Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 11. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: gospa Marija Antonija Kovačič, mag. Mirjam Bon Klanjšček, gospa Ljudmila Novak od 17. ure dalje, dr. Simona Kustec Lipicer med 13.00 in 14.30, gospod Tomaž Lisec, gospod Jožef Horvat, mag. Matej Tonin od 17. ure dalje, gospod Branko Zorman do 12. ure, gospod Danilo Anton Ranc med 13. in 15. uro, gospod Franc Breznik in Violeta Tomić od 16. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNTIVAH ZAKONIA O MINIMALNI PLAČI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložilo 5 tisoč volivk in volivcev. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 47 poslank in poslancev, s prvopodpisano dr. Simono Kustec Lipicer, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predlog zakona dajem besedo predstavnici predlagatelja mag. Andreji Poje.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovana predstavnica Vlade, spoštovani vsi prisotni! V veliko veselje in čast mi je, da vam lahko danes predstavim Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o minimalni plači, ki je bil pripravljen v sodelovanju sedmih sindikalnih central in vložen s podporo 11.206 overjenih podpisov volivk in volivcev, zbranih v le nekaj dneh. S predlogom sprememb zakona se spreminja 2. člen Zakona o minimalni plači, ki opredeljuje pravico do minimalne plače in njeno definicijo. V 2. členu se dodaja nov tretji odstavek, ki spreminja definicijo minimalne plače in jasno določi, da se v minimalno plačo ne vštevajo dodatek za nočno delo, dodatek za delo v nedeljo in dodatek za delo na praznike in dela proste dneve po zakonu. Poglavitni namen predlagane spremembe je uveljavitev načela, da mora biti tudi delavcem, prejemnikom minimalne plače, priznan in izplačan dodatek za nočno, nedeljsko in praznično delo, ki naj se poleg nadurnega dela doda na bruto minimalno plačo. Cilj predlagane spremembe je, da se po dvajsetih letih odpravi neenaka obravnava zaposlenih prejemnikov minimalne plače, ki opravljajo svoje delo v neugodnem delovnem času, torej ponoči, v nedeljah in na proste dneve po zakonu in sedaj prejmejo enako plačilo kot tisti zaposleni, ki v teh delovnih pogojih ne delajo in so ta čas doma. Sedaj namreč vsi, ne glede na to, v kakšnih pogojih dela delajo, prejmejo enako plačilo, in sicer 790,73 evra bruto. V predlogu sprememb zakona smo sledili dosedanji definiciji minimalne plače, iz katere je že izvzet dodatek za nadurno delo in ga dopolnili z ostalimi tremi dodatki, ki pripadajo delavcem za delo v posebnih pogojih dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa v skladu s 128. členom Zakona o delovnih razmerjih. Z uveljavitvijo te spremembe se bo Slovenija vsaj delno približala ureditvi v ostalih državah Evropske unije in odločitvam Evropskega sodišča, ki je v preteklosti že večkrat opredelilo, da mora minimalna plača predstavljati plačilo za redno delo, dodatki pa morajo biti izvzeti iz minimalne plače in dodani na minimalno plačo. Skupna definicija minimalne plače znotraj Evropske unije sicer ne obstaja, večinoma pa so dodatki za posebne pogoje dela izključeni iz minimalnih plač. Ministrstvo za delo Nemčije je na primer kot zadnje še prav posebej izpostavilo in opredelilo, da predstavlja minimalna plača le plačilo za redno delo. Ko primerjamo višine minimalnih plač med državami, ne smemo pozabiti, da so v slovenskem primeru v 790,73 evra bruto na mesec oziroma 4,5 evra na uro vključeni vsi dodatki, medtem ko v nemških 8,5 evra bruto na uro ti dodatki niso vključeni. Pred pripravo sprememb zakona smo v sindikalnih centralah opravili empirično analizo, s katero smo ocenili posledice predlaganih ukrepov, saj s predlogom nismo želeli ogroziti delovnih mest. Zajeli smo reprezentativni vzorec nad petindevetdeset tisoč zaposlenih v gospodarskih družbah. Podatke so nam posredovala podjetja, ki smo jih zaprosili za pomoč, podatke za javni sektor pa smo pridobili s pomočjo Ministrstva za javno upravo. Podatki so pokazali, da je med 95 tisoč zaposlenimi minimalno plačo prejelo 5,6 % zaposlenih. Tistih, ki so prejeli minimalno plačo z vključenim dodatkom za nočno delo, je bilo 1,1 % zaposlenih, tistih z vključenim dodatkom za nedeljsko delo pa 1,3 %. Povprečno je zaradi nizkih osnov, od katerih se obračunavajo dodatki, dodatek za uro nočnega dela znašal 1,58 evra bruto. O povprečju govorim zato, ker kolektivne pogodbe dejavnosti različno definirajo višino dodatkov. Tudi za javni sektor velja podobno. Izvzem dodatkov bi po podatkih Ministrstva za javno upravo za mesec januarja 2015 občutilo tisoč 786 zaposlenih. Od teh je le 208 zaposlenih prejelo minimalno plačo z vključenim dodatkom za nočno delo, 405 minimalno plačo z vključenim dodatkom za praznično delo in tisoč 173 minimalno plačo z vključenim dodatkom za nedeljsko delo. Zato velikih učinkov in posledic za javne finance kot na poslovanje podjetij ne bo. Naj za konec poudarim, da s to spremembo zakona odpravljamo krivice za najranljivejše zaposlene na slovenskem trgu dela. Za tiste, ki delajo cel mesec, torej v povprečju 174 ur ali več, ki delajo v neugodnem delovnem času in težkih pogojih dela, velikokrat takrat, ko smo ostali doma pri svojih družinah, za svoje delo pa zaslužijo tako malo, da morajo po pomoč še na Rdeči križ in Karitas. Najlepša hvala za vašo pozornost.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, dr. Anji Kopač Mrak.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, drage poslanke in poslanci! Danes bomo govorili o spremembi minimalne plače, in sicer o izločitvi treh dodatkov za delo, za nočno delo, nedeljsko delo in delo za praznike, ki se danes obračunavajo v osnovno višino minimalne plače in želja je, da se ti trije dodatki izključijo iz definicije minimalne plače. Vštevanje dodatkov v osnovno plačo je izjema, ki jo v evropski ureditvi pozna le Hrvaška. Vlada navedeno spremembo podpira, saj ni pravično, in s tem se strinjajo tudi mnogi delodajalci, da se v minimalno vštevajo dodatki, medtem ko drugi delavke in delavci, ki delajo nočno delo, izmensko, nedeljsko delo ali delo v praznikih, da se njim ti dodatki ne vštevajo v njihovo osnovno plačo. Torej definicija minimalne plače ni primerna. Že vrsto let, vse od leta 1995, ko je bila uzakonjena, so bili poskusi, da se v konstruktivnem socialnem dialogu najde rešitev. Žal se ta do danes ni našla. Minimalna plača je ekonomska kot tudi socialna kategorija, ki pomembno vpliva na dostojnost dela in tudi na revščino med zaposlenimi. Je pa res, da je določanje minimalne plače ena izmed pomembnih vsebin socialnega dialoga. Vlada bi bila mnogo bolj zadovoljna, če bi bil danes pred vami poslanci predlog zakona, ki bi bil usklajen med socialnimi partnerji. Predlog je bil vložen v zakonodajni postopek po vložitvi zbranih podpisov državljank in državljanov na pobudo sedmih sindikalnih central. Ko se je Vlada seznanila s predlogom je nemudoma sklicala sejo Ekonomsko-socialnega sveta, a žal se je delodalajci niso želeli udeležiti. Vlada predlog zakona podpira, ker gre za pravičnejšo rešitev, bi si pa želela, da bi bil konstruktivni socialni dialog temelj tudi tega zakona. Z vidika delavk in delavcev je sprememba zakona pomembna. Vlada pa išče v celoviti davčni reformi tudi način znižanja stroškov dela, saj se zaveda, da je konkurenčnost tudi pomemben del gospodarstva, gospodarske rasti in seveda cilja dostojnega dela kot celote, vendar verjame, da ta sprememba, ki je danes pred vami, ob upoštevanju celovite davčne reforme ne bo ogrozila slovenskih delovnih mest. Vlada zato predlog zakona podpira.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, ministrica, kolegice in kolegi! Po sedaj veljavni definiciji se v minimalno plačo vštevajo poleg osnovne plače tudi vsi dodatki za neugoden delovni čas, torej dodatek za nočno delo, dodatek za nedeljsko delo, za delo ob praznikih z izjemo dodatka za nadure. Ne glede na pogoje dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, tako zaposleni prejemniki minimalne plače prejemajo vsi enako izplačilo. Tudi če zaposleni opravljajo nočno delo, nedeljsko delo ali delo ob praznikih, je konec meseca izplačilo enako kot za tistega zaposlenega, ki v teh pogojih ni delal, zaradi česar so zaposleni po besedah predlagateljev v neenakem položaju in posledično upravičeno nezadovoljni. Krščanski demokrati se tega zavedamo. Ravno zaradi tega se krščanski demokrati zadnjih nekaj mesecev ukvarjamo s predlogi ukrepov za znižanje obremenitve plač s prispevki. Osrednja rešitev, ki jo predlagamo, je znižanje prispevkov na minimalno plačo. Ukrep bo, če ga uspemo skupaj uveljaviti, posameznemu prejemniku minimalne plače prinesel povišanje neto plače za 50 evrov mesečno. V enem letu to pomeni še eno neto plačo, 600 evrov, kar je po naši oceni lepa vsota. Veseli smo, da so se odzivi vseh organizacij, ki smo jim predloge predstavili, pozitivni. Razumemo, da je glavni koncept novele zakona o minimalni plači, ki so jo v parlamentarno obravnavo vložile reprezentativne sindikalne centralne s 5 tisoč podpisi volivcev, odprava sistemske neenakosti, ki jo povzroča sedanja definicija minimalne plače, in sicer da se dodatki za nočno, nedeljsko in praznično delo izvzamejo iz minimalne plače. Ureditev minimalne plače v Sloveniji je rezultat zahtevnega dogovarjanja med socialnimi partnerji v okviru Ekonomsko-socialnega sveta. V tem kontekstu je pobuda za spremembo minimalne plače sicer umestna, ampak kolikor razumemo, ni usklajena z ostalimi socialnimi partnerji, predvsem z delodajalci, kar ni v skladu z dogovorom o socialnem sporazumu za obdobje 2015–2016. Ker ima socialni dialog v Sloveniji velik pomen in dolgo tradicijo, bi takšni predlogi lahko porušili občutljivo ravnovesje, ki ga socialni partnerji s trdim delom vseh dosegate. Predlagamo, da kljub zelo verjetnemu sprejetju novele poskusite nadaljevati s pogovori vseh partnerjev v socialnem dialogu v dobro delavcev, saj je naš skupni cilj čim več novih delovnih mest ter pošteno plačilo za pošteno delo. Poslanska skupina Nove Slovenije bo predlog sprememb in dopolnitev zakona v prvi obravnavi podprla. Ob tem pa naj pripomnimo, da naša perspektiva Slovenije ne sme in ne more biti minimalna plača, ampak pošteno dostojno plačilo za pošteno delo.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo mag. Alenka Bratušek.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Takoj na začetku naj povem, da predlog, ki je pred nami, podpiram in podpirata ga tudi ostala dva kolega v naši poslanski skupini. O čem pa pravzaprav danes govorimo? O minimalni plači, o najnižjem plačilu, ki ga mora človek dobiti za svoje delo. Govorimo o neto plači 604 evre. V Sloveniji imamo minimalno plačo uzakonjeno že kar nekaj časa. In prav je tako. Je dovolj visoka? Če mene vprašate, bi si želela, da bi bila minimalna plača bistveno višja, da bi omogočala človeku kolikor toliko dostojno in normalno življenje. Preživeti mesec s 604 evri in ob tem poskrbeti še za družino in otroke, ne vem, če si kdo od nas pravzaprav sploh predstavlja, kaj to pomeni. Se pa hkrati zavedam, da bi naše gospodarstvo bistveno višjo minimalno plačo verjetno težko, če sploh, preživelo. S predlagano spremembo bomo na nek način odpravili nepravičnost. V obseg minimalne plače se ne bodo več vštevali dodatki za nedeljsko, praznično in nočno delo in ocenjujem in ocenjujemo, da je to edino pravilno. Za javni sektor bi naj ta sprememba pomenila približno milijon 300 dodatnih javnih sredstev. Ob 4,5 milijard, kolikor damo iz javnih sredstev za plače v javnem sektorju, sem prepričana, da bo proračun ta znesek definitivno prenesel oziroma zmogel. Tudi zasebni sektor, sem prepričana, bo preživel brez velike škode, čeprav smo že slišali kar nekaj kritik na ta račun. Je pa dejstvo, da natančnih izračunov na nek način tako predlagatelji kot tudi gospodarstvo niso predložili. Ko so sindikati v poslanskih skupinah predstavljali predlagano spremembo, so tudi zelo jasno povedali, da se za javni sektor popolnoma natančnih izračunov, ker niso ali pa nismo dobili podatkov, ne da narediti. Ampak jaz sem prepričana, če primerjamo javni sektor in zasebni sektor ter razmerje, da bo tudi zasebni sektor to spremembo definitivno preživel. V Državnem zboru sem velikokrat poslušala o uspešnosti baltskih držav in prepričana sem, da bomo tudi danes dobili kakšen tak primer, kaj vse dobrega delajo, kaj zmorejo, kakšno rast imajo, kako so uspešni. Sama si nikoli nisem želela živeti v državi, kjer človek za uro dela dobi nekaj več kot 2 evra. Govorim seveda o minimalni plači. Tako je na primer v eni izmed baltskih držav po študiji OECD, in to je v Estoniji. V Sloveniji je ta urna postavka dvakrat ali pa nekaj več kot dvakrat višja. Dovolj, kot sem že povedala, verjetno ne, še enkrat je pa dvakrat višja kot država, ki nam jo marsikdo postavlja za vzor. In ker ne želim živeti v državi, kjer mora človek delati za dva evra na uro, naj bodo naš vzor boljši in bolj solidarni, ne pa tisti, ki jim gre zgolj za dobičke in kapital. S to spremembo, ki je danes pred nami, smo še daleč od cilja, če je naš cilj boljša in bolj solidarna Slovenija. Smo pa vsekakor na pravi poti. Zato bomo predlog, ki je pred nami, podprli danes in tudi v nadaljnji obravnavi.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo dr. Simona Kustec Lipicer.
Hvala lepa. Lep pozdrav predsednik, kolegice in kolegi, občinstvo v dvorani! Ko smo se v Poslanski skupini Stranke modernega centra celovito seznanili z danes obravnavano namero o spremembi Zakona o minimalni plači, smo ugotovili, da problematika, ki jo naslavlja predlagana sprememba, na enega najbolj nazornih načinov ilustrira rakavo podobo slovenskega političnega, socialnega, ekonomskega in tudi vrednotnega sistema preteklega desetletja in še več. Danes obravnavana vsebina namreč preko predlagane vsebinske spremembe kaže na dosedanji način delovanja pravne države, ki na očeh javnosti še prav posebej tudi na očeh Ustavnega sodišča in socialnih partnerjev dopušča ter tudi izvaja neenakost pri plačilu za enako opravljeno delo tistih, ki prejemajo minimalno plačo. Delo je temeljna človekova dejavnost in vrednota. Pravica do dela in plačila zanj je ustavna pravica, prav tako kot je ustavna pravica tudi zagotavljanje enakih pogojev za plačilo za opravljeno delo. V Republiki Sloveniji v primeru izplačevanja minimalne plače takšen pogoj enakosti v praksi ne obstaja nujno. Po sistemski poti pa bi se morali v medsebojnem dialogu dogovoriti sindikati in delodajalci sami, nikakor pa ne Državni zbor Republike Slovenije. Rezultat nedelovanja socialnega dialoga za del skupine delavcev, izpostavljam posebej, gre za del skupine delavcev, ki prejemajo minimalno plačo, to ne drži za vse delavce, ki prejemajo minimalno plačo, ampak ta rezultat nedelovanja socialnega dialoga pomeni, da se tem delavcem že leta v nasprotju z vsemi drugimi zaposlenimi, ki ne prejemajo minimalne plače, v njihovo osnovno plačo štejejo tudi dodatki za nočno, nedeljsko delo, za delo ob praznikih in za delo ob dela prostih dnevih. Če bi obstajal dialog med sindikati in delodajalci, sindikati ne bi pristopili k tovrstnim kolektivnim pogodbam. Z delodajalci bi se toliko časa dogovarjali za spoštovanje ustavnega in delovnopravnega prava in pravic, da bi se dogovorili. V primeru neuspeha pa bi opozorili pristojne institucije na nezmožnosti izvajanja socialnega dialoga. In kaj ugotavljamo danes? Socialni dialog med partnerji očitno ni uspešen. Danes obravnavani predlog tudi nima podpore Ekonomsko-socialnega sveta, najranljivejša delovna skupina v družbi, ki prejema za svoje delo minimalno plačilo, pa za svoje osnovno plačilo dela v zahtevnejših pogojih kot druge skupine delavcev, in tudi kot tiste skupine delavcev, ki prejemajo minimalno plačo, ampak so se v njihovih panogah socialni partnerji dogovorili in so se dogovorili o načinu izplačevanja dodatkov k delu, in se zato ta skupina delavcev, ki je izpeljala uspešno socialni dialog in prejema minimalno plačo, z danes naslovljenim problemom, ki ga danes tu obravnavamo, sploh ne sooča. Današnja tema torej v delujočem pravnem sistemu na takšen način ne bi bila obravnavana v tem prostoru, v Državnem zboru, saj bi jo v ustavnih in zakonskih okvirih uspešno naslovili in tudi uredili sami socialni partnerji po svojih formalnih poteh dogovarjanja. Državni zbor torej ne bi služil kot obvod k socialnemu dialogu. Trenutna ureditev, ki dopušča, da so dodatki za nočno ter nedeljsko delo in delo med prazniki všteti v višino izplačane minimalne plače, je protiustavna, ker je nepravična. Načelo enakosti nas zavezuje tudi k spoštovanju različnosti, kar pomeni, da moramo biti za enako delo vsi enako plačani, upoštevajoč seveda različno obremenjenost posameznika pri delu. V vseh drugačnih primerih govorimo o izkoriščanju in neenakosti. Če želite, govorimo o sodobnih oblikah sužnjelastništva. Minimalna plača mora biti najnižji možni znesek, ki ga delavec prejme za opravljeno delo za polni delovni čas. Dodatki za nočno in nedeljsko delo ter delo med prazniki morajo biti izplačani nad zneskom minimalne plače. Ob navedenih okoliščinah, ko je institut socialnega dialoga zatajil, ko je, mimogrede, tudi sodna praksa dovolila poljubno interpretacijo tega, kako naj se izplačujejo dodatki v ali pa izven zneska minimalne plače, bomo takšno vsebino spremembe definicije minimalne plače, ki izenačuje enakost pogojev za plačilo opravljenega dela, seveda podprli. V teh dneh se še nekaj govori napačno. Napačno se govori, da bomo s to obravnavo dvignili minimalno plačo. To ne drži. Naš namen je le urediti oziroma zajeziti sedanjo zlorabo zakonske ureditve, ki je rezultat neuspešnega ali pa neobstoječega socialnega dialoga med sindikati in delodajalci. Ob tem pa želimo posebej opomniti tudi na to, da izenačitev pravic do plačila iz dela v razvitih civilizacijskih družbah, ki jih vodijo načela spoštovanja človeka in njegovih pravic, ni in ne sme biti videna kot razlog za gospodarsko škodo. Ravno obratno, predstavljati mora izziv, da se s ciljem po dostojnem plačilu sočasno vzpostavljajo tudi uspešni in učinkoviti ukrepi, ki bodo omogočili dobro delovanje gospodarstva. Iz tega razloga v Poslanski skupini Stranke modernega centra urejanje definicije minimalne plače naslavljamo ob hkratnem urejanju paketa davčnih ukrepov in prestrukturiranja bremen javnih sredstev, ki bodo povečali konkurenčnost oziroma zagotovili nadaljnjo spodbujanje gospodarske rasti ter razbremenitve stroškov dela. Naš skupni cilj je in mora biti ustvarjanje novih delovnih mest, gospodarski razvoj in s tem država blaginje. Še enkrat pa želim na koncu poudariti tudi, da Državni zbor ni in ne sme postati prostor, v katerem se bodo reševala nesoglasja med socialnimi partnerji. Danes se zato ne postavljamo v Poslanski skupini Stranke modernega centra niti na stran sindikatov niti na stran delodajalcev oziroma gospodarstva, ampak se postavljamo na stran pravne države in zaščite ter enakosti pravic za plačilo iz dela najšibkejšim skupinam delavcev. Na podlagi vsega navedenega bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra predlog novele Zakona o minimalni plači v prvem branju podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Marijan Pojbič.
Spoštovani! Pred nami je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o minimalni plači, ki so ga predlagatelji v javnosti označili kot predlog, ki bo dvignil minimalno plačo. To seveda ne drži, saj se veliki večini prejemnikov minimalna plača ne bo zvišala. Predlog zakona samo predlaga, da bi se prejemnikom minimalne plače izplačal tudi dodatek za nočno, nedeljsko delo in praznično delo. Torej se predlaga, da se izplačajo samo dodatki tistim, ki to delo opravljajo. Minimalna plača pa še vedno ostaja nespremenjena. Ne glede na to, da ne gre za dvig minimalne plače, pa predlog zakona ni bil usklajen s socialnimi partnerji. To predstavlja nevarno prakso, saj gre za področje, kjer bi moral biti socialni dialog temelj za urejanje delovne in socialne problematike. Pozitivne strani socialnega dialoga smo lahko videli pri sprejemanju nove delovnopravne in pokojninske zakonodaje v letu 2012, negativne strani pa pri pokojninski reformi leta 2011, ki je ravno zaradi neusklajenost s socialnimi partnerji padla na referendumu. V Slovenski demokratski stranki resnično upamo, da je predmetni zakon zgolj izjema in da ta koalicija ne bo reševala zadev mimo socialnega dialoga. Ne nazadnje so ravno predlagatelji, sindikati leta 2006 nasprotovali sprejetju zakona o minimalni plači iz razloga, ker ni dogovorjen med socialnimi partnerji. Očitno predlagatelji zakona menijo, da je potrebno socialni dialog spoštovati odvisno od tega, kako je sestavljena koalicija. Rešitev, ki je predlagana v zakonu, ne bo največ prinesla tistim delavcem, ki bi te dodatke prejemali, temveč državi, ki bo zaradi tega pobrala več prispevkov. V medijih je bilo mogoče zaslediti izračun, da bi prejemnik minimalne plače, ki je upravičen do dodatkov, prejel 120 evrov bruto več, vendar bi od tega zaradi višje dohodnine na koncu obdržal le 50 evrov. Gre torej za dodatno obremenjevanje delodajalcev, pri katerem ne bodo največ pridobili delavci, ampak država. Edini ukrep, ki bi zagotovil višje plače in bi lahko bil usklajen z vsemi socialnimi partnerji, je razbremenitev stroškov dela, kajti s tem bi se resnično povečala neto minimalna plača, spremembo pa bi verjetno podprli tudi delodajalci. Ob tem ponovno pozivamo Vlado Republike Slovenije k učinkoviti in sistemski davčni razbremenitvi gospodarstva in ukinjanju premnogih birokratskih ovir, ki dušijo podjetništvo in zasebno pobudo v naši državi. Ne glede na navedene pomisleke pa bomo v Poslanski skupini Slovenske demokratke stranke Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o minimalni plači podprli. Razlog za našo podporo je eden in dovolj tehten, to pa je, da predlog odpravlja očitno diskriminacijo delavcev z minimalno plačo pri opravljanju nočnega, nedeljskega in prazničnega dela. Ti delavci so dvakrat diskriminirani, in sicer v primerjavi z ostalimi, ki prejemajo minimalno plačo in ne delajo v slabših delovnih pogojih ponoči, čez praznike ali čez vikende. Drugič pa so diskriminirani v primerjavi s tistimi, ki prejemajo plačo, višjo od minimalne plače, in so ravno zaradi tega upravičeni tudi do dodatkov za nočno, nedeljsko in praznično delo. Gre za tako očitno diskriminacijo, da bi jo ob prvi pobudi zelo verjetno odpravilo tudi Ustavno sodišče. Ta problematika je bila predlagateljem očitno znana že dalj časa. Pri vsem tem se sprašujem, zakaj je bilo treba s tem predlogom s strani predlagateljev sindikatov zavlačevati, zakaj smo bili v Državnem zboru Republike Slovenije s to rešitvijo seznanjeni šele, ko se je najavil oziroma začel postopek za zbiranje 5 tisoč podpisov in se je s tem za nekaj mesece podaljšalo sprejetje te rešitve, namesto da bi se rešitev predlagala po skrajšanem zakonodajnem postopku in bi bila danes že sprejeta. Delavci pa bi tako te dodatke danes že prejemali. Način sprejemanja in predlaganja žal tako govori v prid temu, da je bila prioriteta predlagatelja populističen efekt in ne skrb za delavca. Enako velja za koalicijo, ki sicer te rešitve podpira, vendar je kljub temu vložila zahtevo za splošno razpravo, ki je sprejetje rešitve odložilo vsaj za en mesec ali pa dva. Prepričani smo, da so rešitve, kot so predlagane v spremembi zakona, prave, ne glede na okoliščine s predlaganjem tega zakona, torej govorimo o načelu, da mora biti tudi delavcem prejemnikom minimalne plače priznan in izplačan dodatek za nočno, nedeljsko delo in praznično delo, ki naj se doda k bruto minimalni plači. Kot sem povedal že uvodoma, bomo v Slovenski demokratski stranki iz teh razlogov tudi ta zakon podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo mag. Jana Jenko.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Vsi skupaj prav lepo pozdravljeni! Predlog zakona, ki je pred nami, spreminja ali, bolje rečeno, popravlja definicijo minimalne plače, tako da se iz nje izločajo dodatki za nedeljsko, nočno delo ter delo ob praznikih. Po veljavni zakonski definiciji minimalne plače se vanjo lahko vštejejo vsi dodatki, ki izhajajo iz posebnih pogojev dela in so vezani na razporeditev delovnega časa. To so za nočno delo, delo v nedeljo in delo na praznike oziroma dela proste dneve po zakonu. V tej kategoriji dodatkov, ki jih opredeljuje Zakon o delovnih razmerjih, se je dodatek za nadurno delo torej že izločil. Seveda pa se v minimalno plačo štejejo lahko še ostali dodatki, ki izvirajo iz posebnih obremenitev pri delu, neugodnih vplivov okolja in nevarnosti pri delu. Dodati je možno še dodatek na delovno dobo in dodatek za delovno uspešnost. Suma sumarum se osnovni plači delavca prištejejo vsi ti dodatki in na koncu meseca prejme neto plačilo v višini 604 evre, s katerimi si lahko privošči košarico osnovnih življenjskih potrebščin. Pravzaprav si je marsikdo niti ne more privoščiti in je prisiljen prositi za socialno pomoč ali se obrniti na humanitarne organizacije. Ne pozabimo tudi, da ima ta delavec doma še družino, ki jo mora nahraniti in obleči. Predvsem pa ne pozabimo, da je delal tudi, na primer, nekaj noči in nekaj nedelj, pa še praznični dan je preživel v službi. To je realno življenje nekaj deset tisoč ljudi. In če njegovi kolegi prespijo vse noči ter preživijo vse vikende z družino, pri tem pa za isto vrsto dela dobijo enako plačilo, je treba priznati, da to res ni fair play. Minimalna plača je ekonomska kategorija, hkrati pa tudi socialna, saj je z vidika človekovih pravic vprašanje minimalne plače predvsem vprašanje pravice do dostojnega plačila, ki zagotavlja človekovo dostojanstvo. Po drugi strani mora minimalna plača predstavljati tudi vidik pravičnosti in enake obravnave glede na pogoje dela. In slednje je vsebina danes obravnavanega zakona, saj se z njim poskuša vsaj delno odpraviti neenaka obravnava v isti skupini ljudi. Predlagatelji so prepričani, da mora biti z zakonom določena minimalna plača enaka za vse delavce, zaposlene v Republiki Sloveniji, dejansko izplačilo le-te pa mora upoštevati neugodne vplive, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa. Tako danes ne govorimo o tem, da ta zakon spreminja višino minimalne plače. Zavajanje, da s tem predlogom zvišujemo minimalno plačo, je skrajno neprimerno, ampak jo obravnavamo z zornega kota enakopravnosti in pravičnosti. V Poslanski skupini Desus se vsekakor strinjamo z novo definicijo minimalne plače in podpiramo predlog. V Sloveniji namreč žal še vedno večinsko velja napačna percepcija vrednosti dela oziroma delovne sile. Mnenje pravne stroke je glede problematike minimalne plače jasno, nanjo pa so pravniki opozorili tudi na letošnjih dnevih delovnega prava in socialnega varstva. Ključno sporočilo je bilo, da je treba ob ekonomskem razvoju upoštevati tudi socialni razvoj, minimalna plača pa naj bo taka, da omogoča družbeno udejstvovanje ne zgolj eksistenco. Na urejanje delovnih razmerij je treba gledati z vidika človekovih pravic, če z njimi mislimo resno. Tako je ena od uglednih pravnic povedla, citiram: "Pravica do dodatka izhaja iz veljavne delovnopravne zakonodaje. Izločitev dodatka je nujna, saj jih ravno tisti z najnižjo plačo, ki bi jih tudi najbolj potrebovali, ne prejemajo. Predlog sindikatov je tako razumen, smiseln in utemeljen." Kaj pravi delodajalska stran? Kot pričakovano in kot še vedno doslej ostro nasprotujejo predlogu in ponovno zganjajo paniko in grozijo z odpuščanji. Še več. Na ta povsem pravičen predlog sindikatov odgovarjajo z zahtevami po še večjem krčenju delavskih pravic. Seveda zvito zamolčijo vse, kar se je v preteklih letih zgodilo v njihov prid. Z milijardami smo v preteklih letih dokapitalizirali banke. Ja, te iste banke, ki so dajale ugodna in neustrezno zavarovana posojila podjetjem, med njimi je kar nekaj takih, ki so namerno izčrpavali podjetja in dnevno pošiljali ljudi na cesto. Prav tako je na desetine milijard država dobronamerno in z določnimi pozitivnimi cilji, ne samo za ohranitev temveč tudi za razvoj našega gospodarstva in s tem družbe kot celote namenila gospodarstvu s svojimi ukrepi v preteklih letih. Naj jih nekaj povzamem: znižanje stopnje pokojninskih prispevkov, ukinitev davka na izplačane plače, znižanje stopnje davka na dobiček in leta raznovrstnih olajšav oziroma subvencij, kot na primer za delno povračilo nadomestila plače in stroškov usposabljanja za delavce na začasnem čakanju na delo ali pa na primer olajšave za investicije in raziskave za razvoj in ne nazadnje bolj fleksibilno delovnopravno zakonodajo. Seveda pa ne gre metati vse v tisti koš. Z vsem spoštovanjem v Poslanski skupini Desus pozdravljamo tista podjetja, ki so iz minimalne plače že izvzela določene dodatke. V teh podjetjih se namreč zavedajo, da je dobra delovna klima predpogoj za večjo motiviranost delavcev, posledično pa to pomeni večjo produktivnost in uspešnost poslovanja. V Poslanski skupini Desus smo trdno prepričani, da o propadu gospodarstva na slovenskih tleh zaradi te spremembe minimalne plače ne moremo govoriti. Če tega ni povzročil dvig minimalne plače v letu 2010, ko je šlo dejansko za nominalni dvig s 597 evrov na 734 evrov zaradi uskladitve najnižjih plač s košarico minimalnih življenjskih potrebščin in se je torej povišala za 137 evrov, je bore malo verjetno, da bo moralo kakšno podjetje zapreti vrata zaradi nekaj deset evrov, ki si jih delavci povsem upravičeno zaslužijo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, ministrica, cenjeni zbor! Vprašanje učinkovite solidarnosti, ki na eni strani zagotavlja blaginjo in enake možnosti za vse prebivalke in prebivalce ter na drugi strani omogoča fleksibilno in konkurenčno gospodarstvo, predstavlja enega ključnih civilizacijskih izidov, iskanje ravnotežja med interesom gospodarstva in položajem zaposlenih pa proces, ki je podvržen nenehnemu prilagajanju in spreminjanju ter s tem povezanim včasih bolj in včasih manj učinkovitim socialnim dialogom. Pogosto je tako kot danes osrednja točka tovrstnih razprav prav minimalna plača, njena definicija, obseg in njen odnos do produktivnosti. Po definiciji mednarodne organizacije za delo je torej minimalna plača najnižji zakonsko določen znesek, do katerega je delavec upravičen za opravljanje dela znotraj določenega obdobja in je preračunan na podlagi delovnih ur ali obsega proizvodnje ter mora zadostovati za kritje minimalnih življenjskih potreb delavca in njegove družine ob upoštevanju družbenih in gospodarskih ter socialnih razmer v državi. V resnici pa raison d ętre minimalne plače definira razumevanje odnosa med njeno ekonomsko in njeno socialno funkcijo. Slednji se sicer pogosto prikazujeta v konfliktnem odnosu, kljub temu pa v resnici izpolnjujeta isti primarni in temeljni cilj. Tako ob današnji razpravi ni odveč poudarek, da slovenska država skozi svoj ustavni red in tradicijo solidarnosti razume in posebej izpostavlja socialno vlogo minimalne plače, ki pa jo hkrati tudi skozi gospodarske politike razume kot institut makroekonomske politike za izpolnjevanje širših ciljev ekonomske politike, torej za zagotavljanje gospodarske rasti, prerazporeditve dohodkov in v končni fazi tudi ohranjanja kupne moči. V obstoječih razmerah to torej pomeni, da je minimalna plača tudi eno izmed možnih orodij za krepitev domače potrošnje in s tem povezano ohranjanje gospodarske rasti, ki smo jo po skoraj desetletju krize dosegli. Ob tem je treba razumeti, da lahko minimalna plača povzroči tudi negativne učinke na produktivnost, zviša cene proizvodov in storitev ter povzroči inflacijske pritiske ter zmanjša konkurenčnost in dobiček podjetij. Ravno zaradi zahtevne gospodarske situacije in strahu pred negativnimi učinki poseganja v minimalno plačo ni odveč poudariti, da smo vendar v času, ko si določen inflacijski pritisk celo želimo. Potrebujemo namreč okrepljeno potrošnjo in nadaljevanje gospodarske rasti. Slednje pa lahko zagotovimo tudi s pravičnejšo ureditvijo minimalne plače. Obstoječe študije iz preteklega desetletja namreč kažejo, da dvig minimalne plače prispeva k dvigu produktivnosti preko učinkov nadomestitve in prilagoditve v tehnologiji in poslovnih procesih. Rezultati analize sprememb minimalne plače iz leta 2010 pa dodatno govorijo, da je dvig minimalne plače pozitivno vplival na produktivnost, še posebej in predvsem v podjetjih in dejavnostih, ki so bolj obremenjena z minimalno plačo in manj v tistih, ki niso. Zato tudi v premisleku o spremembah in poseganju v minimalno plačo ni odveč upoštevanje priporočil OECD, ki predlaga zmerno rast minimalne plače v odnosu do produktivnosti ter pozitivno ocenjuje reforme, ki jih je Republika Slovenija izvedla na trgu dela od leta 2013 dalje, ko so bili sprejeti mnogi ukrepi, predvsem tisti za odpravo dualnosti na trgu dela. Predlog sindikalnih central, ki je danes pred nami in na naših klopeh, tako še zdaleč ne odpira tako široke razprave o vlogi, funkciji in definiciji minimalne plače, kot bi morda to lahko bilo potrebno v tem trenutku, tudi zato ker se vsi deležniki v tem procesu zavedajo in zavedamo, kako pomemben je pri poseganju v tako odločilno materijo socialni dialog. Zato v resnici danes odpravljamo le dolgoletno krivico, ki so jo deležni prejemniki minimalne plače, prostor za nadaljevanje dialoga med delodajalci in sindikati na tematiko minimalne plače pa puščamo odprt. Cilj predlaganega zakona je namreč zagotoviti ustreznejšo zakonsko ureditev minimalne plače na način, da se tudi delavcem, ki prejemajo minimalno plačo, prizna in izplača dodatek za nočno delo, nedeljsko delo in praznično delo. Na ta način se vzpostavlja enakopravnejša obravnava zaposlenih, ki prejemajo minimalno plačo in opravljajo svoje delo v posebnih pogojih dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, torej v neugodnem delovnem času, glede na tiste zaposlene, ki prav tako prejemajo minimalno plačo, vendar svojega dela ne opravljajo v manj ugodnem času. Ker verjamemo, da bo socialni dialog lahko tekel naprej, in ker verjamemo, da vsi v Državnem zboru razumemo pomen pravičnega plačila za pošteno opravljeno delo, bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov predlog zakona seveda podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Luka Mesec.
Hvala za besedo. Lep pozdrav tudi z moje strani. Naj za uvod preberem citat ameriškega predsednika Franklina Delana Roosevelta, ki je leta 1933 po več letih velike depresije, ki je bila na las podobna krizi, ki jo zdaj doživljamo, izjavil, citram: "Nobeno podjetje, ki za svoj obstoj plačuje plače pod ravnjo preživetja, si ne zasluži poslovati v tej državi." Konec citata. 80 let kasneje je mantra postala ravno obratna. Mantra je zniževanje stroškov dela. Danes država ne skrbi za to, da bi zagotovila dostojne standarde, dostojno življenje delavcev in delavk, ampak skrbi samo za nižanje delavskih in socialnih pravic zato, da bi kapital lahko dostopal do čim cenejše delovne sile oziroma, če to prevedemo v posledice, da bi kapital imel na voljo čim cenejšo delovno silo za izkoriščanje. Zato v Združeni levici predlog sprememb zakona o minimalni plači seveda podpiramo. Ob tem pa bomo predlagali tudi popravek za izvzem vseh dodatkov iz minimalne plače, ne zgolj naštetih. Podpiramo, da so združene sindikalne centrale končno naredile ta korak v pravo smer, ampak treba ga je izvesti do konca in iz minimalne plače izvzeti vse dodatke. Prejemnikov minimalne plače je bilo namreč lani okrog 37 tisoč. Mnogi od njih so imeli osnovo bistveno manjšo od minimalne plače do osnove oziroma do 593 evrov pa so prišli šele po nadurnem delu, nedeljskem delu, nočnem delu, delu v posebnih razmerah in z dodatki za delovno dobo in tako dalje. Kljub temu je neto znesek minimalne plače v najslabšem primeru še vedno znašal samo nekaj čez 570 evrov, medtem ko je prag tveganja revščine za leto 2013 postavljen pri 593 evrih razpoložljivega dohodka. Minimalna plača torej v trenutni obliki mnoge zaposlene ne spravi niti čez prag tveganja revščine, ki naj bi približno znosen socialni položaj ločeval od popolnoma neznosnega. Zato ni nič čudnega, da je lani pod pragom tveganja revščine v Sloveniji živelo 291 tisoč ljudi in da je vse pogostejši pojav tako imenovanih revnih zaposlenih, torej ljudi, ki zaposlitev imajo, a jim zaposlitev ne mogoča dostojnega preživetja. To so razlogi, zakaj bomo v Združeni levici predlagali, da se iz minimalne plače poleg predlaganih dodatkov izvzamejo tudi ostali. To so dodatki za delovno dobo, za posebne pogoje dela, tisti, ki izhajajo iz posebnih obremenitev pri delu, neugodnih vplivov okolja in nevarnosti pri delu. To je pravično, to je socialno nujno, in to je ekonomsko opravičeno. Ko govorimo o ekonomski opravičenosti takih ukrepov, pogosto slišimo strašenje z nekonkurenčnostjo in previsokimi stroški dela, a to je nerealno in povsem skregano z realno sliko slovenskega gospodarstva. Slovenija se namreč ne sooča s krizo stroškovne konkurenčnosti, kar jasno kaže lanskoletni 7-odstotni presežek izvoza nad uvozom. To je mimogrede celo nad omejitvami evropskega semestra, ki določa, da ima država lahko največ 6-odstotni presežek izvoza nad uvozom, Slovenija je lani beležila 7 %. In tak trend se na dolgi rok ne more nadaljevati, saj trenutno vse države v Evropi uravnotežujejo svoje plačilne bilance. Gospodarsko okrevanje ne more temeljiti na dušenju domačega povpraševanja, to je sploh ob nestabilnem gospodarskem dogajanju v Evropi in po svetu nespametno in tvegano. Za stabilnejšo rast je enostavno potrebno dvigniti domače povpraševanje. Trenutno sta glavna grožnja evropskemu gospodarstvu in s tem tudi slovenskemu deflacija in pa sekularna stagnacija japonskega tipa, in to je razlog, zakaj se v državah, kot so Nemčija, odločajo za ukrepe, kot je povišanje minimalne plače, da bi s tem okrepili domače povpraševanje, ki bo pomembno spodbujalo k spodbujanju gospodarske rasti. Višja minimalna plača ne pomeni dušenja gospodarstva kot pogosto slišimo iz ust delodajalcev, ampak ravno nasprotno – višja minimalna plača pomeni dodatno kupno moč, če hočete, dodaten kisik za gospodarstvo. O tem zelo jasno priča tudi primer iz naše zgodovine. Slovenija je po letu 1991 ob izgubi jugoslovanskih trgov doživela gospodarsko depresijo in naglo krčenje gospodarstva. Iz depresije pa jo je povlekel ravno ukrep, za katerega so vsi mislili, da je ne bo, in to je bila rast plač, ki se je začela leta 1992. V obdobju med letoma 1992 in 1996 so plače v Sloveniji rasle s hitrostjo 8 % na leto, to pa je kot spodbuda za domače povpraševanje za seboj potegnilo rast, ki je v tistih letih znašala med 4 in 5 % na leto. Rast je torej v teh letih, ko se je Slovenija postavljala na noge, poleg dinamičnega izvoza temeljila ravno na domačem povpraševanju, kar je predstavljalo temelje za vzdržen razvojni model tudi v smislu javnih financ in socialne države. Naj poudarim, Slovenija v tem času ni imela javnofinančnih neravnotežij in tudi v naslednjem desetletju ne. Ob teh makroekonomskih razlogih v Združeni levici seveda upamo, da bodo ukrepi, ki jih sprejemamo danes, spodbudili podjetja k razmisleku, ali je nočno, praznično, nedeljsko in ostalo nestandardno delo zares nujno, in da bo to vodilo podjetja k razmisleku o delavcem in zaposlenim bolj humani, prijazni organizaciji dela, kjer koli je to možno. Moramo se zavedati, da tudi dodatki, ki jih izplačajo podjetja za nestandardne oblike dela, ne poplačajo vseh negativnih vidikov, ki jih ima takšno delo na kakovost življenja, na tiste, ki delajo v posebnih pogojih. Takrat ko drugi spimo, počivamo, uživamo nedelje z najbližjimi, morajo nekateri delati, številni morajo delati takrat celo za to, da pridejo do roba minimalne plače. Ta problem je danes vse bolj pereč za prekarne delavce in delavke, ki nimajo le popolnoma fleksibiliziranega časa dela, ampak jim je odvzeta tudi pravica do kakršnih koli minimalnih standardov, tudi do minimalne plače. Treba je poudariti, da je Slovenija na žalost postala ena izmed najbolj prekariziranih držav v Evropski uniji. Kar 40 % delovno aktivnega prebivalstva pri nas dela v netipičnih oblikah zaposlitve, torej v zaposlitvah, ki so izven rednih zaposlitev. Zato je nujno treba začeti uvajati tudi tu minimalne standarde in zaščito in s tem odpravljati sam pojav prekarnega dela. Minimalna plača tukaj lahko služi kot eno od ključnih zakonskih varoval osnovnih delavskih pravic na vseh področjih. Dilema, ki jo je pred časom izpostavil minister Mramor, ki je zadevo postavil na naslednji način, citiram, "ali si bomo zaradi boljših rezultatov gospodarstva zvišali plače ali pa bomo dopustili, da se del tega rezultata prelije v večje zaposlovanje, predvsem mladih", konec citata, ne drži. Se pravi, dilema, ali bomo imeli višje plače ali pa bomo s presežki, ki jih naše gospodarstvo ustvarja, ki jo je izpostavil minister Mramor, ne drži, kar so pokazali številni raziskovalci. Nazadnje je odmevna raziskava bila opravljena na univerzi v Hamburgu, leta 2011, kjer so na podlagi statističnih raziskav nemškega gospodarstva pokazali, da je korelacija ravno obratna. Torej, višja kot je minimalna plača, višja je kupna moč, višje je domače povpraševanje in zato manjša nezaposlenost, manj revnih zaposlenih in manj prekarnosti. In ne obratno, kot je dilemo prestavil naš minister, ki na svet zgleda skozi neoklasična očala. Minimalna plača je zato pomemben instrument, ki določa standarde, ki se prelivajo tudi v druge zaposlitve. Dvig minimalne plače bi koristil tudi prekarcem, ker je minimalna plača sidro, zato jo moramo obravnavati kot referenčno točko za vse delavske pravice in postaviti dovolj visoko ,da bo omogočila dostojno preživetje. To je še posebej potrebno v časih krize in njenega reševanja, ki sta drastično povečali neenakost v družbi. Vse bolj se povečuje delež kapitala in najvišjih plač, na primer menedžerskih, drugi dohodki, zlasti najnižji in tisti, ki jih prejemajo prekarni delavci, pa stagnirajo ali pa se celo nižajo. Zato je fokus treba obrniti. Namesto potiskanja države naprej v nerazvitost in tekmovanja s perifernimi državami z zniževanjem stroškov dela in socialnih pravic potrebujemo končno razvoj kadrov, izobraževanje, demokratizacijo na delovnih mestih in dostojne standarde za vse. 80 let po znameniti Rooseveltovi izjavi je čas, da jo oživimo. Naj Slovenija postane država, v kateri nobeno podjetje ne bo izplačevalo plač pod ravnjo preživetja. Prvi korak na poti k bolj pravični družbi pa sprejemamo danes. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, predstavniki Vlade, predstavniki sindikata! Najprej najlepša hvala sindikatom, da ste zmogli toliko poguma, odločnosti in napora, da ste se odločili za ta korak in ga izpeljali, da se danes lahko pogovarjamo o tem. In če vam bo kdo očital populizem, se mu resnično lepo zahvalite in povejte, da delate to v imenu populusa – ljudstva. Jaz sem vesel, da se končno pogovarjamo o spremembi definicije minimalne plače, ker danes nikakor ne zvišujemo minimalne plače. Minimalna plača ostaja takšna, kot je, saj imamo zakon za to. Ostaja takšna, kot je, ostaja 790 evrov in neki stotini zraven, kar pomeni, 603,32 neto, ob uveljavljenemu povišanju davčne olajšave, sicer 561,46. Upam, da se v decimalkah nisem motil, in to so številke, ki so skrb zbujajoče, da ne rečem, v nebo vpijoče. Jaz sem vesel, da do te razprave in do te odločitve, kolikor sem slišal in razbral iz stališč poslanskih skupin, ne bo težav, in bomo vsi podprli ta predlog. Vesel sem da to tega prihaja. Žalosten pa sem lahko iz razloga, da sploh imamo oziroma ne da imamo, da sploh potrebujemo tak institut, ker bi samo po sebi se nam lahko zdelo umevno, da bi bila najnižja plača tam tisoč in nekaj. Tako kot sem tudi žalosten, da moramo imeti socialne transfere, ki blažijo krizo, žalosten sem, da nekaj sto tisoč ljudi ima pod 500 evri pokojnine. Ampak kakorkoli, prihajamo na tisto točko, prihajamo do spoznanja, da nekako dobri gospodarski kazalniki, rast družbenega produkta, pozitivna zunanjetrgovinska bilanca in tako dalje, da bomo nekaj ljudje imeli od tega, da bodo nekaj imeli od tega upokojenci. Ne pozabimo, pokojnine se bodo po dolgem času, pa ni to naša mantra, ampak iskrena želja in zadovoljstvo ob tem uspehu, da nam je to uspelo, se bodo v januarju valorizirale, ne nazadnje se bodo z januarjem sprostili nekateri transferji posameznikom in gospodinjstvom, na žalost ne vsi. In evo, redefinicija minimalne plače je tudi pred nami, ki verjamem, da bo uspešno absolvirana. Zdaj mogoče stavek in pol o zgodovini tega instituta. Minimalna plača je bila kot institut varovanja materialne in socialne ravni zaposlenih v Republiki Sloveniji prvič uvedena, to vsi vemo, z dogovorom o politiki plač in drugih prejemkov zaposlenih v gospodarstvu, ki je bil sklenjen kot separat socialnega sporazuma za davno leto 1995. Minimalna plača je, kot vemo, nadomestila do tedaj uporabljeni zajamčeni osebni dohodek oziroma zajamčeno plačo. Čim govorimo o letu 1995, je očitno ali pa na dlani, da je vendarle toliko časa že preteklo, da so neke modifikacije potrebne. In modifikacija, minimalna, pa vendarle toliko hvalevredna, da se izločajo nedeljska dela, nočna dela in dela ob praznikih, mislim, da si ljudje, ki prejemajo takšno plačo, zaslužijo. To plačo prejema oziroma prvih štirinajst razredov v klasifikaciji razredov javnih uslužbencev je pod to minimalno plačo, in to verjetno tudi nekaj pove. Vsi pa vemo, kakšne so nominalne številke, koliko ljudi tako v gospodarstvu kot v javni upravi takšno plačo prejema. Takšna plača za državo za javni sektor predstavlja približno 1,1 milijon evrov dodatnih sredstev. Ob tem pa je treba vedeti, da se bodo nekateri socialni transferi na podlagi tega verjetno zmanjšali, da se bo povečala kupna moč in da bo ta gospodarski cikel šel v pozitivno smer. Zakaj minimalna plača? Minimalna plača zato, ker je na nek način socialni korektiv, ker je tisto, ki prispeva k temu, da ne bo še večja stopnja tveganja revščine. Kot vemo, je približno 14 % ljudi pod tem pragom in stopnja tveganja socialne izključenosti čez 20 %. In to so zaskrbljujoči podatki. Zaskrbljujoči podatki so pa predvsem to, da ljudje, ki hodijo v službo, ki delajo, ki pošteno delajo, ki "rintajo", so revni. Dobijo manj kot tisoč evrov, dobijo minimalno plačo. In to je skrb vzbujajoče. Jaz nikoli in nikdar nisem govoril, da so socialni transferji previsoki, ker niso. Verjetno so še prenizki. Lahko pa rečem mirne duše, da je minimalna plača prenizka. Tudi s to minimalno korekcijo je prenizka. Za ilustracijo, saj to verjetno mnogi od vas poznate, Evropi ni tuj ta gasilski mehanizem, ta blažilni, ta socialni surogat ali kakorkoli ga imenujem. Imajo minimalne plače, imajo od 184 evrov v Bolgariji do skoraj 2 tisoč evrov v Luksemburgu. Seveda Slovenija je tukaj nekje vmes. Jaz verjamem, da se neradi primerjamo z Bolgarijo, Romunijo itd., da se vsi radi primerjamo z Beneluksom pa s Skandinavijo, pa Nemčijo, by the way, nekaj mesecev nazaj je Nemčija sprejela s to minimalno urno postavko 8,5 evrov bruto in brez teh dodatkov, ki so še do tega trenutka v naši minimalni plači. In jaz mislim, da k temu moramo težiti. Kot rečeno, minimalna plača je po neki definiciji ekonomska kategorija, to je nesporno, na žalost je pa tudi socialni korektiv. Meni se zdi zelo žalostno, ko so nekateri razpravljavci uvodoma že povedali, in mislim, da je tudi ministrica o tem govorila, zadeva ni bila usklajena s socialnimi partnerji. Kdo je tukaj kriv? Sindikat, ki je to predlagal? Ne. Vlada, ki je pozvala to tretjo stran? Tudi ne. Torej je odgovor na dlani. Mene skrbi tudi to, da na strani delodajalcev, jaz si ne znam drugače tega interpretirati kot žuganje, kot majčkeno zastraševanje, a ha, če bo pa šla plača v nebo – mislim, v nebo bo šla, 790 bruto, od tega pa še prispevki v blagajno pa penzijski pa socialni, pa tako dalje? – skratka, če se bo plača zvišala, je to grožnja, mislim, da sem en naslov v časopisju prebral, da je to slabo tako za delavce kot gospodarstvo. Lepo vas prosim, slabo za delavce in gospodarstvo! Bodo delavci izgubili službo? Ja, verjetno lahko službo izgubljajo tudi če minimalno plačo znižamo, ampak jaz mislim, da tako dalje pa več ne gre. Jaz sicer ne zagovarjam uravnilovke: vsi iste plače, brez izjem, vsi iste avtomobile, vsi iste obleke. Ampak vendarle tista huda razhajanja, super dragi avtomobili, luksuzne vile, jahte, razkošje na vsakem koraku na eni strani, majhne peščice ljudi, na drugi strani pa ljudi, ki gre zvečer po kruh, ker se cena kruha zniža zvečer. E, to pa ne gre. Vsaj za Desus pa to ne gre! In temu je treba narediti konec. Izkoriščanje in varčevanje na delovni sili, na ljudeh, na zaposlenih in izključno na njih, temu je tudi treba narediti konec, sicer jih iztisnimo, jih naredimo reveže. Kdo bo kupoval proizvode? Kdo bo koristil storitve? Ekonomski cikel, finančni cikel, krog se bo zaprl. Če je to poanta neoliberalizma, ga je treba vreči na smetišče zgodovine. Ob zaključku. Meni je dosti teh silnih neoliberalističnih floskul in mislim, da je čas za socialno državo, in to zdaj in brez pardona. In to mislim, da tudi delamo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marija Bačič. Pripravita naj se mag. Matej Tonin in dr. Bojan Dobovšek.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica, predstavniki sindikata, kolegice in kolegi! Zakon, ki ga imamo danes v obravnavi, nam daje priložnost, da se ponovno vprašamo o položaju dela in delavcev, da končno opravimo argumentirano razpravo in da konec koncev celotna politika prisluhne, kar ni, pa bi morala storiti za uveljavitev delavskih pravic. Zavedanje, da imajo delodajalci in lastniki kapitala praviloma nasprotne interese kot delavci, ni nič novega. Vsakokratna aktualna oblast lahko daje večji poudarek interesom dela in interesom kapitala. Trenutno gospodarsko okrevanje lahko ustvari vtis, da izboljšanje statistične slike razmer v družbi velja tudi za dejansko prakso in konkretne razmere. Na žalost pa ni tako. Mnoge stranke in mnogi politiki poudarjajo le kapital in dobiček. Zahteve po nižjem obsegu solidarnosti in socialnih pravic se kar vrstijo. Zato je nujno, da krepimo ideje in politike, ki spoštujejo delo, poudarjajo socialno partnerstvo, zahtevajo spoštovanje delavskih pravic, se borijo proti brezposelnosti in za pošteno vrednost dela. Poudarjajo pomen solidarnosti, socialne pravičnosti in enakosti pri izkoriščanju temeljnih družbenih dobrin. Cilj predlaganega zakona je zagotoviti ustreznejšo zakonsko ureditev minimalne plače na način, da se delavcem, ki prejemajo minimalno plačo, prizna in izplača dodatek za nočno, praznično in nedeljsko delo, ki se naj doda k bruto minimalni plači. Na ta način se vzpostavi enakopravnejša obravnava delavcev, ki prejemajo minimalno plačo in ki opravljajo delo v posebnih pogojih dela v neugodnem času glede na tiste delavce, ki prav tako prejemajo minimalno plačo, vendar svojega dela ne opravljajo v neugodnem delovnem času. Prav je, da se na področju minimalne plače zadeve uredijo in se odpravijo anomalije. Minimalna plača v tem trenutku znaša 790,73 evrov bruto, torej neto nekaj več kot 600 evrov. S tem zakonom želimo zagotoviti ustreznejšo zakonsko ureditev minimalne plače, in sicer tako, da se prejemnikom minimalne plače prizna in izplača dodatek na posebne pogoje dela. To je, kot smo že rekli, nočno, praznično in nedeljsko delo. Tako bi v minimalno plačo bili zajeti vsi elementi plače, kot jih navaja Zakon o delovnih razmerjih, in sicer osnovna plača delavca, del plače za delovno uspešnost in dodatki, ki jim pripadajo v okviru polnega delovnega časa. V minimalno plačo pa ne spadajo potni stroški, prevozi na delo, stroški za službena potovanja, regres za letni dopust, odpravnine, jubilejne nagrade in delo preko delovnega časa. V Sloveniji je še vedno veliko zaposlenih revnih in število negotovih oblik zaposlitve se povečuje in še je veliko delodajalcev, ki kršijo delovno zakonodajo in grobo kršijo pravice delavca. Na drugi strani pa imamo uspešne podjetnike, ki se zavedajo, da k uspešnosti podjetja največ lahko doprinesejo le zadovoljni in primerno plačani delavci. Tak primer, ki smo ga na zadnje spremljali, je Steklarna Hrastnik, ki se je pred petimi leti znašla v rdečih številkah in je z vzpostavitvijo pravilnega in spoštljivega odnosa do delavcev z zaupanjem danes uspešno podjetje in delavci na tisoč 300 evrov bruto plače. Tudi bolniška se je znižala. Torej, če se hoče in je želja po uspehu podjetja prava, na vodilnih mestih pa pravi ljudje, se dajo ustvariti dobre zgodbe o uspehu, ki bi marsikomu morale biti zgled. V podjetju ne prihaja do izkoriščanja delavcev, pač pa so delavci enakopravni in spoštovanja vredni sogovorniki, ki na delo hodijo z veseljem, so učinkoviti in primerno nagrajeni. Takih podjetij si še želimo in se bo v bodoče tudi minimalna plača lahko dvigovala. Seveda bom predlog zakona tudi podprla. Hvala.
Besedo ima mag. Matej Tonin. Pripravita naj se dr. Bojan Dobovšek in dr. Göncz.
