pa tako, da bo sistem vertikalne prepustnosti srednješolskega in visokošolskega sistema izobraževanja s prilagoditvijo na neavtomatski vertikalni prepustni sistem. Pripravljeni bodo pogoji za vertikalno napredovanje strokovnih in srednješolskih programov na študijske programe, ob upoštevanju potrebnih predhodno pridobljenih temeljnih znanj ter praktičnih izkušenj in strokovne usposobljenosti. Modernizacija pa se obeta tudi v ukrepu ureditve priznavanja neformalno pridobljenega znanja ter cilj oblikovanja študijskih programov za izzive prihodnosti. Posebej veseli cilj izvedba sistematičnega privabljanja Slovenk in Slovencev iz zamejstva, tujine. Za dosego kakovosti je v resoluciji ustrezno umeščen cilj na študentke in študente osredinjeno poučevanje. Zagotovo je kazalnik, koliko in kako se institucija oziroma profesorji ukvarjajo s svojimi študenti, s ciljem spodbujati in povečati učinkovitost njihovega študija – kazalnik kakovosti. Podpreti je treba tudi cilj povečati sredstva za visokošolsko dejavnost ter dati primeren poudarek digitalizaciji. V Slovenski demokratski stranki podpiramo enakomeren razvoj regij, h kateremu ključno pripomore visokošolski in znanstvenoraziskovalni prostor. Zato bomo podpirali nastanek nove javne univerze v Novem mestu, ki bo pomenila četrto javno univerzo in tako bolj zaokrožila ponudbo in enake izhodiščne možnosti za vse državljanke in državljane. Resolucijo bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavil Aljaž Kovačič. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva 2030 vsaj delno naslavlja neke pravilne cilje, ki bi jih morali v naslednjih letih doseči, se pravi, izzive. Še bolj pomembno kot ta resolucija, ki jo imamo danes pred sabo, pa so akcijski načrti. Če akcijski načrti ne bodo sprejeti, tudi sama resolucija ne bo uresničena na takšen način, kot bi morala biti; se pravi, zadeve, ki so po mnenju LMŠ v njej dobre. So pa tako kot v vseh vladnih zakonih tudi v tej nekateri podtaknjenci, zaradi katerih jih v Listi Marjana Šarca – kot vse kaže, če ne bodo sprejeti amandmaji, ki gredo v urejanje, kot zagovarjamo v LMŠ – ne bomo mogli sprejeti oziroma potrditi. Govorilo se je že o novih univerzah. V Listi Marjana Šarca vsekakor ne podpiramo tega, da nove univerze rastejo kot gobe po dežju, kajti univerze so najvišja stopnja neke akademske sfere, raziskovanja, poučevanja in te univerze morajo, če že so ustanovljene, biti ustanovljene kot neki kakovostni zavodi, ne pa zaradi takih in drugačnih interesov. Po našem mnenju je podtaknjenec tudi člen, ki pravi, da bo merilo za financiranje javnih univerz tudi njihova uspešnost pri pridobivanju tržnih dejavnosti. Nekaj takega je nesprejemljivo. Menimo, da morajo univerze biti finančno neodvisne in da ne smejo tekmovati na finančnem trgu, se pravi za denar, kajti s tem se osredotočajo na pridobivanje denarja, ne pa na tisto, kar je njihova prvotna naloga, to je poučevanje in predavanje našim prihodnjim ljudem, ki bodo na takšnih in drugačnih delovnih mestih, se pravi študentom. Za nas v LMŠ je to nesprejemljivo. Prav tako nas zelo motijo podtaknjenci, kar se tiče koncesij. Vemo, kaj je aktualna vlada delala s koncesijami. Nenazadnje je tudi v preteklosti druga Janševa vlada na koncu mandata podeljevala koncesije, ki jih je kasneje sodišče razveljavilo. Tudi v enem izmed PKP je bil podtaknjenec, ki je podaljševal koncesije izbranim zasebnim univerzam in prav te koncesije je Ustavno sodišče zadržalo −, se pravi to podaljševanje. Zaradi tega, ko aktualna vlada sprejema takšne in drugačne zakone glede koncesij, moramo biti še posebej pozorni. Tudi v tej resoluciji so se ponovno znašle zadeve, ki v to resolucijo ne sodijo. Se pravi, lahko rečemo podeljevanje koncesij na lepe oči, se pravi, brez nekih meril. Zato tudi v opoziciji vlagamo amandmaje, ki ta merila, te pogoje določajo dosti bolj načrtno, se pravi pod pogoji, da ne more nekdo dobiti koncesije na lepe oči. Upamo, da bo koalicija te amandmaje potrdila. Prav tako pa se ne strinjamo s tem, ko je koalicija v to resolucijo vrinila, lahko rečemo, zelo sporen člen, da se pri zasebnih univerzah, se pravi pri koncesijah, briše pogoj glede kadrov in infrastruktur. Se pravi, nezaslišano je, da nekdo dobi koncesijo, nima pa rednih profesorjev, dejansko nima pedagoškega kadra, ki na tej fakulteti poučuje, ampak so to le zunanji sodelavci, in nima infrastrukture. Se pravi, dejansko nima pogojev, da bi lahko ta pedagoški proces sploh potekal na nek normalen način. Kot sem že omenil, resolucija delno naslavlja neke pravice, neke zadeve, ki bodo v bodoče morale biti urejene. Upamo tudi, da ti akcijski načrti bodo sprejeti, ki bodo to resolucijo v tej meri uresničili. Želimo pa si, da bodo sprejeti amandmaji opozicije, ki te nove podtaknjence, kot sem že omenjal, brišejo.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil mag. Marko Koprivc. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, kolegice poslanke, kolegi poslanci! Nacionalni program razvoja visokega šolstva, ki je veljal v obdobju 2011−2020, je potekel, ne da bi bil spremenjen Zakon o visokem šolstvu. Čeprav vam je prejšnja ekipa pustila v predalu dobro osnovo novele, v veliki meri usklajene z deležniki na ravni delovne skupine, aktualnega vodstva MIZŠ to očitno ni zanimalo, saj je več pozornosti namenjalo nepotrebni in protiustavni določba 6. protikoronskega zakona, ki je bila pisana na kožo točno določenemu zasebniku, ki je politično blizu aktualni nomenklaturi. Prav tako je bil čas za parcialne interesne zgodbe ter seveda, kot se za desno vlado spodobi, podeljevanju koncesij v sumljivih okoliščinah, brez upoštevanja revizije Računskega sodišča Republike Slovenije glede zagotavljanja kakovosti in raznovrstnosti študijskih programov v Republiki Sloveniji. Edini razlog, da je ta resolucija pred nami, verjetno sloni na izjemnih strokovnih kadrih na Direktoratu za visoko šolstvo, ki je pričakalo aktualno ministrico in ima zasluge za osnovno pripravo predloga razvoja visokega šolstva. Kljub nedvomni strokovnosti in znanju pa je za strokovne kadre na ministrstvu pod to nekompetentno ekipo žal zmanjkalo prostora, saj je pred strokovnostjo dala prednost lojalnosti in sledenjem partikularnim in ne javnim interesom. Slovenija bi potrebovala spremembe na visokošolskem področju, ki morajo v korak s časom, v katerem živimo, predvsem pa bi morali omogočiti razvoj v smeri kakovosti, sodelovanja z okoljem in globalnimi trendi. Namesto tega imamo danes žal pred nami resolucijo, iz katere se iz aviona vidi, kako so si vaši prijatelji, lastniki zasebnih fakultet, napisali odstavek o koncesijah in javni službi. Zato ste verjetno tudi zavrnili naše amandmaje. Niti za določilo, ki bi omejilo zasebnike s koncesijo pri zaračunavanju stroškov in prispevkov študentov, ni bilo podpore. Očitno vas ne moti, da nekdo služi na njihov račun. Celo dopolnil, ki izhajajo iz uradnega priporočila Zagovornika načela enakosti in smo jih posvojili ter predlagali, niste podprli. Kako pomembna bi bila uvedba tako imenovanega raziskovalnega lump suma za okrepitev raziskovalne dejavnosti na univerzi, vam očitno tudi ni jasno ali pa noče biti jasno. Ob vseh bombonjerah, ki ste jih razdelili v zadnjih dveh letih in nas bo po njih še zelo zelo bolela glava, pa tudi niste zmogli podpore predlogu, ki bi si kot cilj postavil izgradnjo vsaj 5 tisoč novih študentskih postelj do leta 2030, da o tem, da ste obrnili hrbet predlogu sprejetja zakona za končno izgradnjo NUK 2, niti ne izgubljam besed. Pod črto: resolucija pred nami je, tako kot marsikaj od te vlade, pripravljena na način Samo da je, da se zagotovi ustrezne pogoje. Kar je dobrega v njej, je po zaslugi strokovnih kadrov, ki ste jih že pred časom odslovili, ter deležnikov, ki so sodelovali pri pripravi te resolucije. Tudi to bo očitno še eno slabo opravljeno delo, ki ste ga pustili za sabo, in popravljanje, h kateremu bomo morali pristopiti po 24. aprilu, za katerega lahko samo upamo, da pride prej ko slej. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Primož Siter. Izvolite.
Hvala lepa. Dober dan še enkrat! V času aktualne vlade je njena glasovalna večina v Državnem zboru hitela sprejeti marsikateri strateški dokument, ki usmerja razvoj različnih področij tudi za desetletje ali več: nabava orožja, dolgotrajna oskrba, nacionalni kulturni program in tako naprej. Žal pa ugotavljam, da je skupni imenovalec vseh strateških dokumentov, pod katere se podpisuje aktualna oblast, vedno isti: zasebni, včasih osebni, partikularni interes nad javnim. Od tu naprej in zavoljo tega pa v praksi v razgradnjo obstoječega z odrešeniško napovedjo nadomestitve z »boljšim, modernejšim, bolj evropskim, torej privatnim«. Težko rečemo, da pričujoči dokument, torej Predlog resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva 2030, ponuja neposredno privatizacijo visokega šolstva, ga pa kot plastelin zelo kreativno gnete, da bo najprej zadostil kriterijem ne raziskovanja razvoja in izobraževanja, ampak trga, torej zasebnega kapitala. Da ne bom zgolj pavšalen in splošen, Vlada v Nacionalni program umešča finančni mehanizem, ki spodbuja zasebno financiranje in kot manj ugodno obravnava tiste znanstvenoraziskovalne dejavnosti, ki niso neposredno zanimive za prosti trg. Zavode na področju visokega šolstva bi zasledovanje takšnega cilja preusmerilo torej v tiste discipline, ki lahko v večji meri pridobijo aplikativne projekte, ki bi jih pa potem bil pripravljen financirati zasebni kapital. Na ta razvojni zdrs je obsežno opozoril tudi Visokošolski sindikat Slovenije. S tem ciljem oziroma mehanizmom se tudi spodbuja širjenje aplikativne dejavnosti na račun bazičnega raziskovanja, kar ne bi smela biti ključna usmeritev javnega financiranja visokega šolstva. S to konkretno določbo se tako relativizira siceršnje zavzemanje programa za povečanje proračunskega financiranja visokega šolstva ravno zaradi njegove širšega družbenega pomena. Omenjeni problem, kolegice in kolegi, v Poslanki skupini Levica poskušamo na tej točki parlamentarne obravnave odpraviti z ustreznim amandmajem in računam na zdravo pamet in podporo. A to ni edini križ tega dokumenta. Problematičen je tudi način, kako je Vlada vnesla možnost obvoda Zakona o splošnem upravnem postopku v postopkih akreditacije. Vlada Republike Slovenije je glede akreditacij v tem mandatu enkrat že kršila ustaljene postopke akreditiranja visokošolskih zavodovo oziroma kar z interventnim zakonom za odpravo posledic epidemije spremenila pogoje akreditacij. Tukaj predlagana vsebina lahko povzroči zakonsko nedoločenost postopkov pri reševanju sporov v akreditacijskih postopkih in s tem še več sodnih sporov, zmanjšanje katerih je argument predlagateljev tega cilja. In še, Nacionalni program visokega šolstva še vedno vključuje javno objavljanje in rangiranje posameznih učiteljev in učiteljic, čeprav se je izkazalo, da v praksi prihaja do zlorab pri anonimnem ocenjevanju pedagogov ter za nenatančno numerično ocenjevanje s strani študentov, ki redko ali nikoli niso obiskovali predavanj učitelja, ki ga ocenjujejo. Resorno ministrstvo in Rektorska konferenca sta bila v preteklosti že opozorjena, da zaradi obveznosti izpolnjevanja anket študenti z nizkimi numeričnimi ocenami kaznujejo zahtevnejše učitelje, javno objavljanje teh ocen pa je celo uporabljeno kot sredstvo pritiska predstojnikov nad posameznimi učitelji. V praksi zato objavljanje rezultatov na tak način izvedenih anket ne prispevajo k višanju kakovosti pedagoškega dela. V Levici smo v pretekli obravnavi z amandmajem predlagali, da se študentom omogoči podajanje analitičnih, kvalitativnih ocen ter da se pri ocenah pedagoškega dela poleg obstoječih raziskovalnih ter kvantitativnih pedagoških kazalnikov uvedejo tudi ustrezni kvalitativni kazalniki vrednotenja pedagoškega dela. Glasovalna večina Državnega zbora je menila, da amandma, ki je prevajal tako rekoč poziv visokošolskega sindikata, ni pomemben in ni ustrezen. V Levici pa menimo, da ta vlada ni ustrezna, in se veselimo 24. aprila. Po njem bo sprejetje strateških dokumentov, ki bodo na pomembnih področjih, kot so zdravstvo, dolgotrajna oskrba, podnebna politika, kultura ter izobraževanje in razvoj, dejansko pomagali. Resolucije ne bomo podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanski demokrati bo predstavila Iva Dimic. Izvolite.
Ponovno hvala za besedo. Spoštovani! V Sloveniji se za nadaljevanje študija na visokih šolah in fakultetah na leto odloči približno nekje med 14 tisoč do 15 tisoč dijakov, zaradi česar je opaziti, da je bazen kvalitetnih študentov in tudi profesorjev omejen. Resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva do leta 2030 je zato ključen dokument za oblikovanje kakovostnih ciljev, meril, ukrepov in politik na področju slovenskega visokošolskega prostora. Vedno bolj se izkazujejo potrebe po dvigu ravni kakovosti visokošolske izobrazbe, tudi glede na potreba gospodarstva, negospodarstva in celotne družbe. Močno se izraža tudi krepitev in sodelovanje v mednarodnem okolju, vseživljenjsko učenje ter povečanje raziskav in inovacij ter prenos znanja v okolje. Z jasno zastavljenimi cilji delovanja v okviru Evropske unije bo Slovenija v svetovnem merilu uspešna in na znanju temelječa družba. Le-to bomo dosegli z odličnim visokim šolstvom in odločno raziskovalno dejavnostjo znotraj visokošolskih zavodov in raziskovalnih inštitutov ter odgovorno akademsko institucionalno in ekonomsko avtonomijo. V zadnjem desetletju lahko tudi sami opazimo in začutimo, kako se stvari na področju znanja in raziskav ter poučevanja hitro spreminjajo. Vedno bolj pomembno postaja trajnostno usposabljanje in učinkovit prenos znanja v okolje. Zagotovo je prihodnost v digitalizaciji, v zelenem prehodu in vedno bolj postaja tudi kot način življenja vseživljenjsko učenje. V Novi Sloveniji želimo poudariti, da izobraževanje v Sloveniji ostaja in mora ostati enako dostopno vsem pod enakimi pogoji ter brezplačno. Zavedamo se pomena internacionalizacije slovenskega visokega šolstva, saj je v interesu Slovenije, da privabi večje število tujih strokovnjakov v delo univerz in samostojnih visokošolskih zavodov. Zastavljeni cilj je bil zapisan že v Nacionalnem programu za visoko šolstvo za obdobje 2011 do 2020 in v zadnjih desetih letih ni bil izveden. V tokratni resoluciji se dodaja ukrep stimulativne davčne obravnave, ki bo pripomogel k pridobitvi večjega števila tujih strokovnjakov. Slovenci smo dvomilijonski narod, zato je potrebno pozornost usmeriti z vso skrbnostjo tudi v poučevanje tujih jezikov. Na svoj jezik moramo gledati z veliko mero odgovornosti in če želimo slovenski jezik ohraniti, ga moramo tudi zaščititi. Zagotovo nekatere primerjave z velikimi evropskimi narodi, kot so Francozi, Španci in Nemci, niso na mestu, saj so to več kot petnajstkrat večji narodi od nas. V Novi Sloveniji smo v svojem programu za obdobje 2022 do 2026 zapisali, da se zavzemamo za mednarodno odprt visokošolski prostor, visokošolsko izobraževanje in da bomo s spremembo zakonodaje na slovenskih fakultetah lahko habilitirali tudi najboljše mednarodne profesorje, strokovnjake in podjetnike. Kot primer bi navedla prof. Jureta Leskovca, ki bi s svojim inovativnim mišljenjem pomembno doprinesel ideje in nova znanja v naš visokošolski prostor, pa tudi nov pogled na akademsko sfero. Od subvencij je potrebno preiti k davčnim olajšavam, saj podeljevanje subvencij zahteva obširen birokratski aparat in je davčna olajšava zagotovo tista, ki je najbolj stimulativna. Poslanci Nove Slovenije bomo resolucijo podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanke skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavila Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Predlog resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva za obdobje od leta 2021 do 2030 kot ključne strateške cilje navaja dvig ravni in kakovosti visokošolske izobrazbe, povečanje odzivnosti, prožnosti in privlačnosti visokošolskega sistema glede na potrebe gospodarstva, negospodarstva in celotne družbe. Nacionalni program visokega šolstva, ki ga je pripravilo Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport, je, kot pravijo, ključni strateški dokument za oblikovanje kakovostnih ciljev, meril, ukrepov in politik v slovenskem visokošolskem prostoru. V tem času naj bi slovensko visoko šolstvo ustvarilo pogoje in se znalo odzvati na pospešeno dinamiko sprememb v razvoju družbe in izzivov iz okolja ob upoštevanju svobodnega znanstvenega, umetniškega ustvarjanja ter potreb skladnega regionalnega razvoja države. Napovedujejo še, da bo visoko šolstvo še naprej javno dobro in javna odgovornost, ki se zagotavlja z jasnimi in zakonodajnimi pravili in nadzorom nad njihovim spoštovanjem ter zadostnim financiranjem iz javnih sredstev, da se prepreči prenašanje študijskih bremen na študente. Saj to se sliši kar dobro, kaj ne? A kot vedno se tudi v tem grmu skriva kakšen zajec. Vlada je, kot smo do zdaj že navajeni, tudi v to resolucijo podtaknila nekaj potencialno spornih določb; na primer, odpravljene bodo pravne ovire s področja zakonodaje in postopkov akreditacije tudi z odpravo uporabe Zakona o splošnem upravnem postopku ter osredinjenjem na vsebine in kakovost presojanega. Navedeno pomeni, da NAKVIS pri vodenju akreditacijskih postopkov ne bi bil več zavezan k določbam ZUP, saj bi zakon agenciji pri vodenju postopku akreditacij visokošolskih zavodov in študijskih programov omogočil, da zgolj smiselno uporabljajo določbe ZUP. Slednje bi vodilo v očitke o samovoljnem odločanju ‒ oziroma povejmo kar direktno – v možnosti samovoljnega odločanja, na koncu pa potencialno tudi v mnogo večje število sodnih sporov. Prav tako v resoluciji piše, »ob zagotavljanju izobraževalnih, raziskovalnih in umetniških odličnosti bo sposobnost visokošolskih zavodov za samostojno pridobivanje drugih virov, ki ne izhajajo iz proračuna Republike Slovenije, eden od pomembnih kazalnikov, ki bodo stimulativno vplivali na financiranje visokošolskih zavodov«. Navedena določba tako relativizira cilje Nacionalnega programa visokega šolstva za doseganje ciljev financiranja visokega šolstva, saj pravzaprav sili k usmerjanju v tiste poddiscipline, ki prinašajo več zasebnega denarja, kar pa nikakor ne mor biti ključni kriterij, če želimo kakovost in odličnost. V SAB smo zato precej presenečeni, da se Vlada za javno šolstvo očitno zavzema tako, da izobraževalne zavode na račun javnega financiranja v boj za sredstva pošilja na prosti trg med zasebnike. Pod krinko razbremenitve študentov se tako pred nami skriva še en potencialni napad na javno šolstvo, tokrat visoko šolstvo; visoko šolstvo, ki so ga stranke tokratne koalicije že v preteklosti zelo šibile s tem, da so omogočili nekritično nastajanje zasebnih visokošolskih zavodov, ki so jih namenile za nagrado ali zahvalo svojim političnim podpornikom in ki so ‒ seveda, zakaj pa ne – bogato financirani iz javnih sredstev. Nismo pozabili niti na neuspeli in neokusni poskus predloga noveliranja Zakona o visokem šolstvu, kdor se še spomni, s katerim bi morali visokošolski zavodi spremenjene pogoje izpolnjevati šele ob drugem nadaljnjem podaljšanju akreditacije, kar se je izkazalo za neko gesto, ki je šla izrazito v prid eni od visokih šol ‒ in to komu le –, vaši novi univerzi, katere solastnik je Peter Jambrek, žena je v organih vodenja, hčerka in sin – ali karkoli že ima ‒ tudi, rektor je Matej Avbelj in tako naprej. Skratka, ena taka luštna izpostava desne politike in bojimo se, da se s tako politiko vodenja samo še nadaljuje. Naloga države po mnenju SAB pa je zagotavljati pogoje za kakovostni javni sistem izobraževanja, in to od osnovne šole naprej, skozi srednjo šolo, skozi fakulteto in do konca. Le samostojni in dobro izobraženi mladi ljudje lahko upajo na uspešno poslovno pot, na zadovoljno in srečno delovno obdobje in na starost, na neko dostojno pokojnino, ki jim bo zagotovila tudi dostojno starost. V SAB od tega cilja visoko kakovostnega javnega šolstva ne bomo odstopili, zato resolucije ne bomo podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Stališče Poslanske skupine Konkretno bo predstavila Mojca Žnidarič. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim, posebej ministrici! Že drugi strateški dokument, ki ga danes obravnavamo, gre za Predlog resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva 2030, ki je bil usklajen z vsemi ključnimi deležniki visokošolskega prostora ter odraža zavzetost za doseganje najboljših rezultatov pri odzivanju na družbene spremembe, pa tudi za zasledovanje skladnega družbenega razvoja. V ospredje ciljev resolucije je postavljena svoboda znanstvenega in umetniškega ustvarjanja in kot so nekateri pred nami že povedali, se skozi vse ukrepe zrcalijo številne vrednote in merila, ki dajejo prednost inovativnosti, pedagoški, raziskovalni in umetniški odličnosti, dvigu kakovosti našega visokošolskega prostora v mednarodnem merilu, zagotavljanju in ohranjanju kakovostnih delovnih ter študijskih pogojev, zagotavljanju visokih standardov akademske kulture in etike, sodelovanju z gospodarstvom, spoštovanju institucionalne avtonomije in, nenazadnje, ustvarjanju pogojev za doseganje blaginje družbe. Naša primerjalna prednost z drugimi državami je med drugim tudi široko dostopno izobraževanje na terciarni ravni. Izobraževanje kot ključna vrednota v naši družbi ostaja javno dobro. Visoko šolstvo kot javno dobro ostaja še naprej tudi javna odgovornost, ki se zagotavlja predvsem s predpisi, nadzorom in ustreznim ter obveznim financiranjem iz javnih sredstev. S predlogom resolucije se predvideva tudi sprememba zakonodaje, ki bi omogočila prilagodljivo in odzivno slovensko visokošolsko okolje s privlačnimi pogoji za študij in delo za namene internacionalizacije izobraževanja, raziskovanja in umetnosti. Poseben poudarek je tudi na pridobivanju visokokvalificiranega kadra iz tujine. Tako kot na številnih drugih področjih tudi visoko šolstvo ne bo moglo doseči optimalnega razvoja, če ne bo konstruktiven partner pri razvoju digitalne preobrazbe na področjih poučevanja, učenja, raziskovanja in inovacij. Menimo, da so vse te teme v predlogu resolucije ustrezno naslovljene. Ne pozabimo, da visokošolsko izobraževanje daje predvsem mladim možnost za začetek kakovostne poklicne poti. Nič manj pomembna ni dimenzija socialnega, kulturnega in ekonomskega razvoja. Kakovosten in raznolik visokošolski prostor pa se mora odražati tudi v visokem številu izobraženih in inovativnih strokovnjakov, ki jih odlikujejo visoki etični standardi. Tak prostor soustvarjamo vsi mi in ne samo izvršna veja oblasti ter pester nabor avtonomnih univerzitetnih subjektov. Za dosego tega potrebujemo med drugim vrhunske strokovnjake, tudi tiste iz tujine, ki bi bogatili naš visokošolski oziroma akademski prostor. Zavedajoč se tega, smo besedilo resolucije v nekaterih delih izboljšali z dopolnili na matičnem odboru. Ob tej priložnosti bi izpostavila le dva sklopa ukrepov, ki smo jih vnesli z dopolnili. Prvi se nanaša na oblikovanje posebnih ukrepov za pritegnitev vrhunskih strokovnjakov iz tujine. Drugi, ki pa je posredno povezan s prvim, je namenjen vzpostavitvi sistema davčnih spodbud za vlaganje v visokošolski in znanstvenoraziskovalni sistem s strani zasebnega sektorja. Eden pomembnejših ciljev, s katerimi bi zagotovili široko dostopno in mednarodno vpeto visoko šolstvo z internacionalizacijo v slovenskem prostoru ter nekaterimi študijskimi programi, ki bi se izvajali tudi v tujem jeziku, se močno prepleta s ciljem, ki bi omogočil vzpostavitev mehanizmov za trajni razvoj slovenskega jezika v visokem šolstvu in znanosti, predvsem v smislu strokovnega izrazoslovja. V naši poslanski skupini slednje močno podpiramo. Predlog resolucije vsebuje mnoge ukrepe, kjer poleg dviga kakovosti visokošolske izobrazbe v Sloveniji ter skrbi za kakovost izobraževanja in odličnosti v raziskovanju, namenjamo veliko pozornosti tudi večji odzivnosti, prožnosti in privlačnosti visokošolskega sistema glede na potrebe gospodarstva in drugih. V poslanski skupini bomo predlog resolucije podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Dušan Šiško. Izvolite.
