Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 18. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednji poslanki in poslanci: Darja Lavtižar Bebler, Melita Župevc, mag. Vasja Klavora, Miro Petek, Zmago Jelinčič Plemeniti, mag. Anton Rop, Gvido Kres, mag. Branko Grims, Mirko Brulc do 12. ure, Vili Rezman in dr. Vinko Gorenak od 10. do 15. ure. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 9. TOČKO DNEVNEGA REDA – NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O GENERIČNI PROMOCIJI KMETIJSKIH IN ŽIVILSKIH PROIZVODOV, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 27 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 27 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev zakona Robertu Hrovatu. Besedo ima Robert Hrovat.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav, gospod minister, kolegice, kolegi! Znano je, da proizvodnja in pridelava, predelava kmetijskih in živilskih proizvodov v Sloveniji predstavlja pomemben ekonomski in družbeni dejavnik. Z vstopom Slovenije v Evropsko unijo se je povečal uvoz agroživilskih proizvodov na slovenski trg, tako da so konkurenčni pritiski na domače ponudnike že povzročili poslabšanje ekonomskega položaja nekaterih proizvodnih sektorjev. Vstop Slovenije v Evropsko unijo je po drugi strani spodbudil tudi nove možnosti intenzivnejšega nastopa slovenskih ponudnikov agroživilskih proizvodov na enotnem trgu Evropske unije. Vendar so za zdaj rezultati skromni. Zavedati se moramo, da naravne danosti za kmetijsko proizvodnjo v Sloveniji in model agroživilske verige ne omogočata masovne in cenene proizvodnje kmetijskih pridelkov in živil. Pomembna ovira pri izvoznem prodoru pa je pogosto tudi pomanjkljivo poznavanje posebnosti in kakovosti v Sloveniji pridelane hrane. Krepitev konkurenčnosti domačih proizvajalcev kmetijskih in živilskih proizvodov ter ustvarjanje novih tržnih možnosti sta zato med ključnimi dejavniki dolgoročnega razvoja agroživilskega sektorja v Sloveniji. Slovenski ponudniki kmetijskih in živilskih proizvodov se uvrščajo v kategorijo najmanjših, seveda v primerjavi s konkurenti iz tujine. S tem je posledično omejena tudi možnost financiranja aktivnosti, informiranja potrošnikov ter promocije, ki na prehranskih trgih predstavlja ključni element uspešnosti poslovanja ter razvoja te gospodarske dejavnosti. Aktivnosti generične promocije za pospeševanje prodaje in porabe kmetijskih in živilskih proizvodov so ustaljena sestavina javnih politik razvitih držav. Tudi v Republiki Sloveniji se že nekaj let izvajajo aktivnosti, ki jih lahko uvrščamo med generično promocijo, vendar je treba za večjo učinkovitost področje celovito normativno urediti. Temeljna značilnost aktivnosti generične promocije je, da ne izpostavljajo posameznih blagovnih znamk oziroma proizvajalcev, temveč so tovrstni programi usmerjeni v zagotavljanje temeljnih kompetenc potrošnikov in s tem omogočajo kvalificirano izbiro hrane, kar je zagotovo v javnem interesu. Z nesistematičnim pristopom k aktivnostim generične promocije slovensko agroživilstvo in nacionalno gospodarstvo v celoti izgubljata pomembno spodbudo h krepitvi konkurenčnosti in hitrejšemu ekonomskemu razvoju. Pripravljeni predlog zakona ureja načrtovanje in izvajanje generične promocije kmetijskih in živilskih proizvodov v Republiki Sloveniji ter vzpostavlja temelje za izvajanje generične promocije ter informiranje potrošnikov. S sistematičnim pristopom k aktivnostim generične promocije bo slovensko agroživilstvo in nacionalno gospodarstvo v celoti pridobilo pomembno spodbudo konkurenčnosti in ekonomskega razvoja, saj se bo povečan obseg promocije odrazil v večji porabi promoviranih kategorij proizvodov in bo s tem posredno pozitivno vplival na razvoj domačega kmetijstva in živilstva ter na prehranjevalne navade prebivalstva. Pomemben prispevek predlaganega zakona je uvedba načela javno-zasebne participacije tudi pri financiranju aktivnosti generične promocije. Zakon predvideva financiranje teh aktivnosti z zasebnimi sredstvi, ki izvirajo iz obveznih prispevkov zavezancev, govorimo o zasebni participaciji, ter sredstev proračuna Republike Slovenije, ki se namenijo za sofinanciranje teh aktivnosti, v višini do 50 % celotnega proračuna za promocijske aktivnosti. Z uvedbo obvezne participacije se preseže problem zagotovitve nujnega 50 % deleža zasebnega kapitala pri programih generične promocije, kot to zahtevajo smernice skupnosti za državno pomoč. Ker je temeljni cilj zakona sistemska ureditev načrtovanja in izvajanja generične promocije kmetijskih in živilskih proizvodov ter informiranje potrošnikov o kakovosti in varnosti kmetijskih in živilskih proizvodov v Republiki Sloveniji in ker se s tem zakonom želijo vzpostaviti temelji za evropsko primerljiv model izvajanja generične promocije ter informiranja potrošnikov, v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke pričakujemo vašo podporo. S tem boste omogočili, da bo slovensko agroživilstvo in nacionalno gospodarstvo pridobilo pomembno spodbudo konkurenčnosti in ekonomskega razvoja.
Hvala lepa za uvodno obrazložitev mnenja. Dajem besedo predstavniku Vlade. Besedo ima mag. Dejan Židan, minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Prosim.
Gospod predsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Vlada Republike Slovenije ne podpira te oblike osnutka zakona, čeprav se zaveda potrebe po zakonu o promociji živil in hrane slovenskega izvora, ker ta zakon v bistvu ne rešuje osnovnih dilem, ki jih je treba rešiti. Ta zakon govori samo o generični promociji. V Sloveniji želimo vzpostaviti ne samo generično promocijo, ki je manj pomembna, ampak zlasti promocijo po shemah višje kakovosti, saj večina slovenske hrane zajema sheme višje kakovosti in to želimo urediti z zakonom. Ta zakon ne ureja upravljanja z zbranim denarjem, saj upravljanje ne more biti v korist deležnikov, to je države, ki prispeva svoj delež, in tudi primarne kmetijske proizvodnje in predelave kmetijskih proizvodov, torej proizvodnje hrane. Tisto, kar je tukaj pomembno, mi ne podpiramo, da je nosilec izvajanja promocije državna institucija, Direktorat za varno hrano, saj administracija ni usposobljena za izvajanje tovrstnih aktivnosti, ampak je usposobljena za druge zadeve. Takšna oblika zbiranja denarja ni v skladu s trenutnimi shemami, kakršne si zamišljamo. Zlasti pa je pomembno naslednje povedati. Tovrstno promocijo je treba imeti, tudi zato je v tem trenutku osnutek zakona o promociji kmetijskih proizvodov in hrane že toliko pripravljen, da gre 23., to je naslednji teden, v obravnavo Svetu za kmetijstvo in podeželje Republike Slovenije. In če bo ta svet osnutek, ki ga je slovenska administracija pripravila, torej Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, sprejel, pomeni, da gre osnutek zakona, ki je pa že večinoma usklajen z deležniki, to je Kmetijsko-gozdarsko zbornico, Zadružno zvezo in tudi s Sindikatom kmetom ter s slovensko živilsko predelovalno industrijo. Ta osnutek zakona, ki ga mi pripravljamo, je že precej usklajen, zato bo ta zakon tudi primerno ogrodje. Pri promociji hrane si ne moremo privoščiti, da gremo v takšen projekt na način, da nismo v celoti usklajeni z deležniki. Seveda smo razmišljali, ali je možno, da k temu osnutku zakona, ki ga je predlagatelj predlagal, v bistvu rešitve, ki jih že imamo dogovorjene, vključimo, saj bi potem to bil skupen projekt, kar bi bilo v našem interesu, vendar na žalost ta struktura osnutka, ki je predstavljena, ne omogoča takšne nadgradnje, poleg tega pa še razgovori z deležniki niso končani. Za konec pa dovolite, da se zahvalim za mnenje, ki ste ga predlagatelji izkazali z vložitvijo tega zakona, in to je mnenje, da je v slovenskem prostoru potreben zakon o promociji, in to iz dveh razlogov. Prvič, ker moramo slovenskemu potrošniku povedati, da je uživanje slovenske hrane koristno ne samo za pridelovalce in predelovalce, ampak za vsakega slovenskega potrošnika posebej, hkrati pa je to ena izmed konkurenčnih prednosti, ki jo sosednje države že izrabljajo, mi je pa še ne [[..]]Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Janko Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav tudi v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov! V Poslanski skupini predloga zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov ne bomo podprli, saj si želimo, da sprejmemo tak zakon na tem področju, ki bo v čim večji možni meri, glede na evropske predpise, promoviral proizvode domačih proizvajalcev in predelovalcev hrane. Tako imenovana generična promocija ne dovoljuje navajanja nacionalnega porekla. Dovoljeno pa se je sklicevati na nacionalno poreklo, če se izvaja promocija shem kakovosti in prostovoljnih označb. Slovenski proizvajalci so tako bolj zainteresirani za promocijo shem kakovosti kot za generično promocijo. Naslednja bistvena vsebinska razlika med tem, kar je zapisano v tem predlogu zakona, in kar potrebujejo slovenski proizvajalci, je tudi v tem, da jim moramo omogočiti izvajanje promocije preko reprezentančnih organizacij, ne pa preko organa v sestavi ministrstva. Namen promocije je predvsem tržni pristop in marketinško upravljanje vseh blagovnih znamk. Za Direktorat za hrano na Ministrstvu za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano bi težko trdili, da je marketinško in tržno učinkovit in predvsem usposobljen, da se v teh zahtevnih gospodarskih in finančnih razmerah kosa z vsemi izzivi, ki jih te razmere narekujejo. Še posebej zaskrbljujoče pa je tudi dejstvo, da, kot vse kaže, predlog zakona zapira možnost koriščenja evropskih sredstev za področje promocije. To je ravno tako zelo pomembno vprašanje, kajti sredstva so ključna, kako bomo lahko izvajali to promocijo. In če lahko k temu pripomorejo tudi sredstva EU, potem moramo narediti vse, da se to tudi dejansko omogoči. Nejasno je v tem zakonu tudi razmerje financiranja promocije med državo in proizvajalci kmetijskih proizvodov, njihovimi združenji, živilsko predelovalnimi podjetji in njihovimi združenji. In ravno te nejasnosti med razmerji, kako bo kdo vplival in zagotavljal promocijo kmetijskih proizvodov in izdelkov, ki se predelujejo, so bistvene, da lahko sprejmemo učinkovit zakon oziroma zakon, ki se bo v praksi lahko izvajal. Zaradi vseh naštetih vsebinskih pomanjkljivosti zakona, kot sem povedal, ne bomo podprli oziroma menimo, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Pričakujemo pa, da bo Ministrstvo za kmetijstvo pripravilo za Vlado predlog zakona, ki bo v teh zahtevnih gospodarskih razmerah pomembno vplival na to, da bo trženje domačih proizvodov učinkovitejše, kar lahko pomembno vpliva na prihodnjo gospodarsko rast. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Robert Hrovat. Prosim.
Hvala lepa za besedo še enkrat. S kmetijsko proizvodnjo se v Sloveniji ukvarja okoli 77 tisoč kmetij, s proizvodnjo živilskih proizvodov pa okoli 400 podjetij, ki zaposlujejo okoli 17 tisoč ljudi. In vsi ti so praktično nekonkurenčni na trgu. Smo izredno majhni v primerjavi z enotnim trgom Evropske unije in tudi vse naše sosednje države bistveno več vlagajo v promocijo živil. Za kaj pravzaprav gre pri generični promociji? Združuje različne aktivnosti informiranja potrošnikov o kakovosti in varnosti, tudi o standardih varovanja okolja in pa dobrobiti živali pri proizvodnji hrane. Torej ne izpostavlja posameznih blagovnih znamk oziroma proizvajalcev, ampak zelo na splošno vse v interesu proizvajalcev hrane in tudi potrošnikov. Kot sem že rekel, vse države Evropske unije imajo vzpostavljen nacionalni sistem načrtovanja in izvajanja generične promocije živil in živilskih proizvodov. Kaj predlagamo v Slovenski demokratski stranki? Predlagamo sistemsko ureditev načrtovanja in izvajanja generične promocije kmetijskih in živilskih proizvodov. Predlagamo tudi obvezni prispevek zavezancev, prispevna stopnja se določi na podlagi predloga programa promocije. Morda nekoliko podrobneje o samih ključnih poudarkih. Govorimo o javno-zasebni udeležbi, kajti generična promocija živil predstavlja relativno visok strošek, predvsem so to visoki stroški oglaševanja. Brez tega pa generične promocije ni. Zato menimo, da je združevanje javnih in zasebnih sredstev dobra rešitev. Tudi vpliv zasebnega sektorja pri vsebinskem načrtovanju dobi potem svojo težo. Torej tisti, ki bodo plačevali v ta sklad, ki se ustanavlja, imajo tudi besedo pri tem, kako se bo izvajala ta generična promocija. Gre za sistemski pristop, kljub temu da je bilo prej rečeno, da se koncepta razlikujeta, govorim o konceptu Ministrstva za kmetijstvo in našem konceptu, vendar kljub vsemu ta naš predlog zagotovo spodbuja konkurenčnost in pa zagotavlja ekonomski razvoj. Na koncu bi bil rezultat vsega tega tudi zagotovo večja poraba slovenske hrane in boljši razvoj domačega kmetijstva in živilstva. Ta javno-zasebni vložek smo si zamislili tako, da 50 % krije država iz svojega lastnega proračuna in 50 % je zasebnega kapitala tistih interesentov, ki bi si to želeli. Kdo bi bil zavezanec? Zavezanci bi bili vse tiste fizične osebe, samostojni podjetniki in pa pravne osebe, ki proizvajajo živila oziroma hrano na Slovenskem. Mi smo določili osnovo za fizične osebe katastrski dohodek, za samostojne podjetnike dobiček iz dejavnosti in za pravne osebe izkazano dodano vrednost., Naš predlog temelji na nadgradnji Direktorata za varno hrano znotraj Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Zakaj smo se odločili za takšen način? Zato, ker že sedaj ta direktorat nadzira varnost in kakovost kmetijskih in pa živilskih proizvodov. Od sedaj naprej bi ta direktorat opravljal tudi razvojne in strokovne naloge na tem področju in bi podpiral tudi vse aktivnosti v zvezi z informiranjem. Zato menimo, da bi bila takšna rešitev ustrezna. Kar se sistemiziranja načela programiranja tiče, so aktivnosti do zdaj na področju generične promocije le občasne in so brez kakršnekoli kontinuitete. Zato mi predlagamo nek temeljni dokument,ki smo ga mi poimenovali strategija generične promocije. Sprejela bi ga Vlada in notri bi bila vsa vsebinska in finančna izhodišča. Seveda je potem treba izdelati tudi letni izvedbeni dokument, torej govorim o programu generične promocije. Tukaj bi pa bistveno bolj natančno opredelili aktivnosti in izdelali jasne prioritete, ki so najpomembnejše. Kar se tiče finančnih posledic. Mi smo predvideli v letu 2012 milijon evrov s strani Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano in približno milijon evrov bi se pobralo od zavezancev, od tistih, ki bi vplačali v sklad, o katerem govorimo. Da si bomo lažje predstavljali, kaj to pomeni v primerjavi z našimi sosednjimi državami. V Avstriji imajo na tem področju, torej pri promoviranju generičnih promocij živil, zaposlenih 50 ljudi, ki se ukvarjajo samo s tem, proračun pa imajo 20 milijonov evrov. Italija iz proračuna namenja 50 milijonov evrov. Madžarska ima 35 zaposlenih in približno 6 milijonov evrov porabijo vsako leto za generično promocijo živil. Nemčija porabi 100 milijonov evrov na leto. Francija ima kar 300 zaposlenih, in to ne samo v Franciji, ampak tudi v drugih državah, še v 34 drugih državah, ki se ukvarjajo s promocijo njihovih lastnih blagovnih znamk. Za to porabijo približno 55 milijonov evrov. Če poslušamo samo te številke, potem si lahko predstavljamo, kje smo Slovenci in koliko so naši proizvodi poznani po svetu, koliko namenjamo za to. Do zdaj nismo praktično namenili nič. Zdaj predlagamo, da se ta zadeva sistemsko uredi in se za to namenjajo sredstva, seveda glede na program, ki bi ga pripravila Vlada. Oblike delovanja so po Evropi zelo različne. Povsod pa je to kombinacija javnih sredstev in zasebnega kapitala. In zato smo tudi mi v svojem predlogu predlagali takšen način. Zelo smo majhni, zato je treba še toliko več narediti na sami promociji. V mnenju Vlade, ki sem ga danes zjutraj dobil in prebral, piše, da gre za dva različna koncepta. Ja, najbrž res, ampak jaz mislim, da bi bilo kljub vsemu možno in prav, da se ta naš zakon nadgradi, danes je prvo branje, da se o sami vsebini pogovarjamo in na koncu najdemo skupne rešitve, ki bi pripeljale do tega, da bodo naši proizvodi v Evropski uniji ali pa po svetu bistveno bolj prepoznavni. Ampak niti ne gre toliko za Evropo, gre tudi za domač trg. Tudi na domačem trgu so tuji pridelovalci, dobavitelji bistveno bolj agresivni, kot smo mi sami, kot bi se sramovali naše lastne hrane, ki je zagotovo kvalitetna in dobra in bi bilo treba vse narediti, da bi se ta slovenska hrana v večji meri konzumirala. Na hearingu novega ministra gospoda Židana je bila ta promocija slovenske hrane ključna oziroma glavna tema in jaz sem vesel, da je minister to izpostavil na takšen način in vidim, da je pristopil tudi že k izdelavi svojega lastnega zakona, torej zakona Ministrstva za kmetijstvo, ki bo očitno imel nekoliko drugačen koncept. Vendar pa jaz mislim, da v osnovi mislimo vsi enako. Za promocijo je treba narediti bistveno več. Zato jaz predlagam, glede na to, da je to prvo branje, da predlog Slovenske demokratske stranke podprete, gre v nadaljnjo obravnavo in ga potem nadgradimo z amandmajsko obliko. Jaz mislim, da v tem, kar je v mnenju Vlade, in tem, kar imamo mi zapisano, ni velike razlike, zato bi bilo možno zadevo pripeljati do neke skupne točke. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Franc Bogovič.
Lep pozdrav, spoštovani predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani minister! Predlog zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov je že dlje časa materija, s katero se ukvarjajo številni slovenski kmetijski ministri in mislim, da je v zadnjem času tudi vse večje zavedanje v evropskem in tudi v slovenskem prostoru, da je prehranska varnost ena od strateških usmeritev vsake države. Ta prehranska varnost pomeni, da je, prvič, dovolj hrane, da je ta hrana zdrava in da je tudi cenovno dostopna. Ko govorimo o tej prehranski varnosti v Sloveniji, vidimo, da nas ta nivo samooskrbe v zadnjih letih, ki pada, v veliki meri tudi že ogroža in da je zagotovo treba nekaj postoriti za to, da bo tudi slovenska prehrana dobila na veljavi, da se bo slovenski potrošnik še bolj navezal na v Sloveniji proizvedeno hrano. Zagotovo je tudi zakon o generični promociji eno od orodij za pripravo okoliščin, v katerih bo takšna hrana tudi dobila svoje mesto pri slovenskem potrošniku. V času nastajanja tega zakona so potekala številna pogajanja med partnerji, ki v tem zakonu nastopajo. Ti partnerji so na eni strani najprej proizvajalci hrane, bodisi so to kmetje, kmetijska podjetja in v njihovem imenu so vedno zastopali stališča tudi predstavniki Kmetijsko-gozdarske zbornice in Sindikata kmetov. Zelo pomemben partner v tem zakonu so tudi slovenska živilsko predelovalna podjetja, ki v veliki meri tudi pridelujejo to v Sloveniji pridelano hrano. Oni nastopajo direktno največkrat tudi na trgu hrane in kmetijskih proizvodov. Tretji partner, zelo pomemben, pa je zagotovo tudi država oziroma v njenem imenu Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. V teh pogajanjih je prišlo do kar nekaj takih ključnih dilem. In tudi to, da se te dileme niso popolnoma razčistile, je v največji meri razlog, da ta zakon ni že prej prišel na poslanske klopi in bil predlagan s strani Vlade. Te dileme, ki so bile vedno predmet teh debat, so sledeče. Prva je ta, na kakšen način zbirati sredstva od kmetov, kmetijskih podjetij, živilsko predelovalne industrije, da bodo ta sredstva pobrana na pravičen način, se pravi, da bodo participirali v zbiranju teh sredstev predvsem tisti, ki lahko pričakujejo koristi od tega zakona, se pravi sami pridelovalci hrane. Tukaj gre za eno dilemo, ali je osnova za prispevek katastrski dohodek, ki ga pobira davčna uprava, kot je predlagano v zakonu, ki ga imamo danes na mizi, ali pa je osnova za zbiranje tega prispevka prodaja izdelkov, se pravi vezano na kilogram mesa, na liter mleka, na kilogram sadja oziroma kakor bo določeno. To je prva dilema, ki je ves čas ločevala [[..]]Moram reči, da poznam stališča proizvajalcev hrane, ki se bolj nagibajo k temu, da bi bil prispevek proizvodno vezan, ne pa, da s takim zakonom uvedemo novi davek za slovenskega kmeta. Druga dilema, ki je prav tako razdvajala oziroma so se kresala mnenja, je bila ta, kdo bo upravljal s tem denarjem. Ali bo to podobno, kot je v tem zakonu, kjer bi naj to bil Direktorat za varno hrano preko proračunskega sklada, kjer v bistvu s tem skladom upravlja ministrstvo, program dela Vlada. To je ena pot, ki je možna. Druga, s katero so se pa bolj strinjali pridelovalci hrane in tudi živilsko-pridelovalna industrija, pa je, da bi se to upravljanje z denarjem dalo nekomu, ki se tudi ukvarja s trženjem in je bližje temu kupcu, zaradi tega to ne bi bila vladna, ministrska služba, ampak bi bila neka druga oblika, v kateri bi se izdelal program in bi dejansko tisti najbolj zainteresirani tudi imeli glavno vlogo v tem delu promocije slovenske hrane. V tem času, ko se je v teh vladnih krogih in s temi partnerji vrstila ta debata, lahko rečemo, da smo v Sloveniji priča ene, po mojem občutku in po mojem mnenju zelo dobre akcije, ki je organizirana v okviru Zbornice kmetijskih in živilskih podjetij, to je akcija Kupujmo slovensko, ki smo jo imeli moč spoznati tudi v Državnem svetu, kjer so jo nosilci te akcije tudi predstavili. In tudi izkušnje iz te akcije govorijo v tej smeri, da je tukaj potreben nek konsistenten stalen pristop, in dejansko to akcijo lahko vodijo tisti, ki z njo tudi upravljajo in imajo na koncu koncev tudi določene koristi in posredno tudi slovenski kmet. Žal se tej akciji doslej niso pridružili drugi, da je to Zbornica kmetijskih in živilskih podjetij. Tista podjetja, ki so pristopila k tej akciji, pa so za enkrat še osamljeni jezdeci, Mislim, da se imamo marsikaj še naučiti iz te po mojem prepričanju zelo kvalitetne akcije in tudi odzivi, ki potekajo tudi v slovenskih supermarketih, letos poteka to v Mercatorjevih, je dala na nek način odgovor, da slovenski potrošnik ceni slovensko hrano in je treba na tem področju nekaj postoriti. V Slovenski ljudski stranki pričakujemo od ministrstva in partnerjev, da sedaj, ko imam tudi sam te informacije, da ti pogovori potekajo in da je nivo tega soglasja bistveno večji, kot je bil v preteklosti, da naj partnerji skupaj z ministrstvom čim prej pripravijo takšen zakon, s katerim se bodo sami strinjali, zakon, ki ga bodo, če smem temu tako reči, vzeli za svojega tako v tistem delu, ko se bodo dogovorili, kako bodo zbirali sredstva, kakor tudi v drugem delu, kako bodo preko tega zakona promovirali kvalitetno slovensko hrano. In tukaj mislim, da je ta priložnost, ki je bila že danes omenjena s strani ministra, da se predvsem v okviru shem kakovosti najde slovenska hrana, ki je za razliko od marsikatere, ki se pojavi na slovenskih policah, bistveno višjega kakovostnega razreda, pridelana v okolju in na do ljudi prijazen način in mislim, da je to tista pot, po kateri bi bilo treba iti v promocijo slovenske hrane in tudi združiti javna sredstva ministrstva in tudi sredstva tistih, ki ta sredstva zbirajo. V Slovenski ljudski stranki tudi nasprotujemo temu, da bi takšno promocijo vodil eden izmed direktoratov znotraj ministrstva, ampak mislimo in smo trdno prepričani, da bodo promocijo bistveno bolje vodili tisti, ki niso v teh birokratskih službah, ampak se ukvarjajo z direktno proizvodnjo in pa tudi s trženjem teh izdelkov, zato bodo kakšne drugačne oblike primernejše. Predlagamo tudi, da se v predlogu zakona sledi temu, da je osnova za plačilo prispevka proizvedena hrana, da so osnova proizvedeni izdelki in ne neka nova davščina, kot je to v tem zakonu v okviru deleža od katastrskega dohodka davka od dobička, ampak se dejansko v okviru partnerjev dogovorijo za to zadevo. V Slovenski ljudski stranki pričakujemo, da ministrstvo skupaj s partnerji čim prej pripravi zakon, ki bo med njimi usklajen. Ker mislimo, da je prav, da je tam pripravljen zakon in da je tam usklajen, tega predloga zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov, ki ga imamo sedaj v obravnavi, ne bomo podprli.
Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev bo predstavil Matjaž Zanoškar. Prosim.