Dober dan. Zakaj vedno tako piska, ko jaz začnem? V redu. Očitno je vedno tak piskajoči začetek. Dober dan, kolegice in kolegi! Če pogledamo trenutno ekonomsko situacijo, kaj se v Sloveniji dogaja in kaj je tisto, kar je v zadnjih dveh letih produciralo gospodarsko rast, potem mislim, da je to že stara mantra, ki je vsi ponavljamo: gospodarsko rast so v zadnjih letih potiskali naprej predvsem izvoz in infrastrukturne investicije, ki so se zaključevale v finančni perspektivi 2007–2013. Vsi ekonomisti poudarjajo, da bo treba za neko vzdržno gospodarsko rast v Sloveniji povečati domačo potrošnjo. Prav povečanje domače potrošnje je tisto ključno, kar lahko zagotovi neko ekonomsko stabilno Slovenije. Temeljno vprašanje je, kako domačo potrošnjo povečati. Odgovor je relativno enostaven, izvedba pa precej težja. Tako, da se povečajo prihodki državljanu, da državljanom več ostane v njihovih denarnicah. Samo tako lahko povečamo domačo potrošnjo. Da pa se to zgodi, imamo spet dve različni opciji. Ena opcija je, da enostavno povišamo plače, ampak za to opcijo je malo prostora in tudi gospodarstvo ne bi bilo zelo zadovoljno. Na drugi strani imamo drugo opcijo, da znižamo davke in na takšen način povečamo neto zaslužke naših državljanov. Kot odgovorni politiki moramo iskati predvsem formulo, kako to doseči, da hkrati ne bi dodatno obremenili gospodarstva in da bi zagotovili neto višje prejemke našim državljanom. V Novi Sloveniji smo se s tem vprašanjem ukvarjali kar nekaj zadnjih mesecev, in sem prepričan, da smo odkrili tudi formulo, kako bi do tega lahko prišli. Kako bi lahko prišli do tega, da bi ljudje z minimalno plačo lahko vsak mesec dobili 50 evrov več na njihov račun? Če se mi tukaj pogovarjamo o dveh, treh, petih, morda tudi 10 evrih dodatnega zaslužka tistih z minimalno plačo, smo najbrž lahko iskreni, da se ta dodatni zaslužek ne bo mogel preliti v večjo potrošnjo, ker s petimi, desetimi evri si tisti z minimalno plačo ne bodo mogli kaj veliko pomagati. 50 evrov je pa že neka taka drugačna številka. 50 evrov na mesec več pomeni eno dodatno plačo ob koncu leta več. To pa je že nek konkreten oprijemljiv znesek. Vprašate me najbrž, ali pa me boste vprašali, kako bi pa to lahko sploh storili. Na način, ki je bil podoben dohodninski ureditvi, da bi tudi pri obračunavanju prispevkov določili nek zaslužek, ki bi bil neoprispevčen, neobdavčen. Če postavimo na leto, da je lahko neobdavčenega in neoprispevčenega zaslužka v višini 3 tisoč 300 evrov, to pomeni, da je mesečno neobdavčenega 270 evrov, zaradi česar lahko delavec z minimalno plačo dobi 50 evrov več. Ministrica, ki sedi tukaj, zmajuje z glavo, češ, da bo to lahko pomenilo velik pritisk na proračun. Se strinjam, tudi to smo naredili izračun. Takšen predlog bi pomenil izpad iz državnega proračuna v višini 400 milijonov evrov. To je treba pošteno priznati. Ampak to gre za statičen izračun, če pa k temu dodate druge elemente, so pa številke precej nižje. K temu je treba dodati vsaj večjo potrošnjo, večji priliv iz naslova DDV in tudi nekaj več ustvarjenih delovnih mest. Jaz mislim, da mora ta parlament in ta država stremeti k temu, da ustvari čim več delovnih mest, ker vsak zaposlen je dvakratna korist, ker vplačuje v državne blagajne in hkrati državi ni treba za njega izplačevati določenih socialnih transferjev. Oziroma če obrnem zgodbo na drug način, vsak brezposelni je dvakratna škoda za državo, ker ne vplačuje ne v pokojninsko, ne v zdravstveno blagajno, pa še država mora izplačevati določene socialne transferje. In z nekimi nekoliko bolj drznimi ukrepi jaz verjamem, da lahko tudi določene stvari spravimo naprej. Če se bomo pa zmeraj stvari lotevali po malo, potem pa se bojim, da ne bo nekih pretirano pozitivnih učinkov. Vsekakor je minimalna plača prenizka, s tem se lahko vsi skupaj strinjamo. Naša poslanska skupina hodi vsak mesec po terenu in obiskuje številna podjetja in tam srečujemo ljudi, ki vsak dan delajo trdo za borih 600 evrov. In te ljudi je vsekakor treba občudovati. Nedavno sem bil deležen hudih kritik, ker sem dejal, da imamo sistem, ki ljudi spodbuja, da ne delajo oziroma da se ljudem bolj splača ne delati. Pa bom razložil, zakaj. Jaz vsekakor občudujem tiste, ki delajo cel mesec za minimalno plačo. Tem je treba dati vso priznanje. Ampak seveda ljudje so racionalna bitja. In ko si nekdo izračuna, da lahko z različnimi socialnimi transferji, s prispevki, ki jih država in občine dajejo za vrtce, za šolsko prehrano, skratka, ko vse to skupaj sešteješ, se marsikdo vpraša, ali je smiselno cel mesec delati za 600 evrov, če pa lahko približno podoben znesek dobi od države, ker imamo še vedno socialno državo. In to je vprašanje, ki nas mora vse zanimati, kako narediti sistem, da bodo ljudje veseli in pa z veseljem delali. To mislim, da ni bogokletno vprašanje, da je vprašanje, ki je čisto na mestu. In stvari, ki sem jih zdaj govoril, se ne izmišljujem, ampak so to vprašanja, ki jih najverjetneje tudi vam zastavljajo ljudje v vaših poslanskih pisarnah: ali se mi splača delati za minimalno plačo? In vsi tisti, ki delajo, res kapo dol! Ko vidiš v kakšnih pogojih delajo, na primer proizvodnja 8 ur, enolično delo za 600 evrov – glejte, res ni kaj dodati. Prepričan sem tudi, da je višja minimalna plača oziroma njen dvig, spodbuda k temu, da bi lahko minimalno plačo dvignili, cilj nas vseh. Tudi moj predhodnik, gospod Prikl je govoril o tem, kako je treba ne vem takšne in drugačne koncepte zavreči, kako je treba dvigniti minimalno plačo. Vsekakor. Samo naj ne ostane samo pri besedah. Treba je preiti k dejanjem. To je bistvena poanta. Vsaj mi smo v teh stvareh poglobljeno študirali, našli neko rešitev, ki bo najverjetneje v začetku naletela na veliko nekega odpora zaradi prevelikih proračunskih izpadov, ampak še enkrat ponavljam, da to je statični izračun. Po drugi strani pa takšna drzna akcija lahko pomeni tudi večji preliv s potrošnjo in z novimi delovnimi mesti. Samo na nek tak bolj drzen način bomo lahko stvari premikali naprej, vse ostalo pa mislim, da se bodo stvari gibale v nekem takem začaranem krogu. Ker v Sloveniji pa je ogromno pesimizma, je ogromno negativizma in ves ta pesimizem in negativizem pa ljudi ne spodbuja k temu, da bi, po domače povedano, zapravljali in skrbeli za to, da bi se gospodarsko kolesje tako ali drugače vrtelo. Če zaključim. Vsaj ta parlament bo imel v prihodnjih mesecih kar nekaj konkretnih priložnosti in možnosti, da bo dvignil neto minimalno plačo, ne pa tudi bruto minimalno plačo, kar bo pomenilo, da se strošek za gospodarstvo ne bo povečal, povečal pa se bo izplen oziroma zaslužek delavcev. To bo konkretna možnost in jaz upam, da ne bo takrat kakšnih izgovorov, zakaj se to ali ono ne da. Kar se pa tiče predloga sindikatov, odpravlja določeno nepravičnost in ni kaj, takšen predlog je treba podpreti.
Besedo ima ministrica za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anja Kopač Mrak.
Predsednik, hvala za besedo. Drage poslanke in poslanci! Najprej bi želela izraziti veselje nad tem, da dejansko ste vse poslanske skupine in vsi posamezniki, ki ste diskutirali, izrazili jasno podporo spremembi zakona glede vštevanja treh izmed dodatkov v osnovno višino minimalnega dohodka. Slišali smo sicer v razpravah malce različne poglede na minimalno plačo, kar pa je seveda tudi v ekonomski teoriji, vsaj v treh, če pogledamo neoklasični model, kenezijanski ali pa standardno ekonomsko teorijo, ki pač različno obravnavajo to kategorijo in njen vpliv na gospodarstvo. Tako da ni čudno in dobro je, da slišimo v Državnem zboru s strani poslanskih skupin različne poglede na to, tudi to diverzifikacijo ekonomskih teorij, kar je prav. Morda bi samo izpostavila ob tem, ko to govorimo, da se sama ne strinjam in delim mnenja, da je potrebno in da je prava pot vedno izpostavljanje konflikta med delom in kapitalom. Absolutno latentno ta konflikt med delom in kapitalom vedno v vsaki družbi obstaja. Je pa tudi vloga Državnega zbora, predvsem pa, kot ste tudi nekateri zelo jasno izpostavili, kakovosti socialnega dialoga, ki je zato v državi, v družbi v celoti, da presega ta konflikt. Zaostrovanje konfliktnosti med političnimi strankami ali drugimi, vsekakor za gospodarski sistem ustvarjanje konfliktov med delom in kapitalom na koncu pripelje do tega, da vsi potegnemo kratko. Jaz si ne bi želela te razprave o tekmovanju, kaj vse bomo izločili, kaj bi bilo še potrebno. Dejstvo je, kot sem poudarila, bi si jaz osebno mnogo bolj želela, da imamo to spremembo dogovorjeno v socialnem dialogu. Žal ni bila mogoča, ampak verjamem in upam, da bomo vseeno v duhu, ko smo po toliko letih, sedmih mislim da, uspeli podpisati socialni sporazum, da to tudi ni konec socialnega sporazuma. Ne glede na to, da zelo jasno vedno izpostavim, da vsekakor gre podpora pravičnejši ureditvi minimalne plače, je pa to za nas vse, ki sodelujemo v socialnem dialogu, tudi neka klofuta, če tako rečem. To je dejstvo in razumem državljane in državljanke, razumem vse delavke in delavce, vendar to ni njihova stvar. Mi bi se morali dogovoriti, pa se nismo. Ta priokus je vseeno malce grenak. Zakaj? Ker verjamem v to, da se zaupanje gradi prek dialoga, ustvarjanje konflikta med kapitalom in delom na dolgi rok absolutno ne more biti rešitev iz krize, v kateri smo, ne gospodarski, ampak gre za krizo tudi vrednot, pa ne samo vrednot, predvsem načina sodelovanja in delovanja v naši predragi državi. Kar se pa tiče vprašanja stroškov dela, Vlada preko ustanovitve delovne skupine, vodi jo pristojni minister, minister za finance, tudi Ministrstvo za delo v njej sodeluje, bo opravila in že opravlja analize. Kot je gospod Tonin izpostavil, seveda pomeni znižanje nekje upad na drugi strani. In tu znotraj, bom rekla, je moje osebno stališče, da ko govorimo o znižanju prispevkov, je treba vedeti, da naši sistemi socialnega zavarovanja, ki so temelj socialne države, temeljijo na medgeneracijski solidarnosti, predvsem pa na sistemu zasluženega. Torej, toliko kot plačam, toliko dobim. Ko znižujemo prispevke, to pomeni, da de facto znotraj sistema zmanjšujemo tudi pravice. Zato je ob tem zmanjševanju in govoru o socialnih prispevkih treba vedeti, da znižanje na transfer države, torej da bomo manj vplačali ljudje s prispevki, in bo država 400 ali več milijonov, tukaj govorimo o načelnih izhodiščih, več prispevala, to pomeni, da bo več poskusov kdaj kasneje ob krizi, da se višina pokojnin zniža, predvsem tista,ki nima podlage v plačanih prispevkih. To je neka zgodba, ki jo poznamo in je bila že večkrat predvsem v času krize vedno odprta. Ko govorimo o prispevkih, ne pozabimo, da je to drugače kot plačevanja davka. Prispevek je moja bodoča pravica. Zato bi bila vsaj jaz osebno, ker kot ministrica za delo sem pristojna za sisteme socialnega zavarovanja, da se išče rešitev v dohodninski obravnavi. Namreč v Sloveniji je ena najbolj stopničastih dohodninskih obravnav dela. Ampak za to bo še prostor, govorili bomo o tem. Rešitve so različne možne in vsaka za sebe prinaša določene posledice, ampak je pa danes meni res v veselje, da poslušamo različne možne poglede na stvar, in verjamem, da bomo v dialogu na takšen način, ko se vsak trudi iskati svojo rešitev, našli najboljšo možno skupno rešitev, ker država predvsem potrebuje skupne rešitve. In danes ta razprava, upam, da bo pet ur v takšnem vzdušju, kot se je začela, mi je v veselje sodelovati v takšni razpravi in bi si takšne strokovne razprave tudi o drugih zakonskih predlogih želela, da ne gre predvsem za levo in desno in obračunavanje, ampak da na koncu iščemo rešitve za državljanke in državljane.Hvala.
Besedo ima dr. Bojan Dobovšek, pripravita naj se dr. Lŕszlň Göncz in gospod Saša Tabaković.
Hvala. Spoštovani vsi, ki spremljate to razpravo! Glede na to, da je Slovenija del razvite Evrope, me je presenečalo, da nimamo teh zadev že prej urejenih, in sicer da so ti dodatki nekako v minimalni plači in da niso tako kot v razviti Evropi zunaj te minimalne plače. Izpostavil bi en segment, to, kar je ministrica rekla, da je dobra ta pluralnost pogledov. Na nekaj mogoče vseh teh ekonometričnih pa nekih statističnih in drugih modelih pozabljamo, da pritisk na plače s strani države ali pa s strani delodajalcev neminovno vpliva na delavca. Kaj stori delavec? Raziskave, ki jih delamo po Evropi s kolegi iz podobnih inštitutov, kjer sem delal, kažejo na to, da delavec beži v neformalno ekonomijo in beži na nelegalne trge. Se pravi, to, kar je kolega Tonin rekel, da bomo zagnali potrošnjo, mogoče ja, samo na kateri trg bo delavec šel – legalen ali pa ilegalen, kibernetski in podobno, tam se ne plača davkov. Tam so produkcije na nelegalnem trgu. To ne bo zagnalo gospodarstva. Če pogledamo stanje, kakršno se trenutno dogaja v predvsem razvitih državah, vidimo, da v podjetjih vse bolj prevladujejo modeli neformalne ekonomije. Samozaposlovanje, delo v več podjetjih, da združimo tistih osem ur, potem delo doma, vse to so oblike ki kažejo vedno bolj na tisto, kar opisujemo z neformalno ekonomijo. Gremo v nek predfordovski model produkcije, v katerih se razčloveči človek in je brezoseben in je kot robot, deluje v smislu tistega, ki dela. Jaz še enkrat opozarjam na ta del, da imejmo v mislih, imamo cele predele mest v razvitih državah Evrope, kjer so ljudje zaposleni v neformalni ekonomiji, ne plačajo davkov, niso nikjer zavarovani, nimajo zdravstva, nimajo ničesar. In ta neformalna ekonomija pomeni konkurenco formalni ekonomiji. To pomeni, da vedno manj zaslužka gre državi prek davkov in vedno več podjetij ugotavlja, da imajo konkurenco na nelegalnih trgih. Zato se morajo tudi podjetniki zavedati, da če bodo pritiskali na delavce, bodo ti neminovno ušli na nelegalni trg in bo s tem cela delovna sila prešla na nelegalni trg in tam ustvarjala svoje dohodke. To bo konkurenca, ki je vedno večja v nekaterih državah. In tega se moramo v vseh teh svojih izračunih in predvidevanjih zavedati. Hvala.
Besedo ima dr. László Göncz, pripravita naj se gospod Saša Tabaković in gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani prisotni! Čeprav med stališči poslanskih skupin tega nisem naredil, vendar zdaj poudarjam, da bova tudi midva podprla Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o minimalni plači. Ocenjujem, da je vse do takrat, dokler celovitih sistemskih rešitev ne bo v takšnem smislu, kot je to nakazala ali želela tudi ministrica in tudi vsi, ki ste do zdaj govorili, je najmanj, kar lahko naredimo, da najbolj ranljivim skupinam, in to je nedvomno najbolj ranljiva skupina, na katero se nanaša ta zakon, da rešujemo tiste težave, ki so nedvomno za njih izredno pereče. V situaciji, kot ste nekateri že navajali, ko je še vedno ogromno zlorab na področju trga dela in družbe na sploh, je veliko takšnih vsebin in vprašanj, kjer je dosti prej treba priti do zategovanja pasu, kot pa je to pri minimalni plači. Tukaj preprosto ne moremo več spuščati to raven, kot je bilo povedano. Predvsem bi jo morali dvigniti v najkrajšem možnem času. Ampak še enkrat poudarjam, dokler te celovite sistemske rešitve ne bo, je to minimum, kar moramo opraviti. Zame je reševanje celotne ravni nekih plačnih razredov, vključno z minimalno plačo, bom rekel, neka horizontala. Ampak nočno delo, nedeljsko delo, praznično delo pa je v tem primeru vertikala. Niti ne bi smeli mešati teh pojmov s tega vidika. Kot sem že poudaril, podpora z moje strani je nedvoumna. Žal, tudi jaz ugotavljam, pri tem vprašanju ni prišlo do socialnega dialoga, kar je nedvomno za naslednja pogajanja in dogovore in vsebinske rešitve slaba popotnica. Vendar pustimo se presenetiti, saj je z druge strani tudi dejstvo, da če ne naredimo naše gospodarstvo še bolj konkurenčno, bo pa v tisti verigi, ki jo je prej omenjal gospod Dobovšek in še kdo, vrzel tudi nastala. Da ne bi retorično zavlačeval še naprej z oglašanjem, v tem trenutku v prvem branju gre podpora temu zakonu in seveda tudi v nadaljnjih postopkih. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravita naj se gospa Marjana Kotnik Poropat in gospod Matjaž Nemec.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovane kolegice, kolegi! Že v začetku, ko je bilo najavljeno, da bodo sindikati zbirali podpise za vložitev predloga, smo se v Poslanski skupini SMC odzvali z izjavo, da mora do dogovora glede predloga priti na ravni Ekonomsko-socialnega sveta v nekem konstruktivnem duhu obeh strani in da se bodo tako delodajalci kot sindikati morali usesti za mizo in se dogovoriti. To smo storili zato, ker verjamemo v tradicijo socialnega partnerstva, ker verjamemo v institut avtonomnosti obeh strani, torej tako delodajalcev kot sindikatov, in da so bili pravzaprav zaradi tega instituta avtonomnosti obe partnerici ustanovljeni in sta na podlagi tega tudi dobro plačani. To se žal ni zgodilo. Podpisi so se zbrali, predlog je bil vložen in tudi na pobudo Poslanske skupine SMC o njem danes razpravljamo na redni plenarni seji. To pomeni, da smo skrb za tiste, ki bodo in so v tej zgodbi v resnici najbolj ranljivi, torej delavci, prevzeli na sebe, ne samo Poslanska skupina SMC, ampak pravzaprav vsi poslanci. Definicija minimalne plače je, da je minimalna plača z zakonom določeno najnižje možno plačilo za polni delovni čas, ki ga delavec prejme na svoj račun. Žal se je interpretacija tega zakonskega določila izrodila na način, da so nekateri delodajalci dodatke izplačevali poleg minimalne plače, nekateri pa so te dodatke vključevali v samo plačo. Takšna praksa je seveda nepravična. Prvič. Nepravična je do delavcev, ki prejemajo minimalno plačo in so za enako delo med seboj v neenakem položaju. Drugič. Nepravična je tudi do samih delodajalcev. Namreč ni enotnega razumevanja, kako naj se Zakon o minimalni plači v praksi izvaja. To pomeni, da tudi delodajalci niso med seboj v enakopravnem položaju. V luči te vsebine seveda smo se v Poslanski skupini SMC odločili in si želeli, da bi do dogovora prišlo, ker bi bil tak dogovor seveda v korist obema stranema. Žal, naši apeli niso bili slišani in ne razumljeni. Dejstvo je, da je razumevanje koncepta minimalne plače na ravni Evropske unije popolnoma jasno. Dodatki, ki jih danes obravnavamo, torej dodatki za nočno delo, za delo ob nedeljah, za delo na praznike in dela proste dneve so po zakonu izvzeti iz minimalne plače v vseh državah članicah Evropske unije z izjemo Hrvaške. Tak način razlage minimalne plače, kot ga predlagajo sindikati, ni nek unikum, ampak skoraj da pravilo. Če gledam iz nekega bolj socialno senzibilnega stališča, je treba poudariti, da je koncept minimalne plače nastal iz medgeneracijskega konsenza, da je delo vrednota. Ampak delo je lahko vrednota šele takrat, ko je omogočeno, da posameznik z lastnim delom pod enakimi pogoji kot drugi posamezniki zasluži za svoje dostojno življenje. Mislim, da je tako razumevanje tudi tisto, kar se od poslancev in vlade pričakuje glede na volilni rezultat, ki nam je izkazal v neki meri določeno zaupanje. Zakaj to govorim? Institut minimalne plače je bil uveden leta 1995, od leta 2008 do danes je minimalna plača zrastla približno za 30 % realno, kar ni slab podatek. Tako da danes znaša, kot smo že slišali, okoli 604 evre neto. Vseeno pa je treba poudariti, da je ta še vedno nekako na meji s pragom revščine, ki znaša 593 evrov neto, kar je problem zlasti za enočlansko gospodinjstvo. Na tak način delo kot vrednota ne more biti. Hkrati pa je neobhodno dejstvo, da je višina plače vedno ključno soodvisna od produktivnosti gospodarstva. Če si želimo višje plače na splošno, mora biti tudi gospodarstvo v neki izmerljivi kondiciji, zato je tudi s strani SMC že pri obravnavanju samega predloga minimalne plače bilo v javnosti komunicirano, da nismo pozabili na gospodarski resor in da si moramo prizadevati za spodbujanje konkurenčnosti gospodarstva, saj je le-to tisto, ki ohranja v tem globalnem svetu, katerega del smo, mimo njega ne moremo, delovna mesta. Še nekaj bi dodal. Seveda se strinjam z ministrico, danes ne govorimo samo o konceptu minimalne plače, danes v resnici govorimo o veliko širših stvareh. Govorimo o tem, v kakšni družbi si želimo živeti, kako razumemo prosperiteto nas, kako razumemo prosperiteto naših zanamcev. Na eni strani si ne želimo delodajalcev, ki bi zaigravali zakonodajo na račun delavcev, na drugi strani pa si ne želimo samoljubnosti sindikatov. To govorim predvsem o tem, da je treba razumeti in se vprašati, kakšno kulturo poslovanja oziroma poslovnega okolja si želimo. Dejstvo je, da ko bomo uspeli določene pomenljive prakse odpraviti tako na eni kot na drugi strani, šele takrat bomo lahko govorili o socialni svobodi. Tukaj svoj del lahko opravi zakonodaja, ostalo bomo morali opraviti ljudje, tako da bomo zakonodajo razumeli na neki etični ravni in jo kot tako tudi spoštovali. Jaz verjamem in seveda močno upam, da nam bo to uspelo in zato v luči tega predlog zakona podpiram. Hvala.
Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat, pripravita naj se gospoda Matjaž Nemec in Marjan Pojbič.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana ministrica, spoštovani kolegi in kolegice! Tudi mene veseli, da danes končno obravnavamo to tematiko zakona o spremembi in dopolnitvi zakona o minimalni plači. Kajti to, kar se je v naši državi dogajalo oziroma se še dogaja, da delavci, ki prejemajo minimalno plačo, ne prejemajo dodatka za neugodno delo, to je nočno delo, delo v nedeljo in delo na dela proste dni po zakonu, to se mi zdi zelo zelo diskriminatorno, in je skrajni čas, da to uredimo. Zelo sem presenečena tudi nad dejstvom, da je sodna praksa dovolila različno tolmačenje tega. Menim, da delo pod neugodnimi pogoji se v vsakem primeru mora opredeliti kot posebno delo in zato mora delavec vizavi tistega delavca, ki dela pod ugodnejšimi pogoji, se pravi, ki je v tem času, ko lahko spi, ko delavec ponoči dela, mora dobiti za to posebej dodano plačo oziroma nagrado. Slišali smo tudi danes že, da v Evropski uniji razen Hrvaške imajo vse države in seveda razen Slovenije, ker doslej še nimamo to urejeno, imajo ta dodatek kot poseben dodatek k minimalni plači opredeljen v zakonu. Minimalna plača, ki v Sloveniji znaša 541,66 evrov mesečno neto ali bruto 4,5 evrov na uro, za primerjavo, v Nemčiji delavci prejmejo bruto na uro 8,5 evrov, je seveda zelo nizka, tako nizka, da delavci za to plačo ne morejo dostojno preživeti in jih taka plača pravzaprav ponižuje in diskriminira. Sprememba zakona torej uvaja ta dodatek za nočno delo, nedeljsko in praznično delo, ki ga bi naj delavci prejeli kot dodatek minimalni plači. Taka rešitev je nujna in se sprašujem, kako to, da smo tako dolgo potrebovali, da je ta problematika končno na dnevnem redu Državnega zbora. Dejstvo je, da so delavci za minimalno plačo najranljivejša skupina delavcev in se jim že leta godi krivica. S polnim delovnim časom prejmejo delavci tako skromno plačo, da s tem, kot sem že rekla, praktično ne morejo dostojno preživeti in da ta plača ne zagotavlja preživetja tem delavcem, sploh pa ne tistim, ki imajo družine, otroke ali pa še nezaposlenega zakonca. Pridružujem se mnenju, ki ga je v tem državnem zboru danes izrekel spoštovani kolega Uroš Prikl, ki je ocenil, da bi morala minimalna plača za dostojno preživetje družine znašati tisoč evrov. Spoštovane in spoštovani!Res je, in jaz se tudi pridružujem temu mnenju, da se nekateri podjetniki nenormalno bogatijo, delavcu pa ne dajo tistega primernega plačila za njihovo pošteno delo. Zato bom seveda to spremembo zakona z veseljem podprla. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Matjaž Nemec, pripravita naj se gospod Marijan Pojbič in gospa Andreja Potočnik.
Hvala predsednik. Spoštovana ministrica! Za pošteno delo, pošteno plačilo, tako, ki bo zagotavljalo dostojno življenje, ki bo sploh omogočilo preživetje. To naj ne bo zgolj pravica, ampak predvsem dolžnost in odgovornost delodajalca, politike, sindikatov in vseh zaposlenih. Vsi najpomembnejši mednarodni dokumenti s področja človekovih pravic kot eno izmed temeljnih socialnih pravic vključujejo tudi pravico do minimalne plače, ki delavcem zagotavlja dostojno življenje. Iz današnje razprave je moč videti, da se vsi tega zavedamo. Zasluge gredo tudi predstavnikom sindikatom, z enim opozorilom, da upam, da se bodo zavedali tega tudi delodajalci. V časih, v katerih živimo predvsem v teh globalnih, ekonomskih nejasnostih, ko smo ob reševanju krize predvsem hote ali pa nehote krepili kapital, je čas, da krepimo ljudi, da krepimo tisto, za kar živimo, da krepimo predvsem nas, zato ker smo ljudje tisto, za kar se tukaj v Državnem zboru moramo boriti. Večina delavskih in sindikalnih pravic je izborjenih, veliko jih je že izgubljenih, zato je treba narediti vse, da se najmanj ohrani obstoječi nivo, in narediti vse, da te pravice okrepimo. Socialni demokrati si znotraj Vlade jemljemo to pravico, da v času relativno boljših gospodarskih kazalcev krepimo tisti socialni vidik, ki krepi ljudi. Zato nenehno opozarjamo predvsem na to, da ob tej rasti, da ne bomo krepili samo kapitala, ampak predvsem ljudi. Zato je nujno, da krepimo ideje in politike, ki spoštujejo delo, poudarjajo socialno partnerstvo, zahtevajo spoštovanje delavskih pravic, se borijo proti brezposelnosti in za pošteno vrednost dela. Poudarjajo pomen solidarnosti in socialne pravičnosti, enakosti pri koriščenju temeljnih družbenih dobrin. Iščemo pravičnost, krepimo pravico. Cilj minimalne plače je varovanje socialne in materialne varnosti zaposlenih. Tega ne smemo pozabiti. Danes je bilo govora o tehničnem vidiku. Ne krepimo minimalni dohodek v tem smislu, ampak predvsem ga reguliramo, ga naredimo pravičnejšega in na nek način napovedujemo spremembe predvsem na dohodninskem polju, tako kot je ministrica napovedala. Potrebna je zaščita predvsem najslabše plačanih delavcev, in o tem govorimo danes. Zmanjševanje plačne in dohodkovne neenakosti, zmanjševanje diskriminacije plač, zmanjševanje revščine med družinami, ki delajo, hkrati pa možne posledice, in investicije, poraba, gospodarska rast in pa javne finance. Krepimo ljudi in ne krepimo samo kapitala. Danes je ta dan vsaj po razpravi sodeč, na nek način se politika tudi zaveda, da je čas, ko je treba krepiti ljudi, ne pa kapitala. Hvala lepa.
Besedo ima, gospod Marijan Pojbič. Pripravita naj se, gospa Andreja Potočnik in gospod Benedikt Kopmajer.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. Jaz sem danes že v stališču poslanske skupine povedal, da bom ta zakon podprl, ker ocenjujem, da je to en majhen kamenček v nekih bolj pravičnih rešitvah, kot so bile doslej. Vendar pa, ko slišim termin minimalna plača, moram reči, da sem vedno zelo žalosten in razočaran, ker enostavno ne morem razumeti, da se vseskozi pogovarjamo, da živimo v neki razviti demokratični državi, na drugi strani pa imamo že več kot tretjino ljudi na minimalni plači. In to na plači, ki ni dostojna za nikogar, na plači, od katere ni možno niti živeti, niti umreti. Jaz sem prepričan, da je naša edina prava pot in cilj, da ustvarimo boljše pogoje za gospodarstvo, za gospodarski razvoj, da ustvarjamo delavna mesta z višjo dodano vrednostjo in s tem razbijamo to ravnotežje in na eni strani zmanjšujemo ljudi na minimalni plači in povečujemo ljudi, ki bodo za svoje delo, ki ga opravijo pošteno za polni delavni čas, prejemali dostojno plačilo, takšno plačilo, s katerim bodo lahko preživeli sebe in svoje družine. Jaz mislim, da je to tisto, kar moramo zasledovati, in da je to tisto, za kar bi si moral vsak izmed nas, ki tukaj sedi, tudi prizadevati. Ampak, spoštovani, v zadnjih dveh dneh, moram reči, ali pa treh dneh sem doživljal šok za šokom. Ekscesi na področju pobiranja davkoplačevalskega denarja v zasebne žepe preko takih in drugačnih svetovalnih pogodb – to je neverjetno. Na eni strani govorimo in poskušamo neke malenkosti primakniti k minimalni plači, na drugi strani pa imamo takšne ekscese, o katerih bom zdajle dva, tri stavke povedal, ker se mi zdi, da je to pošteno do vas, ki tu sedite, in do ljudi, ki to poslušajo. Če bomo tako ravnali tudi v prihodnje in se temu ne bo naredilo konec, tem ekscesnim zgodbam, ki se dogajajo v naši družbi z davkoplačevalskim denarjem, bomo govorili še naslednjih sto let o minimalni plači. Spoštovane gospe in gospodje, ali je kdo izmed vas prebral tole včeraj ali predvčerajšnjim v Financah? Bilo bi prav, da si to vsak prebere: Svetovalec za milijon evrov v Novi Ljubljanski banki, sanjski posel Draga Kosa. V enem letu, odkar je tam zaposlen, je dobil izplačanih 765 tisoč evrov! 218 evrov na uro! In to v podjetju oziroma banki, ki smo jo pred letom dni dokapitalizirali tudi z denarjem tistih davkoplačevalcev, ki so na minimalni plači. Spoštovani gospodje, če je to dopustno?! Pozivam koalicijo, pozivam vse poštene poslanke in poslance v Državnem zboru, da tu stopimo skupaj in resnično to presekamo, ker to je pa višek. In hkrati pozivam tudi predsednika Vlade, da država kot lastnica teh podjetij temu stopi na prste. Da nekateri posvečeni ljudje lahko v enem letu zaslužijo skoraj 800 tisoč evrov, drugi pa delajo za 500, 600 evrov, torej za minimalno plačo! In ima 218 evrov na uro, torej skoraj polovico minimalne plače enega posameznika, spoštovane gospe in gospodje! In poglejte, malo sem izračunal in prišel do naslednjih podatkov: iz teh 765 tisoč, ki jih je gospod Kos dobil v enem letu, bi lahko izplačali tisoč 275 minimalnih plač; prav tako bi lahko izplačali 2 tisoč 833 socialnih pomoči. In lahko bi izplačali 294 tisoč 230 osnovnošolskih oziroma dijaških kosil. Ne razumem, resnično ne razumem, kakšen človek, kakšne kapacitete in kakšne kvalitete mora imeti, da lahko zasluži 218 evrov na uro! In to davkoplačevalskega denarja, denarja tistih ljudi, ki vplačujejo v naš državni proračun. In nič se ne zgodi. Spoštovani, dragi prijatelji, poglejte, preberite si primer pred nekaj dnevi, Polzela, ki jo je država dokapitalizirala, ker mislim, da so to zadeve, ki jih morate vedeti vsi. Gospa Karmen Dvorjak, ki je bila tam zaposlena, je imela 6 tisoč 800 evrov bruto plače do marca 2014, ko si je začela izplačevati še dodatke, so izplačila znašala med 7 tisoč 500 in 11 tisoč 200 evrov bruto. V 15 mesecih si je tako Dvorjakova menda za pripravo načrta prestrukturiranja, kar je bilo tako ali tako njeno delo, izplačala še 22 tisoč evrov bruto dodatnega denarja. Odkrili smo še, da si je izplačala tudi 27 tisoč evrov bruto nagrad za nadzor hčerinskih družb, kar je v nasprotju s predpisi. Dobila pa je še 52 tisoč evrov odpravnine. Dragi moji, kolegice in kolegi, glejte, jaz upam, da se mi tu razumemo. Jaz ne govorim, kdo je v kateri stranki, jaz pravim, da je to nedopustno. Nedopustno! Jaz nisem govoril sedaj o politični pripadnosti. Jaz govorim o ekscesih, ki se ne smejo zgoditi, ki jih je treba presekati. Na eni strani govorimo o nekaj evrih zvišanja minimalne plače, na drugi strani pa o takih ekscesnih zgodbah. Zakaj na to opozarjam? Opozarjam zato, ker ta denar gre iz državnega proračuna. Iz proračuna, v katerega vplačujejo državljanke in državljani, in tudi tisti, ki so na minimalni plači. To je problem, ki se ga moramo skupaj zavedati. In da sedaj ne potisnemo glave v pesek, pa da gre vse to, kar sem sedajle povedal, mimo koalicije, Vlade in vseh nas tistih, ki lahko na take stvari vplivamo in zaščitimo davkoplačevalski denar, da z njim ravnamo resnično gospodarno. Če tega ne bomo storili in presekali, verjemi mi, tako kot sem rekel, bomo še sto let imeli vsako leto več ljudi na minimalni plači. Kakšna demokratična družba pa smo? Kakšna poštena in pravična družba smo, če imamo že preko 30 % ljudi na minimalni plači? Kaj se pravzaprav v tej družbi dogaja? Moramo se vprašati, koliko je kdo izmed nas odgovoren za nastalo situacijo. In vas, drage kolegice in kolegi, predvsem tukaj pozivam SMC, sedaj imate vajeti v svojih rokah. Našo pomoč boste v tem primeru vedno imeli, ko bo šlo za pravične rešitve. Dajte, lepo prosim, predsednika Vlade opozoriti, da tem zgodbam stopi na prste prek ustreznih organov. Ko sem gledal te ekscese, nikjer nisem ugotovil, da bi kdo od tistih, ki so nadzirali ta podjetja, za karkoli odgovarjal. Dragi moji kolegi in kolegice, kako dolgo bomo mi še banke dokapitalizirali na tak način, da bodo potem ljudje iz bank nosili to, kar nosijo prek svetovalnih pogodb? Kako dolgo še? Tukaj ni razlike med menoj kot poslancem SDS in poslancem Desusa ali SMC in tako dalje. Vsi imamo enako odgovornost v taki situaciji. Zaenkrat je koalicija tista, ki je prevzela odgovornost za vodenje države. Temelji, ki so bili vseskozi izpostavljeni tudi v volilni kampanji, so bili: pravična, pravna in poštena družba. A je za vas pravična, pravna in poštena družba, kjer lahko človek zasluži skoraj milijon na leto? Ali je poštena družba tista, da lahko človek zasluži na uro 218 evrov? Koliko zaslužite vi na uro, ki sedite tu v parlamentu, se vprašajte, pa boste videli. Vprašajte, koliko zaslužijo ljudje, ki delajo v bifeju v našem državnem zboru. Vprašajte, koliko zaslužijo na uro. Lepo vas prosim, dajmo se enkrat resnično zbrati skupaj in recimo temu konec! Ker sicer bomo imeli naslednje leto 40 % ljudi na minimalni plači. Zame ni socialna država tista, še enkrat to povem, ni socialna tista, ki deli socialne pomoči. Zame je socialna država tista, ki skozi svojo odgovorno nalogo zagotavlja pogoje, da se lahko razvija gospodarstvo, da se odpirajo delovna mesta in da so ljudje plačani tako, da lahko s tistim, kar so si pridelali, preživijo sebe in svojo družino in svoje najbližje. Spoštovane dame, spoštovani gospodje! Se opravičujem, ker sem pač malo razširil razpravo okoli te zadeve, pa vendarle se mi zdi izjemno pomembno, ker so stvari še kako medsebojno povezane. Ta denar, ki ga jemljejo ti gospodje iz državnega proračuna, se temu reče, direktno, bi lahko bil vložen v gospodarstvo, bi lahko bil vložen v nove projekte, takšne, ki bi ustvarjali višjo dodano vrednost. In v tistem trenutku bodo tudi ljudje, če je višja dodana vrednost, tudi imeli višje plače in tako dalje. Točno veste. In ta denar je treba počasi prekanalizirati. Očitno je denarja v naši družbi dovolj. Samo problem je, da imamo na eni strani tiste, ki so v večini in životarijo, enako velja za upokojence, ki imajo tam dvesto, tristo, štiristo evrov pokojnine. Zdaj sem imel priliko, ker sem eni gospe nekaj pomagal, ki ima za štirideset let delovne dobe okoli 500 evrov pokojnine. In to v pogojih, ki so bili katastrofalni – visoke temperature, veliko prahu, nočne, nedeljske, praznične. Gospa je zgarana, da niti hoditi več ne more, in to si je v štiridesetih letih zaslužila. Potem pa takšni gospodje privilegiranci pokradejo čisto vse, kar je mogoče, da logično takšnim ljudem potem ne ostane nič. A je to pravičen, pošten in odgovoren in pravni sistem? Je to družba, v kateri lahko govorimo o demokraciji? Je to družba, kjer lahko govorimo, da velja vladavina prava in pravičnosti? Ne, spoštovani gospe in gospodje, ni. In še enkrat vam povem, meni je čisto vseeno, kdo je v kateri stranki. Ljudje, ki delajo takšne ali drugačne svinjarije, morajo pred roko pravice in tudi odgovarjati za svoje nečedna dejanja. Ampak to je naloga vseh nas, ki sedimo tukaj. Predvsem pa pravosodne veje oblasti, vlade in pa koalicije. Glasove od Slovenske demokratske stranke boste imeli vedno, ko boste prinesli v Državni zbor rešitve in odločitve, ki bodo pisane na škodo večini državljank in državljanov Republike Slovenije. Predvsem pa da bodo poštene, pravične, odgovorne. Jaz mislim, da sem danes nekaj stvari pojasnil in javno zaprosil vas, da stopimo skupaj in resnično temu rečemo konec. In to seveda pričakujem od koalicije, glasove opozicije, kar se tiče Slovenske demokratske stranke, boste pri teh projektih vedno imeli. Prosim, pridite z zakonodajo v parlament, ki bo omogočala boljše gospodarsko okolje, prosim lepo, pridite že enkrat. Ne samo o tem, kako bomo nekaj dajali, kako bomo nekaj delili. Če ne bomo ustvarili več, počasi ne bomo imeli kaj deliti. Zdrava kmečka pamet, ne rabiš biti nič pameten, ne rabiš biti nič posebej izobražen, ne rabiš imeti nobenega doktorata, to vam bo kmet, v pozitivnem smislu, v Slovenskih goricah, Halozah, na Primorskem, Dolenjskem, povedal. Če se držimo tega, verjemite mi, da bomo to državo lahko brez vsakega problema peljali po poti, ki bi si jo morali vsi skupaj želeti. Resnično pričakujem od vseh vas, ki ste danes tukaj, da boste pri tem projektu sodelovali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Andreja Potočnik, pripravi naj se gospod Benedikt Kopmajer.
Hvala, predsedujoči. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Naj še enkrat, ker je bilo danes že večkrat rečeno, poudarim, da delo mora biti vrednota. Delo ne da ti omogoča samo neko eksistenco, delo dejansko mogoča vsakodnevne socialne stike, delo te kot človeka izpopolnjuje, delo ti ne nazadnje, ko ga dobro opraviš, nudi tudi dejansko veliko zadovoljstvo. In še mnogo drugih aspektov je, ki ti jih delo nudi. Zato se mi zdi še toliko bolj pomembno, da si vsi prizadevamo, da vsakomur omogočimo, da si z lastnim delom dejansko omogoči svoje dostojno življenje. Za to se zavzemam in podpiram predlog, da se dodatki za nočno, nedeljsko in praznično delo izvzamejo iz minimalne plače, ker ni pošteno, da nekdo ki dela ob nedeljah, praznikih, nočno delo, na koncu dobi za to enako plačilo. Ob vsem tem pa dejansko ne smemo pozabiti na samo konkurenčnost slovenskega gospodarstva, ki deluje tudi na globalnem trgu. Tam je vedno na žalost pomembna cena poleg kakovosti. Strinjam se, da se skupaj z redefiniranjem te minimalne plače spodbuja tudi konkurenčnost delodajalcev. Ker moramo biti uravnoteženi na obeh straneh. Gospodarstvo ne nazadnje zagotavlja več delovnih mest, ne nazadnje izplačuje te plače in potrebuje spodbudno konkurenčno okolje, ki pa ga zagotavlja država. Še enkrat poudarjam, delo mara biti vrednota, zato ni prav, da za neenako delo ljudje dobijo enako plačilo. Plačilo mora biti pošteno, pravično in dostojno. Veseli me, da je minister Počivalšek v odgovoru na moje vprašanje povedal, da pripravlja predlog, ki bo omogočil delitev dobička tudi med najbolj uspešne delavce. Se pravi, da nagrajujemo, s tem omogočamo delno razbremenitev, to, kar se danes pogovarjamo, da je ob vsem tem treba poskrbeti tudi za gospodarstvo. V Poslanski skupini SMC se zavzemamo za to, da se dodatki izvzamejo iz minimalne plače, ob tem pa moramo poskrbeti – tukaj bomo poslanci SMC izjemno konstruktivno sodelovali – in se vprašati o stroških dela, ukrepih na področju davkov, o prispevkih za socialna zavarovanja, obremenitvi dohodkov iz dela in ne nazadnje moramo sodelovati oziroma moramo omogočiti tudi manj administrativnih ovir pri gospodarstvu. Le na ta način bo ta predlog dosegel svoj cilj, ne pa tako, kot je dejal že govornik pred mano, da samo višamo minimalno plačo, s tem predlogom ne višamo minimalne plače, ampak delamo samo redefinicijo. Moramo poskrbeti, da bo gospodarski sektor to lahko tudi izplačeval. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Benedikt Kopmajer, pripravi naj se gospa Urška Ban.
Spoštovani gospod podpredsednik, državna sekretarka, predstavniki sindikatov, kolegice in kolegi! 11 tisoč 206 državljanov in zadovoljstvo sedmih sindikalnih central je v začetku septembra spremljajo akcijo za spremembo zakona o minimalni plači. Današnja spremenjena definicija minimalne plače bo skoraj 50 tisočim zaposlenim z minimalno plačo tako lahko že z novim letom prinesla tudi dodatno plačilo za nočno, nedeljsko in praznično delo. Tega imajo za delo ob t. i. neugodnem delovnem času vsi zaposleni, le delavci z minimalno plačo ne. Da je to krivično, trdijo sindikati že leta, in jaz se jim v tem delu pridružujem. Ali bodo višji stroški dela znižali konkurenčnost delodajalcev? Združenje delodajalcev Slovenije ni pristaja na zviševanje minimalne plače mimo gospodarstva in pravijo, da sindikalisti zanikajo socialni dialog in kršijo sklenjen socialni sporazum te rušijo postavljene plačne sisteme in modele, da v podjetja prinaša to uravnilovko, marsikje pa linearno zvišanje plač ali vsaj pritiske, da bi vsaj plače dvignili. Ali res? Res je, mogoče ni pravično – toda kakšna je alternativa? Treba je tudi jasno povedati, da dodatki v nekaterih dejavnostih pomenijo tudi do 12 % stroškov dela. Če se stroški dela v določenih podjetjih kot posledica t. i. odprave krivic dvignejo za 12 % in bodo te družbe izgubile posle, ali bodo spet krivi nesposobni menedžerji? Povejmo tudi, da tudi v javnem sektorju prejema minimalca 9 tisoč 300 delavcev. Državo to stane 8 milijonov evrov, po sprejetju novele zakona bo morala dodati vsaj še milijon 300, saj bo več kot tisoč javnih uslužbencev upravičenih doplačila do minimalne plače. Ne govorimo o majhnih zneskih, ampak o milijonskih, ki morajo biti zagotovljeni tako iz proračuna za javne uslužbence kot iz prihodkov delodajalcev. Če ti zneski trenutno dvignejo pritisk in temperaturo v gospodarstvu, pa na drugi strani napovedi Vlade, ki napoveduje sveženj sprememb zakonodaje, s katerim bodo ohranili konkurenčnost gospodarstva, pomirijo. Ne smemo pa hkrati pozabiti, da bo izločitev dodatkov vplivala pozitivno na prilive v državni proračun in blagajne socialne varnosti, saj se bodo povečale osnove za plačilo prispevkov in davkov. Pošteno plačilo za pošteno delo je bilo danes že izrečeno v tej dvorani in jaz se temu pridružujem. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Urška Ban. Pripravi naj se gospa Maruša Škopac.
Spoštovani podpredsednik, hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni vsi prisotni danes na seji! Danes v Državnem zboru zopet obravnavamo temo, na kateri imamo lahko različne poglede in se je nekako tudi že v času pred to obravnavo na seji Državnega zbora zopet zavila v nek gordijski vozel. Na eni strani imamo delodajalce, ki grozijo z izstopom iz težko izpogajanega socialnega sporazuma in opozarjajo na negiranje socialnega dialoga ter na nespoštovanje podpisane konvencije o minimalni plači, na drugi strani pa sindikate, ki s podpisi državljanov izven utečene poti socialnega dialoga naslavljajo redefinicijo minimalne plače. Sam poziv državljanov po vrednotenju razmer dejansko opravljenega dela, torej nočnega, prazničnega, nedeljskega, ki bi moral veljati več, je sam po sebi vsekakor pravičen oziroma moralno nesporno upravičen. Sama na tej načelni ravni sicer ne želim pritrjevati ne eni ne drugi strani, razumem pa oba aspekta oziroma obe strani. Razumem delodajalce, ki opozarjajo, da minimalna plača že vrsto let sorazmerno hitro raste, da je rast plač z rastjo produktivnosti dela v večini drugih državah članicah EU zastajala manj kot v Sloveniji in da imamo visoke stroške dela ter da naša konkurenčnost pada. Na drugi strani razumem tudi sindikate, ki so ubrali to pot ,kakršno pač so, ker tega določila oziroma tega predmeta ni obravnaval socialni sporazum. Pa bi mogoče najprej za začetek nekaj besed o minimalni plači, kaj to sploh je, kaj je ključna ideja minimalne plače. Ključna ideja minimalne plače je v tem, da naj bi bila to spodnja meja dohodka, ki bi še omogočala razmeroma dostojno preživetje za zaposleno osebo. Sam koncept minimalne plače ni vezan na delovno uspešnost, učinkovitost zaposlenega, na produktivnost, na rezultate podjetja, ampak na dohodek, ki naj bi zagotavljal določen minimalno družbeno sprejemljiv nivo potrošnje za zaposlenega človeka. Zakon o minimalni plači pravi, da je ta odvisna od inflacije, gibanja ostalih plač, nivoja brezposelnosti in gospodarske rasti, se pravi, da je minimalna plača odvisna od narodnogospodarskih agregatov, ki nimajo nič tako z razmerami v samem podjetju kot ne z delovnim časom zaposlenih. Zato me na nek način žalosti, da sedanja zakonska ureditev dopušča različne interpretacije plačila. Tako so nekateri delodajalci dodatke izplačevali znotraj, drugi zunaj minimalne plače. Sedanja definicija minimalne plače torej omogoča, da se dodatki za opravljeno delo v neugodnem delovnem času, se pravi ponoči, med prazniki, v nedeljo štejejo v minimalno plačo, ne pa kot dodatek k minimalni plači. V teh primerih gre za najbolj ranljivo skupino delavcev, ki prejemajo minimalno plačo in le-te postavlja v neenak položaj. Delavci lahko za enako delo ob različnih delovnih pogojih prejemajo enako plačilo. Taka ureditev pa ni pravična niti za delodajalce in, kot rečeno, tudi ne za delavce. Tukaj je zame ključno vprašanje vprašanje socialne pravičnosti. Vsi se lahko vprašamo, ali je pošteno, da so delavci, ki delajo v teh neugodnih delavnih razmerah, plačani enako kot tisti, ki ta čas na primer preživljajo s svojimi družinami, in kljub temu da delajo v teh neugodnih delavnih razmerjih z vsemi dodatki nekako pridejo do minimalne plače. Taka ureditev je vsekakor nepravična. Delo mora biti različno ovrednoteno glede na okoliščine dela, to pomeni, da tisti, ki delajo v težjih razmerah, zaslužijo višje plačilo oziroma zaslužijo te dodatke za delo v neugodnih razmerah. Ampak to je stvar dogovora z delodajalci. Prav pa je, da zakon eksplicitno določa minimalno plačo. Taka ureditev se mi zdi pravična ureditev zaposlovanja. Ker sama ta koncept socialne pravičnosti spoštujem, si želim, da bi bili v Sloveniji delavci in delodajalci pošteno obravnavani, zato tudi podpiram ta predlog redefinicije minimalne plače. Ampak se na drugi strani tudi zavedam kljub tem dejstvom, ki sem jih povedala, da pa na nek način pri tem predlogu za izločite dodatkov iz minimalne plače gre nekako tudi za njen dvig. Čeprav je predlog, kot sem povedala, moralno upravičen, pravičen, bo to v praksi pomenilo, da bo prišlo do dviga minimalnih plač vsaj za določena podjetja ali panoge, ki so v večji meri odvisne od dela izven rednega delovnika. To pomeni povečanje stroškov dela in stroškovni pritisk na konkurenčnost. Zato je po mojem mnenju skupaj s tem predlogom zakona treba in nujno sprejeti tudi ukrepe za ohranitev konkurenčnosti delodajalcev, saj je to pogoj za ohranjanje delovnih mest. Menim, da je treba davčno razbremeniti tudi delovna mesta z višjo dodano vrednostjo. To so gonilna delovna mesta, ki so nosilec razvoja in posledično omogočajo tudi delovna mesta z nižjo dodano vrednostjo. V tem paketu je delodajalcem treba ponuditi fleksibilnejše zaposlovanje, boljše poslovno okolje in zmanjšanje administrativnih ovir. Znotraj tega je treba podpreti tudi možnost, da se pod bolj ugodnimi pogoji delavci udeležijo pri delitvi dobička delodajalcev. Da bi to davčna razbremenitev lahko dosegli, je treba deloma povečati tudi obremenitev kapitala dobičkov, saj smo na tem področju v mednarodnih primerjavah med najnižje obremenjenimi. Naj na koncu povem, da sama s to podporo nimam nobenih težav. Podpiram ta predlog v tej fazi obravnave, ker je, kot sem povedala, moralno upravičen in pravičen, da pa bi morali sočasno s tem predlogom obravnavati tudi ukrepe za ohranjanje konkurenčnosti. Zato tukaj pričakujem od Vlade, da bomo v naslednjih fazah pri obravnavi tega predloga zakona paket zakonov obravnavali skupaj s tem predlogom o minimalni plači. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Maruša Škopac. Pripravi naj se gospa Marinka Levičar. Izvolite, gospa Škopac.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem prisotnim! V Poslanski skupini Stranke modernega centra delimo mnenje predlagateljev, da današnji predlog zakona, ki izvzema plačilo dodatkov iz definicije minimalne plače, vzpostavlja pravičnejšo obravnavo delavcev. Strinjamo se tudi, da je treba trenutno krivico, da so delavci, ki delajo ponoči, med prazniki in vikendi enako plačani kot tisti, ki takrat ne delajo, odpraviti. A ob tem opozarjamo, da moramo to pravičnost uzakoniti z vso pazljivostjo, da ne bi z odpravo ene neenakosti povzročili novih. In ravno zato, da slišimo različna mnenja, poglede in stališča, smo se zavzeli za čim hitrejšo splošno razpravo v Državnem zboru. Pa poglejmo nekaj statističnih dejstev. V letu 2009 je minimalna plača znašala 597,43 evrov in tedaj je bilo v minimalni plači le 6 plačnih razredov. V letu 2015 minimalna plača znaša 790,73 evrov in seže že skoraj do 16. plačnega razreda. Če pogledamo statistiko realne rasti minimalne plače od leta 2000 do leta 2013, ugotovimo, da se je največji dvig minimalne plače dogodil v letu 2010, ko so se le-te dvignile za kar 12,6 %. In ker je ta največji porast minimalne plače ravno sovpadal z gospodarsko krizo, je to privedlo do tega, da se je razkorak med rastjo minimalne in rastjo povprečne plače močno povečal. Rast minimalne plače v letu 2013 je bila že četrto leto zapored precej višja od rasti povprečne bruto plače. To pa je povsem porušilo nekdanja razmerja med višino minimalne in povprečne plače, ki se je s 40,3 % v letu 2000 povišal na 50,1 % v letu 2013. V celotnem obdobju krize, se pravi od leta 2008 do leta 2013 je rast minimalne plače presegla tudi rast produktivnosti dela v dejavnosti zasebnega sektorja, kar je ustvarilo pritiske na stroškovno konkurenčnost gospodarstva. Slovenija je namreč ob enem največjih znižanj gospodarske aktivnosti v Evropski uniji v času krize zabeležila največje zvišanje minimalne plače, in sicer se je ta realno povečala za 28,7 % v tem obdobju. Ker v letošnjem letu po dolgih letih stagnacije končno beležimo drugo zaporedno leto rasti, obstaja prepričanje, da je napočil primeren čas za sprostitev raznih omejitev in časa krize. Sama menim, da je pred nami zelo zahtevno leto 2016, zato moramo biti zelo previdni in daljnovidni, da ne ponovimo napake iz preteklosti, ko smo dvig minimalne plače izvedli ravno v najbolj neprimernem trenutku, kar je povzročilo daljše in težje obdobje recesije, kot pa so ga beležile nam bližnje države. Ker v Poslanski skupini Stranke modernega centra, kot smo že dejali, podpiramo redefinicijo minimalne plače, bomo z Vlado sodelovali pri pripravi rešitev in premišljenem svežnju davčne reforme, ki bodo istočasno z odpravo neenakosti pri plačilih delavcev privedli tudi do razbremenitve gospodarstva. Najmanj kar si želimo, je, da enostranska redefinicija minimalne plače brez ustreznih spremljevalnih ukrepov privede do padca gospodarske rasti in ponovne stagnacije gospodarstva. Ob tem seveda pričakujemo nadaljevanje konstruktivnega socialnega dialoga ter dosego soglasja vseh socialnih partnerjev. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marinka Levičar, pripravi naj se gospa Irena Grošelj Košnik.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, in lep pozdrav vsem tudi v mojem imenu! Jaz bi se najprej zahvalila predstavnikom sindikata in vsem, ki so dali podpis, da se ta krivična diskriminatorna ureditev v zakonu o plačah spremeni. Res moram reči, da se ne strinjam samo s tem stališčem, da so ti delavci v neenakopravnem položaju s tistimi delavci, ki imajo prav tako minimalno plačo, vendar ne delajo v neugodnem delovnem času, torej ponoči, ob nedeljah, ob praznikih, ampak so v diskriminatornem položaju do vseh zaposlenih, tudi tistih, ki imajo višje plače, pa kljub temu dobijo dodatke za delo v neugodnem delovnem času. Torej gre za res veliko diskriminacijo, širšo diskriminacijo. In me čudi, da ti delavci sploh še niso zahtevali nekega sodnega varstva. Jaz sem skoraj prepričana, da bi pred sodišči uspeli. Vendar ker so to delavci s tistimi res najnižjimi dohodki, se pred sodišče niti ne upajo iti, saj nimajo niti toliko denarja, da bi lahko preživeli s to minimalno plačo še brez teh dodatkov. Torej je res skrajni čas, da se to čim prej popravi, da bodo tudi ti delavci vsaj nekaj več dobili sicer za več dela, kajti ob nedeljah delati, ob praznikih, v nočnem delovnem času, zato si res zaslužijo nekaj več kot samo tisto mini mini plačo, ki jim jo nudi zakonodaja. Čudi me po eni strani tudi to, da do sedaj ni že sama vlada šla v spremembo te definicije. Razlagajo, da s tem niso bili zadovoljni socialni partnerji in ker se pač upošteva socialni dogovor med socialnimi partnerji, tega ni bilo. No, ampak tega tudi sedaj ni. Socialni partnerji oziroma delodajalci še vedno niso zadovoljni s tako ureditvijo in temu nasprotujejo. Vseeno me pa zelo veseli, da smo poslanci tako enotnega mnenja, vse poslanske skupine, ne glede na svojo politično usmeritev, in bo ta predlog sprejet. Bila sem žalostna, ko sem prebirala to gradivo, da je tudi veliko delavcev v javni upravi prikrajšanih. Mislim, da okrog tisoč 800 delavcev, ki delajo v javni upravi, ne dobiva teh dodatkov za neugodni delovni čas. Kot sem razumela iz gradiva, ki sem ga prebirala, bi to lahko dobili, ker gre v bistvu samo za tolmačenje teh zakonskih določb. Država pa vendar ima toliko denarja, da bi lahko tem delavcem izplačala tudi za neugodni delovni čas, za delo ob nedeljah, šoferjem, če so morda na najnižji plači, ali pa tistim, ki so na najnižji plači, da bi jim dala dodatek za to delo v neugodnem delovnem času. Stališče OECD me tudi čudi, na 6. strani. Opozarjajo, da je minimalna plača glede na povprečno plačo v Sloveniji po standardih OECD visoka, previsoka, da jo je treba znižati. Jaz ne razumem, kje živijo ti ljudje. Povprečna plača v Sloveniji je že tako ali tako nizka, ampak višja je morda zaradi tistih povprečnih plač, da se veže sedaj na povprečje, ki je v Sloveniji relativno nizko, v primerjavi z razvitimi evropskimi državami. Sedaj pa še ta zahteva, da je minimalna plača previsoka, to se mi zdi nesprejemljivo, in upam, da naša država temu ne bo prisluhnila. Še eno vprašanje imam za Ministrstvo za delo oziroma konkretno za ministrico, ki je 11. 2. 2015 izjavila, da se bodo pri pripravi nove davčne reforme zavzemali, da se bo neto plača zvišala zaradi drugačnih davčnih obremenitev. Tako je rekla, da bo zaposlenim od bruto plače ostalo več in da naj bi bilo to sprejeto do konca letošnjega leta, torej do konca leta 2015. Pa me v zvezi s tem zanima, kako daleč so zdaj s to svojo željo oziroma pobudo, ki so jo dali, da bi bila uresničena. Skrajni čas je, da to diskriminacijo odpravimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Grošelj Košnik. Pripravi naj se gospa Suzana Lep Šimenko.