Lep pozdrav vsem prisotnim! Obravnavana resolucija kot ključni cilj navaja dvig ravni in kakovosti visokošolskega izobraževanja v Sloveniji. Seveda skrbi tudi za kakovost izobraževanja in odličnost v raziskovanju, povečanje odzivnosti, prožnosti in privlačnosti visokošolskega sistema glede na potrebe gospodarstva, negospodarstva in celotne družbe; predvsem pa okrepitev njegove mednarodne vpetosti, izboljšanje dostopnosti izobraževanja in možnosti za nenehno izobraževanje ter vseživljenjsko učenje v visokem šolstvu v vsej Sloveniji, povečanje intenzivnosti raziskav in inovacij, izboljšanje prenosa znanja v družbeno okolje. Sliši se všečno, a kaj, ko našteto nima kaj veliko z realno sliko in življenjem v Sloveniji. Bolonjski študijski sistem je kvaliteto študija močno znižal, če si to hočemo priznati ali ne. Študentje, ki končajo bolonjski sistem študija za učitelja, morajo obvezno vpisati še magisterij, da bodo lahko učili v šolah. Sedanja zakonodaja je zmešana; brez strokovnega izpita študente ne zaposlijo, pri zaposlitvi pa je obvezen strokovni izpit. In kako se bo sedaj študent zaposlil, če mora opraviti šestmesečno delo pred strokovnim izpitom v svoji stroki? Mladostnike se pod pretvezo gradov v oblakih usmerja v visokošolske študije, ki v veliki meri na trgu dela niso kaj prida koristni. Ob stran se pa daje visokošolsko izobraževanje, kjer je skoraj večina diplomantov takoj zaposljivih, saj vsaj 40 odstotkov svojega izobraževanja opravijo pri delodajalcu. Absurdno je, da imamo magistre strojništva, ki pa ne znajo zamenjati niti žarnice; magistre ali celo doktorje ekonomije, pa ne znajo v trgovini izračunati, koliko znaša cena izdelka, če je 10 odstotkov cenejši. V Slovenski nacionalni stranki se zavedamo, da je v znanju moč, a znanje mora biti kvalitetno. Namreč, manjka nam kvalitetnega kadra, ne pa izobraženega. Opustili smo poklicna dela, kot so: ličar, varilec, avtomehanik, mizar. Kot mi je znano, v Posavju primanjkuje dobrih varilcev, takšnih kadrov ni. Za dobre varilce se ponuja plača tisoč 500 evrov neto, in kljub temu jih ne morejo dobiti, kajti ni izobraževanja oziroma šolanja za ta poklic. Včasih so za takšna šolanja imeli obvezno prakso vsaj šest mesecev. Izobrazba še nikoli ni bila pokazatelj, da nekdo ima znanje in ga zna celo unovčiti. Počasi bo treba preiti z lepih besed k konkretnim dejanjem, kar pa z lično izdelano resolucijo ne bomo dosegli. In še nekaj, kar sem že tukaj povedal: ne deliti mariborske študent in ljubljanske študente! Študentje so vsi.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Jurij Lep. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica in minister, kolegice in kolegi vsem lep pozdrav! Pred nami je nova resolucija o Nacionalnem programu visokega šolstva, ki zarisuje smer in intenziteto razvoja tega področja vse do leta 2030. Gre za dokument, iz katerega izhaja, da bo Slovenija v svetovnem merilu uspešna in na znanju temelječa družba, kar bo dosegla z odličnim visokim šolstvom in raziskovalno dejavnostjo znotraj visokošolskih zavodov. Ker papir prenese praktično vse, je smiselno temu dokumentu, ki je danes na naših klopeh, posvetiti nekaj več besed. Žal se resolucija sprejema v času, ko aktualna vlada že dobro leto kaže svoje apetite po obvladovanju visokošolskega prostora, ki je eno boljših in optimalno delujočih družbenih podsistemov v naši državi, zato ni nepomembno, kakšno popotnico mu dajemo z novim nacionalnim programom. Ključni strateški cilji, zapisani v resoluciji, so: dvig ravni in kakovosti visokošolske izobrazbe, povečanje odzivnost, prožnosti in privlačnosti visokošolskega sistema, krepitev njegove mednarodne vpletenosti, povečanje intenzivnejših raziskav in inovacij ter izboljšanje prenosa znanja. To so smeli cilji, ki jih vsekakor velja slediti. Zagotovo je med pomembnejšimi usmeritvami tudi ohranjanje brezplačnega študija vsem na vseh treh stopnjah študija. A če bomo želeli resnično izboljšati svojo odličnost in kakovost v mednarodnem primerjalnem vidiku in dati več poudarka resnični internacionalizaciji, ne le takšni, ki bo zgolj zapisana na papirju, potem bomo morali preseči jezikovno zaprtost našega visokošolskega prostora. To je možno doseči tudi ob dosledni skrbi za razvoj slovenskega strokovnega jezika oziroma izrazoslovja. V prihodnjem obdobju nas najbrž čaka tudi celovitejša sprememba Zakona o visokem šolstvu, ki bo morala slediti novi resoluciji, pri čemer je treba pozornost posvetiti predvsem tistim njenim delom, ki so politični in ideološko neoporečni. Med njih zagotovo ne spadajo ideje o tem, da Nacionalna agencija za kakovost v visokem šolstvu ne bi bila več zavezana z določbam Zakona o upravnem postopku, ali ideje, ki se jih spomnimo iz PKP zakonodaje glede podaljševanja akreditacija visokošolskem zavodom, kar je na srečo Ustavno sodišče dokončne odločitve zadržala. Ali naslednji primer: prijateljsko podeljevanje koncesij zasebnim in visokošolskim zavodom ter selektivno preoblikovanje zasebnih samostojnih visokošolskih zavodov v javne z namenom oblikovanja še ene javne univerze v Slovenije. To pač ni dobra popotnica za integriteto visokošolskega prostora. Nepovezani poslanci predmetni resoluciji seveda ne bomo nasprotovali. Podprli pa bomo večino vloženih amandmajev s strani opozicijskih strank. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o podpoglavjih in vloženih amandmajih, ki jih bomo pravili na podlagi pregledov vloženih amandmajev z dne 16. marca 2022 in skladno s prvim odstavkom 134. člena Poslovnika Državnega zbora. V razpravo dajem podpoglavje Ukrepi za doseganje strateških ciljev na področju družbenega razvoja in visokošolskega sistema ter dva amandmaja poslanskih skupin SD, LMŠ, Levica in SAB. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ja, tako da bom sprožil prijavo. Prosim za prijavo. Besedo ima Mojca Škrinjar. Izvolite.
Hvala lepa. Danes imamo, bi rekla, kar neko tematsko dopoldne tako resolucijo o znanosti, zdaj resolucija o visokem šolstvu, pa bi bilo tudi prav, da se tudi tako nekako orientiramo. Ob tem seveda malce za šalo, malce zares povem, da upam, da se po 24. aprilu ta resolucija dejansko tudi udejanji in da upanje gospoda Marka Koprivca, da pride 24. april prej ko slej, bolj pripišemo kategoriji 36 sončnih dni v novembru, ki jih imamo po županovem v Ljubljani. Torej zopet se vse vrti o tem: zasebno in javno. Še enkrat naj povem, da imamo tako v osnovnem, srednjem in visokem šolstvu, primerjalno s tujino, izjemno majhen delež zasebnih institucij. Demoniziranje zasebnega, demoniziranje individualnega je za moje pojme znak diktatorskega razmišljanja, kjer lahko samo država in njeni birokrati ustvarjajo z našim denarjem tisto, kar se tej kliki – radi uporabljate to besedo, vam je znana, pa vam jo vračam – zdi pametno. Glejte, ni bistveno, ali gre za javno ustanovo ali gre za zasebno ustanovo. Kdo je ustanovitelj, to sploh ni bistveno. Bistven je program, ki ga akreditira NAKVIS, torej institucija, ki je zadolžena za to, da pove, ali je študijski program v skladu z neko strategijo, v skladu z ustavo, v skladu z zakonodajo. In če je študijski program akreditiran, kje je problem? Kje je problem? Torej, akreditacija pri nas je primerljiva z akreditacijo v Evropski uniji, torej je usklajena s tem. In ne razumem, v resnici ne razumem, kje imate problem, da je ustanovitelj zasebnik. Ali pa poglejte, v Novem mestu, ob katerega se je tudi nekdo danes obregnil, v Novem mestu je ustanovitelj neke zasebne fakultete ‒ pazite zasebne ‒ občina. In tudi to ni prav. In zdaj ta zasebna fakulteta se bo, upajmo, z odlokom, ki ga bomo obravnavali v prihodnjih tednih, spremenila v javno fakulteto – ampak tudi to vam ni prav! Javno fakulteto pa zato, da nastane v Novem mestu četrta javna univerza. Gre za to, da imate regijo, v kateri je skoncentrirano ogromno znanja, ustvarjalnosti, dela, poznana podjetja, kot je Krka, kot je Revoz, kot je Trimo Trebnje, kot je Adriamobil. Vsa ta podjetja dejansko potrebujejo pritok znanja. In zakaj bi se to znanje ne ustvarilo tam in tudi nekako z izkušnjami iz prakse? Mislim, da ta resolucija zelo prijazno nagovarja vse, tako javne kot tiste maloštevilčne zasebne ustanove, tako tiste, ki zagovarjajo javne ustanove in zasebne ustanove. Resolucija jasno poudarja, kaj je bistveno. In bistvena je kakovost. Za to si prizadevajmo! Ali mi vemo, da obstaja, recimo, neka šanghajska lestvica, po kateri se po različnih kriterijih razvrščajo univerze na svetu? Glejte, mi niti sanjati nismo mogli doslej, da bi prišli v prvo stoterico v povprečju. V prvi deseterici se vedno najdejo ameriške univerze, pa dve angleški, Cambridge pa Oxford. Sicer pa je vedno Harvard na prvem mestu, potem sledijo Stanford, MIT pa Berkeley in tako dalje. Ampak, ali vi veste, da to povečini niso javne univerze, so kar zasebne? In zakaj naši Fulbrightovi štipendisti drvijo na te zasebne univerze v Ameriko? Tiste so pa dobre ‒ kajne? Glejte, spet in spet, bistvena je kakovost. Mene veseli, da se v tej resoluciji poudari tudi cilj, kako se ukvarjaš s študentkami in študenti, koliko časa jim institucija in profesorji posvetijo za to, da jih opolnomočijo, da jih opogumijo, da jih spodbujajo, da redno študirajo, da končajo svoj študij in da dosežejo čim boljše rezultate. To je zelo pomembno. In mislim, da se z vsemi cilji, ki jih je umestilo pristojno ministrstvo, pristojna ministrica v to resolucijo, da se dejansko vendarle odpira pot tudi nam, tudi Sloveniji v vrhove Evropske unije in vrhove na svetu. Mi smo po bruto domačem proizvodu neverjetno uspešni v Evropi, to je 8 odstotkov, smo peta najbolj varna država na svetu, smo drugi po tem, kako smo uspešno obvladali krizo – tudi izobraževanje je pri tem pomagalo. Tudi, pa recite, kar hočete! In zakaj ne bi segli še višje? Zakaj se ne bi med tisto deseterico pojavila tudi ena izmed naših univerz, pa naj bo to ljubljanska, naj bo to primorska, mariborska ali pa bodoča novomeška ali pa kakšna zasebna fakulteta? Pri tem je treba poudariti, da iz tega povprečja štrlijo tudi naše fakultete, ki so zelo dobre. Bodimo ambiciozni! Potrudimo se za to, da bodo prav vsi naši študentje in študentke imeli priložnost! In nehajmo se kregati o tem, ali je to zasebno ali je to javno. Jaz še nisem videla nobenega bogatuna, ki bi obogatel z neko zasebno šolo ali pa fakulteto. To pač ni profitabilno. To je nekaj, kar počnete iz radovednosti, želje, ustvarjalnosti, na nekoliko drugačen način. Mislim, da je to resolucijo treba podpreti, se poenotiti, tako kot smo se znali že poenotiti v preteklosti, tudi v tem, da se prebijemo med zvezde, pa čeprav med trnji. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Primož Siter. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Hvala lepa, spoštovana kolegica Škrinjar, za tale propagandni nagovor! Dejstvo je, da v zadnjih dveh letih, če karkoli podpisuje akcije aktualne vlade, je to vsesplošna privatizacija. In kot sem že uvodoma v stališču poslanske skupine definiral: zasebni, včasih osebni, v vsakem primeru pa partikularni interesi posameznikov in družb blizu vlade nad javnim interesom. In to se zdaj s tole resolucijo, mislim, zelo lepo črno na belem kaže predvsem v točkah, ki sem jih tudi že uvodoma izpostavil. Je pa zanimiv vpogled, kako se to v praksi izvaja. Seveda ni prišla Vlada v Državni zbor in rekla: »Ej, mi imamo ful dobro idejo, dajmo privatizirati visoko šolstvo.« Seveda Vlada ni tega naredila, ker vedo, da če bi vsaj približno nakazali ta narativ, bi bil takoj ogenj v strehi. Ampak prišli so s predlogom, ki pravi: »Ej, dajmo mi malo več sredstev ali pa lepši mehanizem za pridobivanje sredstev nameniti tistim visokošolskim zavodom, ki spodbujajo, temu pravijo, aplikativnost oziroma bolj uporabne znanosti, uporabna znanja, namesto onih na oni strani, ki služijo samo znanosti, raziskovanju in znanstvenoraziskovalni dejavnosti.« Če to prevedem v preprost jezik: dajmo več sredstev tistim, ki razvijajo dejavnosti, ki funkcionirajo na trgu. Kaj pa je to drugega kot postavljanje trga nad javni interes? Kaj pa je to drugega kot postavljanje deležnikov na trgu, torej kapitala, nad javni interes? Saj stvari se da lepo zapakirati v kakšno latovščino, ki gre mimo javnosti, ampak tale je precej prozorna, kolegice in kolegi. Zdaj tako. Moram priznati eno svojo šibkost tukaj: nisem domač na področju izobraževanja, tudi nisem član delovnega telesa, pristojnega delovnega telesa v Državnem zboru, ampak mi je pa jasna ena stvar; kjerkoli, na kateremkoli področju smo v zadnjih tridesetih letih prišli do točke, ko se je ali to področje, ali državna podjetja, ali karkoli privatiziralo, je to pripeljalo v kolaps. Spomnim se kot otrok svojega otroštva v Trbovljah, kjer sem živel v nekem času, kjer je funkcioniralo ogromno nekih državnih javnih podjetij, s časom po osamosvojitvi in privatizacijo ‒ kaj se je zgodilo? Totalen kolaps! Kolaps, iz katerega se, roko na srce, po tridesetih letih regija še danes ni čisto pobrala. In razlog je bila brezsramna privatizacija, prodaja javnega, zato da se je zadovoljilo interesu zasebnega, nekega kapitala, nekega človeka, ki je imel nekaj pod palcem, prišel tja, je rekel, da mu je vseeno za teh 500 delavk tukaj, bo tole prodal, malo počakal na stečaj ali pa ne, bo videl, kaj se bo splačalo. 500 odpuščenih ljudi – ja, kaj pa moremo, pač, prosti trg. Naj se znajdejo na prostem trgu! Ali pa lep primer, zelo aktualen primer ‒ spoštovani podpredsednik, vidim, da poslušate –, zelo plastičen primer tega, kako škodljiva je privatizacija, ki se jo s takšnimi dokumenti zdaj spušča v visoko šolstvo, so domovi starejših. S tem smo se v tem mandatu na dolgo in široko ukvarjali. Ne govorim iz neke politično-ideološke matrice, govorim na podlagi dognanj Računskega sodišča, ki ni šel idejno-politično v to stvar, v revizijo poslovanja domov starejših. In kaj so ugotovili? Ugotovili so, da so tisti domovi starejših, ki delujejo, ki so sicer vključeni v javno mrežo, ampak so de facto zasebna podjetja, ki primarno niso tam zato, da naslavljajo javni interes skrbi in nege starejših, ampak kot podjetja delujejo, da ustvarjajo dobiček, da so težje dostopna in da so dražja. Da so ljudje, da so varovanke in varovanci, stanovalke in stanovalci teh domov na slabšem. Na slabšem! Da za iste storitve plačujejo več. Za iste storitve, ki jih dobijo v tudi javno javnem zavodu, plačujejo več. Zakaj? Zato, ker se kot podjetje, upravnik tega doma ukvarja oziroma deluje, kot se na trgu deluje ‒ skozi oči konkurence. Ta logika konkurenčnega razmišljanja je že [[…]]Na bruhanje mi gre, če pomislim, da jo je država in da smo jo kot družba dovolili vpeljati v področje skrbi za najšibkejšo skupino, ki starejši so. In zdaj gledamo, kako se ta logika počasi plazi, tudi v tem primeru, na področje visokega šolstva. In ne gre ‒ tukaj odgovarjam, kolegica Škrinjar, vam – za demoniziranje zasebnega. Ne! Gre za enostavno pragmatično odmerjeno ugotovitev: kjer je bil dom starejših privatiziran, so ljudje na slabšem; kjer se je tovarna privatizirala, so bili ljudje na slabšem. Ne vem, poglejte zobozdravstvo v Sloveniji, ki je ‒ ministra za zdravje imamo tukaj, mi bo gotovo lahko potrdil – področje, ki je pač brutalno privatizirano. Na drugi strani javno zobozdravstvo, do katerega lahko prideš čez pol leta. In ljudje so na slabšem. Neposreden rezultat privatizacije. Tako ne gre za demonizacijo, gre res, kot rečeno, za neko pragmatično odmerjeno ugotovitev. Na primeru domov starejših je Računsko sodišče ugotovilo, da gre za dražjo oskrbo, da smo lahko na tem polju bližje nekim mahinacijam, da so ljudje plačevali znotraj položnice za svojo oskrbo investicije podjetja in tako naprej in tako naprej in tako naprej. Zdaj imamo pa ta primer plazenja principa privatizacije, obnašanja na trgu na področju visokega šolstva. Kolegica Škrinjar, sem vesel, da ste odprli primer Amerike. Mi vemo, da visoko šolstvo tam je en tak, če sem sarkastičen, primer dobre prakse privatizacije. Ampak seveda, ljudje se radi pohvalijo s titulami s te in one univerze, nekaj ste jih našteli. Ampak podatki, ki so pa malo bolj črni in ki pa se zopet tičejo študentk in študentov z ameriških fakultet oziroma univerz, so pa, kako njihov študij vpliva na njihov osebni in družinski proračun – in posledično na njihovo socialno varnost. Jaz sem zdaj na hitro izbrskal podatek, da če je študent, če si lahko sploh privošči kakovostno izobrazbo v tem privatiziranem visokošolskem zemljevidu Združenih držav Amerike, za to plačuje, tako čez palec, tam enih 400 evrov na mesec. Je to prihodnost visokega šolstva v Sloveniji, ki si ga želimo? In ima na koncu ob diplomi, temu se reče student debt, na grbi za plačati dobrih 30 tisočakov. Pa to so ta poceni šole! Višje kot se rangirajo, dražja je šolnina, širši je ta student debt, težje je študentom odplačati in bolj se ta dolg vleče in vleče v njihovo aktivno življenje. Zdaj pa prevedimo mi to, prosim, kolegice in kolegi, v trenutno situacijo v Sloveniji. Kjer študentje niti do stanovanja ne morejo priti, če slučajno nimajo ravno staršev, ki imajo eno podstrešje v domači hiši preveč; če si ne morejo niti privoščiti za eno normalno najemnino v katerem od slovenskih univerzitetnih mest; če se borijo s študentskim delom, če pridejo do njega, če so bili celo epidemijo zaprti nekje [[…]]No, prevedimo to na slovenski zemljevid. Dajmo temu reči demonizacija zasebnega. Pa, to je norost. To je norost! Mi imamo ‒ ne vem, če ste, kolegice in kolegi, gledali – pred nekaj leti je Michael Moore izdal en dokumentarni film Who to Invade Next oziroma Kdo bo naslednji, ki ga bomo okupirali ‒ v prostem prevodu. In se je sprehodil tudi do Slovenije, kjer je občudoval sistem močnega, dostopnega javnega visokega šolstva. Sprehajal se je med fakultetami za Bežigradom in študente spraševal: »Ej, koliko pa ti plačuješ za faks?« In so ga vsi debelo gledali: »Kaj misliš, plačujem? Zakaj pa plačujem?«. In potem je našel ameriške študente, ki so šli iz Amerike študirati v Slovenijo, v Ljubljano, ker so tukaj prišli do kakovostnega študija tudi v njihovem jeziku ‒ zastonj. Ker je javno dostopno. Ker slovenski izobraževalni sistem ni padel na finto privatizacije. In filmar se je odločil, da bi mogoče Američani Slovenijo okupirali naslednjo, ker imamo močno mrežo vzpostavljeno in ker se tukaj izplača študirati in uživati v mladosti. V izogib tega, kolegice in kolegi, smo v Poslanski skupini Levica predlagali pričujoči amandma, ki enostavno premika oziroma odmika smer od splošne privatizacije k splošni obrambi javnega visokega šolstva. Ker če se to zgodi, govorimo predvsem o nekem razvojnem zdrsu visokega šolstva, na kar je pa tudi opozoril Visokošolski sindikat Slovenije. In kar v bistvu z amandmajem počnemo, je, da prevajamo njihov klic, prevajamo njihovo skrb od te privatizacijske norosti k bolj enostavno logičnem, zdravorazumskem ohranjanju javnega visokošolskega in sicer izobraževalnega sistema. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Besedo ima predstavnica Vlade. Ministrica, izvolite.
Najlepša hvala, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, poslanci, kolega minister Janez! Poslušam sedaj to razpravo, pa bi želela mogoče samo še par dodatnih obrazložitev pojasniti v zvezi z obravnavo nove desetletne resolucije o nacionalnem programu visokega šolstva v naši državi. Najprej mi dovolite, da se zahvalim za res široko konstruktivno razpravo in pa tudi sodelovanje pri pripravi tega dokumenta, ki kljub temu da se sedaj finalno obravnava v Državnem zboru in se je pred tem obravnaval tudi na Vladi, je v prvi vrsti pravzaprav strokovno-razvojni dokument. Tudi po sami formalni proceduri se je na takšen način pripravljal, pisal in se je potem v luči tega, kar smo že slišali, skrbi za javni interes in za najbolj kvalitetno, kakovostno možno znanje in tudi pogoje za delo visokošolskih delavcev, ta dokument potem tudi na tej politični ravni in z vidika te politične odgovornosti dopolnjeval. Tudi hvala za vsa ta dopolnila, za katera verjamem, da so obogatila to končno verzijo dokumenta, o kateri boste tudi dokončno glasovali. Vendar pa želim kljub vsemu v širšem smislu dati eno temeljno pojasnilo, zato da bomo dobro razumeli, o čem govorimo. Javno-zasebno. Poglejte, ni samo javno-zasebno. V resnici moramo govoriti o državno-javno-zasebno. V naši državi imamo tri univerze, ki so dejansko z vidika financiranja, z vidika ustanoviteljstva in z vidika tudi načina upravljanja državne univerze. Javne univerze so pa tudi zasebne univerze, ki jim je država podelila koncesijo in s tem predala financiranje. Zasebne univerze so pa tiste, ki so povsem zasebno-zasebne. In ko greste to potem gledat v mednarodni prostor, boste videli, da je koncepta tako imenovanih državnih univerz kot tistih prevladujočih na svetu zelo zelo malo in da je največ v resnici javnih univerz. In ko ste izpostavljali zasebne univerze v ZDA, poglejte, na kakšen način in kakšen delež financiranja teh tako imenovanih zasebnih univerz v resnici omogoča tudi njihov državni proračun, in boste presenečeni. V tej luči želim samo pojasnilo, veste, da ne bomo zavedeni, o čem govorimo. Je pa nesporno, da je in mora ostati javni interes in pa temeljna odgovornost vsake države ta, da ponudi najbolj možno kakovostno, kvalitetno znanje in pogoje za delo tako zaposlenih kot seveda tudi študentov. Kaj je tisto razvojno vodilo tako na globalni ravni kot tudi na ravni Evropske unije v tem pogledu? Zagotavljati priložnosti, ki bodo omogočale čim več medsebojnega povezovanja tako trga, potreb delovne sile na eni strani, kot seveda te bazične znanosti in pa njenega razvoja na drugi strani. Povezovanja, ki bo pomenilo povezovanje v širšem, v mednarodnem, v globalnem kontekstu. Zato je bil tudi ta naš začetni poziv ob izjemni skrbi za slovenski jezik kljub vsemu usmerjen tudi v tem smislu internacionalizacije in odpiranja slovenskega prostora zaradi konkurenčnosti tudi k predvsem angleškemu jeziku. Potem tretji element povezovanja, sodelovanja oziroma tega, kar se v evropskem prostoru pogosto imenuje sinergija, je tesnejše sodelovanje med visokošolskim delom izobraževanje in med drugimi nižjimi vertikalami izobraževanja. Zelo pomembno je, da se že na nižjih nivojih ve in pozna, kakšne so tiste preference tako tistih, ki se učijo, kot širše družbe za to, kakšna znanja potrebujemo in sodelovanja predvsem z raziskovalnim delom. In v to zgodbo je usmerjeno pravzaprav razvojno delovanje na tem polju. Vesela sem, da smo našli tako pri obravnavi že prejšnjega razvojnega dokumenta za nadaljnje desetletje, to je raziskovalno-inovacijskega, kot tudi te sinergije na drugačen način: da odpiramo prostor v tem smislu tesnejšega sodelovanja iskanja možnih različnih oblik različnih vrst sodelovanja. Vsaka univerza se bo potem že sama odločila, na kakšen način, v katero smer bo šla, mora pa imeti odprte priložnosti in vse pod enakimi pogoji. V tej luči potem tudi usmeritev k temu, da postajajo na ta način univerze in njeni zaposleni in seveda njeni študenti konkurenčni. Najlažje je reči, da tole ponujamo, in smo že kar samozadostni. Zato smo v nekaterih primerih na teh mednarodnih konkurenčnih lestvicah, kjer smo. Gospa poslanka Škrinjar je že omenjala te nekatere visokošolske lestvice. Zanimivo je tudi, recimo, če pogledate Unescovo splošno, zadnjo tipologizacijo kakovosti na posameznih ravneh izobraževanja po svetu, Education and Glance, boste videli, da je ta Education index pri nas izjemno visok. Na 12 mestu smo po vzgojno-izobraževalnem procesu v predšolskem izobraževalnem prostoru. Ker tam ne samo da vzgajamo, ampak tudi že izobražujemo in smo med 160 državami na svetu na 12. mestu, okoli 20 mesta smo glede na osnovno izobraževanje, potem začnemo pa dramatično padati. S tega vidika smo na najslabšem delu prav pri visokošolskem in argumenti, ki se tam iščejo kot pojasnjevalni argumenti, so povezani prav s sistemom, kakršnega imamo. Imeli smo zelo centraliziran, sedaj ga na nek način poslušamo geografsko decentralizirati in pa tudi odpirati k takšnemu, sodobnemu, konkurenčnemu sodelovanju in prostoru, zato da bomo na koncu dobili najbolj kvalitetne, najbolj vrhunske kadre in s tem tudi omogočili prav takšen razvoj tistim, ki predavajo, ki izobražujejo. Ker to je pravzaprav prvi kapital, ki ga ima lahko ena takšna družba takšne države, geografsko majhne, kot je naša. In tukaj je zgodba in to moramo početi in počnemo pod jasnimi pogoji, jasnimi kriteriji, ki za vse veljajo na enak način, ki so kadarkoli z vsemi dejstvi, z vsemi podatki, z vsemi referencami, dosežki, ker to je za ta prostor tudi izjemno pomembno, preverljivi, dokazljivi in šele na podlagi tega tudi dosegljivi. To so dejstva, to je transparentnost, to je sistem, ki je lahko razvojno usmerjen in ki je točno takšen, kakršnega tudi temelji tega vsebinskega dokumenta zagotavljajo. Tudi razlog, zakaj. Kot rečeno, že na ravni same obravnave na odboru smo potrdili tiste amandmaje, ki so še bogatili takšno usmeritev in tudi razlog, zakaj te amandmaje, ki so danes še v obravnavi, tudi ne bomo oziroma ne vidimo potrebe, da jih podpiramo, ker preveč protekcionirajo spet en režim, en sistem tako imenovanega državnega visokošolskega izobraževanja. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Poslanec Primož Siter, želite repliko ali razpravo? Razpravo. Primož Siter ima besedo.