Hvala, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Stališče Poslanske skupine DeSUS glede Predloga zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov je naslednje. Gre za predlog zakona, katerega cilj je po navedbi predlagatelja sistemska ureditev načrtovanja in izvajanja generične promocije kmetijskih in živilskih proizvodov ter informiranja potrošnikov o kakovosti in varnosti kmetijskih in živilskih proizvodov v Sloveniji. Zakon med drugim predvideva obvezni prispevek zavezancev. Zavezanci za plačilo obveznega prispevka v sklad za promocijo bi bile fizične in pravne osebe, ki se ukvarjajo s pridelavo kmetijskih proizvodov z namenom njihove prodaje, ter fizične in pravne osebe, ki se ukvarjajo s prodajo živilskih proizvodov z namenom njihove prodaje. Ti naj bi v sklad prispevali 50 % sredstev za promocijske aktivnosti, do največ 50% pa tudi državni proračun. Država naj bi v prvem letu uporabe zakona, to je leta 2012, prispevala milijon evrov, kasneje pa naj bi se ta vsota povečevala v skladu s sočasnim povečevanjem vsote, ki bi jo prispevali iz zasebnega sektorja. Predlagatelji navajajo, da želijo z omenjenim predlogom zakona zagotoviti sistemski pristop k aktivnostim generične promocije, s čimer naj bi slovensko agroživilstvo in nacionalno gospodarstvo v celoti pridobilo pomembno spodbudo h konkurenčnosti in seveda tudi ekonomskemu razvoju. V Poslanski skupini DeSUS se strinjamo z mnenjem Vlade, da naj bi zakonske rešitve promocije kmetijskih in živilskih proizvodov temeljile na uresničevanju poglavitnih ciljev, ki stremijo k sistemski ureditvi načrtovanja, financiranja in izvajanja generične promocije in tudi promocije shem kakovosti in prostovoljnih označb. Cilj tovrstne promocije mora vsekakor biti v čim večji možni meri promovirati in informirati tako, da bodo od tega imeli korist tudi slovenski proizvajalci in predelovalci hrane. V predlogu, ki je pred nami, promocija shem kakovosti in prostovoljnih označb ni predvidena, kar pa je po naši oceni bistveno za promocijo slovenske proizvodnje. Iz predloga zakona tudi ni razvidno, v kakšnem razmerju naj bi se financirala generična promocija iz prispevkov in koliko bi zanjo prispeval državni proračun. Ker naj bi bil eden od ciljev tega zakona tudi, da pri načrtovanju in izvajanju promocije sodelujejo tudi proizvajalci kmetijskih proizvodov in njihova združenja, živilskopredelovalna podjetja in njihova združenja ter država, bi pričakovali, da bo predlog zakona opredeljeval tudi način, na katerega naj bi se participacija izvajala. V predlogu, razen v temeljnih načelih, niso navedene konkretne izvedbe tega načela. Predlog tudi ne predvideva dodatne strokovne okrepitve Direktorata za varno hrano v okviru Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, ki bi bile nujne za uspešno izvajanje tega predloga zakona. Tako bi bilo treba poskrbeti za kadre za strateško planiranje promocijskih aktivnosti, kot na primer strokovnjake s področja tržnih raziskav in marketinškega upravljanja splošnih nacionalnih shem kakovosti v smislu upravljanja blagovne znamke. Ob tem pa je treba opozoriti, da predlog zakona temelji na uredbah Evropske unije, ki trenutno niso več aktualne. Sicer pa iz razprave in tudi predstavitve gospoda ministra vidimo, da med predlagatelji in med ministrstvom obstajajo le majhne razlike glede pogledov na urejanje tega področja, zato se nam zdi primerneje, da počakamo, da ministrstvo oblikuje oba zakona in da podpremo zakona, ki ju bo predlagala Vlada oziroma ministrstvo. Poslanska skupina tega predloga zakona ne bo podprla. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Miran Györek.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Predlog zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov naj bi postopoma omogočil vzpostavitev sistema generične promocije in bi bil primerljiv z najučinkovitejšimi modeli v razvitih državah. Vse lepo in prav. Tudi ministrstvo pripravlja predlog zakona o generični promociji, s čimer se bo informiranje in izobraževanje potrošnikov o kakovosti in varnosti hrane, standardih varovanja okolja in dobrobiti živali pri proizvodnji hrane v prihodnje učinkovitejše izvajalo. Pri aktivnostih generične promocije gre za zagotavljanje temeljnega znanja potrošnikov o kakovosti kmetijskih in živilskih proizvodov, predvsem pa za posredovanje aktualnih informacij, kar je v javnem interesu. Tovrstne aktivnosti bodo pripomogle k večji ozaveščenosti potrošnikov in posledično k izboljšanju tržnega položaja proizvajalcev, ki zagotavljajo kakovostne kmetijske, živilske proizvode. Sam predlog zakona predvideva ustanovitev javne agencije, ki naj bi imela zaposlenih 7 do 10 oseb od katerih bo del prezaposlenih uslužbencev z Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Financiranje aktivnosti generične promocije bo zagotovljeno z združevanjem zasebnih in javnih virov, kot to zahtevajo področni predpisi Evropske unije. Ciljni proračun agencije je predviden v višini, kot jaz tukaj vidim iz predloga, 5 milijonov evrov letno, kar naj bi bil minimalni obseg za tovrstne institucije, pri čemer je načrtovana postopna rast do ciljne vrednosti proračuna agencije. Koliko je ta ciljna vrednost sicer iz tega ni bilo možno razbrati. Primerljive zneske smo sicer danes slišali od predlagatelja, kar pa mislim, da je vseeno za naš obseg kmetijske proizvodnje in naše možnosti zdaleč preambiciozno. Zasebni viri bodo zagotovljeni s prispevkom kmetijskih gospodarstev in živilskopredelovalne industrije, pri čemer je določen visok stopnji prag in razmeroma nizka prispevna stopnja. Polovica sredstev za financiranje programov bo zagotovljena s slovenskim proračunom. Sicer pa o financiranju še kasneje. Proizvodnja in predelava kmetijskih in živilskih proizvodov v Sloveniji predstavlja dejansko pomemben ekonomski družbeni dejavnik, čeprav ugotavljamo, da samooskrba pada že pod kritično mejo, zdaj že pod 40 %, kot smo seznanjeni. S kmetijsko proizvodnjo se ukvarja okoli 80 tisoč kmetij, s proizvodnjo živilskih proizvodov pa okoli 400 podjetij, ki zaposlujejo tudi okoli 17 tisoč ljudi, kot smo danes slišali. Z vstopom Slovenije v Evropsko unijo in z vključitvijo v enotni trg so se razmere na prehranskih trgih pomembno spremenile. Odprtje slovenskega trga, ki je bil v večini agroživilskih blagovnih skupin do pristopa zaščiten z razmeroma visoko stopnjo carinskih dajatev, je sprožilo povečanje uvoza agroživilskih proizvodov. Te spremembe so občutili domači ponudniki in tudi potrošniki. Domači ponudniki se na domačem trgu soočajo z izrazitimi konkurenčnimi pritiski. Porabniki pa so izpostavljeni intenzivnim promocijskim aktivnostim. Če se vrnem zdaj na tisti del predloga oziroma na tiste člene, kjer imamo v Slovenski nacionalni stranki največ pomislekov oziroma zadržkov in bi bilo treba v nadaljnji obravnavi predloga temeljiti o tem razmisliti in najti morda kakšno boljšo solucijo. To je predvsem 11. člen, ko gre za financiranje sklada v okviru agencije, in sam 12. člen, to je pobiranje prispevkov s strani Dursa. Med zavezanci predlagatelj tukaj navaja več kategorij od A1 do A4, B1, B2, ampak imam občutek, da so tista temeljna nosilna kategorija tiste fizične osebe, ki se ukvarjajo s pridelavo kmetijskih proizvodov z namenom njihove prodaje. Gre torej v glavnem za vse kmetovalce, vse proizvajalce hrane, kajti jasno je, da proizvajajo hrano z namenom prodaje, če je vsaj toliko lahko še pridelajo. Ravno ta skupina bi naj nosila tudi največji delež financiranja tega sklada in za osnovo naj bi bil vzet katastrski dohodek kmetijskih zemljišč, ki se ugotovi za predhodno leto na podlagi predpisov ugotavljanja katastrskega dohodka. Prispevna stopnja je tukaj, tako predlagatelj, 2 % od osnove, vstopni cenzus pa 400 evrov. To je ravno tisto, s čimer se v naši stranki glede predloga ne strinjamo , kar se tiče financiranja. Pomenilo naj bi zopet dodatno obremenitev že tako ali tako obubožanega slovenskega kmeta, če izvzamemo nekaj tistih velikih kmetov, katerim bi to ne predstavljajo ne vem kakšnega odhodka. To pa, kar sem danes slišal, tudi varianta o plačevanju prispevka na osnovi realizacije same kmetijske proizvodnje pri posameznih proizvajalcih kmetijskih proizvodov, bi bila na nek način bolj pravična in bolj sprejemljiva kot pa neka obveza na osnovi samega katastrskega dohodka. Dvomim, da lahko slovenski kmetovalec premore kakršno koli dodatno obremenitev, čeprav je ta predlog zakona, sama promocija je smiselna in bi posredno tudi v nadaljevanju sam kmetovalec imel kakšno korist od tega, če bo ta promocija rodila neke sadove, če jo bo nadziralo ustrezno strokovno osebje in bo nek efekt od tega. V Slovenski nacionalni stranki imamo predvsem zadržke glede organizacije oziroma financiranja sklada in pričakujemo v nadaljnji obravnavi kakšno boljšo rešitev in bomo takrat tudi svoje stališče podali.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Milan Gumzar. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod predsednik, gospod minister, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije o Predlogu zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov je sledeče. V Liberalni demokraciji Slovenije nas žalosti dejstvo, da se zakon o generični promociji kmetijskih pridelkov in živilskih proizvodov rojeva že več kot deset let. Krivda za to je po našem mnenju porazdeljena med vse dejavnike v kmetijstvu in živilskopredelovalni industriji. Zadnji spodleteli poizkus se je zgodil ob koncu mandata prejšnje vlade, ko so zakonskim rešitvam ostro nasprotovale kmečke organizacije. V Liberalni demokraciji Slovenije menimo, da mora biti glavni cilj takega zakona izboljšanje informiranosti domačih potrošnikov o pridelavi in predelavi ter o kakovosti, varnosti, posebnih lastnostih in prehranjevalnih koristih slovenskih kmetijskih in živilskih proizvodov. Poudariti je treba, da bodo predmet promocije le slovenski kmetijski in živilski proizvodi. Bistvo generične promocije pa je dejstvo, da posameznih blagovnih znamk oziroma proizvajalcev ne izpostavlja, zato delimo mnenje, da bi morala neka institucija ali, na primer, Direktorat za varno hrano ali posebna agencija ali neka tretja postati blagovna znamka slovenske hrane. Delujoči sistem generične promocije s stabilnimi in zadostnim virom financiranja bo po našem mnenju pomembno prispeval k izboljšanju položaja slovenskega kmetijstva in živilskopredelovalne industrije. Danes je promocija slovenskih kmetijskih pridelkov in živilskih proizvodov razdrobljena in nesistematična, kar velja tudi za ukrepe Agencije Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja na področju pospeševanja prodaje slovenskih kmetijskih proizvodov in živil. Žalostno stanje na tem področju je treba ponazoriti z naslednjimi podatki. Sredstva, ki smo jih v zadnjih letih namenili za izvajanje promocijskih aktivnosti za slovenske kmetijske in živilske proizvode, letno niso presegla milijonov evrov. Po predlogu zakona, ki ga je kmetijsko ministrstvo pripravilo pod vodstvom bivšega ministra Iztoka Jarca, bi letno v skladu z generično promocijo zbrali okoli 7 milijonov evrov, vendar so načinu razdelitve finančnih obveznosti nasprotovale kmečke organizacije. Po predlogu Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano z letošnje pomladi naj bi šlo za generično promocijo skoraj enkrat manj denarja po različici iz leta 2008. Obravnavani predlog zakona pa višine sredstev niti ne konkretizira. In sedaj k bistvu. Po nekaterih podatkih je samo mlekarski gigant Danone v enem letu v promocijo svojih izdelkov na slovenskem trgu vložil približno 5 milijonov evrov. Primerjava, ki je ni treba dodatno komentirati. Če hočemo slovenskemu kmetijstvu in slovenski živilskopredelovalni industriji dobro, moramo čim prej najti za vse sprejemljive rešitve, zagotoviti stabilen in zadosten vir financiranja, čim prej sprejeti zakon in začeti z generično promocijo slovenskih kmetijskih pridelkov in živilskih proizvodov. Po našem mnenju pri dokončni izvedbi tega projekta, o nujnosti katerega, vsaj upamo tako, se vsi strinjamo, ni prostora za strankarsko nabiranje političnih točk. Ključne pri tem projektu ne smejo biti politične stranke, temveč dejavniki v kmetijstvu in živilsko predelovalni industriji. Bistvena pomanjkljivost obravnavanega predloga zakona je po našem mnenju prav dejstvo, da ne vemo, kaj o vsebovani zakonski rešitvi menijo tisti, ki naj bi jim bil prvenstveno namenjen in bodo generično promocijo v veliki meri tudi financirali. Hkrati so zakonske rešitve iz obravnavanega predloga sumljivo podobne rešitvam, ki jih je vsebovala ena izmed starejših delovnih različic zakona, ki ga pripravlja Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano in je v tem trenutku bistveno izboljšana. In zadnje. V Liberalni demokraciji Slovenije bomo upoštevali tudi odklonilno mnenje ministrstva do predloga zakona ter dejstvo, da je stranka, predlagatelj, imela možnost sprejeti zakon, ko so vodili vlado, pa te naloge niso opravili. V Liberalni demokraciji Slovenije smo prepričani, da je glavna odgovornost za čimprejšnjo zakonsko rešitev področja generične promocije kmetijskih pridelkov in živilskih proizvodov na sedanjem vodstvu Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano ter posledično tudi Vladi. V Liberalni demokraciji Slovenije pričakujemo, da bo ministrstvo v čim krajšem možnem roku končalo delo na svojem predlogu zakona in ga dokončno uskladilo s partnerjem na področju kmetijstva in živilskopredelovalne industrije. Pričakujemo tudi javno zavezo, da bo Vlada predlog zakona v zakonodajni postopek posredovala v najkrajšem možnem roku. V Liberalni demokraciji Slovenije obravnavani Predlog zakona o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima Bogdan Barovič.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi! V osnovi pozdravljam idejo o tem, da spregovorimo o slovenski hrani. Moram reči, da me izraz "generični" moti, jaz bi rekel o slovenski izvirni promociji kmetijskih in živilskih proizvodov. Drugič. V izvajanju predstavnikov strank v stališčih poslanskih skupin smo slišali tudi pomisleke glede možnosti pridobivanja oziroma nepridobivanja evropskih sredstev. Tudi tu dajem podporo takšnemu predlogu zakona, ker je resnica, sicer z lepimi besedami povedana, pa je večina ljudi ni razumela, ta, da vse kmetijske subvencije, ki jih daje Evropa, jih daje samo z enim namenom, da ti ne proizvajaš tiste hrane. Evropa želi, da, ne vem, jabolka gojijo na Bavarskem za večji del Evrope, govorim na pamet seveda,. in s tem sistematično uničujejo, vsaj po moji presoji, tudi avtohtone ali izvirne živilske ali prehrambne izdelke, ki so tipični za neko državo. Poleg tega moramo vedeti še nekaj, da je hrana pravzaprav energija. In tako kot velja pravilo, da je dobro, da vsaka država stremi k energetski samozadostnosti, v prenesenem pomenu pomeni tudi to, da je za Slovenijo nujno, da stremi k prehrambni zadostnosti oziroma še več, da je ta izvirna promocija kmetijskih in živilskih proizvodov razvidna tako doma, kot v tujini. V vseh teh pogledih osebno takšen predlog zakona podpiram. Seveda je popolnoma razumljivo, da ne moremo imeti države vedno za molzno kravo in je treba sklade oblikovati tako, da vsakdo, ki ima nekaj od tega, vanj tudi prispeva. Je pa res tisto, kar je moj kolega iz Slovenske nacionalne stranke izpostavil, da predvideni način financiranja oziroma polnjenje tega sklada je vprašljivo. Glede na tisti del, ki obremenjuje kmeta, ali je trenutno stanje oziroma ali je pravzaprav na splošno kmet sposoben ali bo sposoben sofinancirati tako imenovano slovensko izvorno promocijo kmetijskih in živalskih proizvodov. Verjetno bi že bil pripravljen to storiti v primeru, če bi od tega nekaj imel, torej nekoliko več imel, kot pa bo dal. To je tudi tisto vprašanje, ki poraja dvom ali, zaradi katerega se človek sprašuje, kako ravnati: ali ta zakon podpreti ali ne. Dobro, slišali smo, da je v pripravi drugačen zakon, ki naj bi ga pripravila Vlada. In se sprašujem osebno, ali bo ta zakon res kaj drugačen in v čem bo drugačen. V teh desetih letih, kar sem v Državnem zboru, sem z obeh strani, da ne bo pomote, z opozicijskih in koalicijskih, velikokrat slišal, kako je, ko nekdo predlaga zakon. Saj je fino, da ga predlagaš, ampak mi v vladi imamo že v pripravi bolj celovitega, bolj popolnega. Ampak večkrat se je, to se je povedalo velikokrat, zgodilo, da takšnih zakonov potem nismo videli nikoli več. Veste, zapomniti se vseh obljub,da zdaj bomo mi naredili drug zakon, pa čez dve leti ali pa leto pa pol vedeli, ali so ga v vladi pripravili ali ne, je malo dvomljivo. V osnovi osebno pozdravljam iniciativo, pozdravljam to pobudo za slovensko izvornost promocije kmetijskih in živilskih proizvodov in tudi vse ostale cilje. Vprašljivo je, kot sem že sam povedal, financiranje. Res. bi pričakoval, da bi se včasih z eno vsebino, ki je že podana v obliki zakona in s predlogom ali pa z osnutkom, ki naj bi nastajal, obe strani srečali in uskladili tisto, kar je dobro na eni in na drugi strani, da je na koncu cilj tega zakona, ali bo to vladni ali bo SDS-ov, da Slovenija nekaj pridobi, da slovenska izvirnost prehrambenih izdelkov nekaj pridobi in da omogočimo slovenskemu kmetu, da ponovno obudi to dejavnost in da smo srečni lahko v Sloveniji, da ga imamo in da vemo, da skrbi za zadosnost slovenskega naroda z odlično zdravo in domačo hrano. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Robert Hrovat kot predlagatelj.
Hvala lepa še enkrat. Poglejte, jaz sem vesel, da pravzaprav vsi govorimo podoben jezik ali pa vsi govorimo isto. Treba je narediti nekaj za promocijo slovenske hrane. Sedaj bom tudi jaz zelo poenostavil. Nekaj je treba narediti. Ne rečem, da se na Ministrstvu za kmetijstvo ni v tem času naredilo nič. Se je, verjamem, da so se trudili na Direktoratu za varno hrano, vendar naredilo se je pa premalo. Narediti je treba več. Zato tudi v Slovenski demokratski stranki predlagamo ta zakon. Ko sem poslušal stališča poslanskih skupin, pravzaprav se razlikujemo v malenkostih, v niansah. Jaz mislim, da kljub vsemu bi bilo možno ta zakon z amandmajsko obliko spremeniti na tak način, da bi bil sprejemljiv za vse. Spomnimo se, da smo sprejemali tudi zakone, kjer je bilo več kot 60 % členov amandmiranih, sploh v tem mandatu zdaj se to pojavlja večkrat. In nobenega problema ni, da teh 15 členov ali 16, kolikor jih je, z amandmaji spremenimo tako, da bomo vsi zadovoljni. Poglejte, še enkrat je treba povedati, za kaj pravzaprav gre pri generični promociji živil. Gre za informiranje potrošnikov o kakovosti in varnosti hrane, o standardih varovanja okolja in dobrobiti živali pri proizvodnji hrane. To mislim, da je vsem in vsakomur jasno. Če bomo na tak način pristopili, se bo tudi za potrošnika bistveno lažje odločati za domačo hrano. Prej je kolega povedal, za Danone sem tudi jaz vedel ta podatek, 5 milijonov evrov je v Slovenijo vložil. Ali veste, kaj je to? Potem se pa sprašujemo, zakaj ne jedo naših jogurtov, zakaj ni večje povpraševanje in večja prodaja naših lastnih izdelkov. Mi doma ne naredimo nič za promocijo naše hrane, kaj šele v tujini. To, kar se je govorilo, da bomo sedaj ožemali kmete oziroma pridelovalce hrane itd. Poslušajte, brez nič ni nič. Jaz mislim, da je v interesu tistih, ki pridelujejo hrano, da so pod neko skupno blagovno znamko, da gredo z neko promocijo, da je to skupna promocija in da pride do prodaje in do dodane vrednosti konec koncev. Če tega ne bo, če bomo samo čakali, da bo Vlada denar dajala, poglejte, proračun poglejte, pa boste videli. V proračunu denarja ni. In če ne bomo šli vzajemno, da se ustanovi nek sklad, iz katerega bi se ta sredstva lahko črpala za to našo promocijo, potem ne bo nič. Če bomo res pričakovali samo to, da bo Vlada dala, potem pozabimo vse to. Ko sem bral mnenje Vlade o tem našem zakonu, kje se razhajamo. Razhajamo se v tem konceptu okoli sheme kakovosti ali pa generične promocije. V stališču Vlade piše, da so slovenski proizvajalci bolj zainteresirani za promocijo shem kakovosti kot pa za generično promocijo, zato se Vlada zavzema, da bi v Sloveniji vzpostavili množične sheme kakovosti, v katere bi bila vključena večina slovenskih proizvodov z nekoliko višjimi kakovostnimi standardi Kaj to pomeni? Ali to pomeni, da bo to narejeno samo za izbrance, ali to pomeni, da bo to narejeno tudi za tistega malega kmeta, ki prideluje in prodaja mogoče na tržnici, na trgu, kjerkoli pač prodaja? Da ne bomo pozabili na tiste male kmete, ki jih je v Sloveniji veliko. Govorim male, ne govorim o teh nekih konglomeratih, ki na veliko proizvajajo hrano, recimo iz podjetja, v katerem ste bili vi prej, da ne bomo pozabili tiste, ki so manjši. Razlika je v financiranju. Očitate nam, da ni razvidno, kako in v kakšni višini naj bi določili prispevek države, kot je to predvideno v 10. členu. Najmanjši problem. Lahko se dogovorimo. Z amandmajem zadevo razrešimo in ne bo nobenega problema. Naslednje, na kar opozarjate, izvajanje teh aktivnosti v zvezi s promocijo. Mi smo rekli, da naj bo to na Direktoratu za varno hrano, vi trdite, da bi bilo treba strokovno okrepiti s kadri za strateško planiranje, tudi s strokovnjaki s področja tržnih raziskav, marketinškega upravljanja, splošnih nacionalnih shem kakovosti v smislu opravljanja blagovne znamke. Seveda, saj to je normalno, kako pa bomo drugače. Če bomo samo jamrali, kako bi bilo treba okrepiti te službe, potem ne bo nič. Zakaj jih pa ne okrepimo? Saj imamo vse možnosti, pravzaprav vi jih imate na Ministrstvu za kmetijstvo. Zakaj tega ne naredimo? Kar se tiče razlik. Razlike so te, ki sem jih sedaj navedel, drugih ni. Če tega ne moremo uskladiti v naslednji fazi, v drugem branju, potem ne vem, kako si to predstavljamo. Jaz mislim, da gre tukaj za nek drug problem. Jaz upam, da zavrnitev tega zakona, ki ste ga napovedale pravzaprav vse poslanske skupine, ne gre na račun tega, ker je predlagatelj Slovenska demokratska stranka. Večkrat nam je bilo očitano, da forsiramo neke zakone, ki jih Vlada že pripravlja in bo sistemsko uredila določena področja. Sedaj bom navedel samo en primer. Spomnimo se zakona o kmetijskih zemljiščih. Julija 2009 smo ga vložili mi kot Slovenska demokratska stranka. Takrat nam je bilo očitano, da smo naredili neko kopijo zakona, ki ga pripravlja Vlada. Zdaj je junij 2010, ampak tega zakona še vedno ni. Še vedno ga ni. In to je tisto, na kar je kolega Barovič opozarjal. Govorimo, kako bomo sistemsko zadevo uredili, potem pa to stoji tam v predalu, samo da zadeva gre mimo in gremo naprej, tako kot smo imeli do zdaj. Zadnji rok na Vladi je bil celo 11. marec, da bi ga morali sprejeti. Še vedno ga ni. Torej ne zdrži to, da se gremo neko kopiranje. Takrat smo bili obdolženi, da smo prekopirali nekaj, ampak nismo Izhajali smo iz potreb kmetov in tistih, ki se s kmetijstvom ukvarjajo. Nekaj še o dodatni obremenitvi kmeta ali pa proizvajalca slovenske hrane. Še enkrat trdim, da brez nič ni nič. Če ne bo vložka, ne more biti promocije. V gospodarstvu je podobno. Zakaj se povezujejo gospodarstveniki v neke večje združbe: da lažje nastopajo skupaj na trgu z isto blagovno znamko. In to je intenca predlagateljev. To želimo. Res ni treba gledati na ta zakon tako, češ, ker je predlagatelj Slovenska demokratska stranka, ga bomo pa zavrnili. Oni nas zasuvajo z nekimi zakoni non-stop. To je odraz našega dela. Vzemite to, kakor hočete. Jaz mislim, da je prav, da tudi opozicija predlaga tisto, kar mislimo, da je prav. Jaz verjamem, glede na to, da ste vsi napovedali, da ta zakon ne bo sprejet, ne bo spuščen v nadaljnjo obravnavo, jaz res pričakujem, da bo zakon, ki ga napovedujete, gospod minister, res čim prej tukaj na mizi. Ker drugače bo vse tisto, kar ste govorili na hearingu na matičnem delovnem telesu izzvenelo nekam [[...]]To je pravzaprav pomoč vam in tudi vsem pridelovalcev hrane v Sloveniji, da nekaj naredimo skupaj za promocijo. Tako kot je zdaj, ni nič. Prej sem govoril o državah, ki nas obkrožajo, koliko sredstev namenjajo za promocijo. Mi se pogovarjamo o milijonu evrov. Mi ta milijon evrov ali pa dva milijona ali pa teh nekaj milijonov moramo uporabiti za to, da bomo slovenskega potrošnika prepričali, da naj je slovensko hrano. Mi bomo težko prepričali v Avstriji, naj pijejo naše mleko, naj jedo, ne vem kaj. To bo težko. Ampak treba je pa res narediti napor, da bo Slovenec jedel slovensko hrano. To mora biti naš cilj. To pa lahko dosežemo tudi s takšnim zakonom, kot ga mi danes predlagamo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Janez Ribič [[..]]
Hvala za besedo. Spoštovani prisotni, gospod minister! Promocija kmetijskih in živilskih proizvodov je zagotovo potrebna. Vendar pa je predlog zakona preveč pomanjkljiv, da bi ga bilo možno sprejeti v takšni obliki. Nasprotujemo namreč predlaganemu načinu pobiranja sredstev za promocijo, obenem pa je tudi ustanovitev javne agencije za promocijo najverjetneje nepotrebna. Osnovna pomanjkljivost zakona je dejstvo, da predlog slovenskim kmetom samo jemlje, ne da bi za poslovanje kmetij imel naprej kakršenkoli pozitiven učinek. Zakon o generični promociji ima namen izboljšanja informiranosti potrošnikov o kakovosti in varnosti hrane, standardih varovanja okolja in dobrobiti živali pri proizvodnji hrane. V Slovenski ljudski stranki pa dobro vemo, da so kmetje v te standarde vložili večji del dohodka v zadnjih petih letih, in neumno se nam zdi, da jih bodo morali zdaj še predstavljati porabnikom. Menimo, da bi morale biti tovrstne aktivnost v večji meri financirane iz drugih virov. Sporen se nam zdi tudi predlog, da se prispevek za promocijo od kmetov pobira preko katastrskega dohodka, saj je ta po svoji definiciji popolnoma nekaj drugega, kot je osnova za pobiranje sredstev za promocijo. Pri generični promociji gre za informiranje o prehranskih koristih posameznih vrst kmetijskih proizvodov in njihovi priporočeni porabi na primer mesa ali mleka. Takšna promocija zato v skladu z evropskimi pravili ne sme vsebovati navedbe porekla proizvoda, blagovnih znamk ali posameznih proizvajalcev, zato bi učinek sprejetja zakona o generični promociji lahko bil tudi povečanje prodaje tujih blagovnih znamk hrane v Sloveniji. Kot smo že omenili, se nam tudi ustanavljanje raznoraznih agencij ne zdi smotrno, saj bi promocijo kmetijskih in živilskih proizvodov lahko opravljal oddelek v sklopu Agencije Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja, ki bi za ta oddelek vodila tudi bazo in ostale tekoče zadeve. Sicer pa vemo, da se osnutek zakona, o katerem se govori že več kot 10 let, trenutno usklajuje v okviru širše delovne skupine, ki jo sestavljajo tudi predstavniki zainteresiranih skupin kmetov in živilskopredelovalne industrije ter Ministrstva za finance. Pogovori se vrtijo predvsem okrog dveh vprašanj, in sicer glede tega, koliko sredstev naj se nameni sami generični promociji in koliko tako imenovanim shemam kakovosti. Kolikor vemo, so kmetje, ki predstavljajo primarni sektor, zainteresirani predvsem za čim večjo okrepitev shem kakovosti. Pri le-teh pa gre za promocijo in pospeševanje prodaje kmetijskih in živilskih proizvodov z določenimi nadstandardi, ki v skladu z merili nosijo tudi osebne označbe, na primer nacionalni oziroma evropski zaščitni znak za ekološko pridelavo in predelavo. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bi se s slednjim predlogom zagotovo bolj strinjali, zato se tudi nadejamo, da bo Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano skupaj z delovno skupino čim prej pripravilo sistemski in usklajen zakon o promociji kmetijskih in živilskih proizvodov. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Ivan Grill.