Hvala. Danes govorimo o redefiniciji minimalne plače, takšni spremembi definicije, ki ne bi več omogočala tega, da je en segment delavcev pravzaprav dvojno izkoriščan – na eni strani je v primerjavi z delavci, ki delajo v nekih panogah, kjer se je upoštevala drugačna interpretacija plače, dobijo nižje plačilo kot tisti, čeprav naj bi vsi prejemali minimalno plačo, prav tako pa so v neenakem položaju do tistih delavcev, ki zaslužijo več kot minimalno plačo. Vsi ti, ki sem jih zdaj naštela, imajo te dodatke za neugoden delovni čas, če delajo ponoči, ob praznikih in nedeljah, plačane posebej, se pravi nad zneskom minimalne plače. Na žalost se je zgodilo, da so v nekaterih dejavnostih socialni partnerji podpisovali in pristali na takšne kolektivne pogodbe, ki so omogočale takšno nagrajevanje in so pristali na to, da je osnovna plača nižja od minimalne plače, in delavci dobijo minimalno plačo šele potem, ko se obračunajo vsi ti dodatki. Seveda takšna vsebina, takšna spremenjena definicija, mislim, da je res pravi korak k pravičnosti in enakosti pred zakonom. Prav tako je takšna vsebina pravi korak k temu, da bi delo ostalo vrednota, in k temu, da bi lahko vsak zaposlenih zaslužil za dostojno življenje zase in za svojo družino. Zdaj namreč ni tako. Meja revščine je pri 593 evrih, minimalna plača pa znaša slabih 600 evrov. Tudi če oba starša zaslužita minimalno plačo, ne moreta preprečiti, da bi njihovi družini ne bi grozila revščina, če imata dva otroka. Ti podatki govorijo sami zase. Takšna spremenjena definicija, spremenjen koncept minimalne plače bi torej omogočal, da bi se hitreje začel vpliv gospodarske rasti na to, da bi se stopnja tveganja revščine lahko začela postopno zniževati. Lani je pod pragom revščine pri nas živelo 290 tisoč ljudi, 410 tisoč ljudi jih je bilo na robu socialne izključenosti. To bi torej lahko bil eden od amortizerjev za najranljivejše skupine ljudi. Prepričana sem, da se moč družbe meri po tem, kako je sposobna poskrbeti za najbolj ranljive, in ne, kako je sposobna skrbeti za elite. Menim, da bo lahko takšna sprememba definicije minimalne plače v širši sliki dogajanja v našem gospodarskem razvoju, da bo lahko tudi časovno primerno umeščena, ko že drugo leto zapored beležim gospodarsko rast in da bo imela učinek, kot si ga želimo. Tu mislim na vpliv, na konkurenčnost in na stroške dela in na ustrezne ukrepe v zvezi s tem. Ob tem bi pa želela še poudariti, kar je prej izpostavila tudi ministrica za delo in družino, da si je pri vprašanju definicije in višine minimalne plače res treba prizadevati za konstruktiven socialni dialog in doseganje konsenza socialnih partnerjev. Tega na žalost niso uspeli. Tako smo dobili nahrbtnik nedogovorjenega na Ekonomsko-socialnem svetu v Državni zbor. Takšen socialni dialog, sem prepričana, da pelje v bolj družbeno delovanje socialnih partnerjev, v bolj humano delovno okolje in boljše poslovno okolje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Suzana Lep Šimenko, pripravi naj se gospod Tomaž Gantar.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovana predstavnica ministrstva! Danes je pred nami sprememba Zakona o minimalni plači in tako kot že številni tukaj pred nami bom tudi jaz izhajala iz pravičnosti. Čeprav se mi zdi, da ni bila zmeraj ta pravičnost v pravi meri danes tukaj uporabljena; ampak, kakorkoli, čisto za vse zaposlene je zmeraj pomembno, da so obravnavani pravično, to pomeni tako glede plačila kot tudi okoli vseh ostalih ugodnosti, ki jih imajo, na primer izobraževanje in podobno. Zakaj je to pomembno? Zato, ker to zelo zelo vpliva na samo motiviranost zaposlenih, na to, kako so zavzeti za delo, in neposredno ima to direkten vpliv tudi na njihovo učinkovitost, kar je pomembno za vsako organizacijo. V tem primeru je prav, da se poudari – bilo je poudarjeno, ampak iz nekaterih razprav bi si mogoče nekdo, ki je vmes preklopil na ta naš kanal, mislil, da govorimo o dvigu minimalne plače. Ne govorimo o dvigu minimalne plače, govorimo zgolj o tem, da se tistim, ki so na minimalni plači, priznajo določeni dodatki: dodatki za nočno delo, dodatki za delo ob nedeljah in praznikih. Namreč, ti so neenako obravnavani do tistih, ki pa imajo plačo lahko že samo nekaj evrov nad minimalno plačo, ki pa potem te dodatke dobijo. Tukaj gre resnično za nepravičnost in tudi sama se strinjam, da je to nepravičnost treba odpraviti. Kar se tiče samih posledic na proračun. Nekako se mi ta ocena predlagatelja ne zdi pravilna. Predlagatelj ocenjuje 660 tisoč evrov. To je ocena za nekaj manj kot tisoč 800 javnih uslužbencev, se pa tukaj povsem pozabilo na tisti, pa bom rekla, kar bolj pomemben del, to je na naše gospodarstvo. Kaj pa bo dejansko njim prinesla ta sprememba? Vseeno bi prosila ministrstvo, da morda pridobi te podatke in ustrezno tudi dopolni, ker posredno bo tudi tukaj zagotovo posledica na proračunu in ta podatek – mislim, da je ta številka zelo napačna. Glede na to, da govorimo o neki gospodarski rasti, imamo gospodarsko rast, česar sem v bistvu izredno vesela. Ne smemo pa ob tem vseeno pozabiti, zakaj imamo gospodarsko rast v Sloveniji. Ne morem mimo tega, mimo tega bolj gospodarskega vidika. Ključno, kar se poudarja za leto 2014, za letošnje leto in tudi naprej – izvoz. Če samo pogledamo malo trenutno dogajanje, tudi ta migracijska kriza, to, bom rekla, skoraj že kar zapiranje mej – kaj to pomeni za naša podjetja; ta, ki so izvozno naravnana, ki so dejansko tudi najbolj prispevala k naši gospodarski rasti? Nekdo, ki ima sklenjeno pogodbo, da dobavlja "just in time" ne more dobaviti – kakšne izgube bo to utrpelo? Zakaj govorim to? Zato ker bo to imelo posledico na našo gospodarsko rast in se bojim, da naše vladne službe pri napovedih tega pa niso upoštevale, čeprav ni to tematika, ki bi prišla včeraj k nam, ampak je to zelo aktualno že zadnje leto. Drugo je pa črpanje evropskih sredstev, ki je bilo v lanskem letu in v letošnjem zelo dobro ravno zaradi zaključka stare finančne perspektive. Tudi tukaj si ne moremo kaj dosti več obetati. Nekateri podatki so spodbudni, tudi število brezposelnih se zmanjšuje; seveda ne vemo, koliko mladih, predvsem mladih, je odšlo delati preko meje. Tisti, ki smo iz štajerskega konca, vemo, da ta številka ni tako majhna. Ne smemo pa tudi pozabiti, da smo glede na obdobje pred krizo izgubili 50 do 60 tisoč delovnih mest. Šele ko bodo državljanke in državljani, gospodarstvo čutili, da se dejansko razmere spreminjajo, takrat lahko govorimo, da je tukaj kaj boljše. Zato se mi zdi izredno pomembno, da ne smemo pozabiti na naše gospodarstvo, ki ga bo ta sprememba pa vseeno malo prizadela. Rekla bi, vsaj sama obrazložitev v zakonu bi morala biti pravilna pa upoštevati tudi ta dejavnik. Resnično sem za odpravo vseh nepravičnosti ali krivic, tudi teh, o katerih govorimo danes. Se pa tudi vprašam, kaj pa takšni primeri, ko dva delata za minimalno plačo, družina imata, recimo, dva otroka, na drugi strani imamo dva, ki sta brezposelna, na socialnih transferih, in ko mesečno potegnejo črto, so po prejemkih tako rekoč enaki. Včeraj sem slišala primer občine, ki ima v bistvu to srečo, da ima več delovnih mest, kot pa je število prebivalcev. Ko so razpisali nekaj prostih delovnih mest preko javnih del, iz lastne občine niso dobili prijav pa so potem zaposlili ljudi iz sosednje občine. Imajo pa kljub temu 8-odstotno brezposelnost. Mislim, da bi morali to našo pravičnost, ki so je nas tak polna usta, danes tukaj gledati tudi s tega vidika in ravno na tem ministrstvu narediti tudi kaj za to, da bodo se tudi te krivice v bistvu spremenile. Vrnila se bom še malo na gospodarstvo. Kakorkoli, edino, če bo naše gospodarstvo delalo, tako kakor mora, bodo imeli in upokojenci dovolj in mi vsi, ki smo v bistvu javni uslužbenci; dovolj bomo imeli za šolstvo, zdravstvo in za vse ostalo, zato ne smemo pozabiti na to. Če pa pogledamo, kaj se je do sedaj v tem enem letu naredilo za naše gospodarstvo – niti en ukrep! Davčne blagajne pridejo, ki bodo dodatno obremenile. Kaj pa davčna razbremenitev? Nekaj se je govorilo o tem, v Državnem zboru nimamo popolnoma nič od tega. Kakorkoli, ko govorimo o številu ljudi, ki so na minimalnih plačah, če pogledamo zasebni sektor, se pa število teh ljudi zmanjšuje, kar pomeni, v podjetjih so, bom rekla, lastniki, menedžerji pripravljeni svoje zaposlene dobre plačati, radi bi jih dobro plačali, ampak želijo pa si tudi, da so plače manj obdavčene. Prav bi bilo, da bi naredili nekaj več na tem, ker s tem bomo tudi naredili dosti za to pravičnost. Jaz sem za to, da se ta krivica odpravi, je pa prav, da se tukaj zavedamo tudi vseh ostalih in tudi na ostalih področjih kaj naredimo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Tomaž Gantar, pripravi naj se gospod Janko Veber.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Seveda je dejstvo, da je minimalna plača nizka, da tudi s pomočjo minimalne plače veliko ljudi težko veže konec s koncem v mesecu. Drugo dejstvo je, da danes niti ne govorimo o povišanju minimalne plače. Še eno dejstvo je, da tudi sama sprememba definicije minimalne plače zato ne bo olajšala nič več ljudem, da bi boljše živeli in preživeli vsak mesec. Ob vsem tej mi je seveda žal, da na Ekonomsko-socialnem svetu ni prišlo do dogovora, da bi bilo to sprejeto že davno prej. Če lahko na eni strani razumem pomisleke delodajalcev zaradi velikega padca BDP v času gospodarske krize, da si gospodarstvo v tem času še ni opomoglo, da je šlo veliko podjetij v stečaj in da je dosti razlogov tudi znotraj naše države, da se gospodarstvo ne uspe opomoči bolj, kot morda v nekaterih drugih državah, pa vseeno mislim, da bi bila potrebna tudi določena mera razumevanja s strani delodajalcev, da je pač to, o čemer danes govorimo, se pravi o novi definiciji minimalne plače, ki izvzema nočno delo, nedeljsko delo, delo ob praznikih, samo in zgolj odprava ene krivice, ki bi morala biti že davno od tega odpravljena in korigirana. In da so poleg same višine plače tudi takšne krivice in nerazumevanje tisto, ki v resnici zmanjšuje motivacijo delavcev, da svoje delo opravljajo še bolj učinkovito, bolj vestno, boljše, kar je predpogoj tudi za uspešnost podjetij. Namreč, ne poznam dobrih podjetij, kjer delavci ne bi bili motivirani, da bi svoje delo tudi opravljali na ta način. Obenem me veseli, da je Vlada takšen predlog podprla. Zelo sprenevedavo bi bilo, če bi se izgovarjala, da ni bilo dogovora na Ekonomsko-socialnem svetu, glede na to, da vemo, da so dostikrat predlogi, ki prihajajo tudi s strani Vlade, ki so popolnoma v nasprotju ali proti dogovorom in v nekaj bolj v soglasju na Ekonomsko-socialnem svetu. Poleg tega pa seveda ostaja na Vladi mnogo več. Namreč, treba je zagotoviti pogoje, da bo gospodarstvo boljše in da bo v resnici potrebnih razprav na temo minimalne plače zato bistveno manj. Se pravi, konkurenčne pogoje za gospodarstvo, odpravljanje administrativnih ovir, možnost dati tudi investitorjem, ki bi nova delovna mesta odpirali v drugačnih razmerah. Se pravi, možnosti, ki jih ima v rokah Vlada, da bi izboljšali položaj gospodarstva, je zelo veliko. Seveda se bo treba tega čim prej lotiti. Morda še to, jaz sem kot zdravnik oddelal res veliko praznikov, noči, veliko nedelj, in v tem času nikoli nisem niti pomislil na to, da moji sodelavci ne dobijo enakega plačila ali vsaj priznanega tega plačila in teh dodatkov. Verjemite mi, da delati v takšnih razmerah je bistveno drugače kot v nekem rednem delovnem dopoldanskem času. Zato mi bo še toliko v večje zadovoljstvo ali pa mi toliko več pomeni ta pobuda sindikatov kot tudi ta majhen prispevek, da pritisnem na gumb "za", ko bomo glasovali tudi o tej spremembi definicije minimalne plače. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, pripravi naj se gospod Franc Laj.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem. Ko se pogovarjamo o minimalni plači, bi mogoče vendarle tudi izpostavili dejstvo, da so tudi v Sloveniji v zadnjem obdobju vse večje razlike med najvišjo in najnižjo plačo, in to je nekaj, kar zagotovo moramo tudi dobro analizirati in opozoriti na to, da smo daleč od tistega razmerja, kot je bilo mogoče nekoč, ena proti tri, in da smo v tem obdobju imeli celo hude preizkušnje, če lahko temu tako rečem, tudi z lastninjenjem in velikokrat tudi izkoriščanjem podjetij, veliko ljudi je pristalo na zavodu, na res minimalnih prejemkih, in tudi zelo malo je bilo rednih zaposlitev. Ob tej priložnosti bi poskušal posebej opozoriti tudi na dejstvo, da sem prepričan, da nižanje plač nikakor ne more pripeljati k temu, da bomo zagotavljali več delovnih mest. Cilj mora biti, da zagotovimo čim več delovnih mest. Namreč, to, da nižje plače ne pripeljejo do več delovnih mest, kaže tudi reševanje gospodarske in finančne krize, ki smo se je lotili v Sloveniji. Torej, znižanje plač, stiskanje ljudi ni pripeljalo do tega, da bi zagotavljali več delovnih mest, ampak nasprotno; padal je bruto domači proizvod, gospodarska rast je padala, potrošnja je padala in tudi standard ljudi se je nižal in tudi delovnih mest, še vedno vidimo, je daleč od tistega, kar je bilo mogoče pred finančno krizo zagotoviti v Sloveniji. V tej luči želim predvsem izpostaviti naslednje dejstvo, da je treba resnično najprej čestitati vsakemu, ki lahko koga zaposli, in da je predvsem treba vzpostaviti tržne razmere oziroma povpraševanje, da lahko vsak, ki nekaj naredi, to tudi prodal. V veliki meri lahko k temu prispeva tudi izčiščenje minimalne plače na način, da se ti prispevki ne bodo za neugoden delovni čas za zahtevnejše in težke pogoje vključevali v minimalno plačo. Ne nazadnje, velikokrat se radi primerjamo z Nemčijo. V letu 2015, po tekstu, ki je tudi zapisan s strani predlagateljev, volivk in volivcev, je razvidno, da je Nemčija v letu 2015 sama tako uzakonila minimalno plačo in ta minimalna plača ne vključuje neugodnega delovnega časa in težkih pogojev dela. Torej, tudi v tem primeru je prav, da se primerjamo s tujino, ne samo pri visokih plačah, ampak tudi pri nizkih. Dejstvo pa je, da je gospodarska rast v Sloveniji v zadnjem obdobju velika zaradi povpraševanja v tujini. Če dvignemo povpraševanje še doma, kar lahko prispevamo prav z dvigom minimalne plače, ker ti ljudje, ki dobivajo minimalno plačo, trošijo doma, nimajo denarja, da bi šli ven. In vsak tak prispevek k minimalni plači bo dvignil tudi potrošnjo doma in s tem tudi bruto domači proizvod, dvig bruto domačega proizvoda pa je tisti, ki tudi ustvarja nova delovna mesta. Tako mislim, da ta dialog, ki bo v nadaljevanju pri tem zakonu mogoče potreben tudi z gospodarstvom, je treba prav izčistiti ta vidik, koliko pa bomo prispevali tudi k večji gospodarski rasti, s tem k večji potrošnji, torej tudi večji tržni priložnosti za gospodarstva, in ne nazadnje tudi potem ustvarjanje novih delovnih mest. Upam, da bo ta zakon prispeval resnično veliko k temu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Laj, pripravi naj se dr. Matej T. Vatovec. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Zagotovo bom podprl spremembo zakona o minimalni plači, ker menim, da je koristna ta sprememba in zelo zelo potrebna. Potrebna je zaradi tega, ker natančno definira, kaj se lahko vključi kot dodatek v znesek minimalne plače in kaj ne in da bomo nekje imeli primerljivo uredite z ostalimi članicami Evropske unije, kjer je tudi naš strateški trg. Na žalost moram reči, kar tudi dokazuje ta predlog spremembe, da se je v preteklosti mnogokrat izkoriščal institut minimalne plače, kar je pa imelo za posledico ustvarjanje izkrivljenje konkurence. To se pravi, tisti, katerega delodajalec je obračunaval plače tako, da so bili ti dodatki všteti v ta znesek, je bil na boljšem od tistega, ki si tega ni upal oziroma ni želel narediti, ker je tako in tako vedel, da bo s tem nepravičen do svojega delavca. Sama minimalna plača je zelo pomembna in občutljiva ekonomska in socialna kategorija. Za vse naložbe, preden pride do odločitve, da se izvedejo, se naredijo ekonomske študije ekonomske upravičenosti, kjer pa ima pomembno vlogo in pomen cena delovne sile oziroma strošek delovnega mesta oziroma strošek dela. Kje so tiste možnosti za spremembo sploh višine minimalne plače? Zagotovo bi v tem trenutku zelo težko lahko govorili o tem, da obstajajo velike možnosti, vsaj ne v gospodarstvu, kar kažejo tudi raziskave, da prav tisti del gospodarstva in industrije, ki ustvarja največ izvoza oziroma bistveni delež izvoza, to je predelovalna industrija, tam je prejemnikov minimalne plače kar 11 tisoč. To se pravi, da je to zelo pomembno pri kakršnemkoli posegu v to sistemsko ureditev, da se preveri prag konkurenčne zdržnosti, predvsem tistih panog, ki nam generirajo največjo rast družbenega proizvoda. Na koncu bi želel povedati še to, da pri vsem tem, kar sem omenil, ne smemo pozabiti na dejstvo, da je zadovoljen delavec ključ do uspešnega poslovanja. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Matej T. Vatovec, pripravi naj se gospod Jani Möderndorfer.
Hvala, gospod podpredsednik. Uvodoma bi rad podal splošen komentar za tiste, ki dvomijo v redefinicijo oziroma v potrebo po redefiniciji. Če gremo pogledat čisto statistično oziroma številke. Neto znesek minimalne plače, vsi vemo, da je odvisen od davčne olajšave, ki jo delavec uveljavlja. Trenutno v najboljšem primeru to znaša 576 evrov. Prag tveganja revščine, ki je bil izračunan za leto 2014, znaša 523 evrov. Se pravi, že tukaj imamo ta razkol, ki je precej boleč. Poleg tega imamo še stagnacijo plače v gospodarstvu in povprečna neto plača se je v zadnjih 5 letih povečala le za 45 evrov. To vse jasno kaže na to, da je treba nekaj narediti glede tega. Tisti, ki dvomijo v redefinicijo, so po drugi strani seveda tudi zagovorniki tako imenovanega zmanjšanja obremenitve dela za delodajalce, ki je seveda najbolj preprosta in enostavna neoliberalna rešitev pri tej problematiki. Recimo, glavni argument, ki ga imajo za to, je to, da moramo varovati konkurenčnost. Če gremo malo pogledat, Slovenija je preverjeno stroškovno konkurenčna država in ta njena konkurenčnost se še povečuje. Dokaz je dejstvo, da je že leta 2011 izvoz presegel rekord iz leta 2008 in da je bil lani presežek na tekočem računu plačilne bilance 7 % BDP. To jasno nakazuje tudi Umarjevo napoved za ES. Če se tako radi primerjamo z našimi severnimi ali pa zahodnimi sosedi, naj samo dodam, da v primerjavi s sosednjimi državami obremenitev plač v Sloveniji z davki in prispevki ni visoka. Delež prispevkov je pri nas 38,8 % v našem glavnem zgledu, kot radi poudarjajo, Avstriji pa ta 44,5 %, v Italiji denimo 44,7 %. Kar sledi iz tega, so neke posledice; če bi namesto redefinicije minimalne plače ali pa tudi dvigovanja minimalne plače skušali enak učinek doseči z znižanjem davkov in prispevkov, bi to spravilo pravzaprav na kolena socialno državo. Vemo vsi, da obdavčitev dela, kot sem že povedal, sestavljajo dohodnina, ki je v tem trenutku socialno pravična, ker je progresivna, in na drugi strani socialni prispevki, ki so tudi prav tako relativno pravični, ker se pač izračunajo glede na osnovo; višja je plača, večji so ti socialni prispevki. V nasprotju pa na drugi strani imamo seveda davke na promet blaga, DDV, trošarine, ki so enaki za vse. Se pravi, če pravzaprav manjšate po eni strani te prispevke, ki jih ima delodajalec, se to v bistvu pozna tistim, ki imajo višje plače, tisti, ki imajo nižje, pa bodo še vedno morali svojo plačo potrošiti za potrošnjo več, če tako primerjamo. In to je glavni primer zmanjševanja davčnih prihodkov, ki bi se dosegel z nižanjem tako imenovanih stroškov dela. Tak mehanizem ne bi pomenil nič drugega kot manj sredstev za socialno državo. Manj bi bilo teh prihodkov v proračun in neposredna posledica tega bi morala biti komercializacija tistega, kar je trenutno še edina varovalka za tiste, ki so najbolj pritisnjeni na rob družbe, in to so storitve socialne države. Tu govorim o komercializaciji zdravstvenih storitev, šolstva in tako naprej. Se pravi, s tem ko bi zmanjšali oziroma skušali povečati neto prihodek z zmanjšanjem obremenitve dela, bi načrtno šli v rekonstrukcijo oziroma razsutje socialne države kot take. Mislim, da je to vsem jasno in v tem trenutku ni nobene druge rešitve kot to, da se na prvi točki redefinira minimalna plača, s tem da se doseže vsaj ta minimum, ki bi zagotavljal neko socialno varnost, seveda pa so potrebnejši bistveno bolj pomembni koraki, davčna reforma, ki bi bila seveda bistveno bolj pravična v smislu obdavčitve ravno teh obremenitev dela. Skratka, za zaključek, če bi na tak način kot predlagajo kolegi, ki zagovarjajo to zmanjšano obremenitev dela, bi verjetno udarili največ po delavcih, ki že tako ali tako težko shajajo s temi dohodki. Tu imamo problem socialnih transferov, ki se računa glede na prihodke gospodinjstev, po drugi strani storitev socialne države. Zaradi zmanjšanja tega bi posledično samo dosegli to, da bi sicer ta plača dejansko bila višja, bi pa s tem znižali bistveno možnosti, ki bi jih imeli za porabo te plače. Po drugi strani bi bili ti delavci, ki bi imeli manj plačanih prispevkov tudi zaradi primanjkljaja za socialne storitve v proračunu, bili soočeni s preprosto odločitvijo, ali plačujejo za to socialno varnost, za katero skrbi v tem trenutku država, po drugi strani pa, da se preprosto temu odrečejo. Te scenarije smo videli že marsikje in povzročajo samo še večji razkol med temi, ki prijemajo minimalne dohodke, in tisti, ki so ravno na podlagi razbremenitve stroškov dela v boljšem položaju in si lahko potemtakem takšne privatizirane socialne storitve privoščijo. Mislim, da si v tem trenutku ne more nihče tega želeti in nujno moramo podpreti redefinicijo minimalne plače, ampak nadaljevati v tej smeri ne samo z zagotavljanjem tega nekega minimuma za preživetje, ampak z ustreznimi reformami doseči to, da se doseže splošna socialna enakost v družbi kot takšni. V Združeni levici si bomo za to zagotovo prizadevali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravi naj se gospod Franc Jurša.
Hvala lepa, podpredsednik. Da bom takoj na začetku jasen, da ne bo kakšnih prav velikih dilem in zato da se bomo lažje pogovarjali v nadaljevanju, seveda podpiram ta predlog, ki ga imamo danes na mizi in o katerem razpravljamo. Vendar, moram reči, da me je strašansko zmotila razprava v smeri, ker ves čas govorimo o socialni kategorij, ves čas mešamo pojme, kaj so socialni korektivi; skratka, mešamo vse v enem loncu. Plača je plača in se točno ve, na podlagi česa jo nekdo dobi, in vemo, kdaj država ali partnerji vstopajo v proces določanja te plače in predvsem, kdo. Moram reči, da me je danes presenetil mail, ki ga je poslala Zbornica v bistvu neke vrste protest Vladi, potem smo pa vsi to dobili po mailu in beremo zelo kratek stavek: "Pošiljamo oster protest upravnega odbora Gospodarske zbornice Slovenije Vladi Republike Slovenije zaradi načrtovanih novih obremenitev gospodarstva …" bla, bla, bla in tako naprej, da ne dolgovezim, ker vsi poznate in veste, o čem govorim. Namreč, mene nič ne moti, če to Vladi pošiljajo, kar naj pošiljajo. Vendar mislim, da smo izgubili "fil rouge" pri celi zgodbi. Veste, dokler trije socialni partnerji sedijo za mizo in se pogovarjajo in dogovarjajo, ali uspejo ali ne uspejo, je to seveda ena zgodba. Ko pa imamo na drug strani na podlagi ustave in civilne družbe, ki so začeli s pet tisoč podpisi zakonodajni postopek v Državnem zboru, pa upravni odbor GZS nima pravice cviliti in jokati o tem, kaj se dogaja v Državnem zboru, ker teče popolnoma drugi postopek, za katerega mislim, da je na najvišji stopnji in ga nimamo kaj diskutirati o njem. Vsi trije pojdite nazaj za mizo pa se tam pogovarjajte, ne da Državni zbor obremenjujete s svojim, bom rekel, tistim, kar pravzaprav ni potrebno. Tisto, kar pa je za mene pomembno, pa je, da sem danes slišal kar nekaj diskusij o tem, kako moramo [[…]]Celo ena poslanka je tukaj razpravljala – moram reči, da sem se kar zgrozil, ne vem, ali je bila na Brdu, mene tam ni bilo, ampak na Brdu ste pred nekaj dnevi razpravljali o proračunu. Ona je pa zdaj celo predlagala, da bi iz proračuna plačevali razliko do minimalne plače. Namreč, malo je to vse skupaj postalo konfuzno; ve se, kaj je socialni transfer in kdaj država nastopa. Ne nazadnje se tudi ve, ker sta oba ministra obljubila, tako ministrica za delo kot minister za finance, da bodo z davčno politiko reševali nastali problem. Mislim, da je samo še za počakati, kdaj se bo torej zgodilo, kajti do konca leta 2016 naj bi to zagledali. Mene v resnici bolj to zanima, ali bomo s temi koraki lahko popravljali še kaj tistega, kar je v resnici najbolj potrebno. Zraven tega pa naj omenim še naslednje; namreč, ali smo se kaj iz te zgodbe naučili? Leta 2010, kolegica je sicer omenila, da je šlo za 12,5-odstotno rast oziroma dvig minimalne plače – seveda, če gledamo od leta 2000 pa do leta 2010. V resnici se je zgodil drastičen dvig, 23 % minimalne plače. Nimam nič proti, ampak že takrat, v času največje krize je bilo opozorilo, da to enostavno ne bo dolgoročno vzdržalo. Danes v resnici popravljamo, zato ker se je takrat zgodila največja napaka, to pa je, ker se je zgodil gnil kompromis, da so te dodatke spravili v minimalno plačo – to je treba naglas povedati – in zdaj jih dajemo šele ven in danes o tem razpravljamo. Če smo se kaj iz tega naučili, da preprosto takih stvari ne moremo delati na horuk, z nekimi ukrepi, ker nas bo dolgoročno to teplo, potem pozdravljam tudi za naprej, kajti to pomeni, da se boste trije partnerji začeli resno pogovarjati in pogajati. Naj vas na koncu opozorim samo še na eno stvar. Mene strašno moti, ker na vsakem pogajanju, z vsako novo vlado, kadarkoli se zgodi, vedno pride gospodarski minister in reče, treba se bo pogovarjati o malici in prevozu – to je že druga kategorija. Takrat seveda sindikati skočijo v zrak in rečejo, da ne, to je pa socialni korektiv plače! Zmotno razmišljanje. Slej ko prej bo prišlo tudi do te diskusije. Kako se bomo takrat obnašali in pogovarjali, mislim, da bo to še večji problem. Je pa dejstvo, samo z gospodarsko rastjo bomo lahko rešili vse te težave, s katerimi se danes ukvarjamo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Jurša. Pripravi naj se gospa Vojka Šergan.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Popolnoma se strinjam s predlogom gospoda Möderndorferja. Mi bi lahko to razpravo pravzaprav končali, če mene vprašate, po predstavitvi stališč. Vse poslanske skupine smo jasno in glasno povedale, da podpiramo to spremembo, da ne gre za dvig minimalnih plač, ampak da gre za popravo velikih krivic. In tudi sam osebno čutim, da gre za krivice, ki jih moramo popraviti, kljub temu da imajo delodajalci nasprotno mnenje, ampak to je vprašanje delodajalcev in delojemalcev, ki bi se morali medsebojno dogovarjati. Veste, zelo sem bil pozitivno presenečen danes nad razpravo koalicijske kolegice. Da ne bo pomote, tudi če bi opozicijski kolega ali kolegica razpravljala v tej smeri, bi prav tako izrazil pozitivno mnenje o razpravi. Pohvaliti moram Ireno Košnik Grošelj, ki je rekla, da se moč države meri s tem, kako je sposobna zagotoviti sigurnost tistim ljudem, ki so na socialnem obrobju oziroma da se ne podpira samo elit. Predlog sindikata, pravzaprav podpisi so bili zbrani v slabem tednu dni, se pravi, v zelo kratkem času, zbrali so 11 tisoč 206 podpisov – minimalno bi bilo dovolj 5 tisoč podpisov. To je zadeva, ki jo moramo v Državnem zboru akceptirati, kot sem že omenil, z vsemi štirimi, če se tako izrazim, da se ta krivica odpravi. Saj ne govorimo o dvigu minimalne plače, ampak govorimo predvsem o tem, da se odpravijo krivice, ki so bile povezane s tem, da so v minimalno plačo delodajalci všteli vse te nočne ure, praznične ure in nedeljske ure. Poglejte, v Državnem zboru včasih sedimo pozno v noč, včasih smo sedeli že tudi do jutra in vemo, kakšen je občutek, če delaš ponoči. Kako razmišljamo, ko delamo ponoči oziroma kako smo zbrani, je bil predvčerajšnjim in včeraj klasičen primer. To delo je napornejše in ga je treba na ustrezen način tudi nagraditi. Poslušajte, tu gre za evro 50 ali koliko po uri, če delaš ponoči oziroma če delaš na praznike. To je minimalno in v vsakem primeru je škoda besed, ki jih trošimo za to, da ne bi odpravili te krivice. V končni fazi, v javnem sektorju to menda dodatno pomeni milijon 300 tisoč evrov. Za realni sektor nimamo teh podatkov, pa če primerjamo z javnim sektorjem, za plače porabimo 4,5 milijarde evrov na letni ravni, milijon 300 tisoč evrov pa za te delavce, ki delajo v tem nočnem, prazničnem, pa tudi vse tiste dneve, ko dejansko drugi še počivajo, ni nek večji problem. Si predstavljamo plačo 604 evre na mesec? Verjetno nas je nekaj v tej hiši, ki smo v začetku svojega obdobja imeli to plačo na tej ravni, seveda takrat je bil neki čisto drug denar za moj čas, za nekatere tam čez je bil drug čas in so bili drugi denarji, takrat so že bili evri verjetno, pa vemo, kaj pomeni, ko imaš malo plačo. Ampak zdaj si predstavljajte, da je prag revščine, to smo danes že v tej dvorani tudi slišali, 593 evrov in da minimalna plača pomeni skoraj prag revščine. Pa gremo naprej. Ne smem tega izpustiti, ker sem predstavnik Demokratične stranke upokojencev in zagovarjam tudi starejšo populacijo. Si predstavljate 57 % od povprečne plače delavca, pa potem pokojnino in hitro pridemo do zelo čudne številke, ki se piše 3,4,5 oziroma 345 evrov. Ali naj ta človek, pa naj bo to moški ali ženska, obesi svoj želodec na klin? Lahko še dobi dodatek, 105 evrov varstvenega dodatka, ampak koliko se Slovenci medsebojno poznamo, zelo malo je teh Slovenk in Slovencev, ki se odloči, da bo varstveni dodatek tudi sprejel, zaradi tega ker enostavno in preprosto karkoli ima, potem za sabo nič ne pusti. Poznam osebo, ki je samska, je imela svojo posest, je to posest prodala in je potem zgradila manjšo hišo. Je rekel, da vsi so v vasi nekaj naredili in nekaj bodo pustili, tudi jaz želim nekaj narediti in nekaj pustiti." Na tej točki bi lahko rekli, da bi končal, ampak vseeno ne želim, bom še nekaj povedal. Gospodarstveniki, menedžerji, lastniki vseeno morajo razumeti, da smo v zadnjem obdobju skrbeli tudi za to strukturo. Pa poglejmo. Znižanje stopnje pokojninskih prispevkov. V vseh evropskih državah so prispevki na isti ravni. Mi smo jih leta 1997 zmanjšali za polovico in delodajalci zdaj plačujejo polovico manj, ker takrat je bilo dovolj denarja v pokojninski blagajni, zdaj tega denarja več ni, ampak verjetno pa ni tudi heroja, ki bi bil sposoben reči, da zdaj bomo izenačili ta prispevek in bodo delodajalci in delojemalci imeli isti prispevek. V tem trenutku seveda to ni sprejemljivo, ampak moramo spomniti, da se je to zgodilo. Potem ukinitev davka na izplačane plače, znižanje stopnje na dobiček, pa leta raznovrstnih olajšav oziroma subvencije, kot na primer za delno povračilo nadomestila plače, potem ne nazadnje sprejeli smo novo, bolj fleksibilno zakonodajo. Marsikateri podjetnik si želi še bolj fleksibilne zakonodaje. Prepričan sem, da večina podjetnikov dobro misli in ne bi izkoriščali te fleksibilne zakonodaje, med njimi pa so nekateri tudi takšni, ki bi tudi to počeli, in mi vseeno moramo na drugi strani zagotoviti varnost šibkejšega, to pa je delavec; delodajalec tudi delavca ne more enostavno in preprosto vreči na cesto zaradi tega, ker se mu ne dopade. Tu je ključni problem, da še nimamo bolj fleksibilne zakonodaje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Vojka Šergan. Pripravi naj se mag. Bojana Muršič.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica, predstavnika sindikatov! Danes obravnavamo pomembno temo, to je predlog izvzema dodatkov iz minimalne plače. Ampak kljub temu bi rada pri tem opozorila, da gre za vprašanje, ki bi ga v resnici morale rešiti že pretekle vlade oziroma socialni partnerji, to so delodajalci in sindikati, saj je posledica teh preteklih ravnanj iz leta 1995. To se pravi, da je zadeva stara 20 let, ko bi se morali dogovoriti, da bi bila minimalna plača izhodišče v kolektivnih pogodbah. Naša vloga danes je, da zaščitimo šibkejše, v tem primeru malega človeka, delavce, ki prejemajo minimalno plačo. Tudi v Poslanski skupini Stranke modernega centra se zavzemamo, da bi vsi delavci prejemali pravično plačilo iz dela in da s svojim delom zaslužijo dovolj za dostojno življenje. Kljub temu bi rada v tej razpravi opozorila na pomemben institut kolektivnih pogodb. Izpostavljam, da socialni partnerji nikoli niso uskladili izhodiščne plače v panožnih kolektivnih pogodbah z minimalno plačo; torej z zakonom, ki govori o minimalni plači. Hkrati izpostavljam, da so plačilni razredi v kolektivnih pogodbah urejeni izven Zakona o minimalni plači. Sprašujem se, zakaj socialni partnerji tako postopajo. V posameznih panožnih kolektivnih pogodbah so namreč urejene, bom rekla, vse posebnosti posamezne panožne kolektivne pogodbe; tako dopusti, pogoji dela, varstvo pri delu, izobraževanje, štipendije, skratka v teh kolektivnih pogodbah, panožnih, ki so osnova Zakonu o delovnih razmerjih, je popolnoma vse urejeno, seveda tudi dodatki za nočno delo, praznično delo, delo med vikendi. Zato bi resnično poudarila, da bi morale biti panožne kolektivne pogodbe tiste, ki bi urejale plače delavcev na trgu dela in ne poseben zakon, kot je na primer Zakon o minimalni plači. Rada bi pri tem izpostavila tudi primer, ki ga sama dobro poznam, to je kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo, v kateri se prvi plačni razred pričenja z zneskom 576 evrov, minimalno plačo pa delavec doseže šele v 6. plačilnem razredu. Opozarjam, da taka ureditev pomeni, da se tako delavci, ki dajejo v podjetju presežno vrednost, nevarno približajo izenačitvi z minimalno plačo. Zato pozivam k premisleku koncepta minimalne plače ob upoštevanju plačne lestvice in plačnih razmerij. Poudarjam, da naj se ta premislek odvije med delodajalci, sindikati in Vlado, še posebej med sindikati in delodajalci. Zdi se mi prav, da predstavniki tako sindikatov kot delodajalcev, ki pravzaprav imajo svoje predstavnike v posameznih konfederacijah tako sindikatov kot reprezentativnih predstavnikih delodajalcev, resnično jih pozivam, da pristopijo h konstruktivnemu dialogu in k dosegu najširšega možnega soglasja in da ne odnehajo in ne prenehajo s pogajanji. Seveda v luči pravičnosti in poštenega odnosa tudi do posameznih delavcev, ki delajo v teh različnih pogojih, bom danes brez premisleka podprla ta predlog, ampak bi pa na koncu kljub temu rada izpostavila, da je ključno, da tudi Vlada takoj pristopi k zmanjšanju stroškov dela ter splošni davčni reformi, ker le tako bomo gospodarstvu dokazali, da se trudimo za njihovo dobro poslovno okolje in konkurenčnost, kajti brez tega bodo tudi v prihodnje pogajanja še težja za socialne partnerje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič, potem se naj pripravi mag. Andreja Poje. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Najprej moram reči, da sem vesela, da danes imamo v obravnavi zakon, ki bo omogočil vsem delavcem, ki delajo polni delovni čas ob teh neugodnih delovnih razmerah, v nedeljo, ponoči, praznikih, in da bodo drugače nagrajeni kot vsi ostali in se ti dodatki ne bodo vštevali v minimalno plačo. Po drugi strani sem pa razočarana, da do te spremembe ni prišlo že v prejšnjih mandatih oziroma ta minimalna plača se je usklajevala leta 2010 in enostavno vemo, da bi že to lahko storili prej. Verjamem pa, tako kot je bilo v razpravi že slišati, s sindikati se enostavno niso mogli dogovoriti. Sama sem se srečala s takšnimi problemi v samem podjetju oziroma v javnem sektorju, kjer sem prebirala plače, in enostavno sem bila zgrožena, da so delavci, ki so delali v nedeljo, ob praznikih, prejeli popolnoma enako plačo kot tisti, ki so delali samo dopoldne. V bistvu so prihajali ti ljudje k meni, se zgražali, kaj lahko naredim. Iskala sem možnosti, kaj se lahko naredi, ampak tudi ZUJF je naredil svoje, da dodatka za delovno uspešnost jim niti nisem mogla dati, tako da sem bila v začaranem krogu, kako ljudi nagraditi za njihovo delo. To pomeni, da je današnja minimalna plača res zelo, bom rekla, določena v višini 790,73 evrov. To je bruto znesek, neto znesek je bistveno nižji in ta znaša 604,35 evrov. Vrednost košarice življenjskih stroškov je še nekaj evrov nižja, vendar to ne zagotavlja dostojnega življenja delavcem, ki opravljajo delo. Poudariti moram, da smo mi v Državnem zboru dolžni zagotoviti pravice delavcem in jih tudi zaščititi – delo kot takšno, ki je. Zato moramo zmanjšati plačno in dohodkovno neenotnost, zmanjšati diskriminatornost plač, poskušati zmanjšati revščino med družinami, zaščitit še posebej delavce, ki delajo. Že Evropska socialna listina, kdor si jo je prebral, določa, da imajo delavci pravico do pravičnega plačila, ki njim in njihovim družinam zagotavlja dostojen življenjski standard. Zato sem še posebej razočarana nad ravnanji delodajalcev, ki želijo svoje delavce izkoristiti in si ustvarjati kapital. Žal se marsikateri delodajalec ne zaveda, da je največji kapital v podjetju, žal, delavec. Hkrati pa imamo na drugi strani vse več uspešnih podjetnikov oziroma delodajalcev, ki pa se tega zavedajo, globoko zavedajo, da je zadovoljstvo zaposlenih izredno velikega pomena za uspešno poslovanje podjetja. Torej, čarobna formula za uspešno podjetje so zadovoljni delavci. Zadovoljni zaposleni so tisti, ki podjetju dajejo učinkovitost in so tudi učinkoviti na svojem delovnem mestu. Vsem bi koristilo zavedanje, da so plače ključna komponenta gospodarstva, ki omogoča potrošnjo, s tem tudi gospodarsko rast. Povečanje socialnih razlik je nedopustno, saj se s tem žal spodbuja nestrpnost pa tudi sovraštvo. Torej razmislimo, kam želimo popeljati Slovenijo. Na drugi strani moram tudi reči, da vsi, ki v gospodarstvu stremijo v smeri iskanja dobičkov za vsako ceno na račun delavcev – žal je zame nedopustno, pa za marsikaterega delavca tudi. Na koncu mi dovolite, da še citiram Roosvelta iz leta 1933: "Podjetje, ki za svoj obstoj plačuje plače pod ravnijo preživetja, si v tej državi ne zasluži poslovati." Vsekakor pa si želim, da bi zaposleni imeli plače, ki jim bi zagotavljale socialno varnost, in živeli dostojno življenje, kakor tudi vsem ostalim, tako upokojencem in tudi mladim. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnica predlagateljev, mag. Andreja Poje. Pripravi naj se gospa Violeta Tomić. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, poslanci, ministrica za delo! Veseli me, da ste predlog sindikalnih central podprle vse poslanske skupine in vsi poslanci. S to spremembo zakona se bo končno odpravila neenaka obravnava, s katero se soočajo zaposleni na minimalni plači. Moram poudariti, da so neenako obravnavani kar dvakrat; enkrat znotraj skupine zaposlenih, ki prejemajo minimalno plačo, drugič pa znotraj istega podjetja. Kajti, le oni so tisti, ki jim dejansko ni priznan in izplačan dodatek nad minimalno plačo. Danes je bilo večkrat že izpostavljena trditev, ki ne drži. Sindikati si namreč že več kot 10 let prizadevamo, da bi se spremenila definicija minimalne plače. Tripartitno smo sedeli z mnogimi vladami [[…]]
Mir, prosim.
[[…]]žal neuspešno. In nasprotno, kot je bilo rečeno, ta definicija velja in je inkorporirana v sam zakon že od samega začetka, torej od leta 1995, in ta problem ni izšel v letu 2010. Poudarjam, da smo želeli ponovno ta problem urediti v socialnem sporazumu. Predlagali smo mnogo rešitev, na kakšen način bi lahko postopno izvzeli dodatke iz minimalne plače. Imeli smo mnogo predlogov, mnogo variant. Nobena od predlaganih možnosti pa za delodajalce ni bila sprejemljiva. Prav zato smo iz socialnega sporazuma umaknili popolnoma vse elemente, ki se tičejo minimalne plače. Znotraj socialnega sporazuma ne boste zasledili ničesar o minimalni plači ne na področju plač ne v uvodu. To, poudarjam, je prepoznala tudi Evropska komisija, ki je v priporočilih Sveta z dne 14. julija 2015 v zvezi z nacionalnim reformnim programom in programom stabilnosti, objavljeno je bilo v Uradnem listu EU, C272/6, kjer lepo piše, da sporazum ne ureja sestave minimalnih plač in njihove indeksacije. Prav tako moram poudariti, da smo pozivali k dialogu, pozivali k skupnemu dogovoru o tripartitnemu pristopu k reševanju te problematike, vendar pa posluha za to ni bilo. Ker se v socialnem dogovoru in socialnem sporazumu ni bilo mogoče dogovoriti, odpraviti krivice, dejansko nismo imeli druge možnosti, kot da gremo po tej poti, po kateri smo šli. Tudi delodajalci so bili v teku samih pogajanj za socialni sporazum o tem obveščeni. Nikoli nismo skrivali, da smo zasledili to krivico in da jo želimo odpraviti. Popolnoma nedopustno je, da se vedno kršijo pravice najranljivejših v tej državi. Želela bi tudi opozoriti, da so najbolj proti tisti delodajalci, ki nimajo sklenjenih kolektivnih pogodb dejavnosti, ki ne želijo pristopiti k socialnemu dogovarjanju, ker na ta način lahko zlorabljajo nedelujoč pravni sistem in si s tem povečujejo dobičke. Težava je torej tam, kjer ni tripartitnega dogovarjanja in kjer socialni dialog ni mogoč. Poudarila bi tudi, da je večina delodajalcev oziroma podjetij, s katerimi mi sodelujemo, korektnih in razumejo položaj zaposlenih, manjšina pa je izredno glasna, ta manjšina pa obvladuje tudi delodajalske organizacije. Moram poudariti, da gre v skladu z vsemi evropskimi mednarodnimi standardi za pravico do dostojnega plačila in do pravice do enake obravnave zaposlenih. Zato je nujno, da v tem primeru, če ni možen dogovor, če ni možnega dogovora na ta vprašanja, da poseže Vlade, da poseže Državni zbor. Vi postavljate meje dopustnega v tej družbi. Če minimalna plača, recimo, ne bi bila zakonsko dogovorjena in zakonsko določena, vam lahko povem, da bi bili mnogi sektorji in mnoga podjetja trajno soočeni z možnostjo zniževanja plač na raven nedopustnosti. V tem trenutku bi samo še na eno stvar želela opozoriti. Na to, da v sindikatih ves čas opozarjamo na nerealne zneske v kolektivnih pogodbah dejavnosti. Pripravili smo svoj nov plačni model, ki to odpravlja. Plačni model, ki bi postavil realno ceno dela, s katerim bi se dejansko približali realnim izplačilom. Vendar pa za to ni bilo posluha na strani delodajalskih organizacij, zato nek nov plačni model ni bil sprejet. Moram poudariti, da je bil razlog in ključni argument na njihovi strani ta, da bi bili preveliki stroški računalniških programov. Naj poudarim še to, da se je najlažje dogovarjati, tako kot je bilo izpostavljeno malce nazaj, z delodajalci obrti in podjetništva, saj oni dejansko razumejo svoje zaposlene in razumejo, kako je izredno pomembno, da so zaposleni dobro plačani, nagrajeni in cenjeni. In moram poudariti, da so tudi oni eni izmed tistih, ki imajo najstarejšo kolektivno pogodbo. Toliko samo za zdaj, za ta uvodna pojasnila. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Violeta Tomić, pripravi naj se gospod Jernej Vrtovec.
Hvala za besedo. Spoštovani vsi prisotni! Nekateri nekoliko starejši tukaj, ki smo imeli redna delovna razmerja v nekem bivšem sistemu, ki je zdaj tako zelo osovražen, še težje gledamo to naraščanje neenakosti in razkola med bogatimi in revnimi. Še težje gledamo polnozaposlene ljudi, ki morajo, da bi prehranili sebe in svojo družino, stati pred vrati Rdečega križa, ki morajo čakati, ali bodo dobili njihovi otroci subvencionirano prehrano in ali bodo dobrodelne organizacije lahko poslale njihove otroke na morje. Zato bi se dotaknila izjave ministrice Anje Kopač Mrakove, ki je rekla, da to naj ne bi bilo zaostrovanje med delom in kapitalom – danes, ko je 1 % na svetu lastnik 99 % vsega bogastva na svetu. Vemo, kdo je ta konflikt zaostril, in danes se zavzemamo za tiste, ki potrebujejo našo pomoč in ki so v najhujši stiski. Zato v Združeni levici podpiramo sindikalne spremembe definicije minimalne plače, ker je ta nujna. Velika krivica je, da prav tisti, ki so že tako plačani najmanj, ne dobijo kompenzacije za delo izven normalnih delovnih ur. Ni vseeno, v kakšnih razmerah delamo in v kakšnem času delamo, je pa seveda vprašanje, ali dodatki nadomestijo porušen bioritem, ali so ti dodatki, ki so zelo nizki, lahko nadomestilo za izgubljen čas s svojimi najbližjimi pa izgubljene nedelje, izgubljene praznike. Osnove pravičnosti so, da nekdo, ki dela v težjih pogojih, da je zaradi tega tudi bolje plačan. Torej, minimalna plača mora biti osnova, pomeniti mora minimalni znesek, ki ga delavec dobi za polno opravljeno redno obveznost, vse ostalo pa so dodatki in ti dodatki se morajo potem poznati tudi pri izplačilu. Jasno je, da v minimalno plačo sam po sebi ne sodi noben dodatek. Tako je prav in tako je pravično in zato bomo ponudili tudi takšen popravek sindikalnega zakona. Minimalna plača je instrument, katerega naloga je, da varuje zaposlene pred revščino in kot je že moja predhodnica citirala Evropsko socialno listino, ki pravi, da vsakdo mora imeti možnost, da se preživlja z delom, ki ga je svobodno sprejel, in vsi delavci imajo pravico do pravičnega plačila, ki zadošča njim in njihovim družinam za dostojno življenje. No, in kako je danes pri nas? V najslabšem primeru znaša minimalna plača samo 576,34 evra, prag revščine pa znaša 593 evrov, zato ni nič čudnega, da je lani pod pragom tveganja revščine živelo že okoli 291 tisoč ljudi. Sramota je, da v državi, ki je sredi Evrope in ki se ima za razvito, zaposleni trkajo na vrata Rdečega križa. Torej, minimalno plačilo bi bilo treba nujno dvigniti nad sam prag revščine, minimalna plača mora zagotavljati dostojno življenje zaposlenega in njegove družine. To je osnova, s katero se seveda vsi strinjamo. Tveganje socialne izključenosti dosega 20,4 % prebivalstva, tveganje revščine pa 14,5 %. Med tistimi, ki so pod pragom tveganja revščine, pa je kar 20 % delovno aktivnih. 20 % polno zaposlenih je pod pragom tveganja revščine. To pomeni, da zaposlitev ne omogoča posamezniku, da bi dostojno živel od svojega dela. To pomeni, da je minimalna plača definitivno prenizka, zaradi dodatkov, ki jih vsebuje, pa tudi nepravična in – v kakšni državi torej danes živimo? Živimo v državi, kjer tajkun Dušan Šešok predlaga kar ukinitev minimalne plače. Živimo v državi, kjer finančni minister Mramor trdi, da se minimalna plača ne sme dvigniti niti za en sam evro. Poleg tega pa živimo v državi, kjer je prav država med najhujšimi izkoriščevalci. Kar 9 tisoč ljudi, zaposlenih v javnem sektorju, prejema minimalno plačo oziroma manj kot minimalno plačo in je potrebno doplačevanje. Seveda tudi tukaj, v tej hiši, da ne bi kdo mislil, da se v Državnem zboru vsem cedita med in mleko! Država, ki postavi minimalno raven plačila, je tista, ki sama najbolj krši ta določila. Torej, živimo v socialno nepravični državi. Zato pozivam vas, ves državni zbor, da v naslednji obravnavi podprete naš predlog, da izvzamemo vse dodatke iz definicije minimalne plače. Minimalna plača naj najprej ostane gola osnova, to bo pravična minimalna plača. To bo tudi socialno pravično in to pomeni, da je dvig minimalne plače nujen ukrep. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Jernej Vrtovec, pripravi naj se dr. Mitja Horvat.
Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovana gospa ministrica! Po eni strani sem res zadovoljen, da imamo končno tako enoten Državni zbor Republike Slovenije, vsaj pri tem, ko se pogovarjamo o popravi krivice. In sicer, nedvomno gre za krivico, da so do sedaj dodatek za nočno delo, dodatek za delo v nedeljo in dodatek za delo ob drugih praznikih do zdaj že všteti v to minimalno plačo, ki neto znaša borih 604 evre, in delim mnenje s tistimi, ki pravite, da je to prenizek znesek. Roko na srce, velik hvalospev tistim, ki preživijo in znajo preživeti s tako nizkim dohodkom! To krivico je treba popraviti, zaradi tega tudi Nova Slovenija podpira predlog sindikatov. Ko se pogovarjamo o minimalni plači, ne morem mimo nekdanjega finančnega ministra, ki je obljubil, predvolilno obljubil, da bo le-ta znašala tisoč evrov. To je bil gospod Franc Križanič, Socialni demokrati in prvič, ko ga bom videl, bom rekel, res, še danes mi je žal, ker tega nisi uspel narediti, te obljube. To res manjka, Franc Križanič, in žal, ker do tega nismo prišli. To je vsem žal. Nekateri predhodniki ste govorili o konfliktu med delavci in delodajalci, da so delodajalci tisti, ki mnogokrat izkoriščajo delavcev in ne dajo dostojnega plačila za opravljeno delo. Glejte, krščanski demokrati na takšno preživeto retoriko ne moremo pristajati, kajti potrebno je tudi zavedanje, da je gospodarstvo in podjetništvo tisto, ki je ključno za ustvarjanje novih delovnih mest. Ko se pogovarjamo o razvoju Slovenije, gospodarskemu preboju in ko imamo pozitivne gospodarske kazalce; glejte, v prvi vrsti se dejansko moramo zahvaliti gospodarstvu, izvoznikom, ker so pospešili izvoz, ker je njim to uspelo. Brez dobro stoječega gospodarstva, tudi novih delovnih mest ni. S Poslansko skupino Nove Slovenije gremo večkrat na teren in vidimo, da podjetja, uspešna podjetja, dajejo ustrezno plačilo dobrim delavcem in v Sloveniji je tega veliko. Tako ne moremo govoriti o podjetnikih spet kot tisti grdih kapitalistih, ki delavca v prvi vrsti imajo namen izkoriščati. Tako prosim, da tukaj sodelavci popravite to svojo retoriko. Namreč, ta odnos med delodajalcem in delavcem je vzajemen in en drugega vedno potrebujejo. Že prej sem dejal, potrebujemo nova delovna mesta, če želimo, da bo gospodarstvo izšlo iz krize, ampak do novih delovnih mest bomo prišli le tako, da bomo spodbudili gospodarsko rast, da bomo naredili ta gospodarski preboj. In seveda ukrepe za to gospodarsko rast. Namreč, kaj pomeni večja gospodarska rast? Večja gospodarska rast pomeni več zaposlenih in boljše plače. Večja gospodarska rast posledično pomeni, če bodo večje plače in več zaposlenih, večjo potrošnjo. Vse to posledično pomeni tudi, da polnimo proračun in skrbimo za socialno državo. Ko se pogovarjamo o minimalni plači, se dejansko pogovarjamo o miloščini, naš cilj ne sme biti, da se pogovarjamo o miloščini; naš cilj mora biti, da se pogovarjamo, da tisti, ki prejemajo minimalno plačo, da jim plače dejansko zrastejo, da jim gredo višje. Zaradi tega, recimo, se v Novi Sloveniji moramo pohvaliti, da smo predlagali paket ukrepov za razbremenitev gospodarstva, za davčno razbremenitev gospodarstva, za nižje davke in eden izmed teh ukrepov tudi predlaga oziroma z njim predlagamo omejitev plačevanja socialnih prispevkov. Se pravi, da bi razbremenili tiste z najnižjimi prihodki. Kaj to pomeni? To pomeni, da bi tisti z minimalno plačo dobili na mesec 50 evrov več. V enem letu bi ta ukrep prinesel, da bi tisti z minimalno plačo na leto dobili eno plačo več. Ta ukrep bo kmalu tudi v parlamentarni proceduri na vaših klopeh in vas že zdaj pozivam ali pa prosim zaradi tega, da bi se minimalna plača dvignila, podprite ta ukrep. Če bi nekdo imel 50 evrov več v denarnici, bi ta denar seveda potrošil, se bo tudi proračun v državni blagajni zvečal. Še enkrat povem in pozivam, ko se vzporedno tudi pogovarjamo o proračunu. Glejte, gospodarstva ne smemo obremenjevati, to je vzporedno, ko se pogovarjamo o minimalni plači. Naše gospodarstvo je preobremenjeno. Naša podjetja že zelo zelo težko dihajo. Kajti to je edini porok, da bo minimalna plača višja, da bodo delavci, se pravi, zaslužili plačilo, ki si ga tudi zaslužijo. Ne moremo govoriti – tukaj popravljam podpredsednico Državnega zbora –, da so delavci tisti, ki ustvarjajo gospodarstvo. Ne, delijo ga! Delavci in delodajalci, to je ta vzajemnost, ki mora biti. Ampak mi, parlamentarci, moramo poskrbeti, kako bi rekli, za gospodarstvo predvsem v smislu, da bo lažje poslovalo, da bo razbremenjeno, da bo lahko, še enkrat poudarjam, več plačevalo delavce. Ne moremo jih, gospodarstva, več obremeniti, kot je zdaj obremenjeno. Zaradi tega razumem finančnega ministra Mramorja, morda kdo v koaliciji ga ne razume, ko govori o razbremenjevanju gospodarstva. In zgolj obljube: zvišali bomo minimalno plačo – ja, gospe in gospodje, iz kje? To ne gre. To ne gre tako kot je Franc Križanič rekel, bo tisoč evrov. Ne gre na takšen način. Najprej rabimo stabilno in dobro stoječe gospodarstvo, da bodo podjetja izvažala v vsej polnosti, da bomo znižali vse davščine, torej davke in prispevke. To so tisti ukrepi, ki bi dolgoročno pomenili, da bo tudi minimalna plača, da ne bomo več govorili o miloščini, ampak da bomo govorili o dostojnem zaslužku za opravljanje dela. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima ministrica za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anja Kopač Mrak. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica Državnega zbora. Vseeno bi rada povedala, malce med to tezo, ki smo se je danes dotaknili in jo posredno naslavljamo, predvsem poslanci Združene levice, da gre za absoluten konflikt med delom in kapitalom. Normalno, da so različni interesi, vendar je v osnovi treba premeščati ta konflikt, in to je temelj razvojne družbe. Na primer, zanimivo je, če bi veljala teza, tako zelo enostavna, kot je bila izpostavljena, bi rekla, kako je mogoče, da je v Luksemburgu minimalna plača tisoč 900 evrov. Torej, če je tako velik konflikt med delom in kapitalom, in sicer tam, kjer so grdi kapitalisti – ker je življenje najlažje tako zelo poenostaviti in reči, da vsi, ki zaposlujejo, ki ustvarjajo, so v osnovi grdi in delavcem ne želijo dati minimalne plače. To je bilo izpostavljeno. Želim samo reči, da tako poenostavljenih stvari ni. Imamo dobre delodajalce, imamo slabe delodajalce. Tako je. Dejstvo je, da minimalna plača je, na žalost, stanja, tudi kondicije gospodarstva – tudi, sem rekla, da ne bo spet nekdo vzel vsega skupaj iz konteksta. Na žalost je dodana vrednost v našem gospodarstvu taka, da je stanje, kakršno je. Razmerje med minimalno in povprečno plačo je tudi tako, kot je. Bistvo problema v Sloveniji je višina povprečne plače. Če bi imeli višjo povprečno plačo, bi minimalno plačo absolutno lahko dvigovali, kar bi bilo treba. Minimalna plača je ključ za dostojno življenje ljudi. Ampak ni samo odgovor v tem, da dvignemo minimalno plačo, pač pa je treba tudi pogoje v gospodarstvu spremeniti, da lahko le-to dela bolje. To je dejstvo. In tekmovati, koliko bo minimalna plača dvignjena ali ne bo, je pač lahko samo demagogija, na žalost. Na žalost. Je pa dejstvo, da je minimalna plača po drugi strani leta 2010, ko je bila dvignjena za 23 % – leta 1995, ko je bila uzakonjena, je takrat naš dolgoletni član in še vedno član Socialnih demokratov Miloš Pavlica sodeloval pri oblikovanju tega predloga zakona –, se je govorilo, da bo najmanj 80 tisoč delovnih mest zato izgubljenih. Pa jih ni bilo, to je dejstvo. Po drugi strani pa ima tudi vpliv na gospodarstvo. Ampak to ni predmet današnje razprave, danes razpravljamo o predlogu, ki je pred nami, to je izvzetje treh dodatkov, ki so nočno delo, delo ob praznikih in nedeljsko delo. Torej, o treh dodatkih, kjer smo se vsi strinjali, da gre za nepravično ureditev. In zato postavljati konflikt med delom in kapitalom, je ob tem predlogu nepomembno. Treba je iskati pot, kako bomo lahko v državi nadaljevali socialni dialog, dorekli celovite spremembe davčno reformo, ki ste vsi tudi izpostavljali kot pomembno, in se nadalje pogovarjali tudi o spremembi opredelitve minimalne plače. Ampak cilj bi bil v socialnem dialogu.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Mitja Horvat. Pripravi naj se dr. Franc Trček.