Hvala lepa. Samo par odgovorov oziroma misli ministrici. Poglejte, isti argument lahko serviram jaz nazaj: če branimo na eni strani javen in dostopen izobraževalni sistem in je to narobe; poglejte, z istimi argumenti in zelo z dobro podprtimi argumenti, ki sem jih že v svoji prvi intervenciji navedel, lahko seveda demoniziram privatno šolstvo. Ki pa, dejstvo je, da je v svojem bistvu izključujoče in pogojuje sodelovanje študenta z njegovim materialnim oziroma finančnim statusom. In zdaj govoriti, da je zasebnih univerz veliko in da je to a priori okej, da je to gotovo in izvršeno dejstvo in da državni proračun financira zasebne izdatno, da je to tudi kar neko izvršeno dejstvo, ki se zgodi samo po sebi v vseh naprednih družbah ali državah – poglejte, tega ne kupim! Zato ker imamo v Sloveniji, ne rabimo mi gledati Amerike pa ne vem koga, mi imamo v Sloveniji močen javni šolski sistem, ki je dober, ki funkcionira. In zdaj vprašanje onstran statistik o konkurenčnosti študentov v svetu, ki je, sem razbral iz vaše intervencije, pogojeno s financiranjem zasebnih šol iz državnega proračuna. Onstran teh statistik ostaja ključno vprašanje, kje je tukaj človek, kje je tukaj študent, kako dostopno je to privatizirano šolstvo za študentko in študenta, kako si lahko po vzoru Amerike, ki jo je prej gospa Škrinjar slavila, kako si lahko v enem univerzitetnem mestu ob najemnini 300, 400 evrov ena študentka, ki je v Ljubljani iz Murske Sobote recimo, ob 400 evrih najemnine privošči še, ne vem, očitno gremo v to smer, kredit za šolo 400 evrov, pa mora še kaj jesti pa ne vem [[…]]Pa upajmo, da so starši milijonarji, ker sicer ne bo, v ta model ne paše in je izključena in je diskriminirana. In to je problem! Številke morda ‒ seveda, skozi oči neke neoliberalno družbene in državne ureditve seveda so, konkurenčnost naših študentov na svetovnem trgu in bla bla. Kaj pa preživetje naših študentov v domačem Mercatorju? O tem govorimo ‒ ne? In izobraževalni sistem ni samo učilnica, izobraževalni sistem ima svoje lovke, kot ste večkrat poudarili, v gospodarstvu, na trgu dela, na socialnem zemljevidu in tako naprej. Privatizacija tukaj črta vse druge dejavnike, se fokusira samo na tržno vrednost tega, kar se dogaja v učilnici. Hvala.
Hvala. Repliko ima gospa Mojca Škrinjar. Izvolite.
Poglejte, da ne bomo mešali hrušk in jabolk. Če obstaja zasebni visokošolski zavod, to ne pomeni, da mora pa študent plačevati študij. Ustanoviteljstvo ni nujno povezano s tem, s plačljivostjo študija. To je trebe vedeti in tukaj se ne sme zavajati. Naj povem tudi to, da je prav ta vlada zagotovila investiranje v študentske domove, ki je zamrlo in se tudi od časa velike krize 2011 dalje ni pobralo, kljub temu da je gospodarstvo napredovalo. Leta 2015 smo beležili že rast, ampak v študentske domove se ni dalo nič; čisto nič, kot bi rekla gospa Bratušek. Zdaj se pa namenja veliko denarja. Ne samo da se bo obnavljalo, ampak se bo tudi gradilo na novo, kot vem tudi v Ljubljani. Tisto, kar se je v študentskih domovih obnavljalo, se je obnavljalo izključno iz tistega, kar so študentski domovi sami pridelali s tem, kar ni bila subvencionirana cena v preteklosti. Ta vlada, ki ji očitate neko zasebnost, torej naklonjenost zasebnemu kapitalu, ta vlada prav študentskim domovom namenja denar. In res, še enkrat, kdo je ustanovitelj, ni pomembno, pomembno je, kakšen je program. Program mora pa biti akreditiran, to se reče državno priznan, in mora biti v skladu z ustavo, z zakonom. Tukaj ni nobene bojazni, je čisto vseeno. Tako kot pri zdravstvenem sistemu mene ne zanima, ali je ustanovitelj tiste zobozdravstvene ordinacije zasebnik ali pa zdravstveni dom. Zanima me samo to, da me bo nehal boleti zob in to za isto ceno tu ali tam. Hvala.
Hvala lepa. Vidim, da želite razpravljati. Izvolite, Lidija Divjak Mirnik.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Lep pozdrav, gospa ministrica! Načeloma se nisem mislila oglašati pri tej točki, ampak kljub temu, ker je pravkar gospa Škrinjar govorila o tem, da prejšnje vlade niso namenile nič za študentske domove, bi jo samo rada spomnila še enkrat, ker jaz vem, da ona to zelo dobro ve, da smo v mariborske študentske domove v letih 2010 do 2018, ko sem jih vodila jaz, investirali cirka 20 milijonov evrov za obnovo in tudi za novogradnje. Tako bi vljudno prosila, če tukaj preprosto ne bi gospa lagala. Kar se pa tiče same resolucije o Nacionalnem programu visokega šolstva; ja, ta vlada se je odločila, da bo te podtaknjence podtaknila, to je počela pri vseh PKP, to počne tudi pri vseh strategijah in zelo na nazoren način – tudi beri: se bo poznalo v denarju –, pač zagovarja zasebno šolstvo. S čimer v osnovni nič ni narobe, vendar smo se nekoč v tej državi odločili, da bomo imeli javno šolstvo in v LMŠ zagovarjamo javno šolstvo in menimo, da je potrebno dati vsem študentom možnost, da zastonj oziroma brez šolnin študirajo na javnih univerzah. Če pa kdo tega ne želi, pa seveda lahko gre na privatne univerze oziroma fakultete in tudi tam plača šolnino, vendar naj potem te privatne fakultete, to svojo privatno dejavnost, ki se jo gredo, tudi privatno plačujejo. Namreč, pomenljivo je, zakaj vse te fakultete teh desnih veljakov – da tako v navednicah rečem ‒ oziroma vseh teh, ki jim ta aktualna vlada dela usluge, ne ustanavljajo, recimo, medicinske fakultete niti kakšne strojne fakultete ne. Ne, oni hočejo izobraževati v družboslovju in seveda tam, kje je biznis malo večji. Zato bi vljudno prosila, da tukaj operiramo s točnimi številkami in da se ne zavaja tistih, ki nas poslušajo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima ministrica. Izvolite.
Hvala lepa. Saj sem tudi sama prosila za repliko. Moram to kljub vsemu pojasniti, zato da ne bo nesporazuma, pa nima niti nič zveze z amandmaji. Ampak koncesije, ki jih je zdaj na zadnje po 12 letih ponovno podelila Vlada, so večinsko koncesije za naravoslovje in tehnologijo, tudi za zdravstveno nego ravno zaradi potreb na trgu. Dobil so jih tisti, ki so izpolnjevali vse pogoje, vsi so imeli enake možnosti, da se k temu prijavijo. Toliko samo, da res ne bo izpadlo karkoli problematično v tem. Dejstva, dokazi so tukaj in po njih smo tudi odločali.
Hvala lepa. Repliko ima Mojca Škrinjar. Izvolite.
Hvala lepa. Treba je nekaj vedeti, kako država namenja v proračunih denar za študentske domove, pa tudi, kako so institucionalno urejeni. V Mariboru so študentski domovi v svojstvu, se pravi v okviru univerze, univerza je njihova lastnica. Kako zdaj tam razporejati denar, je ena zadeva, druga zadeva je pa, kadar so domovi samostojni. In iz proračunov je slika jasna. Hvala.
Hvala lepa. [[oglašanje iz dvorane]] Žal, replike na repliko ni. Za razpravo vam pa dam besedo. Izvolite, gospa Lidija Divjak Mirnik.
Hvala lepa za besedo. Mogoče bi bilo dobro, če bi gospa Škrinjar poznala delovanje mariborskih študentskih domov. Res je, so v okviru Univerze v Mariboru, tudi uradna lastnica nepremičnin je Univerza v Mariboru, vendar študentski domovi poslujejo samostojno. Univerza ne zagotavlja nobenega denarja za študentske domove, ampak je denar za izgradnjo, obnovo študentskih domov v času mojih dveh mandatov zagotavljala izključno država oziroma smo denar zagotavljali s pomočjo integrale in s prijavami na raznorazne EU projekte in na ta način pridobivali denar za izgradnjo in za obnovo teh domov. Kot rečeno, od leta 2010 do 2018, ko sem jaz vodila študentske domove v Mariboru, smo naredili za cirka 20 milijonov evrov obnov in novih zgradb študentskih domov, mislim, da cirka 500 novih ležišč. Toliko v vednost in pojasnilo. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? [[oglašanje iz dvorane]] Prosim, da dvignete roko, nič vas ne slišim. Izvolite, replika Mojca Škrinjar.
Ja, gospa, Maribor je eno, Ljubljana pa drugo, kajne. Pa poglejte, koliko je bilo v Ljubljani namenjenih sredstev.
Hvala lepa. Besedo za razpravo želi [[…]]Vidim, da je več interesa za razpravo, zato odpiram prijave. Besedo ima Boštjan Koražija. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, najlepša hvala za besedo. Še enkrat bi opozoril na dejstvo, da je dejansko Vlada naknadno predlagala oziroma dodala člen oziroma možnost, kjer je tudi določeno financiranje visokošolske dejavnosti. Dejansko se je v resoluciji naknadno pojavilo, vključilo, kakorkoli že, načelo, po katerem bo obseg proračunskega financiranja visokošolske javne službe odmerjen glede na to, koliko dodatnega denarja bodo visokošolski zavodi dobivali sami na trgu. In to je ta problem, ki se lahko zgodi, oziroma to je že dejansko pot v privatizacijo oziroma v zasebno šolstvo. In to je kar direkten prehod, ker zadeva bo takšna, da bo visokošolski zavod, če si ne bo pridobil veliko sredstev na trgu, bo potem dobil tudi manj iz proračuna, če zdaj razumete. Dejansko tisti, ki bo pridobil veliko finančnih sredstev na trgu, bo pridobil tudi veliko finančnih sredstev iz proračuna. In to je največji problem, za katerega se tudi v Levici najbolj bojimo, da bo potem prišlo tudi do kakšnih političnih mahinacij, da se bo določene visokošolske zavode usmerjalo v določene programe glede na interes, ki ga bo imel nekdo v tistem okolju oziroma na področju. To sem želel še enkrat poudariti, da je to največji problem v financiranju, da bo tisti, ki bo najmanj pridobil na trgu, dobil tudi najmanj iz proračuna. Tisti, ki pa bo na trgu dobil največ sredstev, bo pa dobil tudi največ sredstev iz proračuna. Tako to je problem glede šolstva oziroma financiranja. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa. V stranki SAB se zavzemamo za močno in vsem dostopno javno šolstvo in tudi zato smo zbirali podpise po vsej državi pred dobrima dvema letoma. Če se pa dotaknemo te resolucije, se seveda odpirajo številna vprašanja, pa se v bistvu, zato da boljše razumemo, kakšne posledice ima tako financiranje, ki univerze sili na trg, moramo nekoliko ozreti v preteklost. Konec 90. let oziroma na začetku tega tisočletja je bil zelo razpasen v Sloveniji izredni študij predvsem na področju prava, ekonomije pa še kakšnih ved. Spomnimo se, ko je po 400, 700 študentov bilo vzporedno vpisano na izredni študij in takrat so profesorji imeli privatna podjetja in so to šolnino, ki ni bila poceni – 200, 300 tisoč tolarjev takrat še na leto –, preprosto dali v žep in ni šla v javni sistem. Potem so si mnogo od teh profesorje omislili privatne univerze in teh izrednih študentov kar naenkrat ni več na javnih univerzah in to je to, kar se dogaja in to moramo mi preprečiti. To, da lahko ti danes ustanoviš univerzo in outsorsaš profesorje za par ur, to pomeni, da ti osnovne kriterije in osnovne pogoje fakultete zagotavlja država preko javnega sistema, torej mi vsi skupaj, in to ni korekten način. Tudi ni korektno, da nekatere privatne univerze dejansko posredno financirajo firme iz tujine in se v bistvu te univerze ali pa visokošolski zavodi reklamirajo, kot da bolj zaposljive kadre izobražujejo. Tu bi moralo tudi ministrstvu intervenirati in take zadeve v bistvu javno razkriti, če prihaja do prikritega financiranja določenih visokošolskih zavodov iz tujine za točno določene potrebe. Tukaj univerza mora biti nevtralna, mora biti tudi, kar se tega tiče, znanstveno odlična. Če pa želimo v univerzitetni prostor pripeljati konkurenco, pa bi predlagal, da se najprej na nivoju države vzpostavi enotna habilitacija, ne pa, da se podeljujejo nove koncesije, ampak vzpostavi enotna državna habilitacija in lahko profesor ali iz Maribora, ali Primorske, ali Ljubljane poučuje na vseh fakultetah neomejeno, ne pa, da imamo znotraj univerzitetnega prostora vzpostavljene omejitve, ki to preprečujejo. Kar se pa študentskih domov tiče, bi pa želel jasno povedati, da se mi zdi nedopustno, da lahko kdorkoli ustanavlja univerzo, pa ne zagotovi študentskih domov. Zakaj zasebniki nimajo študentskih domov? Zakaj se lahko v Sloveniji tudi na državni univerzi vzpostavi nov študijski program, nova študijska smer, vpišejo novi študenti, ne da bi bilo zagotovljeno za te študente, ki pridejo, mesto v študentskem domu. To je naloga ministrstva, da bi te zadeve, te anomalije preprečilo in za vse študente, torej za vsak razpisan študijski program po statistki zagotovilo bivanje v študentskem domu, drugače takega programa ne more univerza razpisati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima ministrica. Izvolite.
Hvala lepa. Samo kratka replika na poslanca gospoda Rajha. Ne pozabimo na ustavno načelo, da so univerze avtonomne. To je tudi razlog, zakaj se predvsem skozi spodbude in zagovarjanja javnega interesa država vmešava na način in do meje, do katerega se sme. To je pa praviloma skozi kriterije, ki jih postavlja glede financiranja, ki ga potem tudi sama namenja. Vse ostalo pa je avtonomija univerz in njihovega upravljanja.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Ker ne želi nihče več razpravljati zaključujem razpravo. V razpravo dajem podpoglavje Strateški cilji na področju zakonodaje in financiranja ter štiri amandmaje poslanskih skupin SD, LMŠ, Levica in SAB ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. V razpravo dajem podpoglavje Ukrepi za doseganje strateških ciljev na področju zakonodaje in financiranja ter amandma poslanskih skupin SD, LMŠ, Levica in SAB. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 23. marca 2022 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 40. TOČKO DNEVNEGA REDA – NA RAZPRAVO O ODGOVORU MINISTRA ZA ZDRAVJE JANEZA POKLUKARJA IN MINISTRICE ZA IZOBRAŽEVANJE, ZNANOST IN ŠPORT DR. SIMONE KUSTEC NA POSLANSKO VPRAŠANJE LIDIJE DIVJAK MIRNIK V ZVEZI Z DUŠEVNIM ZDRAVJEM OTROK IN MLADOSTNIKOV. Državni zbor je na 29. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki sta ga minister za zdravje in ministrica za izobraževanje, znanost in šport podala na poslansko vprašanje Lidije Divjak Mirnik v zvezi z duševnim zdravjem otrok in mladostnikov. Besedo dajem Lidiji Divjak Mirnik za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra in ministrice. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav ministrica, gospod minister, kolegice, kolegi! Pred dobrim mesecem dni sem na ministrico za izobraževanje, znanost in šport ter na ministra za zdravje naslovila ustno poslansko vprašanje v zvezi z duševnim zdravjem otrok in mladostnikov. Duševna obolelost slednjih, mladih torej, se poslabšuje že zadnjih 30 ali celo več let, na vse to pa je vplivala še dodatno več kot dve leti trajajoča epidemija koronavirusa, ki je zadeve samo še poslabšala, dostopnost do teh storitev pa je vse večja, vse težja. Dejstvo je, da so ukrepi za preprečevanje širjenja okužb covida povečali dejavnike tveganja za razvoj in za poslabšanje duševnih bolezni oziroma vplivali na to, da so se te bolezni pri posameznikih zelo izrazile. Šole so bile zaprte, pouk je potekal na daljavo, socialno življenje je bilo omejeno oziroma ustavljeno, številne je pestila negotovost glede lastnega zdravja, ali zdravja ali celo izgube svojih bližnjih, marsikatera družina se je soočala z negotovimi finančnimi razmerami. Ukrepi so bili pretehtani le z vidika preprečevanja širjenja nalezljive bolezni, ne pa tudi z vidika vpliva ukrepov na duševno zdravje. To je odražala tudi struktura strokovne svetovalne skupine za covid-19 pri Ministrstvu za zdravje, v kateri ni bilo predstavnikov psihološke, ali sociološke, ali podobne stroke, temveč le infektologi, in to je tudi ključna napaka te vlade. Vse to je vplivalo na porast čustvenih in pa vedenjskih motenj, čemur so podvrženi predvsem otroci in mladostniki; sploh tisti, ki nimajo toliko podpornega okolja v družini ali v šolah, ali pa tistih, ki se slabše znajdejo v določenih novih okoliščinah, ki so nastale za njih, ali pa tisti, ki so že tako ali tako nagnjeni k duševnim motnjam. Posledice na duševnem zdravju posameznikov bodo dolgoročne, vidne pa so vse bolj že danes. Gre za perečo problematiko, ki se ji ne namenja dovoljšne pozornosti. Tako menimo v LMŠ. Zato smo tudi predlagali to sejo in tako meni tudi Varuh človekovih pravic, ki je ob mednarodnem dnevu duševnega zdravja poudaril, navajam, »država prepočasi išče sistemske rešitve na področju obravnave otrok in mladostnikov s težavami v duševnem zdravju, s tem pa prihaja do zamujenih priložnosti za izboljšanje kakovosti njihovega življenja in vključenosti v družbi«. Konec navedka. V LMŠ nikakor ne trdimo, da pristojni ministrstvi nista nič storili na tem področju, konec koncev je bil v lanskem poletju na našo pobudo sprejet amandma k Zakonu o nujnih ukrepih na področju zdravstva, s katerim se zagotavlja proračunska sredstva za dodatnih 30 specializacij s področja klinične psihologije. Zato naj na tej točki opozorim, da današnja točka ni namenjena političnemu obračunavanju opozicije s koalicijo oziroma Vlado, temveč nujno potrebni razpravi o izjemno pereči problematiki in iskanju skupnih rešitev. Vsi se zavedamo, kakšne so posledice koronavirusa na vse sfere našega življenja, tudi na duševne zdravje. Zato je nujno bolj odločno pristopiti k ukrepom v podporo otrokom in mladostnikom ter mladim, s katerimi bomo sanirali že storjeno škodo in naslovili izzive dejavnikov tveganja na duševno zdravje otrok in mladih, ki so posledica ukrepov za preprečevanje širjenja koronavirusa. Stiske otrok in mladostnikov so hude, zelo hude in še hujše bodo, če ne bomo ukrepali takoj. Kasneje bom predstavila tudi, kaj se vse v naših šolah dogaja. Informacije s terena so pravzaprav zelo grozljive in zato me veseli, da bomo danes opravili razpravo o odgovoru na moje poslansko vprašanje v zvezi z duševnim zdravjem otrok in mladostnikov. Vesela sem, da sta z nami tudi pristojna ministra, in upam, da bosta tudi ostala do konca razprave, kajti posledice koronavirusa na duševno zdravje vseh nas, predvsem pa otrok in mladostnikov, so prisotne in temu moramo tudi v tem hramu demokracije nameniti posebno pozornost. Ker gre za mlade, ker gre za našo prihodnost! Nič nam ne bodo pomagali boxerji in orožje, če ne bomo imeli duševno zdravih otrok. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo dajem najprej ministru za zdravje Janezu Poklukarju za dodatno obrazložitev. Naj povem, da oba imata na voljo skupaj 5 minut. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovana gospa Lidija Divjak Mirnik! Hvala za priložnost, da znova spregovorimo o prizadevanjih za izboljšanje duševnega zdravja otrok in pa mladostnikov. Definicija duševnega zdravja je, da je to stanje dobrega počutja, v katerem posameznik razvija svoje sposobnosti, se spoprijema s stresom v vsakdanjem življenju in učinkovito ter plodno dela in prispeva v svojo skupnost. Slabo duševno zdravje pomeni izgubo najmanj 3 do 4 procentov bruto družbenega domačega proizvoda, po nekaterih ocenah pa celo več. Duševno zdravje je nacionalni kapital in ga je kot takšnega treba izboljšati z združenimi napori celotne skupnosti vseh sektorjev, vključujoč uporabnike, njihova združenja in pa skupine svojcev. V letu 2018 je Državni zbor sprejel Resolucijo o nacionalnem programu duševnega zdravja 2018−2028 ali program Mira, kot ga poznate in je krajše poimenovan. To je prvi strateški dokument za ureditev področja duševnega zdravja, ki je bilo več desetletij, kot ste povedali, morda zapostavljeno. Zelo sem vesel, da je ta trenutek v zaključku usklajevanj med resorji predlog drugega Akcijskega načrta za leto 2022 in leto 2023, ki določa konkretne ukrepe: aktivnosti, izvajalce, kazalnike, roke in pa seveda tudi finančne vire za njihovo izvajanje. Okrepljeno ukrepanje je res nujno in potrebno, saj je epidemija covida-19 negativno vplivala na duševno zdravje. To je še posebej izpostavljeno oziroma je bilo tveganje narejeno na področju zdravja otrok in pa mladostnikov. Zato je izboljšanje dostopnosti do storitev za duševno zdravje otrok in mladostnikov med prioritetami Ministrstva za zdravje. Že v letu 2021 smo zato pospešili vzpostavljanje novih centrov za duševno zdravje otrok in mladostnikov, ki delujejo na primarni ravni zdravstvenega varstva. Trenutno je polno delujočih 16 centov, štirje pa so v vzpostavljanju. Da bi omilili težave na področju kadra, smo kot začasno in nujno rešitev za pomanjkanje kliničnih psihologov skupaj, seveda, s pomočjo Državnega zbora in poslancev, ki ste tvorno sodelovali pri oblikovanju predloga zakona, zagotovili plačilo specializacij za 30 kliničnih psihologov. Prvi javni razpis za specializacije 10 kliničnih psihologov je Ministrstvo za zdravje že opravilo v lanskem letu. V bolnišnicah smo v letu 2021 beležili 40-odstotno povečanje urgentnih napotitev v oddelek za psihiatrično obravnavo otrok in mladostnikov zaradi posledic epidemije covida-19, zato smo odobrili dodatne programe bolnišnične obravnave in dnevnih centrov. V Univerzitetnem kliničnem centru Ljubljana v okviru Službe za otroško psihiatrijo, potem na Univerzitetni psihiatrični kliniki Ljubljana in za pedopsihiatrične obravnave tudi v Univerzitetnem kliničnem centru Maribor. V Akcijskem načrtu za prihodnji dve leti, ki v zaključnem delu usklajevanj med resorji, kot sem povedal, je poleg širitev mreže centrov za duševno zdravje v ospredju preventivni program oziroma programi: psihosocialna podpora, programi starševstva in programi še posebej ranljivim otrokom in družinam, da bi okrepili njihovo odpornost. Programi morajo biti dostopni v šolah, v zdravstvenih ustanovah in v lokalnih skupnostih. V okviru Akcijskega načrta se bo še naprej podpiralo dokazano učinkovite programe, ki naslavljajo vedenjske in čustvene težave otrok. Omogočena bo dostopnost do pomoči v stiski po telefonu, v živo in preko spleta. Pomemben element je tudi zmanjševanje stigme, ki je na področju duševnega zdravja zelo prisotna. Za napredek na področju duševnega zdravja je nujna povezanost in usklajenost ukrepanja med vladnimi resorji. Sodelovanje pri izvajanju ukrepov iz Akcijskega načrta, ki bo, verjamem, da v kratkem sprejet, in kjer je šolstvo eden od najpomembnejših resorjev, je prava pot za doseganje sinergij in uresničevanja skupnega cilja. To pa je doseganje dobrega duševnega zdravja vseh, še posebej pa najbolj ranljivih, med drugim otrok in mladostnikov. Najlepša hvala.