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani gospod minister! Slovenska država se, žal, do slovenskih kmetov že ves čas obnaša zelo, zelo mačehovsko. In očitno je namen tudi v prihodnje, da tega odnosa ne misli spremeniti, kot bi kmetje želeli, pričakovali. Predvsem pa bi bilo to koristno za vse – kmete in tudi Slovenijo. Smo ena izmed redkih evropskih držav, ki ima relativno neoporečno naravo, nimamo onesnaženosti, kot so v drugih državah, in to je tista ključna prednost, ki bi jo lahko pri pridelavi in predelavi hrane uporabili. Kmetje danes, ki se ukvarjajo s kmetijstvom, imajo velike težave predvsem s prodajo svojih izdelkov. Velike težave imajo. Pa naj bodo to veliki ali mali kmetje. Zakaj? Zato, ker imamo na trgovskih policah številne proizvode iz drugih evropskih držav, ne nazadnje tudi iz drugih celin. In bojim se, da verjetno še nismo uspeli odkriti, ne samo v Sloveniji, ampak na splošno, ali takšna hrana, ki z ene celine prihaja na drugo, nima kakšnih negativnih posledic na samo zdravje ljudi. Sam lahko rečem zase, da nikoli ne kupim v trgovini hrane, ki ni slovenskega porekla. Tudi če je iz Italije, če je iz Avstrije, če je iz Nemčije, je ne kupujem, ker, prvič, želim spodbujati kmetijstvo Slovenije, drugič pa predvsem zato, ker ne prihaja iz slovenske zemlje. In naši kmetje, kot sem rekel, imajo velike težave, ker je v trgovinah njihova hrana predraga, ker je veletrgovci niso pripravljeni toliko plačati zato, ker jo dobijo iz Avstralije, Južne Amerike in drugih držav. Ampak to je slabo. Jaz sem trdno prepričan, če bi bili slovenski potrošniki bolj ozaveščeni, saj ozaveščenost po navadi s stopnjo izobrazbe raste, ampak kljub temu ljudje smo pripravljeni za svoje zdravje dati vse, kar imamo. In če bi bili slovenski potrošniki bolj ozaveščeni, bi bili pripravljeni plačati tudi za slovensko hrano nekoliko več. Prvič je bolj okusna, drugič je bolj kvalitetna in ne nazadnje tudi bolj neoporečna. Če pogledamo recimo vsak v svojem okolju, vidimo, da določeni kmetje ali pridelovalci hrane lahko preživijo. Preživijo lahko sicer s trdim delom, z veliko dela, pa relativno slabimi zaslužki. Ampak na kakšen način preživijo? S pomočjo zadrug, kjer so uspešne ,da se tam, povezujejo in skušajo tudi promovirati svojo hrano. Jaz lahko govorim konkretno za Dolenjsko, kjer so tiste kmetijske zadruge, ki so v pomoč kmetom, veliko so naredili ravno pri promociji hrane, in to slovenske hrane,ter so se uspeli tudi na ta način plasirati v velike trgovske sisteme. Potem imamo kmete, ki sami promovirajo svojo hrano, imajo tudi prodajo na domu. Zelo pogosto se zdaj srečujemo s tako imenovanimi mlekomati, kjer dobijo kmetje trikrat ali celo štirikrat več za liter mleka, kot pa bi ga dobili od mlekarn., Ampak to je velik strošek za kmete, lasten vložek, ker se zavedajo, da brez takšnega vložka ne bodo uspeli svoje hrane prodati oziroma to, kar pridelajo. In zato tukaj govoriti, da ta rešitev, ki je v zakonu, da tudi pridelovalci nekaj prispevajo za promocijo te slovenske hrane, ne bi bilo za njih sprejemljivo, mislim, da to ne drži povsem. Vsak kmet, sem trdno prepričan, od najmanjšega do največjega, bi bil pripravljen nekaj prispevati, kajti ta strošek bi se mu zagotovo v zelo kratkem času povrnil s prodajo svoje hrane. Slovenski potrošniki so pripravljeni, kot sem že rekel, plačati več za dobro, kvalitetno hrano. V našem okolju je zelo razvit turizem. Kot mi je poznano, recimo turisti, ki so v hotelih, kjer preživljajo počitnice, z veseljem iščejo kmetije, kjer je možno kupiti slovensko hrano, od mesnih izdelkov do medu, do vin, do vsega. In so pripravljeni plačati bistveno, bistveno več. Seveda prodajajo lahko tisti, ki to zadevajo uspejo tudi nekoliko promovirati. In zato takšen zakon, kot smo ga sedaj predlagali v Slovenski demokratski stranki, mislim, da je korak k temu, da bi se ta proces začel tudi sistemsko urejati. In tukaj zopet ta izgovor, da bo Vlada pripravila celovit ali pa sistemski načrt z agencijo pa z vsem tem, kar tukaj zraven spada, se bojim, resnično se bojim, da bomo na to dolgo čakali, pa da učinek ne bo takšen, kakršen bi moral biti. Jaz se resnično bojim, da tega ne bomo dosegli. Zato zakon, ki niti po členih ni tako obsežen, ga je brez kakršnihkoli težav možno izboljšati, popraviti, predvsem pa narediti takšnega, da bo lahko v najkrajšem času zaživel. Kmetje, vam bodo, nam bodo resnično hvaležni. , Lahko se tukaj naredi tudi anketa, pa bomo videli, da so kmetje zainteresirani za takšne pomoči ali pa za takšne rešitve, da se bo sistemsko promoviralo. Jaz sem veliko v okolju, kjer se imam možnost pogovarjati s kmeti, vsi so recimo ogorčeni nad tem, kako mačehovsko se do njih obnašamo, kako jim ne omogočamo, da bi lahko s svojim delom tudi preživeli.In tukaj je tudi posledica tega,. zakaj se nam zaraščajo kmetijska zemljišča. .Zakaj? Zato, ker se kmetom ne splača obdelovati svojih zemljišč, raje pustijo, da imamo potem gozdove itn., namesto da bi se na takšni zemlji, ki je zagotovo neoporečna, neonesnažena, pridelovala najbolj kakovostna hrana. Zato sem trdno prepričan, da takšen izgovor, kot ga ponovno danes lahko poslušamo s strani poslanskih skupin, tudi Vlade, ni korekten, ni pravičen, predvsem pa je škodljiv za naprej. In verjamem, če boste ta zakon zavrnili, bo treba ponovno v proceduro s takšnim predlogom, če ne drugega, da se vsaj pospešijo ta prizadevanja, da se nekaj na tem področju resnično naredi. In kot sem povedal, slovenski potrošnik, če se bo zavedal, da bo imel kvalitetno hrano, kar bo dejansko prispevalo tudi k boljšemu zdravju, k boljši kondiciji, bo pripravljen plačevati več. In tukaj mislim, da bi morala biti vloga ne samo Ministrstva za kmetijstvo ampak tudi Ministrstva za šolstvo. Tukaj bi morala biti neka skupna strategija, skupna akcija, da bi že v vrtcih, v osnovnih šolah, v srednjih šolah promovirali slovensko hrano. Verjamem, da glede na to, da smo v Evropski uniji, ne moremo z drugimi administrativnimi ukrepi favorizirati slovenske hrane. Če pa gremo z vzgojo, z ozaveščanjem ljudi pa lahko takšen cilj zelo hitro dosežemo in s tem resnično izkoristimo to konkurenčno prednost, ki nam jo druge države zavidajo. Slovenski med je eden izmed najbolj kakovostnih na svetu, pa imamo danes, kot vidimo, velike težave s čebelarji. Tudi do tega področja se ne obnašamo dovolj ozaveščeno, dopuščamo, da se uporabljajo nedovoljena oziroma škodljiva škropiva in vse tisto, kar kmetje uporabljajo za pridelavo svoje hrane. In tukaj, spoštovani gospod minister, je zagotovo vaša odgovorna vloga. Jaz upam, da tisto, kar ste tudi v svojem nagovoru na hearingu povedali, da boste to svojo vlogo tudi skušali realizirati, ne glede na to, da vam verjetno nekatere poslanske skupine tukaj ne bodo ves čas v podporo s takšnimi dobrimi idejami, ampak velja, da to poizkusiti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Györek.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Imam samo dve minuti časa, žal. Bi se vseeno ponovno vrnil k 11. členu, se pravi glede financiranja sklada prispevnih stopenj. Veste, kaj pogrešam? Pogrešam, kar sem že uvodoma pri stališču Poslanske skupine povedal, eno finančno analizo. Vse te prispevne stopnje, ki ste jih določali predlagatelji, so bile verjetno nekje izračunane oziroma premišljene. To se pravi 2 % od osnove katastrskega dohodka recimo ali pa za prvo skupino A1, potem 0,7 prispevne stopnje za skupino, ki izkazuje dobiček iz opravljanja kmetijske dejavnosti, da ne naštevam vseh. In ste verjetno tudi konkretno prišli do kakšnega izračuna. Zdaj lahko sam ugibam, ker ne vem, nimam teh vhodnih podatkov, da bi lahko na koncu dobil vsaj približno nek izračun virov, sredstev, ki bi se stekli v ta sklad. Lahko samo ugibam .Recimo, če imamo za osnovo pri skupini A1 400 evrov katastrskega dohodka, se pravi osnove, bi to za enega kmetovalca pomenilo minimalno 8 evrov. Če jih je 70 tisoč, bi to pomenilo pol milijona. Ampak to ni nujno, ker nima vsak samo 400, je več. To mi na koncu ne pove nič, , koliko denarja se bo zbralo. Potem prav tako pri ostalih skupina B1 in B2, se pravi 0,7%, 0,1%. Niti slučajno ne morem izračunati, koliko denarja bi sezbralo, da ne bi na koncu ta sklad in ta promocija stala več, kot bi bili eventualno rezultati. Še nekaj, kar pogrešam pri predlogu, to je mnenje oziroma ocene, stališča Kmetijske zbornice oziroma Sindikata kmetov. Ne nazadnje so ti najbolj aktivno vključeni tudi v to kmetijsko politiko in bi bilo dobro to pridobiti za nadaljnjo obravnavo, da bi se potem lahko razumno odločali o tem. To pričakujemo v drugi obravnavi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Rado Likar.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Hrana je zagotovo strateškega pomena za vsako državo in pomembno je, da jo čim več pridela sama doma in da je ta hrana čim bolj kvalitetna, varna in tudi cenovno sprejemljiva. Kmetijska proizvodna in živilskopredelovalna industrija sta soodvisna člena v agroživilski verigi, ki zadovoljujeta eno od temeljnih človekovih potreb. To je potreba po varni in zdravi hrani. Z vstopom v EU so se razmere za kmetijsko proizvodnjo precej spremenile. Ponudniki iz držav članic EU, pa tudi iz tretjih držav, pritiskajo na nas z agresivno ponudbo svojih izdelkov, ki pa so lahko včasih, vsaj kar se varnosti in kvalitete tiče, vprašljivi. V zadnjih letih smo bili v Sloveniji priča različnim poskusom promocije, vendar so bili ti dokaj razpršeni in neenotni. In zaradi vse težjega položaja tako v kmetijstvu kot tudi v živilski industriji je po mojem mnenju treba aktivnosti usmeriti v bolj učinkovito združevanje sedaj razpršenih sredstev za generično promocijo domačih kmetijskih in živilskih proizvodov. Treba je zagotoviti tudi tako okolje, kjer bo prehranska veriga dosegla želene rezultate tudi s pomočjo promocije tega, kar proizvaja in v kar vlaga, se pravi v standarde, kakovost ter trajnostni razvoj. V Poslanski skupini SDS smo se odločili, da v parlamentarni postopek vložimo omenjeni predlog zakona o generični promociji, ker se zavedamo nujnosti sistematičnega pristopa k aktivnostim generične promocije in ker bomo s tem slovensko agroživilstvo in slovensko gospodarstvo nasploh spodbudili h konkurenčnosti in hitrejšemu gospodarskemu razvoju. Konkurenčnost domačih kmetijskih proizvajalcev in ustvarjanje novih tržnih možnosti sta ključna dejavnika dolgoročnega razvoja kmetijsko -živilskega sektorja. In cilj predloga je, da se na sistemski ravni uredi načrtovanje in izvajanje generične promocije kmetijskih in živilskih proizvodov ter informiranje potrošnikov o kakovosti in varnosti teh proizvodov. Podpiram predvidene rešitve predloga zakona. To je institucionalna nadgradnja, določitev vsebinskega in finančnega okvirja in tudi, čeprav se na prvi pogled zdi manj simpatično, uvedba prispevka kmetijskih proizvajalcev in živilskopredelovalnih podjetij ter tudi prispevka države pri načrtovanju financiranja aktivnosti generične promocije. Strinjam se, da je finančna analiza pomanjkljiva. Prepričan pa sem, da bo možno v drugem branjuto finančno plat dopolniti, kar pomeni, koliko dohodka se ustvari iz naslova katastrskega dohodka, iz naslova dobička in se potem dobi približna ocena, koliko tega prispevka bi se steklo v ta sklad. Zelo pomembno se mi zdi tudi to, da se v rešitvah ne predvideva ustanovitev kakšne nove agencije, ampak v smislu racionalnosti predlog ureditve temelji na rešitvi, kjer gre za nadgradnjo Direktorata za varno hrano v okviru Ministrstva za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, katerega naloga je že sedaj skrb za izboljšanje varnosti in kakovosti kmetijskih in živilskih proizvodov. Po sprejetju, če bi bil ta zakon sprejet, pa bi opravljal tudi razvojne in strokovne naloge na tem področju, ki so v javnem interesu. Namen predloga zakona je, da Direktorat za varno hrano v okviru Ministrstva za kmetijstvo prevzame aktivnosti promocije ter da skoncentrira razpršena sredstva, ki jih posamezni člani agroživilske verige že sedaj namenjajo za generično promocijo svojih proizvodov. Mislim, da slovensko gospodarstvo, kmetijstvo in prehrambena industrija potrebujejo rešitev, ki jo predvideva ta predlog zakona, ter da s pomočjo države razvijemo tržne možnosti, promoviramo konkurenčne prednosti in višjo kakovost. Zato predlagam, da predlog v prvem branju podpremo, ga po potrebi tekom postopka kvalitetno nadgradimo in tako dobimo nek kvaliteten zakon, ki bo zadovoljivo urejal to področje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Jože Tanko. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani minister, spoštovani kolegi! Najbrž se vsi strinjamo, da je na področju kmetijstva treba nekaj korenitega storiti. Pada nam številko kmetijskih gospodarstev, razdrobljeno imamo parcelno strukturo, pada nam delež samooskrbe v porabi hrane, zarašča se kulturna in kultivirana krajina. Velika večina kazalcev, če ne celo skoraj vsi kazalci so na področju kmetijstva negativni. So taki, ki peljejo k radikalnemu znižanju kulturne krajine, proizvodnih kapacitet, propadanju oziroma zmanjšanju obdelovanja kmetijskih površin. Edino, kar funkcionira,,je blokada prostorskih planov, kjer mnogi državni uradniki, ne da bi karkoli storili na drugi strani za te probleme, na katere sem opozoril, zavirajo sprejem prostorskih planov lokalnih skupnosti. To je učinkovit mehanizem utrujanja lastnikov kmetijskih zemljišč. Mislim, da bi morala država na tem področju storiti več na tej proaktivni strani, da bi morala v sektorju, ki je v velikih težavah, ki pravzaprav ne more uveljaviti nobenih konkurenčnih prednosti, ponuditi mehanizme, ponuditi ukrepe, kjer bi izkoristili tisto, s čimer Slovenija ta trenutek razpolaga. To pa je relativno kvalitetno okolje, na splošno gledano v evropskem merilu, in pa tudi iz tega izhajajoča tudi relativno kvalitetna ali pa zelo kvalitetna proizvodnja kmetijskih pridelkov, kmetijskih proizvodov. Žal vidimo, da se na tem področju pravzaprav ne dogaja in se ni storilo veliko, na nobenem od teh področij se ni storilo veliko. Edino, kar še koliko toliko funkcionira, je delitev kmetijskih subvencij za tiste, ki so dovolj aktivni in ki kaj na tem področju storijo. Vendar tudi vse te spodbude, ki so pravzaprav transfer evropskih sredstev v veliki večini primerov, ne pomagajo, da se negativni trendi ne bi zaustavili, da bi se obrnili v pozitivno smer. Se pravi, da bi Slovenija na tem kvalitetnem predelu Evrope ustvarila več kmetijskih proizvodov in da bi tudi te proizvode znala tržiti, če že ne čez mejo, ker smo majhni, pa vsaj doma. Mi smo prepuščeni vplivu, enormnemu vplivu tuje konkurence. Velike blagovne hiše, ki so prišle v Slovenijo, so s seboj pripeljale tudi svoje ekskluzivne dobavitelje. Malo in premalo je v teh velikih tujih blagovnih hišah pa tudi v domačih hišah domačih proizvajalcev in domačih izdelkov. Še tisti, ki uspejo priti v te blagovne verige, so olupljeni do kraja. Praktično so primeri, če držijo trditve kmetijskih proizvajalcev, zbornice, sindikata kmetov, itd., da ne dobijo od teh verig praktično pokritih niti stroškov. Nekaj v tem sistemu ne funkcionira. Bilo je tudi obdobje, ko so z našega pridelovalnega trga izginile uveljavljanje blagovne znamke ali pa se je njihova vloga pravzaprav bistveno zmanjšala. Jaz sem prepričan, da je treba na tem področju, na področju uvajanja promocije ohranjanja kmetijske proizvodnje storiti pravzaprav bistveno več. Žal se v tem mandatu dogaja, da smo v naši poslanski skupini predlagali že en zakon, sedaj predlagamo drugi zakon. Usoda tistega zakona, ki bi lahko radikalno spremenil tudi strukturo kmetijskih zemljišč in tudi velikost kmetijskih gospodarstev, ko bi z majhno spremembo lahko bistveno spremenili postopek zaokroževanja kmetijskih gospodarstev, ko bi omogočili, da bi v komasacijskih postopkih z nižjo stopnjo soglasja lastnikov kmetijskih zemljišč prišli do bistveno večjih učinkov, je bil vehementno zavrnjen. Vlada, vladni poslanci so v Državnem zboru dejali, ko smo zakon obravnavali, da najkasneje čez 3 mesece bo ta zakon v zakonodajnem postopku, da je že skoraj v celoti usklajen. Lahko si poslanci, na primer, gospod Veber, ali pa gospa Pečan, gospod Sajovic, pregledate magnetograme svojih izjav. Nič od tega se ni zgodilo. Mi smo potem, ko ta septembrski rok ni bil realiziran s strani vladne koalicije, ponovno predlagali zakon o kmetijskih zemljiščih, s to majhno spremembo, da smo zniževali stopnjo soglasja z 80 % na 67 %, na dve tretjini. Tudi takrat ni bil sprejet ta zakon, ker je Vlada pripravljala celovito, sistemsko in ne vem kakšno še rešitev. Nič ne pomaga, če se morda nekateri postopki lahko v nadaljevanju izboljšajo. To bi lahko storili v vsakem primeru, tudi če bi to novelo sprejeli, ne bi nič izgubili. Samo naj stečejo tisti interesi, tisti komasacijski postopki, kjer 80 % soglasje ni doseženo. Poznam nekaj primerov, kjer manjka do tega soglasja samo nekaj odstotkov. In vsi tisti, ki smo se kdaj ukvarjali z izvedbami komasacij v lokalnih okoljih, vemo, koliko je teh podelil, koliko je nerealiziranih zemljiškoknjižnih zadev, koliko je lastnikov, ki so opustili kmetovanje in niso izvedli dedovanja in tako naprej. In od teh je nemogoče dobiti soglasja. In zemljiška reforma ali sprememba teh pogojev za komasacije je tudi eden od predpogojev, da lahko bolj celovito, bolj logično oblikujemo kmetijske površine, da omogočimo razdrobljenim kmetom, razdrobljenim lastnikom kmetijskih zemljišč, da lahko sploh pridejo do oblikovanja tistih minimalnih površin, zaokroženih površin, ki omogočajo ekonomsko produkcijo. Velike razlike so med posameznimi kulturami, kmetijskimi kulturami, glede tega, kaj je spodnja še ekonomska površina. Za jagode je že neka površina rentabilna, za solato najbrž neka druga, za pšenico neka tretja, za neko kmetijo, ki pa se ukvarja z mlečno dejavnostjo, pa najbrž neka tretja površina predstavlja ekonomski minimum. In tega postopka nismo speljali. Tu je eden od kolegov dejal, da je bil letos 11. marca vladni ciljni rok za predložitev zakona Državnemu zboru, kar zadeva kmetijska zemljišča. Ni ga. Minister opravlja svojo funkcijo kakšen dober mesec, pa je pravzaprav že v celoti osvojil tehnologijo koalicije, kar zadeva odnos do predlogov, ki jih predlaga opozicija v Državnem zboru. Besednjak, s katerim je zavrnil naš predlog, je identičen kot za vse tiste predloge, ki smo jih v tem mandatu predlagali. Je konceptualno drugačen od našega, če uporabim terminologijo našega predsednika Državnega zbora, je diametralno nasproten, zato ga ni mogoče sprejeti,ni dovolj celovit, ni sistematičen in tako naprej. Ta terminologija je postala prepoznavna v tem mandatu v Državnem zboru. Vendar na tem področju je zagotovo treba nekaj storiti, če želimo, da bo tudi to naše razdrobljeno, bom rekel, butično kmetijstvo proizvajalo konkurenčne in atraktivne proizvode. Najprej za slovenski trg, tudi za slovenski javni sektor lahko v tem primeru, ker tu lahko najbrž tudi nekaj storimo na tem, imamo velik javni sektor in veliko potrošnikov v tem javnem sektorju, pa dobivamo, sadje in druge prehrambne artikle proizvajalcev od vsepovsod. Jaz bi predlagal, da danes, ko govorimo o načelnih rešitvah zakona, danes tu ne govorimo o detajlih, danes govorimo o konceptualni rešitvi, o smiselnosti, da se na tem področju nekaj stori, da pravzaprav skupaj ugotovimo, da je treba to področje urediti, da je ta zakon primerna podlaga za ureditev tega področja, da ga potem lahko v nadaljevanju ustrezno dogradimo, spremenimo, razgradimo in tako naprej. Mogoče bo v tem zakonu, če ga boste hoteli uskladiti z vašim konceptom, z vašim pristopom, potrebna sprememba kvečjemu tretjine členov tega zakona, pa bo sprejemljiv morda tudi za predlagatelja. V tem mandatu smo imeli že nekaj predlogov zakonov, kjer smo spremenili več členov, kot jih je imel zakon. Boste malo pogledali nazaj. Pa ni bilo nobenih težav s tem, da zakon ni bil konceptualno primeren, ustrezen, ni bilo nobenih diskusij o tem, ali sprejemamo diametralno nasprotne rešitve, kot jih je predlagala Vlada. To se je dogajalo. Tudi mislim, da je prav, da vsi tisti, ki imajo na tem kmetijskem področju kakršnokoli ambicijo, da prodajajo, da proizvajajo, da tržijo, da tudi participirajo pri oblikovanju tega sklada, saj gre pravzaprav za njihovo dobro. To, če bo prišlo do boljše prodaje, če bo prišlo do večje produkcije, do večje samooskrbe v Republiki Sloveniji, je predvsem dobro za tiste kmetijske proizvajalce in predelovalno industrijo, ki dela na tem področju. In nekaj od tega bi tudi ta sektor moral participirati. Samo živeti od javnih sredstev je verjetno problem. Je pa več kot zaželena, dobrodošla tudi polovična udeležba države. Druge ekonomije, ki imajo bistveno boljše pogoje, , ki lahko zaradi bolj ustrezne strukture kmetijskih gospodarstev poslujejo z nižjimi stroški, v ta segment vladajo izjemno veliko. Tukaj je bilo v primerjavi in v primerjavi je napisanih nekaj segmentov, nekaj podatkov za nekatere države, ker je sestavni del predloga zakona mednarodna primerjava, in tam se vidi, kako tiste ekonomije, ki so velike, ki na tem področju veliko ustvarjajo, tudi veliko vlagajo v promocijo svojih lastnih proizvodov, svojih lastnih blagovnih znamk. In pravzaprav ne razumem te defenzivne politike Vlade in poslancev v Državnem zboru. Izredno majhen prispevek je potreben vsakega od deležnikov na tem zasebnem delu, da bi oblikovali ta fond, ta sklad za promocijo kmetijskih proizvodov. Izredno majhna participacija. Pa to je pravzaprav sedaj postal glavni problem. Tudi strukturna postavitev, to se pravi sistemska postavitev, kako naj bi te zadeve potekale, se mi zdi v tem primeru logična. Mi načelno ne podpiramo ustanavljanja novih agencij, novih svetov, novih pravnih oseb, raznih kombinacij predvsem zaradi tega, ker tretjino sredstev porabijo taki sistemi predvsem za svoje delovanje. Vsi tisti, ki kolikor toliko poznamo delovanje raznih, bom rekel, strokovnih svetov, fiskalnih svetov, agencij itn., lahko hitro ugotovimo, da ti sistemi predvsem za funkcioniranje samega sebe porabijo veliko denarja. In jaz mislim, da je zelo racionalen razmislek o tem, da bi država uporabila na tem področju tisto, kar že ima. Tisto, kar že funkcionira, to pa je Direktorat za varno hrano. In tudi mislim, da je to zelo dobra postavitev zaradi tega, ker bi minister bil tisti, ki bi lahko na nek način tudi politično odločal, usmerjal delo, tudi sooblikoval, kreiral politiko za dosego ciljev, ki si jih je tudi v svojem programu zapisal. To mislim, da ni neposrečena rešitev. Mislim, da je zelo posrečena. Vse drugo, ko bomo postavili to v neke neodvisne sheme, v neke neodvisne koncepte in modele, pomeni, da bo to zadeva, ki bo potekala in se odvijala na čisto nek drug način: brez kontrole, brez nadzora, brez vpliva, samo neodvisno in strokovno. In od takih, bom rekel, neodvisnih in strokovnih projektov imamo v tej državi veliko izkušenj, pa tudi veliko slabih izkušenj. Jaz mislim, da bi ta projekt minister moral vzeti za enega svojih temeljnih projektov. Poleg reforme kmetijske politike, poleg reforme zemljiške politike, ki je pravzaprav predpogoj, da te trende na področju usihanja kmetijskih gospodarstev, malih proizvajalcev, zaraščanja, zaustavimo, je eden temeljnih projektov, kjer bi na tej promocijsko- ekonomski ravni spodbudil potrošnjo, proizvodnjo, rentabilnost in tako naprej, to je v sistemu. Država, ki na tem področju ne stori nič ali pa premalo, se pravzaprav odpoveduje tudi enakomernemu razvoju, kmetijstvo ni dejavnost, ki je značilna za urbanizirana mesta, tam so bolj aktualni vrtičkarji, kmetijska dejavnost je značilna izključno za ruralna področja. Če mi za ruralna področja ne postavimo nobene politike, nobenega koncepta, potem se nam ne more zgoditi nič drugega, kot da se povečuje pritisk na mesta, na urbane centre. In tam gradimo pospešeno satelitska socialna naselja. Mislim, da bi bilo treba [[...]]
Prosim za pozornost v dvorani.
[[...]]da bi tudi področja, ki so naša naravna in kulturna dediščina, da jih ohranimo, da jih zavarujemo in da od njih v končni fazi tudi nekaj dobimo, nekaj takega, kar sicer moramo kupiti v Avstriji, Italiji, Belgiji ali pa še kje. Glede na to, da se tiste proizvodnje dogajajo daleč od naših oči, ne glede na vse kontrolne mehanizme, katerim so podvrženi, sem prepričan, da bi bilo tisto, kar bi ustvarili na naši zemlji, bistveno boljše, bistveno bolj kvalitetno. In tudi to, kar ustvarjamo, dejansko tako tudi je. Tukaj ni pretiranih obremenitev ne s kemikalijami, ne z raznimi drugimi stimulatorji za rast in proizvodnjo in tako naprej. Proizvodnja v naših predelih je, lahko rečemo, zelo ekološko čista in varna. Zato bi morali na nacionalni ravni ustanoviti neko institucijo, nek organ, ki bi sistemsko delal na tem področju. Za zdaj tega organa ni. Meni je tudi nekoliko žal, da nekaj takega nismo uspeli pripraviti v prejšnjem mandatu, ko je bila mogoče tudi volja bistveno večja in morda tudi kakšni pogoji, niso bile takrat samo restrikcije, vendar kljub vsemu mislim, da je ta korak potreben, je nujen in pričakujem, da bo Vlada nekoliko spremenila svoje mišljenje tudi do tega predloga. Menim, da ne bi bilo nič narobe, če bi ta zakon podprli, ga poskušali obdelati s predlogi, ki jih lahko Vlada oblikuje. Vsak zakon, spoštovani minister, se da amandmirati, to vemo vsi v Državnem zboru. Ni ga zakona, ki se ga ne da amandmirati in pripraviti tako, , da bi odgovarjal koalicijski podobi. To najbrž vemo vsi, ki smo v Državnem zboru. Da se to ne da, to je lahko samo floskula. To je lahko nekaj, kar je uporabno za vsakodnevno politično rabo, vsebinsko pa to ne zdrži. Vsebinsko to ne zdrži. Mi lahko naredimo celo ustavni zakon, zakon, ki je izpraven z neustavno rešitvijo. Tudi to se dogaja. In tudi v tem mandatu se je najbrž kaj takega že zgodilo. Ne pa nek zakon, ki pravzaprav takih rešitev nima prav nikjer. Če bi bila dobronamernost v Državnem zboru, če bi bila dobronamernost ali pa želja po nekem partnerskem sodelovanju ne samo verbalno, promocijsko izražena, ampak tudi udejanjena v praksi, potem bi najbrž v tem mandatu strli bistveno več trdih orehov. Tako pa so vsi ostali. Na področju kmetijstva sem enega ali dva že naštel. Nekaj so jih povedali tudi že kolegi. Mislim, da bi bilo smiselno, da Vlada in koalicija spremenita koncept razmišljanja, filozofijo razmišljanja in upoštevata marsikakšno sugestijo, ki pride pisno, v obliki pisnega izdelka, ali pa je izražena tudi v razpravah kolegov poslancev v Državnem zboru. Najbrž to ne bi bilo odveč in tudi ne bi škodilo ne Republiki Sloveniji in ne tudi koaliciji. Predlagam, da zakon podprete. Hvala lepa.
Besedo ima Janko Veber.
Hvala za besedo. V tej razpravi smo s strani predlagateljev slišali željo ali interes, da se poskuša ta zakon dopolniti, sprejeti ga v tej splošni prvi obravnavi in ga potem v nadaljevanju dopolniti. Vendarle moramo zelo jasno opozoriti na zelo pomembne in tudi ključne vsebinske razlike med tem, kar je zapisano v tem zakonu o generični promociji, in med tem, kar dejansko v Sloveniji potrebujemo. Namreč, če govorimo o generični promociji, kar je vsebina tega zakona, je to promocija kakovosti in varnosti proizvodov. In mi nikakor pri tej promociji ne smemo promovirati domačih pridelovalcev ali pa domačih proizvajalcev. In to je nevarnost, ki pravzaprav odpira možnost, da vse tiste, ki že danes prodajajo na slovenskem trgu varno hrano, pa je pridelana zunaj Slovenije, da jo pravzaprav tudi z lastnimi sredstvi še naprej v še večji meri promoviramo in s tem omogočamo prodajo izdelkov, ki ne nastajajo v Sloveniji. To je lahko zelo negativno in povsem kontraproduktivno od tistega, o čemer se nekako poskušamo vsi zediniti in poenotiti, da želimo spodbuditi prodajo domačih proizvodov in da želimo pomagati domačim kmetijam, domači živilskopredelovalni industriji. Ta zakon lahko povzroči ravno na tem področju več težav kot priložnosti za to, da se domači proizvajalci promovirajo. Generična promocija tega ne dovoljuje. Varna hrana je lahko iz sosednje države ali nasploh iz držav EU ali pa tudi zunaj nje. In ko to prodajaš, moraš, če tak zakon sprejmemo, potem to tudi promovirati kot varno hrano. To je zelo pomembna vsebinska razlika med tem, kar je tudi minister že omenil, da potrebujemo promocijo kmetijskih in živilskih proizvodov. To promocijo kmetijskih in živilskih proizvodov lahko dosegamo skozi sheme kakovosti, ki dovoljujejo tudi v določeni meri, da posebej promoviramo prav tiste, ki to kakovost dosegajo tudi v domačem okolju. In to je interes domačega gospodarstva, to je interes domačega kmetijstva. To je bistvena vsebinska razlika že v samem naslovu zakona in tudi naprej pri izpeljavi tega zakona skozi posamezne člene. Zato je nemogoče govoriti o tem,da je možno ta zakon nadgraditi in na koncu pripeljati do sprejetja. Že sam koncept, ki ga tudi predlagatelji danes predstavljajo, ima še eno zelo pomembno vsebinsko razliko med tem, kar menimo, da potrebuje slovensko kmetijstvo in gospodarstvo na tem področju. To je izjemno učinkovit tržni in marketinški mehanizem. En direktorat za varno hrano, upam, da se vsi lahko tega tudi zavedamo, ne bo nikoli dosegel učinkovitega tržnega in marketinškega pristopa. Ne nazadnje pa se srečujemo tudi s tendenco, da zmanjšujemo število zaposlenih v javni upravi. In ne glede na to, da tudi po mojem prepričanju in vedenju nekateri posamezniki v Direktoratu za varno hrano niso polno zasedeni, še manj, da bi kvalitetno opravljali svoje delo, ampak še manj verjamem, da bi jih lahko izobrazili v učinkovitega strokovnjaka, ki bil lahko izvajalv tem direktoratu marketing in trženje kmetijskih proizvodov. To pomeni, da bi morali v tem primeru, če ta zakon sprejmemo v obliki direktorata za varno hrano, ki naj bi bil nosilec te promocije, da bomo morali dodatno zaposlovati, da bomo morali vlagati sredstva v usposabljanje teh kadrov, da jim bomo morali zagotoviti ustrezno opremo in, upam si reči, tudi dodatne prostore. Zelo veliko stroškov, zelo dolg proces in s slabim izplenom dela znotraj tega direktorata. To je zelo pomembna vsebinska razlika med tem, kar dejansko potrebujemo, in kar je zapisano v tem zakonu. Če povzamem tudi razpravo gospoda Tanka, on vztraja pri tem, da imamo direktorat. Torej se ni niti kot eden od predlagatelj pripravljen dogovarjati o tem, da to ni direktorat, ampak neka druga oblika, ki bi jo najbrž da lahko našli predvsem v reprezentativnih organizacijah naših kmetov, naše živilskopredelovalne industrije in vse tiste verige, ki sodeluje pri pridelavi in predelavi hrane v Sloveniji. Kako naj potem uskladimo vsebino zakona, če se že v tej splošni razpravi zelo jasno pove, da je za vas to edina sprejemljiva oblika, da vse drugo ne pride v poštev. Če že v tej splošni razpravi ni možno doseči dogovora, resnično ne vidimo drugega ukrepa, kot je ta, da ta zakon zavrnemo in vložimo drug zakon, ki bo bistveno bolj usklajen s potrebami gospodarstva, kmetijstva in bo usklajen z razmerami, ki dejansko vladajo na trgu. Te so pa izjemno zahtevne. K temu mislim, da bi lahko dodali tudi to, če se pogovarjamo o tem, da lahko promocija poteka preko reprezentativnih združenj, mislim, da se zavedamo tudi tega, da se ta združenja velikokrat pojavljajo tudi na srečanjih, ki jih organizirajo Vlada, predsednik Vlade, Ministrstvo za zunanje zadeve, zunaj naših meja. Gospodarska diplomacija je ena od tistih oblik, ki je izjemno pomembna tudi zato, da se proizvod, ki je pridelan in predelan v Sloveniji, lahko proda tudi zunaj domačega trga. To gospodarsko diplomacijo, upam, da se zavedamo tega, bistveno lažje izvajamo, če ni ta diplomacija organizirana v Direktoratu za varno hrano. Mislim, da je Direktorat za varno hrano, vsaj po mojem vedenju, daleč od tega, kaj pomeni gospodarska diplomacija. To pa majhna država s tako malih trgom, kot ga ima Slovenija, nujno potrebuje, In tudi Ministrstvo za zunanje zadeve spreminja svojo organizacijo delovanja ravno na ta način, da se poskuša vključevati v trge zunaj Slovenije in s tem omogočati prodor slovenskega gospodarstva, slovenskih proizvodov na zunanje trge. To je eden ključnih elementov in potreb, da se še bolj učinkovito organiziramo in pripravimo že v tem zelo zahtevnem obdobju gospodarske in finančne krize in tudi na jutrišnji dan, ko bo ta kriza bistveno manj prisotna in bodo ne nazadnje obvladovali trg tisti, ki bodo daleč najbolj usposobljeni in bodo imeli kvalitetne proizvode. Zato so te sheme, ki jih potrebujemo, sheme kakovosti za slovenske proizvajalce ključne. In to je tisto, kar želimo v nadaljevanju skupaj z Ministrstvom za kmetijstvo in potem preko Vlade ponuditi v sprejetje parlamentu, kar je po našem mnenju tudi garant, da bo prišlo do tega, da bosta tudi gospodarstvo in kmetijstvo resnično sledila vsem tem rešitvam, ki bodo zapisane v teh zakonih. Glede na to, da je bilo kar nekaj očitkov,da se minister že kar privaja na to, da zavrača z nekimi oguljenimi frazami koalicije predloge zakonov, naj zelo jasno povem, da tudi ta zakon, ki ga je opozicija vložila v proceduro, je samo eden od zakonov, ki je bil povzet iz osnutkov, ki so nastajali v ministrstvu in je samo nekoliko prirejen, nikakor pa ne dodelan, da bi ga lahko v praksi izvajali. Gre še za en poizkus neke vrste plagiata zakonov, ki so nastajali v ministrstvi in bili ponujeni v sprejetje Državnemu zboru. Pravzaprav korist pri tem vidim samo v tem, da lahko na glas govorimo o tem, da to promocijo potrebujemo. Samo izvajanje tega zakona, sama vsebina tega zakona je pa resnično nedodelana in ne dovolj premišljena in usklajena z vsemi tistimi, ki ta zakon resnično v praksi potrebujejo. In če se tudi že pogovarjamo o zakonu o kmetijskih zemljiščih, ne pozabiti, predlogi, ki jih je opozicija dajala na temo zakona o kmetijskih zemljiščih, so se nanašali zgolj in samo na komasacije. To je le en del kmetijske politike. In vedno smo to zavrnili z razlogom, da je to premalo. Mi se danes srečujemo z izjemno velikim problemom, ko vse občine v Sloveniji pričakujejo, da bodo prostorski akti čim prej sprejeti in čim prej usklajeni z vsemi ministrstvi oziroma tistimi, ki sodelujejo v tem postopku na nivoju države. In Ministrstvo za kmetijstvo je eno ključnih. In če ne bomo v zakon o kmetijskih zemljiščih vnesli mehanizma, ki bo omogočal hitrejše umeščanje tako linijskih objektov kot drugih objektov v prostor, potem seveda nismo naredili nič. Komasacija je dejansko zelo majhen segment. In samo to je opozicija ponudila. Mi želimo dejansko ponuditi zakon, ki bo omogočal vsem, ki načrtujejo razvoj v tem prostoru, da ta razvoj peljemo lahko organizirano in da vemo, kakšne odločitve moramo sprejemati, da potem ne bo slabe volje že na začetku ali pa nekje vmes, ko imaš jasne kriterije, po kakšnih poteh se lahko posega in na kakšen način se lahko posega na kmetijska zemljišča. To je samo en segment. Sicer je pa treba zelo jasno poudariti, da smo mi prvi korak k uspešnejši in aktivnejši zemljiški politiki v tem parlamentu in v tem mandatu že sprejeli. To je zakon o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije. To je bil prvi korak k učinkovitejši zemljiški politiki v Sloveniji. Sklad je s tem zakonom dobil bistveno večje pristojnosti predvsem na tistih zemljiščih, ki so se zaradi neurejenega odnosa med lastniki kmetije ali pa kmetijskih zemljišč zaraščala in niso bila vključena v proizvodnjo. Sklad s tem zakonom dobiva možnost in priložnost, da tudi takšne primere rešuje, da imamo tudi čim več kmetijskih površin ves čas v obdelavi. Torej prvi zelo pomemben korak pri zemljiški kmetijski politiki je bil narejen, , sledi naslednji, ki pa bo resnično potreben bistveno korenitejših posegov v samem zakonu, ki trenutno velja na tem področju, kot ga je predlagala opozicija. Naše razprave in naši argumenti za zavrnitev predlogov opozicije so vedno bili zelo tehtno utemeljeni in nikoli se nismo odločali kar tako ad hoc, ker naj bi to zgolj in samo bil razlog za zavrnitev, da je opozicija vložila zakon. Vedno smo tudi vsebinsko pogledali, ali je to smiselno podpreti ali ne, Če res ni bilo smiselno, smo potem zelo jasno povedali, da teh predlogov ne podpiramo. In nekaj podobnega je tudi pri tem zakonu o generični promociji kmetijskih in živilskih proizvodov, kajti resnično bi bilo nesprejemljivo, da bi z našimi javnimi sredstvi pravzaprav v veliki meri financirali tudi varne proizvode, ki prihajajo zunaj meja slovenske države. To je eden ključnih argumentov, zakaj menimo, da je treba ta zakon že v tej prvi obravnavi zavrniti in potem se čim prej tudi dogovoriti z Ministrstvom za kmetijstvo, da na Vlado posreduje zakon, ki bo resnično promoviral kmetijske in živilske proizvode, ki nastajajo v Sloveniji. In to je tisto, kar ta hip potrebujemo. Hvala.