Najlepša hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovana ministrica, spoštovane poslanke in poslanci, spoštovana predlagatelja! Ne bi bil jaz, če ne bi poskusil nekaj novega. Torej, nasloviti vprašanje, ki relativno ni bilo naslovljeno, naslovljeno je bilo samo s strani Združene levice in se jim tudi zahvaljujem za ta uvodni del, ker so me dodatno spodbudili k temu. Namreč, nihče ne naslavlja bistva problema. Predlog, s katerim je prišel predlagatelj – in seveda pri tem odstopil od ustaljenih načinov ravnanja, torej, da se v socialnem dialogu pride do rešitev na tem področju – in je prišel s predlogom zakona, glede katerega nihče od nas nima nobenih zadržkov in nobenih problemov. Vendar pa obstaja tak tesnoben vtis, da s tem ne bomo dosegli ničesar, da gre za lepo promocijo sindikatov, da ste pri tem relativno ujezili delodajalce, Gospodarsko zbornico, da ste pri tem nekaj malega naložili težav tudi Vladi, predvsem pa ravnali, kot smo že večkrat poudarili, neprimerno, ker ste stvari, ki bi jih morali in ki jih morate tudi sami v sodelovalnih procesih reševati, prenesli na Državni zbor. To ni primeren način. Ko smo že ravno pri Državnem zboru, torej, kar hočem predvsem poudariti, je, da ste prišli s kozmetičnim popravkom, torej z drugačno definicijo minimalne plače, ki to seveda ni, to ni nobena definicija in nobena redefinicija minimalne plače, ampak poskušate prepričati in ste nas že prepričali, zato kot je rekel že spoštovani poslanec Franc Jurša, bi lahko po petih minutah že končali z današnjo obravnavo in potem prešli na druga vprašanja, ki nas še čakajo. Namreč, to, da se v minimalno plačo ne vštevajo dodatek za nočno delo, dodatek za delo v nedeljo, dodatek za delo na praznike in dela proste dneve po zakonu – to ni redefinicija minimalne plače. Redefinicija minimalne plače se mora nanašati na vprašanje, ki ga imamo urejenega v Zakonu o delovnih razmerjih, in to je osnovna plača, ki jo pogosto, kot bomo v nadaljevanju videli, imenujemo tudi izhodiščna plača. Namreč, Zakon o delovnih razmerjih v 126. členu pravi tako: "Plačilo za delo po pogodbi o zaposlitvi je sestavljeno iz plače, ki mora biti vedno v denarni obliki, in morebitnih drugih vrst plačil, če je tako določeno s kolektivno pogodbo. Pri plači mora delodajalec upoštevati minimum, določen z zakonom." Kot je pri nas v navadi, še jaz ponovim še enkrat, da pri plači mora delodajalec upoštevati minimum, določen z zakonom. Če se ne motim, smo danes pri točki dnevnega reda Zakon o minimalni plači. Težko namreč razložimo ljudem, v čem je razlika. Kako je minimalna plača lahko nekaj, kar si na prvi pogled predstavljaš, da je to minimum, potem pa ugotoviš, da to ni minimum, ker obstaja nekaj, kar je lahko še nižje od minimuma? Na to vprašanje čakamo v našem prostoru na odgovor ves čas, odkar je prišlo do pritiska in odkar je prišlo do določitve minimalne plače na način, kot ga imamo danes urejenega, in kjer skušate predlagatelji z minimalnimi kozmetičnimi popravki nekaj očitnega spraviti s sveta. Namreč, v drugem odstavku 126. člena, če nadaljujem, "Plača je sestavljena iz osnovne plače,…" ne minimalne plače, kljub temu da v prvem odstavku istega člena zakon pove, da mora upoštevati minimum, določen z zakonom. Torej, "plača je sestavljena iz osnovne plače, dela plače za delovno uspešnost in dodatkov. Sestavni del plače je tudi plačilo za poslovno uspešnost, če je le-to dogovorjeno s kolektivno pogodbo ali s pogodbo o zaposlitvi." 127. člen: "Osnovna plača se določi upoštevaje zahtevnost dela, za katerega je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi. Delovna uspešnost delavca se določi upoštevaje gospodarnost, kvaliteto in obseg opravljanja dela, za katerega je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi. Dodatki se določijo za posebne pogoje dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, za nočno delo, nadurno delo, delo v nedeljo, delo na praznike in dela proste dneve po zakonu. Dodatke za posebne pogoje dela, ki izhajajo iz posebnih obremenitev pri delu, neugodnih vplivov okolja in nevarnosti pri delu, ki niso vsebovani v zahtevnosti dela, se lahko določijo s kolektivno pogodbo …" Lahko določijo s kolektivno pogodbo. In zdaj pridemo počasi do bistva problema. "Višina dodatkov iz prejšnjega odstavka se lahko v kolektivni pogodbi določi v nominalnem znesku ali v odstotku od osnovne plače za polni delovni čas oziroma ustrezne urne postavke." Zakaj pravim, da je izvirni greh v zakonu oziroma v razmerju med Zakonom o delovnih razmerji in Zakonom o minimalni plači? Zakon o minimalni plači je bil sprejet 2010. leta. Razlogi, ki so vodili zakonodajalca pri sprejemu tega zakona, so znani, jih na tem mestu ne bi ponavljal. Čudi pa me, da je skozi zakonodajni postopek 2013. leta ostala osnovna plača in da ni bila spoštovana minimalna plača, ki je bila s posebnim zakonom uzakonjena v Republiki Sloveniji. In sedaj h krutim dejstvom. Kolektivne pogodbe, in tu je moj očitek sindikatom, da je ubral neprimerno pot in da je šel v Državni zbor, namesto da bi pri kolektivnih pogodbah uveljavil to, kar imamo uzakonjeno, in ne bi bili potrebni kozmetični popravki. Zakaj to trdim? Zaradi tega, ker sindikati, kolikor je meni znano, sodelujejo pri kolektivnih pogodbah. Zato bom ob tem, da povem, katera kolektivna pogodba, povedal tudi, kdaj je bila objavljena, več kot pomenljiva. Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine – 2014. leto. Minimalna plača je šele pri tarifnem razredu 7, pri visoko zahtevnih delih. Kolektivna pogodba komunalnih dejavnosti – 2015. leto – se začne preko minimalne plače v 6. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba dejavnosti gostinstva in turizma Slovenije – 2013. leto – se začne nad minimalno plačo pri 6. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za dejavnosti kovinskih materialov in livarn Slovenije – 2014. leto – minimalna plača šele pri 6. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za papirno in papirno predelovalno dejavnost – 2013. leto – preko minimalne plače šele v 6/1 tarifnem razredu. Kolektivna pogodba grafične dejavnosti tja do 2008, tem res ne moremo v tem smislu kaj dosti očitati. Kar se tiče kolektivne pogodbe za dejavnost elektroindustrije Slovenije – nad minimalno plačo šele v 6. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za kovinsko industrijo Slovenije – 2015. leto – šele v 6. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije – 2011. leto – šele v 7. tarifnem razredu visoko zahtevna dela. Kolektivna pogodba dejavnosti cestnega gospodarstva – tudi ti nimajo aktualne, ker je tudi iz 2008. leta, tako da v tem smislu v tej kombinaciji sedaj s tem v zvezi ne bi odpiral. Kolektivna pogodba za dejavnosti pridobivanja in predelave nekovinskih rudnin Slovenije šele v 6./2 tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za tekstilne, oblačilne, usnjarske in usnjarsko predelovalne dejavnosti Slovenije šele v 7. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za lesarstvo šele v 7. tarifnem razredu, visoko zahtevna dela. Kolektivna pogodba za cestni potniški promet Slovenije – 2015 – šele v 7. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za gozdarstvo Slovenije šele v 5., bolj zahtevna dela. Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo, ki je bila prej že imenovana, v 7. tarifnem razredu. Kolektivna pogodba za poštne in kurirske dejavnosti – 2014 – šele v 5. tarifnem razredu, zahtevna dela. Kolektivna pogodba dejavnosti bančništva Slovenije – 2014 – šele v 6. plačilnem razredu. Kolektivna pogodba med delavci in družbami drobnega gospodarstva šele v 5. tarifnem razredu. Ob tem, če imam prave podatke, ker se lahko dnevno spreminjajo, v javnem sektorju šele v 16. razredu. Mislim, da podatki dovolj zgovorno govorijo sami zase in da danes spet počnemo nekaj, česar ne bi smeli početi. Ljudje, ki opravijo svoje delo, niso plačani skladno z Zakonom o minimalni plači, zaradi tega ker imamo v sistemu vgrajeno osnovno plačo. Zato seveda čakam nekoga, da me poduči, moje intelektualne sposobnosti so presežene tukaj v tem primeru. Ne razumem razlike med minimalno in osnovno plačo, ki seveda rezultira potem v tem, da danes s kozmetičnimi popravki govorimo, da tako nepravično pa res ne moremo, da če nekdo dela več v neugodnejših pogojih, da mora biti plačan več kot nekdo, ki seveda vloži v delo manj naporov. Na drugi strani, kar se mene tiče, razumem delodajalce. Zelo lepo, tako kot je bilo tudi primeroma našteto, kateri delodajalci vztrajajo na tem, da se naj – seveda tako kot je v velikem globalnem načrtu, da se delavci odpovedo svojim pravicam, ki so bile skozi desetletja priborjene. Seveda ne moremo zlahka zgolj s strahom vedno znova na račun ljudi, ki z minimalno plačo tudi ne morejo dostojno preživeti, ker so ves čas na meji. Ti ljudje si ne morejo privoščiti, da zbolijo, kajti nadomestila, ki jih imajo v primeru, da zbolijo, so pod pragom revščine. To so dejstva. Zato seveda takšen predlog, kot je postavljen na mizo, ne more biti nikomur sporen in ga vsi podpiramo. Zavedamo se tudi posledic, ki jih to prinaša, ampak potrebna je temeljita razprava, da se nehamo sprenevedati, da povemo, ali bomo zagotavljali ljudem, ki delajo v Republiki Sloveniji, da si s svojim delom lahko ustvarijo človeka dostojno življenje, kar smo povedali tudi uvodoma. To so cilji Stranke modernega centa, zato smo vstopili v politiko, zato da ranljive, šibkejše zastopamo v Državnem zboru in da jim omogočimo to, kar smo si obljubili prizadevati. Ponudili smo procese, procese sodelovanja, dogovarjanja, in lepo prosim, predlagatelj, vstopajte ne po desni, tako kot danes, ampak tako kot je predvideno. Socialni dialog mora zaživeti in v socialnem dialogu ne moremo s figo v žepu, ampak moramo realno pogledati na stvari in se dogovoriti. Če bomo ugotovili, da je minimalna plača določena previsoko, soočimo se z dejstvi, znižajmo minimalno plačo, ampak nehajmo se sprenevedati. Najhuje je, če dobri ljudje ne storijo ničesar. Nisem mogel molčati, govorim v imenu vseh tistih, ki so me v zadnjem dobrem letu naslovili, ki imajo te probleme, ki morajo živeti v tem – in da; odgovor na vprašanje, ki je bil postavljeno, odgovarjam nanj, jaz vem, kako ti ljudje živijo. Se opravičujem, če sem se malo razburil, ampak mislim, da je treba stvari poimenovati s pravim imenom, brez fige v žepu in se dogovoriti kaj in kako nam je storiti, da bo življenje v Republiki Sloveniji za vse, ki delajo človeka vredno življenje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagateljica gospa mag. Andreja Poje.
Najlepša hvala za besedo. Podala bi samo nekaj pojasnil. V Republiki Slovenije se soočamo z velikim problemom na področju plačne politike, ki je zastarela. Plačni model je zastarel, temelji na sistemu prejšnjega režima. Poudariti moram, kot sem že prej povedala, da smo v Zvezi svobodnih sindikatov pripravili nov plačni model na osnovi študij avstrijskih, nemških in tujih modelov. Že v letu 2009 ga je potrdilo naše predsedstvo in je bil sprejet kot osnova. V njem smo postavili realno ceno dela in želimo si tudi, da bi minimalna plača, tako kot je predvidena v teh mednarodnih dokumentih, postala plačno dno. Želeli smo vzpostavitev realne cene dela, določiti zneske, ki bi bolj odražali realno stanje glede na izplačane plače. Vendar, kot sem že prej povedala, ni bilo posluha. Veste, da so najbolj proti tisti delodajalci, ki si pač ne želijo sklepati kolektivnih pogodb, na nekaj področij dejavnosti dejansko sploh ni mogoče pristopiti h kolektivnim pogajanjem, ker to delodajalci stalno zavračajo. Eden izmed teh je tudi, recimo, za varovanje. Če bi se dotaknila samo malo Zakona o delovnih razmerjih in Zakona o minimalni plači, naj poudarim, da ni problem v Zakonu o delovnih razmerjih, Zakon o delovnih razmerjih določa, da je pač osnovna plača, ki se določi za zahtevnost delovnega mesta, zaposleni jo podpiše o pogodbi o zaposlitvi. Najnižje osnovne plače, ki pa so določene v bipartitnem pogovarjanju na ravni kolektivnih pogodb, pa določajo najnižjo vrednost za izračun plač na ravni kolektivne pogodbe dejavnosti. Osnovna plača delavca je lahko enaka ali višja od najnižje osnovne plače, določene v tarifni prilogi kolektivne pogodbe, seveda ustreznega tarifnega razreda. Najnižje osnovne plače, ki jih mi dogovorimo, predstavljajo minimum, minimum dejavnosti, zato da lahko cela dejavnost ta minimum prenese in zmore. Ostala podjetja na podjetniški ravni določajo višje osnove za svojo plače in višja izhodišča, tako torej tudi najnižje osnovne plače na višjih ravneh. Naj vam povem primer, ko smo se pogajali za tekstilno industrijo, je bilo vedno izpostavljena Mura. Ne morejo biti najnižje osnovne plače določene v višjem znesku zaradi tega, ker bi to potopilo Muro. Dajem vam samo primer, da se na ravni kolektivnih pogodb dejavnosti določa pač minimum v plačni strukturi. Res je, kot sem poudarila je zastarel sistem, želeli smo si spremembe, pripravili smo svoj plačni model, tudi delodajalci, recimo nemških organizacij, jim je bil ta naš model blizu, vendar pa na strani delodajalca ni bilo posluha in ni bilo želje po tej spremembi. Kot rečeno, je bil razlog preveliki stroški računovodskih programov, spremembe računovodskih programov, in iz tega naslova neželja po pogajanjih in dogovoru neke realne cene dela. Toliko v pojasnitev. Zato tudi dejansko edina možna varianta, s katero rešujemo problematiko teh najranljivejših na trgu dela, je preko Zakona o minimalni plači. Zakon o minimalni plači določa, da je minimalna plača plača za polni delovni čas. In ja, v skladu z Zakonom o delovnih razmerjih to pomeni, da vključuje osnovno plačo, dodatke za neugoden delovni čas, dodatke za težke pogoje dela, dodatek za delovno dobo in tudi delovno uspešnost. In, ja, to je velik problem, vendar druge možnosti kot te ni bilo. Želela bi tudi poudariti, da bi si mi tudi želeli, da gredo vsi dodatki naenkrat iz minimalne plače. Ne moremo se strinjati, da gre za lepotne popravke, dejstvo je namreč to, da bi tak predlog dejansko povzročil izgubo delovnih mest in tudi, kot veste, v 10-letnih pogajanjih se pač ni spremenilo ničesar, ničesar nismo dosegli, zato je bolje, da izločimo tiste dodatke za neugoden delovni čas. Menimo, da je izločanje ostalih nujno potrebno dogovoriti v socialnem dialogu. Nadaljnji koraki so nujno potrebni. Še enkrat bi rada poudarila. Večkrat je bilo izpostavljeno, da nimamo podatkov za zasebni sektor, imamo podatke za zasebni sektor, dobili smo reprezentativni vzorec s strani podjetij in podobno kot za javni sektor tudi v zasebnem sektorju velja, da le manjšina teh, ki prejemajo minimalno plačo in delajo v pogojih nočnega, nedeljskega ali prazničnega dela, bi dejansko bila upravičena. Kot rečeno, anketa je pokazala, da izmed 95 tisoč zaposlenih je le 1,1 % bilo takih, ki so imeli minimalno plačo z vključenim dodatkom za nedeljsko delo in 1,3 % takih – oprostite zmotila sem se, 1,1 % z nočnim in 1,3 % takih z nedeljskim delom. Kot rečeno, pač zaradi teh nizkih osnov, katerim smo priča, je povprečni dodatek na uro nočnega dela znašal 1,58 evra bruto. Prav zaradi tega menimo,da ne bo povzročilo nobenih odpuščanj in nobenih velikih pritiskov na podjetja. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Trček, pripravi naj se gospod Matjaž Han.
Hvala za besedo. Vmes mi je gospod Han siknil: "No, Združena levica, poslušajte." Vem, da ima Matjaž družinsko firmo. Jaz sem tudi bil s kakšno bivšo partnerko malo v tem pa sem iz svojih prihrankov posojal v mesecih, ko ni bilo denarja, da smo lahko delavcem plačevali malo več kot minimalno plačo. Ampak zdi se mi – tukaj številni diplomanti teologije in še česa drugega mi na veliko govorite o tako imenovanem realnem sektor, pa imam malo občutek, da ste mogoče res dobri pridigarji, ampak z realnim sektorjem pa se mi zdi, da ste imeli premalo stika. Pa ne mislim tukaj na Matjaža. To, kar je predhodnik pred menoj, dr. Mitja Horvat, govoril [[…]]Očitno je moral skuriti čas, partijska direktiva. Tudi kdo iz koalicije je kaj pripomnil ob tem, pa ne bom rekel, kaj [[…]]Bom komentiral to s citatom neke gospe, ker obvlada problematiko revščine v Sloveniji: "Kaj pa Miro Cerar ve o revščini?" Konec citata. Mene žalosti, da se morava tako pingpongirati s stanovsko kolegico in resorno ministrico, tudi ker morava potem iti v te nižje intelektualne lege, ampak razumem, da SD zdaj ima v precepu, da je Združena levica v parlamentu. Vleči ven, veste, Luksemburg kot neko primerjavo [[…]]Pa prosim vas lepo! Davčna oaza! Kaj je pa delal tisti gospod anonimni alkoholik, preden je na neko funkcijo v Bruselj prišel? Pa, glejte, mediji, kolega, ne me zdaj, mediji tako pišejo, saj ga osebno ne poznam. Zame osebno, veste, ne bom govoril tudi o dostojanstvu, ker dostojanstvo je moralistična kategorija. Tukaj smo na veliko govorili o dostojanstvu. Navsezadnje sem sociolog, neka znana slovenska zdravnica je v intervjuju rekla: "Slovenija je dovolj bogata, da revščine ne bi smelo biti." Mi kot politiki bi morali tukaj vzpostaviti kratkoročne pogoje, da izgine absolutna revščina, in srednjeročne pogoje, da izgine relativna revščina. Pa dobro, pustimo tam kakšne danes imenovane tajkune, ki bi si radi bentleyja kupili. Minimalna plača je, kot jo jaz vidim, je predvsem dvojni korektiv. Prvi korektiv za neke sektorje, ki so trenutno zašli v neke težave, in drugič za neke sektorje, ki po domače povedano crkujejo. Problematika, o kateri se zdaj tukaj pogovarjamo, citiram ministrico, "žal stanje, tudi kondicija gospodarstva …", to je bila neka tretja, četrta pot, ki je Združena levica ni ustvarjala v tem parlamentu. Ne bom spet Frančka Drenovca ven vlekel. To debato imamo danes zaradi tega, ker politiki, ki ste skoraj že četrt stoletja vodili to državo in družbo, niste ustvarili pogojev za preskok v nov razvojni ekonomski model. Največ se očita Združeni levici, največ v tem parlamentu tulim o strategiji pametne specializacije. Pa ne na tako "bljutav" način, kot bo zdaj prišla noter, da je ne moreš brati. O tem bi se morali pogovarjati, ne pa izgubljati tukaj čas o tej minimalni plači. Če bi se že pogovarjali o minimalni plači, bi se pogovarjal v bistvu o metodologiji izračunavanja praga revščine s kolegico, ker sva vseeno malo strokovnjaka za to, pa bi rekel, da mora minimalna plača biti začasno 15 % nad tem, dolgoročno pa 20 % nad tem. O tem bi moral razmišljati, ne pa zdaj, da nam tukaj gospod doktor prava formalistično bere neke kolektivne in ne vem kakšne pogodbe in se dela norca iz ljudi. Mag. Andreja Poje je dvakrat, trikrat zelo jasno povedala, da ni bilo posluha, umaknili so se iz pogajanja, delodajalci zlorabljajoZjutraj smo poslušali neko "ibungo" sindikatov, zdaj sem jo poslušalPa mislim, kaj smo mi pridigarji, zdaj bomo mi tukaj sindikatom težili, kako naj se sindikati vedejo. Sindikati imajo svoje taktike in strategije, imajo svoje članstvo in imajo svojo pravico in dolžnost. Če ne dajemo pridige sindikatom, pa si dajemo pridigo med seboj, katera retorika je preživela. Vsak od nas zastopa neka stališča, ima svoje retorike, ima svoj stil. se Nehajte že [[nerazumljivo]]ali pa se vpišite nekam na teologijo – jaz se bom verjetno na evangeličansko. Malo proti koncu grem, ker zaenkrat še nismo velika stranka, bomo pa večji. V parlamentu ima 10 zaposlenih dodatek do minimalne plače, 28 zaposlenih je tam nekje okoli minimalne plače, pa več kot polovica zaposlenih je pod povprečno plačo. Če ne greste vedno jest v tisti restavracijski del, boste videli, da si s sodelavko po dve skupaj vzameta malico ali da jedo samo prilogo in podobno. Študentke, ki čistijo honorarno parlament, so v bistvu, če preračunamo, na neki minimalni plači. Sedaj bom jaz rekel, tako kot je včeraj govoril po tituli kolega gospod Gorenak: Nehajmo se zajebavati iz ljudi! Mislim dobesedno. Nehajmo to debato dostojanstvo gor in dol, levo desno, dostojanstvo si zelo različno predstavljamo. Mi moramo rešiti problem revščine, ki ga imamo v tej državi in družbi, in moramo rešiti problem gospodarstva, ki je predolgo vztrajalo v modelu delovno intenzivnih panog. Dlje časa se bomo vedli kot noji, bolj se nam bo to prezrcalilo v socialne transfere in še težja bo debata o minimalni plači. Naša naloga je tu, da ne moraliziramo, da vsak s svoje pozicije iščemo najboljše robne pogoje, da bomo lahko te debate zaključili in da ljudje ne bodo revni. In to je naša zgodba. Ne pa soliti si pamet vzajemno, pa soliti pamet sindikatom. In potem sem jaz nedostojen, nespoštljiv in tako naprej. Ta kvazi laično teološki diskurz pa zaradi mene, ne vem, v gostilni ali kje drugje uporabljajte. Hvala.
Besedo ima gospod Matjaž Han, pripravi naj se mag. Lilijana Kozlovič.
Hvala lepa. Ne bom govoril, kaj si midva s Frančekom intimno sikava med samo sejo, ampak bom nadaljeval tu, kjer je Franci končal. Razen tiste teologije, s tistim zadnjim delom stavka se absolutno strinjam. Samo potem je treba biti pa realist, potem je treba malo razmišljati s svojo glavo in ne to, kar ti napišejo nekateri strokovci ali kar ti napišejo nekateri piarovci, da se fino sliši in da lahko svoj del populacije nagovarjaš. Za Socialne demokrate je ključen socialni dialog, dogovor, da pridemo do pametne rešitve. To je za nas ključno. Ni pomembno, koliko bomo govorili o pravicah delavcev, o grdih kapitalistih in tako naprej, ampak kaj se lahko na koncu dogovorimo in kje je tista presečnost, kjer se lahko na nek način dogovorimo za neko pametno rešitev. Da ne bom pozabil, ta zakon bom absolutno podprl, sploh ni debate. Vendar mi je pa žal, da ni prišlo to, in verjamem, da bi to prišlo, če bi sindikati še naprej vztrajali, in tukaj so Gospodarska zbornica in tudi delodajalci na nek način zaribali, ker bi se lahko brez problema dogovorili, ker to gospodarstva absolutno ne bo pokopalo in bi prišli z nekim normalnim dogovorom do te realizacije. Naveličan sem poslušati ljudi, ki pravijo, sedaj bomo pa izgubili, toliko in toliko delovnih mest zaradi tega; ali pa, če ne bomo spustili davke, ne bomo konkurenčni, ker ljudje, firme čakajo za mejo in bodo prišli notri. Nič ni od tega! Nobenega delovnega mesta nismo izgubili. Se spomnite zakona o DDV, ko smo dvignili za 2 točki? So rekli, delovna mesta bomo izgubili, BDP se bo znižal. Kaj je bilo od tega? 16 tisoč delovnih mest imamo več, GDP nam raste, zato ker smo DDV dvignili. Se pravi, ta teorija pade. Minimalno plačo, ki smo jo dvignili 2010 Socialni demokrati, za razliko, in ki je vse tako slabo v tej državi – hvala bogu, da smo jo takrat dvignili, ker nekateri delodajalci pa izkoriščjo te zadeve. Večina delodajalcev pa ne izkorišča. Izkoriščajo samo tisti fantje, ki enostavno drugače, kot s tem, da šponajo ljudi, ne znajo delati in ne znajo drago živeti. In dobra firma ni tista firma, ki ima fine dobičke; dobra firma je tista, ki ima neke pametne ljudi, ki jih lepo zaposluje in ki lahko ustvarja še kaj drugega kot samo dobiček. Potem smo znižali dobiček, najnižji dobiček imamo za pravne osebe v Evropi, skoraj najnižji. Ali nas čakajo v vrsti investitorji? Ga ni! Noben investitor ni prišel zaradi tega davka na dobiček! Nobenega ni, niti enega ni. Ne prihajajo v to državo zaradi drugih zadev, ki jih moramo rešiti. Nam pa lahko pade, po mojem mnenju – tisti, ki bonitetne ocene gledajo –, zato ker kršimo socialni dialog, pa niso tu krivi samo sindikati. Te raznorazne agencije, Fitch in tako naprej, ki najraje vidijo, če se ne znamo pogovarjati, potem pa prižgejo tiste svoje alarme in se nam na nek način dvignejo obrestne mere. To je pa po moje v teh časih nevarnost za naše firme, predvsem za tiste, ki so izvozno naravnane. Druga težava, ki jo imamo, gospe in gospodje, ki je pa ne moremo rešiti, je pa demografija. Lahko še toliko govorimo, da je treba bruto plače zniževati in tako naprej, vendar imamo toliko starejših ljudi, ki so v pokoju in za katere je treba tudi polniti pokojninsko blagajno, ker so jo oni tudi za prejšnje generacije polnili. In za to računico, to matematiko, ki jo bo nekdo iznašel, da se bo vse to pokrilo, dam Nobelovo nagrado za ekonomijo, če bi seveda kakšno besedo imel, pa je nimam. Ni enostavno kar govoriti, da bomo znižali bruto plače, zato da bodo neto višje, ker, saj veste, veliko denarja rabimo tudi za to, da imajo upokojenci pokojnine. Ni samo Desus tista stranka, ki se bori za pokojnine, vse stranke se borimo za pokojnine! Zato tudi, hvala bogu, imamo relativno dober pokojninski sistem, ki ga bo pa treba počasi spreminjati, ampak zelo počasi, zaenkrat, hvala bogu, še drži. Z veliko lahkoto bom ta zakon podprl, ker tisti gospodje, ki ne morejo za nedeljsko delo plačati dodatka in to skrijejo v minimalno plačo, tisti morajo obrt ali pa podjetje dati nazaj. Vemo, za katere gre, za varnostne firme, in vemo, kateri so tisti fantje, kateri gospodje so, ki so lastniki teh varnostnih firm. Dejstvo pa je, da nekaterim podjetjem enostavno produkt v teh kriznih časih ne prinese toliko, da bi lahko bolje nagrajevali delavce. Tistim je pa vendarle treba pomagati in za njih imeti nek občutek. Za ta 1 %, kar sta rekla predstavnika sindikatov, se pa absolutno ne sekiram in ni nobene tragedije. Pozivam pa tudi delodajalce, da morajo tudi oni razumeti, da se je treba vrniti za pogajalsko mizo, treba se je pogovarjati. Nekateri vemo in se zavedamo, da je glavni motor države, da se polni GDP, da je gospodarstvo, da je podjetništvo in tako naprej. Vendar mora biti to nek dogovor, ki ga pa zaenkrat še nismo sposobni dogovoriti. Pa tudi mi, politiki, znamo vplivati na to, da ne pride do dogovora. Mi, ki smo bolj na levi, se deremo okoli delavcem, oni, ki so bolj na desni, se derejo okoli kapitala, vsi bomo morali stopiti korak nazaj. Vsi mi, ki smo na levi, govorimo, kako je ta kapital grd in tako naprej, ko so pa volitve, pa vsi letimo v firme, pa vsi se slikamo z direktorji, kako so ti direktorji dobri, direktorje pa je treba poslušati tudi takrat, ko imajo težave. Ampak, glejte, pameten direktor pa dober direktor pa dober lastnik me ni poklical: Matjaž, ta zakon je bedast. Nobeden me ni poklical. Niti eden me ni poklical. Pa poznam veliko dobrih direktorjev, ki imajo težave, ki imajo dobre firme, to jih ne zanima, to ni problem ta moment slovenskih firm. Problem slovenskih firm je kje drugje. Steklarna Hrastnik, direktor Božič, iz firme, ki je imela težave, je naredil zaradi nekega normalnega dogovora z delavci, zaradi pametnega razmišljanja firmo, pri kateri se lahko vsi direktorji začnejo učiti, kako se firme vodijo. Tako s tem nimam težave, imam pa težavo s tem, da smo porušili socialni dialog, za katerega se je naša ministrica, pa karkoli že rečete, zelo borila, ga je izpeljala in ga je sopodpisala z vsemi tremi stranmi. Mislim, da je samo socialni dialog rešitev. Tu nam naši sindikati, ki pravijo, da so Socialni demokrati in sindikati smo povezani, nam niso sicer največje usluge naredili, ampak verjamem, da se bomo znali vsi skupaj usesti nazaj za mizo in dogovoriti tiste probleme, ki res tarejo, ki so res problem za naše gospodarstvo [[…]]Ta zadeva ni problem, zaradi tega enega delovnega mesta ne bomo izgubili, če pa si bo kupil gospod en meter krajšo jahto pa [[…]]S tem nimam težav. Tako je sindikat [[izklop mikrofona]]
Konec. Matjaž, predolg si [[…]]Ne rabiš gumbek stiskati. Besedo ima mag. Lilijana Kozlovič, pripravi naj se gospod Žan Mahnič.
Hvala, predsedujoča, za besedo. Lepo pozdravljeni predstavniki Vlade, predlagatelji in kolegi in kolegice poslanci in poslanke! Tudi sama bom predstavila en vidik tega, zakaj mislim, da ta pot tega, kar je danes v Državnem zboru, ni pravilna. Torej, strinjam se, da bi moral biti temeljni socialni dialog ne pa predlog zakona v Državnem zboru. Mislim pa, da nam poslancem ne bo težko se odločiti in ta zakon podpreti, kajti uporabljali bomo ne samo pravna razmišljanja, ampak predvsem zdrav razum, zato da te neenakosti, ki jih v socialnem dialogu niso bili sposobni odpraviti, zagotovimo z zakonom. Namreč, ko pogledamo, kaj je minimalna plača, njena že zgodovinska vloga je bila zato, da odpravi socialno neenakost in da preprečuje prenizka izplačila. To je bil njen temeljni namen in se je tudi danes nekako ohranil. No in že Svet Evrope je sprejel, kaj je norma, kaj je pravično plačilo – torej, kaj je tista minimalna plača – in je povedal, da je to 60 % povprečne neto plače. V Evropi oziroma v Sloveniji je ta povprečna plača 1005 evrov. Torej, problem je v prenizki plači, ki jo imamo v Sloveniji, kajti ne znam si predstavljati, kako preživiš življenje s 500 oziroma 600 evri. To je dejansko tisto vodilo, ki nas, poslance vodi pri tem, da bomo to zadevo podprli. Problem pa je tudi v tem, predvsem pri ustvarjanju tega dialoga, da vsi socialni partnerji razumejo namen in pomen socialne plače različno. In sicer, delavci in skupaj s sindikati to razumejo kot socialno vlogo in pravično plačilo, delodajalci tukaj niso enotni, država pa običajno to razume kot makroekonomsko politiko, institut, s katerim urejajo. Ampak, v Sloveniji, ko smo sprejeli Zakon o minimalni plači se nismo odločil, da je to institut makroekonomske politike, ampak smo se odločili in v zakon napisali, da z njim varujemo socialno in materialno varnost zaposlenih. Torej, mi smo se postavili, predvidevam da z vidika, ker smo socialna država, na ta nivo, zato da zaščitimo šibkejše. Ampak, pravim, da z zakonom ni prav nič narobe. Določba, tako kot je zapisana, je popolnoma v redu, v njej ni nobenih napak. Gre za to, da se to določbo interpretira zelo različno in tukaj vidim problem in vidim tudi to, da jo delodajalci kršijo, kajti ko pogledamo samo definicijo, pravi, da je minimalna plača najmanjše plačilo za polni delovni čas. Torej, najmanjše plačilo, torej plačilo je lahko višje, in polni delovni čas je vse, kar ni delo preko polnega delovnega časa. Torej so tukaj v njem tudi dodatki. Torej, delodajalci imajo vse mehanizme, da ta dodatek izplačajo, in so ga dolžni izplačati, tudi če to presega minimalno plačo. Minimalna plača ni zgornja meja, ampak je najmanjše zakonito plačilo za opravljeno delo. Zato pravim, da z zakonom ni prav nič narobe. Delodajalci so to zlorabljali. Moram pa tudi, sindikati, žal povedati, da, morda vas pa tudi sprašujem, namreč, kadar delodajalec krši zakon in ne opravlja svojih obveznosti, imamo v Zakonu o delovnih razmerjih pravno varstvo delavcev, ki lahko zahtevajo, da se jim taki dodatki izplačajo. Pa me zanima, ali ste delavcem pomagali uveljavljati ta pravna sredstva, se pravi najprej pri delodajalcu in kasneje tudi po sodni poti, kajti delodajalec je to dolžan izplačati. Torej, najmanjši znesek za polni delovni čas, če pa to presega, seveda, morajo to izplačati. Drugo, kar so tudi že kolegi povedali, ne morem mimo tega, da je bil kršen socialni dialog. Namreč, plače so eden od predmeta socialnega dialoga in je torej njihov namen, da se ustvari neko uravnoteženje. To so ti instrumenti makroekonomske politike. V bistvu se mora vsak od socialnih partnerjev nekako odreči tisti svojim primarnim ciljem, ki jih zasleduje. Namreč, mi imamo ustanovljen Ekonomsko-socialni svet. Ko sem pogledala sporazum, ki je bil podpisan za leto 2015 in 2016, ste bili vsi predlagatelji tega zakona tudi podpisani. Podpisan je bil letos februarja 2015. Kar se tiče plač, ni bilo nobenega govora, da je karkoli z njimi narobe, bilo je nekaj načelnih stvari notri navedenih. In tudi ste se zavezali, da boste ta sporazum spoštovali in ga letos pravzaprav ponovno preverjali. Zato menim, da je edina prava pot – še posebej zato, ker delodajalci pravijo, da bodo ta sporazum prekinili, vemo, kaj lahko to pomeni –, zato pravim, da to ni prava pot, da odločamo v parlamentu. Menim, da če bi bila to vloga sindikata, da lahko predlaga zakone, bi vam verjetno zakonodajalec že dal to možnost, ampak vam te možnosti ni dal in pravzaprav bi morali to storiti za pogajalsko mizo in se tam pogovoriti, predvsem pa varovati pravice delavcev, tako kot že daje zakon možnost. Hvala.
Besedo ima predlagateljica mag. Andreja Poje.
Najlepša hvala za besedo. Glede samega socialnega sporazuma bi želela poudariti, da ga ne kršimo. Želeli smo se dogovoriti z delodajalci, da bi se tripartitno dogovorili, na kakšen način naj bi se izločili dodatki iz minimalne plače. Vsi predlogi, katere smo predlagali, so bili za delodajalce nesprejemljivi, zato v samem socialnem sporazumu, ki smo ga podpisali, nikjer ni omenjena minimalna plača; niti na enem mestu. Vse elemente, ki bi se kakorkoli dotikali minimalne plače, smo izločili. Tako na področju plač, kot ste ugotovili, o tem ni govora. Načrtno ni niti ene besede o minimalni plači, kajti pretekli sporazumi, socialni sporazumi, ki smo jih podpisovali, so vsi imeli določila tudi o minimalni plači. Ne kršimo socialnega sporazuma. To je ugotovila tudi Evropska komisija. Še enkrat, v priporočilih Sveta z dne 14. julija, kar je bilo objavljeno v Uradnem listu EU C27/6, piše, da socialni sporazum, ki je bil sklenjen januarja 2015, ne ureja sestave minimalnih plač in njihove indeksacije. In nikakor ne kršimo ne socialnega sporazuma niti socialnega dogovora, ki smo ga sprejeli tripartitno. Moram pa poudariti, da, recimo, Gospodarska zbornica niti ni pristopila k pogovarjanju in dogovarjanju o socialnem sporazumu in ni bila udeležena, zato menim, da nima pravice komentirati samega socialnega sporazuma. Toliko o tem, da pač mi ne kršimo tega, h čemur smo se zavezali, in verjamemo, da je ta socialni sporazum, ki smo ga sprejeli in podpisali, izredno dober, in upamo, da se bo uresničeval. Glede pravnega varstva pa moram priznati, da ga nismo iskali. Kajti, kot sem že prej pojasnila, je minimalna plača definirana za polni delovni čas, kar pomeni, da ima vključene vse dodatke. Če vse sestavine plače ne dosežejo zneska 790,73 evra bruto, mora delodajalec doplačati razliko do polne minimalne plače. Zaradi tega prihaja do te krivice, s katero se soočajo ti zaposleni na minimalni plači, da ne glede na to, če delajo v pogojih nočnega, nedeljskega ali prazničnega dela, pač, tega dodatka oni posebej na minimalno plačo nimajo izplačanega. Zato je tudi znesek za vse enak, ne glede na to, v kakšnih pogojih dela delajo. In ja, so primeri in mislim, da je to edini možni način, da se ta problem odpravi in reši. Zaradi tega, da se točno zapiše, kateri so še tisti dodatki, ki v sklad s 128. členom Zakona o delovnih razmerjih zaposlenim pripadajo, da se izrecno navede, kateri so poleg nadurnega dela v Zakonu o minimalni plači, kar smo tudi naredili in kar je pred vami. Hvala.
Besedo ima gospod Žan Mahnič, pripravi naj se gospod Tilen Božič.
Hvala za besedo, podpredsednica. Gospod državni sekretar, gospa sindikalistka, kolegice in kolegi! Danes se pogovarjamo o nekem temelju te naše družbe, pogovarjamo se o ekonomski svobodi. Če smo se že odločili za demokracijo, če smo se odločili za demokracijo, ki temelji na privatni lastnini, kar je seveda prav, smo z nekaterimi ukrepi, ki niso bili izvedeni in zaradi stanja finančnega številnih posameznikov, naših sodržavljank in sodržavljanov se nekako, lahko rečem, tudi oddaljujemo od te ekonomske svobode, ki pa je seveda temelj za nadaljnje svobode politične, osebne in ostale. Ta predlog bom podprl, moram tudi reči, da ne nasprotujem takšnemu angažmaju sindikatov; še več, menim, da je to bolj demokratično. Absolutno mora biti Ekonomsko-socialni svet, kjer se pogovarjajo eni in drugi, ampak tukaj na koncu rečemo besedo poslanci, o tem predlogu se bomo pogovarjali, smo se očitno pogovorili, dogovorili, da bomo podprli, kar je seveda demokratično, me pa po navadi na Ekonomsko-socialnem svetu, kjer po navadi Vlada bodisi ali ena ali druga stran potem pride s svojim predlogom in nikoli takšen predlog ni, vedno pride izkrivljena zadeva tako, da je po navadi volk sit, koza cela, ampak nikoli pa ni nihče večinoma zadovoljen. Ko je gospod Trček govoril – s tem se strinjam, treba bo določiti neke kratkoročne in dolgoročne ukrepe, ker s takšnimi gasilskimi ukrepi [[…]]Ne vem, kako lahko temu rečemo, ali je to kratkoročen ukrep ali je dolgoročen ukrep, deset let je bilo potrebno, deset let se zadeva ni dala pod streho. Zdaj, če je to dolgoročen ukrep, glede na to, da je trajalo deset let, me skrbi, ker potem praktično ne dosegamo nekega bistva o tej ekonomski svobodi, o kateri sem prej govoril, da bi pri določenih posameznikih jo razširil. Če je pa nek kratkoročni ukrep, me pa tudi skrbi, ker pa tudi ne bo imel bistvenega efekta. Načeloma se strinjamo, to smo danes videli, ampak so pa različne stranke in različne poti. Saj načeloma o cilju se strinjamo, so pa različne poti, o katerih se ne strinjamo, kako do tega cilja priti. Ta predlog bom podprl. Ko pa imam ravno priliko, pa pozivam sindikate, da se tudi vaši mladi, to se pravi Sindikat Mladi plus, kjer smo bili zadnje čase malo v konfliktu glede pripravništva, angažirajo tako kot se vi. To vidim kot pozitivni angažma sindikatov. Ne samo, da se to kritizira, ampak pripravite predloge, zbere se podpise volivk in volivcev, se vloži in potem se tukaj zadeva razpravlja. Tudi če vaši mladi mislijo, da imajo najboljši predlog zakona o pripravništvu, ga naj napišejo, predlog dajo v besedilo zakona, se zbere 5 tisoč podpisov in se potem tukaj razpravlja. Hvala.
Besedo ima gospod Tilen Božič, pripravi naj se gospa Jelka Godec.
Hvala za besedo. Imel bi nekako dve osnovni točki. Prva zadeva, ki se mi zdi nekoliko pozitivna tukaj in bolj v kapitalističnem smislu ureja nekaj, kar se je skušalo urediti z enim referendumom, je razporejanje dela. Zaradi tega, ker če pogledamo, glede na to, da vsaj pri minimalni plači nekako ni bilo neke razlike, ali se dela za praznik, ali se dela v nedeljo, ali se dela ponoči – sedaj pričakujemo, da do te razlike bo prišlo. Recimo, takrat ko je bilo govora o tem, ali naj nekdo dela v nedeljo, takrat, ko je bilo govora o tem, ali naj nekdo, recimo, trgovec dela za praznik, ali naj varnostniki delajo ponoči in tako naprej, je tukaj šlo morda prej na nekoliko bolj nasilen način. Tukaj se gre pa na pravi, tržno-ekonomski. Delo za praznik oziroma v nedeljo ali pa ponoči stane nekoliko več, na ravni tistega, ki je lastnik ali nekega menedžerja, je, da potem izračuna, kaj se mu splača in kako se mu splača. Na ta način lahko pridemo tudi do tega, da se na nek mehek posloven način pride do tega, da se ljudi, ne, da rečemo temu, ravno zlorablja, ampak uporablja za isti strošek v tistem času, ki je zanj bistveno manj primeren. Se pravi v nedeljo, za praznik, ponoči in tako naprej. Tako se s tem ukrepom strinjam, zaradi tega ker gre po pravih principih; se pravi te, ki zdaj uporabljamo, tržnih, da ima delo v nekem slabšem času drugačno postavko, kot jo ima tisto, ki je v povsem običajnem času. Na ta račun bomo morda imeli kakšno trgovino za vikenda ali pa za praznik manj odprto, kakšen nakupovalni center, morda malo več druženja doma, kakšen družinski problem rešen več. Iz tega kljub temu, kako je zastavljena stvar, pričakujem neke pozitivne eksternale, ki gredo po popolnoma tržnih pogojih in si jih lahko morda nekako obetamo. Druga zadeva, ki jo tukaj vidim, je tudi morda inferiorna, ampak z vidika delodajalcev se je v zadnjih letih tudi nekako osvojilo en tak termin, ki se mu reče mobing. Eden izmed vidikov mobinga je tudi ta, kako razporejaš delavce, kdaj delajo – s tega vidika, se pravi, kdaj delajo, bo imelo neke posledice za delodajalca. Mislim, da bo tudi razporejanje delavcev na ta način, se pravi tistega, ki bi ga morda želeli na tak način postaviti v nekoliko slabši položaj pri delu, imelo svoje posledice tudi za delodajalca, ki bo moral za takega delavca dati nekaj več, morda bo delal v slabših pogojih, ampak bo tudi sam in posledično njegova družina od tega imel nekaj več. Če gremo naprej, kar se tiče pričakovanj. Danes je bilo tudi že omenjeno, kar se tiče drugih ukrepov, kaj se dogaja za razbremenitev gospodarstva in tako naprej. Moje stališče je vsekakor, da razbremenitev mora biti sprejeta sočasno oziroma ta na nek način dodatna obremenitev mora biti sprejeta sočasno z razbremenitvami. Se pravi, to, kar smo se tudi že pogovarjali v Državnem zboru in tudi v pripravi, in verjamem, da bo do konca leta tukaj, kar se tiče davčnega postopka, kar se tiče sprememb Zakona o davku na dodano vrednost, kjer se tudi predvideva zaradi enega ukrepa, povezanega z izvozom, da bo približno 32 milijonov evrov šlo več likvidnosti v gospodarstvo, pa tudi nekaterih drugih ukrepov. Konec koncev imamo v SMC, v našem programu pa tako tudi v koalicijski pogodbi zapisano, da bomo pregledali obremenitve in razbremenili delo. To bo sigurno eden izmed korakov, ki bo potem nekako, lahko rečemo, preko prerazporeditev davčnega bremena, preko prerazporeditev bremen za podjetja pripeljal do tega, da bo ta učinek nevtralen za podjetja in pozitiven za ljudi. Kot rečeno, ta predlog podpiram. Med drugim tudi zaradi tega, ker mislim, da je – prej je kolega Veber omenil –, ena izmed ugotovitev tudi ta, da tisti, ki zaslužijo manj, ko zaslužijo nekaj več, gre več ali manj to vse v potrošnjo za tiste osnovne dobrine. V zadnjem času, kot veste, odkar je nastopila kriza, imamo težave v Sloveniji s potrošnjo. Ta potrošnja, če bodo imeli vsak mesec nekaj več na svojih računih, se bo tudi na njihov račun nekoliko dvignila. Se pravi, oni bodo na boljšem, gospodarstvo bo na boljšem, pa tudi država na koncu bo na boljšem. Hvala.
Besedo ima gospa Jelka Godec.
Najlepša hvala za besedo, predsedujoča. Današnje razprave so pri nekaterih potekale v smislu, tako kot je rekel moj kolega, da se še kamen razjoče. Namreč, takšnih čustvenih izlivov nismo doživeli pri nobenem zakonu, ki se je dotikal tistih najbolj ranljivih. Pa ni ta zakon edini, ki se dotika najbolj ranljivih. Preseneča me, da so to v Državni zbor prinesli sindikati, pa ne v negativnem smislu. Na eni strani pozitivno, na drugi pa neprimerno s strani Vlade in določenih koalicijskih strank govoriti, kako je to primeren zakon, kako je to potreben zakon, prej pa na tem področju skorajda ni bilo narejenega nič. Pričakovala bi, glede na te čustvene izlive, ki so bili danes, da bi to bilo prineseno v Državni zbor kakor drugače, vsekakor pa bi pričakovala, da zadeva gre po skrajšanem postopku. Tukaj se moram strinjati tudi z enim izmed kolegov, ki je dejal, da ta današnja razprava res nima nobenega pomena, glede na to, da smo vsi povedali, da zadevo definitivno podpiramo, da je na pravi poti – in da ne bo pomote, vsekakor bom zadevo tudi podprla. Namreč, mislim, tako kot sem dejala, to ni prvi zakon, ki ga bomo v stranki podprli ali pa smo ga vložili v proceduro, ki se dotika najranljivejših. Naj vas spomnim na zakon, ki smo ga oziroma predlog spremembe Zakona o socialno varstvenih prejemkih, kjer smo govorili ravno o najbolj ranljivih, to je o najstarejših, o tistih, ki ne zaprosijo za varstveni dodatek ravno iz razloga, ker se bojijo, da se jim vzame nepremičnina oziroma da bodo s tem še bolj obremenjeni. Pa ste takrat dejali, da je to strašno in najboljši socialni zakon in da kaj takšnega ne bi spreminjali. Hkrati danes je marsikdo omenil, da zastopate najbolj ranljive skupine. Ne vem, zakaj potem pri tistih zakonih, ki so bili predlogi, ste govorili pač, da so slabi zakoni. Tako kot še enkrat poudarjam o varstvenih dodatkih in o socialni pomoči, kjer je koalicija veselo zavračala vse naše predloge, ki so se prav dotikali ranljive skupine. Danes zjutraj, ko je gospod Trček povedal, da smo se ukvarjali s sindikati. Tukaj se ne morem ravno z njim strinjati, da je bila razprava jalova oziroma je šla v napačno smer. Namreč, govorili smo o tem, da člani nekaterih sindikatov imajo 20 % večjo jubilejno nagrado oziroma to socialno pomoč. To pa se vam ne zdi nepravično? To pa je vse v redu? Torej, če si član določenega sindikata, imaš neke ugodnosti in to ravno tisti, ki so najbolj ranljivi, in jubilejne nagrade, če pa nisi član pravega sindikata ali pa sploh nisi član sindikata, pa tega dodatka ne dobiš oziroma ga dobiš 20 % manj. Mislim, da se je ta plošča od danes zjutraj od 8., 9. do zdaj, 14. ure pri nekaterih zelo spremenila. Enkrat govorite, naj bomo rahločutni in tako naprej, po drugi strani pa zavračate predloge, ki se prav tako tičejo. Glejte, če zastopate ranljive skupine, bi res pričakovala od strani koalicije in Vlade, da prihajajo s takšnimi predlogi, kot je danes prišel sindikat. S predlogi, ki res v bistvu pomagajo tistim najbolj ranljivim, in da se bo zato potrošnja pri njih dvignila, se mi zdi malo – verjamem, da bodo lažje zadihali, ne bo pa se potrošnja zaradi tega tako drastično povečala, kot je bilo povedano. Vmes med to razpravo je bilo kar nekaj elektronske pošte in tako naprej, da ljudje, ki to spremljajo, sploh ne vedo, o čem govorimo. Vsi namreč, jih je kar nekaj – da govorimo o povečanju minimalne plače. In ne povemo pa oziroma nihče pa ne pove, da so bili vsi ti dodatki obračunani, niso bili pa izplačani, in da se zdaj minimalna plača ne bo nič povečala, ampak ljudje tega ne razumejo. Vsi mislijo, da povečujemo minimalno plačo. Ne, minimalna plača ostaja, dragi moji, in tisti, ki tega sporočila niste dali, seveda ne, ker ste brali zakonske osnove in ne vem kaj vse in nas podučevali, kdaj je bila katera kolektivna pogodba, in veste, kako te ranljive skupine živijo, tega niste povedali. Vse, kar bo zdaj, je to, da bodo pač dobili plačano zraven to dodatno, torej nočno delo. Strinjam se, da ni prav, da tisti, ki delajo nočno delo, da nimajo tega izplačanega, ampak v določenih poklicih moram pa reči, ko se odločiš za določen poklic, veš, v kaj greš. Veš tudi, da greš v nočno delo, veš tudi, da boš delal ponoči, je pa res – hočem povedati, da se ne na ta čustva, češ ubogi reveži, drugi spimo, oni morajo pa delati. Se strinjam, ampak ko greš, recimo, v gostinstvo, veš, da boš delal popoldan, tudi zvečer, je pa res, da ni prav, da to ni plačano. To pa daleč od tega. Rekla bi samo še, da upam, da bo koalicija, predvsem pa Vlada, prišla s takšnimi zakoni, ki bodo razbremenili gospodarstva, da bo ministrica imela čim manj dela na področju sociale oziroma s tistimi zakoni ali ukrepi, ki bodo zmanjševali prag revščine oziroma ki bodo pomagali tem. Torej, pričakujem razbremenitev gospodarstva čim prej, verjamem, da ste sposobni tega tako v koaliciji kot na Vladi, da boste zadeve uredili tako, da ne bo treba o takšnih predlogih v Državnem zboru razpravljati. Še nekaj, tudi če zastopate ranljive skupine, bi vas nekaj vprašala. Kdaj se boste začeli ukvarjati tudi s tistimi, ki v dveh urah zaslužijo minimalno plačo? Ki zaslužijo 218 evrov na uro – če danes berete medije, veste, o čem govorim. Govorim o gospodu Kosu, ki zasluži v dveh urah minimalno plačo. Kdaj se boste začeli ukvarjati s tem, koalicija? Kdaj se bo začel ukvarjati sindikat – in Vlada? Tudi to so vprašanja, tudi to so. Žal, vprašanja. Žal. Govoriti, poznamo ranljive skupine, se lepo sliši. Sama moram reči, da se z gospodom Juršo strinjam, ki je rekel, da ve, kako je, če imaš nizko plačo tam na začetku. Dobro vem. Nikoli me ni jezilo, da imajo ti tako visoke plače, ker s trdim delom veš, da nekam prideš. Ampak, 218 evrov na uro, s tem bi se, mislim da, morali tudi vsi ukvarjati. V dveh urah minimalna plača! To razložite ljudem! Kako dopuščamo te zadeve v Republiki Sloveniji, na drugi strani pa se ukvarjamo s temi, ki zaslužijo 600 evrov, z upokojenci, ki imajo minimalne pokojnine, pa še tam se jim varstveni dodatek zmanjšal oziroma zaviramo vse skupaj. Pa še nekaj. Sledi točka o socialni problematiki mladih oziroma stanovanjski problematiki mladih. Me zanima, na katere obrate in na katero stran plošče se bo ta stran obrnila v naslednji točki. Hvala.
Hvala. Prehajamo v sklepni del razprave. Zdaj ima besedo predstavnik Vlade, zanjo gospod Peter Pogačar, državni sekretar na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve. Ne boste? Ne želite. Potem pa ima besedo predlagateljica gospa mag. Andreja Poje.