Hvala tudi vam. Žal ministrica, časa ni, se boste kasneje v razpravo vključili. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavil Aljaž Kovačič. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovana ministrica, spoštovani minister, kolegice in kolegi! 5. marca 2020, se pravi več kot dve leti nazaj, so v naši državi potrdili prvi primer okužbe s koronavirusom, 16. marca so se prvič zaprle šole in vrtci. V teh dveh letih smo se soočili z zdravstveno, gospodarsko in tudi socialno krizo. Nov virus in s tem povezani ukrepi so imeli tudi izjemno velik vpliv tudi na področje duševnega zdravja − žal, lahko rečemo. Področje, ki mu v državi ne posvečamo dovolj pozornosti, zaradi tega je današnja razprava o duševnem zdravju otrok in mladostnikov več kot dobrodošla. Seveda koronavirus oziroma z njim povezani ukrepi niso ustvarili duševnih motenj pri otrocih in mladostniki, so se pa te v času epidemije poglobile. Zaradi zaprtja izobraževalnih ustanov so otroci in mladostnik izgubili pomemben vir podpore in pomoči. Pomanjkanje socialnih stikov, aktivnosti in interakcije, vključevanja v vrstniške skupine učenja igre, prav tako pa odsotnost strokovnih delavcev, ki za otroke in mladostnike predstavljajo enega izmed najpomembnejših podpornih oseb v življenju, je le nekaj posledic zaprtja šol in vrtcev. Če je mlajšim otrokom razvojno še dovolj, da čas preživljajo le s starši, pa mladostniki, predvsem najstniki, potrebujejo druženje, socialne stike, morajo se zaljubiti in oditi na maturantske plese, če tako rečem. To jim je bilo z epidemijo odvzeto. Ob tem se je pri številnih prebudil občutek osamljenosti, zapuščenosti, ranljivosti in pesimizma. Povečalo se je nasilje v družinah, večja je bila izpostavljenost družbenim omrežjem, ki ima dokazano negativen vpliv na počutje posameznikov, predvsem otrok in mladostnikov. Izjemno skrbijo ugotovitve Varuha človekovih pravic, da duševno zdravje med epidemijo ni bila prioriteta odločevalcev. Posledice tega so vidne. Številni šolski strokovni delavci pri otrocih in mladostnikih opažajo porast socialne izključenosti, učenci se ali zapirajo vase ali pa se preintenzivno družijo oziroma želijo izkazovati. Zato posegajo po zelo kritičnih metodah izražanja sebe ali pridobivanja potrditev s strani drugih oseb. Opaziti je, da starši mnogo stvari, ki jih učenci počnejo skrito, sploh ne zaznajo, ker je to zelo skrito. Opaziti je, da so se včasih učenci bolj obračali na starši in prijatelji v primeru težav, tudi na učitelje v šoli in svetovalno službo. Tega je sedaj manj in so problemi večji in veliko zahtevnejši za reševanje. Zaznati je tudi preobčutljivost učencev na odzive vrstnikov, spremembe v navadah, vzorci vedenja, opazna je razpuščenost, apatičnost in izmikanje obveznostim. Strokovni delavci poročajo tudi o slabšem slušnem razumevanju. Nekateri otroci so v tem času postali tudi odvisni od računalniških iger. Povečana je prisotnost stresa in strahu med učenci. Številni se soočajo s krizo identitete. Pozabiti ne smemo niti na otroke, ki so v času epidemije izgubili svoje bližnje. Ukrepi za zajezitev epidemije so vplivali tudi na zmanjšanje gibanja, kar je oslabilo gibalne sposobnosti otrok. Rezultati meritev športnovzgojnega kartona, ki so jih opravili na Fakulteti za šport, so pokazali, da je izobraževanje na daljavo povzročilo, da so imeli otroci 63 odstotkov več sedenja, 30 odstotkov več telesno neaktivnih dejavnosti in le 7 odstotkov zmerne do intenzivne dejavnosti. Več kot 7 ur je bilo strmenja v različne zaslone. Delež predebelih šolarjev je narasel za okoli 30 odstotkov. Zmanjšala se je gibalna učinkovitost in približno 10 odstotkov otrok je zasvojenih z uporabo elektronskih naprav. Zastrašujoče je tudi poročanje številnih zdravstvenih delavcev, ki v ambulantnih obravnavah beležijo več otrok in mladostnikov z anksioznimi motnjami, depresivnimi simptomi in samomorilskem vedenjem, z znižano motivacijo za šolsko delo in aktivnosti na splošno, motnjami hranjenja ter pretirano rabo zaslonov. Med epidemijo so bili zapostavljeni tudi študenti. Ti si nahajajo v občutljivem razvojnem obdobju, ko doživljajo številne življenjske spremembe, fizične spremembe, iščejo prijateljstva in partnerja, osamosvajajo se od staršev, iščejo svojo karierno pot. Glede na izsledke raziskave Pedagoške fakultete z naslovom Položaj študentov in študentk UL v razmerah covid-19 se je med epidemijo kar 77 odstotkov študentov soočalo z duševnimi težavami. 78 odstotkov študentov je odgovorilo, da so redno ali pogosto doživljali anksiozna stanja, približno 60 odstotkov jih je imelo redno ali pogosto težave z nespečnostjo. 72 odstotkov pa je v njih imelo občutek pritiska. Kar 86 odstotkov študentov je povedalo, da ne iščejo pomoči, čeprav bi si jo želelo, kar je še posebej težavno. To priča o tem, da je dostopnost do pomoči v naši državi velik problem. Velik problem vsega tega pa je bilo tudi večkrat nedomišljeni vladni ukrepi za preprečevanje širjenja virusa. Nihče se ni ukvarjal s tem, kakšne bodo posledice ukrepov na duševno zdravje posameznikov; še več, ljudje so bili v stiski, Vlada pa jim ni prisluhnila. Njeni predstavniki so se večkrat iz njih celo norčevali. Tudi to je vplivalo na povečevanje stisk ljudi ter občutkov nemoči, posledično pa na slabšanje duševnega zdravja. Duševnemu zdravju moramo nujno posvečati zadostno pozornost, med drugim ne gre zanemariti dejstva, s čimer se strinja tudi stroka, da za otroke in mladostnike izobraževalne ustanove predstavljajo ključne varovalne dejavnike − prvo podporo v liniji, če tako rečemo. Zato je treba zagotoviti, da v prihodnosti ne bo več prihajalo do zaprtja šol in vrtcev, svetovalne službe in ostali izobraževalni kader je nujno številčno in strokovno podkrepiti, strmeti moramo k povečanju strokovnjakov na področju duševnega zdravja. Predvsem pa je naloga države, da vsem mladim in njihovim družinam zagotovi brezplačen dostop do pomoči, ko jo potrebujejo. V LMŠ nas veseli, da bomo danes razpravljali o tej tematiki, ki je izjemno pereča. Pri tem si želimo predvsem konstruktivne razprave. Hvala.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti mag. Bojana Muršič, predstavila bo stališče poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica, za besedo. Spoštovana ministrica, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Covid epidemija in pandemija sta močno zarezali v naša življenja in vsakdan. Nihče si ni predstavljal, da bomo kar dve leti v primežu tega virusa, posledično pa deležni takšnih katastrofalnih posledic. Posledice covida-19 pa niso le hospitalizacije in smrti širom sveta, posledice so globlje in se tičejo širših področij. Ena izmed katastrofalnih posledic je tudi povečanje dejavnikov tveganja za razvoj duševnih bolezni in stisk pri otrocih in mladostnikih. Epidemija je vsekakor razgalila in pospešila epidemijo čustvenih in vedenjskih motenj, pospešila pa je tudi duševne stiske naših mladih. Omenjene težave in stiske so najbolj vidne predvsem pri ranljivih otrocih in tistih mladostnikih, ki nimajo podpornega okolja v družini in šolah, ter pri tistih, ki so že tako ali tako nagnjeni k duševnim motnjam. Lahko bi dejali, da nam po epidemiji covida-19 grozi epidemija duševnih stisk in bolezni, najverjetneje pa je ta epidemija v družbi že prisotna. Vlada sicer meni, da je v času epidemije odreagirala pravočasno in pravilno. Meni, da je bilo v času epidemije za mladostnike dobro poskrbljeno, ukrepi pa premišljeni in skrbno načrtovani. Pa je temu res tako? Že sam o en podatek nam pove, da je situacija resnično zaskrbljujoča. In sicer v letu 2020 je bilo kar 15 procentov več poskusov samomorov kot v letu prej in v tem istem letu pa se je občutno zmanjšalo dostopnost do psihiatrov in strokovne pomoči. Na temo duševnih stisk in duševnega zdravja mladostnikov je bilo že veliko povedanega. Socialni demokrati pa smo na predlog našega Mladega foruma sklicali tudi nujno sejo Odbora za zdravstvo na temo, zakaj v času epidemije covida-19 pristojni ne namenijo dovolj pozornosti epidemiji duševnih stisk otrok in mladostnikov v Sloveniji. Prepričani smo, da smo na tej seji razgalili omenjeno problematiko in pristojnim tudi pomagali najti pravo smer ter način, kako preprečiti duševne stiske in motnje mladih in naših najmlajših. Vlada oziroma minister za zdravje gospod Poklukar ter ministrica za izobraževanje, znanost in šport gospa Kustec sta v odgovoru na vprašanje kolegice Lidije izpostavila nekaj ukrepov, ki so in še vedno omenjeno težavo in zatečeno stanje rešujejo, a vsekakor to žal ni dovolj. Ukrepi, ki so bili sprejeti z namenom zajezitve virusa, so bili velikokrat sprejeti hitro in nepremišljeno. Ukrepi, ki pa so namenjeni reševanju nastale situacije, pa so po našem mnenju bili uvedeni prepozno. V Poslanski skupini Socialnih demokratov razumemo, da je bila situacija v času razmaha covida-19 težavna in da je bilo potrebno določene ukrepe sprejemati hitro, a nikakor se ne moremo strinjati s tem, da je bilo na področju duševnega zdravja in preprečevanja duševnih stisk mladih narejenega dovolj. Situacija je skrb vzbujajoča. Bojimo se, da se bo omenjeno stanje še poslabšalo oziroma posledice bodo dolgoročne. Ta vlada in naslednja bo vsekakor morala na področju reševanja nastale problematike nameniti ogromno pozornosti in napeti vse moči, da se bo stanje izboljšalo ter da bodo naši mladi imeli svetlo in zdravo prihodnost. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavila gospa Nataša Sukič. Izvolite.
Hvala za besedo. Lep pozdrav! Po definiciji Svetovne zdravstvene organizacije zdravje pomeni duševno, telesno, čustveno in socialno ugodje. Zdravja ne moremo in ne smemo reducirati na golo medicino, temveč ga je potrebno razumeti kot politično nalogo odpravljanja družbenih neenakosti. OECD ugotavlja, da je epidemija koronavirusa družbene neenakosti močno poglobila in da posledice epidemije najmočneje občutijo prav najšibkejši. Duševne stiske, nastale zaradi epidemije covid-19, so po ocenah OECD najbolj občutili tisti z najmanj stabilnimi zaposlitvami, z nižjo izobrazbo, nižjimi prihodki ter, kot posebej poudarjajo, mladi. Podatki iz Belgije, Francije in ZDA za marec 2021 kažejo, da je bila prisotnost anksioznih motenj in depresije med mladimi od 30 do 80 odstotkov višja kot v splošni populaciji. Slovenija seveda ni izjema žal pa je treba dodati, da je bila situacija slaba že pred samo epidemijo. Študije Nacionalnega instituta za javno zdravje so že pred epidemijo ugotavljale in opozarjale, da obstoječa javnozdravstvena mreža ni skladna z dejanskimi potrebami otrok in mladostnikom na področju duševnega zdravja. V obdobju sedmih let med 2008 in 2015 se je število obravnav otrok in mladostnikov zaradi duševnih in vedenjskih motenj na sekundarni ravni povečalo za grozovitih 71 odstotkov. Poraba zdravil za zdravljenje duševnih in vedenjskih motenj je v tem obdobju poskočila za 48 odstotkov. Govorimo seveda večinoma o antidepresivih. Že leta 2014 je bilo preko 50 odstotkov 15-letnih deklet prepričanih, da imajo prekomerno težo. In da: tudi v Sloveniji smo se že srečali s smrtjo zaradi motenj hranjenja pri mladostnikih. Družbene in socialne razlike se tudi na področju duševnega zdravja s staršev vse bolj preslikavajo na otroke. Pri otrocih in mladostnikih, ki so obravnavani zaradi težav v duševnem zdravju, še posebej izstopa podravska regija. Tam je število obravnav kar 2,6-krat večje od slovenskega povprečja. Da je to tudi ena od regij z najvišjo stopnjo brezposelnosti, seveda ni nobeno naključje. A politika tudi na podlagi teh alarmantnih podatkov ni ukrepala. Drži, da se je sprejel Zakon o duševnem zdravju, in tudi drži, da je bila leta 2018 sprejeta Resolucija o nacionalnem programu duševnega zdravja, a noben zakon in nobena resolucija ne moreta odpraviti vse večjih socialnih razlik niti popraviti odsotnosti načrtovanja javne mreže in služb na področju duševnega zdravja. Primanjkuje predvsem kadrov, sploh kliničnih psihologov. Epidemija je v takšni situaciji enostavno pomenila kapljo čez rob. V letu 2020 je samo Pediatrična klinika v Ljubljani po poskusu samomora zdravila za 50 odstotkov več otrok in mladostnikov kot leto poprej. Enako povečanje obravnav velja tudi za motnje hranjenja. Omejitveni ukrepi so tudi pri nas poglobili družbene neenakosti, kar je rezultiralo v vse slabši situaciji na področju duševnega zdravja otrok. Danes bo diskusija verjetno tekla okoli tega, kaj bi lahko kdo storil, kaj je kdo storil in zakaj ni česa storil drugače. Minister se je pred časom pohvalil, da so ustanovili Svet Vlade za duševno zdravje, jaz pa se sprašujem, kako je mogoče, da je Svet Vlade za duševno zdravje začel delovati šele julija 2021, torej tri leta po sprejetju Resolucije o Nacionalnem programu duševnega zdravja. Še bolj smiselno pa bi se bilo vprašati nekaj drugega, in sicer, kaj sploh pomeni duševno zdravje. V Evropski uniji kar 27 odstotkov odrasle populacije živi s težavami v duševnem zdravju. Porast težav v duševnem zdravju je trend, ki ga beležijo povsod po svetu. Kljub alarmantnim številkam pa intimna povezava med duševnim zdravjem in splošnimi družbenimi pogoji, v katerih živimo, še vedno ostaja prikrita. Obnašamo se, kot da so težave padle z neba, mi pa jih bomo odpravili s tonami tablet in hordami psihiatrov. Zato se sprašujem sledeče: Zakaj je postalo normalno, da ljudje delajo od jutra do večera; zakaj si nekateri že v srednjih letih ne morejo oddahniti v službi za nedoločen čas in trepetajo za lastno eksistenco; zakaj ob vikendih beremo službene maile in zakaj smo nadrejenim vedno na razpolago; zakaj smo vsakodnevne pritiske, abnormalen stres in anksioznost sprejeli kot nekaj normalnega in zakaj se, konec koncev, pretvarjamo, kot da nič od tega ne vpliva tudi na naše otroke? Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine NSi bo predstavila gospa Iva Dimic Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovana ministra, kolegice in kolegi! V zadnjih dveh letih je v različnih medijih bilo veliko prispevkov na temo duševnih stisk in duševnega zdravja otrok in mladostnikov. Tudi v Državnem zboru smo opravili kar nekaj tematskih sej Odbora za zdravje, Odbora za delo, družino, socialne zadeve in Odbora za izobraževanje na temo duševnih stisk otrok in mladostnikov v Sloveniji. Postavljenih je bilo veliko poslanskih vprašanj in tudi sprejetih zakonskih rešitev z namenom omilitve in pomoči vsem, ki jo potrebujejo. Klinični centri so pisali − pa tudi zdaj še zasledimo objave −, da že dolgo niso več kos izrednemu povečanju hospitalizacij. Beremo − citiram: »V zadnjem času sprejemamo samo otroke in mladostnike, ki si hočejo vzeti življenje. V UKC Maribor, kamor prihajajo predvsem mladi s Štajerskega in Prekmurja, so jih v aprilu 2021 v urgentni ambulanti pregledali 246. To je bilo 83 odstotkov več kot marca leta 2021, ko so jih pregledali 134. Dr. Hojka Gregorič Kumperšek, pedopsihiatrinja v UKC Maribor, je povedala, »da so otroci pripovedovali, da se starši doma prepirajo in pretepajo, da mora posredovati policija, nekatere so čez praznike vrnili domov, a so se zaradi nemogočih razmer predčasno vrnili v bolnišnico, več je samomorilnih misli, poskusov samomora, odvisnosti od računalniških iger in motenj hranjenja.« Konec citata. Ob prebiranju tovrstnih izjav in ugotovitev, se samo od sebe postavlja vprašanje, ali je zares za vse to kriva koronakriza. Kar zadeva duševno zdravje otrok in mladostnikov, je potrebno osvetliti vzroke, na katere velikokrat pozabimo. Na splošno duševne težave delimo na dva izvora, endogene in psihogene. Pri prvih gre za notranji ali biološki izvor, shizofrenija, manična depresija, največkrat gre za dedni genetski prenos. Psihogeni izvori pa so povezani z zunanjimi dejavniki, kar pomeni, da so neodvisni od bioloških dejavnikov in so povsem psihološkega izvora, na primer nezdravi odnosi, neurejeno družinsko okolje, neosmišljeno življenje, zasvojenost, nezdrav način življenja, občutek neljubljenosti, nevarnosti, nesprejetosti. Ena od raziskav Nacionalnega inštituta za javno zdravje iz leta 2021 kaže, da je 89 odstotkov študentov depresivnih in anksioznih. Več je zlorab alkohola in psihoaktivnih snovi. Vsak četrti študent razmišlja o samomoru, vse več je duševnih stisk, strahu, obupanosti, depresij. To so dejstva, o katerih poročajo študentje. V času koronakrize se je zaradi online učnega procesa in predvsem zaradi vse manjšega nadzora in kontrole staršev zelo zaskrbljujoče povečala zasvojenost z zasloni. Poudariti želim, da glavni vzrok ni uporaba tehnologije za delo in učni proces, ampak predvsem to, da otroci in mladostniki prosti čas, pa tudi čas med samim učenjem preživljajo pred zasloni, kar je škodljivo že za samo zdravje in tudi psihično zdravje. Vsi vemo, da je za njih najboljše gibanje na svežem zraku, zunaj, v naravi, v družbi staršev, prijateljev ali pa tudi branje knjig. Psihologi, pedopsihiatri ugotavljajo, da je v bistvu problem v tem, da starši nimajo nadzora. Prepogosto so zaradi permisivnega odnosa otroci prepuščeni sami sebi. Mnogi otroci si iz zasvojenosti ne znajo pomagati, ker so zasloni premočni, da bi se jim mogli upreti. Po vrnitvi v šole je bilo v ospredju preverjanje znanja, kar je povsem strokovno in smiselno ter tudi pričakovano s strani šole, saj je potrebno šolsko leto zaključiti. Za številne je to predstavljajo ogromen stres in strahotne stiske, kar je na seji Odbora za izobraževanje v februarju 2021 potrdila izredna profesorica dr. Maja Drobnič Radobuljac, ko je pokazala graf hospitalizacij na enoti za intenzivno otroško in adolescentno psihiatrijo ter vzporednice glede na šolske aktivnosti pri preverjanju znanja, pa tudi padec hospitalizacij v času poletnih počitnic in praznikov. Danes so bile usmeritve glede pozornosti na dejavnike tveganja. Pozornost se je povečala na rizičnih skupinah: revnejši, duševne motnje, neurejene družinske razmere, družinsko nasilje, šolski neuspeh. Službe za duševno zdravje so se okrepile. Ravno tako so se okrepile svetovalne službe v šolah. Spremljanje poslabšanih socialnih razmer. Okrepili so se socialnovarstveni programi, programi s področja duševnega zdravja − 25 programov v vrednosti 3,3 milijona evrov, 170 socialnovarstvenih programov v znesku 16,5 milijona evrov. Zaradi povečanja potreb v letu 2021 so se sredstva za socialno varnost povečala za skoraj en milijon evrov glede na leto poprej. Za socialnovarstvene programe v letu 2021, namenjene za otroke in mladostnike, je bilo sofinancirano 25 programov v skupni višini 1,3 milijona evra. Glavni cilj programov je krepiti socialno vključenost in krepitev socialne mreže otrok in mladostnikov, nuditi podporo pri aktivnem reševanju različnih stisk in težav, krepiti socialne kompetence, kvalitetno preživljanje prostega časa, izboljšanje učnih navad in odnosa do šolskih obveznosti. Nekateri programi nudijo tudi psihosocialno svetovanje otrokom in mladostnikom. Bilo je še veliko ukrepov tako s strani Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve na področju pomoči ranljivim skupinam, večgeneracijskim centrom, programom v podporo družinam, krepitvi starševskih kompetenc, projektov za pomoč najbolj ranljivim skupinam prebivalstva zaradi epidemije covid-19 ‒ tudi s strani Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport ‒, zagotovitev dodatnih sredstev za zaposlitev strokovnih sodelavcev; in Ministrstva za zdravje: dodatni programi za klinične psihologe, pedopsihiatrske obravnave, povečan vpis na medicinske fakultete, vzpostavitev center za duševno zdravje. Za konec lahko rečem, da je koronakriza razgalila vse zgrešene odločitve in neukrepanje preteklih levih vlad. Prizadevanja za zdravo skupnost, družbo, mlade in družine, mora biti prioriteta vsake vlade in vsake družbe, vsake skupnosti. Kriza je razkrila, kje so bile storjene napake v preteklosti. Žal specialistov, kliničnih psihologov, pedopsihiatrov, strokovnih sodelavcev ne moremo izobraziti v mesecih ali letu, ampak je to nekajleten projekt. Želimo si, da bi takó in táko politiko vodile tudi vse naslednje vlade. Verjamem v solidarnost, dostopno zdravstvo, pravično in varno državo. Želim, da bi otroke in mladostnike vzgajali za samostojnost in odgovornost, privzgojiti pa jim moramo ustvarjalnost, delovne navade, polno življenje ter pogumno soočenje z izzivi, ki jih prinaša življenje. Življenje je lepo in enkratno. Naj bo tako tudi v prihodnje.
Stališče Poslanske skupine SAB bo predstavila gospa Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Tole je besedilo sklica, s katerim smo v Poslanski skupini SAB že 1. februarja 2020 predlagali sklic nujne seje Odbora za izobraževanje, kajti že takrat so se začela pojavljati prva opozorila, da spremenjene okoliščine, vezane na epidemijo covid in pa zlasti zapiranje šol in izolacija otrok, povezana s tem, že prinaša številne in zelo neugodne posledice za naše otroke. Že takrat smo začeli pozivati Vlado in tudi ministrico, da pri vsakokratnem odločanju o zaprtju šol in ob sprejemanju drugih ukrepov, vezanih na epidemijo, začne upoštevati in zelo resno jemati tudi ta aspekt. Že takrat, toliko časa nazaj, so namreč strokovnjaki začeli opozarjati na slednje: da ima vse več otrok in mladostnikov težave in trpijo zaradi duševnih stisk, pojavljata se anksioznost in depresija, da se je med srednješolci število hospitaliziranih po poskusu samomora povečalo za kar 30 odstotkov, da otroci postajajo zasvojeni z računalnikom, da jih je vedno težje spraviti stran, da na računalniku presedijo osem ur in več in da tudi zvečer zaspijo pred ekranom telefona; da je vedno več problematičnega impulzivnega vedenja otrok, nekateri otroci pa so v medsebojnih odnosih postali vse bolj agresivni in jezni; da otroci izgubljajo koncentracijo za šolsko delo pa tudi motivacijo zanj. In najpomembneje: kako zelo otroci pogrešajo druženje s sovrstniki in kako je za njihov razvoj nujno, da se to druženje nadomešča in da se nudijo številne oblike pomoči. Pravica otrok do šolanja bi morala biti na prvem mestu in visoko v hierarhiji naših pravic, smo takrat opozarjali. Šola je v obdobju odraščanja prostor srečevanja z drugimi, prostor učenja, sodelovanja, socializacije in dozorevanja. Je tudi prostor potrjevanja, prenašanje stresa in učenja reševanja težav, učenja reševanja konfliktov. Vseh teh veščin otroci ob šolanju na domu ne morejo razviti. Če k temu dodamo še tudi nervozne starše, ki so pod stresom, ki so vsak po svoje doživljali epidemijo, socialne težave in tako naprej, potem je situacija še bolj jasna. Že takrat so številne strokovnjakinje, ne samo na posebnih zavodih in javnih zavodih, ki se ukvarjajo s pomočjo otrokom, ampak tudi tiste v šolah, strokovne delavke ali pa razredničarke opozarjale, da že takoj opažajo spremembe pri otrocih. Ena od njih je povedala: »Najbolj me prizadene prazen pogled v otrokovih očeh, ko vidiš, da je obupan in da ne vidi izhoda iz situacije in se sprašuje, kdaj bo tega konec. Ko pridejo tiste prave solze, solze, ki iščejo pomoč, takrat te močno zaboli.« To so besede defektologinje Ksenije Funa, ki uči na Centru za komunikacijo, sluh in govor v Portorožu, poleg tega pa dodatno nudi tudi pomoč primorskim dijakom. Tisti, ki imajo največ stisk, se ne izpostavljajo, ne vedo, kako bi jo izrazili in kako bi si pomagali, je povedala druga strokovnjakinja. Tudi njihovi starši imajo stiske, pa o tem težko govorijo. Ko si starš in gledaš otroka, kako postaja depresiven in kako ne vidiš izhoda, ti je hudo in poiskati moramo pomoč drug drugega. Strokovnjakinje so opozarjale tudi na zasvojenost z računalniki. To zasvojenost je seveda še poudarilo to, da so imeli učenci in dijaki pravzaprav vsi pouk pred računalniki, na daljavo in da jim je manjkal klasičen pouk. Namesto da bi vsaj po zaključku pouka svoj čas namenili rekreaciji, branju, počitku in tako naprej, so številni še po koncu pouka preko ekranov nadaljevali z gledanjem v ekrane, tako v televizije kot v telefon, in razvili hude oblike zasvojenosti; zasvojenosti, ki se jo bodo, tako pravijo strokovnjaki, težko rešili v prihodnje. Najhuje pa je to, da ne starši ne strokovnjaki svojim otrokom niso mogli, tudi če so hoteli, pomagati s strokovnimi znanji, ker teh enostavno ni bilo dovolj. Vsi strokovnjaki, ki so v tem smislu na voljo v šolah, niso bili dosegljivi oziroma so bili težje dosegljivi, strokovnjaki, klinični psihologi in ostali pa so bili že tako ali tako zasedeni in je bilo treba za kliničnega psihologa in ostale strokovnjake čakati za obravnavo za leto in pol. Zato so vsa hvaljenja te vlade, kaj vse je bilo narejeno in kaj vse je bilo poskrbljeno, odveč, kajti še vedno, dve leti skoraj, potem ko se je začela epidemija, strokovnjaki opozarjajo, da so posledice, ki so našim otrokom nastale v tem obdobju − govorimo danes samo o duševnih posledicah, ne tudi o tistih: zmanjšanje gibljivosti, zmanjšanje telesne pripravljenosti in tako naprej −, da so to težave, ki bodo svojo pravo moč in svoj pravi obseg morda pokazale šele, ko bodo ti mladi odrasli. Že tako in tako živimo v družbah, ne samo v Ameriki, tudi v Sloveniji, kjer je zelo zelo visok odstotek odraslih z duševnimi motnjami, odraslih, ki živijo na pomirjevalih in antidepresivih in kot kažejo opozorila strokovnjakov, se bo število takšnih ljudi s takšnimi stiskami še povečalo. In kljub temu da smo praktično vse opozicijske stranke ves ta čas opozarjale na to in na trende, ki še prihajajo, moram reči, da ne glede na hvaljenje koalicijskih poslancev, mi v stranki SAB še vedno ne vidimo, da bi se na tem področju kaj blaznega spremenilo. Po drugi strani koalicija uvaja neke čudne bone; čudne v smislu tega, da sploh ne vemo, kaj hočejo z njimi doseči − svetovanje pred vstopom v zakonsko zvezo. Ne vem, ali bodo učili mlade, kako se pravilno poročiti, ali kako pravilno vzgajati otroke, ali kako jih pravilno učiti vere. Ne vem, kaj je namen. Morda bi raje ta denar namenili temu, za kar smo v stranki SAB zaprosili tudi v amandmajih pri proračunu. Z dvema amandmajema pri vsakokratnem proračunu smo želeli nameniti dodatna sredstva za posamezne programe in za pomoč svetovalnim delavcem in drugim strokovnjakom. Bom iz enega od amandmajev prebrala glavni del obrazložitve: »Amandma izhaja iz pobude svetovalnih delavcev in drugih strokovnjakov za duševno zdravje, ki že leta opozarjajo na povečane potrebe po njihovih storitvah in na cilje Akcijskega načrta Nacionalnega programa duševnega zdravja 2021−2023, ki predvideva okrepitev šolske svetovalne službe za podporo otrokom in mladostnikom z blažjimi težavami v duševnem zdravju, njihovim staršem ter svetovanje in podporo učiteljem na tem področju. Akcijski načrt Nacionalnega programa duševnega zdravja predvideva okrepitev kadrovskih kapacitet svetovalnih služb po vsej vertikali, tako v vrtcih, osnovnih šolah kot tudi srednjih šolah, in aktivnosti v smeri krepitve svetovalnih služb v srednjih šolah. Zaradi hudega porasta težav v duševnem zdravju otrok in mladostnikov v okolju vzgoje in izobraževanja vseh starostnih obdobij in zaradi pomanjkanja svetovalnih delavcev po vsej vertikali je nujno treba povečati tudi število svetovalnih delavcev v osnovnih šolah ter kadrovsko okrepiti zunanje institucije s strokovnjaki, ki bodo lahko priskočili na pomoč bodisi pri potrebah šol bodisi pri individualnih svetovanjih in intervencijah v primeru najhujših stisk ali celo nasilja. Vedno večja je namreč pojavnost čustvenih in vedenjskih težav, ki porajajo potrebo po dodatni podpori tudi razrednikom in drugim učiteljem na šolah, zato da bodo te hude stiske pravočasno prepoznali in o tem obvestili strokovnjake.« Na ta način bi lahko preprečili marsikatero tragedijo. Če povem samo o najhujšem razpletu okoliščin, kakršna je, na primer ta, ko so tudi na šoli mojega sina pred nekaj meseci izgubili deklico, ki si je vzela življenje. Ta amandma in še trije podobni so bili zelo podrobno utemeljeni. Povsem jasno je bilo, da gre za zadevo, kjer res potrebujemo okrepitev glede na situacijo. Žal, koalicija niti pri enem ni našla moči in potrebe, da bi te amandmaje podprla in bi ta dodatna sredstva zagotovili. Tako v stranki SAB pozdravljamo debato, ki je danes. Razumem jo predvsem v smeri, da še enkrat iz teh klopi, iz klopi najvišjega zakonodajnega organa v Republiki Sloveniji apeliramo na resorno ministrstvo in ministrico, da naredi vse, kar je v njeni moči − zdaj in tudi naslednji minister, ki bo prišel z naslednjo vlado − v smeri reševanja tega problema. Resda je situacija kompleksna, resda je te strokovnjake težko najti, ampak če je ne bomo začeli reševati, bo postajala vedno bolj kompleksna in vedno bolj nerešljiva. Naj povem, da se tudi v sodstvu že dolga leta srečujejo s problemom pomanjkanja strokovnjakov istega tipa, ki jih nujno potrebujejo v postopkih družinskih sporov, v postopkih glede dodelitve otrok, v postopkih glede odvzema otrok in tako naprej. Tako je nujen sistemski pristop k reševanju te problematike. Za konec vsem v poduk in spomin še pričevanji dveh otrok. Prvi je fant, star 14 let, ki pravi: »Tako zelo sem se veselil gimnazije, da dobim nove prijatelje. V osnovni šoli nisem uspel navezati trajnejših stikov, sem namreč bolj sramežljive sorte. Šest tednov v šoli je bilo zame premalo. Zdaj pa spet sedim sam pred zasloni. Jaz sem tiho in tako osamljen. Ni mi mar za ocene niti za osebno higieno. Želim si le, da bi lahko prespal cel dan. Na spletu sem odkril skupino sovrstnikov, ki se pogovarjajo o samomoru. Sprašujem se« [[…]]Pa še punčka, 15 let: »Vsak dan ena in ista rutina, brez začetka in brez konca. Nisem več ista, vse je izgubilo smisel. To mi niti slučajno všeč. Svet je postal tako nerealen. V glavi imam kup vprašanj, strahov, dušim se, ni mi do dela za šolo ne do sprostitve, tako zelo sem sama, do ničesar več mi ni. Razmišljam [[...]]«