Hvala lepa. Želite besedo, gospod minister? Besedo ima gospod minister Dejan Židan [[..]]
Spoštovani! Dovolite samo dve ali tri besede. Dejansko obstaja vsebinska razlika, čeprav namen je podoben, pri zakonu, ki ga danes obravnavamo, in zakonu, katerega priprava je skoraj končana v Ministrstvu za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano. Pri tem pa moram poudariti naslednje. V nobenem primeru si trenutna administracija in trenutni minister si ne lasti osnutka, ki je trenutno v končni fazi procedure na kmetijskem ministrstvu, ker je ta osnutek posledica dolgoletnih prizadevanj. Ta zelo intenzivna prizadevanja so se začela že v času ministra Iztoka Jarca, ko je znotraj svojega kabineta opredelil tudi odgovornega človeka za ta zakon, je pa potem takratni minister naredil eno zelo dobro potezo. Ko je ugotovil, da na eni točki ni mogel doseči soglasja udeležencev v prehranski verigi, je zakon zaustavil. To je po mojem mnenju, ker je to zakon, ki je namenjen kmetovanju in živilskopredelovalni industriji, edino možno. Tisti osnutek, ki je takrat nastal, se je procesiral naprej v času ministra Milana Pogačnika. Tudi takrat so se na posameznih spornih področjih že dosegla soglasja, ne pa še vsa. Ko sem jaz prevzel kmetijsko ministrstvo, moram reči, da je bila že dosežena visoka stopnja soglasja, razen pri dveh zadevah, in tudi za ti dve zadevi smo našli rešitev, zato je zakon trenutno primeren da gre v obravnavo na Svet za kmetijstvo in podeželje Republike Slovenije in potem javno obravnavo med partnerje. Tisto, kar pa je pomembno in je treba povedati, pa je naslednje. Slovensko kmetijstvo in živilskopredelovalna industrija si v osnovi ne želita generične promocije. Kaj namreč pomeni generična promocija? Generična promocija pomeni nagovarjanje slovenskega potrošnika, da je primerno uživati varno hrano, da je primerno uživati mleko, da je primerno uživati svinjsko, perutninsko meso in podobno. Pri sedanji nizki stopnji samooskrbe si slovenska proizvodnja hrane ne želi, da se promovira konkurenca iz tujine. Kadar je zakon namenjen generični promociji, se v bistvu loči od zakonov, ki so v tujini. Vi ste že omenili, gospod poslanec, Avstrijo in tudi ostale države temeljijo na lastni promociji na način, da uporabljajo minimalne sheme kakovosti. Minimalna shema kakovosti pa omogoča, da potrošnika nagovarjamo: "Uživaj hrano iz svoje okolice, saj je to zate in tvojo okolico koristno." Ampak ta vsebinska razlika ni majhna. Ta vsebinska razlika pomeni, da iz osnutka zakona, ki ima 15 ali 16 členov, pridemo do zakona, ki ima 42 členov. To je tudi eden od razlogov, ker moram povedati, ko sem bil obveščen, da ste vložili osnutek zakona, sem občutil veselje, sem mislil, skupni projekt, lahko ga nadgradimo, kot znak primernega sodelovanja vseh v parlamentu, ki razumete, da je proizvodnja hrane tako pomembna, da potrebuje promocijo. Vendar ta vsebinska razlika je povzročila, da v bistvu želimo le vložiti osnutek zakona, ki je trenutno med partnerji že visoko usklajen. In to je v bistvu edini razlog, da ne podpiram tega osnutka in da kot Vlada ne podpiramo tega osnutka, hkrati pa si želim, da je to zavedanje, da slovenska živilska industrija, da slovensko kmetijstvo potrebuje zakon, ki omogoča komunikacijo s potrošnikom na ta način, da je s sredstvi udeležena tudi država. In tisto, kar je bistveno, sheme kakovosti omogočajo, da so pri komunikaciji s potrošnikom prisotna tudi evropska sredstva. To pa mislim, da je skupno mnenje vseh vas, ki ste danes razpravljali, in tega se veselim. Hvala.
Hvala lepa. Želi besedo predstavnik predlagatelja? [[Ne.]] Ugotavljam, da je zaključena razprava o predlogu zakona. Ker pa je še čas na razpolago, sprašujem, ali želi še kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika razpravljati? [[Ne.]] Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje odločali jutri, 18. 6., v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DRŽAVNIH SUBVENCIJAH ZA NAKUP OKOLJU PRIJAZNEJŠIH OSEBNIH MOTORNIH VOZIL, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina štirih poslancev, s prvopodpisanim dr. Luko Jurijem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 10 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Matevžem Frangežem, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona, dajem besedo predstavniku predlagateljev zakona dr. Luki Juriju. Izvolite.
Hvala lepa. Lep pozdrav! Predlog zakona v svojem bistvu ni nič posebej novega. Skuša na čim bolj dopolnjen način uvesti v Sloveniji ukrep, za katerega predlagatelji mislimo, da bi lahko bil učinkovit. Podoben ukrep, vendar predvsem z namenom spodbujanja potrošnje in ne toliko z namenom izboljšanja stanja voznega parka, poznajo tudi številne druge države. V zadnjem času pa se tovrstni ukrepi spreminjajo prav v smeri ne več toliko spodbujanja potrošnje, ampak spodbujanja menjave, izboljšave voznega parka. Konec koncev smo predlog, kar se tiče spodbujanja potrošnje, že slišali s strani Trgovinske zbornice, in treba je priznati, da je del navdiha za ta predlog zakona tudi že nek drug predlog zakona, ki ga je vložila Poslanska skupina SDS, čeprav je bil takrat namen spodbujanje potrošnje. Tu želimo s podobnim ukrepom bolj fokusirano spodbujati ekološko izboljšanje slovenskega voznega parka, medtem ko je spodbujanje potrošnje za nas v tem trenutku manj pomembna posredna posledica. Zakon predlaga uvedbo subvencij, če pride do nakupa vozila z izredno nizkimi emisijami, ob pogoju, da kupec hkrati uniči vozilo, starejše od 10 let, z visoko stopnjo onesnaževanja. Zakon omogoča to le fizičnim osebam. Najbolj spodbuja s subvencijo nakup električnega vozila, nekaj manj hibridnega in nekaj manj klasičnega pogona z izredno nizkimi emisijami. Poleg tega pa delno subvencionira tudi vgradnjo sistema za pogon na utekočinjen naftni plin ali stisnjen zemeljski plin in vgradnjo filtra za trde delce pri dizelskih vozilih. Živimo v času velikih tehnoloških napredkov, informacijske revolucije, interneta, celo nanotehnologije. Naši avtomobili pa so, ne glede na to, kako lepi so, novi, polni potovalnih računalnikov, osnovani še vedno na zelo zastareli tehnologiji. Niti ne na model Ford T iz leta 1904, niti ne na prvi osebni avtomobil na parni pogon, kar je osnova tudi za današnjo tehnologijo na notranje izgorevanje iz leta 1890, niti ne na prvo parno lokomotivo iz leta 1804, ampak celo na parni motor, ki je bil prvič izdelan s strani gospoda Newcomna leta 1715 in izboljšan s strani Jamesa Watta 1763. Prvi parni motor pa poznamo iz prvega stoletja našega štetja, Heron iz Aleksandrije ga je izumil in izdelal. Čas je, da spodbudimo tehnološki preskok. Čas je, da gremo naprej, da gremo naprej na nekaj bistveno boljšega, za 1800 let naprednejšega, a vendar že utrjenega. Patent za elektromotor je leta 1888 registriral Nikola Tesla. Registriral ga je v ZDA, ker žal na območju naše regije ni našel pravega substrata, da bi lahko svoje odlične izume uvedel. V tem tehnološkem preskoku se vprašajmo, kje je Slovenija in kje želi biti Slovenija. Polna usta so nas, ko govorimo o tem, da mora biti Slovenija v vrhu sveta, da spodbujamo in da ciljamo na znanje in na gospodarstvo z visoko dodano vrednostjo. S temi subvencijami želimo doseči predvsem to, da spodbudimo ta tehnološki prehod. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospoda ministra dr. Roka Žarnića ni. Predlagam, da gremo naprej s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Predstavnik Vlade se lahko po predstavitvi poslanskih skupin kadarkoli vključi v razpravo s svojimi stališči. Besedo ima gospod Rudolf Petan, ki bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani! Ker imam ravno besedo, nisem želel prej proceduralno, vendar mislim, da postopek ravno ni najboljši, da predstavnika Vlade ni, da ne posluša, kakšno je mnenje poslanskih skupin v zvezi s tem zakonom. Vendar ne bom nasprotoval, tudi v imenu poslanske skupine ne. Ni pa prav [[..]] Spoštovani! Dovolite, da na začetku povem, da je Poslanska skupina SDS v maju 2009 v okviru drugega paketa ukrepov za premagovanje gospodarske krize poleg drugih ukrepov predlagala tudi spodbude na področju motornih vozil. Glede na to, da je Slovenija velik proizvajalec komponent za avtomobilsko industrijo, to pomeni, da večja proizvodnja vozil in tudi nakup vozil pomeni tudi delo za naše delavce, se pravi za naše kooperante v Sloveniji. Pri tem pa je treba povedati jasno in glasno, da je naš predlog poleg ekonomskih in finančnih učinkov upošteval tudi okoljski pogled. To se pravi, nižji davki za vozila z manj škodljivimi izpusti. To so vozila, ki so okolju bolj prijazna in bi bila manj obdavčena. In ne nazadnje je treba povedati, da ravno takšna vozila, ki so okolju bolj prijazna, v Sloveniji celo proizvajamo kot proizvajalec multinacionalke in ko gre za motorna kolesa pa tudi naš lastni domači proizvajalec. Kot zanimivost naj povem, da so bili naši ukrepi za čisto okolje, se pravi za vozila, ki so okolju prijazna, s strani koalicije pospremljeni [[...]]Najprej moram povedati, da so bili vsi zavrnjeni, ta predlog je bil zavrnjen, in sicer kot nepopoln, kot necelovit, kot nabiranje političnih točk, kot politični, celo to, da smo ga prepisali, pri tem pa je bilo povedano tudi s strani Vlade, da Vlada pripravlja sodoben, celovit sistemski zakon, ki je že v pripravi, vendar še ni zrel za objavo. Seveda se potem vprašamo, od kod smo ga potem lahko prepisali, če nam je bilo to očitno. Treba je priznati, da je Vlada pripravila svoj zakon, in sicer v okviru zakona o davku na motorna vozila, vendar z zanimivimi rešitvami. Dejstvo je, da smo doživeli razočaranje vsaj v Poslanski skupini SDS, ko smo ta zakon videli. Ugotovili smo, da ne gre za nič drugega kot mašilo za proračun in da tak zakon, kot je bil potem tudi sprejet, nima z okoljem praktično skoraj nobene zveze. Ta zakon, ki ga je pripravila Vlada in je bil tudi sprejet konec lanskega leta, smo v Slovenski demokratski stranki amandmirali. Predlagali smo nekaj amandmajev, ki so bili vsi po vrsti zavrnjeni. Ne boste verjeli, z enakimi utemeljitvami, da so nepopolni, neceloviti, nabiranje političnih točk, polovični. Edino tega nismo slišali, da smo to od nekod prepisali, ker to verjetno ni šlo. V vladnem zakonu, ki sedaj velja, je pa nekaj nelogičnosti. Davek je namreč tudi na vozila na električni pogon.Če gre za okolju prijazna vozila, potem je električni pogon vsaj v tistem direktnem smislu najbolj prijazen, ker ne ustvarja nobenih izpustov toplogrednih plinov. Se pravi, če gre za ekologijo, je to popoln nesmisel. Naslednje, kar je nelogično v tem veljavnem zakonu. Evropska direktiva za uvedbo pogonskih agregatov govori, da je Euro 6 predpisan za leto 2014. Naš zakon pa to zahteva že leta 2011, drugače je seveda predpisan davek. Lepo vas prosim, kako je potem možno, če še Evropa nima takšnih agregatov ali takšnih vozil vsaj za množično proizvodnjo, pustimo prototipe in podobno, če jih še v Evropi ni, kako bi jih v Sloveniji imeli. Ali mogoče v Sloveniji proizvajamo takšna vozila? Prav gotovo ne. Se pravi, gre za čisto davčno zadevo in za krpanje proračuna. Tretje, kar nas je zmotilo. V Slovenski demokratski stranki smo predlagali, da se ne obdavčijo kolesa z motorjem ali, po domače, mopedi, ki jih proizvajamo tudi doma, vendar po vladnem predlogu, ki je tudi sprejet, so obdavčeni. Celo več, tudi motorna kolesa na baterijski pogon so obdavčena. Se pravi, da to z ekologijo nima prav nobene zveze. Sprejet je bil zakon, ki je bil propagiran tudi okoljsko, vendar z ekologijo ni imel nobene zveze. Kar pa je bilo še bolj zanimivo, sprejeli smo zakon, ki na koncu obdavčuje najbolj tista vozila, ki se jih največ proda, se pravi, nižji, srednji razred, ki je okolju vsaj v tem trenutku tudi najbolj prijazen, specifična poraba je tudi okoljsko ugodna, in tudi motorji so na tem področju najbolj izpopolnjeni. Se pravi, da ni šlo za ekologijo, ampak je šlo za krpanje proračuna. Zavrnitve naših dopolnitev, naših amandmajev, so pa sedaj nekako po petih mesecih začuda doživele svojo reinkarnacijo. Predlagatelji - to jim je treba priznati - so nekako čudežno spregledali, kljub temu, da so bili ob sprejemanju naših amandmajev in našega zakona zelo skeptični do naših predlogov. Da so po petih mesecih veljavnosti zakona predlagatelji spregledali, to je po našem mnenju pohvalno in tudi pozdravljamo. Res pa je, in to je treba takoj povedati, da je pristop v tem predlogu, ki je pred nami, nekoliko drugačen, kot je bil naš. Menimo, da je nekoliko bolj birokratski, kajti ostajajo vsi davki, ki so do sedaj bili predpisani, tudi po tistem zakonu pred pol leta. Nakup pa bi se subvencioniral glede na izpuste toplogrednih plinov in prašnih delcev, ki se pojavljajo v izpustih, kar še bolj zakomplicira celoten postopek in ga zbirokratizira. Najbolj preprosto je, če se davek zmanjša za okolju prijazna vozila. Tu bi se najbolj zmanjšali davki na vozila na električni pogon, ki direktno ne proizvajajo izpustov;, drugo pa je, kako se baterije polnijo in kako se proizvaja električna energija. Vendar je v končni fazi nekje normalno in ta pristop nekako razumemo. Je pa res, in to povemo naravnost, da je nelogično in nekorektno, da je kupec deležen subvencije pri zamenjavi avtomobila, ne pa pri prvem nakupu. To postavlja v neenakopraven položaj kupce vozil, kajti če gre za okolje, potem tisti, ki kupi prvo vozilo, okolju prijazno, je enako kot tisti, ki zamenja staro vozilo za novega. Učinek na okolje je popolnoma enak. In mlada oseba, ki si kupi prvi avto, ni prav nič kriva, da ni mogla kupiti nekega starega vozila v prejšnjem obdobju, da ga sedaj lahko zamenjuje. To je neenakopravnost pred zakonom. In kaj to pomeni? Ljudje, ki spremljajo ta zakon in spremembe zakonodaje na tem področju, so nas opozorili in nam že kar napovedali, kakšen bo scenarij, če bo ta zakon sprejet. Prvo, kar se bo zgodilo, bodo predvsem tisti, ki imajo nekoliko več denarja in si bodo lahko privoščili tudi drugo vozilo, bodo najprej kupili staro vozilo za res minimalno vrednost. Ker bodo imeli čas, bodo počakali tri leta, kolikor je zakonsko merilo po tem zakonu za veljavnost vstopa v sistem. In po treh letih bodo zamenjali vozilo, subvencija bo pa večja, kot je bila vrednost te stare kripe, ki so jo kupili pred tremi leti. To je scenarij in ljudje so to že naštudirali, ker so takšne izjeme. Zakon mora biti univerzalen za vse ali je prvo vozilo, prvi nakup, ali pa je to menjava vozila. In to je prav gotovo slaba stran tega zakona. Subvencija pač mora veljati za vse. Zakon mora biti, tako kot smo mi dobili očitke, univerzalen, mora veljati za vse, mora biti sistemski, mora biti celovit in tako naprej. V Slovenski demokratski stranki ugotavljamo, da je naš predlog zakona iz lanskega leta dobil sicer posnemovalce, vendar ne najboljše, ampak vendar nekaj se premika, to pa priznavamo. Še posebej, ker so predlagatelji do nedavnega bili ostri nasprotniki naših predlogov. Jaz vam ne bi bral tistih razprav, ki so bile tu v Državnem zboru. Vendar pa je bil naš pristop bistveno širši, bila je upoštevana ekološka komponenta, ki je bila nadgrajena z gospodarsko, pri tem pa je bil postopek bistveno enostavnejši, torej manj birokratski. Ne glede na simpatije do takšnega razmišljanja, ki se pojavlja ob predlogu tega zakona, pa se sprašujemo, ali ta zakon je celovit, ali je popoln, ali mogoče tudi to ni nabiranje političnih točk, tako kot je bilo očitano nam, ali je bil mogoče celo prepisan. In predvsem nas pa zanima, kdo pripravlja celovit zakon. Ko smo mi predlagali podobne zakone, je vedno bilo rečeno, da Vlada pripravlja celovit sistemski zakon, da osnutek je že pripravljen. Nas to zanima. Ne glede na vse, kljub temu da je postopek, ki je predpisan v tem zakonu, malo bolj birokratski, upošteva vse dosedanje aktivnosti, ki so potrebne pri nakupu in pri registraciji in še novo dokazovanje za subvencijo. Je pa enostranski, ker velja samo za zamenjavo vozil, ne pa za nakup prvega vozila in je nekako brez gospodarske komponente. Poleg tega nam ni čisto jasno glede osebnih interesov. Pri 2. točki drugega odstavka 2. člena nam ni vse jasno, pa v SDS ne bomo nasprotovali temu zakonu. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil gospod Alojzij Potočnik.
Spoštovani! Znanstveniki ugotavljajo, da človeštvo v bistveni meri prispeva h klimatskim spremembam z izpusti toplogrednih plinov. Šternovo poročilo ugotavlja, da sprememba podnebja predstavlja resno globalno grožnjo in zahteva prednostni globalni odgovor. Države članice Evropske unije so se na omenjena spoznanja že odzvala in sprejela sklepe za spremembe energetske in okoljske politike, in sicer do leta 2020 naj bi za 20 % zmanjšali rabo primarne energije, za 20 % zmanjšali emisije toplogrednih plinov in povečali delež obnovljivih virov energije v primarni energiji za 20 %. Naloga ni lahka. Eden večjih porabnikov energije in onesnaževalcev s toplogrednimi plini CO2 je tudi promet.Raba energije v prometu v Sloveniji znaša preko 30 % celotne končne energije v Sloveniji. Daleč največji del rabe energije predstavlja poraba tekočih goriv, skoraj 99 %, preostanek pa poraba električne energije. Za promet so v zadnjem obdobju značilni predvsem hitra rast cestnega, tovornega prometa, predvsem tranzitnega, veliko povečanje števila osebnih vozil, prevladujoče vožnje na kratke razdalje in posledično veliko zmanjšanje javnega potniškega prometa. Številni kazalci kažejo k nadaljevanju izrazite avtomobilizacije potniškega prometa v Sloveniji. K temu prispeva predvsem država, tudi z uvedbo vinjet, pa tudi lokalne skupnosti, ki s svojimi načini reševanja prometne problematike takšne usmeritve spodbujajo. Naj poudarim, da je avtomobilski promet najbolj netrajnostni način prometa oziroma modela mobilnosti, zato je prioritetna naloga države in lokalnih skupnosti drugačno ukrepanje in premik k trajnostnemu razvoju prometa. Številni strokovnjaki, nevladne organizacije in mediji so v zadnjih letih vložili precej energije v ozaveščanje kupcev, glede obremenjevanja okolja, ki ga povzročajo avtomobili in promet nasploh. V zadnjem letu so tudi številni proizvajalci v svojih reklamnih kampanjah promovirali zmanjševanje izpustov CO2 njihovih avtomobilov. Vendar analiza nakupnih navad v Sloveniji kaže, da imajo akcije ozaveščanja kupcev omejen doseg, prodajalci avtomobilov pa prav tako omejen interes. Da bi spodbudili razvoj industrije v smeri manjšega obremenjevanja okolja, preprečili prodajo motornih vozil z relativno zastarelo tehnologijo ter omejili porabo denarja za stroške fosilnih goriv za motorna vozila, smo v Sloveniji tudi na podlagi zahtev Zares – nove politike iz koalicijske pogodbe lani spremenili davek na motorna vozila. Znotraj zakona pa smo dosegli strožjo regulacijo prometa z ekološko problematičnimi rabljenimi vozili, pridobljenimi iz tujine, z občutno povišano davčno stopnjo. V recesijskih časih je namreč pričakovati še večji delež uvoza rabljenih vozil. Ravno v teh primerih gre večinoma za vozila z visokimi emisijami. Poleg tega bi pri vozilih, kjer gre za precej zastarele motorne tehnologije, ki dajejo kupcu zgolj in samo iluzijo, da je kupil manjše vozilo, ki porabi manj goriva in manj obremenjuje okolje, dosegli ustrezne spremembe davčnih stopenj za omenjene standarde motorjev. V stranki in poslanski skupini si prizadevamo okolje postaviti na prvo mesto, zato podpiramo vse predloge zakonov, ki se usmerjajo v cilje, ki so naravnani v smer trajnostnega razvoja in zaščite okolja. Toda pri tem predlogu smo pred vsiljeno izjemo. Ta pobuda je po naših ocenah usmerjena bolj v spodbujanje nakupa in je večinoma v interesu proizvajalcev in predvsem prodajalcev avtomobilov. Ne zanikamo, da so imele tudi druge članice Evropske unije vpeljane mehanizme za subvencijo pri nakupu okolju prijaznih osebnih vozil. Opozarjamo pa, da gre v primerjavi z našim konceptom za dva različna pogleda, kako ravnati v primeru avtomobilske industrije, ki se v času recesije kaže kot pomemben gospodarski subjekt z močnim vplivom na ostale veje gospodarstva. Omenjene subvencije so bile po našem mnenju in tudi mnenju drugih poznavalcev bolj namenjen reševanju avtomobilske industrije kot pa reševanju okolja. V Zares – nova politika tega področja zato ne želimo uravnavati zgolj in samo s spodbujanjem tržne logike spodbujanja prodaje, ampak po eni strani z ustreznimi davki spodbujati avtomobilsko industrijo k razvoju okolju prijaznih in v smislu tehnologije ekološko naravnanih vozil ter uporabe obnovljivih virov energije, po drugi strani pa seveda spodbujati ljudi k razmisleku in osveščenosti ter odločanju na tem področju. Zaradi omenjenih tehtnih pomislekov je Poslanska skupina Zares do predloga zadržana in ga najbrž ne bo podprla. Hvala.
Hvala lepa. Stališča Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je ta zakon za ta čas neprimeren. Za čas vsesplošne gospodarske krize, ko imamo v Sloveniji 100.000 brezposelnih, neskončno mnogo težav z zagonom slovenskega gospodarstva in podjetništva, s plačilno nedisciplino, z nelikvidnostjo, nedostopnostjo do denarnih sredstev, ki bi jih nujno morali usmeriti in nameniti v razvoj in v našo prihodnost, ta ukrep ne more biti prioriteta. Zlahka vam natrosimo ducat namenov, za katere bi bilo pametneje nameniti 4,5 milijona evrov letno, kot pa za nakup skorajda v naprej točno določenih znamk in tipov avtomobilov. Ne moremo se znebiti občutka, da gre za popolnoma lobističen zakon, če vemo, da zahtevane pogoje na slovenskem trgu izpolnjuje le peščica znamk avtomobilov. Tak zakon torej zagotovo ni primeren in sprejemljiv za sedanji čas, kot sem dejal, čas finančne in gospodarske krize, saj je usmerjen v takšno povečanje porabe in v tisto potrošništvo, ki ne daje dodane vrednosti v gospodarstvu in ne daje gospodarske rasti. Za doseganje ciljev, kot so čisto okolje, zdravje, kakovost zraka in doseganje dopustnih mejnih vrednosti onesnaževanja v skladu z direktivami Evropske unije ter varnost v prometu, so potrebni celoviti ukrepi in tak zakon ne bo rešil vsega tega. Zagotovo ne. Poleg tega se nam zdi nesprejemljivo, da na primer ni bilo podpore pri predlogu Slovenske ljudske stranke za subvencioniranje oziroma olajšave za investicije v gospodarstvo, ki bi zagotovo bila veliko boljši ukrep, ki bi dala veliko večjo dodano vrednost v gospodarstvo in predvsem dvignila gospodarsko rast, kar je treba storiti. V socialni zakonodaji predlaga sedanja vlada kršenje pravic in ukinitev državne pokojnine. Istočasno pa se predlaga zakon za spodbujanje nakupa avtomobilov iz sredstev proračuna v višini 4,5 milijona evrov. Naj spomnimo, da smo poslanci Slovenske ljudske stranke pred kratkim predlagali dva predloga zakona, s katerima bi kmetom z najnižjimi pokojninami dali varstveni dodatek in letni dodatek, pa se je zadeva zavrnila. Šlo je le za znesek varstvenega dodatka 95,62 evrov na osebo mesečno. Na letni ravni bi to pomenilo v letu 2010 približno 2,6 milijona evrov povečanja obveznosti države do pokojninske blagajne. V naslednjih letih bi bilo teh sredstev manj zaradi naravnega zakona, da temu tako rečem. Za letni dodatek pa bi bilo treba iz pokojninske blagajne za najnižje kmečke pokojnine v letu 2010 nameniti nekaj malo več kot 900.000 evrov na letni ravni. Ti zakoni so bili gladko zavrnjeni. Pa gre za tiste Slovenke in Slovence, ki imajo kmečko pokojnino 100, 200, morda 300 evrov. Sredstva bi boljl koristno naložili, zagotovo, če bi podprli ta dva naša predloga zakona. Namen tega zakona, ki je pred nami, je po besedah predlagatelja spodbuditi umik iz prometa najbolj okolju neprijaznih osebnih vozil in njihovo nadomestitev z okolju najbolj prijaznimi. Najbrž je ta ambicija pomembna. Najbolj korektno bi seveda bilo, da bi imeli državljani takšne plače, s katerimi bi si lahko privoščili nov avto, najbolj ekološki, varčen avtomobil za svojo osebno uporabo. Tako takega zakona za ta čas krize v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne moremo podpreti. Predvidena sredstva, 4 ,5 milijona evrov, ki ne nazadnje niso tako majhna sredstva, pa raje namenimo z rebalansom proračuna za razvoj gospodarstva ali za ukrepe stanovanjske politike, za mlade družine ali za socialno varnost kmetov, morda za odpravo škode po neurjih ali pa še in še bi lahko našteval. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Anton Urh.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Namen predlaganega zakona je dodelitev pomoči v obliki državne subvencije določenim skupinam fizičnih in pravnih oseb z namenom spodbuditve nakupa okoljsko najbolj prijaznih vozil ter z namenom spodbuditve lastnika starega vozila, da slednjega umakne iz prometa in ga da v uničenje. V Poslanski skupini DeSUS smo zaključili, da je besedilo predloga tega zakona, iz katerega sicer izhaja dober namen predlagatelja, nedorečeno, neprimerno z nomotehničnega vidika. Tako poslanci DeSUS nismo prispevali svojih podpisov kot sopredlagatelji. Prav tako pa v tem trenutku ne moremo zagotoviti podpore samemu predlogu. Pomanjkljivosti predloga, ki smo jih ugotovili, se nanašajo na več segmentov. Predlog predvideva subvencioniranje zgolj fizičnim ne pa tudi pravnim osebam, kar zna biti sporno z vidika enakosti. V okviru 2. člena, ki naj bi opredeljeval pogoje za dodelitev subvencije za nakup oziroma za predelavo vozila, ti pogoji v bistvu sploh niso opredeljeni, temveč je avtor tega besedila v ta segment določbe v višini subvencije, kar si lahko razlagamo, kot da pogojev praktično ni. Na primer, oseba je dolžna predložiti uradno dokazilo o uničenju starega vozila, iz določb pa ne izhaja, da je dolžna predložiti osnovno dokazilo, dokazilo o nakupu novega, okolju prijaznega vozila. Po drugi strani morebitno lastništvo starega vozila ni ustrezen pogoj za upravičenost do subvencije, saj so na podlagi tega iz subvencioniranja izvzete osebe, ki prvič kupujejo vozilo, za kar pa ni utemeljenega razloga. Iz besedila izhaja, da je upravičenec zgolj oseba, ki kupi novo vozilo, velja pa razmisliti, ali bi bila do subvencije upravičena tudi oseba, ki kupi okolju prijazno vozilo, ki je morebiti staro zgolj leto ali dve. Verjamemo predlagateljem, da želijo slediti okoljevarstvenim ciljem, ob tem pa izpostavljamo, da je bila pred kratkim sprejeta novela zakona o davku na motorna vozila v smeri tako imenovane ekološke obdavčitve vozil. Preprosto povedano, vozila, ki bolj obremenjujejo okolje, so po tej sprejeti noveli tudi obdavčena z višjo stopnjo. Ni dvoma, da tak način obdavčevanja prispeva k zmanjševanju okoljskega onesnaževanja – temu po vsej verjetnosti nihče ne nasprotuje – vendar vprašanje, ki se nam ob tej problematiki tudi poraja, se nanaša na to, komu so dejansko namenjene predvidene subvencije. V besedilu je to sicer lepo napisano, vendar gledano praktično, kdo bi lahko bil potencialni upravičenec, danes pokaže povsem drugačno sliko. Sam predlagatelj v uvodnih obrazložitvah pravi, da predlog zakona zadeva vozila, ki so ob nakupu dražja. Menim, da nam ni treba posebej opomniti, da ljudem v današnjem času krize nikakor ni prioriteta nakup novih, dragih, če ravno okolju prijaznih vozil, temveč na žalost zgolj vsakdanje preživetje. Glede na to, da se številčnost socialno šibkejše skupine iz dneva v dan vse bolj povečuje, da narašča brezposelnost in s tem revščina ter na podlagi predvidevanja, da ti ljudje ne bodo, ker fizično ne zmorejo, posegli po tem privilegiju,je besedilo pisano zgolj na kožo premožnejšim. S tega vidika v Poslanski skupini DeSUS predloga tega zakona v tem trenutku ne podpiramo. Vsekakor pa dopuščamo možnost, da se med današnjo razpravo izkažejo naši pomisleki kot neutemeljeni oziroma se izkažeta možnost ter energija za saniranje teh pomanjkljivosti, kar pa bomo lahko ocenili šele ob zaključku razprave. V Poslanski skupini DeSUS torej v tem trenutku predloga ne podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Silven Majhenič.