Najlepša hvala za besedo. Najprej bi želela podati še nekaj pojasnil glede na razpravo. Dotaknila bi se dviga v letu 2010. Velikokrat je v javnosti zaslediti mnenja, da je šlo za neupravičen dvig v višini 23 %. Želela bi poudariti, da je takrat minimalna plača znašala 597 evrov bruto oziroma 460 evrov neto za cel mesec trdega dela in z vsemi vključenimi dodatki. Takrat nas je tudi Evropski odbor za socialne pravice – Slovenijo, ne nas, Slovenijo – opozarjal na to, da kršimo določilo o pravici do enakega plačila. Želim povedati, ko se govori o neprimerni višini slovenske minimalne plače, da je Odbor za socialne pravice oblikoval glavne kriterije za presojo spoštovanja prvega odstavka 4. člena listine, in sicer Evropske socialne listine, ki določa pravico do pravičnega plačila in pravi, da je ta zahteva o zagotavljanju dostojnega življenjskega standarda izpolnjena, če neto minimalna plača znaša več kot 60 % neto povprečne plače v državi. Torej so ta mnenja OECD zavajajoča oziroma kot so poudarili člani tega Evropskega odbora za socialne pravice, so nesprejemljivi, zaradi tega ker se ne gibljejo znotraj zavezujočih mednarodnopravnih okvirjev in ne upoštevajo mednarodnih standardov. Tako so ti standardi OECD glede minimalne plače s perspektive človekovih pravic nesprejemljivi. Dejansko je Slovenija ena izmed redkih držav, ki ne krši več te konvencije in Evropske socialne listine. Glede razbremenitve plač si v sindikatih že dolgo časa prizadevamo, da bi se plače razbremenile, zato dejansko podpiramo pobude delodajalcev po razbremenitvi neto plač, kar bo seveda po znižanju stroškov dela, po razbremenitvi plač, kar bo dvignilo kupno moč in povpraševanje. Želela pa bi v tej povezavi z minimalno plačo opozoriti na to, da, recimo, zgolj ukrep dviga neto minimalnih plač ne bi odpravil krivice, s katero se soočajo zaposleni na minimalnih plačah. Dejansko pa, tako kot je bilo dogovorjeno v socialnem sporazumu, da se čim prej pristopi k razbremenitvi dela in s tem k višjim plačam in višji kupni moči. Hkrati bi še enkrat opozorila, da dejansko ne gre za splošni dvig minimalne plače, da gre le za izvzem teh treh dodatkov, ki pripadajo zaposlenim za delo ponoči, v nedeljo in na praznike. Idealen čas je za spremembe, saj je letos inflacija znašala le 0,2 %, kar pomeni, da se je minimalna plača v januarju dvignila za samo 1,58 evrov bruto oziroma 1 evro neto, zato je čas za spremembe idealen. Na koncu pa bi se res rada vsem iskreno zahvalila v imenu vseh delavcev, ki jim bo ta izločitev teh treh dodatkov ogromno pomenila. Moram opozoriti na to, da se velikokrat počutijo popolnoma pozabljeni in odrinjeni. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati. Gospa Ljudmila Novak, izvolite [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Samo trenutek, se opravičujem. Ker vidim, da so želje po razpravi, če želita razpravljati tudi predstavnica predlagatelja predloga zakona mag. Andreja Poje in predstavnik Vlade, prosim, da se prijavite z dvigom roke. V tem primeru dobite besedo kot zadnja, in sicer najprej predstavnik Vlade, nato pa predstavnica predlagatelja. Pred prijavo vas želim opozoriti, da na zaslonu ne bodo vidna imena prijavljenih k razpravi, zato bomo iz dežurne sobe v nekaj trenutkih prejeli seznam prijavljenih razpravljavcev, ki ga bo sistem pripravil po naključnem vrstnem redu. Torej vas prosim za prijavo. Obveščam vas, da so se k razpravi prijavili: Gospod Saša Tabaković, gospod Igor Zorčič, gospa Ljudmila Novak in gospod Luka Mesec. Vsak razpravljavec ima na voljo pet minut časa. Besedo ima gospod Saša Tabaković.
Spoštovani, hvala za besedo. Ko sem danes poslušal razpravo, sem tudi slišal neke pripombe v smislu, da človek ne rabi biti posebno pameten, da bi celostno razumel to problematiko, da dejstva govorijo sama zase. Osebno sicer mislim, da človek mora biti zelo pameten, da celostno razume svet, ne glede na to, kakšno izobrazbo ima, in da dejstva seveda nikoli ne govorijo sama zase, ampak dejstva govorijo zase toliko, kolikor se jim pač nameni pozornosti. Žal je tako, da se je tej problematiki v preteklih letih posvetilo veliko premalo pozornosti, tako levih kot tudi desnih vlad. Zato me preseneča, ko kolegica Godec govori o tem, da smo poslanci zelo solzavo razpravljali o tej temi, na način, da bi se še kamen razjokal, ko bi nas poslušal. Zraven se pa veselo pohvali, kako pravzaprav Poslanska skupina SDS že celo leto veselo vlaga zakone, pa jih nihče ne sliši in ne vidi. Mogoče pa zato, ker bi se ta isti kamen razjokal, ko bi te predloge seveda bral. Kakorkoli, seveda sem vesel, da smo danes poslanci glede tega vprašanja, torej glede vprašanja minimalne plače, našli nek skupen jezik in da bomo ta predlog danes podprli. To je tisto, kar je temelj te razprave. To je tudi tisto, kar je predlagatelj, ko je prišel s tem predlogom zakona v Državni zbor, tudi želel. V tem smislu lahko rečem, da sem danes zadovoljen. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Igor Zorčič.
Spoštovana podpredsednica, hvala za besedo. Spoštovani gostje, spoštovani kolegice in kolegi! Minimalna plača je po mojem mnenju že sama po sebi problem. Včasih so nas učili, da tudi delovno razmerje spada na tisti trg, kjer se srečata ponudba in povpraševanje, pa tudi da dobrega delavca delodajalec nagradi; na koncu pa je država prisiljena sprejeti nek zakon o minimalni plači, kjer definira nek znesek plačila, da bo lahko ta delavec sploh preživel. Ker če te omejitve ni, potem očitno delodajalec sili k temu, da delavca spravlja celo v nekako suženjsko razmerje. Posledice tega dejstva so, da se proizvodnja seli v neke države, kjer teh omejitev ni ali kjer so minimalne plače izredno nizke; ampak to je spet druga razsežnost tega vprašanja. Ampak če se vrnem na Zakon o minimalni plači in tudi na pomisleke o tem, ali so bila kdajkoli prej izkoriščena pravna sredstva v zvezi s tem vprašanjem, lahko povem, da so bila, ker sem se tudi jaz sam srečal s tem vprašanjem. Do mene je prišla gospa, ki je delala kot natakarica, pa druga gospa, ki je delala kot trgovka, in sta mi povedali, da sta ogromno dela delali ponoči, med prazniki, ob nedeljah; ampak nista dobili nobenega dodatka. In ko sem sam v prejšnji vlogi odvetnika razmišljal o tem, ali vložiti tožbo, sem ugotovil, da sodna praksa pravi, da so vsi ti dodatki že všteti v minimalno plačo. Takšna je sodna praksa. Nas so na pravni fakulteti učili eno načelo, ki naj bi bil postulat delovnega prava – in favorem laboratoris; se pravi dvom v korist delavca. Jaz sem prepričan, da ta sodna praksa ni bila takšna; in se bojim, da je tudi sodna praksa v zadnjem času nekako zaobšla to načelo. Sodišče, ki je govorilo o tej minimalni plači in o teh dodatkih, ki vštevajo ali ne vštevajo v njo, je reklo, da je minimalna plača en socialni korektiv. To je tisti minimum, ki ga dobi delavec, če dela; tudi če dela ponoči ali ob praznikih. Ampak jaz se ob tem sprašujem, kakšen socialni korektiv je, če nek delavec, ki zaradi nekaj evrov višje plače ne pade v sistem minimalne plače, dobi vse dodatke. Jaz sem malo kritičen do te sodne prakse. Seveda nam bodo sodniki vrnili in bodo rekli – saj Zakon o minimalni plači je bil sprejet v Državnem zboru, takega ste sprejeli. Pa ne glede na to, danes bomo te račune razčistili. Moram pa se še obrniti na razpravo kolegice Godec, ki je govorila v smislu – saj vsak ve, kam gre, saj ve, da bo delal ponoči. Veste kaj, mi imamo cel kup brezposelnih in so veseli, da sploh lahko kje delajo. In reči, da vsak ve, kam gre, je najmanj neprimerno in nekorektno glede na informacijo, da imamo še vedno veliko število brezposelnih, ki si težko najdejo službo in ki so veseli, da sploh lahko delajo. Kar se tiče tistih debat o tem, da nekateri zaslužijo 218 evrov na uro, pa predlagam oziroma pričakujem od vas v SDS, da boste to z zakonom omejili. Ampak verjamem, da ne boste, ker je tista razprava povsem mimo. Jaz bom z veseljem ta zakon podprl. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Ljudmila Novak, izvolite.
Spoštovani, prav lepo pozdravljeni! Kdo pa naj bi bil za to, da ti, ki delajo več, ki delajo v nočnem času, ob praznikih in nedeljah, ne bi dobili teh dodatkov. Tudi v Novi Sloveniji bomo to podprli, čeprav poznamo tudi neko drugo plat medalje. Zagotovo je 600 evrov neto plače zelo malo in verjamem, da ljudje s tem zelo težko preživijo. Vsakemu bi privoščila, da bi imel vsaj tisoč evrov neto minimalne plače oziroma pokojnine, kot so pred leti nekateri obljubljali. Me je zaskrbelo nekaj drugega, ko sem poslušala izračune nekaterih, da morda ti, za katere se zavzemamo, torej delavci, ne bodo imeli največ koristi od tega. Če bodo več delali, če bodo imeli več dodatkov, bodo padli v višji dohodninski razred in največ od tega bo pokasirala država. To sem slišala v medijih, po izračunih nekaterih; in me to zanima. Vi odkimavate, pravite, da ne; me zelo veseli, če se to ne bo zgodilo. Po drugi strani pa se sprašujem, ali je ta država naredila vse? Ali smo mi kot politiki, ali so vladne stranke naredile vse? Največ pomilovanja slišim prav iz strank, ki ste bile najdlje časa na vladi, ki ste vodile ta resor – SD in Desus. Desus v vseh vladah že ne vem od katerega leta, SD precej časa in vodi to ministrstvo; to je zame lažno sočustvovanje. In tudi naprtiti krivdo nam, da mi podpiramo kapitaliste – kdo pa so bili včasih direktorji in kdo so postali tajkuni?! Mi podpiramo poštene delodajalce, ki pošteno plačujejo svoje delavce, tiste mi podpiramo, ker vemo, kako pomembna so delovna mesta; in da ne bomo imeli ne pokojnin, ne socialnih dodatkov, če ne bomo podpirali gospodarstva in poštene delodajalce. Tisti se tudi zavedajo, da bodo ljudje dobro in pošteno delali, če jih bodo tudi dobro in pošteno plačali. Na terenu srečam veliko takih. Tisti, ki pa ne plačujejo osnovnih stvari in dejansko izkoriščajo ljudi, morajo pa za to poskrbeti inšpekcijske službe in pristojni. Zato pravim, da ima tudi država, tudi mi politiki, vladajoče stranke, veliko dela. Gospodarstvo kar naprej postavlja svoje zahteve, kaj bi pripomoglo k izboljšanju stanja v gospodarstvu, pa so zelo malo slišani. Na vseh lestvicah konkurenčnosti ekonomske svobode in ne vem česa še vse smo mi na zelo nizkih mestih. In to se še poslabšuje. Hvala bogu, da mnogi izvažajo in na ta način tudi rešujejo naše gospodarstvo, delovna mesta in državni proračun. Krivično je razglašati delodajalce za ne vem kaj, kot se večkrat sliši tudi v tem parlamentu, za tiste, ki garajo od jutra do večera, ki skrbijo, kako bodo dali plače delavcem, ki mnogokrat sebi izplačujejo minimalne plače zato, da lahko poskrbijo za druge, ki ne morejo odpustiti tistih, ki slabo delajo in jim delajo škodo; ki ne morejo zaradi tega nagraditi tistih, ki boljše delajo. Vse to moramo mi premisliti in vse to je naša naloga, da sprejmemo zakone, ki bodo spodbujali gospodarstvo, ki bodo ustvarjali nova delovna mesta. Tisti, ki vlagajo v razvoj, mi vedno govorimo, da so to kapitalisti, ki sedijo na kupih denarja. Tisti, ki so uspešni, vlagajo v razvoj, ker morajo biti konkurenčni, da lahko vzdržijo v tej konkurenci. Zato mislim, da se mora tudi naša retorika precej spremeniti in da moramo precej več narediti, kot pa izkazovati le lažno solidarnost; in nič ali pa zelo malo naredimo za to, da bi se ta razmerja izboljšala.
Hvala. Besedo ima gospod Luka Mesec, izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav še zadnjič danes z moje strani. Najprej bi pozdravil praktično plenarno podporo temu ukrepu sindikalnih central, da se iz definicije minimalne plače izvzame dodatke za nočno delo, nadurno delo, praznično delo in tako naprej. Me veseli, da vse politične stranke to podpiramo in da se zavedamo, da je pač trenutna ureditev krivična in da jo je treba popraviti. Bi pa bolj kot za razmišljanje naprej opozoril na eno stvar. Večina razpravljavcev, ki sem jih poslušal, je izrekla podporo ob pogoju oziroma ob ugotovitvi, da pač ta ukrep podpiramo zaradi tega, ker ta ukrep ne pomeni, da se minimalna plača dvigne. S to ugotovitvijo se lahko strinjam, ne morem pa je sprejeti kot glavni argument za ta ukrep oziroma je ne morem sprejeti kot glavni argument nasploh, ker mislim, da gre povsem v napačno stran. Bom za razmišljanje vnaprej podal samo nekaj zadev; mislim, da bi bilo smiselno razmišljati ne samo o izvzemu teh dodatkov iz minimalne plače; v Združeni levici bomo šli dlje in bomo predlagali izvzem vseh dodatkov. Poleg tega pa bi bilo v teh časih smiselno razmisliti tudi o dvigu minimalne plače. K temu nas napotuje več vrst razlogov. Prva vrsta razlogov je, da so koristi od gospodarske rasti, odkar jo spet imamo v Sloveniji, zelo neenakomerno porazdeljene. Če si pogledamo zadnje leto, bomo videli, da je BDP med letom narastel za 3,5 %, plače pa so v tem istem obdobju zrasle samo za 1,7 %. Če prevedem to v delež BDP –, delež plač je upadel iz 51 % na 50 % BDP, delež kapitala je zrasel iz 37,4 % na 37,9 % BDP. Tukaj vidimo že na ravni enega leta, da plače padajo, delež dobička oziroma kapitala v BDP raste. Druga stvar, ki se jo moramo zavedati, je, da so varčevalni ukrepi, reševanje finančnega sektorja z javnimi financami in tako naprej med krizo pustili hude rane predvsem na najšibkejših skupinah prebivalstva. Podatki spet kažejo, da je tveganje socialne izključenosti v Sloveniji še vedno 20,4 % oziroma dosega 410 tisoč prebivalcev, tveganje revščine dosega 14,5 % oziroma 290 tisoč prebivalcev, stopnja resne materialne prikrajšanosti pa dosega kar 130 tisoč prebivalcev. In tukaj je simptomatično, da je med temi socialno prikrajšanimi 20 % ljudi, ki so delovno aktivni. Imamo pojav revnih zaposlenih, večinoma ljudi na minimalnih plačah, kar pomeni, da trenutna raven minimalne plače ne ustreza nekim življenjskim potrebam v tej državi. Če grem dalje od socialnih k ekonomskim razlogom; če pogledamo situacijo v svetu, vidimo, da je rast slovenskega gospodarstva trenutno utemeljena predvsem na izvozu in na dušenju domačega povpraševanja. Ampak izvoz je precej krhek in dolgoročno ne bo ostal na teh bajnih 7 % presežka, ki ga imamo zdaj. Vse države v Evropski uniji trenutno klestijo. Tiste, ki imajo deficite, klestijo domačo potrošnjo in jo poskušajo izravnati, kar zavira naš izvoz. Po drugi strani države BRICS – Rusija in Brazilija sta v recesiji, Kitajska se ohlaja, posredno se zmanjšuje tudi naš izvoz tja. Finančni baloni so spet napihnjeni, zato mnogi svarijo pred možnostjo ponovne finančne krize na zahodu. To bi Slovenijo prizadelo in če bomo odvisni samo od izvoza, bo to precej hud šok za naše gospodarstvo. Zato je smiselno v tem trenutku, dokler še ni prepozno, razmišljati o alternativnem razvojnem modelu, ki pa bi moral biti vsaj deloma utemeljen na domačem povpraševanju. Takšen primer smo recimo imeli leta 1992 po izgubi jugoslovanskih trgov, ko se je Slovenija znašla v recesiji. Iz tranzicijske recesije v prvih dveh letih tranzicije jo je potegnila ravno rast plač, ki je bila 8-odstotna in je za seboj potegnila od štiri do petodstotno gospodarsko rast v tistih letih, brez da bi povzročila makroekonomska neravnotežja. To je politika, o kakršni bi bilo smiselno razmišljati tudi danes, začnemo pa lahko z minimalno plačo, ker minimalna plača je tisto sidro celotnega plačnega sistema. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE PREDLOG ZAKONA O REŠEVANJU STANOVANJSKE PROBLEMATIKE MLADIH V PRVI OBRAVNAVI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 21 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Žanu Mahniču.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovana gospa ministrica z ekipo, spoštovani kolegice in kolegi! V Slovenski demokratski stranki smo vložili Zakon o reševanju stanovanjske problematike mladih in s tem sledili eni od obljub, ki smo jo dali volivkam in volivcem pred lanskoletnimi predčasnimi parlamentarnimi volitvami. Povod za ta zakon je bilo moje poslansko vprašanje vladi, kjer sem jih spraševal, koliko je stanovanj v posredni ali neposredni državni lasti in koliko od teh je zasedenih oziroma koliko je prostih. In takrat sem dobil odgovor, da ima Stanovanjska komisija Vlade Republike Slovenije trenutno 51 nezasedenih stanovanj, Ministrstvo za notranje zadeve 110, Ministrstvo za obrambo 265, Ministrstvo za pravosodje 8. Skupaj je torej trenutno 434 nezasedenih stanovanj v neposredni državni lasti. In od teh 434 je dodeljenih stanovanj [[…]], takrat, ko sem dobil ta odgovor, v prvi polovici tega leta, takrat je čakalo na vselitev 27 kandidatov. Za prodajo je bilo v letu 2015 predvidenih 188 teh stanovanj in 219 predvideno za dodelitev v najem. Takratni minister Zvonko Černač, minister za infrastrukturo v času druge Janševe vlade, je takrat nameraval pripraviti podoben predlog, vendar se je mandat pač predčasno končal, zato sedaj vlagamo ta zakon; po enem letu mandata te vlade. Naše bistvene rešitve so, da mladim omogočimo ugoden najem. Vemo, da je stanovanjska problematika mladih pereča tema, sploh od kar se je predvsem zaradi krize povečala brezposelnost med mladimi. Zaradi tega se je seveda povečal delež mladih, ki živijo v tako imenovanem Mama hotelu, to se pravi pri starših, saj nimajo nobenih sredstev, da bi lahko odšli na svoje. V zakonu predlagamo, da se stanovanja v posredni, neposredni državni lasti prenesejo na Stanovanjski sklad Republike Slovenije v treh letih po formuli: 50 % v letu 2015, 30 % v letu 2016 in 20 % v letu 2017. Stanovanjski sklad pa potem pripravi vse potrebno za razpis. Pogoj je, da so to mlade družine in mladi posamezniki pod 35 let starosti, pri tem imajo prednost mlade družine in med temi mladimi družinami imajo prednost tiste, ki so socialno slabše situirane. Bistveno je to, da bi mladi potem, ko bi bili v tem najemniškem stanovanju 5 let, imeli po dobi petih let tudi možnost odkupa tega stanovanja, pri čemer bi se jim vse plačane najemnine že štele v odkupno ceno. Menimo, da je tak predlog realen, da bi pripomogel k zmanjševanju tovrstne problematike in da bi imel tudi pozitivne posledice na državni proračun, saj trenutno država plačuje in ima stroške s temi nezasedenimi stanovanji, pri čemer so tudi nekatera, ki trenutno niso v najboljšem stanju. Upam, da boste v vladajoči koaliciji videli potrebo po tem. Ker verjetno danes zakon ne bo sprejet, kakor je razvidno iz mnenja oziroma ostalih pripomb ZPS in Vlade, pa me navdaja vsaj upanje, da bomo danes odprli to temo, v tem mandatu se praktično nismo še nič pogovarjali o stanovanjski problematiki mladih, sedaj bomo tudi dobili ta nacionalni stanovanjski program. Čas je, da se tudi o teh zadevah odkrito pogovorimo. Sam kot poslanec in ostali kolegi iz SDS pa bomo ta zakon podprli. Hvala lepa.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za okolje in prostor gospe Ireni Majcen.
Spoštovana podpredsednica, spoštovani poslanke in poslanci! Na Ministrstvu za okolje in prostor se dobro zavedamo kompleksnosti stanovanjske problematike v Republiki Sloveniji. V zadnjem letu smo zaradi tega aktivno delali na pripravi Resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu za obdobje 2015–2025. Vlada jo je sprejela v septembru in smo jo poslali v nadaljnjo obravnavo v Državni zbor. Pri tem bi rada poudarila, da za razliko od predlaganega zakona, ki je pred nami, Resolucija namenja posebno pozornost ustvarjanju razmer za zagotavljanje kakovosti bivanja za različne ciljne skupine prebivalstva. S prepletenimi ukrepi na različnih prednostnih področjih v obliki celovitih paketov pristopa k reševanju stanovanjske problematike več skupin prebivalstva – mladih, starejših, ranljivih skupin. Ukrepi se nanašajo na povečanje dostopnosti najemnega stanovanjskega fonda ter na zagotavljanje javnih najemnih stanovanj v večjih zaposlitvenih središčih, ker je potreba po stanovanjih največja. Preko tako imenovane sheme za mlade smo predvideli konkretne ukrepe na področju stanovanjske problematike mladih. Bom naštela le nekatere: Program izgradnje stanovanjskih skupnosti za mlade, zagotavljanje ugodnih najemnih stanovanj, najem s kasnejših odkupom, inštrument deljenega lastništva in drugi. Prav zaradi tega nasprotujemo Predlogu zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih, ki ga je Državnemu zboru predložila skupina poslank in poslancev. Menimo, da je predlog pred nami nedorečen in v praksi neizvršljiv. Razlogov za nasprotovanje je kar nekaj. Predlagatelj s predlogom poskuša urejati stanovanjsko problematiko parcialno; torej le za eno od občutljivih skupin prebivalstva, ki ima tako ali drugače z obstoječo zakonodajo že možnosti pridobiti ustrezno bivališče s strani javnega sektorja. Trg ni edina rešitev, kot je to predstavljeno. Predlagan prenos pravice upravljanja je v nasprotju z veljavno Strategijo ravnanja z nepremičnim premoženjem, ki jo je sprejela Vlada Republike Slovenije in ni v skladu z zadnjimi spremembami in dopolnitvami Zakona o državni upravi, ki predvideva centralizacijo ravnanja z nepremičnim premoženjem v okviru Ministrstva za javno upravo. Od področnih predpisov pa je v nasprotju z Zakonom o organiziranosti in delu v policiji. Treba je poudariti, da so službena stanovanja posebna kategorija stanovanj, namenjena reševanju stanovanjskih potreb javnih uslužbencev in funkcionarjev v državni upravi. S tem instrumentom se med drugim omogoča tudi zaposlovanje udeležencev, ki nimajo stalnega prebivališča v kraju zaposlitve. V navedeni krog upravičencev pa v pretežni meri sodijo tudi mladi, ki so na začetku službene kariere in si na drugačen način ne morejo rešiti stanovanjskega vprašanja. Problematična je tudi podlaga podatkov za pripravo predloga predmetnega zakona. Predlagatelj podatke črpa iz podatkov evidenc Ministrstva za javno upravo in odraža le trenutno stanje prostih stanovanj; njihova zasedenost pa je v kratkih obdobjih spreminjajoča in ne gre za trajno nezasedena stanovanja. Gre za stanovanja, ki se bodo oddala v najem, ali so v postopku prodaje, ali pa so potrebna obnove. Dejansko trajno nezasedenih službenih stanovanj iz fonda Stanovanjske komisije ni. Glede prenosa nepremičnin, s katerimi razpolaga Družba za upravljanje terjatev bank, na Stanovanjski sklad Republike Slovenije pa menimo, da gre zaradi več razlogov za problematičen in nedopusten poseg v lastništvo samostojne pravne osebe, ki bi med drugim lahko povzročilo znatno poslabšanje njene sposobnosti poplačila upnikov. Prav tako menimo, da upravljanje stanovanj stanovanjske komisije ni dejavnost, ki bi ustvarjala izgubo in bremenila proračun, temveč ustvarja lastni prihodek iz naslova najemnin; prihodek pa je namenjen obnavljanju stanovanjskega fonda.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, v njenem imenu dr. Bojan Dobovšek.
Hvala. Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Predlog je dala opozicijska poslanska skupina. Prej bi kakšen tak predlog pričakoval s strani vlade. Vidimo, da se vlada hvali s tem, da bo pomagala mladim pri pridobivanju delovnih mest. Ko pa podrobno analiziramo stanje, vidimo, da gre bolj za samozaposlovanje in da gre za neka dela, ki [[…]]
Slabo se sliši, lahko malo bližje k mikrofonu, lepo prosim.
Kot drugo pa vidimo, da imamo pri mladih problem, da do 35. leta – po statističnih podatkih Slovenija prednjači v tem – ostajajo doma v breme družine in da se nekako ne morejo osamosvojiti predvsem zaradi tega, ker ne dobijo dela, kot drugo pa je težko reševanje stanovanjskega problema. Predlog se mi zdi dobra osnova, tudi dobra ideja – tista stanovanja, ki so prazna, v eni meri pomenijo breme za državo. Za tisti plan, ki nam je bil predstavljen, pa potrebujemo denar, ki ga pa seveda nimamo, da bi na novo zgradili. Če gledamo trende stanovanj, načeloma smo zgradili že preveč. Če gledamo recimo od same osamosvojitve naprej, nas je okoli 2 milijona, vsako leto smo zgradili toliko in toliko stanovanj, suma sumarum – stanovanj imamo že sedaj preveč. Če gledam naprej, lahko ugotovim, da zakon je dobra osnova, seveda ga bo treba dodelati, pridobiti ustrezne podatke in narediti analizo stanja, da točno postavimo izhodišča. Pogledal sem si nizozemski primer, kjer so naredili nekaj podobnega – pomagali mladim, da so si rešili stanovanjski problem. Kot vidimo zdaj tam, po statistikah mladi ne ostajajo doma do takšne starosti. Prav tako je tudi omogočeno delo; spodbujanje dela mladih. In to je tisto, kar potem – smo že pri prejšnji točki – pospeši gospodarstvo in gospodarski razvoj. Bojim se, da ta stanovanja, ki so prazna, propadejo po teoriji razbitih oken; s tem socialno okolje propada s praznimi stanovanji in tudi soseske propadajo ter postajajo spalna naselja, dobra za sekundarno kriminaliteto. Ker je treba spodbuditi delo mladih, njihovo aktivno delovanje, menimo, da je osnova dobra in bomo v tej fazi, se pravi v prvi obravnavi, predlog podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, v njenem imenu gospod Igor Zorčič.
Hvala za besedo, spoštovana ministrica; spoštovani kolegice in kolegi! Z reševanjem stanovanjske problematike mladih se ukvarjajo številne države, še posebej v obdobju gospodarske krize in po njej, ko si mladi težko pridobijo prvo zaposlitev in prvo plačo. Po drugi strani pa tudi tisti mladi, ki so zaposleni, zaradi kreditnega krča težko pridobijo posojilo za prvo rešitev stanovanjskega problema. Stanovanjska problematika mladih ima torej vzrok v slabšem finančnem stanju mladih; saj tisti, ki teh težav nimajo, praviloma tudi nimajo stanovanjskega problema. Po drugi strani pa se mladi od drugih z enako ogroženim socialnim statusom razlikujejo po tem, da se nahajajo v obdobju ustvarjanja družine, zaradi česar mora imeti država do njih poseben posluh. Slovenija se že vrsto let posveča zagotavljanju stanovanj socialno ogroženim v obliki najema neprofitnih stanovanj, kjer so mladi in družine preferirani kot prednostna kategorija prosilcev, prav tako pa se stanovanjska problematika rešuje v okviru Stanovanjskega sklada Republike Slovenije, ki skladno s svojo poslovno politiko financira in izvaja nacionalni stanovanjski program, spodbuja stanovanjsko gradnjo, prenovo in vzdrževanje stanovanj ter stanovanjskih stavb. Ni pa odveč omeniti, da je bila vloga Stanovanjskega sklada Republike Slovenije tudi na področju reševanja stanovanjske problematike mladih leta 2012 okrnjena, saj se je z Zakonom o uravnoteženju javnih financ oziroma ZUJF prekinilo nadaljevanje izvajanja Zakona o nacionalni stanovanjski varčevalni shemi in subvencijah mladim družinam za prvo reševanje stanovanjskega vprašanja. Država tako zagotavlja možnosti varčevanja v nacionalni stanovanjski varčevalni shemi le v okviru pogodb, sklenjenih do uveljavitve ZUJF-A. Stranke koalicije so se zavezale stanovanjsko problematiko mladih dodatno reševati že v koalicijskem sporazumu, kjer je med koalicijskimi strankami dogovorjena priprava novega nacionalnega stanovanjskega programa, ki bo znal odgovoriti na aktualne potrebe po stanovanjih za posamezne kategorije stanovalcev; še posebej mladih, mladih družin, tudi starejših in za gospodinjstva z dohodki pod določenim cenzusom. Predlog resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu 2015–2025 je bil 11. 9. 2015 že vložen v Državni zbor in bo v kratkem tudi obravnavan. Predlog resolucije namenja veliko pozornost ustvarjanju razmer za zagotavljanje kakovosti bivanja tudi za mlade, kjer se v prvi vrsti spodbuja najem in vzpostavitev nove politike najema stanovanj; na drugi strani pa je določena paleta ukrepov za nadaljevanje stanovanjskega najema in možnost ureditve funkcionalne prilagoditve enostanovanjskih stavb za sobivanje generacij v okviru tako imenovane sheme za mlade, ki predvideva naslednje ukrepe: program izgradnje stanovanjskih skupnosti za mlade, zagotavljanje ugodnih najemnih stanovanj na območjih, kjer je povpraševanje mladih največje, najem s kasnejšim odkupom, instrument deljenega lastništva, spremembe nacionalne prostorske politike in lokalnih prostorskih aktov ter prostorske in gradbene zakonodaje, s katero bodo omogočene spremembe na enostanovanjskih stavbah, ki so primerne za večstanovanjske. Predlagatelj je v Državni zbor vložil zakon, s katerim naj bi se – tako predlagatelj – zagotovila pomoč mladim in mladim družinam pri reševanju stanovanjskega problema. Zakon, ki ga sestavlja zgolj sedem členov, vsebinsko pa zgolj v petih členih pravno pomanjkljivo in pavšalno ureja prenos stanovanj Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije, Ministrstva za notranje zadeve, Ministrstva za obrambo, Ministrstva za pravosodje in Družbe za upravljanje terjatev bank na posebni fond Stanovanjskega sklada Republike Slovenije, je pravno pomanjkljiv, saj v nadaljevanju določa, da so do najema stanovanj iz posebnega fonda upravičene mlade družine in posamezniki ter posameznice, ki še niso dopolnili 35 let; kot spodbuda za prvo reševanje stanovanjskega problema. Predlog zakona kljub svojemu privlačnemu naslovu ne rešuje stanovanjske problematike mladih, temveč jo zaradi svoje nedodelanosti in posledične neizvedljivosti, hkrati pa tudi konfliktnosti z drugimi zakoni, kvečjemu otežuje. Zakon namreč ne določa, za kakšen prenos stanovanj naj bi šlo na posebni fond Stanovanjskega sklada Republike Slovenije; gre za posplošen izraz, ki ga je možno razlagati kot prenos lastninske pravice ali pa kot prenos v upravljanje. Seveda niti eno niti drugo ni zapisano. Predlog zakona nadalje ne definira pojma "nezasedeno stanovanje", ker se želi prenesti nezasedena stanovanja, saj glede na obrazložitev zajema tudi stanovanja, ki so že dodeljena, pa jih upravičenci še niso prevzeli; prav tako tudi stanovanja, ki so v postopku prodaje in tako naprej. Predlog zakona je tudi v nasprotju z zadnjimi spremembami Zakona o državni upravi, kjer se predvideva centralizacija ravnanja z nepremičnim premoženjem v okviru Ministrstva za javno upravo, in v nasprotju s sprejeto Strategijo ravnanja z nepremičnim premoženjem države, prav tako pa v nasprotju z Zakonom o organiziranosti in delu v policiji in Uredbo o upravljanju z vojaškimi nepremičninami. Glede na navedene pomanjkljivosti in ker so že sprejeti ukrepi, da je že v Državni zbor vložen Predlog resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu, Poslanska skupina SMC predloga zakona ne more podpreti. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, v njenem imenu gospod Andrej Čuš.
Spoštovana podpredsednica, gospa ministrica, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke že vse od začetka sklica tega mandata Državnega zbora opozarjamo na vse resnejšo problematiko med mladimi na področju zaposlovanja, osamosvajanja in izobraževanja. V veljavi imamo tudi Nacionalni program za mladino, ki je bil sprejet v Državnem zboru 24. oktobra 2013 skoraj soglasno, mislim, da s tremi glasovi proti. Ugotavljamo, da je izvajanje Nacionalnega programa za mladino nezadostno ter zamuja. To dokazujejo odzivi mladinskih organizacij in dejstvo, da se izvedbene načrte za posamezna leta sprejema prepozno ali pa komaj na sredi aktualnega leta, kot je bilo to tudi letos. Ko govorimo o področju mladih, moramo opozoriti tudi na to, da bi morala vlada Mira Cerarja v prvi polovici letošnjega leta izvesti razpis za vzpostavitev beleženja in priznavanja neformalno pridobljenih znanj, predvidenega v izvedbenem načrtu Jamstvo za mlade. S tem bi se zagotovila javna veljavnost in priznavanje delovnih izkušenj iz naslova začasnega in občasnega dela dijakov in študentov. Tega razpisa ni, je pa vlada Mira Cerarja do danes z novelo ZUJF dodatno obremenila študentsko delo. Vlada pravi, da so mladi prioriteta, a tega v praksi zagotovo ni videti. Tisti ukrepi, ki pa so bili za mlade, pa so žal bili v negativu, kot recimo že omenjeno dodatno obdavčevanje študentskega dela za prekomerno zadolževanje. Vlada pa zavaja tudi, ko govori, kako se manjša brezposelnost med mladimi. Vlada si tudi ne želi medgeneracijsko usklajene politike v prihodnje, saj zavrača pobude po tem, da v Ekonomsko-socialni svet vključi predstavnika mladih. V Poslanski skupni Slovenske demokratske stranke smo večkrat proaktivno pristopili k reševanju problematike na področju mladih. Izpostavil bi tri rešitve na področju pripravništev, dualno izobraževanje, sprememba na področju študentske prehrane; žal pa vladajoča koalicija ni imela politične volje ter želje, da bi skupaj oblikovali najboljše rešitve. Namesto tega prestavlja vse odločitve na nedoločeno prihodnost, v prihodnje; saj pravi, da je treba vse zbrane podatke dobro proučiti in analizirati. Tokrat smo v Slovenski demokratski stranki pripravili Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih. Po raziskavah Mladina 2010 in Mladina 2013 so trendi na tem področju vse bolj zaskrbljujoči, mednarodna primerjava pa kaže, da kar dve tretjini mladih v Sloveniji živita pri starših. Slabša statistika se beleži samo še v Grčiji. Na nacionalni stanovanjski program čakamo že šest let in na nedelo ministrstva je treba reči, da tako ne gre več. Zato smo pripravili rešitve, ki bodo veliko boljše od današnjega stanja. S strani Vlade Republike Slovenije smo dobili odgovor, da je trenutno 434 nezasedenih stanovanj, 51 jih ima Stanovanjska komisija Vlade Republike Slovenije, 110 Ministrstvo za notranje zadeve, 265 Ministrstvo za obrambo in 8 Ministrstvo za pravosodje. Od teh 434 nezasedenih stanovanj je za dodelitev v najem predvidenih 219 stanovanj. Na podlagi teh podatkov smo se odločili, da ne bomo več čakali vlade, temveč bomo proaktivno pristopili k reševanju te problematike, s čimer sledimo tudi obljubam, ki smo jih dali volivkam in volivcem v našem predvolilnem programu. Cilj zakona je, da mladim in mladim družinam zagotovimo možnost najema stanovanja, in sicer tako, da se stanovanja v lastni prej omenjenih organov prenesejo na Stanovanjski sklad Republike Slovenije po formuli 50 % v letošnjem letu, 30 % v letu 2016 in 20 % v letu 2017. Tako prenesena stanovanja bi bila namenjena mladim in mladim družinam pod 35 let starosti, pri čemer najmlajši otrok ne sme biti starejši od petih let. Vemo, da ima država stroške s temi stanovanji, ki so odvisni od velikosti stanovanja, načina ogrevanja in tudi lokacije. Izračunali smo, da bi država, če bi vsa ta stanovanja dala v najem mladim, letno privarčevala 260 tisoč evrov. Ob tem še predlagamo, da se na Stanovanjski sklad tudi prenesejo prazna stanovanja, ki so v lasti DUTB, in da se tudi ta stanovanja oddajo po enaki formuli, s tem da bi mladi in mlade družine imeli možnost, da po petih letih odkupijo ta stanovanja; torej da postanejo lastniki in da se jim vse najemnine, ki so jih vplačali, štejejo v odkupno ceno. Predvideli smo, da mora Stanovanjski sklad v roku treh mesecev po uveljavitvi zakona izdati razpis za oddajo stanovanj v najem. Nekdanji infrastrukturni minister gospod Černač je že dal predlog za tak zakon; a zaradi predčasnega zaključka mandata druge Janševe vlade do implementacije tega zakona in tudi ukrepa žal ni prišlo. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo podprli predlog zakona, ki je vložen v prvo obravnavo, in pozivamo vse, da stopimo skupaj in skozi zakonodajni postopek poiščemo najboljše rešitve za naše državljanke in državljane. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, v njenem imenu gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovana ministrica Irena Majcen s sodelavkama, spoštovani kolegice in kolegi! Poslanska skupina Desus je na predlog svojega podmladka pred začetkom parlamentarnih počitnic v zakonodajni postopek vložila Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih, po katerem bi bila nezasedena državna stanovanja na voljo mladim družinam in tistim v slabšem socialnem položaju; možen pa bi bil tudi odkup. Prav tako se z enakim ciljem na Stanovanjski sklad prenesejo prazna stanovanja, ki so v lasti Družbe za upravljanje terjatev bank. Na tej seji Državnega zbora obravnavamo kar tri predloge, ki se navezujejo na stanovanjsko problematiko; in sicer novelo Stanovanjskega zakona, novelo Zakona o javnih skladih in kot že omenjeno Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih, ki so ga vložili poslanci SDS. Kljub vsemu pa velja priznati, da je kljub dobrim namenom predlagateljev slednji predlog zakona najbolj nedorečen, v praksi neizvršljiv in kontradiktoren, saj meša kar nekaj stanovanjskih kategorij; nekateri cilji, ki iz njega izhajajo, pa so si v celoti v nasprotju. V Poslanski skupini Desus ocenjujemo, da ni moč pričakovati, da bi si odkup lahko privoščili mladi s slabšim socialnim položajem. Žal že iz njihovega socialnega položaja izhaja, da nimajo sredstev za nakup. Takšna rešitev pa je tudi v nasprotju s temeljnim ciljem, kateremu sledi Vlada Republike Slovenije. Temeljna ugotovitev novega Nacionalnega stanovanjskega programa je namreč v tem, da je treba omogočiti ugodnejši, lažji in hitrejši dostop do neprofitnih najemnih stanovanj državljankam in državljanom Republike Slovenije, predvsem mladi generaciji; in da potrebujemo več najemnih in nelastniških stanovanj. V Poslanski skupini Desus se zavedamo težkega položaja mladih in s tem tudi njihove možnosti ureditve stanovanjskega problema. OECD je pred poletjem opozoril, da je v državah članicah trenutno brez dela okoli 42 milijonov ljudi oziroma 10 milijonov več kot pred izbruhom finančne in gospodarske krize. Ob koncu julija 2015 je bilo v Sloveniji registriranih 109 tisoč 557 brezposelnih, od tega preko 22 % mladih v starosti od 15 do 29 let. Prav tako se zavedamo problema bivanjskega osamosvajanja pri mladih. Najnovejša raziskava Evropske fundacije za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer je pokazala, da mladi čedalje dlje ostajajo doma. Strokovnjaki menijo, da tako velik delež mladih živi pri starših, ker nimajo služb in si ne morejo privoščiti svojih stanovanj. Ne glede na to, da so argumenti za čimprejšnji sprejem ukrepov za reševanje stanovanjske problematike utemeljeni, pa predlagatelji po naši oceni niso oblikovali primernih ukrepov. Poudariti je treba, da dejansko trajno nezasedenih službenih stanovanj iz fonda Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije sploh ni. Pri podatkih, ki jih navajajo predlagatelji, gre namreč za stanovanja, ki se bodo oddala v najem, ali so v postopku prodaje, ali pa so potrebna obnove. Torej ne gre za trajno nezasedenost stanovanj, kot je mogoče sklepati iz vsebine gradiva. Poleg tega velja opozoriti, da je že Pahorjeva vlada leta 2009 iz fondov Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije, Ministrstva za notranje zadeve in Ministrstva za obrambo prenesla v upravljanje Stanovanjskemu skladu nekaj 100 trajno nezasedenih stanovanj. Za nobeno stanovanje pa Stanovanjski sklad ni prejel sredstev za vzdrževanje, obnovo ali rušenje. Stanovanjski sklad s prenosom v brezplačno uporabo ni pridobil nič, zato tudi ni mogoče pričakovati, da bi se Stanovanjski sklad sploh strinjal s prenosom novih stanovanj na lokacijah, kjer ni interesa za najem ali pa so potrebna temeljite obnove. Koalicijske stranke smo se s koalicijsko pogodbo zavezale k sprejemu Nacionalnega stanovanjskega programa, ki bo zajemal tudi ukrepe na področju reševanja stanovanjske problematike mladih v smeri vzpostavitve najemniške politike za povečanje ponudbe najemnih stanovanj iz obstoječega stanovanjskega fonda. Resolucijo o nacionalnem stanovanjskem programu 2015–2025, katere namen je ustvarjanje razmer za zagotavljanje kakovosti bivanja za različne ciljne skupine prebivalstva, torej mladih in starejših, bo v kratkem obravnaval tudi Državni zbor. Predlog zakona je kljub dobrim namenom tako nedorečen, da ga ni mogoče podpreti niti v prvi obravnavi. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, v njenem imenu gospod Matjaž Nemec.
Hvala, predsedujoča. Spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Stanovanjska politika Republike Slovenije spada, zgodovinsko gledano, med bolj kontroverzne politike naše skupnosti, saj diapazon njenih ukrepov in širitev sega od radodarnega Jazbinškovega zakona pa do trenutne rigidnosti in neodzivnosti stanovanjske politike na izzive sodobnosti; še posebej ko se stanovanjska problematika dotakne mladih, družin in ranljivih skupin. Konfrontacija konceptov stanovanjske politike tako variira med poskusi enakopravnega zagotavljanja lastniških stanovanj preko poskusa obdavčitve praznih oziroma neuporabnih stanovanj pa do, odvisno od lokalne skupnosti, dobrih in slabih praks zagotavljanja bivanjske avtonomije, ki je del pristojnosti samoupravnih skupnosti. Ne glede na nestabilnost paradigme stanovanjske politike ostaja jasno, da je treba zagotoviti inkluzivno stanovanjsko politiko, ki se ne bo opredeljevala med različnimi koncepti, temveč bo v duhu sinergije uporabila vsa orodja, ki so ji trenutno na razpolago, da zagotovi dostopnost do kvalitetnih bivanjskih enot vsem državljankam in državljanom glede na socialno, ekonomsko in tudi osebno okoliščino, v kateri se morebitni upravljavec nahaja. Zato od resnega zakonodajnega predloga, ki bi vseboval iskreno ambicijo urediti stanovanjsko problematiko, pričakujemo uporabo orodij stanovanjskih zadrug, sklada najemniških stanovanj, stanovanjskih skupnosti, bivanjskih enot za izredne situacije ter ukrep zagotavljanja neprofitnih, najemniških in prehodnih stanovanj. Teh ukrepov predlog SDS žal ne obravnava in čeravno se lahko strinjamo z intenco zakona, da je treba urediti stanovanjsko problematiko mladih, je glede na že našteto nemogoče ugotoviti, da gre pri predlogu zakona za ukrep, ki bi dejansko lahko bistveno posegel na trg in uredil razmere ter stanovanjsko problematiko. Predlog SDS te ambicije nima in je izrazit primer zakona, ki ga lahko razumemo kot enkratni ukrep brez vidnega in makrovidika zaznavnega učinka. Zakon, ki ga predlaga SDS, je v celoti nedorečen in v praksi neizvedljiv. V predlogu zakona Slovenske demokratske stranke namreč piše, da bodo na Sklad prenesena vsa popolno nezasedena stanovanja, upravljana s strani vseh petih fondov, pri čemer nov sklad ni v skladu z obstoječo zakonodajo in je v neposrednem nasprotju z Zakonom o državni upravi in sprejeto Strategijo ravnanja z nepremičnim premoženjem države. Prav tako zakon ne zasleduje ciljev Nacionalnega stanovanjskega programa 2015–2025, ki v prvi fazi bivanjskega osamosvajanja mladih spodbuja predvsem najem stanovanj. Prav zato so tudi sredstva namenjena za povečevanje dostopnosti najemnega stanovanjskega fonda, ne pa v dodeljevanje lastniških stanovanj, ki si jih mladi tako ali tako ne morejo privoščiti. Zakon uporablja napačne in neizvedljive ukrepe, naslavlja napačno problematiko, kar je pri tako zahtevni tematiki nekaj, česar Socialni demokrati, ki si želimo sodoben in učinkovit zakon, ne moremo podpreti. V predlogu zakona omenjenih trajno nezasedenih službenih stanovanj iz fonda Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije sploh ni; so le stanovanja, ki se bodo dala v najem, ali so v postopku prodaje, ali pa so potrebne prenove. Glede na dejstvo, da je Vlada Republike Slovenije pred kratkim sprejela Nacionalni stanovanjski program, ocenjujemo, da je smotrno, da problematiko rešujemo v okviru vladnega načrta, ki med drugim predvideva izgradnjo stanovanjskih skupnosti za mlade, zagotavljanje ugodnih najemnih stanovanj na območjih, kjer je povpraševanje mladih največje; tudi najem s kakršnim odkupom. Socialni demokrati od Vlade pričakujemo, da bo za te rešitve v najkrajšem času pripravila izvedbeni načrt, kamor bo vključila tudi rešitve, ki smo jih Socialni demokrati že večkrat predlagali. Predloga zakona ne bomo podprli, ker naša ambicija zagotoviti dostop do kvalitetnih stanovanj za vse preprosto seže dlje od zgolj trenutno predlagane zasedbe manj kvalitetnih in slabo lociranih, iz objektivnih razlogov, praznih stanovanj. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, v njenem imenu dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoča. Spoštovana ministrica, ekipa izvršilne oblasti, spoštovani zbor! Mladi so zelo priročni v marketingu nasploh, še zlasti pa v političnem marketingu. Skozi zgodovino zadnjih 20 let vidimo, da večino strank mladi kaj bistveno ne zanimajo, ker drugače bi bila ta problematika sistemsko že rešena. Zanimajo jih nekako na dva načina – kot neki volivci in malo navideznega posluha do mladih in, drugič, kot neke vrste izgovor, kadar je treba kakšno drugo skupino po načelu – citiram nekega ministra, "prvo je treba poskrbeti za mlade" – malo poklopčkati. Tisti starejši se spomnite Bennyja Hilla, ki je imel enega zraven in ga je vedno po glavi tepel. Če vzamem primer vladne koalicije – to bom izjemoma prebral – njen odnos do mladih je pred kratkim zelo dobro povzel finančni minister Mramor, ki je v intervjuju za Mladino dejal, da minimalna plača ne sme zrasti niti za evro, predhodna točka. Zakaj? Ker naj bi bilo mladim le tako mogoče zagotoviti več priložnosti za zaposlitev, starejši ne smejo biti pohlepni, "ne smemo si", tako pravi minister Mramor, direktni citat, prej je bil povzetek, "prigrabiti plače, socialne transfere, pokojnine; mladi pa bodo ostali brez služb". Kakršnakoli minimalna razširitev pravic ali dodatni evro, dva, tri bruto za zaposlene ter izboljšava položaja upokojencev ni možna. Po ministru Mramorju in delno tudi po resorni ministrici, ki je bila prej tukaj, mi nimamo tudi nekega razrednega boja, kot bi kdo rekel; mi imamo v državi generacijski boj. To je nekako nesmiselno; te predhodne točke, ki jih zdaj tukaj navajam, nekako ne bodo vplivale na rešitev problematike mladih. Potreben bi bil drugačen pristop reševanja stanovanjske problematike. Delno je to nakazal že Bojan Dobovšek pred mano. V Združeni levici imamo od šestih članov poslanske skupine dva tovariša, ki sta se večino svoje profesionalne kariere ukvarjala s to problematiko – s problematiko družbenega razvoja, s kvaliteto življenja. Gre za kolega Hanžka in mene. In Bojan je zelo dobro povzel – postaviti robne pogoje, ki omogočajo mladim prihod na trg dela. To je najbolj ciljana politika. Združena levica tega predloga ne bo podprla, ne bomo pa tudi nasprotovali. Vidi se, da predlog ni premišljen, jaz verjamem, da je dobronameren. Ko sem poslušal argumentacije pred argumentacijo Združene levice, ne vem, ali me bolj žalosti odgovor izvršilne oblasti, ali bolj argumentacija sedanje koalicije, ali relativno slabo pripravljen predlog neke stranke, ki ima vseeno neko tradicijo po longitudi v Državnem zboru. Rešitev stanovanjske problematike mladih, pa ne le mladih, se lahko izvede samo skozi ambiciozni stanovanjski program, skozi ambiciozno izvedbeno stanovanjsko politiko. In to Nacionalni stanovanjski program, ki bo v kratkem v parlamentu, ni, ker je, na eno roko, malo preveč birokratsko pisan; v drugo roko, ni nakazana izvedbenost tega. Navsezadnje papir marsikaj prenese. Bom več v neki debati nakazal, kako bi se to lahko reševalo. V Sloveniji imamo kar nekaj praznega stanovanjskega fonda, ampak tu bi bilo potem treba sistemsko urejati politike obdavčevanja, najemanja, razmisliti o obnovi in revitalizaciji tega stanovanjskega fonda, ki bi spodbudil tudi gospodarsko dejavnost, omogočil tudi več davčnih prilivov, rešil tudi to problematiko mladih ter tudi ostalih slojev prebivalstva. Zelo se strinjam z uvodnikom urednika Mladine, ki je rekel, da nehajmo govoriti o mladih na ta populistični način, ampak se dajmo iti neke izvedbene politike. Mladi gospod Čuš je navajal neko zakonodajo, ki je bila sprejeta, kjer so bili mladi na veliko napisani notri; pa je v veliki meri ostala mrtva črka na papirju. Vlada in Državni zbor bi morala imeti vizijo, pogum in odločnost. V tem je tisti bistveni primanjkljaj tega področja in tudi kakšnega drugega. Kot sem že rekel, Združena levica predlogu ne bo nasprotovala, ne bo ga pa niti podprla, več pa vam bom razložil v razpravi. Hvala za besedo.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, v njenem imenu gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovana gospa ministrica! Vsi radi rečemo, da na mladih svet stoji. In vsi radi tudi rečemo, da so mladi naša prihodnost, da brez mladih ne gre več, da so mladi tudi ogledalo družbe. Spoštovani gospe in gospodje, temu je sicer res tako, ampak to so zgolj in samo neke obrabljene fraze; kajti ravno mladi so danes tisti, ki so prikrajšani za marsikatero osnovno dobrino, ki bi jo sicer v skladu s slovensko ustavo zagotavljala naša država. Le-ta mora ustvarjati možnosti za zaposlovanje in za delo, prav tako tudi možnosti za pridobitev primernega stanovanja za mlade. Realna slika je danes namreč zelo kruta. Mladi skoraj ne dobijo priložnosti za zaposlitev, če imajo veliko srečo, lahko sklenejo le pogodbo o zaposlitvi za določen čas ali pa opravljajo prekarno delo. Logična posledica tega dejstva je, da ne morejo dobiti niti kreditov za nakup stanovanja, tržne najemnine pa so zelo visoke. Njihova prihodnost se vrti zgolj v začaranem krogu in zdi se, da postajajo ena najranljivejših skupin v naši družbi; pa bi moralo biti ravno obratno. Krščanski demokrati v ospredje vedno postavljamo družino kot najvišjo vrednoto našega bivanja. Eden od osnovnih pogojev zanjo je tudi primerno stanovanje in država je tista, ki mora poskrbeti, da bi mlada družina, ki se postavlja na noge, kot radi temu rečemo, imela možnost pridobiti stanovanje pod ugodnimi pogoji. Ampak, pozor, mladi danes ne potrebujejo tega, da nekaj dobijo zastonj, ne potrebujejo miloščine. Poudarjamo, potrebujejo le dostojne pogoje, da si kupijo stanovanje. V Novi Sloveniji pozdravljamo Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih, ki ga predlaga SDS, kljub temu da v tem trenutku sicer ne daje odgovora na vsa vprašanja izvajanja zakona, pa daje pravi odgovor na današnjo kritično stanje na tem področju. Dejstvo je, da potrebujemo hitro ukrepanje, hitre rešite, pa čeprav gre le za določeno populacijo državljanov; in čeprav je vprašanje stanovanjskih problemov povezano tudi z drugimi ranljivimi skupinami. Potrudimo se vendar enkrat in naredimo nekaj konkretnega. Zgolj govorjenje na tem mestu in obljube o sistemskem reševanju mladim še dolgo ne bodo prinesle dejanskih rešitev. Tudi Predlog nacionalnega stanovanjskega programa, ki ga je Vlada posredovala v prvo obravnavo, še nekaj let ne bo prinesel nobenih učinkov, pa čeprav predvideva kar nekaj podobnih potez kot današnji predlog. Izgradnja stanovanjskih skupnosti za mlade, zagotavljanje ugodnih najemnih stanovanj mladim in mladim družinam do določne starosti, najem s kasnejšim odkupom in deljeno lastništvo v obliki danes tako opevanega javno-zasebnega partnerstva so namreč le pilotski projekti, odvisni od predpostavke financiranja s strani Stanovanjskega sklada Republike Slovenije. Ne morem oporekati, da predlog tega programa prinaša pozitivne ukrepe; vendar so dolgoročni, odvisni od številnih pogojnikov in vpeti v reševanje stanovanjskega problematike skupaj z drugimi ranljivimi skupinami prebivalstva. Mladi pa potrebujejo ukrepanje, ki bo v najkrajšem času pokazalo drugačen obraz. Postopni prenos nezasedenih stanovanj iz fonda Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije, Ministrstva za notranje zadeve, Ministrstva za obrambo, Ministrstva za pravosodje in stanovanj v upravljanju DUTB na Stanovanjski sklad Republike Slovenije bi po našem mnenju rešil veliko družin in mladih pri iskanju prvega stanovanja. Od skupaj 434 stanovanj je kar 219 v letošnjem letu namenjenih za najem. Zakaj jih ne bi prednostno dobili mladi, seveda pod določenimi pogoji? Čeprav gre za službena stanovanja, ki so namenjena reševanju stanovanjskih potreb javnih uslužbencev in funkcionarjev v državni upravi, to še ne pomeni, da so lahko dlje časa prazna oziroma nezasedena. Če jih država nujno potrebuje, potem naj jih kot dober gospodar tudi odda v skladu s svojo kadrovsko politiko. Če pa te potrebe dejansko ni, naj jih prenese na Stanovanjski sklad kot nosilca izvajanja nacionalne stanovanjske politike. Vemo, da je veliko teh stanovanj v slabem stanju, ker so nezasedena in nevzdrževana. Lahko bi služila svojemu namenu, če danes podpremo predlagane rešitve. Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovana gospa ministrica, prav zato smo v Novi Sloveniji prepričani, da bi morala država za svoje premoženje bolje skrbeti. Bolje skrbeti. A kot kaže, za to tudi danes ne bo prave volje, saj se namreč odlaša na daljši čas in se izgovarja na tako rekoč sistemsko urejanje področja, zato je vedno najpriročnejši odgovor, da se ne da kar naenkrat, čez noč. Spoštovani kolegice in kolegi! Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih bomo v Poslanski skupini Nove Slovenije podprli, ker je to edina logična rešitev. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima gospod Ivan Hršak, pripravita naj se Miha Kordiš in gospa Ljudmila Novak.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana ministrica z ekipo, spoštovani kolegice in kolegi. Najprej moram izraziti osebno zadovoljstvo. Pomladek – to ime mi je nekako všeč, kot nas je kolegica Marjana naslovila, da spremljate moje minulo delo v Državnem zboru. Še preden je moj mladi kolega Žan Mahnič postavil poslansko vprašanje v zvezi s to tematiko, sem jaz postavil že dve poslanski vprašanji. Prvo poslansko vprašanje v letu 2012 ministru Šušteršiču. Te rešitve, ki ste jih nakazali v tem predlogu zakona, sem tudi jaz takrat nekako izrazil, da bi se mogoče na ta način rešilo stanovanjski problem mladine. Moj predlog je takrat bil, da bi skozi neprofitne najemnine, ki bi jih plačevali mladi, in če bi se čez čas, čez leta pokazala možnost, da bi ti mladi lahko to stanovanje odkupili, da bi se potem te neprofitne najemnine tudi štele v odkupno ceno. Žal moram reči, da je takrat minister Šušteršič obljubil, da bo na tem nekaj naredil, vendar iz tega potem ni bilo nič. Potem je tudi prišlo do zamenjave vlade in sem identično poslansko vprašanje postavil tudi drugemu ministru za finance dr. Čuferju, ki je tudi v svojem odgovoru nekako – ne vem točno, kateri mesec sem ga postavil – rekel, da bo do konca leta poiskal rešitve. Dejstvo je, da je veliko teh stanovanj prostih in da je škoda, da ni uporabnikov, najemnikov ali lastnikov. S tem tudi prazna stanovanja propadajo, država pa ima stroške s temi stanovanji. Verjamem, da bo ministrica s svojo ekipo v tem mandatu ta problem rešila. Določene rešitve je že nakazala v novem Nacionalnem stanovanjskem program. Verjamem, da bo skozi te rešitve, ki jih bo mogoče tudi še dodelala, ta problem rešila; ker mislim, da tako za starejše, za katero populacijo se zavzemamo, pa tudi za mlade v Desusu, da bi dokončno rešili ta problem. Hvala.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravita naj se mag. Alenka Bratušek in gospod Ljubo Žnidar.