Gospod Jurij Lep bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Minister, ministrica, kolegice in kolegi ponovno lep pozdrav! Današnja razprava o odgovoru dveh ministrov v zvezi z duševnim zdravjem otrok in mladostnikov bo ena od pomembnejših na tej redni seji Državnega zbora in tudi širše družbe. Nahajamo se v času, v katerem se poglabljajo duševne stiske državljank in državljanov in otroci ter mladostniki so pri tem še posebej ranljiva kategorija. Povečanju bremena duševnih motenj se zaradi epidemije koronavirusne bolezni najbrž v celoti ne bomo mogli izogniti, odgovorno pa je, da se odločevalci tega zavedamo in storimo vse, kar je v naši močni, da se v prihodnjih postepidemičnih mesecih odzovemo preudarno na način, da bodo posledice čim manjše oziroma da jih bo država s svojimi ukrepi zmožna in sposobna zajeziti na ustrezen način. Zato je smiselno, da danes nismo pretirano obtožujoči drug do drugega, temveč da poslušamo realno oceniti stanje in ponuditi pametne predloge rešitev. Nesporno dejstvo je, da je zaprtje šol oziroma vzgojno-izobraževalnih ustanov negativno vplivalo na otroke in mladostnike. Prepričan sem, da se s tem strinjata tudi minister in ministrica za izobraževanje, epidemija je namreč močno vplivala na duševno zdravje otrok in mladostnikov. To nekako sovpada tudi s splošnim slabim duševnim zdravjem naših državljank in državljanov, na kar nas opozarjajo praktično vse raziskave in študije, opravljene v zadnjem obdobju. Namreč, ni odveč pripomniti, da je bil Nacionalni program duševnega zdravja sprejet šele leta 2018 po več kot desetletnem usklajevanju in da je normativna ureditev na tem področju kljub sprejeti resoluciji še vedno pomanjkljiva. Čakalne vrste pri kliničnih psihologih, psihologih in pedopsihiatrih, ki so bile nesprejemljivo dolge že pred epidemije, se prav tako še podaljšujejo. Šolanje na daljavo, omejevanje socialnega življenja, negotovost glede lastnega zdravja in zdravja bližnjih ter negotove finančne razmere v marsikateri družini vse to so dejavniki, ki so pomembno vplivali na spremenjeno življenje družin in otrok ter mladostnikov. Kar nekaj jih je izgubilo pomembno podporo odraslih ali vrstnikov ter varovalne dejavnike, ki so jim omogočale zdrav razvoj. Seveda so najbolj nazadovali tisti, ki so imeli že pred epidemijo otežen dostop do preventivnih dejavnosti, žal. Seveda so že pred epidemijo strokovnjaki opazili trend naraščanja duševnih motenj tako pri splošni populaciji kot mladostnikih ter zaznali vse večji manko storitev s področja preprečevanja in zdravljenja. Če ne bomo ustrezno in pravočasno ukrepali, se bodo te potrebe v prihodnje le še povečevale. Kot opozarjajo številni s koncem epidemije covida-19 ne bo avtomatsko prenehala tudi epidemija na področju duševnega zdravja, zato je izjemno pomembno, če ne skoraj odločilno, da šol, vrtcev in ostalih vzgojno-izobraževalnih institucij več nikoli ne zapiramo. Najbrž ne moremo ostati ravnodušni ob podatku, da je naša največje pediatrična klinika v Ljubljani zaradi poskusa samomora sprejela 30 odstotkov več otrok kot leto prej. Na mestu je tudi premislek, da se v prihodnjih mesecih, predvsem v poletno počitniškem času, poskusi izgubljeno nadoknaditi na način, da bi se organizirala dodatno izobraževanje in tabori, s katerimi bi lahko otrokom in mladostnikom s primanjkljaji uspeli zagotoviti ustrezno podporo in pomoč do jeseni oziroma do novega šolskega leta. Spoštovana ministra, duševno zdravje naših otrok in mladostnikov pa tudi vseh preostalih državljank in državljanov ni dobro. V imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev pričakujemo, da bosta v današnji razpravi ponudila odgovore na vprašanje, kaj se je do sedaj že naredilo in predvsem s kakšnimi ukrepi bomo v prihodnje na tej stiski kot država odgovorili. Zato pozivam k sprotnemu in premišljenemu ukrepanju in podpori duševnemu zdravju otrok in mladih. V nasprotnem primeru bomo vsi skupaj padli na še enem zrelostnem izpitu, od zapitka pa nas bo še kako bolela glava. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še kot zadnja bo stališče Poslanske skupine SDS predstavila gospa Mojca Škrinjar. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoča. Pozdravljeni kolegi, kolegice in vsi, ki nas spremljate! Duševno zdravje otrok Nacionalni inštitut za javno zdravje sistematično spremlja in ugotavlja, da je duševno zdravje otrok odvisno pretežno od njihovega individualnega stanja, potem njihovega položaja v družini, od njihovega mikrookolja, kar predstavlja odraščajočim šolsko polje, pa tudi od splošne družbene situacije. Velikokrat predstavlja šolska stiska, pa naj bo uspešnost ali odnosi v šoli, včasih tudi vrstniško nasilje, primaren vzrok poslabšanja duševnega zdravja otrok. Tako je Nacionalni inštitut za javno zdravje ali NIJZ leta 2017 izdal publikacijo, v kateri je podrobno popisal duševno zdravje otrok ter poslabšanje njihovega zdravja od leta 2008 do leta 2015. Izpostavil, da se je poraba zdravil za zdravljenje duševnih bolezni od leta 2008 pa do leta 2015 povečala za 48 odstotkov, med mladostniki med 15. in 19. letom pa kar za 73 odstotkov. Vemo, da nam je vsem zaznamovala življenja pandemija covida, nihče ni ostal neprizadet, najbolj pa so ranljive prav skupine tistih, ki še niso ali niso dovolj opremljeni s kompetencami, kako obvladati svoje stiske. In jasno je, da to, kar sem že prej poudarila, to poslabšanje duševnega zdravja otrok, ki se je izkazalo v raziskavi NIJZ že 2017, da je to v času epidemije še bolj prišlo na površje. Za reševanje družinskih stisk so pristojni centri za socialno delo, za reševanje šolskih stisk pa vodstva, podporne službe ter razredniki. Zaprtje šol je torej poslabšanje duševnega zdravja preusmerilo v družinsko okolje. Vlada je zato ustanovila Svet Vlade Republike Slovenije za duševno zdravje ter vzpostavila centre za duševno zdravje ter izdala razpis za financiranje desetih specializacij kliničnih psihologov, povečane so bile pedopsihiatrične kapacitete za 30 odstotkov v UKV Maribor ter dodanih 120 dodatnih obravnav na področju pedopsihiatrije v UKC Ljubljana. Na Ministrstvu za izobraževanje in šport so dodelili 185 dodatnih delovnih mest svetovalnih delavcev v osnovnih šolah ter 17 v šolah s prilagojenim programom, v srednjih šolah pa 49 svetovalnih delavcev. Posodobili so smernice za delo svetovalnih služb v vrtcih, osnovnih in srednjih šolah. Dopolnili so program profesionalnega izobraževanja oziroma usposabljanja učitelje in vzgojiteljev, kjer so se ti lahko izobraževali na področju duševnega zdravja otrok. Torej, za duševne zdravje otrok je jasno, da je nazadovalo v preteklem desetletju, treba pa je povedati, da je v covid skupino, strokovno skupino, ves čas bilj vključen tudi NIJZ, zato je razpolagal in imel informacije, kako pravzaprav je z duševnim zdravjem otrok ter je bil tudi vključen v strokovno odločanje. Tako lahko verjamemo, da so ob strokovni podpori NIJZ bili ukrepi med covidom tudi strokovno vodeni. Menimo, da sta obe ministrstvi, torej Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport ter Ministrstvo za zdravje, opravili zadovoljiv napor, da bi zmanjšali težave na duševnem zdravju otrok. Nedvomno pa bo potrebno še nadalje krepiti dobre odnose v družini in najti načine in poti podpore države in lokalne skupnosti do cilja, da bo družina predvsem varno in spodbudno okolje za najbolj ranljive otroke ter da bodo vsebine poznavanja varovanja duševnega zdravja vsebovane tako še naprej v programih usposabljanja, to se reče izobraževanja, potem ko so že učitelji in vzgojitelji v službi, kakor tudi, da bodo te vsebine tudi del študija pedagoških poklicev. To je vedno bolj nujno in verjamem, da se obe ministrstvi tega zavedata in razmišljata in snujeta tudi poteze, ki bodo lahko to omogočile, torej tudi spremembe programov na tem delu. Mislim, da sta ministrica in minister ustrezno odgovorila na to vprašanje poslanke Lidije Divjak Mirnik in da sta obe ministrstvi ustrezno odreagirali. Seveda pa pričakujemo še nadaljnje tvorno delovanje ministrstev na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin in sledi splošna razprava poslank in poslancev. Preden odpremo listo, je za besedo prosila predlagateljica gospa Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Seveda smo več ali manj vse poslanske skupine opozarjale na iste stvari, ker se seveda zavedamo problematike, ki je aktualna danes tukaj zdaj. In to zelo zelo aktualna. Kljub temu bi še nekaj stvari poudarila. Verjetno bom kaj ponovila, kar je že bilo povedano, pa nič zato. Časa imamo dovolj in pomembno je, da se danes o tej res pereči temi tukaj večkrat sliši. Namreč, kaj so pravzaprav v času epidemije tudi vzroki za porast duševnih motenj postali? Predvsem ta nestabilnost, negotovost, nekonsistentnost in nepredvidljivost življenja. To so bili glavni vzroki, zakaj so se te duševne motnje povečale, sploh pri tistih, ki so že prej pred epidemijo bili negotovi. Seveda ni do duševnih motenj prišlo samo in izključno zaradi koronakrize, to vemo vsi in to sem jaz tudi v svoji predstavitvi uvodni izrecno poudarila. Vendar pa je potrebno povedati, da otroci in mladostniki v teh različnih obdobjih potrebujejo tudi različne stvari. In vsekakor v tem odraščanju potrebujejo konstantnost, predvidljivost in pa jasne meje, kar je seveda epidemija zelo porušila. Zato mora biti ključna naloga vseh nas prepoznavanje teh duševnih stisk in seveda zagotovitev pomoči vsem, ki jo potrebujejo zdaj in pa tudi v prihodnosti. To je osnovni cilj in tudi današnja osnovna prioriteta, da rečem, česa se moramo lotiti naprej. Ključno je, da za naprej več ne pride do zapiranja izobraževalnih ustanov. V času zaprtja šol sem na to cel čas opozarjala, podala definitivno največ poslanskih vprašanj na to temo, vendar se je pač ministrstvo odločilo tako, kot se je odločilo. Mene žalosti, da takrat ta opozorila, ki smo jih dajali, niso bila slišala ali se na njih ni odreagiralo in so bile šole zaprte. Pa dobro, zdaj mi bo ministrica spet rekla, da niso bile zaprte. Res je, niso bile zaprte, bilo je izobraževanje na daljavo, ampak to izobraževanje na daljavo je povzročilo zelo zelo zelo velike stiske pri otrocih. Pa mimogrede, danes tukaj govorimo samo o otrocih in mladostnikih, pozabljamo pa tudi na stiske učiteljev. Tudi učitelji so v tistih časih doživljali zelo zelo velike stiske. Če pa še govorimo o tistih učiteljih, ki so izobraževali na daljavo doma, sami pa bili starši in so morali še svojim otrokom pomagati pri izobraževanju na daljavo, pa vemo, pa si lahko predstavljamo, da so bile te stiske tudi pri učiteljih. In tudi zdaj učitelji doživljajo pritiske in stiske, ko morajo pomagati otrokom, ker je teh stisk zdaj toliko več in na to se čisto pozablja. Zato se mi zdi danes pomembno, da tudi na to opozorim, da tudi učitelji so v stiskah in tudi učitelji potrebujejo pomoč, da lahko pomagajo otrokom, ker oni so tisti, ki z otroki preživijo po osem ur na dan. Marsikateri starš z otroki ne preživi toliko časa. Torej, kaj je ključno za naprej? Prvič, ne sme več priti do zapiranja izobraževalnih ustanov. Drugič, uvesti je potrebno dokazane učinkovite razvojno-preventivne programe in dejavnosti, ki bodo dostopne vsem mladim, to je potrebno narediti takoj. In tukaj, spoštovani dame in gospodje, potrebujemo tudi nevladne organizacije – kasneje bom predstavila tudi odziv nekaterih nevladnih organizacij. Jaz sem namreč šole, razne institucije, organizacije pozvala, da mi povedo, kaj se na terenu dogaja in ko človek to bere, te pravzaprav zelo zelo zaskrbi. Zato moramo podpreti nevladne organizacije, ne pa o njih grdo pisati in jim jemati denar, tako kot to počne ta vlada. Meni je zelo žal, da moram to tukaj povedati, lahko pa vam naštejem nevladne organizacije, ki so se tudi v času covida in tudi se danes in se še bodo naprej, če ne bodo seveda prej ugasnile zaradi tega, ker se je ta vlada tako odločila, ukvarjajo z duševnim zdravjem. Nekaj malega jih bom naštela, pa jih je zanesljivo več: Telefon za pomoč v stiski ‒ Tom telefon, Telefon za otroke in mladostnike; potem Center za psihološko svetovanje Posvet; Društvo SOS, telefon za ženske in otroke – žrtve nasilja; Telefonsko svetovanje za žrtve nasilja v družini, to je Društvo za nenasilno komunikacijo; Altra, Odbor za novosti o duševnem zdravju; Novi paradoks, slovensko društvo za kakovost življenja; Ozara Slovenije, Nacionalno združenje za kakovost življenja; Društvo Šent; Humana, Združenje svojcev pri skrbi za duševno zdravje; Dam – Društvo za pomoč osebam z depresijo in anksioznimi motnjami; Društvo ženska svetovalnica; Društvo vezi; Društvo Altra; Muza – Društvo za ustvarjanje in kvaliteto življenje; Društvo za psihološko svetovanje Kameleon; Spominčica – Slovensko združenje za pomoč pri demenci; krizni centri za mlade – vemo, da jih je kar nekaj po Sloveniji; svetovalni centri za otroke in mladostnike –, svetovalni centri niso NGO-ji; Sožitje – Zveza društev za pomoč osebam z motnjami v duševnem razvoju Slovenije; Društvo Mozaik – Društvo za socialno vključenost, Sana Vita, Zavod za psihosocialno pomoč ljudem v stiski; Zavod skala; Društvo za pomoč z mladimi v stiski Žarek; Zveza prijateljev mladine; Sočutni telefon Hospica; Nebojse.si, spletni portal društva za pomoč osebam z depresijo, anksioznimi motnjami, spletne postaje za razumevanje samomora in pomoči: Društvo SOS, Zavod Gremo naprej; Družinski center Mir, zavod za pomoč družinam v stiski, specializirana psihosocialna pomoč žrtvam nasilja; Družinski inštitut Bližina; Društvo za ustvarjanje in kvaliteto življenja Muza; Zavod Nora [[…]] Skratka, tu je ogromno ogromno ogromno nevladnih organizacij, ki so tudi v tem času odigrale vlogo, zelo veliko vlogo, pa na njih pozabljamo, zato ker marsikatero hudo stvar so ta društva preprečila, da niti niso otroci potem šli v razne bolnišnice, razne te uradne psihosocialne ustanove ali pa kakorkoli in niso potrebovali, da tako rečem, tiste strokovne pomoči, uradno-formalne, ker so že ta društva prej oddelala nekatere stvari. Zato jim je treba dati priznanje in jih podpreti v njihovem nadaljnjem delu, ker jih bomo potrebovali, in to zelo zelo potrebovali. Potem tretjič – kaj je ključno za naprej? Ja, krepiti je potrebno izobraževalni kader in svetovalne službe, da bodo kos povečanim potrebam po psihosocialni pomoči tako mladim kot njihovim družinam. Mislim, da je Maša v svojem stališču izpostavila, da se tudi starši soočajo s težavami. Seveda tudi starše je bilo strah! Tudi vsa komunikacija, ki je prišla s strani Vlade, da rečem ta vojaška retorika, ljudje je bilo enostavno strah, sploh v tistem prvem valu. Ljudje niso vedeli, kako odreagirati in potem, namesto da bi se ljudi pomirjalo, se jih je vedno bolj strašilo. In potem so se začeli uvajati tisti represivni ukrepi, ki so se uvajal in seveda, to je samo poglabljalo stiske, tudi stiske staršev. Marsikateri je tudi izgubil v tistem času ali pa ni vedel, kaj bo z njegovo službo. In vse te stvari seveda vplivajo tudi na otroke v družinah. Absolutno! Otroci so bili doma, saj družine so bile zaprte hermetično v stanovanja, nekateri tudi v zelo mala stanovanja ‒ marsikateri otrok nima niti svoje sobe. In te stiske tudi staršev so doživljali otroci še toliko bolj. Zato moramo temu posvetiti res takoj, zdaj ogromno pozornosti. Četrtič – kaj je potrebno storiti za naprej? Povečati je potrebno število strokovnjakov na področju duševnega zdravja: psihiatrov, pedopsihiatrov, kliničnih psihologov, psihologov ter seveda preverjenih psihoterapevtov tako v zdravstvu, šolstvu in tudi drugje. Ker, in s tem se vsi strinjamo tukaj, da je to potrebno narediti, so čakalne dobe in dostopnost do potrebne strokovne pomoči absolutno predolge. Če nekatera, ne raziskave, konkretna dejstva kažejo, da se po šest mesecev čaka na nujno psihosocialno pomoč, potem veste, da stvari nekje niso najboljše urejene in seveda jih je potrebno spremeniti in potrebno jih je spremeniti takoj, zdaj, zato tudi ta seja, zato tudi ta razprava. Petič, da tako rečem, kaj je potrebno narediti takoj. Dostopnost do pomoči vsem mladim in pa njihovim družinam je potrebno zagotoviti takoj. Šole so podporno okolje, vsi svetovalni delavci po šolah in ne samo svetovalni delavci, tudi vse osebje pravzaprav, saj tudi drugo strokovno osebje v šolah, kuharice, čistilke, vsi ti imajo stik z otroci, z njimi se pogovarjajo in tudi na nek način so njihovo podporno okolje in tudi njim je potrebno dati pomoč in jih poslušati. Kakšen je bil ta vpliv epidemije na duševno zdravje, kaj se je pravzaprav zgodilo? Definitivno je za otoke in mladostnike bila največja težava to, da so se zaprle izobraževalne ustanove in s tem so otroci izgubili pomemben vir pomoči in pa podpore. Prišlo je do pomanjkanja vključevanja v vrstniške skupine, učenje, igro. Te izobraževalne ustanove so prostor socialne aktivnosti, interakcije tudi oblikovanje vseh vidikov samopodobe, učenje veščin, soočenja z različnimi življenjskimi okoliščinami in težavami. Tekom izobraževanja otroci vzpostavljajo, vzdržujejo medosebne odnose, razvijajo socialno identiteto in občutek pripadnosti, opazujejo, posnemajo tudi standarde vedenja, kot jih izražajo drugi. Vse te stvari so tiste, ki jih v času zaprtja šol otroci niso imeli. Ni bilo na voljo te strokovne pomoči, zato so se znašli v stiskah, dostikrat imajo, sploh mladostniki, kakšne dileme, bi se radi s kom pogovorili, pač se ne morejo pogovoriti s starši, in to postorijo v šolah učitelji, razredniki, to postorijo v šolah tudi strokovni sodelavci in tega ni bilo. Tudi različni pogoji izobraževanja na daljavo so bili tisti, ki odražajo tudi stiske. Nekateri otroci, se spomnim, ko sem govorila z učitelji, niso bili odzivni po 14 dni, tri tedne, dokler ni učiteljica poklicala in vprašala kaj je narobe, kaj se dogaja in potem so ugotovili, da nimajo interneta, ali pa so ugotovili, da nimajo računalnika in tako dalje. Ne bom tega vsega ponavljala, ker je bilo o tem že ogromno povedanega. Se mi pa zdi pomembno, da ta oris naredimo, da razumemo, zakaj je tako pomembno, da se zavedamo, kakšno škodo je to zaprtje izobraževalnih ustanov naredilo učencem, mladim. Nepredvidljivi ukrepi, ki so se dogajali. Nekaj časa je bila šola odprta, potem zaprta, potem so bili na 14 dni, potem vsi tisti modeli [[...]]Razumem, mislim lahko razumem, da ste pač reagirali tako, kot ste reagirali na ministrstvu, predvsem za šolstvo, ne razumem pa, zakaj niste takrat marsikdaj tudi slišali dobronamernih naših predlogov. Ampak okej. Ta negotovost, ki se je pojavljala vsak dan, je spravljala v stisko pravzaprav vse: tako otroke kot starše in, kot rečeno, tudi učitelje, na katere dostikrat pozabimo. Tudi sprememba družinske rutine, ki se je zgodila v družinah, je bila tista, ki je vplivala na stiske. Recimo, več časa so otroci preživeli na družbenih omrežij, začelo se je res to igranje iger, a saj imamo vsi verjetno doma – tisti, ki ima otroke približno toliko stare, v osnovnih šolah, najstnike, vsaj jaz sem doma to opazila ‒ smo videli, da ja, saj se je tisto, kar je bilo potrebno, na hitro naredi v 10, 15, 20 minutah pa tudi učitelja se še posluša, ampak kakor je bilo pa konec tistega zooma, pa takoj grem na igrice. Jaz imam pač toliko stare otroke doma, da je to pri nas bilo zelo aktualno. Te težave s to organizacijo šolskega dela, tudi z organizacijo dneva, tudi spremenjen čas spanja, čas za šolo pa čas prostega časa, to so vse spremembe družinske rutine, ki so zelo vplivale. Potem ko smo si mislili, v redu, sedaj je pač šola na daljavo, bodo pa šli vsaj ven na igrišče pa bodo tam vsaj tisti, ki so bili navajeni nekega športa – moja dva, recimo, štirikrat na teden to počneta – bodo pa vse to lahko storili. Ne, ampak še to se je zaprlo; zaprla so se igrišča, dali so se tisti trakovi okrog in otroci niti na fuzbal niso smeli. Sedaj, ko to človek nazaj vse gleda – joj; ampak to so vse bili ukrepi, ki so se zgodili zaradi tega, ker se je nekdo na vlada tako odločil. In to so bili tudi ukrepi, ki so bili nepravilni, če želimo to priznati ali ne. Potem je zaradi vseh teh odlokov, za katere se je potem tudi izkazalo za kar nekaj, da so bili nezakoniti, seveda povečalo osamljenost. Samoizolacija je seveda prebudila občutke osamljenosti, zapuščenosti, tudi ranljivosti in pesimizma, saj nenazadnje smo ljudje socialna bitja, ki potrebujemo bližino drugega. Seveda ne vsi v enaki meri, pa kljub temu. In to neobiskovanje šol, vrtcev tudi ne, in potem vseh teh obštudijskih, prostočasnih dejavnosti, ki je omejilo gibanje in druženje z vrstniki. V končni fazi omejilo druženje z razširjeno družino, z družinskimi prijatelji. Če se spomnite, če smo hoteli iti v drugo občino, smo morali imeti potrdilo. Vse to je samo poglabljalo vse te duševne stiske. Potem se je marsikje zgodilo tudi družinsko nasilje. Namreč, s pandemijo je po vsem svetu pravzaprav narastlo nasilje v družinah in predvsem nasilje nad ženskami in dekleti, kar je še posebej za mene kot žensko težko spoznanje. Seveda so bili vzroki marsikje že povedani. Po podatkih policije so v letu 2020 obravnavali skoraj tisoč 500 primerov kaznivih dejanj nasilje v družini, kar je bilo 10 odstotkov več kot leto prej. Tudi na to ne smemo pozabiti, da je tudi to nasilje v družini seveda vplivalo na otroke tako ali drugače. Družbena omrežja, za katere vemo, da so postala strup – v navednicah – in izkazalo se je, da ima ta izpostavljenost družbenem omrežjem močan negativni vpliv na počutje tudi v času pandemije. Tisti, ki so bili več časa na teh družbenih omrežjih, mladostniki so sedaj več ali manj na tem TikToku, so pogosteje občutili strah, jezo, občutek nemoči, tesnobo in depresijo. Tam, na teh raznih omrežjih, je bila tudi dostikrat tema ta pandemija pa ta virus pa vse to so prebrali pa gledali so razne tiskovne in tako dalje. To je samo poglabljalo, poglabljalo, poglabljalo vse njihove težave. Potem seveda stanje v Sloveniji, ki je alarmantno, o poizkusih samomorov, ki so se za 30 procentov povečali med mladimi, ne bom več govorila. V Sloveniji so bile aprila maja 2021 zasedene tudi vse postelje v pedopsihiatričnih oddelkih, izvajali so se samo tisti urgentni pregledi, sprejemali pa so le še tiste otroke in mladostnike, ki so si hoteli vzeti življenje. Torej, tu se potem je res pokazal ta manko tega strokovnega kadra, ki bi lahko pomagal otrokom takoj. Tudi od decembra 2020 do maja 2021 se je število ambulantnih obravnav vsak mesec povečalo za cirka 15 procentov. Vrhu pa je bil dosežen maja 2021, ko so v primerjavi z obdobjem pred epidemijo, imeli za 200- do 300-procentni porast pritoka bolnikov v ambulantno in bolnišnično obravnavo. To so ti alarmantni podatki, s katerimi seveda se je takoj potrebno z njimi ukvarjati. Presenetljiva je tudi ta povprečna starost hospitaliziranih otrok z duševnimi motnjami, ki je bila spomladi 2021 15 let. Povprečna starost otroka, ki je bil hospitaliziran, je bila 15 let in mi vemo, da so v tistem času seveda mladostniki najbolj občutljivi, izpolniti morajo veliko svojih razvojnih nalog, ki jim seveda sicer tudi v tej adolescenci niso najbolj kos. In potem v razmerah epidemije je to reševanje teh svojih notranjih stisk, ki jih imajo že adolescenti kot takšni, seveda še toliko težje. Ključno za poslabšanje duševnega zdravja v tem času, tudi zaprtje šol in zaprtje teh igrišč, kot sem že prej rekla, je bilo to zmanjšanje gibanja in omejevanja druženja in vse to je seveda pripeljalo do depresije, tesnobe in vsega tistega, kar smo že povedali. Mogoče bi še tukaj samo par podatkov – ker mi bo drugače zmanjkalo časa –, kar se tiče čakalnih dob pri pedopsihiatrih. Čakalna doba za prvo obravnavo pri pedopsihiatru, odvisno sicer od stopnje nujnosti, je več mesecev, od 4 do 6 mesecev. Čakalne dobe. Tudi pri kliničnem psihologu je potrebno na prvi pregled čakati dve leti, odvisno sicer od stopnje nujnosti, a z zelo hitro zdravstveno napotnico v štirinajstih dnevih oziroma treh tednih praktično ni mogoče priti do kliničnega psihologa. In to so podatki, ki nas morajo skrbeti. Prepričana sem, da mi bosta zdaj oba ministra povedala marsikatero rešitev, ki so jo našli tudi v tem času, in si želim, da se tega zavedamo in da o tem danes res naredimo poglobljeno razpravo. Hvala.