Spoštovani! Kot ugotavljamo, trgovci danes ne ponujajo več slabih vozil, pa naj gre za motorna vozila ali za avtomobile. Zagotovo je poudarek na zmanjšanju emisij, ki se vse bolj uveljavlja med proizvajalci, in prav je, da gre trend v tej smeri, saj finančne spodbude tako države kot trgovcev na nek spodrivajo iz prometa okolju neprijazna osebna vozila, ki se že s samo konkurenco na trgu in proizvajalci kar močno izraža. Nimam ravno podatka, za koliko se je letos povečala prodaja okolju prijaznejših vozil v primerjavi z lanskim letom. Zagotovo pa je procent kar visok, kolikor vem iz razgovora s prodajalci novih avtomobilov. Več jeze in nezadovoljstva je s strani prodajalcev rabljenih vozil, ki jim je prodaja upadla in je na nek način razumljivo, saj je zakonodaja posegla tudi v tej smeri. Za njih ne kaže, da se bo stanje izboljšalo, kajti zlati časi za preprodajo starih avtomobilov so mimo. Ko že spodbujamo nakup okolju prijaznih avtomobilov bi bilo prav, da pomislimo tudi na odpisana vozila, ki jih je letno okoli 60 tisoč, v reciklažnih centrih pa se jih znajde le okoli 7 tisoč, ostali pa se nekje izgubijo in ni nadzora. Govorimo o vozilih z nizkim izpustom CO2 in jih rangiramo po čistosti izpustov za stopnjo subvencioniranja. Vse to je lepo in prav in to tudi podpiramo, vendar se sprašujem, zakaj subvencije ne posegajo tudi na področje, ki zagotavlja varnost voznika in potnikov. Vse več je nesreč, iz katerih lahko vidimo, da so na področju varnosti voznika manjša vozila nevarnejša od večjih, kar se v predlogu ravno ne izkazuje. Veliko denarja država porabi za zdravljenje ponesrečencev. Veliko jih postane tudi invalidov in ta vsota sigurno ni zanemarljiva, zato bi kazalo dati subvencije tudi za nakup bolj varno izpopolnjenih vozil, zraven pa naj spada tudi vse, kar je zapisano v predlogu tega zakona. Namen predloga zakona o državni subvenciji za nakup okolju prijaznejših osebnih motornih vozil je spodbuditi umik s prometa najbolj okolju neprijaznih osebnih vozil in njihovo nadomestitev z okolju bolj prijaznimi. Že spremembe zakona o davku na motorna vozila so spodbudile nakup okolju neoporečnih vozil, a na trgu starih vozil nimajo učinka. Korekcijo takšne ureditve predstavlja prav zakon, ki ga danes obravnavamo v Državnem zboru. Preko subvencije, ki je vezana na uničenje okolju neprijaznega vozila, se spodbudi nakup okoljsko bolj prijaznih vozil, ki so na trgu. Predlog zakona predvideva različne višine subvencij glede na tipologijo vozila, na katerega se subvencija nanaša. Najvišje subvencije so predvidene pri nakupu vozil brez neposrednih izpustov CO2, v primeru vozil s tovrstnimi neposrednimi izpusti pa se glede na njihov nivo predlagata dve višini subvencij. V primeru nakupa vozila na hibridni pogon, na osnovi motorjev na notranje izgorevanje električnega motorja, se predlaga višja subvencija, ker imajo takšna vozila v primerjavi s tistimi izključno na pogon, na osnovi motorja na notranje izgorevanje v mestni vožnji, kjer onesnaženje občuti največ ljudi, praviloma bistveno nižje izpuste. Kot cenejši, a še vedno okoljsko učinkovit, ukrep se priznava tudi vgradnja filtra trdih delcev v vozilo na dizelski pogon ali vgradnja sistema za pogon na utekočinjeni naftni plin ali stisnjeni zemeljski plin. Ker pa so takšni posegi v povprečni vrednosti okoli 800 do tisoč evrov, je predvidena subvencija ustrezno nižja. Navedeno predstavlja bistvene novosti Predloga zakona o državnih subvencijah za nakup okolju prijaznejših osebnih motornih vozil, ki so po mnenju Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke dobre. Zato bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, za besedo. Vsem skupaj prijazen pozdrav! Pozdrav tudi predlagatelju! Stališča so prav zanimiva, najbrž bodo tudi razprave. Verjetno zakon ne bo doživel večinske podpore, vendar imamo vse poslanske skupine na to temo povedati kaj pozitivnega, da področje potrebuje še dodatne rešitve. To ocenjujem kot pozitivno in dobro, predvsem pa kot nalogo vsem skupaj, da na tem področju v dobro Slovenije, pa tudi okolja, še marsikaj postorimo. Obravnavamo zamisel skupine poslank in poslancev o državnih subvencijah za nakup okolju prijaznejših avtomobilov. Po tej ideji bi bile subvencije na voljo v obdobju od leta 2012 do 2014. Višina ugodnosti, do katere bi bili upravičeni kupci, pa bi bila odvisna od stopnje različnih vrst emisij, pogoj za pridobitev pa menjava vsaj 10 let starega avtomobila. Pri nakupu avtomobila, ki nima neposrednih emisij, to je avtomobilov na električni pogon, pa bi po predlogu predlagateljev kupec dobil 4 tisoč 500 evrov državne subvencije, pri klasičnem avtomobilu z motorjem z notranjim izgorevanjem, ki ima majhen izpust ogljikovega dioksida, dušikovih oksidov in trdih delcev, pa bi subvencija znašala med tisoč 500 do 2 tisoč 500 evrov. Zanimiva je tudi rešitev, da bi bil za avtomobile na hibridni pogon znesek subvencije višji še za dodatnih 500 evrov. Takšna shema naj bi veljala v prehodnem obdobju do leta 2014, pri avtomobilih z emisijami pa bi se v zadnjem letu zaostrila. Predlog predvideva tudi ugodnosti za predelavo vozila na plin in vgradnjo filtra za trdne delce. Takšnim subvencijam za zamenjavo vozil, ki relativno bolj onesnažujejo okolje, z okoljsko sprejemljivejšimi, je v praksi in tudi v politiki težko ali pa nemogoče nasprotovati. Predlog je zagotovo všečen tudi širši javnosti, lahko bi rekli, v delu zgodbe, ampak nič slabšalnega, celo populističen. Hkrati pa ima pozitivne okoljske učinke, čeprav v globalnem vidiku glede na svet ali pa na Slovenijo relativno majhne. Kljub temu smo v Liberalni demokraciji Slovenije trdno prepričani, da brez obsežnih in sistemskih ukrepov na področju javnega potniškega prometa v Sloveniji naših okoljsko-prometnih zagat ne bomo rešili. S parcialnimi, po obsegu zelo omejenimi ukrepi, kakršnega predvideva obravnavani predlog zakona, bomo zgolj omilili naše nelagodje ob soočanju z velikimi okoljsko-prometnimi problemi in napovedanimi večdesetmilijonskimi kaznimi Evropske unije, ki nas čakajo, če ne bomo nečesa postorili. Tako, recimo, dobra, pozitivna rešitev, gradnja garažnih hiš v centru Ljubljane brez posodobitve javnega potniškega prevoza v obliki sodobne mestne železnice ne bo rešila ljubljanskih okoljsko-prometnih težav. Tako tudi podarjanje nekaj subvencij za nakup okolju prijaznejših avtomobilov ne bo rešilo slovenskih okoljsko-prometnih, pa tudi finančnih težav. Sama posodobitev in okrepitev javnega prevoza v Sloveniji, tako cestnega kot železniškega, je v tej enačbi edina pravilna rešitev, ki pa očitno v Sloveniji ta trenutek nikogar pretirano še ne zanima, ne skrbi, izvzemši nekatere nevladne organizacije in morda tudi nekaj posameznikov iz državne uprave, ki jih to mora zanimati zaradi službene dolžnosti. V Liberalni demokracije Slovenije zato vsem tem rešitvam in pa temu zakonu nismo naklonjeni, kajti mislimo, da če že, bi bilo bolje, da ta omejena javna sredstva, ki jih bo v naslednjih proračunih treba šele zagotoviti z vsakoletnim državnim proračunom, namenimo za državna subvencioniranja nakupa sodobnih vozil, ki so namenjena javnemu cestnemu prevozu potnikov. Tako bi to finančno ugodnost pa tudi ta okoljski vidik uživali ali pa ga bili deležni vsi tisti, ki bi se vozili z javnim prometom, s tem bi tudi preusmerili velik del sredstev iz osebnih vložkov v javno sfero in še pridobili na okoljskih vplivih. Takšno subvencioniranje bi vsaj nekoliko pomagalo izboljšati kvaliteto javnega prevoza in ga s tem narediti prijaznejšega in konkurenčnejšega napram osebnemu prevozu, hkrati pa bi bili okoljski učinki v javnem prometu zagotovo večji, lažje merljivi. Žal predlagateljem zakona, ki očitno prisegajo na absolutni individualizem v prometu, to ni uspelo vgraditi v obstoječo novelo zakona. Ne moremo pa se tudi znebiti občutka, da je zakon nastajal ob veliki želji po promociji predlagateljev kot okoljsko občutljivih oseb, zato nas skrbi in ne moremo mimo pomenljivega molka Ministrstva za finance in ministrstva za promet, pa tudi Ministrstvo za okolje in prostor se ni oglasilo. Očitno nobeno izmed njih zaradi različnih razlogov nad predlogom zakona ni ravno navdušeno. Predlogu zakona v Liberalni demokraciji Slovenije nismo pretirano naklonjeni, v bistvu pa mu tudi izrazito ne nasprotujemo predvsem zaradi dejstva, da je še eden v nizu zakonskih predlogov in sprejetih zakonov, ki so zaobšli problematiko javnega prevoza potnikov v Sloveniji, predvsem pa v večjih mestih. S celovito ureditvijo in posodobitvijo javnega potniškega prometa pa bi Slovenija, če si lahko spodobimo besede novinarja enega od naših osrednjih časnikov, ki je hvalil predlog zakona in v njem predvidene državne subvencije, rekoč, da bi Slovenija dokazala, da zna, hoče in more razmišljati predvsem ekološko, pravzaprav tako kot številne nam sosednje evropske države. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Matevž Frangež.
Spoštovane in spoštovani! Državni zbor je novembra lani sprejel deklaracijo o aktivni vlogi Slovenije v boju zoper podnebne spremembe. S tisto deklaracijo smo opredelili dvoje. Prvič, opredelili držo Slovenije, kakršno si želimo v globalnih zavzemanjih za dosego mednarodnega dogovora, ki bo zagotovil učinkovito zmanjševanje toplogrednih plinov. In drugič, potrebne korake, priporočila Vladi in Državnemu zboru, kako moramo ravnati, da zagotovimo prepotrebno transformacijo Slovenije v nizkoogljično družbo, to je družbo z majhnimi emisijami toplogrednih plinov, ki so jasno prepoznane kot ključni vzrok globalnega segrevanja. To je bila načelna deklarativna politika, vendar so tej politiki že sledili konkretni ukrepi. Najprej Zakon o davku na motorna vozila, s katerim smo od drugih parametrov, recimo cene, prišli na parameter emisij. Čisti ekonomski vidik smo zamenjali z okoljskih vidikom in nagradili tiste, ki razmišljajo okoljsko učinkovito, in z višjo davčno obremenitvijo sankcionirali tiste, ki kljub klicu in izzivom časa vozijo potratna težka vozila. Je pa to, kar predlagamo danes, del neke integrirane politike. Slovenija potrebuje celovito integrirano podnebno strategijo. Jaz sem zelo vesel, da je tudi v stališčih, ki so pospremila predlog Evropske komisije za povečanje ciljev Evrope za zmanjšanje emisij z 20 na 30 % do leta 2020, slovenska vlada jasno poudarila, da Evropa potrebuje nizkoogljično strategijo, strategijo za prehod evropskega gospodarstva na nizkoogljične tehnologije. Še več, prav sedaj je v javni razpravi vladni predlog zakona o podnebnih spremembah, ki bo naslednji konkretni ukrep, pravzaprav zbir konkretnih ukrepov, s katerimi želimo Sloveniji utreti pot, da zagotovimo učinkovit prehod v nizkoogljično družbo, učinkovito podnebno prilagajanje in učinkovito zmanjševanje emisij. Nočemo torej ostati le na načelni ravni, ampak moramo to politiko implementirati tudi s konkretnimi ukrepi. Že omenjeni zakon o davku na motorna vozila je bil na svoj način palica, s katerimi smo kaznovali potratne. Ta ukrep pa je korenček za tiste, ki želijo pri svojem potrošniškem obnašanju razmišljati okolju prijazno. Predlagani zakon je zato le eden od teh ukrepov, usmerjen v prepotrebno spreminjanje strukture vozil v Sloveniji. Od velikih, težkih in potratnih vozil k majhnim, učinkovitim in varčnim vozilom, ki porabijo malo energije in imajo nizke ali celo ničelne emisije toplogrednih plinov. To gotovo ni edino, kar moramo na tem področju v Sloveniji storiti, a predstavlja enega od medsebojno povezanih in integriranih ukrepov, popolnoma skladnim z že sprejetim zakonom o davku na motorna vozila, hkrati pa je v celoti komplementaren tudi tistemu, kar smo danes za to govornico že slišali, to je zavzemanje za učinkovitejši javni potniški promet. Vendar si ukrepa ne konkurirata, nista alternativi, ampak sta komplementarna ukrepa, ki celovito zagotavljata uresničevanje tudi podnebnih ciljev v naši državi. Primerjalni pogled pokaže, da je vrsta evropskih držav takšne ukrepe že uvedla. Nemčija za okolju prijazna vozila namenja 2 tisoč 500 evrov, Avstrija 360, Italija od tisoč 500 do 3 tisoč evrov, Francija 5 tisoč evrov in prav tako Portugalska 5 tisoč evrov. Rezultati teh ukrepov jasno kažejo, da dajejo učinkovite rezultate. Podatki za leto 2009 v Italiji kažejo, da so tovrstni ukrepi pomagali znižati povprečne emisije vozil za 7,8 %, od 145 gramov na prevoženi kilometer na 135 gramov na prevoženi kilometer. Izjemno pomembno je stališče, ki ga je sprejela Služba Vlade za podnebne spremembe in pravi, da je izjemnega pomena, da bo ta ukrep dal svetovnim proizvajalcem jasen signal, da je Slovenija perspektiven trg za električna vozila. V nasprotnem primeru bodo proizvajalci Slovenijo zaobšli. Primer Skandinavije jasno pokaže, da tam, recimo, vozila na utekočinjeni naftni plin LPG so nekaj, kar je reden pojav na cestah. 30 % trga. In to imajo proizvajalci v rednem prodajnem programu že desetletja. V Sloveniji se vozila na utekočinjeni naftni plin le stežka prebijajo. Zakaj? Zato, ker država ni teh ukrepov pospremila s konkretnimi spodbudami in na ta način pokazala, da je Slovenija perspektiven trg za tovrstna vozila. V tem pogledu je izjemno pomembno, da bo, tudi zahvaljujoč takim ukrepom, Slovenija med tistimi trgi, ki bodo prvi deležni ponudbe popolnoma električnih baterijskih vozil. To, ponavljam, je stališče Službe Vlade za podnebne spremembe, ki ga je v svojem stališču povzel tudi Odbor Vlade za gospodarstvo in trajnostni razvoj pod vodstvom dr. Franceta Križaniča. V tej gospodarski krizi velikokrat slišimo, kako ni obetov, da se nam zgodi tehnološka revolucija. Potreba po podnebnem prilaganju in zmanjševanju emisij je eno od tistih področij, kjer imamo na razpolago vrsto tehnologij, kjer tehnologija ni več vprašanje in kjer se dogaja ta tehnološka revolucija. Hkrati pa predstavlja izjemno pomembno in izjemno hitro rastočo gospodarsko panogo. Še več na tem mestu sem že večkrat omenil, da sem prepričan, da je to najhitreje rastoča gospodarska panoga prihodnjih desetletij, ki se že kaže v gradbeništvu, ki se kaže na drugih področjih, kjer poskušamo povečevati učinkovito rabo energije, prehod k nizkoogljičnim tehnologijam in podobno. Ena tretjina zaposlenih v slovenskem gospodarstvu je tako ali drugače vezana na avtomobilsko industrijo. Ne le Revoz, katerega dizelski twingo v celoti pade pod subvencije predlaganega zakona, ampak tudi druga podjetja, ki proizvajajo komponente, opremo, kot so denimo Iskra Avtoelektrika, Cimos, Mariborska livarna, Hidria in druge, ki so na trgu že prepoznale priložnosti v prihodnosti elektrificiranih vozil ali morajo te priložnosti še najti. Še več, podjetje Oprema Ravne je celo izdelalo prvi prototip električnega vozila Chebela, kar jasno kaže, da tudi Slovenija na tem področju premore znanje, premore inovativnost, da lovi rep najnaprednejših držav in ekonomij na tem področju. To je vlak, na katerem Slovenija mora biti. Zdaj gre za vprašanje, ali bo Slovenija med naprednimi ekonomijami, ki bodo sodelovale v tem obsežnem procesu, ki bo v prihodnjih letih popolnoma spremenil realnost naše osebne mobilnosti in ali si bo slovensko gospodarstvo sposobno v tej tehnološki transformaciji odrezati tudi del svoje pogače s slovenskim znanje, slovenskim delom in slovensko ustvarjalnostjo. Kot rečeno, Vlada do tega zakona še ni oblikovala dokončnega mnenja. Pozitivna mnenja Službe Vlade za podnebne spremembe, Ministrstva za okolje in prostor in vladnega odbora za gospodarstvo in trajnostni razvoj pod vodstvom dr. Franeta Križaniča pa jasno kažejo, da v Vladi prevladujejo mnenja, ki so naklonjena temu zakonu. Ta ukrep je že vključen v operativni program Vlade za zmanjševanje toplogrednih plinov, ki ga je Vlada sprejela 30. julija lani. Ta zakon je zato pomemben del integrirane podnebne politike, ki zagotavlja spodbudo za okolju prijazno potrošniško odločanje, za zmanjševanje emisij, manjšanje odvisnosti od uvoženih in okolju neprijaznih goriv, fosilnih goriv in učinkovito uresničenje priložnosti slovenskega gospodarstva v tej tehnološki transformaciji. Kot eden od predlagateljev vidim v tem zakonu samo pozitivne učinke. Poslanska skupina, katere stališče pa danes tukaj predstavljam, pa bo glasovala po svoji vesti.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev na podlagi prijave in prisotnosti, ki je dana na tej seji. Gospod Franci Kek ne bo razpravljal. Gospod Bogdan Barovič ima besedo [[..]]
Hvala lepa. Pozdravljam predlog zakona o državnih subvencijah za nakup okolju prijaznejših osebnih motornih vozil. Pozdravljam ga zaradi tega, ker ne glede na vse pravljice in zgodbice, ki nam jih pišejo poznavalci okoljskih razmer, trdim, da so osebna vozila največji onesnaževalec v državi Republiki Sloveniji. Večji, kot so različne tovarne, na katere kažejo s prsti. Drugič. Kolikor mi je uspelo, sem pozorno poslušal predhodne govorce in sem slišal kar nekaj sicer upravičenih, verjamem, da upravičenih očitkov, ampak ti so v popolnem nasprotju sami s seboj. Poglejte, nobenega problema ni bilo v tej dvorani, ko smo sprejemali tako imenovani DMV - davek na motorna vozila.Čeprav smo nekateri nasprotovali, je večina rekla, "ja, ta davek mora biti, ta davek je "fajn". In je bil sprejet. Pomeni, ljudje, o katerih smo slišali v tej dvorani, kako so danes v kritičnem stanju, kako si bodo potem šele avtomobile lahko kupovali, itd. Ampak ti ljudje kar naj plačujejo davek na motorna vozila, če se hočejo voziti. Daj, daj, daj državi! A sedaj, ko pa naj bi država nekaj vrnila ljudem, ste pa proti. Jaz mislim, da je daj - dam edino poštena igra. Če smo rekli, da davku na motorna vozila, recimo da tudi subvenciji. Ta zakon ne more rešiti Slovenije, Evrope in še celega sveta.. Ne gre. Ta zakon dejansko rešuje problem tistih, ki imajo vozila, starejša od 10 let, ki so lastniki teh vozil tri leta, ta zakon prisili ljudi, da stare, rabljene avtomobile dajo uradno reciklirati, ne pa, da jih vozijo in mečejo v hosto, ker potem mi delamo akcijo "Očistimo Slovenijo" in vlečemo ven avtomobile. S tem potrdilom jim država tudi pomaga pri nakupu že koristnega novega okolju prijaznejšega vozila. V tem jaz vidim sam dobre stvari, zato subvencije prinašajo korist. Poleg tega prinašajo korist, ki ni zapisana, večjo varnost, večjo varnost zato, ker se ljudje ne bodo več vozili v 12, 15, 17 let starih avtomobilih, ampak se bodo vozili v vozilih, prvič, ki bodo novejša ali celo nova in okolju prijazna vozila. Večina teh vozil, ki so danes na trgu, so tudi v nižjem ali srednjem cenovnem razredu, kar pomeni, da so dosegljiva nekoliko večjemu številu kot druga večja in okolju tudi manj prijazna vozila. Pač je tako v življenju, če dajemo nekaj državi, davek za motorna vozila, ker pač nočemo pomagati pri čistem okolju, naj država tudi nekaj vrne tistim, ki hočemo pomagati pri čistem okolju. In to rešitev s predlogom tega zakona, o katerem danes teče splošna razprava, imamo. Še nekaj. Jaz sem prepričan, da je to daleč večji korak k dejanskemu uresničevanju evropskega cilja 20- 20- 20 ,kot pa vse pravljice, še enkrat poudarjam, ki sem jih poslušal v Evropskem parlamentu in neposredno v Španiji na posameznih konferencah, da bomo v 20-ih letih uporabili oziroma uvedli 25 %, konkretno Slovenija, obnovljivih virov. To je pravljica, tega ne bo. Danes se piše leto 2010, pa še progam, knjiga ni napisana oziroma papirji še niso napisani, kako bomo to dosegli, kaj šele, da bomo do leta 2020 to dosegli. To je korak, s tem korakom bomo naredili največ, ker so to največji onesnaževalci, milijoni in milijone vozil, ki vozijo in onesnažujejo, Slovenijo. Prav je, da ta zakon predvideva, da se subvencija podeli fizičnih osebam, ker bodimo pošteni, pravne in druge osebe imajo že tako olajšave pri davku na dodano vrednost. Ljudem danes avto ni luksuz, ljudem je avto potreba. Mi smo pač hoteli v tako gospodarsko družbo, kjer si človek ne more izbirati poklica 10 minut od doma, tisoči se morajo voziti v službo ali z javnimi sredstvi ali pa z zasebnimi vozili 60, 100 kilometrov od doma. Zato imamo tak promet, ki ga ceste, kljub temu, da so nove, komaj požirajo in zato imamo tako onesnaženost. In prav je, da imajo to možnost fizične osebe, pravnim in drugim osebam se je že pomagalo in se jim bo še pomagalo in urejalo prek drugih oblik davčnih olajšav in s tem bo država Republika Slovenija naredila veliko.,Jaz že kar vem, kaj bo rekla Vlada. Ministrstvo za okolje se vsekakor strinja, o tem sem prepričan. Saj se mora strinjati s tem, pa še kakšno ministrstvo zraven, ker je to koristno. Vlada bo pa rekla," ne, dajmo malo počakati, bomo mi pripravili nov zakon". Zgodba, ki jo poznam že na pamet, in sem prepričan, če bo kdo prišel z Vlade, da bo to rekel. To pomeni še enkrat potrditev tistega, kar Slovenska nacionalna stranka trdi, še posebej pa v teh dveh letih, da tej vladi manjka medsebojna usklajenost. Ni hudič, ne more predsednik Vlade ali pa Vlada govoriti drugače, kot pa govori minister. To je smešno, ampak do tega bo prišlo, boste videli, pri tem predlogu zakona. Kot sem že pri prvem povedal, zakaj se ne bi s pripravljavcem, ki ima dober namen, ki ga podpira Ministrstvo za okolje, usedla še Vlada in bi naredili dejansko res ta zakon, samo izpopolnili bi ga v drugem branju in z njim nadaljevali. In verjemite, še enkrat trdim, da je to največja korist, ki jo bomo dosegli. Jaz bi raje, da se določena sredstva, ki so predvidena tukaj, dajo raje, ne raje, vem, da so tudi druga področja, kamor je treba državna sredstva preusmerjati, ampak veste, v življenju je pač tako, da za tista področja bodo poskrbeli na svoj način tisti, ki so tam odgovorni, za takšna področja pa moramo iti naprej. Ne moremo sedaj samo čakati in" flikati" vse tiste luknje, ki so nastale skozi recesijo in krizo. Mi moramo naprej. Mi moramo poleg reševanja številnih problemov, ki so, dejansko so, reševati tudi v naprej probleme, ki jih predvideva osnutek tega predloga. Če smo pošteni. Ne moremo kar reči, sedaj bomo pa vse trgovine zaprli za deset let naprej zato, da bomo zakrpali vse, kar je nastalo 10 let nazaj. Pošteno bi bilo, dobro bi bilo, ampak treba je gledati tudi malo naprej, ne samo nazaj. Jaz osebno bom podprl ta predlog zakona, ker je v prvi obravnavi, ker prinaša veliko koristnega in je na koncu koncev pošten, ker je daj - dam. Ljudje, ki imajo dovolj denarja, si bodo kupovali velike avtomobile, ki so veliki onesnaževalci, zato naj plačujejo visok davek na motorna vozila, ki smo ga pač sprejeli oziroma ste ga, jaz sem mu nasprotoval. Tistim ljudem, ki pa nimajo toliko denarja, ki pa jim je avto potreba za prevoz otrok v vrtec, za prevoz v službo itn., pa naj država tudi pomaga s subvencijami, da bodo vsaj imeli nova vozila, varna vozila in bodo v velikem številu zmanjšali onesnaževanje okolja .In hkrati bomo, hvala bogu, enkrat upam, da imeli vse te jeklene škatle lepo v kockah in spravljene ne po hostah, da jih bomo spet čez deset let vlekli ven. Upam, da bo Državni zbor rekel da temu prvemu predlogu, upam, da bo Vlada razumno pogledala nanj, tudi če čakamo tri ali pa štiri mesece na drugo branje, in se uskladila z osnovno idejo tega zakona in nekaterimi številnimi že dodelanimi rešitvami, da bomo končno prišli do ene poštene odločitve, poudarjam še enkrat, da je dan. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Ljubo Germič ne bo razpravljal. Gospa Breda Pečan. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Jaz mislim, da je tole zakon, ki je sicer v duhu, bom rekla, zelene naložbene politike te države, vendar po mojem mnenju in po mnenju tudi kar nekaj poslank in poslancev naše poslanske skupine, ne da je preuranjen, pač pa so sredstva, ki jih konec koncev predvideva zakon po izračunu o finančnih posledicah, proračun približno 13 milijonov in pol, usmerjena v napačno smer. V tem trenutku mora ta država nujno zmanjšati porabo goriva za osebna vozila na drugačen način, ne tako, da subvencionira, bom kar rekla, proizvodnjo avtomobilov, ki jih proizvajajo drugje in ne pri nas. To je prvi problem. Res je, da trgovci prodajajo te avtomobile v Sloveniji, vendar je dejstvo, da noben od električnih avtomobilov za enkrat ni narejen v Sloveniji. Se pravi, ni sad dela rok slovenskih delavcev v edini tovarni avtomobilov, ki jo imamo. Pa pustimo to. Tu bi nas tako ali tako lahko Evropska unija obtožila, da imamo neke protekcionistične ukrepe, če bi rekli, da bomo subvencionirali samo tiste avtomobile, ki jih proizvedejo v Revozu. Mislim, da bi bilo treba sredstva, 13 milijonov 500 tisoč evrov pravzaprav ni tako majhen znesek, usmeriti v popolnoma druge namene. Če jih že usmerjamo v subvencioniranje prometa, potem je treba subvencionirati promet, torej javni prevoz, in ne nakupa avtomobilov. Večkrat sem že v tej dvorani povedala, da smo v Sloveniji v preteklih 18 letih neprestano vlagali samo v eno izvedbo prometa, tudi osebnega prometa, žal, več ali manj samo v avtomobilski promet. Nismo spodbujali, nismo razvijali železniškega omrežja, nismo razvijali železniškega javnega prevoza, ampak smo celo dopuščali, da nam ugašajo posamezne linije. In tu smo zagotovo naredili zelo hudo napako, napako, ki je zdaj stara že 18 let in ki se zelo počasi in s premajhno energijo odpravlja. Druga napaka, ki smo jo naredili, je bila ta, da smo se sistematično usmerjali v izgradnjo avtocestnega križa in s tem spodbujali prebivalce Slovenije, da se prevažajo predvsem z osebnimi avtomobili in z ničemer drugim. Tretja napaka je bila ta, da smo, ker nismo razvijali železniškega omrežja, spodbudili tovorni promet preko Slovenije. S tem smo strahovito dvignili onesnaženje zraka v naši državi, ne samo z ogljikovim dioksidom, se pravi,da smo koncentracijo ogljikovega dioksida povečali, ampak predvsem smo strahovito dvignili koncentracijo prašnih delcev, PM-10 in še mnogo bolj nevarnih PM-2,5. Ničesar ne naredimo na tem področju, pa niso potrebna ogromna sredstva. Sicer ta zakon pri osebnih avtomobilih predvideva ukrep, ki je lahko mnogo cenejši, kot pa je subvencioniranje nakupa električnih vozil. In to je subvencioniranje - osebno bi celo predlagala, da v celoti država plača vgradnjo filtrov za prašne delce v dizelskih motorjih, ker je to najhitrejši in najbolj učinkovit način odpravljanja posledic pogona z dizelskim motorjem. Ko govorimo o filtrih za prašne delce v dizelskih motorjih, je najbližji in najučinkovitejši ukrep to, da predpišemo in spodbudimo, subvencioniramo vgradnjo filtrov v tovorna vozila; to bi bil pravi ukrep. Tovorna vozila so ta trenutek v Sloveniji eden največjih generatorjev onesnaževanja zraka. Če se zdaj premaknem še drugam. S 13,5 milijona evrov bi lahko zagotovili energetsko sanacijo približno 540 dvostanovanjskih hiš. Energetsko sanacijo, ki bi za najmanj 50 % znižala porabo potrebnega kuriva, takega ali drugačnega, za ogrevanje stavb. Vprašajmo se, koliko manj emisij prašnih delcev, koliko manj emisij dušikovih oksidov, koliko manj emisij ogljikovega dioksida bi dosegli na ta način. S tem bi zagotovili neposredno delo majhnim, poudarjam, majhnim gradbenim podjetjem. Samo s takim ukrepom. Mislim, da ne glede na vse, bi morali preusmerjati nekatera javna sredstva z nekaterih področij, jaz tukaj ne bom rekla z obrambe, niti najmanj me ne mika, da bi kaj takega rekla, ampak z investicij, ki so ta trenutek bistveno manj pomembne in potrebne, kot pa je zmanjševanje porabe energije, ki je najhitrejši, najučinkovitejši in zagotovo tudi kot generator dodatnega zaposlovanja, dodatnega gospodarskega razvoja zagotovo najbolj učinkovit. Ko razmišljamo o tem, na kakšen način zmanjšati polucijo v Sloveniji, kako je zagotovo zmanjševanje porabe energije [[...]]Namreč, mi moramo nekaj vedeti, da pri pretvorbi vodne energije, zlasti pa seveda fosilnih goriv v električno energijo, nič kaj dosti ne zmanjšamo onesnaževanja ozračja. Vemo pa, da večino električne energije, s katero polnimo električne avtomobile, dobivamo ta trenutek iz fosilnih goriv in iz jedrske elektrarne v Sloveniji. Jaz bom glasovala proti temu zakonu in mislim, da bi bilo smotrno, da staknemo glave vsi skupaj in razmišljamo o tem, da podpremo razvoj lastne industrije in lastnega gospodarstva ter lastnega znanja, ne pa, da podpiramo tuje proizvajalce.