Spoštovani gospod predsednik, ministrica, kolegice in kolegi! Ta zakon sicer ni najbolje dodelan, vendar je razprava o njem potrebna. Tematika je takšna, da o njej lahko razpravljamo in iščemo najboljše rešitve. Odpira pa več različnih vprašanj. Najprej – ali je ravnanje države z nepremičninami ustrezno, gospodarno in ekonomično? Vemo, da imamo različne nepremičnine, po drugi strani se ministrstva nahajajo v različnih stavbah, za kar se plačujejo visoke najemnine in podobno. Nekaj od teh stvari je bilo že urejenih, odpravljenih, izboljšanih; vendar mislim, da imamo še precej dela na tem področju. Ob tem se sprašujem, ali je res treba, da imamo toliko službenih stanovanj, ki so nezasedena? Verjetno imamo neko letno povprečje potreb po zasedenosti teh stanovanj. In mislim, da lahko na podlagi tega tudi izračunamo in vidimo, ali jih res toliko potrebujemo, ali jih lahko odprodamo oziroma kako drugače z njimi ravnamo. Ministrica je sicer rekla, da ni škode na tem področju. Jaz pa pravim, da je škoda, če to ni maksimalno izkoriščeno; če država ne dobi maksimalno za to, kar bi lahko dobila, tudi če zaenkrat ne gre v minus; lahko pa bi morda dobili več. Potem se postavlja tudi drugo vprašanje, in sicer vprašanje, kakšna je naša demografska in družinska politika. Vemo, da je demografsko stanje v naši državi porazno; 1,3 otroka na žensko in da nekatere druge države že svoje demografske probleme rešujejo tudi s pomočjo beguncev in emigrantov. Jaz bi seveda bila bolj vesela, če bi imeli mi takšno družinsko politiko, da bi mladi lahko ustvarjali svoje družine, da bi imeli zaposlitve in da bi bila potem posledično družinska politika bolj spodbudna. Tako pa smo, žal, največ časa namenili nekemu zakonu o izenačevanju zakonske zveze z istospolnimi zvezami, kar pa mislim, da ni tisto, kar bi mi morali delati na področju družinske politike. Zagotovo je stanovanjski problem eden od največjih problemov mladih. Statistike kažejo, da naši mladi največ časa živijo pri svojih starših prav zaradi stanovanjskega problema in potem iz tega izhajajo tudi druge stvari. Vemo, da ob takšni brezposelnosti mladih ni služb za nedoločen delovni čas in s tem ne morejo pridobiti kreditov in tako naprej. Moramo iskati rešitve, kako izboljšati našo demografsko in družinsko politiko, tudi s pomočjo boljše stanovanjske politike za mlade. Zato podpiramo razpravo o tej tematiki. Verjamem pa, da zakon ni ravno dodelan, verjetno pa bi bil še bolj dodelan, če bi imela opozicija več možnosti v parlamentu, da bi bili njeni zakoni sprejeti. Vemo, da se to le redko zgodi, in zaradi tega so mogoče zakoni tudi manj dodelani, kot bi lahko bili. Pa še eno vprašanje bi odprla, in sicer decentralizacija državne uprave. Vidimo, da se vsak dan valijo reke avtomobilov po vseh avtocestah proti Ljubljani, kjer je največ služb, največ zaposlitev. Vsa ministrstva in tudi največ služb javne uprave oziroma državnih ustanov. Mislim, da bi bilo na mestu, če bi iskali tudi možnosti, da bi določene vladne službe odprli tudi v drugih mestih, drugih krajih, različnih koncih države, ker je danes v času elektronskih komunikacij to lahko uresničljivo. S tem bi zmanjšali potne stroške, morda bi bila lahko službena stanovanja v teh nepremičninah, ki so po raznih koncih Slovenije; in bi na ta način tudi lahko znižali stroške. Vsekakor je tematika primerna za obravnavo in zaradi tega bom tudi sama podprla ta zakon v prvi obravnavi.
Besedo ima mag. Alenka Bratušek; pripravita naj se gospod Ljubo Žnidar in gospod Matjaž Nemec.
Najlepša hvala za besedo, predsednik. Še enkrat lep pozdrav, spoštovani kolegice in kolegi! Bom takoj na začetku povedala, da bom podprla ta predlog, kljub temu da se strinjam, da je zaenkrat nekoliko pravno pomanjkljivo urejen. Vsi se strinjamo, da je probleme mladih treba reševati; in se strinjam s kolegom Trčkom – še posebej pred volitvami so nas polna usta. To, da je zakon pravno pomanjkljivo narejen oziroma pravno pomanjkljivo ureja problem, kot je rekel kolega iz SMC; jaz mislim, da vsak vladni zakon – s celotnim aparatom, toliko in toliko deset tisoč ljudi – pride v Državni zbor pravno pomanjkljiv. Po dvajset strani mnenja Zakonodajno-pravne službe – pa nobenega ne zavrnete. Če nam je res do tega, da ta problem rešimo, podprimo ta predlog in ga v postopkih dodelajmo, da se bo dal zakon izvrševati. Ministrica je rekla ne temu zakonu, imamo drugačne rešitve. Eno sem si posebej zapisala. To je shema za mlade; prva točka: program izgradnje najemnih stanovanj. Ob kupu praznih stanovanj v Sloveniji vi zdaj obljubljajte, da bomo še dodatno gradili. Me zanima iz česa?! Koliko, konkretno koliko denarja je v predlogu proračuna za leti 2016 in 2017 namenjeno za izgradnjo najemnih stanovanj? Da niso to samo besede. 400 in toliko stanovanj, ki so v lasti ali uporabi na ministrstvih, vladi, vojski, kjerkoli, je trenutno nezasedenih. Nekaj jih boste dali v najem, nekaj pa jih boste prodali, zato potem vaš odgovor, da ni trajno nezasedenih stanovanj. Jih pač ne bomo prodali in dali v najem, ampak jih bomo dali mladim. Ali je tako težko razumeti, da si mladi resnično želijo rešiti svoj stanovanjski problem, da bi si lahko ustvarili družine. In jaz mislim, da si vsi skupaj želimo. Tudi to bi bilo dobro za Slovenijo, slovensko državo in slovenski narod. Pika na i pri vladnem odgovoru pa je to, da bi prenos stanovanj iz DUTB posegel v gospodarsko družbo. Jaz upam, spoštovana vlada in spoštovana ministrica, da veste, od kod je ta tako imenovani DUTB dobil denar za ta stanovanja. Od davkoplačevalcev, ko smo dajali v tisto smer, da smo lahko sanirali banke, da je DUTB zaživel, veliko denarja je bilo potrebno zaradi tega. Takrat ni nihče rekel, da je to poseganje v gospodarstvo, v gospodarske družbe in da je to problem. Zdaj, ko želijo nekateri, upam, da vsi skupaj, mi, želimo urediti, začeti urejati, daleč je še do ureditve, začeti urejati problem, je pa to kar naenkrat nedopustno poseganje v gospodarsko družbo. Pet milijard davkoplačevalskega denarja smo dali za sanacijo našega bančnega sistema. Bistveno manj bi ga s tem, da prazna stanovanja, ki stojijo na DUTB kar tako, damo možnost mladim, da jih dobijo, jih po neki normalni ceni odkupijo, karkoli; samo poiščimo rešitve. Ne nam vsak dan znova razlagati, da se nič ne da. Kot da iščete razloge, zakaj se stvari ne dajo urejati. Če bi včeraj prevzeli vlado, bi to še razumela, zdaj pa je že eno leto od tega, ko sedite na vladi. Spoštovana ministrica, vem, da tudi kateri minister pred vami tega problema ni rešil; ampak s tem, da vse odlagamo v prihodnost, problemov ne rešujemo. Pozivam vse kolegice in kolege, da v prvem branju ta zakon podpremo; ob zavedanju, da ga je v naslednjih branjih treba urediti. Tistim, ki nam gre za mlade, ga vsekakor bomo.
Besedo ima predstavnik predlagatelja gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, predsednik. 78. člen Ustave pravi, da država ustvarja možnosti, da si lahko državljani pridobijo primerno stanovanje. Država ne more ustvarjati možnosti s sprejemom resolucije ali z raznoraznimi deklaracijami, ampak s konkretnimi predlogi, kako bomo stanovanja dodelili, kot recimo v tem primeru mladim. Vsi ste omenjali Nacionalni program; strinjam se, da je pomemben, da je ta nekakšna, če temu rečemo, resolucija oziroma deklaracija pomembna, pa vendarle. Ne gre za nič zavezujočega. Včeraj smo imeli recimo na Odboru za obrambo debato ravno o tem. V resoluciji o razvoju Slovenske vojske do leta 2025 piše, da mora imeti leta 2018 [[…]], zasledujemo cilj, da bo imela leta 2018 Slovenija 8 tisoč vojakov stalne sestave slovenske vojske in 2 tisoč pogodbenih rezervistov. Danes smo na številki 7 tisoč stalne sestave in nekaj čez tisoč pogodbene rezerve. Če bomo v treh letih dosegli 2 tisoč dodatnih, tisoč v stalni sestavi in še okoli tisoč v pogodbeni rezervi, sem optimist. Ampak na tak način, kakor se sedaj kaže, ne bomo. In tudi to dokazuje, da v resolucijo lahko praktično vse zapišemo, bistveno je pa potem, ali mi tem resolucijam tudi sledimo s konkretno izvedbo. Rekli ste, da predlog ni dodelan. Ravno zaradi tega smo ga tudi dali v prvo obravnavo, da bi se ga dalo še z amandmaji popraviti. Zdaj pa jaz tu sprašujem ministrico in ostale, ki boste glasovali proti, ali bi vi podprli predlog, če bi recimo dal enostaven zakon, to tabelo, ki nam jo je dala vlada, kjer piše: nezasedena stanovanja – 434, dodeljena stanovanja (čakajo na vselitev) – 27, predvideno za prodajo v letu 2015 – 188, predvideno za dodelitev v najem – 219. Če bi recimo napisal zakon o reševanju stanovanjske problematike mladih, kjer bi pisalo, da se teh 219 stanovanj v lasti Stanovanjske komisije Vlade, Ministrstva za notranje zadeve, Ministrstva za obrambo in Ministrstva za pravosodje, ki so predvidena za dodelitev v najem, prenese na nek sklad oziroma da se ministrstvo angažira tako, da naredi razpis pod takimi pogoji za mlade pod 35 let za neprofitne najemnine; in da bi potem po petih letih lahko taka stanovanja tudi odkupili, pri čemer bi se jim vse do sedaj plačane najemnine štele v odkupno ceno. Ali bi bil to dovolj konkreten predlog? Če ja, mi bomo danes vaše razprave poslušali – mene veseli, v kakšni smeri gredo razprave, da so tudi številni predlogi, – bomo to zadevo dali skupaj in bomo do konca leta zadevo še enkrat vložili. Ker ne želimo, da bodo tisti mladi, ki danes čakajo na ta stanovanja, prej dosegli tako starost, da bodo člani stranke Desus, preden bomo sploh kaj naredili na tem področju. Osvetlili smo nekakšno stanje, ki je privedlo do tega, da bi bilo treba takšen zakon sprejeti, kljub temu da sem sam velik zagovornik prostega trga; pa so vendarle nekateri segmenti, kjer ni dobra absolutna deregulacija in je potrebno, da tudi država tukaj nastopa, Državni zbor kot nek korektiv v delovanju trga. Glede stanovanjske problematike oziroma stanovanj je že iz 78. člena Ustave razvidno, da v tem primeru pač tako je. V 90. letih prejšnjega stoletja se je trg najemnih stanovanj razvijal v smeri neprofitnih in tržnih najemnih stanovanj. Jazbinškov zakon je omogočil privatizacijo družbenih stanovanj, začel se je oblikovati trg, ki je temeljil na zakonitostih ponudbe in povpraševanja. Dogajanje v obdobju do 2009 je pokazalo, da zgolj trg ne more reševati problema stanovanjske oskrbe prebivalstva. Na začetku tega obdobja je bila ponudba tržnih stanovanj razmeroma skromna; med leti 2004 in 2007, ko so nepremičninska in gradbena podjetja množično gradila za trg, je poskočila. V zadnjih letih pa sta zaradi gospodarske krize gradnja in z njo stanovanjska ponudba novih stanovanj bistveno upadli. Ocene o številu neprodanih stanovanj v večstanovanjskih stavbah se razlikujejo okoli 5 tisoč po oceni Geodetske uprave ter do 9 tisoč 500 po podatkih Sursa. Mi, očitno še državne institucije, ne vemo, koliko sploh imamo teh stanovanj. Tudi na podlagi tega je težko zapisati to številko in bolj konkretizirati tudi v samem zakonu. Ker je v Ustavi zapisano, kot sem že dejal, da država ustvarja nekatere pogoje, trg pač ne more biti tukaj brez nekega korektiva. V primeru reševanja stanovanjskega problema mladih v EU veliko težavo predstavlja visok delež brezposelnih med njimi. Leta 2014 je bilo brezposelnih 5 milijonov mladih pod 25 letom starosti, kar predstavlja približno 22 % brezposelnih v Evropski uniji. Gospodarska kriza je mlade prizadela precej bolj kot starejše. Mislim, da se s tem lahko strinjamo. Žal pa v parlamentu pogosto slišimo, pogosto se pogovarjamo o starejših. Starejši imajo svoje predstavnike tudi v vseh strankah, tudi če stranka nima v svojem imenu, da je to Demokratična stranka upokojencev; pa mislim, da se vsi zavzemamo za to, da tudi starejšim ustvarjamo boljše pogoje za življenje. Mogoče so edino starejši tukaj v tej prednosti, da se tukaj kaže Desus kot njihova stranka, ker vedno lahko na nek način zagrozi z izhodom iz koalicije, če tega, tega in tega za starejše ne bomo naredili. V vseh 25, 24 letih samostojne Slovenije še ni bilo stranke, ki bi dejala – če zdaj tega ne bomo naredili za mlade, gremo pa mi iz koalicije. In je verjetno še tudi nekaj časa ne bo, ker tudi takšna izsiljevanja ne pripeljejo nikamor. Veliko se pogovarjamo o starejših. Ne, takrat ni noben problem. Vedno, ko pa nekdo odpre problematiko mladih oziroma začne naslavljati vprašanja na tem področju, pa nekako rečemo, da gre za piar. Če ne gre pri starejših za piar, ne vem, zakaj gre potem pri mladih; ker vemo, da bistveno več starejših ljudi hodi voliti kot pa mladih. Dostop do cenovno dostopnih stanovanj je ena od prednostnih nalog v Evropski uniji. V Poročilu o napredku strategije Evropa 2020 je poudarjeno, da so poceni in kakovostna stanovanja ključni dejavnik življenjskega standarda in blaginje; zlasti za najbolj ranljive ljudi, kot smo že ugotovili, da mladi to definitivno so. Dostopnost stanovanj je v državah EU zelo različna. Kljub soglasju, da je problem dostopnosti stanovanj po vsej Evropi velik, pa je sama definicija dostopnosti predmet nacionalne razlage. Najpogosteje se za problem pri cenovni dostopnosti stanovanja jemlje podatek, če gospodinjstva porabijo več kot 30 % svojega bruto dohodka za zagotavljanje ustreznega stanovanja oziroma bionskega prostora. Tukaj imamo podatke OECD glede lastništva stanovanj v Evropski uniji. Ti so pokazali na očitno povezavo med deležem zasebnih nepremičnin na trgu in deležem mlajših odraslih, ki živijo pri starših; kar je po eni strani zanimiv podatek, po drugi pa niti ne tako. V primeru 10-procentnega povečanja lastniških stanovanj se delež mladih, ki živijo pri starših, poveča za približno 4 %. Zlasti po hipotekarni krizi je potrebno oblikovanje raznolikega stanovanjskega fonda, kar bi omogočilo alternativo gospodinjstvom srednjega razreda z nizkimi dohodki, kamor se tudi uvršča precejšnje število oziroma kar večina mladih. In zaradi tega je položaj mladih glede na vse dostopne podatke zelo negotov, zato je tudi njihova možnost ureditve stanovanjskega problema zelo negotova. Lahko rečemo, da so postali skupina, pri katerih je treba upoštevati posebne potrebe in tudi prilagoditi javno politiko njihovim zmožnostim. Ko smo že prej govorili o nekaterih številkah, mi je takrat tudi Vlada posredovala, da ima Stanovanjska komisija Vlade, Ministrstvo za notranje zadeve, Ministrstvo za obrambo in Ministrstvo za pravosodje kar 2 tisoč 635 stanovanj; in od tega jih je 340 v brezplačni uporabi Stanovanjskega sklada. Ne vem, zakaj je tukaj predvideno za dodelitev v najem 219, kaj se bo v tem času do takrat, ko boste rekli – zdaj jih bomo pa še v letu 2016 toliko iz tega fonda oziroma iz tega nabora dali, da bodo predvideni za najem oziroma nekateri predvideni za prodajo; leta 2017 toliko, 2018 toliko oziroma dokler [[…]]; zdaj ne vem, ali bodo pošla ali ne. Druga zadeva so stanovanja v lasti slabe banke. Tukaj se moram strinjati z mojo predhodnico mag. Bratuškovo. Zanimivo je, ne vem, če ima tudi slaba banka podatek, koliko je teh stanovanj. Ne vem, ali ga imate vi, ali ga vlada sploh ima; ampak to so pač stanovanja, ki so bila prenesena na slabo banko in zdaj naj bi jih slaba banka prodajala. Potem pa slišimo, da slaba banka čaka na ugodno ceno za stanovanje. Le-ta naj bi se gibala nekje med 1050 do 1100 evrov na kvadratni meter. Tukaj se jaz čudim, da slaba banka nekako sledi logiki, da povpraševanje ustvarja ponudbo, ker v resnici je pač ravno obratno. Če bi mi ministrica in ostali lahko odgovorila na tisto vprašanje, ali bi bil konkreten predlog, če bi recimo, pa dajva šolski primer, 50 stanovanj, ki so zdaj nezasedena, nihče ne živi v njih, niso predvidena za dodelitev v najem, niso predvidena za prodajo, dali tej starostni skupini pod tem in tem pogojem. Ali bi bila za vas to konkretna rešitev? Strinjam se, da ta zakon ne bo rešil te zadeve v celoti. To se je nabiralo leta in leta, ko se ni ukrepalo. Z več takimi primeri, seveda tudi s sledenjem temu nacionalnemu programu na področju stanovanjske problematike, ki ga bomo še verjetno v prihodnjih tednih obravnavali v tem državnem zboru, pa bi se to stanje, ki smo ga kar precej časa zanemarjali, sploh v obdobju te krize, lahko bistveno izboljšalo.
Besedo ima gospod Ljubo Žnidar, pripravita naj se gospod Matjaž Nemec in gospa Vesna Vervega.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani kolegice in kolegi! Čisto na kratko se bom vrnil nazaj v preteklost. V preteklosti so bila različna časovna obdobja, ki so dajala možnost priti do stanovanja oziroma rešiti stanovanjski problem. Dokaj ugodno je bilo zgraditi hišo v tistem času, ko je bila zelo visoka inflacija. Dokaj ugodno je bilo možno kupiti stanovanje po tako imenovanem Jazbinškovem zakonu. Tudi delodajalci so v preteklosti imeli precejšnja števila svojih stanovanj za svoje zaposlene. Skratka, bilo je kar nekaj možnosti, ki so bile odprte, da se lahko reši stanovanjska problematika. In danes se vprašamo, kakšno možnost pa imajo danes tisti, ki še nimajo rešenega stanovanjskega problema. Lahko rečem, da nimajo prav nobene možnosti. Če pa pogledam na populacijo, starejši so res bili tisti, ki so v preteklosti imeli katero izmed možnosti, in so imeli možnost in so si lahko rešili stanovanjski problem. Če pa se vprašamo, kakšno možnost reševanja stanovanjskega problema pa imajo danes mladi – prav nobene možnosti nimajo, prav nobene. In zaradi tega smo v Slovenski demokratski stranki iskali možnost, da mladim na nek način pomagamo, kajti vemo, kakšna je danes možnost zaposlitve in kakšna je danes možnost poslovnega uspeha, predvsem pa še za mlade. Tukaj smo iskali možnost in to možnost vidimo s tem zakonom, ki jo je možno izvesti na dokaj hiter način. S strani predstavnikov Vlade smo slišali, da pripravljajo Resolucijo o nacionalnem stanovanjskem programu 2015–2025. Preden bo ta program sprejet in preden bo program prešel v zakonodajno področje ter preden bo zakonodajno področje prešlo v operativo ali izvedbo, po gradbeno, bo še minilo veliko časa, veliko let. Tisti, ki so danes mladi, takrat ne bodo več mladi. Takrat bomo pa že govorili o stanovanjski problematiki starejših, ne več o stanovanjski problematiki mladih. Strinjam se tudi z mojimi predhodniki, ki so ugotavljali, da zakon ni povsem popoln. Se strinjamo. Ne vem, če je bilo par zakonov, ki so bili čisto popolni, ko so prišli v Državni zbor. Danes je prvo branje, zakon je možno pravno in tudi sistemsko dodelati. Tudi, kar je bilo že danes omenjeno, možnost vključitve; čeprav mislim, da niti vlada niti ne vem katera institucija nima točnih podatkov, koliko je praznih stanovanj, ki so v lasti bank. Kdo je danes največji lastnik stanovanj v Sloveniji? Banke. Samo del tega je preneseno na DUTB, kjer je poznan podatek, koliko je teh praznih stanovanj. Tudi v lasti Republike Slovenije, ki ima v lasti 2 tisoč 635 stanovanj, je praznih 434. Jaz bi se nekako strinjal, da mora imeti država nekaj stanovanj v rezervi, ne pa 400 stanovanj; razumel bi nekje 20 %, to se pravi okoli 80, maksimalno 100 stanovanj; ne pa 430. To je zelo velika številka. Moj predlog je, da se ta zakon podpre. Danes je prvo branje, da se tu vnesejo še tisti elementi, ki danes povsem pravno ali formalno ne stojijo. In tudi v razmislek, kako dodati še ostali večinski del stanovanj, katerih lastnik je banka. Kajti tudi banke bodo slej kot prej morale končati s svojo špekulacijo in računati, da bodo jutri boljši časi, bomo prodali stanovanja po višji ceni. Kajti to vse se dogaja z denarjem vseh nas davkoplačevalcev. Predlagam, da ta zakon podprete. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Matjaž Nemec; pripravita naj se gospa Vesna Vervega in gospod Zvonko Lah.
Hvala, predsednik, najlepša hvala za besedo. Gospa ministrica, ekipa, kolegice in kolegi, lep popoldan vsem skupaj! Zadnja točka današnje seje se dotika mladih, pa ne zato, da bi temu bilo nalašč, ampak mislim, da prav zaradi tega, ker je to ena od najpomembnejših tem, vsaj tako vidimo mi, Socialni demokrati, ki smo tudi v sklopu programa, ki smo ga predstavili v okviru koalicijskega sporazuma, problematiko mladih uvrstili zelo visoko. Res je, tudi sam sem predstavnik tiste generacije, katere starši so imeli določene ugodnosti na tem področju, kot je moj predhodnik govoril. Govorimo o Jazbinškovem zakonu, govorimo o zelo visoki inflaciji, govorimo o tem, da je bilo bistveno lažje v nekem drugem družbeno organiziranem sistemu priti do tistih najbolj osnovnih bivanjskih potreb. Ja, tudi kriza je tista in nezmožnost reševanja te krize preteklih vlad – govorim od leta 2009 do danes – v reševanju te problematike. Ne sprejmem tistih, ki omenjajo, da je samo ena ali pa druga vlada kriva za stanje, ki je nastalo. Jaz bom temu pripisal predvsem okoliščine, na katere nismo mogli vplivati. Krive so tudi vse ostale vlade, liberalne, leve, desne, da imamo takšen položaj. Ampak so kazalci relativno ugodnejši, kot so bili v preteklih letih, ko govorimo predvsem o brezposelnosti, o gospodarski rasti. Namreč, pred nekaj leti smo imeli še 130 tisoč brezposelnih, danes lahko govorimo o 107 tisoč, v naslednjem letu mogoče celo manj kot 100 tisoč, če bi imeli en kanček sreče. Na drug način pa res dajemo vtis mladim, da jih na nek način marginaliziramo; podatek je izjemen, govorimo o 20 % mladih, ki so brezposelni. Ta zaposlenost je tudi temelj, da si lahko mladi gradimo neko prihodnost. Naj vam samo omenim, da danes mladi težko pridemo do stanovanja, če nam starši ne nudijo te pomoči ali pa če smo v tako dobrem socialnem položaju, da si to lahko privoščimo. Poznam precej mladih parov, visoko izobraženih, ko gredo do bank, ki jim le-te zavračajo kredite, da bi si lahko ustvarili prihodnost. Mi na Primorskem poznamo še eno drugo kategorijo, za katero mislim, da je prisotna kar povsod – tako imenovani prizidkarji. Mi smo generacija, ki skušamo ob nepremičninah staršev dograditi tudi neko nepremičnino, da si potem lahko gradimo svoje življenje. Kot sem že uvodoma dejal, Socialni demokrati uvrščamo zelo visoko in v okviru naših treh ministrstev in politike Poslanske skupine Socialnih demokratov dajemo veliko pozornost, zato ni zaman omeniti, da so iz naslova kmetijskega ministrstva za mlade prevzemnike prisotne velike spodbude, ko govorimo o spodbudah mladih. V okviru Ministrstva za delo naj omenim, da upamo, da bo v proračunu namenjenih več kot 30 milijonov evrov za aktivno politiko zaposlovanja. Naj omenim, da bo v prihodnjem letu, če bo proračun sprejet, 3 tisoč 218 več državnih štipendij. Hočem reči, da Socialni demokrati budno spremljamo in za nas je zelo pomembna 11. 9. vložena Resolucija o nacionalnem stanovanjskem programu, ki bo na nek način zavzemal to, o čem govorimo danes, in še več. Mislim, da tega še nihče ni omenil, to je temeljni dokument, o katerem bomo lahko v naslednjih mesecih razpravljali prav o tem, kar predlagatelj predlaga; ampak mislim, da v še bolj konsistentni obliki, s pomočjo ministrstva, s pomočjo vlade in seveda s pomočjo tudi današnjega predlagatelja in vseh poslanskih skupin. Zelo zanimiv podatek, ko sem danes pregledoval dokumentacijo, da je Slovenija v samem vrhu, kar se tiče lastniških stanovanj, to je unikum v Evropi. Zakaj vam to govorim? Ker je očitno to pomemben element, ki ga moramo upoštevati pri reševanju te problematike. Naj omenim, da je priporočila o načinu reševanja te problematike na vlado naslovila tudi varuhinja človekovih pravic. Tisto, kar je za Socialne demokrate zelo pomembno in k čemur bomo težili, da bo v novi resoluciji in kasneje v nacionalnem programu, je, da bomo prišli do neprofitnega najema. Na nek način bodo mladi lahko – upam, da tudi takrat z boljšimi gospodarskimi kazalci – na tak način najlažje prišli do nekega bivanja in kasneje še mogoče do odkupa nepremičnine. Če povzamem na kratko, nobena vlada ni v preteklih letih rešila tega problema. Danes, v teh mesecih imamo mogoče prvič pogoje, ki smo si jih ustvarili sami, ali pa tudi okoliščine so take, da se bomo lahko v naslednjih mesecih pogovarjali prav o tem, kar predlagatelj danes predlaga; s tem da bo zadeva bolj sistematična in vsem dostopna. Toliko z moje strani. Kar se pa tiče predloga današnje razprave, pa ga žal ne bom podprl, ker bom podprl tisto, kar bo Vlada predlagala v naslednjih mesecih. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Vesna Vervega. Pripravita naj se gospod Zvonko Lah in gospod Jernej Vrtovec.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane predstavnice vlade, kolegice in kolegi! Stališče naše poslanske skupine in utemeljitev razlogov, zaradi katerih ne moremo podpreti predloga tega zakona, smo že slišali; pa bom vseeno izpostavila enega, ki ga poudarja tudi Vlada. Izvršitev prenosa stanovanj iz fonda stanovanj v lasti izvršilne veje oblasti in Družbe za upravljanje terjatev bank na posebni fond Stanovanjskega sklada je težko izvedljiva tudi zaradi neopredeljenega pojma nezasedeno stanovanje. Glede na podano obrazložitev zajemajo nezasedena stanovanja tudi tista stanovanja, ki so bila že dodeljena, pa jih upravičenci niso prevzeli; in tista stanovanja, ki so v fazi prodaje. V osnovi so tovrstna službena stanovanja vlade in ministrstev namenjena reševanju stanovanjskih potreb javnih uslužbencev in funkcionarjev v državni upravi v skladu s kadrovsko politiko Vlade Republike Slovenije. Ta stanovanja zajema četrti odstavek 19. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o državni upravi, ki ga je sprejel Državni zbor na seji 5. decembra 2014 in ki pravi, da se v obdobju do 1. januarja 2017 izvede prehod na centralizirano ravnanje z nepremičnim premoženjem države. Ne trdimo, da o rešitvah, ki jih ponuja ta zakon, ne bomo več govorili tukaj. Vsekakor pa je res tudi to, kar pravi predlagatelj, da je v 78. členu Ustave zapisano, da država ustvarja možnosti, da državljani lahko pridobijo primerno stanovanje, zato mora v primeru anomalij na trgu z nepremičninami ustrezno intervenirati z namenom odpravljanja teh anomalij ter zagotoviti ustrezne rešitve za ranljive skupine. Seveda soglašam z razlogi za pripravo zakona, kot jih navajajo predlagatelji – gospodarska kriza je mlade prizadela bolj kot ostale. Visok delež mladih je brezposelnih, negotovost položaja mladih predvsem v reševanju stanovanjskega vprašanja, pomanjkljiv sistem stanovanjskega varčevanja in kreditiranja. K vsem tem problemom naj bi na celovit način pristopila prav Resolucija o nacionalnem stanovanjskem programu 2015–2020, ki jo bomo, kot smo slišali, kmalu obravnavali v Državnem zboru. Le-ta je bila v februarju v javni in medresorski obravnavi, torej že kar nekaj časa. Ob tej priložnosti bi rada omenila nekaj mnenj, ki jih je podal mladinski nacionalni svet, ki v osnovi pozdravlja namero o sprejemu tega programa in izraža zadovoljstvo s postavitvijo mladih kot prioritetne ciljne skupine ukrepov z namero povečanja fonda najemniških stanovanj, predvsem trajno najemniških, z namero prednostnega spodbujanja najema pred nakupom in prenove pred gradnjo, z uvedbo javne službe za najemniško upravljanje in kot smo že večkrat slišali, da bi bilo dobro in pametno, omembo možnosti prenosa terjatev DUTB v fond Stanovanjskega sklada Republike Slovenije. Seveda pa je tudi kritičen do tega programa. Upam, da je Vlada oziroma resorno ministrstvo upoštevalo tudi njihove predloge, za katere menim, da so nekako upravičeni predvsem v tem, ko pravijo, da bi bilo treba določiti jasna izhodiščna načela programa, da je zelo tvegana ukinitev neprofitnih najemnin in prehod na stanovanjski dodatek ter da je absolutno potrebno večje upoštevanje demografskih trendov. Dobro bi bilo določiti kazalnike uspešnosti izvajanja Nacionalnega stanovanjskega programa. Upam, da bomo o tem kmalu imeli možnost spregovoriti tudi tukaj. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Zvonko Lah; pripravita naj se gospod Jernej Vrtovec in gospa Marinka Levičar.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Ta zakon, ki smo ga mi predlagali, res ne rešuje v celoti te problematike ali ne nakazuje, kako bi pri nas najbolje oziroma celovito reševali problematiko stanovanj mladih. Vendar se dotika samo tistega dela, kjer so stanovanja v državni lasti, pa so prosta in državi povzročajo samo stroške, mladi pa so brez stanovanj; nudi neko rešitev. Slišimo, da imamo v Sloveniji kar 170 tisoč in še nekaj prostih stanovanjskih enot. Prihajam iz občine, ki ima 900 gospodinjstev in približno 230 stanovanjskih enot nezasedenih ali pa samo občasno zasedenih. Približno odstotek je tudi na nivoju države, če primerjamo skupno število stanovanj in podatek glede na zasedenost. To, kar je že prej kolega rekel, pred 40 leti je bilo veliko bolj enostavno zgraditi stanovanjsko hišo, enostanovanjsko ali dvostanovanjsko, z enim gospodinjstvom. Veliko je takšnih hiš v Ljubljani, ki imajo poleg stanovanja še nekje nek vikend oziroma zidanico, zgrajeno pred 30 leti, ker je takrat inflacija omogočala poceni gradnjo. Ampak zdaj so ti ljudje stari med 70 in 80 let. Mogoče je od kakšnega v gospodinjstvu ostal samo še en član s pokojnino od 400 do 500 evrov; in kako naj zdaj vse to vzdržuje. In prav zaradi tega je nastalo toliko praznih stanovanj. Seveda bi bilo najbolje, kot je bilo rečeno, da država zgradi nova neprofitna najemna stanovanja in jih da v najem mladim z neprofitno najemnino. To je isto, kot da imaš dva še tehnično brezhibna stara avtomobila, pa bi rad imel novega, ki ti ga nekdo kupi; in z najemnino plačaš samo stroške, ne pa amortizacije. To je najbolj fino. Kot je kolegica prej povedala, od kod nam pa denar?! Zakaj ne bi ta stanovanjski fond porabili, ker smo verjetno unikum v Evropi. Res pa je, da imamo tudi okrog 900 tisoč objektov, zgrajenih v neskladju s predpisi, in nekaj 10 tisoč objektov, zgrajenih na črno. Pa tega ne rešujemo. Na podeželju se pojavljajo situacije, ko študentje iščejo zidanice. Na nekem območju v Sloveniji se dogaja, da kmetje povečujejo vinograde na način, da kupijo vinograd in potem zidanico zelo poceni prodajo. Notri se naseli mlada družina v na črno zgrajen objekt brez komunalne opreme. Ker te zidanice imajo hišne številke, upravna enota dodeli stalno bivališče in s tem legalizira. Še vedno je pa to boljše kot pa tista skupina, ki ima pri nas na Dolenjskem zgrajene objekte na tuji zemlji in ima dvojno volilno pravico na lokalnem nivoju. Ne znamo rešiti tudi enega problema, če ne znamo rešiti tistega problema, ko imajo na tuji zemlji zgrajene stanovanjske objekte; in je dobil lastnik zemljišča ob primeru izračuna davka na nepremičnine izračun za plačilo davek na nepremičnine. Imamo velik problem tudi na tem področju. Če bi znali legalizirati te objekte, da bi lastniki za nek sorazmeren znesek lahko legalizirali in pridobili gradbeno dovoljenje, občina komunalni prispevek, s katerim bi lahko zgradila komunalno infrastrukturo, bi ti objekti lahko služili za stanovanje ter recimo v turistično dejavnost. Sedaj pa se dogaja, da potrebujejo ti objekti za oddajo za turizem v zidanicah uporabno dovoljenje, pa so nelegalno zgrajeni, nimajo niti gradbenega dovoljenja. Imamo zelo kompliciran sistem, kako to legalizirati oziroma kako s prostorskimi akti rešiti to situacijo. Upam, da bo nova zakonodaja ponudila tudi rešitev tovrstne problematike. Na terenu se dogaja, da je najlažje tak prazen objekt na črno podreti, zakopati v zemljo vsaj z 30-tonskim bagrom. To izvajalci naredijo za manj kot tisoč evrov; legalizacije pa stanejo, pravijo, okrog 4 tisoč evrov, tam, kjer je možno. Objekta pa pač lastnik več ne potrebuje oziroma ga ne more vzdrževati. Tukaj delamo veliko škodo. Mislim, da bi morali reševati to stanovanjsko problematiko drugače, da bi morali tudi mladi [[…]], nekateri že drugače razmišljajo. Večina mladih nima službe za nedoločen čas in ne more pridobiti kredita za nakup stanovanja ali parcele, da bi začeli graditi. Veliko je mladih, ki so registrirali s. p., imajo prihodke, nimajo pa s tem stalnih prihodkov. Imajo možnost obročnega odplačevanja, ker prihodke imajo, nimajo pa stalnih, da bi lahko na banki dobili dolgoročni kredit za nakup stanovanja ali drugega stanovanjskega objekta. Prepričan sem, da je tudi v Ljubljani ogromno takih stanovanj v dvo- ali tristanovanjskih hišah, kjer je samo en stanovalec, ki z muko vzdržuje, plačuje ogrevanje; pa bi se na nek način dalo tudi to urediti. Seveda smo na nek način tudi mlade razvadili, da pač želijo imeti nek komfort že v startu, pa mnogim tudi starši pomagajo in plačujejo; vendar se ta situacija iz dneva v dan poslabšuje. Morali bi gledati realno na to situacijo in reševati z zdravo kmečko pametjo, ne pa da tiščimo z neko politiko naprej, ki je stara nekaj deset let, in ne vidimo teh sprememb in ne iščemo rešitev na bolj enostaven način. Mislim, da je ta naš zakon dober poizkus, da se delno to reši. Imamo ga v prvi obravnavi, da se ga dograditi, in če ne drugega, določiti neko usmeritev za spremembo druge zakonodaje, da se reši ta stanovanjska problematika. Imamo težno preseljevanje iz centrov mest na periferijo, na obrobje ali na podeželje; v mestih pa ostajajo prazna stanovanja, predvsem starejša. Mislim, da bi tudi z davčno zakonodajo lahko pripomogli k temu, da bi obdavčili prazna stanovanja, saj v nekaterih evropskih državah obdavčujejo tudi samsko življenje. In s tem bi lastnika, čeprav ne z nekim visokim davkom, prisilili na nek način v drugačno razmišljanje. Mladi pa bi s tem tudi dobili verjetno cenejše najemnine, malo nižje najemnine in lahko šli v kakšno obnovo. Mislim, da tisti časi mimo, ko sta dva mlada lahko vzela kredit na 20 let, zgradila hišo in je bil ta kredit iz leta v leto manjši, odplačevanje cenejše. Včasih si se zaposlil pri 18 letih in si imel neko sigurnost, da boš dočakal penzijo, brez da bi bilo treba iskati še kakšno zaposlitev. Sedaj takih zaposlitev praktično ni, razen v kakšni javni upravi. V gospodarstvu pa tega več ni. Mogoče je treba mladim omogočiti tudi drugačen način, da bi z najemom tudi odplačevali stanovanje. Če sta dva mlada, ki imata dobro plačo, sta kreditno sposobna in ne bi šla v gradnjo, bi si lahko z nekim najemom in hkrati odkupom to lahko dolgoročno odplačevala. Namesto da razmišljata o zidakih in zidarjih, naj bolj delata na svoji karieri oziroma bolj v podjetju in s tem bistveno več pripomoreta tudi tej družbi. Skratka, to je naš poizkus, za razmislek. Prav je, da bi ta zakon potrdili, ga dogradili. Kot pa je predhodnica rekla, se bomo še o tem pogovarjali in se lahko čez leto, ko se tudi situacija malo spremeni, to še dopolni, saj ni nič zabetoniranega; in se najde še boljše rešitve in da mladim neko upanje, da bodo prišli do svojega lastnega stanovanja ali neko bolj sigurno rešitev svoje stanovanjske problematike. Prej sem videl, da se je ministrica nasmejala glede prostorske zakonodaje. Tudi to je problem, ki bi lahko tukaj marsikaj pripomogel pri tej situaciji. Sicer pa je pri nas zdaj tako, da če se nekdo vseli, ga zelo težko dobiš ven. Upam, da se mladi ne bodo prisiljeni posluževati tudi takih postopkov. Jaz sem ta zakon podprl, sem slišal, da ga bo tudi nekaj opozicijskih kolegov drugih strank. Dal pa bi v razmislek tudi največji pozicijski stranki, da začne malo drugače ali pa malo hitrejše razmišljati o tej problematiki. Hvala.
Besedo ima gospod Jernej Vrtovec; pripravita naj se gospa Marinka Levičar in gospod Bojan Podkrajšek.
Spoštovani kolegice in kolegi! Jaz sem se približno ukvarjal deset let z mladinsko politiko. Od leta 2005 naprej se vedno pogovarjamo, kako rešiti stanovanjski problem mladih, češ da mladi ne morejo dobiti stanovanja; in temu je res tako. Ampak napake, da je temu tako, so se dogajale že mnogo nazaj in danes smo pred enim dejstvom. Ne samo to, da mladi nimajo stanovanj, ampak se soočamo tudi s problematično demografsko sliko, ki je nedvomno s tem povezana. In če starši danes mladim ne priskočijo na pomoč s poroštvom za kredit, če se mladi odločijo, da bodo šli v nakup stanovanja, oziroma da so si v svoji mladosti, ko so si starši sami ustvarjali družine, zgradili velike hiše, da imajo lahko na podstrešju svojo družino in igrajo na takšen način medgeneracijsko sodelovanje, druge opcije dejansko nimajo. Druge variante ni. Starši so danes tisti, ki hočejo ali nočejo svojim otrokom pomagajo, da si lahko ustvarijo družine. Današnji mladostniki so nekako odvisni od staršev, ampak poudarjam, jaz sem imel to možnost, da sem si lahko pri ženinih starših uredil družino. Nekateri te možnosti nimajo. Niti nimajo možnosti, da bi lahko najeli dolgoročne kredite in jih odplačevali. Pomembno je zavedanje, da danes ne govorimo le o stanovanjski problematiki mladih v smislu, da mladi pač ne morejo priti do svojega stanovanja. S tem je povezano tudi to, da se podaljšuje obdobje ustvarjanja družin in s tem tudi negativni kazalci v nataliteti in demografiji. Poudarjam, s tem je povezana tudi naša pokojninska blagajna, zdravstvena blagajna. Zaradi tega govorimo tudi o čim prejšnjem prihodu mladih na trg dela. V koaliciji ste navedli razlog za zavrnitev tega predloga zakona, češ da ni celosten, rešuje se samo za mlade. Vaša Resolucija naj bi bila uspešnejša. Mladi so problem, ne starejši, glede stanovanj. Mladi so problem, kajti dejansko imajo otežen prihod, da bi lahko dobili stanovanje. In ta predlog, ki je je res gasilen predlog, ad hoc; ampak je dober. Sicer pa mi povejte, ali boste v letošnjem in naslednjem letu vsa stanovanja, ki so v lasti države, ki so navedena, preko 200 jih je, dali v najem?! In če jih ne boste, naj tisti, ki obljublja ta najem, ta najem oziroma vzdrževanje, plača iz lastnega žepa. Drugače pa dajte to mladim družinam, dajte to mladim, da si bodo lahko v teh stanovanjih uredili družine. Kaj bo državi prazno stanovanje, plesnivo stanovanje, zakaj? Pozimi neogrevano. Gospa ministrica, če mislite še naprej držati ta stanovanja v lasti, ne da bi jih dali v najem, potem pridite tudi pred mikrofone in povejte, koliko stane strošek tega vzdrževanja, javno. Lahko bi mladi ta strošek pokrili, da ne bi bilo treba državi tega stroška plačevati. Predlog je torej dober, v Novi Sloveniji ga bomo podprli, kajti res je nelogično, da vztrajamo in trmarimo samo pri tem, da nečesa ne bomo podprli, kar je iz druge politične opcije; in se zagovarjamo na sistemsko. Tukaj naj dodam tole, da je pripravljena Resolucija. Saj o Resoluciji bomo razpravljali v naslednjih branjih, ampak kje so šele zakoni. Zakoni bodo naslednje leto ali pa še dlje; stanovanja pa so prazna danes in od države je neodgovorno, da ne gredo v najem. Najlepša hvala.
Besedo ima gospa Marinka Levičar, pripravita naj se gospod Bojan Podkrajšek in gospa Marija Bačič.
Hvala, predsednik, za besedo; še enkrat lep pozdrav vsem! Meni se zdi današnja razprava o stanovanjski problematiki in tudi o vzrokih, zaradi katerih je stanovanjska problematika mladih tako pereča, pravilna. Prav se mi zdi, da o tem temeljito razpravljamo in da bomo morda le našli pravilne, prave, tiste resnične vzroke za njihovo odpravo. Ti so prav gotovo v tem, da mladi niso zaposleni oziroma so zaposleni za prekarno delo, delajo za najnižje možne plače oziroma za zelo nizke dohodke. Jasno, da si potem ne morejo zagotoviti niti najemnega stanovanja. Res je tudi, da je teh najemnih stanovanj premalo, vendar tudi če bi jih bilo dovolj, dvomim, da bi večina mladih lahko rešila svoj stanovanjski problem z najemom najemniškega stanovanja; saj se moramo zavedati, da je strošek za najem stanovanja poleg najemnine gotovo 400 evrov na mesec. In katera mlada družina, če imata oba partnerja dohodek po 600 evrov, si lahko privošči 400 evrov najemnine? Se res vprašam in ne znam povedati odgovora na to. Moj odgovor je edino v tem, da moramo res zagotoviti, da se bodo mladi čim prej zaposlili in da bodo dobili svojemu delu primerno plačo. To je naša najbolj odgovorna naloga in naloga, ki se jo moramo res lotiti z vsem žarom. Ob tem bi rada spomnila tudi na to, da je problematika reševanja stanovanjskih problemov mladih kompleksna problematika, da jo je treba reševati v sklopu celovite stanovanjske problematike te države, prebivalcev teh držav. Ob tem bi rada znova poudarila to, kar ste v razpravi že rekli, da je Slovenija unikum v lastništvu, v številu ljudi, ki imajo lastniška stanovanja in hiše. To je res in hvala bogu, da je na nek način to res, kajti ta stanovanja in hiše so v glavnem v lasti starejših ljudi. In če ti starejši ljudje ne bi imeli svojih lastniških stanovanj, jaz ne vem, kje bi bili danes mladi. Medgeneracijska solidarnost mladih in starih je res velika in samo to rešuje mlade ljudi. Res pa je, da je tudi ta situacija za stare ljudi neugodna. Dostikrat jim to lastništvo velikih stanovanj in hiš pomeni samo breme, finančno breme, zaradi tega ne morejo dostopati do socialnih pomoči, čeprav so njihove pokojnine nizke; istočasno pa teh stanovanj oziroma hiš ne upajo prepisati na mlade, na svoje potomce, ker imajo s tem tudi slabe izkušnje. Lahko mi verjamete, na svojem nekdanjem delovnem mestu sem imela veliko izkušenj s tem. Klicali so me starejši ljudje in velikokrat povedali svoje stiske zaradi tega, ker so stanovanja prepisali svojim potomcem ali nekim sorodnikom; kako so bili zaradi tega izigrani in noben jim ni mogel pomagati. Starejši imajo na voljo tudi stanovanja iz Nepremičninskega sklada pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Samo zavedati se moramo, da so ta stanovanja spet na voljo samo starejšim ljudem, ki imajo dovolj veliko pokojnino. V njihovih pravilih je cenzus, da tisti z nižjimi pokojninami do teh najemniških stanovanj sploh ne morejo priti. Tudi če bi starejši ta stanovanja prepisali na mlajše, problem za njih ostaja. Strinjam se, da se ta problematika, stanovanjska problematika celotne slovenske populacije reši z nacionalnim programom stanovanjske problematike, ki bo kmalu v obravnavi tudi v parlamentu; in potem z ustrezno zakonodajo. Hvala.
Besedo ima predstavnik predlagatelja gospod Žan Mahnič.
Hvala, predsednik. V določenem delu se strinjam s tem, kar je gospa Marinka Levičar povedala; sploh tam, ko je govorila o problemu nezaposlenosti mladih in ko je govorila o ostalih problemih, ki jih ta problem potegne za sabo. Če se boste spomnili, smo tudi na tem področju v Slovenski demokratski stranki v preteklih mesecih že predlagali nekatere rešitve, nekatere ukrepe, ki bi pripomogli k nižanju brezposelnosti mladih. Eden od takih primerov je recimo uvedba dualnega šolskega sistema, ki bi izobraževanje bolj povezala s trgom. Na podlagi rezultatov, ki jih vidimo v Nemčiji, Avstriji in Švici, tudi na ta način veliko mladih lažje dobi zaposlitev. In drug konkreten predlog, ki smo ga tudi predlagali, pa še kar visi v zraku oziroma ne vemo, kdaj bo – baje naj bi bil enkrat junija naslednje leto 2016 – je odprava volonterskih pripravništev. Žal nič od tega ni bilo sprejeto, kot sem že dejal, smo se odločili ravno zaradi teh številk, ki smo jih videli v primeru teh nezasedenih stanovanj. Povsod je praktično enak problem. Ko v Slovenski demokratski stranki predložimo nek zakon, reče Vlada, da ni sistemski, so pomanjkljivosti, zavedamo se te problematike, definitivno bomo odprli ta vprašanja. Ko pa se začnemo pogovarjati, konkretno dualni šolski sistem, rok za uvedbo – 2020. Temo pripravništva smo odprli lansko leto, sedaj je rok za uvedbo junij 2016. Pa so tukaj določeni poslanci rekli – nehajte toliko potencirati to pripravništvo, naslednje leto poleti bo to urejeno. Poletje naslednje leto – letošnje je bilo mišljeno – je mimo; smo tam, kjer smo. Veliko ur je šlo za to, veliko smo se o tem pogovarjali. Zdajle realizacije pa ni. Mi lahko predlagamo, ampak za realizacijo so potem zadolženi na ministrstvu. Jaz ne rečem, da je konkretno v tej zadevi problem pri trenutni ministrici, saj je imela poplave, je imela druge stvari, s katerimi se je ukvarjala. So poslali sedaj to Resolucijo, poglejte si roke v tej Resoluciji – redkokateri rok pred letom 2018. Izgradnja bivanjskih prostorov za invalidne osebe – 2020. V proračunu, ki ga bomo dobili [[…]], jaz ne vem, ali ste že v proračunu predvideli sredstva, o katerih govorite, da boste ne vem kaj vse gradili v tej stanovanjski resoluciji. In še enkrat, mi lahko sprejemamo resolucijo na resolucijo. Ampak resoluciji mora slediti izvedba v obliki zakonov, v obliki konkretnih predlogov, tu celo v obliki gradnje stanovanj, zgradb. Če je že zakon težko spisati, vemo, kako je z gradnjo, o tem bi več lahko moj kolega Žnidar povedal, ki je gradbenik. Pogosto se zgodi, da tisti, ki so iz take branže, hitreje spravijo neko zadevo skozi kot pa cela armada zaposlenih na ministrstvih. Recimo Ministrstvo za delo, 300 zaposlenih, pripravništva čakamo in jih bomo še čakali; pa lahko zaradi mene sprejmemo resolucijo, pa smo že analize delali. Ampak izvedbe pa ne bo. Sem že prej omenil, pa še enkrat bom omenil, kako je z resolucijami. Z resolucijo, ki jo imamo v veljavi, bi morali imeti leta 2018 10 tisoč vojakov. Trenutno jih imamo pa 8 tisoč; 7 tisoč stalne sestave, tisoč rezerve. Ne bo tega, ker resolucija ni zavezujoča. Se reče, da se jo lahko spremeni, posledic pa ni, kot pa so recimo takrat, če se sprejme konkreten zakon. In še vedno nisem dobil odgovora, ali bi v primeru, da bi v zakon zapisali, od teh 219 stanovanj, ki so tukaj napisani kot predvideni za dodelitev v najem [[…]]; pa tudi ne vem, v kakšnem stanju so zdaj ta stanovanja, tudi to bo strošek, ministrstvo oziroma država mora skrbeti za ta stanovanja, jih bo treba obnavljati. Koliko jih je tukaj primernih, ali imate ta podatek, ali ga nimate? Ali je konkreten predlog, da rečemo, da od recimo teh 219 naj ministrstvo poskrbi, da bi v roku treh, štirih mesecev za začetek 50 tistih, ki so ustrezno opremljena, dali v neprofitni najem mladim. Tudi ne razumem te Resolucije, ko piše, kaj vse bomo gradili. Mi imamo na tisoče praznih stanovanj, na tisoče stanovanj, ki jih ima državna banka. Pa zakaj teh stanovanj ne uporabite? Stojijo na slabi banki, prodaja se jih ne, ker se čaka, da bo cena zrastla, cene padajo, s tem umetnim ustvarjanjem povpraševanja ponudnikov ne bo. In stanovanja bodo še vedno tam – propadala, prazna, v Celovških dvorih in kaj jaz vem kje vse drugje. Nismo govorili o teh zadevah, ni govora. Tudi o tej resoluciji ne. Zaradi tega številni ukrepi so že bili, številni ukrepi bodo še sledili in tudi na podlagi te razprave danes tukaj bomo mi pripravili zakon. Če želite, bolj konkreten; ampak treba se bo dogovoriti, kaj je za vas konkretno in kaj ni. Ko zdaj preberem mnenje Vlade o tem zakonu, ki smo ga predlagali, so napisali: pojem nezasedeno stanovanje namreč ni opredeljeno. Kakšen strokovnjak moraš biti, da ti je znana beseda, kaj pomeni nezasedeno? Verjetno ni nezasedeno stanovanje, če grem recimo k nekomu domov, kjer že nekdo živi, kjer je prijavljen, kjer ima naslov. Jaz ne vem, kako je treba tukaj še opredeliti besedo nezasedeno., Namesto da bi uredili zadevo v 15 členih, pa spet dobimo zakon s 100 členi samih razlag in samih mahinacij notri, da se vsak izgubi, ko tisto bere. In taka je pač naša zakonodaja. Nezasedeno je zame stanovanje, ki je prazno, v katerem nihče ne živi, v katerem ni nihče prijavljen in ki ni trenutno v postopku za dodelitev v najem oziroma da se ga je že dalo v najem, pa se čaka na vselitev. To je nezasedeno stanovanje. Pa saj ljudje vedo, kaj pomeni nezasedeno; ne pa da bomo notri razlagali vsako besedo, kaj pomeni. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek, pripravita naj se gospa Marija Bačič in dr. Franc Trček.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, hvala za dano besedo. Cenjena ministrica, kolegice in kolegi! Ko se pogovarjamo o stanovanjski problematiki mladih, se mi zdi, da bi morala biti bolj polna dvorana in da bi morali biti bolj konkretni. Več kot eno leto sem v državni politiki, ko se vsak dan vozim domov, včasih razmišljam, kaj smo čez dan počeli. Zdi se mi, da vedno nismo najboljši. Če primerjam, ker sem bil nekaj let v gospodarstvu, da je naš učinek premajhen. In včeraj sem razmišljal, koliko sto ustnih vprašanj je bilo postavljenih v tem mandatu ministrom. Večinoma sem ta vprašanja poslušal in moram povedati, da so bila vsa vprašanja, ali so bila iz opozicije ali s strani koalicije, na mestu. Vprašanja so prihajala širom Slovenije iz različnih področij. In komaj včeraj smo našli eno vprašanje vsi skupaj, pa še tisto vprašanje je šlo zelo na tesno, da bomo o njem opravili razpravo v Državnem zboru. Ko sem sedaj omenjal spoštovane poslanke in poslance iz različnih koncev Slovenije, iz različnih poklicev, se mi zdi, da ko pride ena tema na te mize, prej že na odbore – jaz sem prepričan, da imamo vsi dobre strokovne sodelavce v poslanskih skupinah, da so bili nekateri strokovni sodelavci celo takrat, ko je katera od naših strank bila v vladi, tako da sploh ne dvomim, da svojega dela ne znajo opraviti – ko pa pride zakon na mizo, pa nekako ne najdemo več skupnega jezika. Seveda nikoli ne bo nobenega takšnega zakona, predvsem ko je v prvi obravnavi, da se ta zakon ne da popravljati. Naj se dotaknem mladih; mi smo v tem mandatu, v dobrem letu velikokrat že govorili o mladih. Velikokrat smo imeli tudi zakone, ki bi izboljšali za mlade, pa nismo našli skupnega jezika. V mojih besedah ne želim nikogar obtoževati, da ni sodeloval, ampak govorim na splošno. Ko govorimo o problematiki stanovanjskega zakona in težav stanovanj pri mladih, se mi zdi, da smo na tem področju premalo odgovorni, ker vsi skupaj vidimo težave. Ne želim zdaj, po domače rečeno, šimfati ministrstva. Vemo, da ni samo to področje stvar tega ministrstva, ampak tudi mnogo drugih področij, ampak ne morem doumeti, da tukaj ne najdemo vsaj približnega skupnega jezika, da bi se lahko ta predlog, ki je v prvi obravnavi šel tako daleč, dalo dodelati. Vsi skupaj smo že danes ugotavljali, predvsem to kažejo številke, da imamo v Republiki Sloveniji veliko praznih stanovanj na takšni ali drugačni lokaciji, od takšnih ali drugačnih lastnikov. Dejstvo je, da moramo za ta stanovanja, da jih sploh vzdržujemo, dati veliko denarja. Na drugi strani imamo v Sloveniji prav gotovo veliko stanovanj, ki so nastanjena s starejšimi državljani, ki pa ta stanovanja težko vzdržujejo. Zato se mi zdi, da je to področje, ki danes obravnavamo, zelo pomembno, predvsem pa je pomembno za naše mlade. Ko govorimo o mladih, opazujem večkrat študente, kaj vse morajo početi poleg svojega študija, da se lahko šolajo. Mislim, da moramo biti ponosni na takšne državljane, ki se zavedajo svojih obveznosti; na drugi strani se pa tudi zavedajo, da njihovi starši niso vedno finančno sposobni, da jih lahko finančno šolajo, in se tega zavedajo ter poleg študija opravljajo tudi delo. Večkrat sem že omenil ta pomemben stanovanjski segment in mislim, da bi tu morali najti skupni jezik, še enkrat ponavljam, ne glede od kod ta predlog prihaja – iz opozicije ali koalicije. Če se vrnem malo na moj začetek, večkrat sem prepričan, če bi mi kakšne izdelke delali za gospodarstvo, bi vedno vse posle izgubili. Predvsem bi izgubili takrat, ko bi nam postavili roke. Naši roki so v letih, desetletju. Zadaj pa vidimo težave, ki se stopnjujejo, in težave, ki ostajajo za nami. Ne bo veliko več našega časa, ko se izteče mandat, čas hitro teče, roki so dolgi, nekateri bomo zapustili to dvorano; problemi pa ostajajo. Zato pozivam in tudi sam bom z veseljem ta predlog podprl. Prepričan sem, da ni najboljši, da se ga da nadgraditi, da se ga da nadgraditi v takšnem smislu, da bo šel v pozitivno smer stanovanjske problematike v Sloveniji; predvsem pa problematike mladih, da jim bo lažje v njihovi mladosti. Hvala.
Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravita naj se dr. Franc Trček in gospod Jani Möderndorfer.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljena ministrica z ekipo! Kot vsi ugotavljamo, je pred nami izredno pereča problematika reševanja stanovanjske problematike mladih. Tukaj lahko govorimo kar o treh razlogih, zakaj je ta problematika tako pereča. Prvič, nezaposljivost mladih; drugič, zaposljivost za določen čas in krediti, za katere vemo, da jih mladi izredno težko dobijo oziroma jih pozneje tudi težko plačajo. Nekaj mladih si sicer uredi stanovanje pri starših, nekateri tudi pri starih starših; vendar vsi vemo, ki že imamo družine in smo starejši, da to ni to in da si vsak mlad zasluži, da se osamosvoji in ima stanovanje zase. Saj velikokrat radi rečemo, da stari in mladi ne gredo skupaj. Če imajo starši hišo, že še gre, če pa imajo dvosobno stanovanje, je težko, če pride v tisto stanovanje mlada družina in morajo skupaj zaživeti. Mi vsi vemo in je bilo tukaj že povedano, da pride do nesoglasij in nezadovoljstva. Zato sem prepričana, da je bil ta predlog, ki je pred nami, dobronameren; vendar žal ta zakon ni najboljša rešitev in je tudi težko izvedljiv. V predlogu zakona piše, da bodo na Sklad prenesena vsa popolnoma nezasedena stanovanja. Omenjenih trajno nezasedenih službenih stanovanj iz fonda Stanovanjske komisije Vlade Republike Slovenije sploh ni. So le stanovanja, ki se bodo oddala v najem oziroma so v postopku najema, prodaje ali pa so potrebna prenove. Mislim, da velja zaupati ministrici, ki nam je dala ta podatek. Strinjam pa se s predlogom ukrepov Vlade, tako imenovane sheme za mlade za rešitev stanovanjskega problema, in sicer izgradnja stanovanjske skupnosti za mlade, ki bila po najemnini dosegljiva mladim družinam, predvsem študentom, ki nimajo več možnosti bivanja v študentskih domovih. Drugič, manjša in cenovno ugodnejša stanovanja na območju, kjer je povpraševanje največje, kar bi zagotavljal Stanovanjski sklad.In tretjič, najem stanovanja z možnostjo kasnejšega odkupa, seveda možnost odkupa javnega najemnega stanovanja. Upam in želim, da bo Vlada v najkrajšem času pripravila izvedbeni načrt za te rešitve in da bodo mladi lahko čim prej prišli do svojih stanovanj. Socialni demokrati predloga zakona ne bomo podprli, ker je pred nami obravnava celovitejšega nacionalnega stanovanjskega programa, ki ni parcialen in bo učinkoval tudi po enkratni razdelitvi nekaj praznih stanovanj, naslovil pa bo tudi vse, ne le ene kategorije prebivalcev. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Franc Trček, pripravita naj se gospod Jani Möderndorfer in gospod Marjan Pojbič.
Hvala za besedo, predsedujoči. Še enkrat pozdrav ministrski ekipi. Kolegice in kolegi! Zelo na široko je ta tema bila zastavljena danes, različne druge teme so jo prečile ravno zaradi tega, kar sem tukaj za odrom povedal, ker je tako lepo si poskušati na mladih nabirati politične točke, ampak če gledate politično participacijo ali pa neparticipacijo, mladi so tisti, ki ne hodijo na volitve, ker si mislijo, pa pojdite vi nekam [[…]]Ampak se bom poskušal držati teme, pa ne bom v vsakem stavku omenil besede mladi. Obstaja več izvirnih grehov v 90. letih v tej državi, ni to prekupčevanje z orožjem, niso to samo izbrisani, to je tudi – kolegica Murgel zmiguje z glavo – to je tudi nepremišljena tedanja stanovanjska politika, ki nosi ime po nekem gospodu, tedanjem ministru. Kolega, ki bo govoril za menoj, je to zelo lepo in plastično opisal, bila je dilema, ali se privatizira po ceni stoenke ali pa po ceni golfa – tako si rekel, Jani. Potem so se odločili, da se privatizira po ceni stoenke. Ta denar je, kot bi rekli v jeziku moje matere, "uzela magla". Nismo edini, ampak kot nekatere tako imenovane posttranzicijske vzhodnoevropske države, če se primerjamo z družbami, s katerimi bi se radi primerjali, imamo to neugodno lastniško strukturo. Mi imamo stanovanja, ki so "de iure" in praktično v zasebni lasti, kolegica Levičar iz Desusa je pa nakazala tudi eno dimenzijo problematike – propadanja stanovanjskega fonda. Tudi dimenzijo problematike dedovanj – starejši izigrani. Meni, dokler se mi je dalo še postavljati vprašanja ministrski ekipi, recimo, sem postavil vprašanje resorni ministrici za socialo, družino, o nasilju nad starejšimi. Predlagam sem tudi, da se izvzamejo iz dedovanja. Zakaj govorim o tem? Ne govorim na pamet, ker so se dogajale grožnje tipa: stara k [[...]], kdaj boš umrla, pa očitno nekako nisem bil takrat resno zaznan. Tisti ducat ljudi, ki se v Sloveniji ukvarja resno s stanovanjsko problematiko – niso vsi volivci Združene levice ali člani, večina njih je mojih stanovskih kolegov, ker so navsezadnje vseeno prostorski sociologi, niso vsi sociologi –, se strinja. da mi v bistvu stanovanjske politike dobesedno sedaj že skoraj dvajset let nismo imeli. Pač, saj imajo skoraj vsi stanovanja, naj se ukvarjajo z njimi, za tiste manjšine, ki pa nimajo, bo pa že nekdo poskrbel. Starši navsezadnje. Nekaj poskusov je bilo z neprofitnimi stanovanji, socialnimi stanovanji in tako naprej, ampak radi uporabljate besede sistemsko, perpleksno [[...]]Perpleksno sploh ne pridete, kompleksno, ni črno-belo, večplastno – ljubi bog, bom še jaz boga omenil. Živimo v 21. stoletju in smo si različni. Kolegica Irgl pa jaz nisva ravno enojajčna dvojčka, recimo, na primer. To se vidi, ne? Dobro. Ampak če smo resni in ko poslušam to današnjo debato, se spomnim Finske, meni zelo ljube Finske in dedka Mraza. Finci so prišli v krizo in so videli, da imajo popredalčkano zadeve, in so šli preštevati in so rekli: U madonca, za socialno politiko moraš iti na 17 različnih uradov. V koalicijsko pogodbo ste dali ta VEM, lepa črka na papirju, ki se to nekako ne izvaja in se to nekako integrira. Tako bo tudi treba reševati in problematiko mladih in problematiko malo starejših in problematiko moje generacije, ki če ni zadela na lotu ali nam ni teta umrla, rešuje stanovanjsko vprašanje pri petdesetih. Ne bi rad bi oseben, tukaj sedi en gospod, ki je varovana oseba v Slovenji med petimi, šestimi, pa slabo leto nazaj ni imel še fasade na hiši. Jaz sem izredni profesor, pa si ne morem garsonjere kupiti. Pa ne zdaj, da bi jokal pa da sem zelo – Milan upam, da mi ne zameriš –,ne vem, lahko pod šotorom živim. To je posledica, da se dvajset let nihče ni s tem ukvarjal, in to ni smešno, to je žalostno za "z mosta se dol ruknt". Ena zadeva je tudi precenjenost stanovanj, seveda, ker smo napihovali ta gradbeni sektor. Kaj je navsezadnje stanovanje? Tudi precenjenost avtomobilov mene že boli. Večina moških v temu parlamentu bi vse preko avtomobilov razlagala, imaginacija samo do feltne seže. Skratka, stanovanje je škatla za bivanje in avto je škatla za premikanje. Mislim, da bi morali tudi to demitologizirati in seveda to škatlo si hočeš spremeniti v dom, če imaš možnost. Pri nas so stanovanja enostavno predraga, draga so povsod, nimate te diverzifikacije, kot jo imate kje drugje. Meni je osebno kot vseeno malo profesionalcu zato žaljivo, če berem nek predlog resolucije stanovanjske, kjer se skoraj dobesedno napiše, da bom gradili stanovanja za mlade, in se nekako dokaj latentno tam napiše, ki bodo tudi malo cenejša. Neka kolegica je rekla, dajmo predvsem graditi manjša stanovanja in tako naprej [[…]]Mi potrebujemo kvalitetna stanovanja, mi potrebujemo nek premik v kulturi. Bil sem na tistem posvetovanju Mladinskega sveta Slovenije, ki ga v glavnem obvladujejo podmladki strank in sem tam kar obnemel pa obsedel, ker je tam bilo mladi ljudje, stari, ne vem 18 do 23, 24 let. Oni imajo še vedno v glavi, da morajo imeti kupljena stanovanja. Oni so govorili: Dajte nam čim prej kredite, gor, dol. Dunaj sem že večkrat omenjal, ki ima čez 50 % stanovanj v lasti večinoma občine, to je tako imenovani rdeči Dunaj - ni za to kriva Združena levica, na žalost; en največji sklop stanovanj se tam imenuje Karl Marx Hof, tisoč 200 metro dolg stanovanjski blok. Zakaj so to delali, preden je Hitler Einschluß naredil? Veže se na tematiko, ki smo jo imeli prej, ker so vedeli seveda, da morajo izboljšati higienske pogoje, da delavci potrebujejo dostojna stanovanja za regeneracijo na dnevni bazi in tako naprej. Iz istih razlogov tudi v razvitih državah razvijejo meni zelo ljubo železnico. Čisto mimogrede, tudi tista Stowasser – ki je potem priimek spreminjal v Hudertwasser – hiša, ki jo greste radi slikat, je tovrstno najemno mestno stanovanje in vedno imate po tri tisoč ljudi, ki čakajo na vrsto, da bi prišli tja v stanovanje; pa si morate po meri tam narediti pohištvo seveda, ker niso "ekasta" stanovanja, če se tako izrazim. Če se vrnem po tej dolgi fusnoti k osnovi. Pri tem predlogu zakona, ki mu v osnovi niti ne nasprotujemo, me moti ena zadeva, ki pa verjetno izhaja iz slabega odgovora izvršilne oblasti na poslanska vprašanja. Od začetka sem kar dosti poslanskih vprašanj postavljal, potem sem malo nad tem obupal, ker sedanja izvršilna oblast po navadi nekako zmelje nek odgovor ne tič ne miš. Načeloma bi, ampak potem se najde petdeset razlogov, zakaj ne. Obupal sem pa tudi, ker številni moji znanci, ki delajo na ministrstvih, morajo potem takšne klobase pisati, namesto da bi rešitve iskali. Včasih vprašam kaj Vlado, ker če vprašaš Vlado, mora biti pa na seji Vlade vsaj tri minute o tem. Mora nek revež to napisati, se opravičujem tem ljudem, nekako vnaprej. Teh stanovanj, ki jih je tukaj na razpolago, je nekaj čez 200. Podobno bomo imeli neko debato o – čem že? – zapiranju rudnika oziroma v Trbovljah, ker je tam 180 ljudi, kdo bo šel v penzijo ali ne bo šel, pa tam vlada napiše, da ne ve. Lahko greš po ulici pa jih vprašaš. Od teh 250 – ali koliko je stanovanj, kolega Čuš? –, 219 stanovanj bi hotel vedeti, bi imel rad – tako kot ima Peterlin Med mitom in dejstvom –, bi imel rad karto kokoške, kje so ta stanovanja. Rad bi vedel, v kakšnem stanju so ta stanovanja, rad bi vedel, za kaj bi namenili ta stanovanja, da bi se potem malo bolj resno pogovarjali. Seveda sem tudi spraševal podobno kot poslanci iz SDS, kaj pa je s stanovanji, ki smo jih prenesli na slabo banko. Ker slaba banka se res izkaže kot zelo res slaba banka, razen za nekatere. Teh stanovanj je kar nekaj več, pa je financminister, ki rad tepe po mizi, kot je rekla ministrica brez resorja, oziroma njegovo ministrstvo mi je odgovorilo, da tisto bomo pa prodali po najboljši možni meri. Ta socialni blok, ki je, včasih so tovariški z nami, včasih ne, bi pa vsaj lahko znotraj koalicije pritisnili na to. Bi pa rekli, da če ne, Miro, gremo pa stran. Da se to prenese in da se v ta stanovanja [[…]]Navsezadnje tudi ta stanovanja propadajo. Še ena dimenzija, ki se je dostikrat ne lotimo. Ni res, da mi rabimo samo stanovanja v Ljubljani, Mariboru, gor, dol. Jaz sem z Vinice, ob Kolpi, tudi v Črnomlju bi kdo verjetno šel v kakšno stanovanje. Malo resno bi ta predlog moral biti tudi pripravljen v smislu, ker vem, da so določena stanovanja v slabem stanju. Kdo jih bo revitaliziral, če se tako izrazim? Govorilo se je o prizidkarjih. V tem predlogu me tudi moti, recimo, da se hoče ta stanovanja prodati. Zakaj bi jih prodajali? Dajmo ljudem omogočiti, da živijo v teh stanovanjih, pa si mogoče iz tiste razlike v penezih rešujejo stanovanjsko problematiko ali pa, da pač ostanejo srednjeročno ali dolgoročno najemni. Seveda se strinjam, da tisti, ki so v slabšem socialnem položaju – kaj pa, če ne bodo mogli plačevati niti take članarine? Malo je diskriminatorno tudi, da bi imeli otroka, mlajšega od petih let, ker imam kar nekaj kolegov, ki so tukaj Milanove ali pa moje starosti, pa nimajo rešene še stanovanjske problematike. Ena zadeva, da se ne bomo samo na mlade orientirali, oskrbovana stanovanja za starejše osebe. Kako je s tem? Še gremo lahko naprej. Nič se ne govori o večdomicilnosti. Saj ljudje ne živimo več samo na enem mestu. Kolega Lah, ki ga ni tukaj, recimo, zelo rad zidanice izpostavlja. Kazal sem ta graf, članek je napisal znanec Marko Peterlin z Inštituta za politike prostora, ki pravi, velikanske rezerve stavbnih zemljišč, ki jih imamo v Sloveniji. Bom kar fusnoto prebral. "Nepozidana stavbna zemljišča po slovenskih občinah leta 2014. Veliki delež nepozidanih stavbnih zemljišč imajo najpogosteje redko poseljene občine, pa tudi številne manjše občine v severovzhodni Sloveniji." Potem imate še problem bivše smodnišnice v Kamniku. Govorilo se je že, koliko stanovanjskega fonda je praznega, ampak noben si ne upa ugrizniti v to. Seveda zaradi nekih lobijev. Niso ta stanovanja vsa vseljiva, ampak v Sloveniji je – tako, preko palca pravimo v stroki , dokaj točen podatek – vsaj 30, če ne 40 tisoč praznih vseljivih stanovanj. Pa ne bom sedaj, ne da se mi več to, kaj bi kdo moral v zgodovini narediti. Pač niste! Zdaj moramo te probleme reševati. Ali bomo šli v neko zakonodajo, ki bo to zadevo zgrabila za – da ne rečem kaj. Kako bomo uredili problematiko najemnih stanovanj? Tukaj sem že omenjal, da so v Združenem kraljestvu izdelali neko analizo, ugotovili so, da če bo ta politika šla, kot gre, bo leta 2045 več kot polovica 40-letnikov bila prisiljena živeti v najemnih stanovanjih, ker enostavno nimajo sredstev za nakup stanovanj. Pred leti so v Londonu imeli veliko razpravo, da bi naredili satelitsko mesto za ljudi, ki jih dejansko tak urbani polis potrebuje, pa nimajo spet dohodkov, da bi si lahko privoščili najem stanovanj, kaj šele nakup. Tu delno ministrska ekipa v odgovoru odgovarja, da ta določena stanovanja ne pridejo v poštev, ker so namenjena policiji. Fino, super! Po kakem najemu, v kakšnem stanju so, a so opremljena, kako daleč so od delovnega mesta? Vse so to neke zadeve, ki jih bo potrebno reševati. Ampak se je pa treba fokusirati, ne tako kr v širino, gor in dol nekako streljati. Prostor je redka dobrina – a. V Sloveniji imamo ogromno nezasedenega stanovanjskega fonda – b. V Sloveniji imamo ogromno deruiniranega in bivših industrijskih objektov, s katerimi moramo iti v spremembo namembnosti. Vse to, kar govorim, ni odkrivanje tople vode. To se je delalo na Dunaju v 30. letih, to je delala laburistična vlada v Angliji v 50., 60. letih, ampak enostavno teh zadev se je nekako treba lotiti. Ne sedaj večni odgovori, da je to sistemski problem, pa da bomo proučili, pa da ni denarja. Denarja nikoli ne bo. Vsak, ki gre v politiko, mora to vedeti. Pica je taka, apetiti so družinski. Pica je pa nekje med otroško in tisto malo pico. Pač, znotraj tega si moramo nekako – kaj? Nemogoče situacije delati mogoče. Sploh kar zadeva resolucije, te in tudi drugačne, skrajni čas bi že bil nekako, da si snamemo plašnice, pa da nehamo copy-paste te iz Bruslja pogosto nebulozne govore in besede. Že večkrat sem rekel, da vsaka resolucija o kateremkoli področju v tej državi bi morala biti razumljiva osnovnošolcu iz tretje triade. Iz tretje triade, pa recimo: ducat strani plus nekaj prilog. To področje obvladam, pa ko berem ta nacionalni stanovanjski program – se opravičujem, ne bi rad bil žaljiv do ljudi iz resorja – postanem frigiden, po strani in pol, ne morem več brati. Tudi tisto pametno specializacijo berem, pa bom na odboru težil, tam so stavki take klobase, za nekaj stavkov bom vprašal, naj mi jih razložijo, pa vem, da mi jih ne bodo mogli razložiti. Resolucije niso same sebi namen. Resolucije naj bodo kratke, naj bodo jasne, naj tudi nakažejo izvedbenost, naj nakažejo tudi neke kazalce. Dejansko zmenite se, nekdo je izpustil spin velike koalicije. Imate dve relativno veliki stranki, iz SMC, če mislite, da to ni to, pač ne boste za to glasovali. Pričakujem nekako v mesecu dni, da boste dali ven nek zakon, da bo nam takrat bolj jasno, kaj od teh stanovanj so sploh neka stanovanja v igri, ali je to še ostanek iz, ne vem, nekih oficirskih stanovanj, ki so že 20 let mogoče razsuta. Prilepite temu zraven še stanovanja, ki jih imamo na tako imenovani slabi banki, in dajmo to zadevo urediti. Sočasno seveda tudi razmišljati o nekih bivših industrijskih objektih, kako jih bomo prenavljali. Navsezadnje, veste, v nekem razvitem svetu je to že 20 let nazaj bilo, kot bi rekli moji študentje, najbolj fancy v kakšni stari tovarni si urediti. Navsezadnje na tak način bi lahko tudi problematiko kulturnikov moje generacije, pa malo mlajše, reševali, ki dobesedno crkujejo, po domače. Mislim, cena njihovega dela se ne vrednoti ustrezno in se jim zmanjšuje. To so pač neki zelo praktični, zelo pragmatični izzivi. Imamo že kar nekaj rešitev, lahko gremo "čez planke" pogledat – brez Mojce Mavec, kot jaz to rečem; upam, da me ne bo tožila enkrat – in dajmo se teh zadev lotiti. Seveda po tisti logiki to, to, to in to. Cel niz nekih zadev, mi se bomo pa tu izčrpavali, pa bomo, ne vem, "mladi, mladi, mladi, varnost, varnost, varnost, dostojno, dostojno, dostojno". Včasih dobim občutek, da je tu – ne vem, kaj – mala šola bontona, ali kaj; ali smo parlament, ki moramo neke zadeve reševati! Mi bomo pač pri tem glasovanju vzdržani. Največja stranka koalicije, na vas pa naslavljam; sedaj se pa odločite, saj vi ste odločilni. Moj dober prijatelj je prevedel tisto knjigo Uvod v demokracijo Mira Cerarja v bosanščino in na zadnjem piše – malo politični marketing –, da je stranka MC dobila parlamentarno večino – kar sicer ne drži, skupaj jo pa imate. Evo, čez mesec dni čakam, da bo to nekako popravljeno. Če boste izglasovali ali da bo tu nek nov zakon, ki bo vsaj nakazal rešitev vsega tega, kar sem sedaj povedal v slabih 20 minutah, pa me boste še s čim presenetili, ker vam bodo pomagali izvršilne oblasti. Jaz bom pa potem konstruktivno z vsemi mojimi najboljšimi močmi – kolegica Godec, sem jutranji človek, večinoma se zbujam med 4.37 in 5.13, tako po navadi kaže na moji uri, pa bom dal vse od sebe, da to spravimo naprej. Hvala za besedo.
Besedo ima predlagatelj gospod Žan Mahnič.
Hvala, predsednik. Še vedno, žal, nisem dobil odgovora, no, če bi bil zakon, ki bi ga ponovno predlagali s konkretno številko, koliko teh stanovanj je nezasedenih, predvidenih za dodelitev za najem, za katere rok še ni znan, da bi dali to številko v zakon, dali pogoje in kako je s tem, ali bi bil to dovolj konkreten zakon, da bi ga koalicija podprla. Upam, da ga bom dobil v nadaljevanju. Z gospodom Trčkom, s kolegom Trčkom se ne morem strinjati, da resolucije niso same sebi namen. Zdaj ne vem, če je mislil teoretično, potem se lahko strinjam, če je pa mislil praktično, je pa Slovenija lep primer, da očitno resolucije so same sebi namen. Tudi ker sva oba prebrala to resolucijo o stanovanjskem nacionalnem programu, ko je tudi kolega Trček omenil starejše. Moram reči, da sem presenečen, da v tej resoluciji so konkretne letnice; so konkretne letnice in je celo tukaj notri shema za mlade. Ampak, ker vsi tako govorite, da je ta resolucija tista rešitev, ki predlaga določene ukrepe na področju stanovanjske politike tudi za mlade, tukaj sicer piše izgradnja stanovanjskih skupnosti za mlade. In je celo letnica notri – 2017. Piše pa, da je to priprava pilotnega projekta, da je to spremljanje izvedbe, aktivno promoviranje, zagotavljanje neke ponudbe, povpraševanja, poročanje in priprava mehanizmov za financiranje izgradnje take skupnosti. Bistvenega pa ni notri, kdaj bo to zgrajeno, pod kakšnimi pogoji se bo dalo to dobiti! Še vedno bi prosil, če lahko vsaj dobim podatek, ali je teh 219 stanovanj – vsaj, koliko od teh – primernih za vselitev in koliko bi, recimo, stalo, ker vemo, da vsa stanovanja verjetno niso, koliko bi morali vložiti, da bi lahko ta stanovanja spravili v neko tako imenovano funkcionalnost. Ne me spet vprašati, kje bi dobili denar, da to bo predstavljalo dodatne stroške. Konkreten predlog, kje dobiti denar. Včeraj smo z enim glasovanjem poslanci Nove Slovenije, SDS, nepovezanih poslancev in SMC ugotovili, da so ministri iz stranke Socialnih demokratov zelo potratni pri reprezentanci, in tukaj so sredstva. Bo pač gospod Židan pojedel kakšnega jastoga manj in bo tudi denar za take obnove.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravita naj se gospod Marjan Pojbič in gospa Jelka godec.
Hvala lepa, predsednik. Moram reči, da me je razprava gospoda Trčka v bistvu malce razveselila, predvsem zaradi tega, ker glede na moj čas, ki ga imam na razpolago, ne morem delati takih uvodov, kot jih je on naredil, lahko pa rečem, da se 90 % z njim popolnoma strinjam. To ve tudi ministrica; in ministrica, meni je žal, da morate danes to poslušati, pa še predlagatelj niste. Ampak nekako pač že na rezervo, na zalogo morate vnaprej poslušati stvari, katere v resnici vas čakajo. Zato je moje vprašanje oziroma ugotovitev zelo preprosta. Imamo stanovanjsko problematiko. Seveda jo imamo. Imamo stanovanjsko politiko. Gospod Trček je rekel, da je nimamo, jaz pa pravim, da jo imamo. V resnici smo zdaj že tako daleč prišli s to stanovanjsko politiko, da vidimo, da mlade generacije že, in se je to prijelo, razmišljajo v tej smeri, da moramo v Sloveniji, ker drugače nisi pravi kleni Slovenec, imeti lastniško stanovanje. Ker če ga nimaš, nisi nič vreden v tej družbi. Tako daleč smo prišli z vrednotenjem, kajti v preteklosti to ni bilo potrebno in tudi nikoli ni bilo. Zato ne bom nadaljeval s tistim, kar je gospod Trček govoril, in se s tem strinjam. Grem pa na bistvo predloga, ki ga je dala stranka. V resnici smo imeli v Državnem zboru zdaj že tri resne stanovanjske probleme: eno so hišniška stanovanja, ki jih vlada ni podprla, drugo sem predlagal sam, gre za problem znotraj skladov, seveda so tudi stanovanjski skladi, in vlada tudi tega ni podprla. Zdaj imamo tretji predlog, s katerega načinom se, žal, kot so ga predlagali, ne strinjam, zaradi tega ker sam trdim, da v resnici takšnega zakona, če bi res imeli iskren namen prenesti lastnino z države na stanovanjski sklad, v resnici ne rabimo nobenega zakona. Mi ta zakon že imamo – Zakon o upravljanju premoženja države in občin. Tam je zelo jasno zapisano, da brezplačni prenos stanovanj lahko gre. In še več; več vlad v preteklosti je to že naredilo, in to več 100 stanovanj je preneslo na stanovanjski sklad. Ampak, veste, v čem je problem? S stanovanjem ni potoval tudi denar, denar za vzdrževanje, denar za obnovo, denar za investicije. Zato smo zdaj tam, kjer smo, to pa je, da ta stanovanja so več ali manj v razsutem stanju, neuporabna in zato so tudi v programu večinoma za prodajo. Verjemite mi, nihče jih ne bo kupil. Nihče. Prvič tudi zaradi tega, ker so na lokacijah, ki so nezanimive. Tam v Borovnici nihče noče kupovati stanovanja, več ali manj imajo vsi stanovanje tako ali drugače rešeno. Zakaj so bila tam stanovanja, to je dolga politika, o tem ne bom niti utrujal. Drugi problem, ki ga imamo, je v tem, da v stanovanjskem predlogu dejansko res ne razlikujemo, kaj so kadrovska stanovanja, pa je bilo o tem danes že kar nekaj govora, in kaj je najemniško stanovanje. Najemniškega stanovanja se ga ne da kupiti, ampak je najemniško stanovanje z najemniško najemnino, ki pomeni z vidika javnega področja, je to neprofitna najemnina. Mi imamo problem, ker ministrstva – ne vi, ministrica, ampak že vsi do zdaj, ki so pokrivali –, niso želeli slišati o tem, da bi se dvignila vrednost točke najemnine za neprofitno najemnino, seveda v strahu, da bo problem socialnih problemov še narasel. Ni res! Imamo za to druge mehanizem, kjer ugotavljamo, kdo je sposoben in kdo ne. Zato se fond najemniških stanovanj z neprofitno najemnino ne more povečevati. Zaradi tega, ker enostavno tega denarja ni. Naslednja stvar, ki se mi zdi zelo pomembna je to, da na koncu predlagate še, da bi potem z leti pa ta stanovanja kupovali mladi. Kako naj jih kupijo, če jih še najeti ne morejo?! Saj nimajo denarja za to! To je nerealno in nerealno je pričakovati, da nekdo, ki ima minimalni socialni status, da mu bomo zdaj še omogočili, da kupi stanovanje. Poleg tega je ta politika zgrešena. Zakaj kupovati stanovanja? Jaz sem za to, da država ustvarja pogoje in ustvarja tiste pogoje, da bomo lahko, ki sem jih že v preteklosti večkrat omenil, povečali fond – to, kar smo zafurali 1990. leta – fond možnosti najemanja stanovanj. To je edina rešitev, ker toliko jih ne bomo mogli nikoli zgraditi, da bi potešili vse apetite. Zato sem predlagal. Kar pa se tiče prenosa iz DUTB, tukaj moram reči, da ste me v SDS malce razočarali. Toliko ste bili proti mojemu predlogu, zdaj pa bi radi še celo, da se kar preprosto prestavi zastonj ta stanovanja; s tem da ste bili celo avtorji zakona oziroma vaša vlada, ki je ureja zakon, kako bo DUTB sploh deloval. Tam ste zelo jasno napisali določene principe. Zato vam bom tako rekel: ali so vas starejši malce pustili na cedilu, ko so to pisali in vam tega niso povedali, ali pa imate kaj drugega v žepu, pa tega ne poznam. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Pojbič [[…]]Pardon, predlagatelje, izvolite. Gospod Žan Mahnič.
Hvala, podpredsednik. Samo kolegu Janiju odgovor, po petih letih bi imeli možnost odkupa, ni pa nujno, da bi zadevo nujno odkupili takrat po petih letih. To se pravi, če bi lahko, se strinjam. Sicer se lahko v petih letih finančna slika tudi mladih spremeni, definitivno pa ja, vsi itak ne bi imeli denarja, da bi lahko zadevo odkupili. Tukaj ima pač kolega Jani prav. Možnost odkupa bi bila po petih letih ali pa kasneje, lahko bi pa še vedno bila ta stanovanja najemniška še naprej.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Pojbič, pripravi naj se gospa Jelka Godec. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Danes moram reči, da je bila kar obširna razprava že do tega trenutka o tej temi, vendar moram hkrati povedati, da bom ta zakon, ki smo ga v Slovenski demokratski stranki predlagali, podprl. Imam pa vedno znova in znova en in isti problem. Ko v Slovenski demokratski stranki predlagamo tak zakon, drugačen zakon, takšno rešitev, drugačno rešitev, pač enostavno so vedno problemi: ali je sistemski problem, ali nismo dobro spisali stvari, ali ne poznamo stvari dovolj dobro. V glavnem vedno se najde nek izhod, da se ne bi naredilo nič. In imamo problem. Imamo ministrstvo, imamo vlado, ki praktično: ali govorimo o zdravstvenem sistemu – ni rešitev, ali govorimo o problemu podjetništva, obrtništva – ni rešitev. Ali govorimo o problemu zaposlovanja in izboljšanja okolja za podjetništvo – ni rešitev. Zdaj predlagamo stanovanjski zakon za mlade in rešitve za mlade. Predlagali smo že kar nekaj zakonodaje. Da bi stopili ob bok mladim. Ni rešitev. Neverjetno je, kakšno vlado imamo, da za nič ni rešitev. Nič se ne da – tako je najbolje enostavno vladati. Priti lepo v državni zbor, povedati to, da se ne da nič narediti, mesec gre okrog, štiri leta minejo, štiri leta plače se odnese, na koncu pa ostane država tam ali pa še v slabši situaciji, kot je. Sedaj imamo vlado, ki vlada že leto in tri mesece ali štiri mesece. Točno ne vem, ampak mislim, da to ni ključno. Ampak zdaj bi pa že enkrat bil že čas, da bi, gospe in gospodje, ne prišli opravičevati sem v ta državni zbor, da se neke stvari ne da narediti, temveč, da bi oni, vlada prinesli rešitve, zakonske rešitve v ta državni zbor. Ko v Slovenski demokratski stranki vidimo, da je v tej državi nekaj zelo narobe, je logično, da nam ni vseeno, kaj se z državo dogaja, nam ni vseeno, kaj se dogaja z mladimi. Zaradi tega, seveda logično, predlagamo ustrezne rešitve. Ta predlog zakona ni nič drugega kot pa predlog. Pričakovali smo, da bo ta predlog naletel na pozitivno zgodbo. Da boste pač v drugem branju pripravili ustrezne rešitve, ki pa bi bile za rešitev tega problema najboljše. Ampak najbolj enostavno je, da rečeš, ne da se nič narediti, zadeva ni ta prava, ni pravi čas, ni ne vem kaj vse – tisoč in en izgovor. Danes sem slišal že, kar je vse zapisano v mnenju Vlade, da se moraš res samo smejati. Kako dolgo, dragi prijatelji moji, bomo še mi tako funkcionirali? Stanovanjski problem mladih pri nas je izjemno problematična tema, izjemno problematična situacija. Poglejte, mladi od 15. leta pa tam do 34. 70 % teh mladih ljudi živi doma pri svojih starših. Se je kdo vprašal, zakaj? Se je kdo izmed nas vprašal, zakaj? Odgovor je jasen. Ti mladi ljudje si ne morejo formirati družine, ker nimajo izpolnjenih osnovnih pogojev za preživetje. Med drugim je absolutno eden izmed ključnih stvari rešitev stanovanjskega problema. Če kdo misli, da to ni problem in da to lahko z levo roko ali pa desno roko zamahneš pa rečeš: Opa, bomo to pa nekdaj naredili, čez 40, ne vem kdaj, koliko let te resolucije, kot vidim. Lepo vas prosim, tako ne gre! Eno je filozofirati, danes sem poslušal to filozofiranje 20 minut gospoda, da sem šel ven, nisem več mogel poslušati. Ko pa gre za to, da je treba pa rešitve predlagati, pa je SDS v večini primerov sama. Torej, opozicijska stranka rešuje oziroma poskuša reševati ključne probleme te države, zato ker vlada nič ne naredi. Nič ne naredi. Če kdo misli v tem parlamentu tukaj, tisti, ki sedimo, da bomo mi rešili problem te države na način, kot smo se sedaj lotili, se je zelo zmotil. Se je zelo zmotil. Stanje v tej državi se slabša, ne pa izboljšuje. Izboljšuje se zaradi tistih in tistih razlogov, ki jih vsi poznamo. Bog ne daj, da se na zunanjem trgu karkoli zgodi – ali pa [[…]]Potem boste videli, kaj je ključni problem. Mi imamo sedaj kratek manevrski prostor, ki ga je treba izjemno hitro izkoristiti, narediti rešitve, sprejeti rešitve, da bomo ustrezno pripravljeni, če pride do takšne situacije. Mi imamo sedaj priložnost in mi se ukvarjamo in se vrtimo v krogu, okrog [[...]]Ne vem, sami s seboj se ukvarjamo. Vlade, ki se ukvarja sama s seboj in ki vedno pride znova in znova povedat, da se ne da stvar narediti – je ne rabimo! Je ne rabimo. Že zadnjič sem tukaj s tega mesta nekomu povedal: Poglejte, gospod, vzemite lepo torbico, pa srečno, lepo pojdite domov, ker je to za vas najboljše, še boljše pa za slovenski narod, ker nič ne stane potem slovenski narod. Drugače pa stane. Vsak minister, vsaka vlada, vsak državni zbor toliko in toliko stane to državo in tiste ljudi, ki za nas delajo. Logično, da bi pričakovali, da se bodo začele stvari reševati. Logično, da bi to pričakovali. Če želimo, da bodo mladi ljudje lahko v nekem trenutku zaživeli, začeli normalno funkcionirati, sem rekel, najprej je potrebno – in to je tisto, kar pa je ključno, in to sem prej pozabil povedati –, da zagotovimo, da bodo ljudje prišli do dohodka, torej do plače, s katerim si bodo lahko ali vzeli v najem stanovanje ali ga pa kupili. Če mi tega ne bomo naredili, se bo ta začaran krog samo zapletel. Sedaj imamo večina že mamic, ki rodijo pri tridesetih letih. Malo si poglejte statistiko slovensko. Dragi moji, in če bo še to tako daleč, je vprašanje, kaj se bo v prihodnosti zgodilo, če si ne bodo mogli ustvarjati družine. Se pravi, mi moramo začeti delati tam, kjer je ključno. Mi moramo pomagati reševati problem na način, ki bo sprejemljiv za ustanavljanje mladih družin. S takim zakonom, kot smo ga mi sedaj predlagali, torej da ga še izboljša vlada in koalicija, bi lahko naredili en korak k temu; in pa korak po koraku lahko prideš do nekih pametnih, kvalitetnih in odgovornih rešitev. Če si kdo misli, da je to piarovska zgodba Slovenske demokratske stranke, vam še enkrat povem, upam, da boste to enkrat razumeli, da temu ni tako, da mi to, kar delamo, delamo resno in odgovorno z namenom. Resnično! Upam, da se tudi predstavniki vlade in koalicija zavedate in da resnično premislite o tem, kar govorim. Lepo vas prosim, ne želim nikogar žaliti, želim samo povedati to, da smo vsi skupaj odgovorni za prihodnost te države, še posebej generacij, ki so posebej izpostavljene. Danes sem že enkrat dopoldan govoril, na eni strani imamo take zgodbe, ne, to [[...]]Samo za to zgodbo bi lahko kupili štirinajst, petnajst stanovanj, samo za to bi lahko kupili štirinajst, petnajst stanovanj in jih podelili družinam, ki si tega ne morejo privoščiti. Podelili, če ne bi imeli takih ljudi, ki spravljajo denar iz državnega proračuna v svoj žep. To je tisto, kar mene strašansko v tej družbi moti in pri delovanju cele te naše zgodbe. Na tak način nikoli ne bomo ustvarili ustreznih kvalitetnih pogojev za to, da bodo vse generacije, vsi sistemi, vsi podsistemi lahko v tej državi normalno funkcionirali, če pa niti enega sistema niti enega podsistema ne znamo spraviti v red. Resnično, dragi prijatelji, zadnji čas je in resnično si želim, da bi se na pravi način razumeli, da bi tudi razumeli to mojo razpravo kot objektivno kritiko tistih, ki ste v tem trenutku odgovorni za vodenje države. Ne zlonamerno, s ciljem, da pridemo kakšen korak naprej oziroma kakšen korak bližje tistim, , torej mladim, ki so skozi ta zakon izpostavljeni. Tisti, ki poznate rek, kjer je volja, je tudi pot, verjemite mi, da obstaja volja, obstaja vsaj v naši stranki. Prepričan sem, da tudi pot obstaja, če le stopimo skupaj, se povežemo in vsak tisti delček prispevamo, kot ga lahko, da delamo korake, kot si lahko samo želijo državljanke in državljani Republike Slovenije. Zato pričakujem, resnično, da se Vlada zresni, da jo koalicija malo pritisne in da bomo v nekem kratkoročnem obdobju prišli do teh rešitev, o katerih danes govorimo. Ne delajte in ne počenjajte pa tega samo zato, ker je Slovenska demokratska stranka neke rešitve predlagala, da zavračate zakonodajo, ki jo damo mi na mizo. Želimo vam pomagati, ne obratno. Bilo bi pa pričakovati, da bi bilo obratno, na žalost pa ni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Postopkovno?
Hvala, spoštovani podpredsednik, za dano besedo. Kolegice in kolegi! Slišali smo, da ta namera zakona ni iskrena. Seveda se s tem ne morem strinjati. Strinjati se tudi ne morem, seveda kolega Jani je odšel, da so nas starejši kolegi pustili na cedilu [[…]]Naj povem, da vseh enaindvajset poslank in poslancev, vsak zakon v poslanski skupini pregleda in poda svoje mnenje, tako da ga enotno vsi obdelamo, vseh enaindvajset poslancev. Da to govori kolega Jani, ki so ga zapustili iz LDS, ki so ga zapustili iz Pozitivne Slovenije in ki so ga zapustili iz Zavezništva Alenke Bratušek, zdaj pa zadaj sedi sam pa išče zavetišče, kam bi šel. S tem se ne morem strinjati zato še enkrat ponavljam, da ta zakon ima iskren namen, je pa ga mogoče dodelati. Hvala
Postopkovni predlog? Besedo ima gospa Jelka Godec, pripravita naj se dr. Matej Tašner Vatovec in gospa Suzana Lep Šimenko. Gospa Jelka Godec, izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Danes sva imela s kolegom Trčkom že zjutraj debato, kdo je jutranji in kdo ni jutranji [[…]]Se moram s to njegovo razpravo kar strinjati, tudi s tem, kako se rešuje stanovanjska problematika v tujini, tudi s tem, da se ne gradijo nove stavbe, ampak da se uporabijo tudi stare in zapuščene tovarne in tako naprej. Edino to mu moram pa replicirati oziroma povedati, da Božiček oziroma dedek Mraz ni iz Finske, ampak iz Rusije. Iz Finske je Božiček, toliko, da ve. Danes smo imeli dve zadevi na seji, ena je bila Zakon o minimalni plači, kjer so se vsi koalicijski poslanci veselo javljali k razpravi, cedila sta se med in mleko, poudarjali, kako je dobra zadeva, kako je dober ta zakon, da pomagamo tistim najšibkejšim, in že pri prejšnji točki sem vas vprašala, da me zanima, kakšen bo odziv zdaj pri tej točki, kjer ravno tako želimo pomagati eni izmed ranljivih skupin, mladim. Pa moram ugotoviti, da so se v bistvu prijavili samo štirje koalicijski oziroma SMC poslanci, od tega se je eden že odjavil, in da v bistvu imamo tudi neke vrste molk organa oziroma ministrica popolnoma nič ne reagira; pri prejšnji točki smo videli, ministrica je veselo odgovarjala na vsa vprašanja, se pokazala, očitno je bila takrat zelo dobra tema. Ministrico bi res prosila, da določene stvari bi pa bilo dobro vmes odgovoriti, da se ne ponavljamo in da ne sprašujemo enih in istih zadev. Slišali smo, da se nič ne da in da se pripravlja resolucija oziroma da nam je ministrstvo poslalo nacionalni stanovanjski program, ki smo ga čakali od leta 2009. Šele zdaj ga imamo na mizah oziroma v pregled [[…]]Moram reči, da vedno bolj opažam, da so resolucije v Sloveniji same sebi namen. Že nekaj čas so v bistvu resolucije napisane, nacionalni programi in tako naprej, v katerih imamo napisano recimo pod ukrepi: trudili se bomo da bomo povečali, ne vem, zaposljivost mladih, trudili se bomo, da bomo zmanjšali stanovanjski problem [[…]]Ni konkretnih ukrepov, ni konkretnih rezultatov oziroma kazalnikov. Resolucije so zelo dobre, če vpišeš kakšen evropski projekt, pa rečeš, to je po tej resoluciji slovenski navedeno, se na to navežeš, kajti v teh ukrepih, ki jih pišete, resolucije, se v bistvu lahko najde marsikdo. Slovenija je v bistvu prvak v tem, kako dolgo ostajajo mladi doma oziroma koliko odstotkov mladih je doma; 85 % od 18. do 29. leta ostaja pri starših, na plečih staršev, tako finančno odvisni, materialno, tudi stanovanjsko. Eden izmed takšnih predlogov, ki ga je povedala zdaj Slovenska demokratska stranka, torej možnost najema in kasneje odkupa stanovanj, ki so v lasti države, je eden izmed takšnih predlogov, ki mogoče lahko reši vsaj delno to, da se mladi osamosvojijo. Kajti, če te stanovanjske politike nimamo – tukaj se moram strinjati, da je nimamo in da visi nekje v zraku –, da najbolj prizadene mlade, če tega nimamo. Govoriti, da bomo v prihodnosti gradili nova stanovanja, pri tem da imamo toliko praznih starih stanovanj, me pa zanima, kam boste potem vtaknili oziroma komu boste ta stara stanovanja potem dodelili. Pustili, da se nabere plesen v teh stanovanjih ali kako mislite s tem? Jaz bi rajši pogledala, koliko je praznih. Slišali smo, da je določeno število praznih stanovanj v lasti bank, da se to sprosti za mlade tako ali drugače. Zakon je v prvem branju. Zakon se lahko dodela, kljub temu da vsi govorite, koliko napak je. Danes sem že slišala, da Slovenska demokratska stranka daje predloge in ne vem kaj vse, kjer manjka 13 vejic na ne vem koliko straneh, in dve vejici preveč. Ko ni argumentov, potem začnete gledati, kje vejice manjkajo in kako uporabljamo rodilnik. Začnite vsebinsko gledati. Zadnjič smo, sedaj ne bom trdila kateri zakon, dobili z Vlade, iz Ministrstva za delo, kjer je bilo vseh 91 členov amandmiranih, ker je ministrstvo tako slabo napisalo zakon, da ga je Zakonodajno-pravna služba raztrgala. Vi pa naš zakon v bistvu ravno tako hočete raztrgati ravno zaradi tega, ker nimate pravega vsebinskega odgovora, zakaj ta stvar ni dobra, ampak ste se usedli sedaj na to, da pač ni dodelan. Zato pa je v prvem branju, da ga dodelamo naprej. Ko pa Vlada pošlje, mislim, da je že nekdo rekel, z vsemi temi mašinami zadaj, z vsemi temi strokovnjaki, pravniki iz Ministrstva za delo; da ne govorim, da Zakonodajno-pravna služba tudi napiše, da so resolucije tako napisane, ki so včasih prosti spis, da niso za Državni zbor. Ne iskati takšnih napak, ne iskati vejic, ne iskati teh nevsebinskih napak, rajši tisto, kar govorite, da jeSMC vedno odprta za sodelovanje. Pa dajmo o tej problematiki mladih narediti to, da zakon spustimo v prvem branju skozi oziroma glasujemo za ta zakon in ga kasneje dodelamo. Očitno se vsi strinjamo, da je problematika mladih zelo pereč problem. Mislim, da je ena izmed teh rešitev oziroma da ta pereč problem zmanjšamo. Če pa mislite, da boste pripravili svoj zakon, verjamem, da to ne bo pred letom 2020, ker do sedaj vse, tako kot je že bilo rečeno, gledamo: roki so 2018, 2020, pa bog ve še kdaj. Takrat pa vprašanje, če bo še kdo sedel v tem državnem zboru od teh, ki to obljubljajo. Prosim, ta zakon podprite in ga potem lahko skupaj dodelamo. Ta molk, ki ga vidim na tej strani, bom vzela kot ignoranco tega predloga, ker je s strani SDS in ne ignorance problematika mladih. Upam, da ne ignorirate problematike mladih, ampak ta zakon oziroma ne razpravljate samo zato, ker ga je dala v proceduro SDS. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Suzana Lep Šimenko, pripravi naj se Danijel Krivec.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lepo pozdravljeni še enkrat. S čim se mi danes soočamo? Na eni strani imamo prazna, bom kar rekla, državna stanovanja, na drugi strani imamo pa številne mlade, ki enostavno ne morejo priti do svojih stanovanj in zelo zelo dolgo živijo pri svojih starših. To, da so si mladi začeli družine ustvarjati zelo pozno, vemo vsi. Če pogledamo, je neka biološka ura ali neka biološka optimalna starost ženske, ko bi naj imela prvega otroka, je med 19. in 24. letom. Če pogledamo malo statistiko, vidimo, da je danes ženska v povprečju, ko rodi prvega otroka, stara že 30 let. Mislim, da se je nad tem kar za zamisliti. Zakaj dejansko do tega prihaja? Eno je zagotovo izobraževanje, ki se je dejansko podaljšalo pri nas, tudi zaradi tega ker imamo bolj izobražene ljudi. Drugo pa je to, da mladi enostavno ne dobijo zaposlitve, kar kaže velika stopnja brezposelnosti mladih. To ima posledico tudi to, da si dejansko ne morejo kupiti oziroma najeti stanovanja, da bi si potem v nadaljevanju pa lahko ustvarili družino. Zavedam se tega, da ta zakon ne bo rešil stanovanjskega problema mladih, je pa zagotovo korak v pravo smer. Slišali smo s strani sodelavca, da imamo nekje 434 praznih stanovanj. Vi lahko to številko ustrezno dopolnite. To predstavlja določene stroške za državo, ocenjeno je bilo na 260 tisoč evrov. Mislim, da s tem predlogom, kjer dejansko predlagamo, da se dajo ta stanovanja v najem prednostno mladim družinam, torej starim, mladim do 35 let, tistim, ki imajo slabše socialne pogoje – mislim, da je to dober predlog. In kot že večkrat danes tukaj rečeno, predlog je v prvi obravnavi, dajmo ga ustrezno dopolniti in bomo našli skupaj primerno rešitev in bomo dejansko nekaj naredili za vse mlade nekje do starosti 35 let. Mislim, da je to nujno potrebno, tudi če pogledamo, kje smo danes s slovensko nataliteto. Ker tudi od tega, da dejansko nimajo mladi urejenih osnovnih pogojev za življenje, je odvisno tudi, koliko in kdaj bodo imeli otroke. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Danijel Krivec, pripravi naj se gospod Igor Zorčič.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči! Lep pozdrav vsem prisotnim! Moram reči, da je bilo že veliko povedanega okrog tega predloga zakona, ki je po mojem mnenju in tako ga tudi dojemam, dobronameren in išče neko rešitev, ki lahko na kratek rok nekaj pomeni tudi mladim družinam in vsem ostalim iskalcem stanovanj. Vsi ste opozarjali na to, da je Jazbinškov zakon prinesel neko čudno situacijo znotraj najemniških stanovanj v Republiki Sloveniji, vendar bodimo resni. Od tega je preteklo že več kot 20 let, mi pa še vedno govorimo, da je to krivda, da smo zdaj v taki situaciji. Očitno je dejstvo, da nimamo neke strategije, kako usmerjati najemniška stanovanja v tej naši državi. Ta resolucija, ki je bila s strani ministrstva in Vlade predstavljena, govori o tem, da jo bomo v začetku jeseni sprejemali, vendar smo že v začetku jeseni, pa še vedno nič od tega. V tej resoluciji je veliko ukrepov, ki pa imajo nek svoj efekt vezan na obdobje tam po letu 2020. Veliko je govora o tem, kako bomo neke stvar ponovno študirali in preverjali, veliko je govora o tem, kako bomo gradili v nekem prihodnjem obdobju stanovanja, nihče pa ne govori o načinu, virih in drugih sredstvih, ki so potrebna za to. Vse pa je seveda odmaknjeno v leto 2017, 2018, ko bo neka nova vlada, nov parlament o tem razpravljal. Vse te resolucije in podobni dokumenti, ki se pišejo v zadnjem obdobju ali pa kar že nekaj let, enostavno ne rodijo nobenih rezultatov, zato je tudi na mizi ta naš predlog, ki ima neko realizacijo lahko na kratek rok, če ga nekdo tudi vzame in ga tako prebere. Res pa je, da je večina teh stanovanj, ki so na voljo, vezanih na neka urbana središča, kajti v perifernem delu je večina teh stanovanj, ki so bila v lasti posameznih ministrstev, že zdavnaj prenesena na lokalne skupnosti in so jih lokalne skupnosti namenile točno za isti namen, kot predlagamo skozi ta zakon, ki je pred nami. V tej resoluciji je zelo malo govora o tem, kako zagotoviti sredstva tem novim najemnikom stanovanj in možnost tudi najema določenih finančnih virov. O tem se nič ne govori. V tej smeri bi bilo treba tudi verjetno razmišljati in najti neke instrumente, ki ne bi zagotavljali možnosti najema kreditov samo skozi, bi rekel, delovno razmerje za nedoločen čas. Tega v Evropi dejansko ne poznajo na tak način kot pri nas. Pri nas je pa to dejansko zelo velika ovira ali pa največja ovira, da mladi ne morejo določenih kreditov pri bankah najemati. Tako je za moje pojme ta resolucija, ki je pred nami, sicer lahko korak v pravo smer, ampak je ta korak zelo na dolgi rok in ne bo nič doprinesel k hitrim rešitvam. Naš zakon, ki je, kot vsi opozarjamo, v prvi obravnavi in ga lahko vsi z velikim veseljem spremenite ali dodelate, pa prinaša neke spremembe, ukrepe in možnost rešitve na kratek rok, če je seveda dobra volja. Zdaj smo v bistvu v podobni situaciji kot v tem državnem zboru že večkrat doslej, tudi ko govorimo o cestnih resolucijah pa programih neke obnove, ko govorimo o odpravi posledic poplav in tako naprej. Vedno se reče, treba je nek sistemski zakon, treba je najprej neko resolucijo napisati, nima pa nekih kratkoročnih ukrepov. Ravno temu je namenjen naš zakon in verjamem, da tisti, ki malo zdravo razmišljate in ste v preteklosti tudi ali bili v gospodarstvu ali pa v kakšni lokalni skupnosti, boste pritrdili temu, da se tak zakon lahko nadgradi in je vsaj nek kamenček v mozaiku, da se stvari spremenijo na bolje.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Igor Zorčič, pripravi naj se gospod Janko Veber.