Hvala lepa. Predno nadaljujemo z razpravo poslancev, je želela besedo gospa ministrica. Izvolite.
Najlepša hvala. Spoštovane poslanke in poslanci! Samo nadaljevanje še tega, kar je minister tudi na uvodnem stališču predstavil, še z zornega kota tega, kar smo kot neposredni odziv na spopadanje s posledicami covid obdobja aktivirali tudi na resornem Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport. Pri tem bi želela še enkrat posebej izpostaviti, da pravzaprav je bilo v tistih najbolj težkih obdobjih spopadanja s koronavirusom naše glavno vodilo iskanje tistega prostora, ki bo zagotavljal najbolj optimalno osvajanje zdravja v seveda za zdravje varnem okolju. In da so se ta obdobja spreminjala, spreminjala so se v končni fazi tudi zaradi tega, ker se je znanje in pa odziv na sam spopad z virusom covid skozi čas tudi krepil. Imeli smo potem tudi tiste prave odgovore, kot so bili predvsem poleg preventivnih odzivov in skrbi za lastno samozaščito in v tej povezavi tudi zaščito drugih pred možnostjo okužb; potem tudi cepivo, seveda še pred tem testiranja in nato tudi samotestiranja. Vse to nam je omogočilo stanje, v katerem smo danes, ko je virus še vedno z nami, ko še vedno sobivamo z njim, vendar pa zaradi naših odzivov je v neki šibkejši pojavnosti. Ta nam omogoča po eni strani to, da nimamo več takšne obremenitve na zdravstveni sistem, kot smo imeli na začetku, in hkrati s tem seveda nam tudi omogoča, da z znanjem in izkušnjami, ki smo si jih pridobili, lahko tudi varno hodimo v prostore vrtcev, šol, tudi fakultet na način, kot to velja danes in kot smo si ga – verjamem, da vsi skupaj – tudi želeli: zopet brez mask, ampak z nekim odgovornim odnosom. Zdaj pa mogoče samo še en širši pogled na problematiko psihosocialnih problemov in stisk v šolah. Šola je vedno pravzaprav bila ne samo sedaj, ampak ves čas, prostor, ki je praviloma že sam po sebi predstavljal neko stisko. To nam, če gledamo podatke skozi čas nazaj, kaže predvsem zanimivo leto 2019, ko je bil ta porast stisk, ki so jih zaznavali otroci obeh spolov v povezavi s šolskim prostorom, izjemno visok, pa je potem v letu 2020 in pa 2021 tudi bistveno padel kljub tem covid razmeram. Tukaj je zanesljivo izziv za pristojno stroko, da bo ugotovila, kaj se je v tistem obdobju v resnici dogajalo. Se pravi, šola je po eni strani v tistih obdobjih pred covidom zanesljivo prostor, ki je povzročal stisko sam po sebi, covid je pa ravno obrnil ploščo. Pravzaprav pa je pokazal, da je šola hkrati lahko tudi prostor, ki blaži psihosocialne stiske. Zdaj tudi oprostite, ker mogoče še vedno zelo čustveno pristopam glede teh razmer v Ukrajini, kar sem tudi sama osebno videla, kaj se dogaja z ukrajinskimi šoloobveznimi otroki, ki so tule pri nas, je več kot dejstvo, vidno tudi laiku na očeh, da je šola, da so vrtci prostori, ki bodo blažili te psihosocialne stiske, ki si jih ne moremo niti zamisliti, ki jih težko pravzaprav sploh dojemamo, da se lahko v posamezniku pojavijo. Pa se. V tej luči želim tudi generalno oziroma malo splošno reči: veste, teh psihosocialnih stisk je zelo veliko, so različnih tipov in jih aktivirajo različne situacije. Mi, recimo, tudi že ves čas v tej povezavi beležimo številne stiske, ki se kažejo skozi nasilje, različne vrste in različne oblike nasilja v šolskem prostoru. In na vse to je seveda potrebno biti pozoren. Ko smo bili pozorni na te psihosocialne stiske neposredno v povezavi s covidom ‒ to je tisto, kar je osrednja tema današnjega pogovora – in tudi ena od stisk in situacijskih stisk, na katero se moramo odzvati tudi v izobraževalnem prostoru, smo aktivirali nize tako programskih kot kadrovskih in tudi neposredno finančnih ukrepov, zato da bomo te stiske v povezavi s covidom ali pa kot posledica obdobja covid v izobraževanju lahko blažili. Ko smo to aktivirali, smo se seveda zgledovali po tistih najboljših praksah, strokovnih zgledih, ki so nam jih predstavljali tudi kolegi iz tujine tako na ravni Evropske unije kot tudi v teh širših mednarodnih strokovnih krogih, kot so predvsem Unesco, kot je Svetovna zdravstvena organizacija, Svet Evrope. Vsemu temu smo sledili, prav tako tudi njihovim raziskavam, njihovim podatkom, ki – mimogrede – kažejo, da se v primerjavi z drugimi državami v tem covidnem času in zaradi covid časa neka bistvena psihosocialna stiska pri slovenskih otrocih ni zgodila. Sedaj pa, če mi dovolite, da samo povzamem tiste ključne ukrepe, ki smo jih neposredno zaradi spopadanja z virusom in v povezavi s psihosocialnimi stiskami otrok v šolah aktivirali na resornem ministrstvu in v dobrem in tesnem sodelovanju tudi z resornim Ministrstvom za zdravje in NIJZ. Tisto, kar smo naredili najprej, je, da smo aktivirali številne preventivno-kurativne ukrepe, ki jih zagotavljajo šolske svetovalne službe. V tej povezavi smo potem tudi dodelili, kot smo, mislim da, tudi že slišali v enem od stališč, 185 dodatnih delovnih mest svetovalnih delavcev v osnovnih šolah in tudi potem naprej v srednjih šolah. Tam se je število srednješolskih svetovalnih delavcev v primerjavi s prejšnjim, to se pravi pred covidnim obdobjem, povišalo za okoli 29 procentov. Se pravi, 29 procentov več svetovalnih delavcev imamo sedaj lahko zaposlenih v srednjih šolah. Spremenili smo tudi veljavni Pravilnik o normativnih in standardih v tej povezavi, tako da smo nekako sedaj dodatno financirali in financiramo 49 svetovalnih delavcev več kot v preteklem letu, kar v finančnem smislu pomeni za skoraj 2 milijona evrov več finančne podpore za te namene. Prav tako smo z namenom, da se delo svetovalnih delavcev olajša ali pa, recimo temu, razbremeni administrativnih postopkov in administrativnega dela, elektronizirali celotne tiste njihove ključne delovne naloge. Predvsem tiste, ki so povezane s tem obsežnim vpisnim procesom v srednje šole, v dijaške domove. Tako smo tudi tu nekako posredno želeli dati eno pomoč. Potem smo prenovili programske smernice za svetovalno službo, tako da smo tudi v letnem delovnem načrtu Zavoda Republike Slovenije za šolstvo za letošnje leto umestili posebno nalogo prenovo programskih smernic za svetovalne službe v vrtcih, osnovnih šolah, srednjih šolah, ki se niso spreminjale od sprejetja na Strokovnem svetu za splošno izobraževanje iz leta 1999. Tako nekako tudi tule postavljamo nove smernice, konceptualno, sodobno zasnovane, ki sledijo družbenim spremembam in predvsem narekujejo temeljit strokoven pregled posodobitev v skladu z novejšimi znanji, izkušnjami, vsekakor pomembnem delu tudi tega obdobja. Potem številna dodatna usposabljanja so bila razpisana tudi v letošnjem katalogu usposabljanj, tako imenovanem KATIS katalogu, lahko najdete 19 različnih programov dodatnih usposabljanj strokovnih delavcev na temo duševnega zdravja. To z drugimi besedami pomeni skoraj 400 izobraževalnih ur, preko 700 predvidenih udeležencev za te programe. V okviru širše teme socialno-čustvenih kompetenc pa je v trenutni ponudbi usposabljanja KATIS kar 264 programov oziroma programov, razpisanih za okoli 10 tisoč udeležencev. Potem smo razpisali tudi poseben ciljno – raziskovalni projekt z naslovom Spremljanje in izboljšanje individualne pomoči učencem v covidnih in postcovidnih razmerah ‒ področje anksioznosti, premagovanja občutka tesnobe. Cilj tega projekta je razviti model merjenja anksioznosti učencev ob izvajanju aktivnosti, pri katerih doživljajo povečano anksioznost, z namenom, da se jim prilagaja aktivnosti in nudi individualno pomoč, ki takšne tesnobne občutke zmanjšuje. Povedala sem tudi že, da smo tesneje vzpostavili stik z NIJZ in drugimi strokovnimi skupinami. Na tem področju smo aktivni soustvarjalci Akcijskega načrta Resolucije o nacionalnem programu duševnega zdravja. Sodelujemo v ključnih interdisciplinarnih delovnih skupinah, preko katerih razvijamo ideje in oblikujemo rešitve, ki bi zapolnile vrzeli med šolskim prostorom in zdravstvenim sektorjem, ko pride do stanj, ki jih šolska svetovalna služba ne zmore več reševati. Vemo pa, da so tudi tu omejitve, čakalne dobe so dolge, razpoložljivost kadra ima tudi svoje omejitve. Tako je to nek proces, ki mu bomo morali v prihodnje še veliko pozornosti namenjati, vključno s samim izobraževanjem tega kadra. Dovolite mi, da navedem še nekaj ključnih aktivnosti Zavoda Republike Slovenije za šolstvo na področju krepitve duševnega zdravja otrok in mladostnikov; se pravi, teh pedagoških strokovnih usmeritev in podlag. Na zavodu potekajo večletne aktivnosti, ki se v okviru širše tematike varnega in spodbudnega učnega okolja ‒ VSUO ukvarjajo tudi z vsebinami duševnega zdravja otrok in mladostnikov, pa tudi strokovnih delavcev v vzgoji in izobraževanju, in se izvaja na več načinov. Posebno nalogo smo na ministrstvu naročili zavodu v šolskem letu 2020/2021 in tu je sodelovalo 60 šol s 350 udeleženci, ki so se usposabljali s pomočjo štirih kompletov webinarnega gradiva in bili usposobljeni v delavnicah. Poudarek je bil tu na usposabljanju učiteljev za psihosocialne teme, njihovem preizkušanju v razredu oziroma z učenci in prenosom na kolektiv za sistematično izvajanje na ravni šole kot sistema. Naloga se nadaljuje tudi v letošnjem šolskem letu, ima naslov Priprava in implementacija šolskih modelov in strategij varnega in spodbudnega učnega okolja in v njej je še širša udeležba tako šol kot tudi gradiva oziroma modulov, ki so na izbiro v tem procesu, pri tej aktivnosti. Prav tako smo na ministrstvu Zavodu za šolstvo naročili posebno nalogo z naslovom Prenova, dopolnitev dokumentov programske smernice ‒ svetovalna služba v vrtcu, osnovni in srednji šoli. Kot rečeno, tu je glavna naloga ta, da se osveži in da se predvsem na sodobne temelje postavi tovrstne smernice, da se najde načine, kako se povezovati s potrebami in interesi ter znanji tudi zunanjih skupin pri iskanju teh rešitev in pomoči. Se pravi, po eni strani, kako pristopiti do otroka, do učenca, dijaka, sodelovati s starši, z vodstvi zavodov, strokovnim kadrom, drugimi zunanjimi strokovnimi institucijami, ki so nujno potrebne pri opravljanju tovrstnega dela. Tu govorimo o centrih za duševno zdravje otrok in mladostnikov, centrih za socialno delo, centrih za zgodnjo obravnavo otrok in mladostnikov s čustvenimi in vedenjskimi težavami, s svetovalnimi centri. Kot rečeno, gre tu za res obširen dokument, za katerega pričakujemo, da bo pripravljen do konca letošnjega leta. KATIS seminarje sem že omenila. Mogoče samo informacija, da zelo aktivno in intenzivno potekajo tudi v veliko večjem interesu in odzivu kot v primerjavi s preteklimi leti. V letu 2022 je bil narejen tudi javno dostopen video paket za samostojno usposabljanje posameznikov kot šolskih timov in kolektivov, trije video paketi naslavljajo čustveno pismenost in pa duševno zdravje. Stalno deluje spletna učilnica, v kateri so ves čas aktivni udeleženci, okoli 400 teh je, predstavniki šolskih timov, ki potem mrežijo znanja naprej po šolah. Gradiva v tej povezavi so namenjena šolam, šolskimi timom, učiteljem, ravnateljem: videi, priročniki, snopiči Vključujoča šola, to je nek poseben zvezek, namenjen čustvenemu in socialnemu opismenjevanju. Potem je Zavod za šolstvo v letu 2020/2021 že pripravil priporočila za vrtce in šole, v katerih so strokovne delavce posebej naslavljali s področjem duševnega zdravja, z vidika varnega spodbudnega učnega okolja, delo območnih enot samega zavoda, strokovna srečanja z ravnatelji, ker je bil del programa namenjen prav podpori kolektivom, iskanju rešitev, predlogov za področja z vidika varnega spodbudnega okolja. V okviru izdajanja publikacij Zavoda za šolstvo revija Vzgoja in izobraževanje ter Šolsko svetovalno delo s številnimi članki, aktualnimi z vsebinami o duševnem zdravju in tudi zunanja, kot že omenjeno, tesna aktivnost in pa sodelovanje z drugimi, tudi prav tako enako pristojnimi strokovnimi društvi in pa skupinami. Toliko mogoče o teh zelo konkretnih poimenskih aktivnostih, ki tečejo ta trenutek in, kot rečeno, res neposredno zaradi naslavljanja teh covid stisk v povezavi z duševnim stanjem. Mogoče še v finančnem smislu indeks povečanja finančne podpore za izdatke, povezane z duševnim zdravjem, zdravim in spodbudnim učnim okoljem, se je na našem ministrstvu v primerjavi z letom 2019 povečal za 113 točk. To pomeni, da smo tudi v tem finančnem smislu vsekakor pozorni, to je zanesljivo del procesa, na katerega bo potrebno biti tudi v prihodnje močno močno pozoren. Hkrati pa se res zavedati te različne kompleksnosti vzrokov, razlogov in tudi različnih oblik, ki ta stanja aktivirajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima gospod Željko Cigler. Za njim se pripravi gospod Boštjan Koražija. Izvolite.
Predsedujoča, hvala lepa. Spoštovana gospa ministrica, gospod minister, kolegice in kolegi poslanci! Ta tema je za mene številka ena, o kateri moramo govoriti; tema, ki je bolj pomembna, gre za življenje, gre za otroke, za duševno zdravje otrok, ki je bilo že pred covid krizo zelo odprto in slabo poskrbljeno za njega, na to se je opozarjalo. Med covidom se je skrb za duševno zdravje otrok in mladostnikov praktično ustavila. Danes pa bom kot levičar rekel: bog pomagaj! Kdo se s tem ukvarja, lepe besede so zdaj tekle, opozoril je bilo v Državnem zboru ne vem koliko. Rekel bi samo, da je Stranka modernega centra v prejšnjem mandatu ‒ tudi ministrica je bila članica te stranke ‒ pod vodstvom dr. Murglove pripravila določene spremembe zakona, ki bi na tem področju stanje izboljšale. Pa to ni samo šolsko področje, tudi zdravstveno, socialno, široko. Ampak gre za otroke v Sloveniji. Varuhinja in varuh opozarjata ‒ ne sliši se. Nujna seja odbora za izobraževanje je bila v Državnem zboru nedolgo tega, bom rekel. Lista Marjana Šarca jo je sklicala, Aljaž Kovačič je fino pripravil uvod, ampak stvari se od takrat niso spremenile nič ‒ šle so nazaj. Spoštovana gospa ministrica, gospod minister, to je odgovornost tudi vaša, odgovornost te vlade. Čeprav, bom rekel, da stanje v preteklih vladah, ki so bile pred to sedanjo vlado, je bilo tudi slabo in se ni slišalo. Osebno to sem že velikokrat v tem državnem zboru povedal, štiriletno mandatno obdobje se pa zdaj končuje, in sem veliko delal na tem področju, kljub argumentom, pozivom staršev, šol, stroke se stvar ni spremenila nič. Imamo denar za ceste, imamo denar za orožje, imamo denar za gospodarsko infrastrukturo, gradile se bodo tudi potrebne zdravstvene ustanove – zakaj neposredno ne pomagamo in izvršujemo zakonskih obveznosti, ustavnih obveznosti do otrok in mladostnikov, ki imajo duševne težave? Še posebej zato, ker je dobrih praks pred nami zelo veliko in potrjeno je, da pravilna pomoč ‒ in v Republiki Sloveniji se to lahko zagotovi ‒, da rezultate, vpliva na izboljšanje v mnogih primerih; lahko bi rekel celo večinski. Po izkušnjah, ki jih imam, ko sem delal na lokalni skupnosti s tovrstnimi otroki v šolah in v vrtcih ‒ delal sem pač kot upravni delavec na občini. Zakaj se v to ne investira? Gospe ministrici bi rekel, ko je prejle govorila, kako se pomaga otrokom zdajle in skrbi zlasti za njihovo duševno zdravje, ko pridejo otroci iz Ukrajine. Treba je pomagati vsakemu otroku, pa naj bo iz Ukrajine, naj bo rusko govoreči iz Donetska, Luganska, Afganistana, Sirije, romski otrok. To so otroci. Do tistih pa, ki so državljani Republike Slovenije, ima pa ta država, ta parlament, še posebej pa Vlada, posebej nalogo in obveznost, da skrbi za to, da se njihove zakonske pravice uresničujejo. Jaz sem že večkrat tukaj povedal, da se pri izvajanju odločb o usmeritvi kršijo, ne izvajajo, pravice, ki so vredne, če bi jih izvedli za 600, 700 otrok, ki imajo spremljevalca, okoli 11 tisoč otrok s posebnimi potrebami na slovenskih osnovnih šolah in v vrtcih ‒ gre za praktično nekaj milijonov evrov denarja. Na drugih področjih, ki sem jih pa prej omenil, pa ne bom rekel, da so nepomembna, grejo pa stotine milijonov [[tlesk s prsti]] takole, ko gre za človeka, ko gre za otroka v Republiki Sloveniji, socialni državi, se denar ne najde. Če je bilo, kot sem že prej rekel, pred covidom stanje na tem področju alarmantno, me prav zanima, o čem je prejle ministrica gospa Kustec govorila, ko je povedala, koliko je vlada namenila dodatnega denarja za svetovalne delavce na srednjih šolah – 29 procentov. Včeraj sem bil na otvoritvi prizidka k Osnovni šoli Hudinja v Celju – hvala lepa, da je vlada, da je ministrstvo tukaj pristopilo zraven. Te investicije so pomembne in se zdajle odvijajo državi, ampak mene so tam predstavniki šol in ravnatelji vprašali: Zakaj se ne sliši, zakaj se ne ukrepa? In stvari, ki so zapisane v zakonih ali pa v strategijah bodisi ministrstva za šolstvo, ali izobraževanje, ali delo, družino in socialne zadeve – zakaj se tam ne stopi aktivno k krepitvi duševnega zdravja otrok in mladostnikov? Ker ko se tega ne naredi – in se ve, kakšne bodo posledice oziroma pozitivni učinki se lahko dosežejo – se dela ogromna škoda otrokom, nepopravljiva, družinam. Predvsem pa se delajo zelo visoki stroški naprej zdravstvenemu, socialnemu sistemu, ker na ta način ta država, bom rekel, ker ne ukrepa, namerno proizvaja duševne invalide. Kdo je dal to pristojnost ministrom in vladi, ki so prisegli, da bodo delali v korist blagostanja Republike Slovenije, še posebej otrok? Glejte, ko so se za časa hude covid krize zaprle šole, takrat so otroci, in na to je Ustavno sodišče nas opozorilo, da smo reagirali. Državni zbor ni bil dovolj, da bi vplival na drugačno ravnanje vlade, Ustavno sodišče je opozorilo, da otrokom s posebnimi potrebami šole ne dajejo samo izobraževanja, ki se na daljavo lahko do neke mere pač izvaja, čeprav v prvi triadi ne vem kako, ampak tisti, ki imajo posebne potrebe, na šolah dobijo terapijo, pomoč pri premagovanju svojih razvojnih težav bodisi čustveno-vedenjskih motenj, avtizma ali karkoli drugega. Takrat se je za tovrstne otroke praktično kakršnakoli pomoč sistema, ki bi mogla biti najprej s strani javnega zdravstvenega sistema izvajana, ustavila. Oprostite, zaprte so bile šole, zaprti so bili in so še vedno zaprti so zdravstveni domovi! To je pomemben sistem javnega zdravstva v Republiki Sloveniji, kamor spadajo predšolske in šolska ambulante, kamor spadajo pediatri in vsi ostali strokovnjaki, ki pomagajo otrokom s posebnimi potrebami. Šole se, po tem kar so še meni včeraj – in poznam te stvari, številke pa lahko pogledamo, koliko otrok, kako številke otrok s posebnimi potrebami naraščajo, še posebej tudi tistih, ki imajo z odločbami o usmeritvi dodeljene spremljevalce in jih ta država, spremljevalcev, ne zagotavlja. Tega mi v štiriletnem mandatu, kar je tukaj, pa ni samo ena vlada bila, do sedaj še nobeden minister ali ministrica ni uspel pojasniti, zakaj se tukaj kršijo pravice otrok iz odločb o usmeritvi. In rekel bi tole, ko sem rekel, da so bili zdravstveni domovi zaprti. Poglejte, že pred covidom so bili, jaz rečem, pedopsihiatrični oddelki na šolskih klinikah, nedostopni. Svetovalni centri za otroke, mladostnike in starše, ki dajejo terapijo otrokom in družinam staršev otrok s posebnimi potrebami, so organizirani zaradi tega, ker sta jih Mestna občina Ljubljana ustanovila pa Mestna občina Maribor, nekaj malega se dela tudi s temi otroci na Obali, potem je pa konec. Kdo skrbi, kdo zagotavlja potrebno terapijo otrokom s posebnimi potrebami, z duševnimi motnjami in težavami po ostalih delih države? Kako se utemeljuje ta diskriminacija? To je diskriminacija. Če živiš v Prekmurju, ali pa v Celju na primer, ali pa na Koroškem, ali pa, kaj jaz vem, na Gorenjskem, tovrstne pomoči otrok ne bo dobil. Če si v Ljubljani, Mariboru ali pa na Obali – malce slabše –, jo boš pa dobil! Kako se lahko to spregleduje?! Super, gospod minister, da smo sprejeli program, da bomo zgradili nujno dodatno potrebno in nadomestili dotrajano zdravstveno infrastrukturo, to je zgradbe in tako naprej. Ampak poglejte, treba je zagotoviti sedaj in tudi v prihodnje, ampak zdajle je ta potreba še ogromna in naraščajoča po pomoči za vzdrževanje in zagotavljanje duševnega zdravja otrok in mladostnikov. Številke iz statistike Ministrstva za šolstvo pa same govore, koliko je teh otrok. In čez nebroj vprašanj tako prej ministru Pikalu kot sedaj gospe Kustec, sem to zadevo odpiral, tudi vam mislim, da gospod minister kdaj posredno, ampak konkretnega odgovora ni bilo. In tisto kar je prej gospa Kustec govorila, koliko so se popravili, koliko se je popravil položaj otrok s posebnimi potrebami, s povečanjem svetovalnih delavcev in ne vem kakšnimi še drugimi ukrepi – jaz trdim: oprostite, to ni res! Položaj otrok s posebnimi potrebami je kvečjemu še slabši. Sramota za vlade, ki to dopuščajo, sramota za ta državni zbor, ki ni bil sposoben spremeniti odnosa do otrok, do otrok s posebnimi potrebami, zagotoviti in okrepiti duševnega zdravja otrok in mladostnikov. In sramota je to za Republiko Slovenijo, da dovoli, da se otrokove pravice tako grobo kršijo, kljub temu da vidimo neposredno te posledice, gremo mimo tega. Mimo tega! Tako pričakujem oziroma želim si, upanje umre zadnje, govorim pa o otrocih, da bo v prihodnjih mesecih oziroma letu ali dveh se to stanje v državi spremenilo. Ker eno je, kako mi prenašamo tole stanje v državi, pa mednarodno stanje sedaj, kar se tiče v Evropi in širom po svetu. Kako pa to doživljajo otroci? Kako predelujejo njihova čustva vsa ta dogajanja okoli njih? Ali bomo spremenili odnos do otrok s posebnimi potrebami? Ali bomo postavili otroka na prvo mesto? Pa ne tako samo, da mu bomo šolo, vrtec zgradili, kar smo sedaj začeli delati, ampak da bomo poskrbeli tudi za to, da bo imel v tem vrtcu, v šoli notri ljudi, ki mu bodo prisluhnili, ki mu bodo pomagali, ki se bodo z njim lahko ukvarjali individualno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji razpravljavec je gospod Boštjan Koražija, za njim se pripravi gospa Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovana predsedujoča, hvala za besedo. Kolega Cigler je prej zelo dobro in lepo povedal, da je bistvo, da smo v času oziroma živimo v času, kjer bo potrebno bolj konkretno vlagati v kadre, se pravi v ljudi, v tem primeru tudi v kadre, ki bodo poskrbeli za duševno zdravje vaših in naših otrok. Sem tudi že enkrat spraševal v zvezi z ustnim vprašanjem glede zaposlitev novih kliničnih psihologov in psihiatrov, pa me samo zanima, ker je prej gospa ministrica govorila o nekih novih 186 zapolnitvah, če sem prav razumel, ampak je rekla »lahko«. Zakaj to ni obvezno – da se »mora«? Se pravi, ali so to bili samo razpisi ali so bile dejansko tudi nove zaposlitve. V bistvu bi prosil, če mi potem tudi odgovori, da razčistimo glede teh zaposlitev novih socialnih delavk in delavcev. Dejansko je res, da so se v tem času izredni izkazale te nevladne organizacije, ki so v bistvu pokrivali ta del, ki ga potem ni več zmogel zdravstveni sistem oziroma medicina, da so pomagali na vseh vogalih, kjer je bilo mogoče, da so tudi blažili te stiske mladostnikov in otrok. Dejansko je res zaskrbljujoče, kako so se povečali odstotki, recimo, teh klicev sploh na ta Tom telefon, ki je dejansko že 30 let v bistvu tisti, ki prisluhne, ki posluša in pomaga mladostnikom in otrokom. Informacije, ki smo jih dobili oziroma ki so tudi dostopne javno, so res zaskrbljujoče. Se pravi, 72 odstotkov več je bilo klicev mladostnikov, ki so razmišljali oziroma ki razmišljajo ali grozijo celo s samomorom. To je eno dejstvo, s katerim se bo treba tudi javno soočiti. Prihajam iz regije, kjer je že bilo prej precej oziroma smo bili na prvem mestu v Sloveniji po številu poskusov samomorov in v tem primeru smo res, žal, spet pristali pravzaprav prav zaradi te socialne izolacije in že prej ostalih težav, ki so se nabirale, spet na prvem mestu, žal, po teh poskusih tudi med mladostniki. Ja, čisto iskreno povedano moramo si tudi priznati, korona nas je presenetila, tudi ta vojna, ki se sedaj dogaja – žal se je zgodila. Ja, vse to je tudi bilo večkrat omenjeno na prejšnjih sejah, da smo od ministrice Kustec v bistvu pričakovali več; nekaj inkluzije v smislu tega, da bo kar sama pristopila k nekim problemom, ki so se ji kar nakopičili v smislu teh težav otrok oziroma mladostnikov. Pustimo sedaj te tehnične stvari, ki so bili zoom in šola na daljavo, ampak v resnici otroci niso imeli možnosti, da bi dostopali do strokovnjakov, ki bi jim lahko tako ali drugače pomagali v smislu teh stisk: depresij, duševnega zdravja. Dostikrat smo imeli občutek, kot da ni bilo [[…]]Oziroma tudi otroci in tudi učitelji so imeli občutek in tudi starši so tudi jasno povedali in pokazali, da so si želeli več njene pomoči, da bi lahko tudi bolj in boljše pomagali svojim otrokom in mladostnikom, ki pa so žal poleg starostnikov res, žal, bili oziroma še vedno so glavne oziroma tiste največje žrtve te pandemije koronavirusa v Sloveniji. Kot rečeno, zanima me res, kako je zdaj s temi zaposlitvami novih socialnih [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Čas se vam je iztekel. Naslednja razpravljavka je gospa Maša Kociper, za njo se pripravi mag. Branislav Rajić. Izvolite.