Hvala. Kot predlagatelj se javlja, dr. Luka Juri.
Hvala lepa. Poslušal sem neke argumentacije, pa bi rad pojasnil nekatere zadeve in morda tudi nekatere nesporazume ali pa slabo razumevanja ukrepov zakona. Gospod Petan je primerjal ukrep, ki ga je predlagala SDS, in tega, ki predlagamo danes. Ja, strinjamo se, da so konceptualno različni, res je, pretekli ukrep je umeščal širši pristop, ampak naš namen je iti v ozek pristop, da ciljno dosežemo predvsem to, da se zamenja in obnovi slovenski avtomobilski park. Čeprav je res, popolnoma drži, da ob takem ukrepu ga lahko uporabijo samo tisti, ki imajo že staro vozilo, popolnoma drži. Res je. Ampak razlog je ta, da ne želimo spodbuditi samo potrošnje in skozi potrošnjo in vpisom registracije novih avtomobilov čistejša vozila, ampak želimo v bistvu doseči dvojni učinek : čistejše vozilo, ampak hkrati uničenje starejšega. Zaradi tega je tukaj pogoj, da je treba hkrati tudi uničiti vozilo. Strinjam se, da bomo morda ugotovili, če bo zakon podprt v prvi obravnavi, da želimo omiliti te pogoje ali pa jih spremeniti v drugi obravnavi. Gre za konceptualno primerjanje, katera je najboljša rešitev. Vendar sem želel obrazložiti, zakaj je pogoj uničenje starega, ker je primarni cilj, ki ga hočemo doseči pri subvenciji, nakupu novega, zamenjava starega. Ne strinjam se popolnoma, da je mogoča, in tudi na to smo mislili, ko smo pripravljali ta predlog zakona, špekulacija v smislu,da bom danes jaz kupil staro vozilo, počakal 3 leta in potem lahko izkoristil subvencije. Trajanje tega zakona je namreč 2 leti, torej zakon bo v bistvu prej nehal veljati, kolikor bo pretekel ta 3- letni rok, s katerim lahko nekdo kupi staro vozilo, ker je eden od pogojev, da moraš biti lastnik tega starega vozila, ki ga uničuješ, 3 leta, da bi kupil staro vozilo, počakal 3 leta in potem izkoristil subvencijo, ker subvencije ne bo več. Razen, če se bo Državni zbor leta 2014 odločil na predlog Vlade, to tudi zakon predvideva, da sprejme nove ukrepe ali pa morda podaljša sedanji ukrep. Bilo je tudi vprašanje oziroma dvom kolega Žerjava, da gre tukaj za lobistični zakon. Jaz bi tukaj rad poudaril, da predlog zakona predvideva začetek veljave leta 2012,, ker je napovedano, da bomo imeli takrat že številna električna vozila, številna hibridna vozila in tudi številna vozila na klasični pogon z izredno nizkimi izpusti. Že danes jih v bistvu najdemo kar nekaj. Kar lahko danes izgleda kot lobistični zakon, ker lahko naštejemo na rokah hibride, čeprav vozil z nizkimi izpusti na klasičen pogon je že kar nekaj, leta 2012 pa jih bo bistveno več. In tudi Služba Vlade za podnebne spremembe, ki izrazito podpira ta predlog zakona, je ugotovila točno tako. Konec tega leta in na začetku leta 2011 se bodo začela na evropskem avtomobilskem trgu pojavljati električna vozila. Zato, ker proizvajalci ne bodo linearno na vsa tržišča hkrati postavili ta vozila, ampak bodo izbirali tista, ki bodo najbolj perspektivna, je sama služba Vlade predlagala dvig predvidene subvencije za električna vozila s 4 tisoč evrov na 4 tisoč 500 evrov. To, je ocenila Služba Vlade za podnebne spremembe, bo tisti ustrezen ukrep, tista ustrezna subvencija, ki bo prepričala proizvajalce, da pripeljejo električna vozila od začetka tudi v Slovenijo, s posledično, ampak k temu se vrnem kasneje, tudi posrednimi in dobrimi učinki za domače proizvajalce vozil, kot je Revoz ali pa proizvajalce elektronskih komponent, kot so na primer Hidria, Iskra Avtoelektrika ali pa morda Oprema Ravne, ki je že izdelala prototip svojega čisto električnega vozila imenovan Chebela in ga namerava tudi masovno proizvajati. Kolega Urh je povedal, da danes v času te krize ni prioriteta nakup novih dragih, okolju prijaznih vozil. To je kvečjemu argument za sprejem tega zakona. Najprej zato, ker zakon bo začel veljati leta 2012 in jaz gledam optimistično. Mislim, da je dobro, da vsi gledamo optimistično na gospodarski razvoj tudi naše države in pričakujemo, da leta 2012 bodo že ti znaki, da nekaj vendarle gre na bolje, da bodo bistveno vidnejši. In nadalje zato, ker mislim, da prav v času krize je treba razmišljati o novih izzivih in tudi o tehnoloških prehodih. Čas krize je priložnost za podjetnike, ampak tudi za državo, da spodbuja tehnološki prehod, da uspemo. Ko se vsi dvigajo, mi lahko samo sledimo vlaku. Učinkovito in optimistično in napredno moramo gledati takrat, ko je najtežje. Pa še nekaj bi rad poudaril. Iz tujine so izkušnje pri podobnih subvencijah pozitivne. Kolega Frangež je prej omenil Italijo, kjer so subvencije bistveno ohlapnejše in so v tem primeru bolj podobne tistim, ki so bile predlagane s strani kolegov iz SDS, V Italiji so leta 2009 samo v enem letu 2009 dosegli 7,8 % izboljšanje povprečnih emisij voznega parka. Iz 145 gramov na km na 137,8 gramov na km. Mi lahko s tem, bistveno bolj ciljanim, ukrepom dosežemo še boljši rezultat. Bilo je rečeno s strani kolega Sajovica in s strani kolegice Pečan, da moramo spodbujati javni potniški promet. Se popolnoma strinjam. Mislim, da smo tukaj popolnoma na isti fronti. Vendar spodbujanje ekološkega javnega potniškega prometa in okolju prijaznega osebnega prometa nista alternativna ukrepa, ampak komplementarna. Tudi zato, bodimo iskreni, jaz tudi živim v centru mesta in hitro padem na takšno logiko, bodimo iskreni, nimajo vsi enakega dostopa do javnega potniškega prometa. V mestih imamo bistveno boljši dostop, v ruralnih območjih, in vemo, kakšna je urbana zasnova Slovenije, ker imamo razpršeno ruralno območje, tega dostopa do javnega potniškega prometa enostavno ni. Ali pa je v bistvu v praksi nemogoč. Živel sem do pred kratkim v kraju, ne daleč, 10 km od Kopra, Sveti Anton, kjer imamo za Koper – center štiri avtobuse dnevno. Ob 6., 8. in potem spet ob 14. in 16. uri popoldne, praktično neuporaben javni prevoz. Ampak še odročnejših krajev se tudi ekonomsko ne splača, servisirati z javnim potniškim prometom. In tam se lahko ljudje vozijo praktično edino z osebnim prevozom. In ta ukrep cilja te skupine. Imamo pa seveda tudi še druge, ki zaradi službe ali zaradi drugih okoliščin ne morejo uporabljati javnega potniškega prometa. Bil je omenjen molk ministrstev. Tu bi rad razjasnil zadevo. Ministrstvo za okolje in prostor in Služba Vlade za podnebne spremembe izrazito podpirata ta ukrep. Pozitivno mnenje je bilo sprejeto na medresornem vladnem odboru za gospodarski in trajnostni razvoj v torek. V sredo Vlada ni zaključila točke, kjer bi se sprejemalo mnenje. Vlada je trenutno uradno brez mnenja. Vidno pa je tudi zato, ker je šlo skozi odbor, ki ga je vodil minister za finance Franci Križanič, da lahko pričakujemo pozitivno mnenje Vlade. Glavno ministrstvo in Služba Vlade za podnebne spremembe, ki se mora prav ukvarjati s podnebnimi spremembami, pa ukrep izrazito jasno podpirata. In prav ta ukrep je bil leta 2009 sprejet kot del ukrepov operativnega programa Vlade, torej je v dokumentu Vlade, operativnega programa Vlade za zmanjševanje toplogrednih plinov. Vendar ker še ni bil določen nosilec, žal ni bil še uresničen. Čeprav nimamo uradnega štemplja Vlade, lahko vidimo, da Vlada razmišlja v to smer in je ta ukrep uvrstila v svoj operativni program. Ključno ministrstvo ter Služba Vlade za podnebne spremembe to podpirata. Zato se ne morem strinjati s trditvijo, ampak mislim, da je bila izrečena v dobri veri, ker morda gospod Sajovic ni razpolagal z vsemi podatki, da ministrstva molčijo ali da nasprotujejo. Glede sredstev. Zakon ne predvideva višine sredstev. Slišal sem dve števili, kar se tiče višine sredstev : 4,5 milijona oziroma celo 13,5 milijona. Jaz ne vem, od kod izhajata ti dve števili, ampak zakon ne predvideva, kakšna bo višina teh sredstev, ampak to pušča odprto proračunu. Daje kot primer, da naredi izračun, koliko bi stalo, če bi želeli podeliti tisoč subvencij za električna vozila in jasno je 4500 krat 1000 je 4 milijone in pol. Ampak to je primer, da pokaže, da subvencije niso odhodek oziroma široko gledano niso odhodek. Zakaj niso odhodek oziroma so celo prihodek? Zato, ker za uporabo subvencije mora prej kupec uničiti vozilo, kjer vemo, da so vendarle neke dajatve, nato mora kupiti novo, okolju prijazno, vozilo in plačati DDV v vrednosti 20 % in DMV v vrednosti najmanj pol odstotka. Nato pa dobi subvencijo v vrednosti največ 20 % vrednosti vozila, brez vštetega DDV.Torej v najboljšem primeru, da bi res učinkovito izrabil subvencijo in dobil 20 % vrednosti vozila, mu v bistvu država povrne DDV. Ampak če širše pogledamo, tisto, kar gre ven skozi subvencije, je že prišlo nazaj skozi DDV, pa še dodatno je prišel DMV in druge dajatve zaradi uničenja vozil. Argument, zakaj bi spodbujali proizvodnjo avtomobilov, ki se proizvajajo drugje. No, to pa se veže na tisto vprašanje glede krize in glede stimulacije in glede optimizma in koraka naprej v trenutku krize. Kot rečeno, Oprema Ravne je že pripravila svoj prototip. In ne skrivamo, če bo slovenski trg perspektiven in bomo imeli dobro infrastrukturo za električna vozila tu, se povečajo možnosti za domače proizvajalce elektronskih komponent in končnega izdelka, na primer Revoza, zato da bodo vključeni v proces proizvodnje električnih vozil s strani drugih proizvajalcev. Že zdaj, tudi brez tega, je Renault Twingo, dizel varianta 1,2, ki ga proizvaja Revoz, v bistvu vključen v shemo teh subvencij. Ne samo, ampak tudi domači proizvajalci, če želimo gledati gospodarski vidik, ki pa je, še enkrat poudarjam, to ni naša glavna prioriteta, ampak če gledamo tudi gospodarski vidik, vidimo, da vendarle so pozitivni učinki. Pa še glede, vprašanje tovornega prometa in spodbujanja izboljšanja okoljskega standarda in tovornega prometa. Seveda, ampak spet komplementarni ukrep, s tem, da se moramo tu zavedati podatka, tovorni promet prispeva 40 % k toplogrednim plinom v prometu v Sloveniji, osebni promet pa 60 %. Torej ni res, da tovorni promet, kar se tiče CO2, prispeva večino. Recimo 40:60, torej recimo, da sta nekje dokaj uravnotežena. Zadnje pojasnilo. Slovenija je že dobila 2 opomina zaradi neukrepanja pri zmanjševanju trdih delcev in NOx. Te subvencije, če bodo sprejete, bodo korak naprej za to, da se bo vsebnost teh plinov in trdih delcev zmanjšala in zaradi tega tukaj dobimo dober argument, da prepričamo Evropsko komisijo, da proces opominov ustavi in da dejansko prizna, da tudi Slovenija ukrepa na tem področju. Hvala lepa.
Hvala. Cvetka Zalokar Oražem ne bo razpravljala. Dr. Peter Verlič, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani predlagatelj, kolega poslanec dr. Luka Juri! Zgleda, da je podpora temu predlogu zelo visoka. Res, zelo redko doživim situacijo, da sedi v parlamentu samo predlagatelj sam, kompletna koalicija ti je očitno obrnila hrbet, verjetno poslušajo v dvorani, Vlade pa tu tako ali tako ni. Skratka, toliko verjetno o podpori temu zakonu. Morda pa, jaz sem razmišljal na začetku, ko so pogledali naslov, pa so videli, "aha, Predlog zakona o državnih subvencijah za nakup okolju prijaznejših osebnih motornih vozil", so najprej pogledali, pa so rekli, "ja, to pa gotovo Slovenska demokratska stranka vlaga ta zakon, in tega mi itak ne bomo podprli". Potem so pa verjetno le pogledali, pa opazili, da piše, "predlagatelj Luka Juri", pa so postali malo bolj pozorni, pa so rekli, "no zdaj pa moramo vsaj zavzeti kakšno stališče". In to stališče je, kot zdajle poslušam v razpravi koalicijskih kolegov, kar različno. Verjetno bi bilo treba in zelo dobro bi bilo, verjetno, prepričati najprej kolege v Poslanski skupini Socialnih demokratov, da bi morda enotno podprli ta zakon, ampak očitno te enotne podpre tukaj ni. Vlada je pa onemela. Vlade ni. Ne glede na to, kakšna je podpora ene izmed služb za podnebne spremembe, pač Vlada dejansko, danes ni niti enega od ministrov, da bi pravzaprav vsaj ustno povedal, kaj si misli o tem zakonu, in da bi morda v tej splošni razpravi tudi mi dobili kakšen občutek. Slučajno sem šel na internet, pa pogledam na enem izmed spletnih portalov, kjer lepo piše: "V slovenskem parlamentu sedi poslanec, ki je navdušen nad električnimi vozili. Koprčan Luka Juri [[SD]] je že pred izvolitvijo ustanovil podjetje, ki prodaja električne skuterje. Zakaj ni politične volje za električne avtomobile? 'Politika si to želi, a ostaja le pri besedah. Pozablja, da lahko te procese spodbudi in hkrati pomaga gospodarstvu. Prav električni avtomobili so namreč gospodarska priložnost tudi za našo državo', odgovori poslanec [[...]]" To je na spletnem portalu Blogger.com. In to seveda poslanec, ki ima tudi očitno podjetje, ki prodaja električne skuterje, ne več, aha, dobro, tega ni več, potem pa o tem ne bomo. Ampak kakorkoli, da ne bi bil kakšen slab občutek, da je pravzaprav predlagateljstvo, da so za dobronamernimi željami tudi kakšne druge želje, kajti ko pa pogledaš novico na Večeru, pa piše, kupite električni avto, država vam podari 4 tisoč 500 evrov, prvopodpisani pa kot predlagatelj Luka Juri. Treba se je izogniti tudi takim pomislekom, ne pa – ne me prosim obtožiti teorije zarote, zaradi tega –, ampak lahko kdo dobi tudi tak občutek, da so interesi kakšni drugačni kot pa siceršnji. Sedaj, da se poskušam vrniti k samemu zakonu. Se mi je kar zdelo, da se bo razprava pravzaprav odvijala v smeri prometne politike v tej državi in da je toliko v tem ukrepu, ki je predlagan, se pravi, subvencija za nakup okolju prijaznih osebnih vozil. Sedaj, razumel bi tudi argument predlagatelja, da to ni sistemski ukrep, da je to eden izmed koščkov, tudi stališče kolega in Social demokrata, ki ga je predstavil, je bilo pač tako, da seveda ta ukrep ni sistemski, da je komplementaren v nizu koščkov k ukrepom, ki bodo pripeljali k celoviti okoljski politiki te države. Dobro, v redu, ampak če se spomnim predlogov Slovenske demokratske stranke konec leta, ko smo pravzaprav z neko spodbudo na področju prometne politike vložili tri zakone. Dva sta bila izrazito tista, ki bi spodbudila investicijsko dejavnost predvsem na področju modernizacije železnic, se pravi Zakon o prioritetni gradnji železniške povezav v Republiki Sloveniji in pa Zakon o gradnji prioritetnih odsekov javnih cest v RS, se pravi z vsemi razvojnimi osmi, in ko smo seveda predlagali spremembe Zakona o prevozih v cestnem prometu, kjer smo pravzaprav želeli, da se javni potniški promet, da se potniški promet v mestih lahko razvija tudi izven meja občin, smo seveda dobili kar za vse tri zakone isti odgovor, da bo Vlada to rešila sistemsko, da bo prišel na mize sistemski zakon, sistemske rešitve, da Vlada to pripravlja in ko bo to na mizi, bo potem prometna politika v tej državi rešena. Ampak ne gre samo za tak zakon, gre sedaj že, oprostite morda malo hujšemu izrazu, kar za neke vrste "papagajščino" pri vsakem zakonu, ki ga predlaga opozicija ali pa Slovenske demokratska stranka, to bo sistemsko rešeno. Sedaj pa, ko ste seveda predlagatelji, če bi tak zakon prišel iz naših klopi, sem prepričan, da bi danes imeli stališče Vlade na mizi, kjer Vlada to zavrača in bi rekla, to bo pripravljeno z nekim sistemskim paketom, ne vem, zakonodaje in vsi v koaliciji bi seveda takoj ponovili stališče Vlade in še povedali, da se tega ne sme reševati parcialno, ampak sistemsko. Torej, tukaj bo počasi treba biti tudi nekoliko dosleden, ko se pač stvari očitno gledajo po predlagateljih. Dajmo, potem uporabiti iste vatle, ko se zakoni predlagajo, in morda ugotoviti, da je pa kakšna stvar bila tudi dobra. Ko sedaj poslušam iz vaših vrst, da pravzaprav na področju prometne politike ni bilo nič narejeno, da javnega potniškega prometa ni, da se je v železniške tire vlagalo premalo, da je šlo vse na avtoceste, da je preveč tovornega prometa. Poglejte, zdaj pa že počasi lahko govorimo tudi o obljubah pred volitvami, sedaj pa že kar o zavezah aktualnega ministra za promet, kaj vse se bo napravilo. Počasi bomo prišli do polovice mandata. Počasi bomo tam, ko bomo morali pa vendarle vprašati, kaj pa se je zgodilo. Kje je zakon o javnem integriranem potniškem prometu? Kje je rešitev? Tista majcena sprememba zakona, ki bi omogočila, da bi mestni avtobus lahko vozil v periferijo čez meje neke občine, da bi se občine lahko povezale. To ste zavrnili, ker to ni sistemski pristop. Ampak ni niti sistemskega pristopa in je vse tako, kot je. Zakon o gradnji prioritetnih odsekov železniških povezav, ki je bil seveda zavrnjen, češ da bo nastal nek nov sistemski pristop. Obljubljen je bil en zakon, zakon o umestitvi linijskih objektov v prostor, kar pomeni, zakon o umeščanju prometnic v prostor, ki ga čakamo že zelo dolgo časa in ga tudi novi minister še ni dal na mizo, torej ga ni, in nacionalni program modernizacije in razvoja javne železniške infrastrukture, ki ga tudi še ni, pa je bil že obljubljen in v programu Vlade. Skratka, počasi se bodo vprašanja iz tistega, da nekaj bo in da se bo pospešilo, prevesila v to, ko bomo počasi terjali odgovore. In takrat bodo ta vprašanja na mestu. Zato, dragi kolegi iz koalicije, smo te zakone vložili. Ne zaradi tega, da bi zapravljali čas, pač pa zato, da bi poskušali tudi pomagati. Da bi, recimo, to idejo v taki splošni razpravi nadgradili in sprejeli. Vendar, zakaj gre pri tej stvari toliko za prestiž, mi ni jasno. Poleg tega sem bil še toliko bolj presenečen, ko govorimo o javnem prometu, saj smo, mislim, da vsi dobili študijo o bodočem konceptu razvoja ljubljanskega javnega prometa. Zakaj? Seveda zato, ker je pravzaprav Ljubljana postala neko regionalno vozlišče, kjer se praktično zdaj že skoraj dnevno steka cela Slovenija. In kaj vidimo v tej strategiji? Vidimo to, da pravzaprav niti v dolgoročni viziji ni več mestne železnice. Ljubljana se je tramvaju, po domače povedano, tudi dolgoročno odpovedala. Čeprav sem slišal ministra za promet, da je zadnjič rekel, da pač razmišljajo, da bo nekoč v Ljubljani tudi nek mestni promet. Torej, vidite, kako so stvari postale med državo in mestom nepovezane. Seveda so nepovezane, ker manjka sistemska zakonodaja. In tu se strinjam tudi s poslanko Pečan, ki pravi, ja, javni promet, ja, tovor s cest na železnice; to mislim, da so to zdaj ti prioritetni ukrepi. Čeprav verjetno tudi tak zakon, kot ga danes v imenu predlagateljev dajete na mizo, se pravi o subvencioniranju ekološko prijaznih vozil, najbrž sodi v nek okvir. Toda zdaj bom pa jaz rekel tako, kot bi najbrž Vlada zavrnila, če bi bili mi predlagatelji, ja, ampak postavite ga v sistemski okvir. Hvala.
Hvala lepa. Preden dam besedo predlagatelju dr. Luku Juriju, bolj za šalo, gospod Verlič, ko ste prej naštevali, kdo vse mora biti tu, ste pozabili na to, da morajo biti tudi tisti, ki pomagajo pri delu zbora in so bili skorajda v večini v primerjavi s poslankami in poslanci tudi predlagatelji zakona. Gospod Luka Juri, upoštevajte tudi to dejstvo. Izvolite.
Hvala lepa. Samo kratko pojasnilo glede vprašanja mojih morebitnih zasebnih interesov. Mislim, da je prav, da to pojasnim. Zakon se nanaša na osebna vozila kategorije M1, torej na avtomobile. Podjetje, ki sem ga ustanovil, in ki sicer ni več moje, se je, in kolikor vem, se še vedno ukvarja z dvokolesniki, motorji, skuterji. Torej, to nima nobene zveze z avtomobili. Ravno toliko, da ne bi bilo dvoma, da bi lahko imelo od tega zakona to bivše podjetje kakršnokoli korist. Je pa prav, da ste to izpostavili, da sem imel možnost to pojasniti. Samo to, hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Miran Jerič – ne bo razpravljal. Gospod Vili Rezman – ne bo razpravljal. Mag. Franc Žnidaršič – ne bo razpravljal. Silven Majhenič – ne bo razpravljal. Gospod Ivan Grill, izvolite besedo.