Spoštovani podpredsednik, hvala za besedo. Danes je bilo nekaj očitkov glede tega, da ta zakon ne bo sprejet samo zato, ker prihaja iz vrst SDS. To moram zanikati, to ne drži. Kot sem že pojasnil tudi v stališču naše poslanske skupine, je ta zakon problematičen zaradi svoje nedodelanosti. To je ta problem. Zakon je enostavno v konfliktu z nekaterimi drugimi zakoni, ki urejajo to problematiko. V svojih prehodnih določbah, ki jih sploh ni, ne ureja, kako se bodo ti drugi zakoni spremenili, nedefinirani so raznorazni pojmi, predvsem pa oziroma tudi v obrazložitvi ni pojasnjeno, koliko je teh stanovanj. Danes smo kolega Mahniča slišali vprašati ministrico, naj pojasni že, koliko stanovanj je primernih za vselitev. Se pravi, mi razpravljamo o nekem predlogu zakona, da se naj neka stanovanja dajo v sklad in potem v najem in prodajo upravičencem, pa ne vemo niti, koliko je primernih. To je velik problem. Mi takšnega zakona že zaradi tega razloga ne moremo sprejeti. Kar se tiče Resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu, češ da gre samo za nek programski papir. To seveda ne drži. Akt o ustanovitvi Stanovanjskega sklada Republike Slovenije določa, da nacionalni stanovanjski program izvaja sklad. Seveda ta predlog resolucije določa tudi, da ga pravzaprav izvaja tudi ministrstvo in da o tem poroča. Kar se tega tiče ni nobenega dvoma, da bomo lahko spremljali, kateri deli nacionalnega stanovanjskega programa se bodo izvajali in kdaj se bodo izvajali. Ne bom se ponavljal v tem, kar sem že prej poudaril, da je posebej definirano tudi urejanje stanovanjske problematike mladih. Torej ta predlog, ki ga že imamo v Državnem zboru, to temo, ki jo danes zagovarjate, ureja. Mi ne bomo čakali in sprejemali še ne vem kaj na tej podlagi, ampak imamo že ta predlog v Državnem zboru. To se pravi, kmalu bo na matičnem odboru in v obravnavi in boste lahko dali kakršnekoli pripombe. Če se vam bo zazdelo, da je treba sprejeti še nek dodatek, da se bo lažje realiziralo, boste seveda to predlagali. Spomnil bi vas še, glejte, očita se, da če ne bomo tega sprejeli in tako naprej, bodo ta stanovanja propadla, bodo plesniva. Ne vem, podobne očitke je bilo slišati. Sami ste bili na oblasti od leta 2004 do leta 2008; prvič, dovolj veliko obdobje, da bi lahko vi že takrat to sprejeli, pa niste. Se pravi, leta 2004 so bila ta ista stanovanja, ki so prazna, 11 let mlajša. Ne vem, zakaj ste čakali 11 let, da predlagate ta zakon. Pa vam bom jaz povedal, zakaj. Zardi tega, ker je to en tistih zakonov, ki jih sukcesivno vlagate v Državni zbor, ki pravzaprav nimajo neke teže, razen po naslovu, s pravnega vidika pa so popolnoma nedorečeni, da lahko potem očitate koaliciji, glejte, mi smo pa predlagali že sto zakonov, vi pa niste še nobenega. Skratka, gre za enega od tistih zakonov,s katerimi si nabirate statistiko, kot pa sem že rekel, me pa moti to, da gre za zakon oziroma za problematiko, ki je izredno pomembna, ampak kot sem zatrdil, ta problematika se rešuje najprej v okviru nacionalnega stanovanjskega programa. Bilo je še slišati veliko v zvezi s študijami OECD. Strinjam se s tem, mladi morajo imeti možnost se osamosvojiti, samo ni mi pa všeč razprava, ki gre v to smer, da češ zdaj pa mladi morajo imeti stanovanje, starejši, recimo temu stari, pa morajo biti na svojem, pa naj država poskrbi za njih. Zakaj pa ne bi spodbujali tudi to, da živijo vsak nekje blizu, pa da si morda pomagajo? Saj ne nazadnje gre za družine. Pri nas pa se mi zdi, kot da je nek družbeni status, da moraš imeti svoj avto, po možnosti mora imeti vsak svoj avto v družini, vsak svoje stanovanje. Glejte, problematika mladih ni v tem, da morajo imeti svoja stanovanja, ampak da imajo streho nad glavo in da so znotraj te strehe samostojni. Zdaj pa, če je ta streha blizu staršem ali pa narazen od staršev, mislim, da to ne sme biti problematično. Morda moramo to celo spodbujati. Tako kot sem povedal, zakon je nedodelan. Verjamem, da ga tudi z nekimi popravki ne moremo dodelati, hkrati pa rušimo ta predlagani nacionalni sistem v drugih pogledih, kjer se rešuje tudi stanovanjska problematika drugih. Govorim o tistih, ki so stari 36 let. Tukaj gre za mlajše. Skratka, mi ne moremo parcialno samo za ene, gremo dati vsa stanovanja enim, potem pa imamo nerešeno situacijo pri drugih. Moramo zadevo rešiti celostno, se pravi v neki strategiji, v nekem širšem dokumentu, pa potem to strategijo tudi redno spremljati, kar verjamem, da bomo tudi skozi ta nacionalni stanovanjski program. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, pripravi naj se gospod Andrej Čuš. Izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem. Moram reči, da velik del te problematike, ki jo poskušajo predlagatelji tega zakona reševati, je bil rešen ali pa vsaj zastavljen k temu, da pride do rešitve, leta 2009. Takrat se je preneslo veliko prostih stanovanj s posameznih ministrstev na stanovanjski sklad, vendar problem je nastal potem, kako urediti ta stanovanja, da jih lahko oddaš kot primerno opremljena v najem. Tudi ta zakon govori o tem, da naj bi imeli prednosti pri najemu do teh stanovanj oziroma dostopa do teh stanovanj mladi, in predvsem tisti, ki so v slabšem socialnem položaju. Tukaj nastopi ta problem, ki ga je treba danes zelo resno obravnavati in tudi poskušati reševati. Namreč, če je nekdo v zelo slabem položaju, in tudi mladi običajno nimajo takšnih dohodkov, je velik problem že plačevanje same najemnine, kaj šele, da si uredi to stanovanje z lastnimi sredstvi. Danes bi dejansko morali razmišljati o tem, kako je mogoče tem mladim družinam omogočiti, ne da gredo v odkup teh stanovanj, ker če so socialno šibki, tako in tako že ko ne moreš praktično plačevati najemnine, tudi po petih letih, kot predvideva zakon, boš težko prišel v situacijo, da boš postal lastnik tega stanovanja. Pa tudi potem, ko postaneš lastnik, imaš omejitve pri raznih socialnih transferjih, ki ti to omogočajo, da si lajšaš življenje in oblikuješ svojo družinsko politiko in poskušaš oblikovat prihodnost. Torej, ta prehod v lastniško razmerje oziroma v prodajo teh stanovanj je nekaj, kar bo povzročilo zelo velik problem, ker enostavno bo to potem pomenilo velikemu delu preveliko breme. Zato bi bilo smiselneje razmišljati o tem, da se ne razmišlja o prodaji teh stanovanj, ampak da se ohranja najemni stanovanjski fond. V Sloveniji je tudi sicer dejstvo, da imamo premalo najemnih stanovanj na razpolago, bistveno več je lastniških, premalo je dejansko najemnih. Tudi v tem slučaju, ko bi mladi prišli pod ugodnimi pogoji do tega stanovanja, manjšega stanovanja, potem ali se mu pač poveča družina, praviloma, zaradi tega lahko tudi znotraj tega stanovanjskega najemnega fonda pride prednostno do večjega stanovanja. Ta mehanizem je bistveno bolj življenjski in mislim, da bolj potreben ta hip kot pa, da razmišljamo o prodaji teh stanovanj. Ob dejstvu, da se razmišlja o mladih in tistih, ki imajo slabši socialni položaj, bi bilo zagotovo primernejše, da zgradimo mehanizem, ki jim omogoča, da vložijo tudi del lastnih sredstev v ta stanovanja. Vendar če vložijo lastna sredstva, potem jim je treba oprostiti najemnino, zato da se to skozi najemnino poplačuje. Mislim, da bi bilo zelo pomembno razmišljati tudi o tem, kot smo nekoč že imeli v Sloveniji, če si rešuješ stanovanjski problem, pa predvsem če se pogovarjamo danes o mladih, če si mladi rešujejo stanovanjski problem, bi bilo zelo smiselno to upoštevati tudi pri zakonu o dohodnini. Torej, vsak račun šteje, torej z računom, s katerim dokazuješ, da si kupil material, da si naročil neko storitev, ki ti pomaga reševati stanovanjski problem, ti država pomaga na način, da imaš manjšo obremenitev pri dohodnini. Ta dva mehanizma mislim, da bi bila danes zelo pomembna in ključna, če želimo resnično omogočiti mladim, da si rešujejo svoje stanovanjske potrebe na način, ki bo za njih obvladljiv. Iz tega, kar je zapisano v tem zakonu – to ni predvideno. Resnično opozarjam, vse več je ljudi, ki imajo lastniška stanovanja, pa vendar jim to postaja vse večje breme. Tudi ko se pogovarjamo o zakonu o obdavčitvi nepremičnin, bo zelo pomembno, kako bomo opredelili prav tisto prvo stanovanje, ki ga potrebuješ za svoje življenje, ali bo to dodatno obdavčeno ali ne. Vsaj po mojem mnenju,to ne bi smelo biti obdavčeno. Če imaš osnovne pogoje v tem stanovanju zagotovljene, od tega pač ni za pričakovati, da bi moral plačevati še dodaten davek, ki bi mogoče nekoč bil v Sloveniji uveden na nepremičnine. Iz tega razloga je danes ta razprava dobrodošla, da opozorimo na vse to. Dejansko je pa skozi izvedbo tega zakona težko priti do te točke, da bi socialno šibke mlade družine resnično lahko prišle v položaj, da bi plačevale najemnino, pa še obnavljale ta stanovanjski fond. Namreč, leta 2009 je nastal problem v tem, ker so ta stanovanja sicer prešla na stanovanjski sklad, seveda pa ni bilo dovolj sredstev, da bi se ta stanovanja preuredila in usposobila za to, da bi jih lahko oddajali potem v najem. Skratka, vire za mlade, ki sem jih povedal, bi bilo smiselno čim prej poiskati, in mislim, da bi naredili potem zelo velik premik na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Čuš, pripravi naj se gospa Irena Majcen, ministrica za okolje in prostor. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Moram povedati, da nekatere razprave poslank in poslancev koalicije ali pa tudi nasprotnikov tega predloga zakona niso oziroma so bile, po mojem mnenju, so šle v pravo smer oziroma poslanci so izhajali iz tega, kako izboljšati zakon skozi zakonodajni postopek in kje iskati še boljše rešitve, kar je bil tudi naš namen. Moram pa povedati, da so pa vseeno nekateri poslanci koalicije ponavljali dva, tri argumente, katere poslušamo že eno leto v Državnem zboru, tukaj govorim predvsem o Stranki modernega centra, kjer enostavno ponavljajo en, dva argumenta. Rad bi povedal, da tudi v preteklosti je naša stranka, tako kot je bila v opoziciji ali pa v koaliciji, opozarjala na problem dostopnosti stanovanj za mlade. Rad bi povedal, za gospoda Zorčiča, da Nacionalni stanovanjski program je bil oblikovan, tudi medresorsko usklajen, leta 2012, predvideval je kar nekaj konkretnih ukrepov, ki so tudi reševali stanovanjsko politiko mladih. Je pa se potem vladajoča politika po padcu Janševe vlade odločila, da to za njih očitno ni bil pravi ali pa zadosten dokument ali pa ne vem, kaj se je zgodilo, da se še do danes sprejema nek drug nacionalni stanovanjski program. Rad bi povedal, da tudi sam nekako izhajam iz mladinskega sektorja in o tem problemu težke dostopnosti stanovanj za mlade se govori že zelo dolgo, veliko let in ko sem postal poslanec, sem se lotil svojega dela tako, da ko opazim probleme, skušam iskati nato tudi neke rešitve. K temu bi morali stremeti vsi, ne pa, da si pred problemi zatiskamo oči, ker enostavno se ne morem znebiti občutka, da pri marsikomu od prisotnih ali pa v vladajoči politični strukturi obstaja zavedanje, da problemi so, ampak se bodo že sami od sebe rešili. Ta pristop mi ni najbolj všeč, ker vsi vemo, da tako se ne bo storilo nič. V naši poslanski skupini opozarjamo na problematiko mladih na več področjih, več resorjih, omenil bi naša prizadevanja za ukinitev oziroma odpravo volonterskih pripravništev. Tukaj smo imeli v Državnem zboru kar tri različne predloge, s katerimi smo se ukvarjali – ampak, kaj se je zgodilo? Koalicija je spet sprejela nek sklep, da se vse preloži ali pa iskanje rešitev v neko oddaljeno prihodnost. Isto je seveda tudi tukaj, ko spet govorimo o letnicah 2018, 2020. Naš mandat se bo verjetno pred tem zaključil in potem se bo spet nov državni izbor ukvarjal z isto problematiko, mi pa svojega dela ne bomo opravljali. Veseli me, da danes govorimo o nekih konkretnih zakonskih predlogih na področju mladine in mladih; namreč, sam menim, da predvsem vladajoča politika podcenjuje problematiko mladih in generacije mladih. Zame je problematika mladih ena izmed ključnih, s katerimi bi se morala država kot takšna ukvarjati in tudi z reševanjem le-te problematike, ker je to ključno tako za obstoj države in seveda tudi prihodnost. Velikokrat tudi slišim s strani kakšnega poslanca koalicije, da se pogovarjamo o preteklosti. Ne, danes je to razprava o prihodnosti. Bi pa si želel tudi s strani koalicije, da bi v Državni zbor predložila več zakonov, ki bi sploh urejali obstoječe stanje. Namreč, nekega reformnega zakona ni videti. Vsi vemo, da gospodarska rast izvira predvsem iz izvoza, tudi zaradi zaključka finančne perspektive, sredstev iz Bruslja, sami pa po mojem nismo naredili vsega, kar bi lahko. Sam bi si želel, ko govorimo o stanovanjski problematiki mladih, šest let že vlade obljubljajo neke konkretne rešitve, še do danes jih ni bilo; te, ki so pa nekako na agendi oziroma se o njih najpogosteje razpravlja, pa so takoj raztrgane s strani strokovne javnosti. Upravičeno sem zaskrbljen, kaj se bo zgodilo v prihodnje, in vseeno menim, da država in politika ne bo našla najboljših rešitev na to temo. Naš zakonodajni predlog zagotovo izboljšuje obstoječe stanje, kot opozicijska stranka pa seveda nimamo vsega tega, bom rekel, strokovne podpore in tudi pregleda nad aktualnim stanjem. Izviramo iz podatkov, ki jih lahko dobimo, se potrudimo po svojih najboljših močeh, zagotovo pa smo na podlagi tega vložili zakon v prvo obravnavo. V prvo obravnavo zato, ker si želimo tako mnenje Vlade, drugih poslank in poslancev. Sam sem zadovoljen nad razpravo nekaterih, ki so po mojem mnenju predvsem iskali rešitve, nekateri pa ste seveda predvsem blatili ali pa bili proti temu zakonu iz stalno istih obstoječih argumentov. Ko govorimo o položaju in problemih mlade generacije v državi, vsekakor si bo treba v prihodnje prizadevati za medgeneracijsko usklajevalno politiko. Namreč, imam občutek, da politika zadnjih nekaj let, ko se po mojem mnenju država prekomerno zadolžuje, pri tem ne izpelje nobenih konkretnih in prepotrebnih reform, vodi v medgeneracijski konflikt. Tega si kot državljan in kot politik, poslanec nikakor ne želim. Zato bo treba v prihodnje bolj upoštevati tudi ne samo željo, ampak treba bo slediti potrebam mlade generacije. Namreč, problemi so, mi pa si pred njimi zatiskamo oči. V predstavitvi stališča poslanske skupine sem povedal, da je v prejšnjem mandatu državnega zbora bil sprejet Nacionalni program za mladino, ki se v nekaterih poglavjih tudi ukvarja s stanovanjsko problematiko mladih. Takrat smo tudi bili v opoziciji in smo podprli predlog besedila Nacionalnega programa za mladino, ki nekako definira ključne prioritete, ki jih mora politika zasledovati na področju mladih do leta 2022, ampak povedali smo, da bomo nad tem izvajanjem bdeli. Danes ugotavljamo, pa ne samo mi, ampak tudi mladinske organizacije, mladinski sektor, da nam ne pomaga nič, če imamo mi neke akcijske načrte, dolge po nekaj 100 strani, če pa potem v praksi nič od tega ne rešuje problemov. Zato smo tudi že sklicali nujno sejo odbora za izobraževanje, na kateri smo sprejeli nekaj konkretnih sklepov, ampak še vedno se mi zdi, da na najbolj pomembno problematiko mladih politika ne odgovarja. Zato bi tudi sam ponovil svojo pobudo in poziv: mlade je treba vključiti v socialni dialog. Po mojem mnenju je treba tudi razmisliti o obstoju Ekonomsko-socialnega sveta, nekateri ga smatrajo za nepotreben, star organ. Jaz vseeno ne podcenjujem socialnega dialoga, ampak v Sloveniji socialni dialog ne vključuje vseh generacij, zato bi bilo treba vključiti v Ekonomsko-socialni svet tudi predstavnika mladih. To pobudo sem dal še takrat, ko je vlado vodila gospa Bratušek. Ona proti tej pobudi ni imela nič, je celo to pobudo do neke mere podpirala, proti pa so bili takrat predstavniki sindikatov in združenje delodajalcev. Pred nekaj dnevi sem dobil odgovor Vlade Republike Slovenije, ko sem to pobudo ponovil, da je treba vključiti vsaj enega predstavnika mlade generacije v Ekonomsko-socialni svet, pa sem dobil odgovor, da so mladi že ustrezno zastopani v Svetu Vlade za mladino. Nekako sem bil nad tem odgovorom razočaran, ker vseeno predsednik Vlade velikokrat pride v Državni zbor in pove, da so mladi prioriteta. Je pa dejstvo, da mogoče na papirju so, v praksi pa zagotovo ne. Niti enega ukrepa, ki bi urejal problematiko mladih, vlada Mira Cerarja ni naslovila oziroma poslala v Državni zbor. Ukrepi se ne sprejemajo, po drugi strani pa vse opozicijske napore blokira parlamentarna večina koalicije. Pa če sem prej govoril o volonterskih pripravništvih, zdaj nazadnje je bil sprejet sklep, da damo rešitev do junija 2016. Mogoče bomo potem spet sklicali nujno sejo, pa bo koalicija izglasovala sklep, da se prestavi še za eno leto pa še za eno leto in tako približno se to dogaja v politiki. No, vsaj v teh dveh letih in pol, kar sem tu, sem dobil tak občutek. Dualno izobraževanje je drug tak konkreten predlog, ki smo ga predlagali. Spet se je sprejelo sklep, da se pripravi neke sistemske rešitve v roku enega leta. Smo predlagali spremembe na področju študentske prehrane, pa se je zavrnilo. Nekako pričakujem predvsem od predsednika Vlade in pa poslancev Stranke modernega centra, da boste začeli izpolnjevati in delati to, kar govorite, da so mladi prioriteta. Prepričan sem, da tudi iz naših vrst boste pri takih ukrepih in zakonodajnih predlogih imeli podporo, je pa treba seveda z nečim priti v Državni zbor in nekaj predlagati. Grem že proti koncu razprave. Rad bi povedal, da stanovanjska problematika mladih je izjemno pomembna. Ta problem ni od včeraj, zato zdaj ni tudi najbolj mogoče primerno, da kritiziramo ministrico, ki je prišla na ta resor, ampak prosim, vzemite naš predlog zakona kot napor, da kot opozicija opozorimo na prave probleme, na pogovor, usmerjen v prihodnost, in da stopimo skupaj pri iskanju rešitev problemov, ki so vedno večji. Predlagam vam, da si raziskavo Mladina 2010 in 2014 vsak izmed vas prebere, ker sem prepričan, da si jo marsikdo ni. Stanovanjska problematika, in osamosvajanje, je izpostavljena kot ena izmed prioritet in mladim je treba omogočiti pogoje, da se bodo sploh lahko osamosvajali, se zaposlili, zato pa moramo predvsem mi kot politiki nekako skrbeti za ugodno poslovno okolje in ustvarjati okolje, v katerem bodo mladi videli perspektivo in prihodnost v Sloveniji. Ker v mojih koncih Spodnjepodravske regije, ki spada tudi med slabše razvite regije v državi, se veliko pogovarjam s svojimi sovrstniki in moram povedati, da je žal trend zaskrbljujoč. Vse več se jih obrača k temu, da bi šli v tujino, pa to ni več samo mogoče v sosednje države, ampak da bi res pozabili na to, od kod so, kje so bili, in v upanju na boljšo prihodnost odpotovali oziroma iskali boljšo prihodnost v precej oddaljenih krajih. Tako bi vseeno apeliral na poslance koalicije. Zakon je v prvem branju. Velikokrat slišim s strani koalicije, da si prizadeva za sodelovanje, ampak do sedaj smo v naših poslanskih vrstah predlagali 35 zakonov, eden je bil sprejet, vse drugo zavrnjeno, in niti pri enem ukrepu nismo dobili pobude ali pa vabila na kakšen sestanek, da skupaj iščemo najboljše rešitve. Tako bi vseeno apeliral, dajmo stopiti skupaj, skozi zakonodajni postopek poiskati še boljše rešitve, da bo zakon tudi v praksi najboljši, in da bo rešil to problematiko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Majcen, ministrica za okolje in prostor. Izvolite.
Hvala lepa. Vlada namenja pozornost vsem prebivalcem, je pa res, da o mladih vsi radi govorimo, še posebej tisti, ki smo mogoče malo starejši, ali pa tisti, ki v politiki snujemo programe, na noben način ne moremo pozabiti na mlade. Je pa res, da je razlika v tem, ali o mladih veliko govorimo ali pa za mlade tudi nekaj malega naredimo. Ko je pripravljen ta zakon, in danes poslušam to razpravo, priznam, da me čudi, se mi zdi nenavadno, da tisti, ki so imeli že možnost kadrovska stanovanja prenesti na stanovanjski sklad, potem naprej v naslednje procedure, tega niso storili, ko so imeli te možnosti. Pa da vam iskreno povem, razumem, zakaj tega niso storili. Od leta 2009 nobeno kadrovsko stanovanje ni bilo na novo kupljeno. Masa stanovanj, ki so nezasedena, ki so predvidena za prodajo, so stanovanja kot ostanki stanovanj, ki se niso odkupili takrat, ko je bil Jazbinškov zakon. Če gledamo, da je ta zakon bil pred 20 leti v veljavi, potem si lahko zamislite, v kakšni kondiciji so ta stanovanja. Precej stanovanj je prešlo potem v ta nabor kadrovskih stanovanj, takrat ko je šla v stečaj Agencija za plačilni promet. Če povem, kje so ta stanovanja, ta stanovanja so v Gornji Radgoni, Idriji, Mirni, Tolminu. Torej tam, kjer povpraševanja na žalost po teh stanovanjih ni. Namreč, kadrovskih praznih stanovanj v Ljubljani ni in prav gotovo je povpraševanja po praznih stanovanjih v Ljubljani največje. Kot je bilo že prej omenjeno, da so neka stanovanja pa prešla na Stanovanjski sklad. Stanovanjski sklad, ki pa ni predmet današnje obravnave, ima še prazna stanovanja, veliko praznih stanovanj je tudi tu na Brdu, v neposredni bližini Ljubljane. Otvoritev soseske v Velenju je bila, tudi je Stanovanjski sklad vlagal. Tako se ne strinjam s trditvijo, da nič ne naredimo. Je pa res, da je treba še veliko narediti, v tem se pa strinjam, to tudi za mene ni dilema, da je potrebno še več sodelovanja s Študentsko organizacijo, z Mladinskim svetom Slovenije si tudi upam trditi, čeprav so prvi koraki, ki so bili narejeni tako s strani Stanovanjskega sklada, sodelujejo pa tudi sodelavci na ministrstvu, kažejo, da lahko v zasnovi teh projektov pričakujemo uspešen zamik oziroma pomik v pozitivno smer. Pri takih novih projektih torej ne gre za klasična stanovanja za najem, ampak gre za tudi nek nov pristop k sobivanju v skupnosti. Sama velikokrat povem, da je neverjetno, kako se v teh tradicionalnih stanovanjskih blokih ljudje med seboj ne poznajo, ne pozdravljajo, od vrat do vrat se malokdaj srečajo, ni možnosti, da se pomaga drug drugemu, kajti komuniciranje je sedaj zelo omejeno. Torej telefon in je že kar konec. Največ komuniciramo s svojimi po telefonu. In k takemu pristopu si mi zdaj želimo. Mladi bodo povedali, ali je to sprejemljivo za njih ali ni, ali si tudi kaj takega želijo ali pa jih že mogoče prijazno komuniciranje nekako moti, niso mu zavezani, ne želijo se na ta način med seboj sporazumevati. To, kar sedaj govorim, je seveda stvar resolucije, pa tudi za resolucijo si upam trditi, da je od leta 2009, ko bi morala biti spisala ali pa sprejeta, do leta 2015 Stanovanjski sklad Republike Slovenije deloval brez resolucije in v tem času je bilo za Stanovanjski sklad pravzaprav odprto polje, kam vlagati sredstva, kje vlagati sredstva. To kaže na to, da ta skrb, ki se danes tako močno poudarja, ni resnična. Je navidezna. Res bi v teh letih do sedaj, če bi bil pravilen pristop, če bi bil program narejen, če bi se izvajale investicije po programu, če bi za mlade ohranili tiste možnosti, ki so bile za njih pri nabavi kredita, bilo to vprašanje manj pereče. Je pa res, da tudi v tej razpravi ali s to razpravo spremenili toka generacijskega dogajanja – povedali smo, da se mladi dandanes odločajo kasneje za družino, kasneje za otroke – tega pa tudi mi ne bomo spremenili. Povzeti realnost, torej, da mladi sami odločajo o svoji prihodnosti, o tem, kako se bodo organizirali, to se mi zdi pri delu z njimi bistveno. Namreč, je čas tudi za njih, kot je bil za nas, ko smo bili mladi, nekaj povsem drugega, kot ga dojemamo mi, sami ga dojemajo prav gotovo drugače, in prav zato s temi projektnimi načrti, skupinami želimo vzpostaviti tak sistem ali tak način, kot si ga sami želijo. Nismo mi tisti, ki bomo diktirali, kako in na kakšen način si naj rešujejo te svoje elementarne zadeve; torej, kako priti do stanovanja, kako organizirati se, kako živeti v nekem okolju. Je pa res, da v tej resoluciji ne poudarjamo samo mladih, sem že v nagovoru povedala, nekako spremljamo tri skupine; torej, mladi, potem starejši. Tudi za starejše se je v današnjem času življenje spremenilo glede na leta nazaj, starejši so, ne vedno, ampak so osamljeni, posebno, če so to posamezniki, ki so na žalost izgubili partnerja, nekateri potem poiščejo neko pot druženja. Vemo, da upokojenci se srečujejo, si tudi veliko pomagajo, je pa tudi veliko starejših ljudi, ki ne najdejo te poti in so res osamljeni. No, in tudi za njih skušamo pripraviti neko rešitev oziroma neko možnost, da bi ta osamljenost ne bila tako težka. Ko govorimo o investicijah oziroma urejanju prostorov za ranljivejše skupine, pa je to projekt Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, financirajo se bolj s pomočjo kohezijskega sklada. Prepričana sem, da tudi te skupine ali ti prebivalci bodo z rešitvami zadovoljni. Zato bi rada še enkrat povedala, da ta fond, s katerim želite rešiti stanovanjsko problematiko, vsaj za začetek, na žalost ne bo rešil predvsem tistih težav, ki so v urbanih centrih, to so Maribor, Ljubljana seveda prva, potem Maribor, in ne namenja tej temi tiste rešitve, ki bi bila realna. Torej, stanovanja, stara več kot 20 let, v okoljih, kjer je po vseh mnogih poskusih na žalost tako izvedba s prodajo kot tudi možnost najema bila neizvedljiva, je danes težko govoriti o tem, kako se jih bo pa danes dalo v najem. Kot smo rekli, Gornja Radgona, Idrija, Mirna, Tolmin; torej, ta stanovanja so v veliki meri tudi stanovanja nekdanjih vojašnic, ki so ostala po nekem ključu še na ministrstvu. Želela bi poudariti, da Vlada, s tem ko ne soglaša s sprejemom tega zakona, kar bo prav gotovo očitek, pa ga tukaj demantiram, ne soglaša; ne zaradi tega, ker ne namenja velike pozornosti mladim, ampak ne soglaša zaradi tega, ker na tak način ta tematika ni razrešljiva. Ko bomo obravnavali resolucijo, se bomo bolj obrnili na ta program, bomo povedali, je pa res, da če je danes priložnost, lahko povem, da se mladi obrnejo že na Stanovanjski sklad. Možnosti so. Bomo veseli, če bo neko število mladih že sedaj izkazalo željo, da stanovanja vzamejo v najem. Vem, da so prostori tudi v Novem mestu. Ta cikel bo, torej ne izgradnje novih stanovanj, ampak najem že obstoječih stanovanj, hitreje stekel. V tem delu je mogoče tudi danes priložnost, da spodbudimo mlade, da se preko Stanovanjskega sklada pozanimajo, kakšne so njihove možnosti. Pri sami izgradnji oziroma pri obravnavi te teme, koliko praznih stanovanj imamo Slovenci, pa se z razpravljavci, o tem ste pravzaprav govorili vsi, absolutno strinjam. Zakon o davku na nepremičnine je v tistem času nekaj nemira med lastnike že vnesel. Sedaj je to, bi rekla, malo pomirjeno. Je pa neverjetno, da bi po eni strani imeli ta prazna stanovanja, saj vemo, da so lastniška, po drugi strani pa bi na novo posegali v prostor in na novo gradili stanovanja, v teh stanovanjih, v teh starejših stavbah pa potem zaradi nekoriščenja prostora stanovanja propadajo. To je eden temeljnih problemov današnjega trenutka. Videlo se bo, ali bomo na Vladi uspeli pripraviti ta zakon o davku na nepremičnine dovolj hitro in mogoče po sprejemu resolucije bomo ugotovili, da stanovanj sploh ni treba graditi, ampak je treba z ustrezno politiko že obstoječi stanovanjski fond mladim družinam, mladim prosilcem – ni nujno, da so družine, saj so lahko tudi samo mladi – omogočiti ustrezno bivanje oziroma bivanje, kakršnega si želijo. Zadnjič poudarjam, to naše nesoglasje za sprejetje tega zakona niti slučajno ne pomeni, da nimamo ustrezne skrbi in pozornosti za mlade, pomeni le, da na takšen način, kot je zakon predvidel, ne vidimo rešitve v reševanju tega večjega in celovitejšega problema. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku predlagateljev gospodu Žanu Mahniču.
Hvala za besedo, gospod Hainz. Kolegice in kolegi, še zadnjič pri tej točki. Ministrica je dejala, da je zanimivo, da prihaja predlog s strani tistih, ki so v preteklosti že imeli možnost, da bi kaj takega storili Z gospo ministrico . se strinjam, vendar je pa treba nekaj povedati. Če pristanemo na takšno logiko, potem je res, lahko ima stranka štiri leto vlado in se zadeva zaključi. Poglejte, ne moreš v štirih letih vseh stvari urediti. Sproti prihajajo novi problemi, sproti prihajajo nove ideje, kako bi se kakšno zadevo dalo urediti. Leta 2012, ko je prisegla druga Janševa vlada, je bila ta država v takšnem razsulu, da je bilo treba nekatere druge stvari prej urediti pred tem. Tistih pet stvari, katere danes tudi OECD hvali oziroma jih izpostavlja kot ključne, pokojninska reforma, reforma trga dela, znižanje odhodkovne strani, se pravi, znižanje primanjkljaja, slaba banka in državni holding. Teh pet ključnih stvari je OECD prepoznal kot ključnih za izhod Slovenije iz krize in s temi se tudi hvali minister Mramor v New Yorku in še ne vem kje drugje. Tudi zaradi tega sem sam šel v politiko, da nekatere stvari predlagam. Prav tako ste dejali, gospa ministrica, da pač z razpravo ne bomo spremenili nekih določenih tokov, ki so. Tudi tukaj se strinjam. Nikakor jih ne bomo spremenili, samo z razpravo ne. S konkretni dejanji, s predlogi zakonov, tudi takšnimi, kot je ta, pa bomo določene stvari spremenili in trend obrnili v pozitivno smer. Nikakor pa se ne morem strinjati z vami, in tega nihče ni rekel, da govorimo, da niste nič naredili. Jaz tega nisem rekel. Moja dolžnost kot opozicijskega poslanca je, da sem kritičen, da sem upravičeno kritičen, da sem nek nadzornik vlade. Ampak moj način delovanja je tudi tak, da kar je pozitivnega, pa tudi lahko pohvalim. Ne sedaj na tem področju mladih, ampak sem vas tudi že javno pohvalil ob oktobrskih poplavah, v Poljanski dolini se je marsikaj spremenilo tudi zaradi vaših ukrepov. V koalicijski pogodbi je bilo napisano, da boste sprejeli nacionalni stanovanjski program za leta 2014 do 2020. Sprejeli ste ga še za 5 let več. Bojim se, da bodo nekateri ti ukrepi, ki so tukaj notri, trije bistveni so, da se sprejme neka zakonodaja, da se ustanovi neka komisija in da se zagotovijo finančna sredstva. Ampak to je resolucija, ki je zelo splošna zadeva. Imamo pa notri sicer konkretne letnice do leta 2025, ampak zopet nek modus operandi te vlade. Analize, priprave, pozitivno nek premik, tudi iskanje finančnih sredstev, ampak konkretnih predlogov, kdaj naj bi do te izvedbe prišlo, pa ni. Resolucija je samo podlaga, da bomo o tem še veliko govorili. Žalostno je, da smo potrebovali, recimo, eno leto, da se danes, pa je bila res učinkovita razprava, pogovarjamo o stanovanjski problematiki mladih. Teh stanovanj, te bivanjske tematike je še veliko. Mi imamo hud problem tudi na podeželju, kjer propadajo kmetije, kjer so prazne kmetije. Kaj bomo s temi naredili? Tudi to so potencialni objekti, kjer bi se dalo zagotoviti mladim, ne nazadnje, če sem se prav spomnil, ne vem, ali ste to dali v koalicijsko pogodbo ali ne, se boste trudili, da bodo mladi tudi ostajali na podeželju. Tako je treba poiskati tudi nekatere ukrepe, da si bodo mladi zagotovili stanovanje, kot ste rekli v Brezovici, v Mirni ali pa kje drugje, ne pa, da bo celoten naval samo v Ljubljano, ampak da ljudje ostanejo tudi na podeželju. Žal pa nisem slišal odgovora na vprašanje, ki sem ga danes ponovil trikrat, štirikrat, in to je, ali bi bil konkreten predlog sprejemljiv za Vlado, za ministrstvo in sprejemljiv za koalicijo, če bi predlagali, konkretno opredelili, kaj pomeni nezasedeno, ker očitno imamo po mnenju strokovnih služb Vlade v naši državi ljudi, ki ne vejo, kaj pomeni termin nezasedeno. Če bi konkretno glede na ta odgovor, ki sem ga dobil na svoje poslansko vprašanje, definirali, katera so nezasedena in od tistih 219, ki jih je, recimo, 50 primernih, gre takoj po treh mesecih, ko se pripravi vse potrebno, za oddajo. Pod takšnimi in takšnimi pogoji za mlade. Te pogoje bi pustili notri. Žal odgovora na to vprašanje nisem dobil ne od strani Vlade ne od strani ministrice. Ko sem na začetku dejal, da bomo v Slovenski demokratski stranki pogledali potem, naredili neko analizo, kaj ste danes poslanke in poslanci predlagali, lahko pod črto potegnem, da zakon ni sistemski. Sicer nekih konkretnih zadev ni bilo slišati, razen tega, da je to specifična tema; ampak če bomo to obravnavali kot specifično temo pa nič naredili, sprejeli mogoče še kakšno resolucijo, tudi leta 2025, ko bomo, recimo, sprejemali za naslednje desetletno obdobje, ne bo nič boljše. Lahko rečem, da ne vem, kaj bi, recimo, na podlagi teh vaših razprav sedaj dal noter. Ni pa po eni strani fer z vaše strani, ko smo, ne vem, ali je bila sreda ali je bil torek, govorili o arhivskem zakonu, ste rekli, da se ukvarjamo zopet z zgodovino, ko danes obravnavamo ta predlog o stanovanjski problematiki mladih, pravite, da to ni sistemski ukrep. Skratka, če hočemo nekaj urediti za nazaj, ni v redu, če hočemo nekaj urediti za naprej, tudi ni v redu. Mi bomo seveda ta zakon podprli in na podlagi tega, kar smo slišali, pripravili nadaljnje ukrepe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci ste dobili besedo. Ker čas še ni potekel, na podlagi 1. odstavka 71. člena Poslovnika zbora lahko še razpravljamo in zato sprašujem, če boste razpravljali. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja in predstavnica Vlade, prosim, da se prijavita z dvigom roke. Še enkrat opozarjam in spominjam, da ne bomo imeli imen na zaslonu, ampak dobimo iz dežurne sobe seznam po naključno razvrščenih razpravljavcev. Želi razpravljati? Prosim za prijave. Besedo dajem gospe Marinki Levičar. Opozarjam, da ima vsak razpravljavec 5 minut, trije ste pa prijavljeni. Izvoli, Marinka.
Hvala, gospod predsedujoči, za besedo. Predvsem bi se rada zahvalila ministrici za spodbudno zadnjo besedo o tem predlogu za sprejem tega zakona in upam, da bo kmalu prišlo tudi do realizacije resolucije o nacionalnem programu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Franc Trček, izvolite.
Hvala za besedo. Nisem se mislil še enkrat oglašati, ampak nekaj me je malo zmotilo pa ker imamo še pet minut časa, malo manj, si jih bom vzel. Mladi gospod Čuš je rekel, da je prišel v politiko in ko detektira nek problem, se poskuša na to odzvati. Pa ne to dojeti kot osebno kritiko, ampak neke bolj moderne družbe in države poskušajo detektirati že vnaprej določene antagonizme in določene izzive in jih poskušajo reševati, še preden postanejo problem. Smo starajoča se družba, to nekaj pomeni. Mostovi so v takšnem in takšnem stanju, bral sem v nemških časopisih, tudi oni pravijo, da imajo polno mostov v slabem stanju, pa se verjetno ne rabimo tukaj kregati, kdo verjame v kaj, da pogledamo, v kakšnem stanju so mostovi pa katere bomo s kakšno dinamiko obnavljali. Zdi se mi, da moramo tudi na takšen način razmišljati. Prihajam iz Maribora, kjer so hoteli zagnati stanovanjsko zadrugo, so pregledali zakonodajo, so pripravili gor in dol, celo so se pogovarjali z občino, da bi dobili gradbeno ozemlje, kjer bi gradili, kjer se je nekako izkazalo, da se je potem zalomilo, da je to neka tujka, ki jo ljudje še ne razumejo. Mi se zdaj pogovarjamo o nacionalnem stanovanjskem programu, kjer je kar nekaj zapisanega in dobesedno, veste, to ne gre za neke – pa naj, ne vem, gospodu Mramorju mu roke odpadejo od tolčenja po mizi – ne gre za neke blazen milijone. Veste, neke pilotske projekte se bi dalo z relativno majhnim denarjem izvesti. Tudi, kot sem že omenjal v nekih deindustrializiranih območjih, ki pripadajo, ki postajajo celo nevarni. Spomnite se, pred leti – kaj so bili že? – češki študentje so se hoteli slikati tukaj v Knafljevem prehodu, pa je ena zgrmela dol pa se je ubila punca. Tukaj imamo razsuto zadevo. Določene države imajo tudi zakonodajo, ki bi jo bilo treba pogledati, da se takšne objekti v bistvu, ker so nevarni, dejansko se jih zasede, če hočete, lastnik mesto, država, kakor koli in se jim spremeni namembnost in se jim lahko ponudi za tovrstne zadeve. Obstaja kar nekaj ljudi v Sloveniji, ki so malo hodili po svetu, ki vedo, kako se tem zadevam streže, ki vedo tudi na tej organizacijsko-logistični ravni to izvesti. Recimo, zakaj mi nimamo tudi navsezadnje arhitektonske pomoči. Pogovarjali smo se, živijo, recimo, generacijsko mešane družine, vedno več je dela doma. To spet niso neki blazni milijoni. Imamo mlade arhitekte, ki so nezaposleni, ki imajo ta znanja, kako se bo neka stanovanjska enota, če hočete hiša, stanovanje, kakorkoli, predelalo, tako da bomo lažje sobivali skupaj. Gospod Veber je govoril o tem, recimo, kako bi šel iz manjšega stanovanja do večjega v najem. Pri nas še ni logike, da bi pa mogoče tudi sestopal nazaj kot kje drugje. Kaj me tudi moti. Gospa ministrica je nekako rekla, zaradi tega ker bomo mi delali toliko, kot bomo, ne bomo delali tega, in je omenjala Gornjo Radgono, Idrijo in Tolmin. Počakajte, to so neki regionalni centri. Sedaj ne bom šel nazaj gledat, česa katera vlada ni naredila. Prepričan sem, da z neko bolj aktivno politiko, s sodelovanjem lokalne oblasti, lokalne skupnosti, nacionalne, verjetno je včasih bil tudi to problem, ker je bil eden iz ene partije, drugi iz druge, ta stanovanja ne bi petnajst, dvajset let propadala. Verjetno v Gornji Radgoni, Idriji in Tolminu, ki imajo vsi status mesta, obstajajo ljudje, ki bi potrebovali ta stanovanja. Veste, meni bi bilo žaljivo, da mi nekdo reče, ne vem, bivše podružnične osnovne šole Zilje v Beli krajini, tam nobeden ne bo kupil – tam sem jaz rojen, pa je zdaj gasilski dom, smo naredili spremembo namembnosti. Zato vam govorim. Skratka, bom rekel, zdi se mi, da moramo to logiko preseči tudi zaradi tega, na kakorkoli prisegamo, ali na socializem, na kapitalizem, ali na nekaj tretjega, moramo začeti malo tudi po zdravi kmečki logiki gospodariti z okoljem in prostorom. Še enkrat pozivam tudi aktivno vlogo parlamenta, neki določeni parlamenti več soustvarjajo, zakonodajo navsezadnje pišejo, sem že prej rekel. Imamo dve veliki stranki, če SMC misli, da ta zakon ni dovolj dober, naj ga povozi, naj mi v mesecu dni pripelje nekega boljšega in bomo delali na njem. Če pa misli, da je za nadaljnjo obravnavo, izglasujte, delajmo naprej. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Majcen, ministrica. Izvolite.
Hvala. Verjamem, da se da govoriti eden mimo drugega, pa tega ne želim. Rada bi samo za plastičnost prikaza povedala, da prodajamo ali pa, da so v prodajnem postopku stanovanja, vredna med 10 in 11 tisoč evri. To že nepoznavalcu pove, da s stanovanjem mora biti kar nekaj narobe. To so stanovanja, ki so zunaj, v Ljubljani je pa v sedmem nadstropju stolpnice ali pa bloka, ki nima dvigala na voljo neko skupinsko stanovanjsko območje šestih ali sedmih sob z eno samo kopalnico. To je ta fond, za katerega na nek način predlagate, da bi ga ponudili v to najemno razmerje z mladimi. Moram vam povedati, da določilo 92. člena Stanovanjskega zakona, ki ga pa mora upoštevati Republika Slovenija, stanovanjska komisija Vlade, tudi Stanovanjski sklad Republike Slovenije, govori o tem, da mora biti stanovanje za bivanje, če se ga daje za najem, primerno urejeno, zato na žalost vašega predloga ne morem sprejeti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora glasovali čez pol ure. S tem prekinjam 12. točko dnevnega reda in 11. sejo Državnega zbora, ki jo bomo z glasovanjem nadaljevali ob 20. uri.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo s prekinjeno sejo zbora. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o minimalni plači. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o minimalni plači je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združene levice Luka Mesec.
Hvala za besedo in lep dober večer vsem skupaj. V Združeni levici seveda pozdravljamo in nas veseli, da smo se danes vse parlamentarne stranke strinjale o tem, da so te spremembe, te odprave anomalij znotraj minimalne plače nujne. Namreč, sindikalne centrale so naredile tukaj pomemben korak, da se iz minimalne plače izvzame dodatke na nadurno, za nočno, za nedeljsko in praznično delo in da s tem približamo minimalno plačo tistemu, kar bi morala biti, torej da postane osnova, absolutno dno, pod katerega se delodajalec zakonsko ne more spustiti, vse dodatne nadstandardne obremenitve pa se plača posebej. Se pravi, nadure, nočno, nedeljsko delo in tako naprej, se plačuje posebej, minimalna plača postane dno. Del teh anomalij že obstoječi predlog odpravlja, na žalost pa ne vseh. Znotraj minimalne plače še vedno obstajajo določeni dodatki, kot so dodatki za delovno dobo, dodatki za težke pogoje dela, kot je delo na višini, in dodatki, ki so vključeni v kolektivne pogodbe. Na tem mestu napovedujem, da bomo v Združeni levici v drugem branju tega zakona seveda vložili amandma, ki bo odpravil vse anomalije, ne samo nekaterih, iz definicije minimalne plače. Danes bomo seveda ta predlog podprli, glede na danes slišano, kar še enkrat poudarjam, pa se veselim konstruktivne razprave v drugem krogu, in pričakujem tudi, da se bomo lahko pogovorili o popolni odpravi anomalij iz definicije minimalne plače. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev. Za je glasovalo 75, proti pa nihče. [[Za je glasovalo 75.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 12. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o reševanju stanovanjske problematike mladih je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, predsednik, kolegice in kolegi! V Slovenski demokratski stranki smo vložili ta predlog z namenom, da se nekaj čez 210 nezasedenih stanovanj, ki jih ima Vlada oziroma ki so po določenih ministrstvih in ne v letu 2015 in 2016 niso predvidena ne za najem oziroma niti za prodajo, da bi se jih dalo v najem mladim in mladim družinam pod 35 let. Pri tem bi imeli prednost tisti, ki so socialno šibkejših. Po petih letih teh neprofitnih najemnin pa bi imeli možnost tudi odkupiti ta stanovanja, pri čemer pa bi se jim vse, do takrat plačane najemnine štele v odkupno ceno. Menim, da je treba narediti nekaj na tem področju, sam resolucija o stanovanjski problematiki, ki jo bomo v prihodnjih tednih obravnavali in sprejemali, ne rešuje v zadostni meri te stanovanjske problematike predvsem mladih, zato imamo tukaj prvi konkreten predlog, še ostali bodo sledili. V Slovenski demokratski stranki bomo glasovali "za".
Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev. Za je glasovalo 23, proti pa 47. [[Za je glasovalo 23.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI POGODBE MED REPUBLIKO SLOVENIJO IN REPUBLIKO SRBIJO O PRAVNI POMOČI V CIVILNIH IN KAZENSKIH ZADEVAH. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati. Zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev. Za je glasovalo 72, proti pa nihče. [[Za je glasovalo 72.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI DOGOVORA MED VLADO REPUBLIKE SLOVENIJE IN VLADO AVSTRALIJE O PROGRAMU DELOVNIH IN POČITNIŠKIH VIZUMOV. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 74, proti nihče. [[Za je glasovalo 74.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA to je na OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI SPORAZUMA MED VLADO REPUBLIKE SLOVENIJE IN VLADO REPUBLIKE KOSOVO O POLICIJSKEM SODELOVANJU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 75, proti nihče. [[Za je glasovalo 75.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI SPORAZUMA MED VLADO REPUBLIKE SLOVENIJE IN VLADO REPUBLIKE MAKEDONIJE O POLICIJSKEM SODELOVANJU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 75, proti nihče. [[Za je glasovalo 75.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI SPORAZUMA O PRENOSU IN VZAJEMNOSTI PRISPEVKOV V OKVIRU ENOTNEGA SKLADA ZA REŠEVANJE. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati, zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Ne deluje, čakajte. Malo bomo počakali, tehnične težave. Premočan sem za to. Učinkovita tehnična pomoč. Smo pripravljeni? Glasujemo. Zdaj pa glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 72, proti 3. [[Za je glasovalo 72.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA, NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI SPORAZUME O NABAVI IN VZAJEMNIH STORITVAH MED MINISTRSTVOM ZA OBRAMBO REPUBLIKE SLOVENIJE IN MINISTRSTVOM ZA OBRAMBO ZDRUŽENIH DRŽAV AMERIKE. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati. Zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, 4 proti. [[Za je glasovalo 71.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI OKVIRNEGA SPORAZUMA O PARTNERSTVU IN SODELOVANJU MED EVROPSKO UNIJO IN NJENIMI DRŽAVAMI ČLANICAMI NA ENI STRANI TER MONGOLIJO NA DRUGI STRANI. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo, ki je zboru pisno poročal. Prijavljenih k razpravi ni. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni mogoče vlagati. Zato prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 71, 3 proti. [[Za je glasovalo 71.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 7. točko dnevnega reda, s tretjo obravnavo Predloga zakona o nematerializiranih vrednostnih papirjih v okviru rednega postopka. Državni zbor je v sredo, 23. septembra 2015 opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je Državni zbor na predlog Vlade kot predlagateljice predloga zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na razpravo in odločanje o vloženih amandmajih, ki sta objavljena na e-klopi. V razpravo dajem 48. člen in amandma poslanskih skupin Združene levice in nepovezanih poslancev ter amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Besedo ima Luka Mesec.
Hvala za besedo. V Združeni levici in v Poslanski skupini nepovezanih poslancev smo k temu zakonu, se pravi, Predlogu zakona o nematerializiranih vrednostnih papirjih, vložili amandma k 48. členu. Namreč, ta zakon Vlada prodaja z utemeljitvijo, da gre za usklajevanje z evropskimi direktivami oziroma natančneje rečeno za usklajevanje s tako imenovanim sistemom T2 S v Evropi, ampak v 48. členu se skriva nekaj povsem drugega. V 48. členu se skriva namreč določba, da se bo ukinjalo registrske račune, ki so trenutno registrirani na Klirinško depotni družbi. Te račune imajo v lasti ljudje, ki so med tranzicijo, se pravi, ko so se razdeljevali certifikati, tu in tam pri kakšnem podjetju dobili kakšno delnico in so zdaj mali in mikro delničarji. Se prvi, v večini primerov gre za ljudi, ki niso premožni, za starejše ljudi, ki imajo že tako uboge pokojnine, in za ljudi, ki jim verjetno ta neka delnica, če jo še imajo, predstavlja njihovo edino finančno premoženje sploh. Takih ljudi je trenutno še okrog 265 tisoč v Sloveniji in s tem zakonom, če bo sprejet v obliki, kot je trenutno na mizi, jih bo 48. člen postavil v zelo nezavidljiv položaj. Namreč, postavljeni bodo v položaj, kjer se bodo mogli odločati: ali A – njihovo premoženje bo iz registrskih računov preneseno na tako imenovane smetarske račune ali B – bodo morali iz registrskih računov svoje premoženje prenesti na trgovalne račune na borznoposredniških hišah, kljub temu da nimajo nobenega namena s temi delnicami trgovati, ampak to premoženje samo imajo, kar jih bo pa stalo najprej 35 oziroma od 25 do 35 evrov, da te trgovalne račune odprejo, potem pa še vsako leto pridejo stroški za tekoče stroške vodenja teh računov, pridejo stroški za provizije in tako dalje. Skratka, tukaj gre za množičen prenos 260 tisoč malih in mikro delničarjev na borznoposredniške hiše; kdo ima korist od tega, je pa jasno: korist od tega bodo imele izključno borznoposredniške hiše. V Sloveniji imata dve prevladujoči tržni položaj, Vseslovensko društvo malih delničarjev pa je izračunalo, da bodo zaslužile 5 do 10 milijonov evrov samo s tem ukrepom. V Združeni levici in v Poslanski skupini nepovezanih poslancev seveda takim ukrepom, ki so jasno dobičkarski, nasprotujemo in zato smo predlagali, da se enostavno ukinitev registrskih računov izvzame iz tega zakona, da se tem ljudem da možnost, da ohranijo trenutno brezplačno vodenje teh računov, ker oni ne trgujejo s temi delnicami, ampak jih samo imajo, se pravi, tam so samo za evidenco, in s temi računi ni nobenih stroškov in da v bistvu se na ta način uredi, ker to tudi ni na noben način skregano s samim smislom evropske direktive, ki se jo s celotno novelo zakona prenaša v slovenski pravni red. Tako bomo, pač jasno, glasovali za ta amandma. Ostale poslanske skupine pa na tem mestu pozivam tudi, da se odločijo enako.
Besedo ima mag. Dušan Verbič.
Hvala za besedo, predsednik! Spoštovane kolegice in kolegi, še enkrat lep pozdrav! V zvezi s predmetnim zakonom ne bi izgubljal preveč besed, ker je bilo že v razpravi izpostavljeno, ampak mislim, da je prav, da namenim stavek ali dva. Dejstvo je, da implementacija evro projekta z oznako T2 S pomeni, da je bistvo te spremembe slovenske zakonodaje v smeri, da se zagotovi čezmejno evropsko poslovanje z nematerializiranimi vrednostnimi papirji, hkrati se zmanjša število posrednikov, in tisto, kar je pomembno, da se znižajo tudi stroški pri tem poslovanju tovrstnimi vrednostnimi papirji. Posledica tega pa je ukinitev registrskih računov, ki se vodijo v Republiki Sloveniji pri družbi, imenovani Klirinško depotna družba. V zvezi s tem je res tako, kot je predhodni spoštovani poslanec omenil, so vložili amandma, ki ga je tudi na kratko obrazložil. V sami razpravi, ki je bila izvedena pred nekaj dnevi, je bila s strani Poslanske skupine Stranke Mira Cerarja dana obrazložitev, da ta amandma ni v tem kontekstu, kot se v neki smeri pričakuje, da se razpravlja pri spremembi zakona. Navedeno je bilo tudi to, da so obrazložili znesek v zvezi s poslovanjem in zapiranjem računov, ki je mnogo višji, kot je podobno – in je bilo tudi predstavljeno, da je analogija vezana na odpiranje trgovalnih računov pri tako imenovanih trgovcih, to pomeni borznoposredniške hiše in tudi banke, ki imajo za to ustrezno licenco. V tem kontekstu je tudi koalicija vseh strank vložila amandma in bistvo tega amandmaja je bilo, ki je sledilo v neki smeri tudi malim delničarjem, da se ti tako imenovani registrski računi za pravne osebe zaprejo šele z dnem 30. 6. 2016 ter za fizične osebe 1. 1. 2017. Pomembno bistvo in sporočilo je, da se tovrstni registrski računi s tega naslova, ki je v neki smeri ocenjeno na cirka 260 tisoč, tovrstni stroški s strani centralne registrske družbe ne zaračunavajo, to pomeni so brezplačni. Ocenjujemo in menimo, da je to edino smiselno in je tudi zelo naklonjeno imetnikom teh računov. S tem v zvezi bi se dotaknil še enega amandmaja, predlagatelj tega amandmaja Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, ki je ravno tako vložila amandma na 48. člen. Vsebina tega amandmaja je, da naslov tega člena dopolnjuje, kajti predlog zakona je naveden – ukinitev registrskih računov, s tem amandmajem pa oni dopolnjujejo, in sicer določitev najvišjih stroškov upravljanja. S tem v zvezi imamo v poslanski skupini v neki smeri malce dileme in bi res prosil predlagatelja, da bi nam vseeno malce obrazložil, kaj v tem kontekstu so imeli v mislih, predvsem o tem, kajti določitev največjih stroškov upravljanja lahko potegne za seboj tudi nek poseg v to sorazmerno pravico lastništva. Moram pa priznati, da v tem kontekstu zaradi boljšega razumevanja, da v prometu z nematerializiranimi vrednostnimi papirji se pojavljajo trije subjekti, in sicer izdajatelj, imetnik kot tudi upravljavec. Tukaj je ravno vsebina tega amandmaja s strani Poslanske skupine SDS, ki je vezan na upravljavca, to je člana depotne družbe, ki praviloma je edini subjekt, ki lahko izvaja tovrstni promet. Zaradi tega bi prosil, predsednik, če lahko predlagatelj malce obrazloži. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Andrej Šircelj.
Hvala lepa, spoštovani predsednik, za besedo. Kolegi in kolegice! Gospod Verbič, hvala lepa za dodatno vprašanje in spodbudo pri razlagi našega amandmaja. Amandama Slovenske demokratske stranke dejansko omejuje najvišje možne stroške, ki jih bo imel imetnik nematerializiranega vrednostnega papirja. Omejuje seveda do neke meje in do neke stopnje, zaradi tega ker če bi ti stroški bili vseeno previsoki, ima borznoposredniška hiša možnost, da dejansko zniža tudi odstotek, v tem primeru je predlagan 0,5 %, kar pomeni, da ti stroški v nobenem primeru ne morejo biti enormno visoki. Bistvo tega amandmaja pa je, da se predvsem za male vlagatelje ali tiste vlagatelje, ki imajo manjše zneske, ti stroški na nek način omejijo oziroma – s tujko – limitirajo. To seveda pomeni, tako kot je opozorila tudi Agencija za trg vrednostnih papirjev, ki je že poslala tudi pismo Agenciji za varstvo konkurence, v tem pismu je omenila, da so ti stroški, in ti stroški tudi bodo nesorazmerno visoki glede na vrednost tega vrednostnega papirja. Z drugimi besedami lahko povem, če ima nekdo na primer vrednostni papir v vrednosti 100 evrov, bo dejansko plačal vsako leto, recimo, med 12 do 15 % stroškov za to, da se bo ta vrednostni papir vodil. Prvo je, da KDD ima svojo tarifo nekaj manj kot 4 evre in na to tarifo dodajo borznoposredniške hiše svoje stroške. To pomeni nesorazmernost. Na to nesorazmernost je opozorilo v številnih odločbah tudi Ustavno sodišče Republike Slovenije, ne v tej zvezi, ampak v drugih povezavah. Zaradi tega mi menimo, da je primerno tudi ob tem dogodku, ko dejansko je predlog, da bi se ukinili registrski računi, da se ti stroški dejansko omejijo. To z drugimi besedami pomeni, da ta delničar, ki ima majhen znesek, ne bo moral plačati več kot je 0,5 %, veliki delničar pa bo lahko seveda plačal tudi manj od 0,5% glede na prosto politiko posamezne borznoposredniške hiše. Kot vemo, imamo tudi sedaj to omejitev. Tu bi rad povedal, da na nek način je to omejevanje, prvič, v smeri, da se zadrži in poveča tako imenovano delavsko delničarstvo, da se zadrži tudi čim več vlagateljev, ker mislim, da je v interesu celotne družbe, in na drugi strani, da se omeji nesorazmernost. Namreč, Agencija za trg vrednostnih papirjev tudi opozarja, da gre pri določevanju cen borznoposredniških hiš za usklajeno delovanje. Mi danes lahko govorimo, usklajeno delovanje vseh teh upravljavcev. Z drugimi besedami, oni se dogovorijo. Mi danes govorimo, da imamo vsi transakcije račune na bankah. Približno iste stroške obračunavajo tudi za transakcijske račune. Banke. Vendar vemo, da ni tukaj neke velike konkurence med bankami, dejanske konkurence, kajti tudi tukaj lahko pogledate na njihovo združenje in boste videli, koliko se zaračunavajo ti stroški za posamezne storitve. Podobno je tudi v okviru združenja, ki vključuje borznoposredniške hiše, da gre tukaj za usklajeno delovanje. Na to opozarja tudi Agencija za trg vrednostnih papirjev. Kar pomeni, da trg tukaj ne deluje; trg ne deluje niti, če pridejo tujci in bodo znižali to, ker to se je ravno tako zgodilo, ko so na slovenski finančni trg vstopile tuje banke. One niso znižale stroškov finančnih storitev, ampak so se enostavno prilagodile. Zaradi tega mislimo, da je ta ukrep primeren, ne bo prizadel nobenega, bo pa dejansko razširil trg in bo dejansko določil sorazmernost stroškov, ki jih plačujejo ti vlagatelji. Mislimo, da je to pravično. To je pravično do slovenskih davkoplačevalcev, slovenskih vlagateljev, ki so glede na posebnosti dejansko postali delničarji v zelo velikem številu.
Besedo ima gospod Janko Veber.
Hvala za besedo. Pri tem 48. členu smo se močno angažirali predvsem iz razloga, da poskušamo zminimalizirati stroške, ki bi nastali pri lastnikih nematerializiranih vrednostnih papirjev. Gre vendarle za zelo dolgo obdobje, ki je minilo od takrat, ko so dobili te nematerializirane vrednostne papirje, ampak se dejansko z njimi ni dogajalo nič. Torej, imeli so neko premoženje, ampak ga niso ali znali ali pa tudi hoteli uporabljati, ali je pa tudi sicer bila vrednost takšna, da je bil zelo majhen interes, da se karkoli dogaja s tem vrednostnim papirjem. Zato pozdravljamo pri tem 48. členu, da se je zgradil mehanizem, da se lahko brezplačno, torej brez nadomestila, brez stroškov, prenese nematerializirani vrednostni papir na tako imenovani opustitveni račun. Ker je danes vložen s strani Združene levice amandma, ki pravi, da naj ne bi ukinjali teh registrskih računov, opozarjamo na to, da če ohranimo te registrske račune, bodo še naprej imeli te nematerializirane vrednostne papirje, hkrati pa tudi mnogo opozarjajo, da se želijo znebiti teh nematerializiranih vrednostnih računov iz razloga, ker jih velikokrat pripelje v situacijo, da ravno zaradi tega ne morejo uveljavljati, recimo, socialnih pomoči. To je eden od razlogov, zaradi katerega ne bomo podprli amandma Združene levice, strinjamo se pa z amandmajem Poslanske skupine SDS, ki pa omejuje stroške, ki bi jih lahko imel s tistim, ki upravlja s temi nematerializiranimi vrednostnimi papirji, in predvsem pri majhni vrednosti teh papirjev se lahko zgodi, da so ti stroški bistveno večji, kot je sama vrednost tega nematerializiranega vrednostnega papirja. Tako je ta omejitev 0,5 % letno od osnove, ki je povprečna vrednost vrednosti papirjev na tem računu, tudi po našem mnenju smiseln limit, tako da ne obremenjujemo tako imenovane male delničarje nesorazmerno v primerjavi z drugimi, ki imajo velike vrednosti delnic. Ne nazadnje, tudi kot lahko razberemo iz obrazložitve in tudi sicer iz opozoril, je tudi Agencija za trg vrednostnih papirjev ugotovila, da so se cene članov centralno-depotne družbe za vodenje računov bistveno višale od nadomestila tega zaračunava centralno-depotna družba. Torej je šlo tudi nekako v tem obdobju očitno za medsebojno dogovarjanje, za usklajen pristop in vse to je moral plačati imetnik nematerializiranega vrednostnega papirja. S tem amandmajem se to tudi onemogoča, tako da bomo podprli amandma Slovenske demokratske stranke.
Besedo ima Luka Mesec [[…]] Želi še kdo razpravljati? Nihče. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo in prehajamo na odločanje. Najprej prehajamo na odločanje amandmajev Poslanskih skupin Združene levice in nepovezanih poslancev k 48. členu. Če bo ta amandma sprejet, postane amandma Poslanske skupine SDS k temu členu brezpredmeten. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev. Za je glasovalo 21, proti pa 45. [[Za je glasovalo 21.]] [[Proti 45.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo še na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SDS k 48. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Združena levica ima Luka Mesec.
Hvala. Seveda smo mi stali za svojim amandmajem, ki je ta problem v celoti razreševal, ampak glede na to, da ni bil sprejet, bomo podprli seveda to salamonsko rešitev, ki jo predlaga SDS, tako da glasujemo v Združeni levici "za".
Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SMC mag. Dušan Verbič.
Hvala za besedo, predsedujoči. Poslanska skupina Stranke modernega centra je bila zadovoljna z obrazložitvijo k vloženemu amandmaju in bomo glasovali "za".
Obrazložitev glasu v lastnem imenu dr. Franc Trček.
Hvala za besedo. Najprej se opravičujem osebi, ki sem ji obljubil, da ne bom danes več govoril. Veseli me, da je kolega Šircelj izrekel krasno besedo, da na kar nekaj področjih v Sloveniji trg ne deluje. Glasovali bomo "za" in upam, da se bomo v bližnji prihodnosti dotaknili tudi bančnega trga, ki tudi ne deluje kot takšen. Hvala za besedo.
Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev. Za je glasovalo 69, proti pa 4. [[Za je glasovalo 69.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Končali smo z odločanjem o amandmajih. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi sprejetih amandmajev na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev. Za je glasovalo 70, proti pa 4. [[Za je glasovalo 70.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Spoštovane kolegice in kolegi, ta delovni teden je bil izjemno intenziven, zato se vam zahvaljujem za tvorno sodelovanje. To priložnost pa želim izkoristiti tudi za opravičilo za nekatera moja postopanja pri vodenju seje, predvsem minula dva dneva. Lahko bi sicer rekli, da kdor dela, greši, vsekakor pa želim poudariti, da morebitni spodrsljaji niso bili namerni, še manj načrtovani. Obljubim, da se bom v prihodnosti tudi sam skušal poboljšati, to pa želim tudi vam. In srečen konec tedna. Prekinjam 11. sejo državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek, 29. septembra 2015, ob 9. uri.