Hvala in lep pozdrav vsem v dvorani! Na začetku lahko z žalostjo ugotovim, da ta tema, kateri je namenjen današnji dan oziroma današnji popoldan, naših koalicijskih kolegov prav nič ne zanima. Že tako nas v dvorani ni veliko, ampak iz koalicije pa mislim, da ni čisto čisto nikogar in to je res žalostno. Tudi ministrice trenutno ni, no, ampak to razumem, da je treba tudi kdaj ven. Kakorkoli, v tem kratkem času, ki ga imam, bom dve zadevi izpostavila. Ena je moja frustracija, ki jo večkrat ponavljam, da se v tej državi ene stvari enostavno ne rešijo in leta in leta in leta govorimo o njih. Tako ta kritika ni samo kritika na to vlado, ampak tudi na kakšno vlado prej, mogoče še najmanj na SAB, ki je bil vse skupaj dobri dve leti v vladi doslej, pa še takrat nismo vodili ustreznih ministrstev, ampak glede tega pomanjkanja strokovnjakov, kliničnih psihologov, sociologov, pedagogov, teh tudi za otroke s posebnimi potrebami in tako naprej. Teh primanjkuje že, sem prepričana, vsaj 10 let. Še na sodišču se spomnim, jaz sem vodila ta oddelek za mediacije, in v številnih družinskih mediacijah in seveda tudi v družinskih sodnih postopkih se potrebuje izvedeniško mnenje teh strokovnjakov, zlasti, ko gre za dodelitve otrok, odločitve o stikih s starši, z drugim staršem, tam, kjer ni ta drugi starš skrbnik in tako naprej. In že leta in leta tega profila primanjkuje. Sprašujem se, ali res kot država ne znamo najti nekih odgovorov na te dileme, ki verjetno niso neka nuklearna fizika in so jih že kdaj kje po svetu imeli in morda že kdaj kako pozitivno prakso iznašli. Gotovo se da tudi pri nas nekaj v tej zvezi narediti. Ne pa, da potem ko pride ena taka kriza tipa epidemija, ugotavljamo, da zdaj, ko bi pa res rabili te strokovnjake, še več njih in še več njihovih storitev, jih pa ni! Tudi sama nisem strokovnjakinja za to področje, seveda ne vem, kaj je to, kar je mogoče narediti, so pa ljudje na ministrstvu, ki pa bi morali biti strokovnjaki za to področje, tudi na Ministrstvu za zdravstvo morda, ki bi pa morali končno najti neke odgovore na to, kako odreagirati, da se bo ta problem pa vendar rešil in da ne bo trajal še naslednjih 10 let. To, da so otroci, ki imajo hude stiske, recimo, da ne jejo, to je bulimija, ali pa kaj takega, da ne morejo priti na vrsto, recimo na Gotsko, če govorim za Ljubljano, zato ker je tam čakalna doba eno leto in morajo vzeti, seveda razumljivo, preko vrste kup otrok, ki pa imajo samomorilne težnje, je za tistega starša, ki ima otroka z bulimijo ali pa anoreksijo, zelo zelo slaba tolažba. Tudi to, da se v nekih postopkih, kjer bi bilo nujno odločati in so po zakonu nujni glede otrok in bi morali biti v koristi otrok, odločajo tako dolgo samo zato, ker ni ustreznih strokovnjakov, ki bi pripravili mnenja, je za mene nedopustno. Tudi to razpravo bi rada izrabila za to, da apeliram na to vlado in hkrati na katerokoli naprej, da se k temu urgentno pristopi in se to vprašanje začne reševati. To je prva stvar. Druga stvar pa je, ko govorimo o stiskah otrok, so pa kakšne stvari, ki bi se pa lahko tudi rešile. Včasih si mislim, da morda kot poslanka Državnega zbora, ena od devetdesetih – ni kar tako lahko postat poslanec, to včasih pozabljamo –, bom pa vendar lahko kaj spremenila in sem se zdaj pravzaprav že drugi mandat prizadevala za eno stvar, ki po moje je samo stvar malo dobre volje ministrstva. To je, da bi se spremenil način ocenjevanja otrok med prestopom z osnovne na srednjo šolo. O tem sem velikokrat govorila, o tem sem pisala ministrici vsaj tri poslanska vprašanja in pobude tej, pa že oni prej enih petkrat, ampak, tu se nič ne spremeni. Leta in leta že opozarjajo starši, otroci in zlasti profesorji, da je to, da morajo otroci za vpis v srednjo šolo biti čim boljši pri vseh predmetih, izjemen vir stresa za te otroke. Nihče od nas ni dober v vsem. Nihče! Vsi imamo bolj izražene ene talente in drugih nimamo. Jaz pač nisem za strojništvo in za kemijo in za fiziko in tudi ne silim tja in nisem tisto nikoli delala, sem pa za kaj drugega. Od naših otrok pa se pričakuje, da bodo, zato da bodo lahko šli na srednjo šolo, zlasti gimnazijo – v gimnazijo pa želi veliko otrok, ker enostavno še niso definirani, da bi vedeli, kaj bi si želeli – ne morejo, ker nimajo dovolj visoke ravni ocen pri vseh predmetih. V Ameriki na primer, ko zaznajo nekoga, ki je izjemen pri matematiki, rečejo: »Vav, ti si izjemen pri matematiki, tukaj te bomo podprli zato, ker hočemo dobiti izjemnega strokovnjaka, ki bo nekaj na tem področju naredil. Pusti telovadbo, če ti ne gre, pusti risanje, ti se na to skoncentriraj.« Ne, pri nas je kontra! Si dober pri matematiki? V redu, ampak telovadbo imaš tri in ne boš mogel na Bežigrad. Ker s trojkami se pač ne gre na Bežigrad, ne? In to se mi zdi ena taka stvar, ki bi jo absolutno se lahko z malo dobre volje rešilo in za katero mi je na teh sestankih, ki sem jih imela, eno in isto stvar so mi rekle tri različne ravnateljice. So rekle: »Gospa Kociper, to, kar govorite, povzroča izjemen stres ne samo otrokom, ampak po vrstnem redu staršem, otrokom in učiteljem.« Tudi učiteljem, ki so pod pritiskom in otrok in staršev, ker si ti želijo dobre ocene. Tukaj se bom ustavila na tej točki, da pustim še nekaj časa kolegu, ki je za mano. Ampak hočem reči, z malo dobre volje bi bile nekatere zadeve in stiske rešljive. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Branislav Rajić. Izvolite.
Hvala lepa. Ta razprava danes poteka ne zaradi tega, ker mislimo, da ni narejeno nič na tem področju. Mislimo pa, da je narejeno premalo glede na nivo, tip in urgentnost problema, ki ga otroci in mladostniki imajo. Mi moramo upoštevati vpliv posledic epidemije in omejevalnih ukrepov na duševno zdravje, ker so otroci naša najranljivejša skupina, mladostniki pa enako kot oni. In te posledice epidemije so trenutno opazne, ampak bodo prisotne veliko več časa ‒ dlje kot je naš mandat, recimo, in tudi ministrov in ministričin. Zdi se, kljub temu da je nekaj narejeno – slišali smo tudi na področju zdravstvenega ministrstva, še več se mi zdi na področju ministrstva za šolstvo. Ampak kljub temu se mi zdi, da je spregledan nivo ali pomen tega problema in sta pač ministrstvi preusmerili te svoje aktivnosti še drugam – seveda razumljivo v tej epidemiji. Vendar pa ugotavljamo vsi, da imamo premalo strokovnjakov, ki se ukvarjajo ravno s psihologijo oziroma s psihološkimi problemi šolske mladine in pri osveščanju teh psihosocialnih posledic epidemije, kar je na nek način postala nova tema, ampak bolj za doktorate nekaterih kot za dejansko uporabo v praksi. Mi potrebujemo, da se to v praksi izvaja. Ob vsem tem opaženo je, da je izjemen porast nasilja v družini, da so posledice zelo vidne, da jih je treba tudi pravočasno predvideti, potem prepoznati in jih potem ustrezno nasloviti, zato pa je zelo težko določiti oziroma ugotoviti, kdaj je pravi čas za pomoč, ker nimamo dovolj resursov, ki bi to pomoč ponujali. Ampak tu smo vsi tudi zato, da govorimo, da bi mogoče ne pričakovali samo pomoči od strokovnjakov, ker jih je premalo. Moramo kot družina, kot prijatelji, kot sosedje, kot neke družbene skupine, vsi smo poklicani, da vsaj prepoznamo in pomagamo k iskanju poti za pomoč. Ker se mi zdi, da bi vsaj na ta način marsikatero ‒ k sreči jih ni še veliko, ampak bojim se, da jih bo –, marsikatero samomorilno smrt s tem tudi preprečil. Šola je poleg pridobivanja znanja tudi prostor za vzpostavljanje nekih medsebojnih odnosov in vzdrževanje teh odnosov, za graditev samopodobe otroka in mladostnika in za ustvarjanje socialne identitete in občutka pripadnosti, kar je izjemno pomembno za družbo kot za celoto. Tukaj pa je velika naloga učiteljev in vzgojiteljev. Seveda nimajo dovolj časa, zlasti ko je bila šola zaprta, niso imeli niti možnosti, da ta problem naslovijo v dobršni meri, v kateri je pač bila potreba. Otrokom in mladostnikom so strokovni delavci v šolah zanesljiv sogovornik. Kot starši marsikdaj pozabimo, da se naši otroci odprejo celo učitelju, vzgojiteljici prej kot nam iz raznoraznih razlogov in zaradi tega ne smemo spregledati te njihove funkcije in jim omogočiti, da se tudi v njej vidijo in skozi njo pomagajo našim otrokom. Otroci in mladostniki v šoli, nekako vsi ugotavljajo, lažje obvladujejo svoje življenje in ko so bile te ustanove zaprte, so se pojavili problemi in se še vedno pojavljajo, otroci so se zatekali k internetu. Na njih se je [[…]]Pač, vrnitev v neko vsakdanje življenje je izjemno težka za nekatere, kaj šele reči o družinah, kjer starši doživljajo enak stres, recimo, v službi ali zaradi drugih razlogov ali, recimo, v disfunkcionalnih družinah. Otroci tudi imajo probleme, s katerimi so se srečevali tudi pred epidemijo in potem se je v njej to sigurno povečalo. Zlasti je problem pri družinah, kjer je revščina prisotna ali socialna izključenost. Takrat so otroci bili vsaj v šoli socialno vključeni, ko šola ni delovala, pa niso mogli biti vključeni. Slišali smo, da se pripravljajo razpisi specializacij, ampak to so dolgoročni ukrepi. Mi moramo videti, kaj je treba kratkoročnega, urgentnega narediti, ker so ti problemi veliki, so nakopičeni. Mislim, da je treba razmišljati v smeri več teh dežurnih telefonov, v smeri nekih spletnih strani za pomoč otrokom, mladostnikom, v intenziviranje dela šolskih svetovalnih služb, zato ker so te službe enostavno že v in media res, kot se reče. Dajte jim nadure, samo naj delajo, oni bodo verjetno tudi zaradi svojega poklica to hoteli opravljati, ampak prosim odprite možnost, da svojo strokovno pomoč dajo pravočasno in na pravem mestu. Predlagal bi tudi neke seminarje za starševske skupine ali za starše skupaj, hibridno s šolo, seveda deljeno po triadah, recimo, in po starosti otrok in mladostnikov. Torej, ne gre tu samo za neko golo medicino, kot je rekla kolegica, niti za golo psihologijo ali pedopsihiatrijo. Danes je to zelo prepleteno in zato je potrebna širša vključitev družbe za naslovitev tega problema, s katerim se res soočamo in ki bo imel posledice tudi za kasneje. Vlada nas je zadolžila preveč, za 40 milijard recimo, in od tega polovica je šla res za pomoč gospodarstvu, ampak polovica je šla v neke bombončke in vse to je treba enkrat, ker je preplačano, vrniti. Kdo bo to vrača? Tisti, ki so danes v šolah! In sedaj je treba tem otrokom pomagati, da ostanejo normalni in da so potem zmožni vrnitve teh dolgov, ker se bodo vlekli. Žal niso za to krivi, ampak bodo jih pač morali vračati tudi v našem imenu. Torej, zavedamo se, da rešitve so. Prosim oba ministra, da se za to res zavzameta, dokler sta še v sedlu, ker ta skala, ki visi nad vratom, enostavno bo zdrvela prehitro v nek obup, iz katerega ne bo vrnitve. Kakšen je pa interes, smo videli ravno v prisotnosti kolegov poslancev iz koalicije. Hvala.
Hvala lepa. Predzadnja razpravljavka je gospa Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala lepa. Mogoče samo v obrazložitev, zakaj se javljam tu pri razpravi: ker imam kot predlagateljica preprosto premalo časa, pa se mi zdi, da je kljub temu potrebno nekatere stvari povedati. Ugotavljamo namreč, da vse več otrok in mladih ima anksiozne motnje, ima depresivno simptomatiko, ima samomorilna vedenja, izkazujejo znižano motivacijo za šolske delo in aktivnosti na splošno, tudi za gibanje in telesno aktivnost kot takšno. Ima tudi motnje hranjena, pretirano uporablja zaslone oziroma povedano bolj v ljudskem jeziku, je že zasvojenih. In te stiske doživljajo tako otroci, tako starši kot učitelji, kot smo že povedali. Ko sem se pripravljala na to sejo danes, sem pozvala šole, organizacije, nevladne organizacije, tudi študente, da mi pošljejo informacije s terena, ker me je zanimalo, kaj se pravzaprav na terenu dogaja. Zato si bom zdaj vzela nekaj minut in vam bom poskušala predstaviti tudi zaradi tistih, ki so se potrudili in mi pisali, kaj se pravzaprav dogaja in v naših šolah in v dijaških domovih in med študenti, pa še kje drugje. Tudi pri programu PUM–O, če ga poznate, ki ga izvaja Andragoški zavod za mlajše odrasle. Skratka, ne bom operirala z imeni šol, bom pa operirala samo z nazivom organizacije kot takšne. Recimo iz ene osnovne šole mi pišejo, da je zelo veliko stisk povezanih s padcem uspeha, kar pomeni, da so učenci kljub zmanjšanemu številu ocen v stiskah zaradi ocen, ki niso po njihovih pričakovanjih. Te stiske so povečane tako v številu kot v intenziteti in reševanje le-tega je izjemno zahtevno. Ne samo pri manj uspešnih, pač pa tudi pri bolj uspešnih učencih. Porast je v socialni vključenosti ali izključenosti. Učenci se ali zapirajo vase, ali se preintenzivno družijo, ali se želijo izkazovati, zato posegajo tudi po zelo kritičnih metodah izražanja sebe ali pridobivanja potrditev s strani drugih. Porast je opaziti tudi zaradi težav na socialnih omrežjih, ki so bila morda bolj intenzivna v času, ko so bili otroci doma. Opaziti je, da starši mnogo stvari, ki jih učenci počnejo skrito, sploh ne zaznajo, ker je to zelo skrito. Opaziti je, da so se včasih učenci bolj obračali na starše in prijatelje v primeru težav, tudi na učitelje v šolah in svetovalno službo. Tega je sedaj manj in ker je tega manj, so problemi večji in veliko zahtevnejši za reševanje. Tega pred covidom ni bilo v takšni meri. Opaziti je tudi preobčutljivost učencev na odzive vrstnikov, predvsem se to pozna pri učencih, ki so v najstniških letih, in tudi na odzive na napor, ki se od njih sedaj v šolah zahteva. Zahteve so manjše kot pred pojavom covida, ampak stisk je veliko več. Opazne so tudi očitne spremembe v navadah, v vzorcih vedenja, opazna je razpuščenost, po domače, apatičnost in izmikanje obveznostim; sploh tem, ki so vsak dan v šolah. Gospa tudi piše, da bi si drznila trditi, da so spremembe tudi v vedenju učiteljev, ki popuščajo ali pa strogo ne razumejo in morda kakšno stisko tudi označijo za, v navednicah, spet izkoriščanje, ni pa nujno tako. Lahko gre le za brezvoljnost ali brezciljnost učencev, ker je bilo doma fino, brez obveznosti in brez dolžnosti tako s strani staršev kot tudi šole. Ne smemo pozabiti, da učenci posredno doživljajo stisko vsega, kar se dogaja tudi s ponotranjanjem starševskih stisk. Gospa piše, da trdnih dokazov za to pač nima, da bi rekla, nekih analitičnih z raznimi anketami oziroma z analizami, ampak da je super, da je MIZŠ začasno povečal možnost dodatnih ur zaposlitev svetovalni službi, vendar le do 31. 8. 2020, kar je absolutno premalo, ker se komaj z začetkom normalizacije začenjajo težave izkazovati v obsegu, ki je bil sedaj skrit. Nujna je tudi stalna povečanost obsega dela svetovalne službe za najmanj čas trajanja covida ‒ torej dve, tri leta – in na splošno ter glede na število učencev in oddelkov, kar ni enako. Ker če je v oddelku 16 ali pa 28 učencev, je seveda razlika, piše gospa dalje. In svetovalne službe so seveda s tem absolutno preobremenjene. Predlaga tudi, da bi bilo potrebno začasno povečati število razrednih ur v šolah, ker bi lahko razredniki vseeno delali na preventivi, ne samo na kurativi, kot je to trenutno izvedljivo. Potem ena druga šola iz drugega dela Slovenije piše takole. »Ena največjih težav zagotovo pomanjkanje gibanja, kar je oslabilo gibalne sposobnosti otrok, natančne rezultate ima Fakulteta za šport, so te avtomatsko povezane z mentalnimi sposobnostmi otrok, kar se bo dolgoročno zagotovo poznalo. Druga večja težava na naši šoli so stiske otrok, saj je bilo obdobje zelo drugačno v vseh pogledih.« Zdaj zaradi ukrajinske krize opažamo tudi stiske, ki jih občutijo otroci, ki so občutljivi tudi za te vrste, piše. Piše, da v času bombardiranja Jugoslavije ni bilo tako. Naslednja šola piše takole: »Na naši šoli opažamo, da so si stiske otrok v času trajanja epidemije covid-19 povečale. Vedno več je otrok z učnimi težavami. Ti potrebujemo obravnavo pri šolski svetovalni delavki. Gre za otroke, ki imajo težave s pozornostjo, s koncentracijo, težave z branjem, računanjem. Učencem pomagamo tudi pri učenju učnih strategij. Opazno je tudi slabše slušno razumevanje. Nekateri otroci so v tem času postali tudi odvisni od igranja računalniških igric. Šolska pedagoginja obvešča vodstvo o vseh pogostih obisk učencev, ki tožijo o stresu in strahu. Na pedagoginjo se redno obračajo tudi starši, ki pri otrocih v zadnjem času opažajo redne slabosti in glavobole in za to so izključili neke organske vzroke. Prav tako v zadnjem času opažamo, da imajo otroci težave zaradi krize identitete. Šolska pedagoginja pri tem učencem nudi oporo in pomoč. Pozabiti ne smemo niti na otroke, ki so v preteklih mesecih izgubili svoje bližnje. Tudi v tem času žalovanja jim nudimo oporo in varno okolje. Na šoli se trenutno največ ukvarjamo z nekoliko slabšimi odnosi med učenci. Učitelji veliko časa posvečajo pogovoru o spoštljivih odnosih, o tem, kako pomembna je primerna komunikacija, tudi kako je pomembno je sprejemanje drugačnosti. Pedagoginja poskuša tudi to pomoč nuditi. Nujno bi bilo treba spremeniti normative za svetovalne delavce, ki morajo svojo obvezo dopolnjevati še z velikim številom pedagoških ur. Namreč, učno pomoč svetovanja in pogovore danes potrebujejo vsi dijaki oziroma učenci.« To je že drugi konkreten predlog s terena, kaj bi bilo potrebno narediti. Potem naslednja šola piše takole: »V letošnjem letu smo imeli več učenk, ki so poskušale narediti samomor. Ena je pojedla aspirine v taki količini, da je bila še nekaj časa potem v kritičnem stanju. Seveda je bila hospitalizirana. Učenka ima težave tudi v družini, če bi bila v šoli, bi bila njena stiska zagotovo manjša. Enake težave imata tudi dve njeni starejši sestri, ki sta poslušali storiti samomor. Nekatera dekleta so želela delati skupinski samomor. Hvala bogu je to pravočasno ena od deklet preprečila oziroma neka druga, ki je slučajno prišla. Ena od teh treh, ki so poskušale narediti ta skupinski samomor, je bila takoj hospitalizirana. V zadnjem času opažamo, da se je vse več deklet začelo rezati po telesu. Imamo kar nekaj učenk in učencev, ki so razvili strah pred javnim nastopanjem, strah pred ocenjevanjem, zato jih ocenjujemo posebej, čeprav zakon pravi drugače oziroma dekleta nimajo odločb, ampak vsaj na ta način malo omilimo njihovo stisko. Ogromno otrok tudi šprica, takrat ko morajo biti vprašani ali pisati test, ker jih je strah. Otroci so namreč zaradi karantene, ki je bila oziroma zaredi izobraževanja na daljavo, pod pritiskom ocenjevanja. Imamo učenca, ki se boji zapustiti dom, predvsem svoje domače. Z njimi je navezal nezdravo čustveno navezanost in bilo je res hudo. To je bilo videno predvsem, ko smo šli v šolo v naravi. Učenci so jokali in pogrešali starše ‒ 6. razred.« Opažanja učiteljice pri pouku: »Otroci so apatični glede dela, saj imajo slabo podlago iz prejšnjega leta, zato ne znajo in posledično ne morejo sodelovati pri pouku, kar zagotovo vpliva tudi na njihovo samozavest. Če ne znajo, se počutijo manjvredne; skratka, nekaj manj. Njihova zainteresiranost za delo je nižja kot pretekla leta. Zaradi nošenja mask sem se sama počutila kot papiga,« to piše učiteljica, »saj sem stalno ponavljala: kaj, kaj, ne slišim te! Ker otrok nisem slišala. Zagotovo je bilo pri otroku videti zadrego, da je svoj odgovor ponovil večkrat, prvič tudi zaradi tega, ker mu je še bolj neprijetno, drugič pa, ker ni vedel, ali je povedal prav ali narobe, in to pri otrocih povzroča ogromno stisko.« Ne berem vsega. »Moram vam reči, da je naša svetovalna služba obremenjena dvesto na uro.« Ta učiteljica opozarja tudi na duševne stiske učiteljev, učiteljic oziroma vseh zaposlenih na šolah, ker – kot sem že prej razpravljala ‒, tudi ti nudijo otrokom podporo. Pisali so mi tudi, to je samo nekaj primerov iz osnovnih šol, pa ne bom več, ker so stvari zelo podobne; skratka, stvari s terena so res alarmantne. Iz dijaških domov sem dobila naslednje sporočilo: »V dijaških domovih smo kritični do ministrstva, ker sistemskih rešitev ni bilo, bilo je nekako tako, malce so se izgovarjali, da je to stvar Ministrstva za zdravje.« Ampak ugotovitve s terena so naslednje: »Stiske zaradi covida so in so se še okrepila, kažejo se v strašnem pogrešanju socialnih stikov, vrstniškega druženja.« Zdaj je treba povedati, da v dijaških domovih učenci živijo od ponedeljka do petka cel čas, ne gredo v matične družine in tam za njih skrbijo tudi vzgojitelji. »Zmanjšali so se nujno potrebni občutki pripadanja, opore, deljenja skrbi in težav, pomoči sovrstnikov, skupnega preživljanja prostega časa, tega prej nismo poznali. Prej se je govorilo le o nemotiviranosti mladih in neaktivnosti mladih, zdaj se je pojavilo pomanjkanje na področju izpolnjevanja eksistenčnih potreb mladih na čisto človeškem, čustvenem in doživljajskem področju. In to je za nas novo. Mladi so pogrešali vrstnike, izpostavili so izolacijo, osamljenost, pomoč pri učenju, ki je niso imeli. Opažamo, da je vse več mladih s specifičnimi, osebnimi, čustvenimi in drugimi težavami, ki zahtevajo strokovno obravnavo psihiatrov, psihologov, pedopsihiatrov. Tudi starši teh otrok pričakujejo, da se jih bo vključilo v normalno vzgojno-izobraževalno delo in da bodo tam uspešni. V stiskah so tudi pedagogi in tudi drugi, ki delajo z mladimi, saj so te težave obenem tudi njihove težave. S tem se, žal, nihče ne ukvarja.« Potem en primer tudi iz nevladnih organizacij. Društvo Salezijanski mladinski center konkretno, ker se mi zdi pomembno, da opozorim točno na to, kar sem že prej povedala – povezovanje strukturne pomoči z NGO. »Covid in zaprtje šol je najbolj prizadel mlade na področju metalnega zdravja, zdravstveni sistem ne zmore obvladovati vseh teh stisk, tudi starši se obračajo na nevladne organizacije, tudi oni potrebujejo obravnavo. Pripeljejo svoje otroke, ki so bili hospitalizirani in so še dalje v slabem psihičnem stanju. Mladi v nevladne organizacije prihajajo tudi na pobudo osebnih zdravnikov tudi centra za socialno delo, saj uradni sistem ne zmore obravnavati vseh stisk.