Hvala lepa. Mislim, tudi sam delim mnenje, da je glede na pomembnost tematike sam zakon zagotovo zelo pomanjkljiv, mislim, da bi zaslužil več pozornosti, predvsem s strani koalicije in tudi s strani Vlade. Če se spomnimo, v prejšnjem mandatu so vedno opozicijski poslanci v primeru, da je zamujal minister ali državni sekretar, zahtevali, da se seja prekine. V tem mandatu z naše strani takšnih zahtev ni, ampak bi pa bilo v veliko korist, da bi slišali pojasnila s strani Vlade, ministrstva, pa tudi, da oni slišijo kakršnekoli razprave ali pripombe, ki jih imamo mi. Kot sem rekel, takšen zakon je prav gotovo, ali sama ideja tega zakona, za pozdraviti. Kajti, ekološka ozaveščenost je v Sloveniji tudi premajhna, predvsem pa je premalo ukrepov. Zato tudi navedbe, predvsem s strani predlagateljev, kaj je bilo v tem mandatu narejenega od sprejetja deklaracije o podnebnih spremembah do tega zakona, kot je. Lahko reče, škode sicer nič, vendar konkretnih rezultatov, tako ena kot druga stvar neposredno ne prinaša. Bi pa tukaj začel z naslednjo navedbo. Glejte, 22. maja 2009 je Državni zbor zavrnil predlog zakona, ki smo ga vložili v Slovenski demokratski stranki, ki je imel sicer drugačen naslov, to je bil zakon o pomoči gospodarstva v času gospodarske krize s spodbujanjem zasebne potrošnje. V drugem delu tega zakona smo se skušali ravno te tematike tudi dotakniti na, lahko rečem, bolj domiseln, bolj enostaven, predvsem pa bolj učinkovit sistem, z bolj konkretnimi navedbami, kot jih ima ta predlog zakona, ki ga danes obravnavamo. In v osvežitev spomina, predlagatelji tega današnjega zakona, ki ga obravnavamo, ta se imenuje Predlog zakona o državnih subvencijah za nakup okolju prijaznejših osebnih motornih vozil, so štirje predlagatelji iz vrst SD-ja, in vsi ti štirje predlagatelji so 22. maja zakon Slovenske demokratske stranke zavrnili z obrazložitvijo, da ni predvidenih sredstev za izvajanje takšnega zakona. Zdaj boste rekli, ali pa je bilo slišati, ja, zdaj pa imamo nov zakon oziroma nov zakon, ki je bil sprejet, ki je povišal davek na motorna vozila za tiste, ki so ekološko nekoliko manj sprejemljiva. Poglejte, res je, ta zakon je bil sprejet, ampak bi bil sprejet, lahko rečem, sistemsko ali namensko, da bi tista sredstva, ki jih prispevajo v proračun ekološko bolj potratna vozila oziroma manj sprejemljiva, da bi se tista sredstva potem namenila za nakup ali subvencijo takšnih ekološko sprejemljivejših vozil. Tisti zakon je bil takrat izključno sprejet z namenom, da se povečajo sredstva v državnem proračunu, spet s strani davkoplačevalcev. V tem zakonu, ki ga zdaj obravnavamo, s strani predlagateljev, moram reči, da vsa obrazložitev temelji na samih predpostavka. Recimo, da bomo imeli tisoč vozil subvencioniranih. Poglejte, ne moremo imeti zakona na podlagi nekih predpostavk. Pa tudi ocena finančnih posledic na državni proračun mora biti konkretno opredeljena. Tukaj ni pa nič. Bile so neke predpostavke. Na te predpostavke je tudi kolegica iz SD-ja, ki je predlagatelj, ni vedela, od kje njej podatek 13 milijonov evrov. Očitno na podlagi te ocene, da naj bi bilo 4 milijone evrov in pol na leto in ta zakon naj bi bil tri leta, pomeni 12 oziroma 13 milijonov evrov. Predlagatelj kolega Luka Juri pravi, da naš zakon, ki ste ga 22. maja zavrnili, samo spodbuja potrošnjo, ne prispeva pa k temu, da bi se s tistim zakonom takrat tudi omogočalo, spodbujalo ali zahtevalo uničevanje ekološko spornih vozil. To ne drži. V tistem zakonu, ki smo ga mi predlagali, je bilo ravno tako povsem jasno zapisano, da subvencijo lahko prejme izključno tista fizična oseba, ki prinese potrdilo, da je ekološko sporen avto, pomeni več kot 10 let in s takimi in takimi izpusti, da je to vozilo bilo uničeno in na podlagi tega bi lahko dobil tudi subvencijo, ki je znašala oziroma predlog je bil tisoč evrov. In tudi mi smo jasno navedli 15 tisoč subvencij. V tem zakonu niste navedli popolnoma nič. V tem zakonu je predvideno, da naj bi bilo najvišje subvencije deležno vozilo na električni pogon. Res je, da samo vozilo ne prinaša izpustov v ozračje, ampak se moramo vprašati, ali pa niso mogoče posredni učinki tisti, ki elektriko proizvajajo, lahko še slabši kot neko vozilo, ki ima recimo 110 gramov. V Sloveniji je pretežno s strani termoelektrarne proizvodnja električne energije. Termoelektrarne so, žal, še vedno zelo velik onesnaževalec. Ta dilema, ali je to smiselno, da imamo ravno za takšna vozila največjo subvencijo predvideno oziroma da ste predlagatelji predvideli ali ne, je lahko zelo zelo vprašljivo. V zakonu je navedeno, da naj bi veljal samo do leta 2012. Tukaj bi vas, predlagatelje, opozoril, da ste nekoliko z matematiko skregani. Navedli ste, da zakon velja dve leti, ampak ni res. Če začne veljati 1. 1. 2012, konča pa se 31. 12. 2014 je to tri leta. Pomeni, da zakon velja tri leta. Kljub temu se sprašujem, zakaj velja samo tri leta. Tri leta je relativno kratka doba. Prepričan sem, če bi takšen zakon zaživel, ali s podobno vsebino, bi verjetno lahko šele po treh letih prišlo to v zavest ljudi, da bi se bolj množično odločali za nakup takšnih avtomobilov, kajti to je verjetno tudi cilj, da čim več starejših avtomobilov damo v reciklažo in da se nabavljajo novi. Ugotovitev predlagatelja oziroma ocena, da naj bi Vlada to podpirala oziroma vsaj Služba Vlade za podnebne spremembe, če sem si prav zapomnil. Verjamem, da to idejo podpira vsak izmed nas. Ampak moralna podpora je premalo. Ni slabo, ampak to je premalo. Tukaj bi bilo treba zagotovo s strani Vlade narediti več. Jaz nimam težav pri podpori tej ideje, kajti prepričan sem, da bi se tudi na podlagi tega zakona, ki ste ga sedaj tu predlagali, ki je s tako vsebino, kot je, verjetno nesprejemljiv, predvsem zato, ker je veliko pomanjkljivosti, ni ocen porabljenih sredstev, premalo je notri navedeno. Ampak bi se ga verjetno dalo z amandmaji tudi dopolniti, da bi zaživel. Res pa obžalujem, da nismo tega zakona, ki smo ga mi predlagali 22. maja, to je bilo eno leto nazaj, bi v tem letu verjetno videli, ali so bile pomanjkljivosti takšne, ki bi jih lahko zdaj odpravili iz tistega zakona, predvsem pa sem prepričan, da bi verjetno nekaj tisoč ekološko spornih avtomobilov bilo zdaj že v predelavi ali že predelanih, pa da bi imeli na slovenskih cestah 15 tisoč, vsaj toliko je bilo predvideno, ekološko manj spornih vozil. Tako da tukaj bi bilo treba zagotovo še marsikakšno stvar doreči, verjetno zakon ne bo deležen podpore predvsem s strani koalicije oziroma vsaj tako je bilo zaznati. Je pa za obžalovati, da ni posluha Vlade tukaj, da tudi ni posluha s strani koalicije, zdaj sta vsaj dva predlagatelja, prej ste bili sam, opozicijskih nas je več, kar pomeni, da je do te teme premalo pozornosti, premalo resnosti. Sem pa vesel tudi obrazložitve s strani predlagateljev, kolega Juri, da ste povedali, da nimate več podjetja, ki se ukvarja s prodajo električnih, sicer dvokolesnikov, kajti to je bilo v javnost že zaznati kot nek slab priokus in to je letelo na vse poslance, da smo mi tisti, ki forsiramo zakonodajo, ki bi nam posredno ali neposredno prinašalo korist, tako da sam nikoli ne bi želel, da javnost dobi takšen občutek, in je prav, da se to tudi pojasni. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Sajovic. [[Ga ni.]] Slapnik, tudi ne. Gospod Luka Juri, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Priložnost, da ob argumentacijah odgovorim na dva dvoma, ki jih je postavil kolega Grill. Prvo, zakaj predlagani zakon le za tri leta? Zaradi dveh razlogov. Prvo, zato, ker želimo s temi subvencijami sprožiti zanimanje v tisti prvi fazi, ko je treba priznati, ne glede na to, da Služba Vlade pripravlja tudi ukrep v to smer, ampak je vendarle infrastruktura za električna vozila ali pa plug-in hibride še pomanjkljiva. Že letos bomo videli nekatere rezultate v nekaterih občinah. Vem, da župan in kolega poslanec Mirko Brulc že pripravlja v Novi Gorici konkretne ukrepe, pa ni edina občina, marsikatera. In to je pozitivno. Torej spodbuditi zanimanje za tovrstna vozila v trenutku, ko so še dražja in ko je infrastruktura bolj pomanjkljiva. V samem zakonu, če pa pogledate, piše, da mora Vlada, mislim, da šest mesecev pred koncem veljavnosti poročati o učinkih tega zakona in predlagati morebitne nadaljnje ukrepe. Kar med vrsticami tudi pove, predlagati, če ugotovi dejanske pozitivne učinke, morda tudi, da se zakon podaljša. Zato tri leta. Vprašanje posrednih emisij, pomembno vprašanje posrednih emisij električnih vozil. Za polnjene baterij se seveda rabi električna energija, ki se nekje drugje proizvaja, tudi s termoelektrarno. Ne samo to, tudi sama proizvodnja baterijskih akumulatorjev je energetsko zahtevna in tudi tam pride do emisij. V vsakem primeru je učinkovitost, energetska učinkovitost pri električnem vozilu, govorim o izkoristku energije, pri električnem vozilu napram vozilu z motorjem na notranje izgorevanje višja, že zaradi same zasnove pogona. Elektromotor ima že v zasnovi, že ob generaciji pogona cirkularni pogon, ki se potem lahko direktno prenese na kolesu oziroma današnji koncepti postavijo motor dejansko na samo kolo. Dva ali štiri motorje na vsako kolo, da ni nobene izgube ob prenosih, kar pa ima seveda vozilo na klasičen motor na notranje izgorevanje. To je prvo pojasnilo. Drugo, v vsakem primeru imamo na eni strani vozilo s klasičnim motorjem, ki povzroča neposredne izpuste v mestih, predvsem v mestih, kjer je največ vozil, seveda je največ prometa v mestih. Po drugi strani imamo pa vozilo, ki se polni na elektriko, ki ne povzroča neposrednih izpustov ta, kjer je največ ljudi, v mestih. Odvisno od načina proizvodnje električne energije je, kakšen je potem izpust CO2-ja pri proizvodnji električne energije. Moramo priznati, da bi lahko bili v Sloveniji sicer dosti boljši, v Franciji, recimo, 80 % električne energije prihaja iz jedrske energije, torej brez izpustov CO2, ampak tudi v Sloveniji moramo priznati, da del te energije prihaja iz hidroelektrarn ali pa iz jedrske elektrarne, in zaradi tega ni vsa električna energija, ki je proizvedena, proizvedena s CO2, ampak en del, mislim, da 45, 40 %. Jaz se zavedam, če bo TEŠ 6 zgrajena, se bo ta delež povečal. Temu nisem naklonjen. Upam pa, da bo vendarle zgrajen drugi blok jedrske elektrarne, prav zaradi tega, da povečamo delež energije, ki je proizvedena brez izpustov. Ampak na koncu ima električno vozilo še druge pozitivne lastnosti, omogoča izkoriščanje vozila v tako imenovani "smart grid", torej električna omrežja, ki lahko ciljno merijo in dostavljajo električno energijo tja, kjer je potrebna, usmerjajo na sekundo in na minute cen električne energije, torej da tam, kjer je več povpraševanja, se ta poraba znižuje s povišanjem cen. In kakšno vlogo imajo tukaj električna vozila? Električna vozila so lahko tudi v bistvu velike baterije, ki se polnijo ponoči, takrat ko je cena električne energije najnižja, ker je tudi poraba nizka, in podnevi na polnilnih mestih, namesto da bi se polnila, odvajajo električno energijo nazaj v električna omrežja. In na tak način v bistvu imamo tisto, kar imamo sedaj v Posočju, preko, mislim, da se imenuje črpalna hidroelektrarna, ko se ponoči črpa voda z uporabo električne energije na vrh, podnevi pa se spušča in na tak način se električna energija vrača v sistem, ampak se vrača takrat, ko jo najbolj potrebujemo, polnili smo pa to vodo in koristili električno energijo takrat, ko jo sistem najmanj uporablja, torej ponoči. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Žerjav. Se odpoveduje. Gospoda Posedela ni. Trofenika tudi ne. Potočnika tudi ne. Gospoda Anderliča tudi ne. Gospoda Franca Jurija ni. Gospod Frangež, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo. V tej relativno kratki razpravi smo k predlogu tega zakona slišali mnenja, ki gredo v podporo temu zakonu, in tudi obratno mnenja, ki temu zakonu nasprotujejo. Na koncu te razprave je primerno, da potegnemo črto in ugotovimo, kakšen je rezultat teh seštevkov, minusov in plusov. Moram reči, da me pomisleki, ki so jih izražali nekateri razpravljavci, pravzaprav v nobeni točki niso prepričali. Še najbolj se mi zdi, da so se skušali držati nekega stališča, da gre za nedodelano rešitev, ki ni del nekega celovitega urejanja in osebno sem prepričan, da oboje ne drži. Ta zakon ni dolg zakon, prebereš ga v dveh minutah, ampak ima vse tiste sestavine, ki so potrebne za to, da je zakon učinkovit. In to je naš cilj. V tej državi ne potrebujemo dolgih zakonov, potrebujemo zakone, ki bodo znali učinkovito zasledovati cilje, ki si jih Državni zbor postavlja. Mi smo te podnebne cilje že postavili, jih, verjetno, opredelili visoko v naših prioritetah in opredelili te cilje kot zelo ambiciozne tudi v mednarodnem pogledu. V nekaj členih tega zakona izvemo, kaj je namen zakona, kdo so upravičenci, kakšni so pogoji, kakšen je obseg subvencije glede na obseg emisij, se pravi pogonski način, kakšen je postopek pridobitve subvencije pri ekološkem skladu Republike Slovenije, način dodeljevanja, torej en sam postopek. In tudi to, da podrobnejša določila o izvedbi samega postopka predpiše minister za okolje v sodelovanju z ministrom, pristojnim za promet. Torej, zakon ima vse tisto, kar potrebuje, da lahko učinkovito zasledujemo ta cilj, in to je, sprememba strukture vozil, ki vozijo po naših cestah. Drugič, da predlog ni celovit. Mislim, da je velikokrat bolje kot to, da pišemo dolge, razvlečene zakone, s katerimi potem le redko kaj rešimo, pripravljati posamične rešitve, posamične ukrepe, ki pa so nedvomno integrirani v sklop celovite strategije. Že v stališčih poslanske skupine sem poudarjal, kje je ta integriranost. Najprej s tem, da je tudi Vlada ob sprejetju operativnega programa zmanjševanja toplogrednih plinov iz lanskega julija opredelila subvencioniranje nakupa okolju prijaznih vozil kot enega izmed ukrepov takšne integrirane politike. Javni potniški promet, o katerem so nekateri prav tako razpravljali. Jaz se absolutno strinjam, da sta učinkovitost in večja atraktivnost modernega javnega potniškega prometa, ne nujno samo cestnega, tudi železniškega, pa tudi kakšnih alternativ, recimo, magnetnih vlakov, ki jih testirajo v Nemčiji, ultra lahkih vlakov, za katere ni potrebna tako draga infrastruktura kot za železnice, kot jih poznamo v Sloveniji. Vse to so pametne alternative, ki lahko v veliki meri uporabljajo alternativne vire energije. Na letališču Heathrow v Veliki Britaniji, v Londonu, prav zdaj gradijo modularno zasnovo v celoti individualiziranega javnega potniškega prometa, v celoti elektrificiranega, ki ga poganja sončna energija, nameščena na tračnice tega sistema. Personal rapid transit rečejo temu na Heathrowu. Na Youtubu vpišite to kratico in boste videli zelo zanimive simulacije, ki pokažejo, kaj je perspektiva javnega potniškega prometa. In sam se strinjam. Če mene vprašate, bo Evropa zaradi zaostrovanja emisijske politike v roku 10 let zapirala mestna središča. Ponekod ta trend že močno prevladuje. V Sloveniji morda še nimamo dovolj poguma za take ukrepe. In ker so bile danes že omenjene garažne hiše, če mene vprašate, je zgrešeno danes graditi garažne hiše v središčih mest. Garažne hiše potrebujemo na mestnih obrobjih, od te garažne hiše do središča mesta pa izjemno učinkovit, hiter, atraktiven, moderen potniški promet, ki bo spodbudil predvsem tiste, ki vsakodnevno v delovnih migracijah, ki jih je tudi v Sloveniji veliko, prihajajo v neko mesto, da bodo avto pustili na obrobju mesta, s tem ne bodo obremenjevali mestnega zraka. In mimogrede, Ljubljana in Maribor sta po prašnih delcih med bolj onesnaženimi mesti v Evropi. Tako da ne drži, da smo po vseh okoljskih kriterijih na vrhu Evrope, po kakšnem smo tudi na dnu. In to so ravno tisti problemi, ki jih skušamo dogovoriti tudi v kontekstu tega zakona. Skratka, mislim, da je ta rešitev dobra, da je del celovitega pristopa, ki ga zagovarjamo mnogi, da zagotovimo učinkovit prehod Slovenije v nizkoogljično družbo, skozi različne sektorske politike. Promet proizvede 30 % vseh emisij, ki jih proizvedemo v državi, zato potrebujemo dodatne ukrepe tudi na drugih področjih. V energetiki, ki je že bila omenjena, in se strinjam z obema predhodnikoma, v kmetijstvu, ki je izjemno velik onesnaževalec z emisijami in kjer prav tako potrebujemo veliko strukturno spremembo v smislu tega, kaj proizvaja slovensko kmetijstvo, zato da ne bo tako emisijsko potratno, v odpadkih, v industriji in tako dalje, da pridemo pravzaprav do celote teh mastnih tokov, ki jih ustvarjamo danes z emisijami toplogrednih plinov. Na vsakem od teh področij potrebujemo ukrepe. Mislim pa, da so ti ukrepi medsebojno integrirani v celoviti viziji, ki jo mora predstaviti nizkoogljična strategija Republike Slovenije, z zakonom o podnebnih spremembah. Ni pa nič narobe, če v tem pogledu posamezne od teh ukrepov načrtujemo v okviru ločenih politik. Skratka, prepričan sem, da ta zakon obeta eno pomembno spremembo, eno pomembno spodbudo, ki kot dopolnitev ostalim ukrepom, tudi zakonu o davku na motorna vozila, zagotavlja spodbudo za spremembo potrošniških navad. Danes to že postaja del. Glejte, pred leti je bil tisti, ki je imel velikega terenca strašen frajer, tudi v mojih očeh. Danes je frajer tisti, ki vozi – oprostite, ker bom imenoval neposreden avto – Toyoto Prius ali kolo. Se pravi, prihaja do pomembne transformacije tudi v naših vrednotah, in to je tisto, kar je pomembno. Prej ste nekateri omenjali skuterje, jaz se po Ljubljani vozim z električnim skuterjem, in moram reči, da je neverjetno dober občutek, ko vidiš s kakšnim zanimanjem pravzaprav opazujejo takšna alternativna vozila, ki jih do zdaj nismo bili vajeni. In to je nekaj, kar je treba podpreti, to je trend, na katerem moramo graditi, ker odseva neko vrednostno spremembo tudi v naši družbi, ki je potrebna, če se hočemo izogniti škodljivim posledicam podnebnih sprememb, ki smo jih povzročili in ki predstavljajo izjemno grožnjo človeštvu, hkrati pa sem prepričan, s pametno politiko, tudi izjemno priložnost za nas, za naše okolje, za naše ljudi in tudi za naše gospodarstvo.
Hvala. Gospod Grill, ne morem vam dati replike. Imate proceduralni predlog? Ne, niste bili imenovani, bo pa dovolj časa, ki se bo razdelil med poslance po končani razpravi. Smo praktično že na koncu. Vlade ni, da bi ji dal besedo. Gospod Luka Juri, želite besedo kot predlagatelj? Izvolite.
Hvala lepa. Ne bom šel še enkrat skozi celo argumentacijo. In kot prvo se bom zahvalil tistim poslankam in poslancem, ki ste sledili razpravi. Ne samo tu, ampak tudi vsem tistim, ki sledijo razpravi v svojih pisarnah preko avdio sistema. Zdaj, šli smo skozi zakon, ugotovili nekaj pomislekov, ampak upam, da smo na te pomisleke uspeli odgovoriti. Ker odgovori so na vprašanje spodbujanja javnega potniškega prometa, zakaj to vedno ni mogoče ali zakaj ne pride v poštev za celotno območje Republike Slovenije in zakaj sta ta ukrepa komplementarna. Vprašanja okoli spodbujanja tujih proizvajalcev, ko smo ugotovili, da bo Revoz tudi lahko imel nekaj od tega, in ne samo Revoz, ampak tudi proizvajalci elektronskih komponent Iskra elektrika, Hidria ali Oprema Ravne, proizvajalec električnega prototipa Chebela. Potem, smo ugotovili, da ne gre tu za vprašanje trenutnega spodbujanja potrošnje – v tem trenutku bi se pa vsi zaradi te subvencije odločili, da bodo kupovali nove avtomobile, saj to tudi ni cilj. Prvotni cilj, kot smo rekli, je zamenjati vozni park. Ampak, subvencija bo pa najverjetneje marsikoga, ki se vendarle odloča za nakup novega avtomobila, prepričala v to, da se raje odloči za nakup malenkost dražjega, ampak ker bo subvencioniran, se bo splačalo, bo pa okolju bistveno prijaznejši avtomobil. Kot pravi Služba Vlade za podnebne spremembe, bo najverjetneje spodbudila proizvajalce, da vključijo Slovenijo v tista tržišča, kjer se bo sprva uvajalo električna vozila in morda tudi povečalo priložnosti za Revoz in druge proizvajalce, da so vključeni v ta proces proizvodnje. Potem je bilo rečno, da je zakon premalo dodelan. Strinjam se, da je mogoče zakon, sploh tak zakon, ki smo ga v celoti pisali poslanci, mogoče bistveno dodelati, da lahko Zakonodajno-pravna služba prispeva k temu, da bo zakon bolj jasen, da lahko kolegi prispevate k temu, da bodo nekatere stvari bolje razjasnjene. Vse to lahko naredimo v drugem branju, če se bomo odločili, da gre zakon skozi. Kot vidim razmerje sil, v navednicah, v Državnem zboru, mislim, da nekaj upanja za ta zakon je, ne veliko. Nekaj upanja je, odvisno je od vseh poslank in poslancev, ko bomo glasovali jutri. Nek spletni sogovornik mi je pred nekaj minutami rekel: "Upam, da bo ta zakon šel skozi, zato ker konec koncev ta zakon pomeni spremembo načina, kako živimo." Simbolno, ja, kot že prej rečeno, in to je po mojem mnenju zelo pomembno. Včeraj, predvčerajšnjem si bil frajer, če si imel BMV in velikega terenca, danes, če imaš kolo, ali pa vsaj ekološko vozilo. Te miselne premike, ki jih delamo, ki smo jih že naredili, sicer tam je bilo kar nekaj polemike, vendarle tudi z zakonom o davku na motorna vozila, kjer imamo pozitivne učinke v prvih podatkih. Videli bomo še, kako se bo nadaljevalo. Prvi podatki kažejo – žal jih nimam tu pred seboj, če ne bi jih tudi predstavil. Še bolj pa tudi s takšnim, kjer rečemo, država si želi spodbuditi Slovenijo in prebivalke in prebivalce zato, da naredijo tehnološki korak naprej in da gredo v smer okoljskega obnašanja in zelenega načina življenja. In zaradi tega je tudi država pripravljena narediti nekaj, tudi s tem, da nekaj da. In te subvencije so to, o čemer govorim. Konec koncev država nekaj da zato, da veliko dobi. Zato, da vsi skupaj veliko dobimo. Kajti, če nekdo s svojim prevozom ne onesnažuje, ne koristi samo sebi, ker mu morda ni treba kupiti goriva, ampak lahko polni na elektriko in je to bistveno cenejše, ampak koristi vsem, zato ker ne onesnažuje našega skupnega dobrega, to je naš skupni zrak, v katerem vsi skupaj živimo. Hvala.
Hvala. Ker so vsi prijavljeni razpravljavci, ki so to želeli, že dobili besedo, čas določen za razpravo pa še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? Vidim roke, odpiram prijavo. Vsi imate po 5 minut. Gospod Luka Juri se odpoveduje. Gospod Mirko Brulc.
Lepo pozdravljeni! 5 minut bo preveč, ampak ne glede na to naj povem, da že dve leti vozim hibridni avto Hondo, da sem se vozil po Evropi z njo. Ko so bile omejitve v posameznih mestih, tudi v sosednji Gorici, če se spomnimo, pri nas par-nepar in tako dalje, nisem imel nobene ovire za prevoz po mestu. V Novi Gorici bomo tudi uredili polnilna mesta za polnjenje z električno energijo takšnih vozil. Mislim, da je to nekaj posebnega in bodočnost vidim v tem. Oseba, ki se, ne vem, v razdalji 50 kilometrov pripelje na delo, priključi svoje vozilo na to polnilno mesto in se po opravljenem delu odpelje domov, in to zastonj. Kajti strošek električne energije, ki ga porabi na tem polnilnem mestu neko vozilo, je zanemarljivo in lahko iz javne razsvetljave ta strošek jasno pokrijemo. Veseli me, da je v tem predlogu zakona zelo pomemben 2. člen, ki natančno opredeljuje pogoje za subvencijo za nakup novega vozila. Se pravi, kaj s starim vozilo, da niso možne špekulacije, da bi ena družina pač zaradi subvencij pretiravala in vozila stare in nove avtomobile na električni pogon. To me še posebej utrjuje v tem, da je ta predlog zakona dober. Med nami se pojavlja tudi vse več mladostnikov, srednješolcev, ki, sem prepričan, bodo v naslednjih letih uporabljali skuterje na električni pogon iz več razlogov. Jaz ne bom sedaj govoril o tem, kakšen prispevek je to za varovanja okolja, ampak nenazadnje tudi za proračun tega dijaka, ki se bo prav tako pravzaprav zastonj prevažal v šolo in domov. Standard je tak in temu se ne moremo izogniti in dobro, da je tako. Predlog tega zakona bom zato seveda z veseljem podprl v prepričanju, da bo država zmogla ta sredstva zagotoviti in da bomo v Evropi nekaj posebnega, kot smo v nogometu. Upam, da bosta Švica in Slovenija v finalu in potem se velesile lahko [[...]]! Hvala lepa.
Hvala. Gospod Grill, izvolite.
Hvala lepa. Poglejte, še enkrat, da ne bo nesporazuma, jaz sam, pa tudi Slovenska demokratska stranka, idejo takega zakona zelo zelo podpiram, saj smo nenazadnje boljši zakon, kot je ta, vložili, 22. maja lansko leto ste ga s strani koalicije zavrgli. Ampak poglejte, kje je ta nedoslednost ali pa, bom rekel, dvoličnost predvsem vas v koaliciji, tudi vas predlagateljev. Vsi štirje, ki ste tukaj podpisani, ste naš zakon zavrgli, z, lahko rečem, zelo nedomiselnimi obrazložitvami, da ni nikjer predvideno, kje bodo zagotovljeni viri. Zdaj pa vam, spoštovani kolegi, povem nekaj, če bi SDS vložila tale zakon, ki ste ga sedaj vi vložili, vodstvo Državnega zbora zagotovo tega zakona ne bi akceptiralo in bi ga nam zavrnilo. Zakaj? Obvezna sestavina zakona, ki ga vložimo, je ocena finančnih posledic za proračun. Kaj ste pa vi napisali, spoštovani kolegi? Zakon predvideva, da se višina sredstev namenjena za subvencije, določi v letnem proračunu. Poglejte, vi potem naprej ste tukaj v bistvu na nekih predpostavkah, recimo, da bo to tisoč subvencij. Poglejte, to so predpostavke. Nikjer ni definirano, koliko tega bo. V našem zakonu je bilo napisano, izključno 15 tisoč subvencij po tisoč evrov bi dodelili. Poglejte, tukaj je ta nedoslednost in še enkrat, da bi ga Slovenska demokratska stranka takšen zakon vložila, zagotovo bi ga vodstvo Državnega zbora zavrnilo. Toliko o korektnosti postopkov. Vemo, na podlagi kakšnih izgovorov so bili naši predlogi zavrnjeni. Gospod Frangež, ste rekli, da vas nismo prepričali. Vi morate nas prepričati, da bi vaš predlog seveda tudi podprli. Poglejte, jaz ga bom podprl, ampak kljub temu, da lahko vidimo, da je takšno besedilo, kot je, pomanjkljivo, resnično pomanjkljivo, za katerega pa verjamem, da se ga da seveda tudi z amandmaji dopolniti. Marsikakšna nedoslednost je, marsikaj je tukaj še nejasnega, verjetno bo treba še marsikakšno študijo narediti. Bi pa tukaj, poglejte, še enkrat opozoril, če bi mi v lanskem letu takšen zakon, ki smo ga mi takrat, predlagali z enakimi učinki, bil bi že eno leto v funkciji, pa bi marsikakšno izkušnjo takšnega izvajanja v Sloveniji seveda tudi imeli. Pa še nekaj ste zatrjevali, da je zakon, ki je bil sprejet, sicer brez naše podpre, davek na motorna vozila, imel pozitivne učinke. Poglejte, pozitivne učinke je imel, ampak za kaj? Za državni proračun. Poglejte, te emisije ozaveščenosti ljudi, kljub temu se povečuje, marsikdo je pripravljen tudi nekaj več dati za električne naprave ali avtomobile ali pa še marsikaj, ogrevanje, da povzroča manj emisije. Ampak poglejte, zakon, davek na motorna vozila, bi imel bistveno večjo, lahko rečem tudi pozitivno posledico na ozaveščenost ljudi, da bi kupovali ekološko manj sporne avtomobile, če bi se namensko sredstva, ki so s plačevanjem večjih davkov za ekološko sporne avtomobile pridobljeni, izključno namenjalo vse v subvencioniranje nakupa tega. In tukaj, poglejte, je bila največja pomanjkljivost tistega zakona in še zmeraj mislim, da bi se morali razmišljati tudi v tej smeri, da se resnično namensko sredstva, ki se zberejo na ta način, dajejo v ta namen. To bi potem imelo tisti pozitivni cikel. Poglejte, jaz samo še enkrat obžalujem, da ni bil ta zakon oziroma takšne ideje sprejete v lanskem letu. Bomo, vsaj jaz bom podprl vaš zakon, tak kot je, ampak bojim se, da ne bodo podprli v koaliciji, ampak bo pa mogoče to pritisk na Vlado, da bo mogoče pa zdaj tako opevano idejo, da bodo pripravili sistemski zakon, realizirala. Ampak bojim se, da ga ne bomo dočakali, da bomo naše okolje še veselo onesnaževali. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 18. 6. 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O RADIOTELEVIZIJI SLOVENIJA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina desetih poslank in poslancev s prvopodpisano mag. Andrejo Rihter zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade gospe Majdi Širca, ministrici za kulturo.
Lep pozdrav! Hvala za besedo. Novembra leta 2008 sem na hearingu dejala, da zavračam kakršnokoli ureditev na področju medijev, ki bi omogočala mnenjsko diskriminacijo, silila medije v odvisnost in hromila svobodo izražanja, da je to alfa in omega vsake medijske politike. In tudi, da RTV Slovenija ne sme biti politično podrejena oblasti, temveč mora služiti javnosti. Organi naj bodo neodvisni, strokovni in naj zastopajo različne družbene skupine. Tudi višina RTV prispevka ne sme biti odvisna od politične volje. Nujna je tehnološka posodobitev in tako naprej. To je bilo novembra 2008 in v bistvu smo na Ministrstvu za kulturo sledili prav tem ciljem - zagotavljanju večje avtonomije javne Radiotelevizije, optimizaciji vsebinskega in poslovnega delovanja in uskladitvi s pravnim redom Evropske unije. Zato je Predlog zakona o RTV Slovenija nastajal s pomočjo dolgo trajajoče razprave članov široke strokovne komisije za pripravo sprememb, s posvetovanji s pravnimi strokovnjaki, na podlagi javne razprave zainteresirane javnosti, javne predstavitve mnenj v Državnem zboru in z usklajevanjem s sindikati ter upoštevajoč okvire prava Republike Slovenije in Evropske unije. Predlog ni nastal čez noč. Soočil je številna in raznorodna stališča, tudi tista, ki so presegla zgolj ureditev RTV Slovenija, saj je odprl diskusijo o prepotrebni reformi javnega sektorja. Na nek način smo orali ledino pri iskanju rešitev okostenelega, več desetletij uveljavljenega načina funkcioniranja javnih zavodov. Tudi v tej luči pomeni Predlog zakona o RTV Slovenija pomemben strukturni napredek, v smeri učinkovitega, odgovornega in glede na poseben položaj javnega medija tudi uravnoteženega načina korporativnega upravljanja. RTV Slovenija je samo ena. Ostaja osrednji javni medij nacionalnega pomena, ki mora zagotoviti čim bolj odprt komunikacijski prostor. Predlog zakona namreč ohranja osnovno organizacijsko strukturo, vendar jo spreminja po vsebini in pristojnostih, na način, ki naj zagotovi optimalno delovanje organizacije v vsebinskem in tudi v poslovnem delu. Zakon seveda ne spreminja tistih rešitev, ki so bile uvedene v preteklosti in so se izkazale kot uspešne. RTV Slovenija se spremeni, spremeni statusno obliko iz javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Gre za posebno sui generis ureditev, ki delovanje RTV Slovenija v celoti uredi v zakonu o RTV Slovenija. Za situacije, ki jih zakon morebiti ne ureja, pa odkazuje na subsidarno uporabo zakonskih določil, ki sicer povzemajo ureditev, veljavno za zavode. To ob zelo zagotovljeni pravni varnosti omogoča zadostno razlikovanje od okorele zavodske ureditve, da bo možen nov način korporativnega upravljanja z zelo povečano fleksibilnostjo in tudi ob povečanju odgovornosti članov organov RTV Slovenija. Velika večina konstitutivnih elementov zavodske ureditve je namreč v predlogu urejena drugače. Gre za status uslužbencev, premoženje, sistem korporativnega upravljanja za osebno odgovornost članov organov RTV Slovenija, in to na sam izbor oblike, v kateri deluje javna radiotelevizija, ne vpliva. Svet RTV Slovenija bo sestavljen iz 15 članov. Predsednik Republike Slovenije imenuje dva člana, enega na predlog italijanske in madžarske narodne skupnosti, enega na predlog registriranih verskih skupnosti, Državni zbor Republike Slovenije imenuje 5 članov, Slovenska akademija znanosti in umetnosti enega, Nacionalni svet za kulturo Republike Slovenije enega, Nacionalni zavod, center za informiranje in sodelovanje razvojnih vladnih organizacij enega, rektorska konferenca, to se pravi zastopstvo univerze enega, zaposleni tri. Nadzorni svet bo imel 7 članov, uprava bo sestavljena iz 5 članov, uslužbenci RTV Slovenija ne bodo več javni uslužbenci, RTV prispevek se bo usklajeval z rastjo življenjskih potrebščin, za delovanje tretjega programa, parlamentarnega programa [[Znak za konec razprave.]] [[...]]prehodno obdobje. V nadaljevanju več o ureditvah, ki prinašajo dobrodošle spremembe. Hvala.