« Seveda, zakaj do tega prihaja, so razlogi isti, kot smo že prej povedali: ni bilo stikov, ni bilo pomoči, to šolanje na daljavo, zato so potrebne rešitve. Tudi za nevladne organizacije, ki se ukvarjajo s to problematiko, bi bilo fino, da se jim zagotovi ta stalen vir prihodkov, da bodo lahko tudi te strokovnjake zaposlovali in nenazadnje te programe izvajali konstantno; ne, da se, če se financiranje programa ustavi, ustavi tudi program, kar je najtežje. Vmes, ko sem se pripravljala na to temo, sem zasledila, da se je v bolnišnicah ta hospitalizacija pravzaprav zaradi teh potreb zmanjšala. Prej so bili v povprečju taki otroci hospitalizirani 21 dni, zdaj so manj. In čeprav še niso ‒ v navednicah ‒ ozdravljeni oziroma najbolj v redu, se jih je seveda poslalo domov, ker so rabili postelje za nove. In ti so potem tudi prišli konkretno v to nevladno organizacijo. Potem ko sem debatirala s kolegi iz andragoškega zavoda oziroma konkretno iz programa PUM-O, ki ga verjetno, ministrica, vi, poznate. To so tisti mladi, ki niso nikamor vključeni, ki nimajo osebnih zdravnikov, ki ne hodijo v šolo. Seveda, ranljiva skupina mladih, ki je izpostavljena marginalizaciji in se potem v programu PUM-O, učijo vseh teh stvari na novo. Sama sem tudi nekoč delala v mariborskem PUM-O in moram povedati, da ti mladi, ki so iz takšnih in drugačnih razlogov izpadli ali iz osnovne šole, ali iz srednjih šol in tudi z univerz, njih ni nikjer. Njih ni bilo nikjer. In če ne bi bilo PUM-O, potem bi bili ti otroci zanesljivo na poti v zelo težka stanja. Pri mladih smo zaznali spremembe v razpoloženju in čustvovanju v primerjavi s časom pred pandemijo. Razpoloženje med pandemijo je bilo seveda slabše, več je bilo slabe volje pri mladih, bolj intenzivna so bila občutja žalosti, jeze, zaskrbljenosti, osamljenosti, potrtosti. Vse bolj so se dolgočasili, višja je bila tudi poraba zdravil. Iz meseca v mesec, ko so bili pač zaprti, ker niso mogli prihajati v PUM-O, je postajala intenzivnejša potreba po osebni obravnavi udeležencev, kar so seveda izražali, ker so izražali tudi osebne stiske. Pri PUM-O je še dodaten problem zato, ker je tudi pri njih dosti težje vzdrževati motivacijo in osmišljati dejavnosti teh mladih, ki so tako ali tako izpadli iz uradnega šolskega sistema zaradi nekih vzrokov. In seveda jih je to aktualno zaprtje in ta situacija še bolj potisnila v duševne stiske, brezvoljnost. Imeli so tudi oziroma potrebovali so to, da se jim je osmislilo vsakdanjik. Tudi zaradi konfliktov doma so bile težave. Če vam preberem konkretno, ker so naredili tudi ankete, kaj so vse mladi pisali pri tej osmišljenosti svojega dneva pravzaprav, da je potrebno vstati in da se je potrebno umiti in da je potem potrebno bilo iti na Zoom in spremljati, da rečem, to izobraževanje, ki so ga ti Pumovci bili deležni. »Nikoli mi ni šla matematika, zato sem imela v šoli seveda težave in iz nje izpadla. Nisem verjela, da mi bo kdaj uspelo. Kar sem mislila, da je nemogoče, je ona, mentorica, naredila mogoče. Pomoč je bila v inštrukcijah, v razporejanju in organizaciji učenja, predvsem pa v veliki meri v veri vame in v moj uspeh. Delo je obrodilo sadove. Ne le, da sem izdelala, tudi trojko in štirico sem na koncu dobila. To me je tako opogumilo, da sem se začela učiti novih stvari.« Jan piše takole: »Osebno sem zrasel in postajal zrelejši. Ena mentorica je zaslužna, da sem začel zdravo jesti in skrbeti za svoje telo. Spravila me je iz cone udobja. Začel sem se gibati, tudi hoditi v hrib. Shujšal sem 20 kilogramov, kar je pomembno vplivalo na mojo samozavest.« In potem drugi Jan pa piše takole: »Vsak dan smo imeli zoomko. Vsak torek smo morali nekaj predstaviti, kar smo morali sami pripraviti. Imel sem zelo konkretne naloge. Če nekoga ni bilo na klicu, so ga mentorji poklicali po telefonu. Kruto je bilo le to, da se nismo videli, da se nismo čutili. Kljub razmeram pa je bilo dobro organizirano.« Potem pa Gašper piše: »PUM-O mi je dal prispevek k osebni rasti. Na PUM-O odkrivam, kdo sem. Ko sem prišel, smo se pogovorili, premislil sem in si zadal svoje cilje, imel sem tudi spisek stvari, ki jih moram narediti. Karkoli potrebujem ali ne vem, so mentorji tukaj vedno zame in mi pomagajo. Vprašajo me, če kaj potrebujem. Vedno se lahko obrnem na njih.« To so, to so seveda primeri in izjave teh Pumovcev, ki so uspešno, da rečem, prebrodili svoje stiske in bodo se po vsej verjetnosti, velika večina njih, tudi vrnili v neke organizirane oblike izobraževanja, iz katerih so, kot rečeno, izpadli iz takšnih ali drugačnih razlogov. Zdaj pa, verjetno vsi med nami poznamo raziskavo Mladina 2020, ki so jo naredili na Oddelku za sociologijo Univerze v Mariboru. Vemo, da pri tej raziskavi opažajo, da se je med mladimi povečal stres, ki ga večino dni mladi v tednu čutijo, tudi osamljenost se je za 30 procentov povečala, in pa strahovi med mladimi, ki so zelo zelo v porastu in so vezani tudi na več področij: na področje zdravja, službe, stanovanja. Ta intenzivnost je povečana za dvakrat in seveda tudi duševno zdravje pri študentih oziroma pri mladih se je zelo zelo poslabšalo. Ta tesnoba in občutek nevrednosti, ki ga imajo mladi, je pravzaprav zelo zanimiva, ker nekako pravijo, da bi bilo potrebno, da to presežemo, tudi se več pogovarjati oziroma imeti več, da rečem, pomoči in delavnic in pogovorov tudi o tem, kako razumemo eden drugega. To je zelo aktualno tudi v tem času tudi te ukrajinske krize, kajne, ko je pravzaprav grozljivo, da je Vlada tvitnila, da ti ukrajinski begunci so pa zdaj ta pravi begunci, oni drugi pa niso bili, ker so malo drugačne barve kože. Mislim, to so strašljive stvari, ki jih nekdo producira, pa verjetno niti ne pomisli [[…]]
Kolegica, vsebino imate drugo, ne pa [[…]]
[[…]]pa verjetno ne razmišlja o tem, kakšno škodo počne [[…]] Definitivno se nam bo zgodil nov problem, to je nova epidemija na pohodu, ki se ji reče debelost, upad gibanja in digitalna zasvojenost. O tem so izčrpno na ljubljanski Fakulteti za šport tudi povedali. Govorijo cel čas o tem. O tem smo tudi opozarjali, tudi sama sem s poslanskimi vprašanji opozarjala na to 30-procentno povečano debelost med otroci, kar seveda se samo nalaga na vse tiste duševne zgodbe. In to so stvari, ki bodo se še reševale 10 let, zanesljivo, če še ne več. Zato se moramo danes oziroma takoj zdaj zavedati vseh teh problemov in tudi narediti vse, kar je v naši moči, da bomo lahko tem otrokom pomagali. Meni je bilo grozljivo, ko so razlagali s Fakultete za šport, mislim da 30 procentov otrok, ki so bili – zdaj na pamet govorim –, ki so bili pred covidom športno aktivni, se pravi, so neke športne aktivnosti imeli oziroma neke obštudijske dejavnosti, povezane s športom, obšolske dejavnosti, povezane s športom, da se v času zaprtja, ko smo bili, saj veste, vsi zaprti in nič ni bilo mogoče, da se 30 procentov otrok sploh več ni vrnilo nazaj. Pa so oni bili prej navajeni neke rutine, ne vem, po šoli je dve uri doma, potem pa gre na nek trening. Ampak 30 procentov otrok se ni vrnilo in to so izgubljene generacije oziroma to so problemi, s katerimi se bomo morali še soočati. Potem, študentje kot eni izmed spregledanih generacij, ki je [[…]]Pravzaprav sem v enem članku prebrala Študenti ‒ spregledane generacije, ki je izgubila nasmeh. Tu so šele stvari grozljive. Če se spomnite, ministrica, vi se boste zagotovo spomnili, da sem vam takoj pisala, takrat, ko so se študentski domovi zaprli. Dejansko so se morali študentje z enega dneva na drugega izseliti. Marsikdo ima tudi stalno bivališče v študentskem domu, pa se je moral izseliti in se vrniti nekam v neko svoje okolje. Te stvari in te stiske seveda občutijo še zdaj, pa jih bodo še nekaj časa, pa bom spet prebrala nekaj konkretnih izjav otrok. Anja, 20 let piše takole: »Na začetku pandemije oziroma prvega letnika faksa sem se zaradi stresa začela več samopoškodovati. Vmes sem že prenehala, nato pa mi je stres spet aktiviral obrambni mehanizem, ko sem, če je bilo enostavno vsega preveč, če nisem mogla obvladati svojih čustev, sama sebe kaznovala. Zame je pač samopoškodovanje neke vrste ventil. Na sploh so se mi vrnile tudi vse toksične misli, ki sem jih imela že prej: da sem nič vredna, da nisem dovolj pametna, da sem kup dreka, da si zaslužim, da umrem.« Potem 23-letna Zarja pa piše takole: »Za iskanje pomoči sem se sicer odločila že jeseni 2020, anksioznost s paničnimi napadi me je spremljala že od 19. leta, vendar je ta osamitev vse še samo poslabšala. Terapije se med zimskim lock downom opustila, ker so potekale na daljavo, moje mentalno stanje pa se je slabšalo. Spomladi sem se odločila za resno pomoč, saj ni bilo večera, da bi lahko mirno zaspala brez paničnega napada. Doma na začetku nisem imela ogromno spodbude, saj družinski člani niso razumeli, kaj se z menoj dogaja, in so tudi oni sami upali na boljše čase, da bo vse izzvenelo. Pravzaprav sem tudi jaz njih poučevala, zakaj mi terapija koristi in da jemanje antidepresivov ni cel bavbav.« Tudi govoriti o tem, o čemer govorimo danes, je pomembno, zato ker na ta način spodbudimo ljudi, mlade, da upajo priti po pomoč in da upajo povedati, da imajo težave, tudi na glas. Še eno raziskavo so mi poslali, kjer so na mariborskem Pedagoškem inštitutu delali prav analizo spremembe v anksioznosti, covid-19, anksioznost, povezanosti in občutki pripadnosti šoli med mladostniki v Sloveniji v obdobju epidemije. Tudi tukaj so zanimivi rezultati te raziskave. Govorili so pa seveda o počutju otrok, mladostnikov v obdobju pandemije. Ugotovili so, da je povišana stopnja skrbi zaradi šolanja in odnosov z vrstnicami in vrstniki. Presenetljivo je bilo tudi virtualno preživljanje časa z vrstnicami, vrstniki, povezano z višjo stopnjo depresivnosti, ampak z nižjo stopnjo osamljenosti. Oni so dobili malo drugačne rezultate in ugotovili so, da imajo dekleta višjo stopnjo ravni anksioznosti in pa starejši mladostniki so poročali o višji ravni anksioznosti. Seveda jih je pa to pomanjkanje in to nedruženje in to, da se niso mogli družiti, s športom ukvarjati, vse to jih je seveda zelo prizadelo. So pa razlike glede tudi na tip šole in pa glede na spol. Tako verjamem, da se boste mogoče tudi s tem še kaj na ministrstvu poigrali. Dobro, tega ne bom več. Mogoče bi še samo za zaključek, ker mislim, da so še neke razprave za menoj, da ne bom spet predolga. Prebrala še nekaj o tem, kaj opažajo svetovalni delavci. Pišejo tako na Svetovalnem centru za otroke, mladostnike in starše Mariboru: »Preučevanje in pomoč morata biti prioriteta v sedanjem in tudi v prihodnjem obdobju. Ustrezno družinsko okolje oziroma starševstvo in primerni načini komunikacije, več kvalitetno preživetega skupnega časa in pa tudi modeliranje različnih načinov spoprijemanja s stresom se kažejo kot zaščitni dejavnik pred težavami v duševnem zdravju, zato jih je potrebno spodbujati. Trenutno se dosti ukvarjamo s stiskami, šolskimi stiskami. Učenci imajo ogromno težav z vračanjem v ustaljene tirnice. Zaradi šolanja na daljavo so pri šolarjih kaže slaba zmožnost usmerjanje pozornosti, več je prisotnega strahu in jeze. Pozitivno pa kljub temu je, da so starši in tudi otroci bolj dovzetni za iskanje pomoči, kar v svetovalnem centru ocenjujejo kot dobro.« Ne bom več s tem nadaljevala. Skratka, odzivi s terena so pravzaprav takšni, da moramo vsi skupaj narediti vse in to takoj, da se bodo te stiske čim bolj zmanjšale in da bomo res otrokom ponudili pomoč takoj, ko jo potrebujejo, ne, da bodo na njo predolgo čakali. Prepričana sem, da se vsega tega zavedamo vsi, ki tukaj sedimo, in da se tega zavedajo tudi tisti, ki danes na to sejo niso prišli. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del razprave, v katerem dobita besedo še minister in predlagateljica. Najprej dobi besedo minister za zdravje, Janez Poklukar. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci, spoštovana ministrica! Vesel sem, da smo danes opravili to pomembno razpravo z več vidikov. Prvič, za tako pomembno področje, kot je duševno zdravje, seveda potrebujemo vsi skupaj kot družba konstruktivno razpravo. Velik del današnje razprave lahko označim kot izjemno konstruktivno in verjamem, da bo primerno pripomogla k nadaljevanju, uresničevanju duševnega zdravja v Sloveniji. Slišali smo kar nekaj objektivnih dejstev s terena, tudi to je pomembna stvar. Seveda ob takih razpravah potrebujemo tudi stroko, kjer bi nas lahko opolnomočili s kakšnim drugačnim pogledom na kakšno dejstvo. Po drugi strani pa ta je današnja razprava pomembna zato, ker se je žal zgodila leta, da ne rečem desetletja prepozno. Namreč, ta razprava danes v Državnem zboru, upam, da do končno, z območja Slovenije umika tabu na področju duševnega zdravja. Duševne zdravje ni tabu, duševno zdravje je eden pomembnejših dejavnikov za uspešnost Slovenije. Samo na ta način bomo presegli stigmo, ki so jo deležni tisti, ki imajo težave na področju duševnega zdravja. Seveda eden od pomembnih korakov, ki se je začel s sprejetjem resolucije in potem sprejetjem prvega akcijskega načrta leta 2018 in sedaj smo pred sprejetjem drugega, je to, da praktično izključno iz graščin, v katerih se je do nedavnega obravnavalo duševno zdravje, selimo to na primar. Selimo to na primar s centri za duševno zdravje otrok in mladostnikov, selimo to na primar s centri za duševno zdravje odraslih. Zakaj je duševno zdravje v obdobju otroštva oziroma mladostništva še tako pomembno? Pomembno je zato, ker se 50 procentov duševnih bolezni oziroma motenj začne do 24. leta in 75 procentov do 25. Zato je to področje tako pomembno in pereče in je prav, da ga naslavljamo v Državnem zboru in tudi širše. V obdobju od 2008 do 2015 je pri otrocih do 19. leta število predpisanih psihotropnih zdravil narastlo za 50 procentov. Nobeden od dejavnikov, ki jih lahko naštevam kar nekaj časa, ni spodbuden na področju duševnega zdravja, če se primerjamo z drugimi državami. Res pa je, da to, da so moji predhodniki vlagali trud na tem področju, čeprav so bili praktično pionirji glede na stanje, so bili in smo, je vseeno opaziti trende, ki so v izboljševanju. Sicer minorne, želel bi si pomembnejše, drastične, tako kot je bilo danes povedano v razpravi, pa vendar. Pomembno je, da z današnjo razpravo dvignemo ozaveščenost o duševnem zdravju; da skupaj s programi, ki sva jih predstavila z ministrico za šolstvo – in ne smemo pozabiti, da pomemben del poteka tudi na področju Ministrstva za delo, družino in socialo in da del tudi v okviru Ministrstva za pravosodje ‒, dvignemo pismenost na tem področju in na ta način omogočimo, da bodo duševne bolezni oziroma stiske prepoznane dovolj zgodaj in da bodo tisti, ki potrebujejo pomoč, do nje sploh prišli oziroma se zanjo odločili. Kajti na evropskem nivoju je ugotovljeno, da kar 50 procentov tistih, ki to potrebuje, ne pristopi do tega zato, ker je premalo pismeno oziroma ker niso izpolnjeni vsi pogoji. V Sloveniji je seveda ta procent še polovico slabši. Tisto, kar je na področju epidemije bilo pomembno, je seveda to, da je epidemija covida-19 razgalila vse manke. In tudi tam, kjer imajo bolje urejeno področje duševnega zdravja, je prišlo do poslabšanj. Le redkokje oziroma ne poznam primera, kjer bi ohranili enak nivo, kot so ga imeli pred epidemijo. Potrebno je tudi povedati, da smo skupaj z Ministrstvom za šolstvo, z zaposlenimi v vzgoji in izobraževanju, verjamem, da v zadnjih dveh letih vlagali enormne napore za to, da naredimo vse v korist otrok in pa mladine. In verjamem, da smo s skupnimi napori vseh pokazali široko zavedanje na področju duševnega zdravja oziroma kako pomembno je področje duševnega zdravja. Mislim, da je to eksemplaričen primer, na kateremu je treba delovati dalje; se pravi, kako vsi skupaj kot družba zmoremo prepoznati problem in ga enovito, celotno nasloviti in samo na ta način gremo v pravo smer. Ko govorimo o duševnem zdravju kot takem, kot družbenem izzivu, seveda govorimo o strategiji. Tega se čez noč obrniti ne da. Ne moremo dobiti čez noč zadostnega števila primerno usposobljenega kadra. Tu gre za večletne strategije in pa načrtno delo vseh; se pravi vlad, parlamenta in tudi vseh ostalih segmentov družbe, tako stroke kot tudi nevladnih organizacij in vseh ostalih. Tako smo na primer v letu 2021 z aneksom k splošnemu dogovoru 1 k splošnemu dogovoru za 2021 povečali število centrov za duševno zdravje otrok in mladostnikov in tudi za odrasle v obsegu 1,7 milijona evrov. Medtem ko je vse skupaj že v lanskem letu doseglo, se pravi programi, v vrednosti skoraj 10 milijonov evrov. Potrebno je tudi povedati, da akcijski načrt, ki ga pripravljamo skupaj z Ministrstvom za šolstvo, z Ministrstvom za delo, družino in socialo in tudi obrobno z ostalimi resorji, naslavljamo te probleme za naslednji leti v višini skoraj 30 milijonov evrov. Treba je povedati, da je ključno ustrezno usposabljanje kadra, zadostno število usposobitev ustreznega kadra, skupnostna obravnava, kjer se vključujejo svojci in lokalna skupnost, širitev centrov za duševno zdravje otrok in mladostnikov s širitvijo dejavnosti na specialistično ambulantno dejavnost in centrov za duševno zdravje odraslih s širitvijo na področjih mobilnih timov, ki bodo delovali tudi širše v lokalnem okolju oziroma v domačem okolju. Potem opismenost in destigmatizacija bosta ključni, zato da bomo ljudem sploh uspeli prikazati, kako pomemben problem imamo, kajti samo zavedanje vseh bo peljalo do bistvenega izboljšanja. Pomemben vpliv pri duševnem zdravju v Sloveniji je seveda tudi prekomerno uživanje alkohola, zato je to pomembno področje, ki ga ravno tako naslavlja akcijski načrt oziroma ga bo naslavljal akcijski načrt in pa preprečevanje samomorilnega vedenja. Ne smemo pa pozabiti, tako kot je bilo večkrat tudi izpostavljeno, da je treba krepiti socialnovarstvene programe in programe v podporo družin. Tukaj predvsem pripravljamo korake z Ministrstvom za delo, družino in socialne zadeve, kajti številne duševne stiske so odraz socialne stiske ali pa gospodarske krize v družinah, v okoljih, ki jih je povzročil ali covid ali pa zdaj tudi prihajajoča se posledica konflikta med Ukrajino in Rusijo. Tisto, kar je pomembno, je to, da vprašanje naslavljamo strateško, na ta način dolgoročno, saj samo na ta način vzpostavljamo vzdržno zdravstvo in se ne ukvarjamo z vsakim dnevnim gašenjem požarov. Ker lahko vsi skupaj ugotovimo, da tega ne zmoremo in nas troši vse. Zato je potrebno razprave o tako pomembnih področjih, kot je bilo danes duševno zdravje, naslavljati tudi v bodoče in verjamem, da bomo vsi skupaj kot družba, kot smo vsi skupaj prepoznali covid kot našo grožnjo, tudi duševno zdravje prepoznali kot vrednoto, ki lahko naši slovenski družbi da pomembno usmeritev, da bomo v bodoče uspešnejši na vseh področjih. Duševno zdravje je del celotnega zdravja in ni zdravja brez duševnega zdravja; tako še enkrat hvala za današnjo razpravo. Seveda se veselim tudi v bodoče vseh podrobnih pobud in razprav, kajti samo to pelje zdravstvo, s tem pa tudi našo družbo v prihodnost, kjer bo tisto, kar naši otroci potrebujejo, se pravi, varno zatočišče in pot v odraslo dobo. Hvala.
Hvala lepa. Na koncu dobi besedo še predlagateljica, Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala. Nimam več dosti časa, pa bom poskušala res biti kratka, čeprav bi lahko o tem govorili cel dan. Moram povedati, da me žalosti, da kolegov iz koalicije niti enega ni tukaj danes, kar ni najboljši odraz. In to se je pokazalo tudi pravzaprav pri vseh tistih amandmajih, ki smo jih vložili v opoziciji pa tudi v LMŠ, pa so bili vsi zavrnjeni, pa so govorili o vsem tem, o čemer danes govorimo. Ampak okej, sem rekla, da ne bom danes počela. Covid je vzel že preko 7 tisoč življenj. Če se spomnimo od začetka, večinoma, zdaj zelo na pamet govorim, ampak velika večina je bila to starejših ljudi, starejših – torej niso bili ne otroci oziroma mladostniki , ‒ velika večina njih, ampak posledice covida pa nam bodo vzele mlade. Sploh, ker so te posledice hude in so vidne že danes in se kažejo v samomorih, depresiji, v slabem stanju mladih, anksioznosti, motnji hranjenja, zato je potrebno nuditi to pomoč takoj. In strokovnjaki se strinjajo, da so ukrepi, ki so usmerjeni v obvladovanje epidemije, močno zaznamovali dobrobit pomembnega dela otrok, mladostnikov in študentov, posebej pa ranljivih. Vendar je zapiranje vzgojno-izobraževalnih zavodov bil res skrajni ukrep, do katerega več ne sme priti. Potrebujejo mladi in otroci, ki so prizadeti zaradi ukrepov za obvladovanje epidemije, usmerjeno pomoč, ki jim bo omogočila preseči povečano ranljivost in nasloviti zaostanke, do katerih je prišlo v zadnjih mesecih, da seveda ponovno pridejo vsaj na izhodišča za celostni razvoj in da začnejo pridobivati veščine, ki jih bodo v prihodnosti potrebovali. V vzgojno-izobraževalnih zavodih je potrebno podpreti koncepte podpore duševnemu zdravju otrok in mladih ter v ta namen vsebinsko in številčno opolnomočiti in okrepiti strokovnjake s področja vzgoje, izobraževanja, predvsem svetovalne službe. Da je potrebno uvajati tudi programe in storitve, ki so enakomerno in lokalno dostopne vsem takoj, brezplačno. To pravijo strokovnjaki. In obenem so na posvetu, ki ga je izvedel MIZŠ 4. 6. 2021, takrat tudi od Vlade zahtevali ali, da rečem, pozvali Vlado: prvič, da vzpostavi koncept celostne podpore duševnemu zdravju otrok in mladih v različnih okoljih, v družini, vrtcih, šolah, lokalnem okolju in da zagotovi dolgoročno sistemsko implementacijo dokazano učinkovitih preventivnih programov in ukrepov za zaščito njihove celovite dobrobiti v okviru medresorskega delovanja. In drugič, da omogočijo implementacijo in financiranje predlaganih ukrepov, vključno z ostalimi ukrepi na področju varovanja in krepitve duševnega zdravja in zagotovijo dolgoročne vire financiranja. Na ta način se bo otrokom in pa mladim omogočilo dostopnost do okolij, ki varujejo in krepijo duševno zdravje in tudi zagotavljajo podporo celostnemu razvoju posameznika in s tem seveda družbe. Na ta način so takrat zaključili ta posvet. Kot rečeno, nikoli nisem trdila, da niste na obeh ministrstvih nič storili za to. Verjetno bi lahko bolj slišali, verjetno bi tudi Vlada lahko slišala in ne uvajala vseh tistih, tudi neustavnih odlokov, ki jih je sprejemala, pa mi je žal, da tega takrat ni slišala oziroma da tega takrat niste slišali vsi skupaj. Pa vendarle, danes lahko zaključimo, da se vsi strinjamo, da je pomoč potrebna takoj, da je temu potrebno res posvetiti ogromno pozornosti in nenazadnje zagotoviti tudi finančna sredstva za programe; tudi za programe nevladnim organizacijam, ki se ukvarjajo z duševnim zdravjem in pomagajo tako otrokom, mladostnikom kot tudi staršem, študentom zdaj, takoj, če pridejo do njih. Zahvalila bi se tudi kolegom, ki so danes vztrajali, ni nas več dosti, pa vendarle upam, da je naše sporočilo jasno: ukrepati moramo takoj, ker je to dobro za naše mlade. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Preden preidemo na postopek delitve časa, bi povedal samo še nekaj tehničnih podatkov. Za ta predlog sklepa je bil kvorum 83, 42 poslancev je glasovalo za, 41 proti. Izmed tistih, ki so glasovali za, jih je razpravljalo samo 5, od tega samo eden iz Poslanske skupine LMŠ, čeprav je imela najavljenih 13 razpravljavcev. Toliko o kritikah, ki jih usmerjate na druge. Zdaj pa, ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. [[Ne.]] Ugotavljam, da ne. Zato zaključujem razpravo. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in prekinjam 30. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. Lep pozdrav! (SEJA JE BILA PREKINJENA 17. MARCA 2022 OB 15.49.)