Hvala. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupini. Gospa Cvetka Zalokar Oražem bo predstavila stališče Poslanske skupine Zares. Prosim.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Dragi kolegi in kolegice, spoštovana ministrica s sodelavci! Na novi zakon o Radioteleviziji Slovenije smo čakali dolgo. Morda celo predolgo. Če spremljamo aktualne dogodke in če se ozremo in pogledamo na današnje stanje, ki je na tem javnem zavodu. Seveda pa obenem tudi vemo, zakaj ja bila priprava zakona tako dolga, zakaj je trajala več kot leto dni. Če sem nekoliko cinična, lahko rečem, da zato, ker zakona ni pripravljala in pisala ena oseba, kot ga je ob zadnjih spremembah, seveda, takrat je to zelo lahko. Tokrat je ministrica v pripravo novega zakona vključila izjemno veliko število strokovnjakov z medijskega področja, s pravnega področja, vključeni sta bili civilna družba, zainteresirana javnost in zato je bilo usklajevanje dolgo, zato so pogovori trajali dolgo in zato je med njimi nastajalo tudi marsikaj takšnega, kjer ni bilo moč doseči poenotenja na vseh točkah. Toda dejstvo je, da so pripombe, pomisleki in vprašanja, ki so se izpostavljala tudi v javni obravnavi osnutka zakona, predlagatelji v največji možni meri upoštevali. Tako so na primer kot spremembo redefinirali statusno ureditev zavoda, prav tako pa tudi v usklajevanju s sindikati iz RTV-ja povečali sestavo sveta iz 9 na 15 članov in tudi rešitve smiselno umestili v predlog zakona, ki ga imamo pred seboj. In kaj nam novi zakon o Radioteleviziji Slovenije prinaša novega, kakšni so poglavitni nameni, cilji sprememb? V prvi vrsti tisto, kar menimo v Poslanski skupini Zares, da je najpomembnejše, je, da smo prepričani, da bo zakon prinesel marsikaj boljšega pri uveljavljenju večje odgovornosti pri uveljavljanju avtonomnosti, zavezanosti javnosti in bolj transparentnemu poslovanju. Seveda tudi možnost oblikovanja kvalitetnih in raznolikih programov, ki ne bodo zgolj po okusu kapitala, trga ali pa tudi večinskega včasih relativno nekritičnega zahtevanja javnosti. S tem se seveda potrjujejo tudi zaveze iz koalicijske pogodbe. In zavedati se moramo, da govorimo o javni televiziji in da ima ta številne naloge in poslanstva na področju kulture, informiranja, manjšin, športa in tako dalje. Njen edini cilj ne more biti samo všečnost in gledanost, pač pa predvsem ta del, o katerem sem zdaj govorila, ta funkcija, ki je televiziji imanentna, kadar služi javnemu interesu. Ena večjih in tudi ključnih sprememb je preoblikovanje statusa iz javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Ta zadeve je nekoliko nova, najbrž je prav, da se ji posveti več časa, vsekakor pa sledi intenci koalicijske zaveze, ki pravi, da mora RTV prevzeti in imeti bolj prožno organizacijsko strukturo. Sprememba statusa je pomembna tudi zaradi neizogibnega dejstva, da RTV opravlja dejavnost, o kateri sem že govorila in tudi na trgu in je vpeta v realno stanje in mora upoštevati tudi pravila okolja, v katerem deluje. RTV izvaja dejavnost, ki jo opravljajo tudi ostale televizije, zaradi dobička. Cilj javne televizije pa, kot sem že večkrat rekla, je drugačen. Gre za nekakšno uravnavanje in balansiranje tega javnega interesa in delno tudi pričakovanega tržnega delovanja, kjer pa mora biti po našem mnenju javno vedno na prvem mestu. Kaj sploh pomeni in omogoča nova statusna oblika? Po našem mnenju predvsem večjo samostojnost javnega medija, saj Svet RTV v imenu države v celoti izvaja ustanovitvene pravice, uslužbenci RTV-ja pa ne bodo več javni uslužbenci, javna televizija pa bo samostojno upravljala tudi s premoženjem. Nova ureditev bo omogočila javni televiziji tudi hitrejšo odzivnost in večjo fleksibilnost. Ne trdimo, da bo na Radioteleviziji Slovenija kar naenkrat po sprejetju zakona vse delovalo apriorno bolje, da bo vse delovalo brez napak. Tega nihče ne more zagotoviti. Dejstvo pa je, da bo marsikaj odvisno tudi od ljudi, ki bodo v roke dobili orodje, če tako rečem, ki ga jim daje novi zakon o Radioteleviziji. To orodje je po mnenju Poslanske skupin Zares takšno, da lahko pričakujemo bolj učinkovito, boljše, kvalitetnejše, bolj transparentno delovanje. Organom upravljanja in tudi posameznikom, ki jih sestavljajo, zakon določa večjo odgovornost, podobno kot se ureja odgovornost članov organov vodenja in nadzora v delniških družbah. Če tukaj lahko povlečem neko povezavo s sedanjim stanjem, sem prepričana, da se zgodbe, ki jih spremljamo v teh dneh, ko slišimo, da je predsednik Programskega sveta gospod Granda tako rekoč tik pred iztekom svojega mandata z generalnim direktorjem gospodom Guzejem podpisal, ne vem, kaj naj rečem, sporno, najbrž tudi nezakonito, škodljivo, nehigienično, je rekla ministrica, pogodbo o zaposlitvi, in sicer v tem smislu, da je bila z aneksom odprta možnost kar 72 bruto plač odpravnine. Kar je tam nekje okoli 300 tisoč evrov denarja. In to seveda lahko tudi v primeru, ko bi šlo za, recimo, tako odstranitev, zaradi proceduralnih napak in ne morda tako, kot je izjavil, za politično eksekucijo. Kaj lahko rečemo na to? Kaj si lahko mislimo mi, kaj si lahko mislijo plačevalci, plačniki naročnine. In to, kolegi iz opozicije, so naredili ljudje, ki ste jih postavili vi, gospod Guzej, gospod Granda in tako dalje. Ampak kot kaže vas v tem primeru ne skrbi nezakonitost, slabo gospodarjenje, trošenje in neracionalnost, lahko bi rekli nerazumno visoki privilegiji, ki jih po tem, kar smo lahko pregledali, v naši poslanski skupini nihče v javnem sektorju ne pozna. Noben vodilni uslužbenec v javnem sektorju nima tako kraljevske pogodbe ali aneksa, da bi lahko pričakoval take odpravnine, kot si jih je ali kot sta si ji zamislila gospod Guzej in gospod Granda. Zanimivo je, da nihče še ni sklical izredne seje Državnega zbora, glede na to, za kako velike zadeve gre, problematične stvari. Si upate vprašati naročnike, gledalce in gledalke slovenske radiotelevizije, če menijo, da gospod Guzej po štirih letih in pol zasluži takšno odpravnino. Kakšen mislite, da bi bil odgovor? Da si zasluži takšno odpravnino? Odpravnino, ki je celo višja od odpravnine, ki si jo je privoščil razvpiti tajkun Boško Šrot. Kaj si lahko mislimo o takšnih dejanjih, mislim, da ni treba posebej razlagati. Pojdimo nazaj k novemu zakonu, za katerega upam, da bo takšne stvari preprečil. Smiselna in racionalna se nam zdi v Zaresu tudi rešitev, po kateri imajo organi upravljanja manj članov. Spremenjena je torej njihova sestava. Tako v poglavitnem organu, to je v Svetu RTV, ponovno dobivajo večjo vlogo reprezentativne organizacije civilne družbe, ki jih je prejšnja opozicija oziroma pisec prejšnjega zakona gospod Grims na račun političnih imenovanj, na podlagi plonk listkov, če se spomnimo nekoliko nazaj, iz tega organa izločil. Državni zbor bo imenoval poslej, če vzamemo, da je tisto, kar imenuje Državni zbor na nek način s političnim predznakom, zgolj tretjino, torej 5 članov sveta in še to preko javnega razpisa s področja nevladnih organizacij. Če samo spomnim, v obstoječem zakonu Državni zbor imenuje kar 16 članov od 29, če ne štejemo še tistih 5, ki jih imenujejo direktno na predlog politične stranke. Posebno pozornost se daje tudi skrbi za nujno tehnološko posodobitev, zagotavljanje novih avdiovizualnih in informacijskih storitev, tako da bo RTV lahko uspešno sledila razvoju in raznovrstnosti dejavnosti v digitalni dobi. Že ob sprejemanju sedaj veljavnega zakona smo takrat v opoziciji zatrjevali, da višina RTV prispevka ne sme biti odvisna od politične motivacije, volje oblasti. Spomnimo, leta 2008, tedanja koalicija oziroma Janševa vlada zaradi bližajočih volitev ni želela dvigniti RTV prispevka, kljub temu, da so vsi finančni kazalci kazali na to, da RTV tone v negativno stanje. Finančno luknjo na RTV je z zvišanjem prispevka zakrpala sedanja ministrica gospa Majda Širca oziroma sedanja vlada, brez političnih predznakov, brez političnih računic in to kljub temu, da morda vodstvo ni kompatibilno, če tako rečem, s sedanjo koalicijo. Zato se z namenom izogibanja vsakokratnemu posredovanju Vlade višine prispevka po novem usklajuje z rastjo življenjskih stroškov, ne več takrat, ko bo komu to všeč ali ne. Za večjo transparentnost delovanja na trgu pa se predlog zakona v celoti usklajuje tudi z Zakonom o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti. Tudi to je zelo pomembna zadeva, kajti tako so v zakon vgrajene tudi varovalke, da ne bo moglo prihajati do znanih anomalij. Če omenim samo eno, ne bo več mogoče financirati TV novel tipa Strasti iz sredstev, ki so bile sicer v finančnem načrtu namenjene za tehnološko posodobitev. Ena od bolj izpostavljenih sprememb je izločitev zaposlenih na RTV iz sistema javnih uslužbencev. Pred leti ob prehodu oziroma ob začetku pogovorov, da bi med javne uslužbence uvrstili tudi novinarje, smo bili priče izjemno velikemu nasprotovanju tej rešitvi, nezadovoljstvu. Takrat samo lahko brali, da to pomeni, da oziroma da želi politika novinarje podjarmiti. Danes smo na nek način presenečeni, ko vidimo, da si novinarji želijo, da ohranijo status javnih uslužbencev, državnih javnih uslužbencev. To nas preseneča. V čem in zakaj je ta rešitev za novinarjev v tem trenutku drugačna, boljša, bolj sprejemljiva, zakaj si želijo takšnega, takrat so rekli ponižujočega statusa, danes to ni več problem. Zakon namreč omogoča vendarle kljub temu zadostne varovalke za vse, da brez zmanjšanja kakršnihkoli pravic ohranijo svoje pravice oziroma če predvsem rečem, svojo višino plač na ravni, ki jo imajo do sedaj. Kajti vse pravice ostajajo v veljavi, v enaki višini do sprejetja nove kolektivne pogodbe, za katero pa je potrebno usklajevanje s sindikati in tudi njihovo soglasje. Mi menimo, da je tukaj dovolj varovalk, da do kakšnega bistvenega zmanjšanja pravic ali tudi, če rečem konkretno, dohodkov na javni Radioteleviziji, zaradi prehoda v drugačen status ni moč pričakovati. Kaj v predlogu zakona ostaja še odprto in o čem se moramo še pogovoriti, kajti danes imamo in opravljamo prvo razpravo o tem zakonu? V Poslanski skupini Zares menimo, da je ena od takšnih stvari, ki je na nek način še odprta oziroma diskutabilna, vprašanje rešitve glede števila predstavnikov narodnostnih skupnosti v svetu, pri čemer menimo, da se ne znižuje standard ustavno priznanih pravic manjšine in da se seveda mora upoštevati tudi učinkovitost manjših organov, ki bi bili, v kateri bi seveda bila tudi predstavnika manjšin. Mi menimo, da je rešitev z delitvijo mandata primerna, kajti upoštevati moramo, da se vendarle število članov sveta zavoda bistveno zmanjšuje. Pogovoriti se bomo morali tudi še o primernem urejanju in umestitvi 3. parlamentarnega programa znotraj Državnega zbora. Tukaj mislim, da bo treba tudi še nekaj pogovorov o najbolj smiselni rešitvi. Kljub vsemu v Poslanski skupini Zares menimo, da je zakon dobro pripravljen, da ponuja kvalitetne in času primerne rešitve, ki bodo prinesle marsikaj dobrega javni televiziji RTV. Treba ga je, po naši oceni, čim prej sprejeti, tudi zaradi tistega, kar ljudje najrajši slišijo, resnično boljšega programa v smislu javne funkcije, ki ji je seveda zavezana v prvi vrsti in v svojem temelju javna RTV. V Poslanski skupini Zares bomo predlog zakona podprli in menimo, da je primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala. Gospod Janez Ribič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Spoštovani prisotni, spoštovana gospa ministrica s sodelavci! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je Predlog zakona o Radioteleviziji Slovenija potreben še marsikatere spremembe in dopolnitve oziroma moramo priznati, da smo pričakovali bolj dodelan, dorečen in s sindikati usklajen predlog. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo glede osnutka predloga zakona predlagali, naj Svet RTV Slovenija sestavlja večje število članov, da bo zastopanost v primerni meri ustrezala raznolikosti interesov in da naj ga sestavljajo predvsem predstavniki civilne družbe. Naše mnenje je, da bi moral biti Svet RTV Slovenija v prvi vrsti telo, ki je namenjeno programskim funkcijam in nadzoru njihovega izvajanja. Svoje predstavnike pa naj predlagajo zastopniki javnosti, interesnih skupnosti in organizacij civilne družbe. Skrb za upravljanje in političen vpliv lastnika, ustanovitelja, sta po našem mnenju v zadostni meri zagotovljena preko nadzornega sveta in uprave. Veseli nas, da so predlagatelji upoštevali tudi naše pripombe glede tretjega programa Televizije Slovenije in da predlog zdaj ureja tako imenovani parlamentarno-informativni program, ki je namenjen neposrednim prenosom zasedanja Državnega zbora in njegovih delovnih teles, predvajanju posnetkov teh sej, kadar neposredni prenos ni mogoč in celovitemu informiranju javnosti tudi o drugem parlamentarnem dogajanju, vključeno z delovanjem Državnega sveta in Evropskega parlamenta. V Slovenski ljudski stranki menimo, da tretji parlamentarno-informativni program ob vse večjem številu gledalcev dviguje demokratične standarde v Sloveniji in omogoča večjo pluralnost slovenskega medijskega prostora, saj neposredni prenosi gledalcem omogočajo, da si ustvarijo realno sliko o aktualnem dogajanju v slovenski politiki. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke je ministrici podala mnenje tudi o tem, da se nikakor ne moremo strinjati s sprva predlaganim določilom, da dolgovi in garancije RTV Slovenija ne smejo preseči 50 % letnega zneska iz naslova RTV prispevka, ki ga plačujejo zavezanci. To je po našem mnenju vsekakor prevelik odstotek, zato smo veseli, da so predlagatelji upoštevali naš predlog in tako odstotek znižali na 25 % letnega zneska iz naslova RTV prispevka. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pa nas še vedno skrbi nedorečena usoda zaposlenih na RTV, saj naj ti po predlogu zakona ne bi bili več javni uslužbenci, s čimer pa se ne strinjajo niti zaposleni na RTV Slovenija. Sodeč po anketi, ki jo je med novinarji v vseh organizacijskih enotah RTV Slovenija izvedla Koordinacija novinarskih sindikatov RTV Slovenija, lahko vidimo, da se je dobrih 66 % izreklo za to, da zaposleni na RTV še naprej ostanejo javni uslužbenci. Anketa pa je pokazala tudi, da preoblikovanje RTV Slovenija v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena podpira le 22 %, nasprotuje pa mu dobrih 77 % anketiranih novinarjev. Ob teh rezultatih imamo velike pomisleke o tem, do katere mere je bil predlog zakona sploh usklajen z reprezentativnimi sindikati. Konec koncev smo prejeli tudi pismo s strani Sindikata kulturnih in umetniških ustvarjalcev RTV Slovenija, ki prav tako nasprotuje spremembi statusa zaposlenih v javnem zavodu RTV Slovenija in pismo s strani Sveta delavcev, kjer ugotavljajo, da je bil predlog zakona, poslan v obravnavo v Državni zbor, neusklajen s sindikati in Svetom delavcev zavoda. Predlog zakona se nam zdi slab, tudi z vidika regionalnih centrov, ki jim je prepuščeno mnogo premalo avtonomije. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo prepričani, da bi člana uprave morala biti tudi direktorja obeh regionalnih centrov v Mariboru in Kopru. Na koncu naj dodam le še to, da bomo poslanci Slovenske ljudske stranke podprli le takšen predlog zakona o RTV, ki bo pri ustvarjanju in pripravljanju programov zagotavljal spoštovanje človekove osebnosti in dostojanstva, načela nepristranskosti in resničnost informacij mnenjskega, svetovnonazorskega in verskega pluralizma ter politične neodvisnosti in avtonomnosti. Zagotavljati pa mora tudi celovito in nepristransko obveščanje ter svobodno oblikovanje mnenj in komentarjev. Pričakujemo torej precejšnje spremembe predloga zakona v okviru druge obravnave, za katero bomo tudi sami predlagali amandmaje. Kar smo povedali, pa naj bo vodilo tudi pri pripravi novega zakona o medijih, ki ga je zagotovo treba sprejeti pred zakonom o RTV. Hvala.
Hvala. Gospod Anton Urh bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! S sprejetjem novele zakona se nam obeta prevetritev naše osrednje medijske hiše in ker ugotavljamo, da se z zakonom želi vtkati v za Radiotelevizijo zelo pomembna načela, ki po svoji vsebini in sporočilu sledijo poslanstvu, ki ga naj javna nacionalna radiotelevizija izpolnjuje v korist uporabnikov, bomo predlog v tej obravnavi podprli. Ključne nove točke v razmerju do veljavnega zakona se nanašajo na statusno preobrazbo javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega nacionalnega in kulturnega pomena. In s tem bi postala neke vrste sui generis gospodarska družba v nacionalnem interesu. Predlagana ureditev s tem pomeni spremembe tudi v oblikovanju organov družbe in v statusu zaposlenih. Naloge nacionalne medijske institucije so bistvenega pomena za slehernega državljana in prebivalca v Republiki Slovenije. Zato nekako vidimo smisel predlogov, da javna radiotelevizija preko svojih programov zagotavlja optimalne možnosti za celovito informiranost, široko in vsestransko razgledanost in ob tem zadovoljivost potreb prav vsakega radiotelevizijskega uporabnika. Ocenjeno je, da se to da in mora doseči preko javnega servisa, ki podaja roko tržni usmerjenosti. Kot je bilo že v začetku povedano, predlog v prvem branju sicer podpiramo, saj se zavedamo, da je prenova nacionalke potrebna, in se strinjamo s predlagateljem, da je to v luči povečanja njene avtonomije in neodvisnosti v odnosu do centrov politične in kapitalske moči. O doseganju optimalne učinkovitosti poslovanja, ki mora biti usmerjeno v večjo kakovost programov, v uvajanje novih tehnologij in storitev ter visoko dostopnost različnosti vsebin za posamezne ciljne skupine. O tem, kakšne bo naše nadaljnje postopanje v naslednjih branjih in končna odločitev, pa v tem trenutku še ni izkristalizirano, predvsem ne bomo ostali indiferentni do nadaljnje presoje zakona s strani strokovno-zakonodajne službe. Hvala.
Hvala. Gospod Miran Györek bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane kolegice, kolegi, gospa ministrica, predstavniki Vlade! S predmetnim predlogom zakona o RTV Sloveniji želi predlagatelj doseči sledeče najpomembnejše cilje: povečati avtonomijo javnega servisa v odnosu do centrov politične in kapitalske moči na področju informiranja, ustvarjanja programskih vsebin; doseči večjo in učinkovitost poslovanja, ki bo usmerjena v večjo kakovost programov, hitrejše uvajanje novih tehnologij in večjo dostopnost vsebin za posamezne ciljne skupine; dopolniti zakonske rešitve, ki niso bile usklajene s pravom Evropske unije in prenos zahtev v notranji pravni red s poudarkom na preglednosti delovanja javne RTV; zagotoviti izvajanja načela finančne preglednosti. Lepo se sliši, ampak s predmetnim predlogom težko, da bo možno to kar tako enostavno doseči. V tem smislu naj bi prišlo do statusne preobrazbe javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega nacionalnega in kulturnega pomena in bi se naj kot takšen vpisal v sodni register. Glede na to, da sam naziv navaja kulturni pomen, bi bilo smiselno in dosledno glede na programske vsebine in obseg vključiti tudi ostali del programskega obsega, torej kot pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega, izobraževalnega, informativnega, športnega in nacionalnega pomena. Tovrstna statusna rešitev sicer omogoča prenos premoženja v last RTV, lažje upravljanje s premoženjem, ki pa je seveda tudi omejeno. Glede samega statusa pa je vredno opozoriti na nekatera vprašanja in dileme in tudi na možne konfliktne situacije, do katerih bo lahko prihajalo v praksi. Sam zakon podeljuje RTV Slovenija neke vrste poseben status – sui generis in posledično se nam poraja vprašanje, kako bo to v praksi dejansko brezhibno funkcioniralo. Tudi sam predsednik Računskega sodišča je nekoč izjavil, da ima glede tega določene pomisleke, ki jih pa ni natančno definiral in dopušča različne špekulacije ter dvome. Sama dikcija zadnje alineje 2. člena, da zaposleni na RTV Slovenija niso javni uslužbenci, lahko generira v praksi določena pravna vprašanja in polemike. Žal, osnutek zakona lahko v praksi povzroči kar nekaj konfliktnih situacij. Naj omenim samo sledečo, to je pristojnost predsednika Republike Slovenije, da imenuje dva člana v Svet RTV Slovenija, in sicer enega na predlog madžarske in italijanske narodnostne skupnosti. Nikjer pa ni opredeljeno, kako se bodo dogovorili za skupnega člana, in če že mora biti tako, ali ne bi bilo bolje, da sta v svetu predstavnika obeh narodnostnih skupnosti. Analogno velja potencialna konfliktnost tudi pri predlogu enega člana na predlog registriranih verskih skupnosti, kjer lahko postane izbor prav tako vprašljiv in posledično konflikten. Tudi sicer smo v Slovenski nacionalni stranki proti temu, da predsednik Republike Slovenije predlaga člane. Takšna kompetenca je res primer par exellance in težko najdemo pravne zakonske podlage za tovrstno stopnjo ingerence pri predsedniku v primerljivih evropskih državah. V Slovenski nacionalni stranki smo prepričani, da bi Svet RTV Slovenija lahko vključeval tudi po enega člana Fundacije za šport, enega iz Študentske organizacije Slovenije ter enega iz Organizacije zamejskih Slovencev. Ne vem, od kod odločitev, da mora imeti Svet ravno 15 članov. Zakaj ne 17, zakaj ne 18? Ali je do tega slučajno prišlo? Če se vrnem na vprašanje statusne oziroma pravno-organizacijske oblike, je treba omeniti tudi samo krovno zakonodajo, torej zakon o medijih, za katerega bi normalno pričakovali, da bo prej pripravljen oziroma noveliran, ker bo ta stara verzija, žal, narekovala določene omejitve glede predpisanih pravno-organizacijskih oblik. In verjetno se je zato predlagatelj zakona odločil za naziv samostojne pravne osebe javnega prava posebnega nacionalnega in kulturnega pomena, ki bi se naj kot taka vpisala v sodni register. Prav pri tem utegnejo nastopiti težave oziroma se lahko zgodi, da ne bi vpis tako opredeljene RTV Slovenija prestal niti predhodnega preizkusa na sodišču. Saj Zakon o sodnem registru v 4. točki prvega odstavka 4. člena določa, da se navedbo "pravno-organizacijske oblike pravne osebe" obvezno navede in vpiše v sodni register. Če metaforično karikiram, v tem segmentu predloga zakona izpade, kot da bi opremljali hišo s pohištvom, še preden smo jo postavili do konca pod streho, torej pokrili. Zato bi bilo nujno predhodno pripraviti ustrezni krovni zakon, torej zakon o medijih. In če se zopet vrnem na sam Svet RTV Slovenija oziroma imenovanje članov Sveta, gre nujno pritrditi alinejam, ki izključujejo izvoljivost določenih kategorij oseb, kot na primer tistih, ki so člani organov vodenja, upravljanja ali nadzora ali pa so zaposlene te osebe pri konkurenčnih medijih ali pa imajo v teh medijih lastniške deleže. Pripombe imamo v Slovenski nacionalni stranki tudi pri nekaterih določbah v zvezi z Nadzornim svetom, predvsem pri določbi o imenovanju in razreševanju članov Nadzornega sveta, ker menimo, da Svet RTV naj ne bi imel nobenih pristojnosti. Polemizirali bi lahko tudi o določbah v zvezi z upravo RTV in generalnim direktorjem. V 2. točki generalnega direktorja predlaga v imenovanje Svetu na podlagi javnega razpisa Nadzorni svet. Ostale člane uprave pa imenuje na predlog generalnega direktorja Svet. Mislim, da bi moralo biti pri zadnjih ravno obratno, torej, da se ostale člane uprave imenuje na predlog Sveta. Tudi v 30. členu se odpira nekaj vprašanj oziroma pomislekov v zvezi s pristojnostmi nadzora. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da Svet ne more imenovati članov Nazornega sveta, ker le-ta nadzoruje tudi njegovo delo. Državni zbor bi pa moral imenovati pet članov, menimo. Nekoliko nejasne so nam tudi dikcije nekaterih alinej v 37. členu zakona, ki govori o RTV prispevku. Recimo, druga alineja, pa tudi sicer je vprašanje RTV prispevka poglavje zase in bi lahko, če ne bi bilo časovne omejitve, o tem rekli še marsikaj in sprožili marsikakšno polemiko predvsem pa tudi deveta alineja, ki govori o RTV prispevku v zvezi s službenimi vozili pravnih oseb. Nikjer v členu ni opredeljeno, ali pravna oseba dodatno plačuje za sprejemnike v vozilih in če plačuje za vsako vozilo. In še in še je takih alinej, ki sprožajo nujno odprta vprašanja in težko, da bo to v realizacijo šlo tako brezhibno, razen če bomo v nadaljevanju obravnave seveda zadevo temeljito, temeljito amandmirali. Če še kaj omenim o financah in statusni obliki. RTV Slovenija sedaj deluje kot javni zavod, ki opravlja javno službo na kulturnem in medijskem področju. Njen ustanovitelj je Vlada Republike Slovenije, RTV Slovenija pa je upravljavka določenega državnega premoženja. Ker bo RTV Slovenija še naprej opravljala javno službo in dejavnost v javnem interesu, je treba proučiti tudi določbo drugega odstavka 67. člena Zakona o javnih financah, ki določa, da lahko država za tako delovanje organizira premoženje v obliki javnih zavodov, javnih gospodarskih zavodov, javnih skladov in agenciji. Javno podjetje se na podlagi Zakona o gospodarskih javnih službah organizirajo po zakonodaji, ki ureja gospodarske družbe, zato je tudi iz tega vidika mnenja, da bi se pripravljavec zakona moral odločiti za eno od zakonsko možnih in našteti statusni obliki ter RTV Slovenijo tudi eksplicitno določiti pravno organizacijsko obliko, ker, kot sem uvodoma povedal, bo prišlo do zapletov pri sami registraciji RTV Slovenija. Določitev pravne organizacijske oblike pa je prav tako nujna tudi zaradi zagotavljanja preglednosti delovanja in poslovanja RTV Slovenija. Vsaka statusna oblika ima namreč svoja krovna pravila, ki določajo organe posamezne pravne oseb, zastopanje in odgovornosti, finančno poslovanje, računovodstvo, revidiranje, itd. Če bi RTV Slovenija še naprej delovala v obliki javnega zavoda, bi moral pripravljavec zakona v največji meri upoštevati vsaj določbe Zakona o zavodih. Če pa bi RTV Slovenija bila opredeljena kot katerakoli druga vrst javnega podjetja, pa določbe Zakona o gospodarskih družbah. Tukaj res ni neke jasnosti. Čeprav teorija in praksa nista naklonjeni ustanavljanju pravnih oseb sui generis, bi v primeru RTV Slovenija najverjetneje lahko utemeljili posamezna odstopanja od krovne zakonodaje, kar bi bilo zaradi specifik delovanja RTV Slovenija najverjetneje celo nujno. V primeru predloga pa imamo situacijo, ko RTV Slovenija kot pravno osebo organizacijsko pravno ni opredeljena oziroma ni ustrezno opredeljena. Se pravi, za njo bi se v skladu s 52. členom predloga zakona uporabljali predpisi, ki urejajo javne zavode, predlog pa, zlasti pri organih RTV Slovenija, ponuja rešitve, ki so značilne za delniške družbe po Zakonu o gospodarskih družbah. Vse opisano utegne povzročati nepreglednost delovanja. Se pravi tisto, kar sem uvodoma omenil, tisti cilji - tu se bo nekje zataknilo, vse je opisano, utegne, se pravi, dejansko povzročati nepreglednost, težave v praksi pri njenem finančnem in drugem poslovanju. Zaradi tega je morda nujno, da pripravljavec v nadaljnjem postopku še enkrat preuči posamezne statusne in organizacijske rešitve RTV Slovenija, predvsem kako bodo posamično delovale v praksi. Nenazadnje imamo že vrh glave takšnih in podobnih eksperimentiranj s tako pomembnimi stvarmi, ki v naši soseščini "štimajo, da bolje ne morejo". Naj omenim nacionalno televizijo v Avstriji, ki je kot edina televizija z dvema programoma za 4 krat večje število prebivalcev, pa nobenih problemov, niti statusno, niti organizacijsko, niti finančno – štima vse tako, kot mora. Pri nas pa imamo cel kup komercialnih televizij in še to eno slovensko nacionalno sedaj nekam zamotano preorganiziramo. Nobene garancije ni, da bo dejansko dosežen tisti cilj, ki sem ga uvodoma navedel. Zato bi predlagal, da pred nadaljnjo obravnavo predlagatelj zadevo dobro preuči, se posvetuje z vsemi tistimi, ki imajo kaj pametnega reči k temu, brez da tukaj politiziramo ta zakon, jaz sem se osredotočil popolnoma samo na sam zakon brez kakršnihkoli političnih insinuacij, kot je kolegica predhodnica predvsem omenila. Hvala.
Hvala. Gospod Borut Sajovic bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, za besedo. Pozdrav predstavnikom Ministrstva za kulturo z ministrico Majdo Širca na čelu! Naj v uvodu povem, da bomo v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije zakon v prvem branju podprli. Imamo še nekaj dilem, nekaj razmislekov o rešitvah, ki jih lahko do druge obravnave vsi skupaj še nadgradimo in izboljšamo. Želimo si javno, avtonomno, politično in kapitalsko neodvisno Radiotelevizijo Slovenija, ki profesionalnim novinarkam in novinarjem omogoča kvalitetno delo. Poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije je vedno podpiral apolitično, aktualno, strokovno, finančno, racionalno Radiotelevizijo Slovenijo, ki mora kot javna služba v javnem interesu uresničevati interes prebivalk in prebivalcev Republike Slovenije. Zato je glede predloga novega zakona o RTV treba uvodoma ponoviti oziroma osvežiti tudi spomin na genezo, predvsem pa učinke obstoječega zakona in zakaj so potrebne spremembe. Predvsem je težko izbrati najboljšega med mnogimi dokazi za to, na kakšen način se je politika v zadnjih letih vmešavala v delo javnega servisa RTV Slovenije, bodisi neposredno bodisi posredno. Jih je preveč, da bi jih lahko predstavil v časovno omejeni predstavitvi našega stališča do novega zakonskega predloga. Zagotovo pa je poglavitni razlog že dejstvo, da je obstoječi zakon o RTV spisal poslanec takrat največje vladne stranke, ki je skupaj s takratnim ministrom za kulturo dr. Vaskom Simonitijem dve leti zavajal javnost s trditvijo, da so zakon napisali ugledni domači in tuji strokovnjaki. Avtor, spoštovani kolega mag. Grims, se je sam pohvalil debelo leto po referendumu ob interpelaciji dr. Simonitija oktobra 2006. Kakšni medijski strokovnjak neki, ime poslanca, ki slovi po svoji demagoški retoriki, ki spada v stranko, ki slovi po političnem izključevanju, ki je avtor zakona in na vse kriplje zatrjuje, da je obstoječi zakon o RTV nepolitičen. Oprostite prosim, kdo bi danes še verjel takšni pravljici.
Gospod Sajovic, ni treba biti žaljiv, da poveste svoje mnenje.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Upam, da mi boste izgubljene sekunde povrnili in dovolil, da nadaljujem.
Ste končali?
Čakam vaše dovoljenje, da nadaljujem. Kako se je kazala in se kaže politizacija javnega zavoda? V nenehnih ekscesih in sledeh političnega upravljanja. Različne kršitve novinarskih in profesionalnih standardov vsebujejo v glavnem primere delovnih suspenzov, šikaniranj, cenzure, političnih pritiskov, pristranskosti in posege v programsko vsebino. Zaradi vsega navedenega je resnično skrajni čas, da smo danes končno dobili v prvo obravnavo Predlog zakona o RTV Slovenija. Nov zakon je preprosto nujen, saj je treba zagotoviti, da bo RTV resnično postala javni servis, ki bo zagotavljal javni interes in ne kakšnega drugega. Treba je zagotoviti učinkovitejše upravljanje, učinkovitejši mora biti tudi nadzor, zagotoviti je treba umik politike iz programskega in nadzornega sveta. Zagotoviti je treba predvsem avtonomijo novinarjev. Z novim zakonom se uvaja vrsta sprememb, ki v strokovni in zainteresirani javnosti povzročajo različne komentarje. Nekateri so v prid predlogom zakona, obstajajo pa tudi pomisleki. Med najpomembnejšimi spremembami zakona sta unikatna ureditev statusa sedanjega javnega zavoda Radiotelevizija Slovenija in izločitev zaposlenih na RTV iz sistema javnih uslužbencev. Tako predložena novela spreminja statusno obliko RTV Slovenija iz sedanjega javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Gre za posebno, tako imenovano sui generis ureditev, ki delovanje RTV Slovenija v celoti uredi v zakonu o Radioteleviziji Slovenija. Za situacije, ki jih pa morda ne ureja, pa zakon določa, da se uporablja zakonodaja, ki se je uporabljala do sedaj, torej enako kot v primeru vseh drugih javnih zavodov. Takšna rešitev bi naj ob zagotovljeni pravni varnosti omogočala, po našem razumevanju zapisanega, predvsem pa na podlagi utemeljitev in zagotovil pripravljavcev zakona zadostno razlikovanje od okorele, za današnje čase preveč toge zavodske ureditve, da bo možen nov način korporativnega upravljanja, s povečano fleksibilnostjo in odzivnostjo ob povečani odgovornosti članov organov Radiotelevizije Slovenija. Večja pravna varnost, predvidljivost in jasnost se po mnenju predlagateljev zakona namreč lahko zagotovijo zgolj s statusom sui generis. Velika večina konstitutivnih elementov zavodske ureditve je namreč v predlogu urejenih drugače kot pri javnih zavodih, recimo: uslužbenci, premoženje, sistem korporativnega upravljanja, osebna odgovornost članov organov RTV Slovenija in način njihovega imenovanja, tako kot tudi način njihovega financiranja. Takšna statusna ureditev RTV je odgovor predlagateljev na dilemo, ali ohraniti poimenovanje javni zavod, v katerem pa je skorajda prav vse že v sedanjem zakonu urejeno drugače, kot je določeno v Zakonu o zavodih, ali pa postaviti v resnici zgolj navidezno ločnico in poudariti uveljavitev utrditve, ki je drugačna, sodobnejša, odzivnejša, ki določa večjo osebno odgovornost vseh članov organov vodenja, upravljanja in nadzora. In to poudariti tudi z jasno opredelitvijo, da gre v primeru RTV Slovenija za posebno družbo, s posebnimi nalogami, ki so še kako v javnem interesu. To po mnenju predlagateljev zakona ne povzroča, razen v delu teoretske obravnave, nobene nevarnosti za kaotične razmere. Trdi se ravno nasprotno in kaže, kam pripelje ureditev, ki je uradno zavodska, po vsebini pa to že dolgo ni več. To vidimo lahko tudi ob zadnjih dogajanjih na RTV Slovenija. Seveda pa v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije pričakujemo od predlagateljev v okviru današnje razprave dodatna pojasnila, argumente za predlagano specialno ureditev statusa RTV, predvsem v luči sistemskega zakonodajnega okvira Republike Slovenije, in razrešitev dileme, ali ne bo sui generis ureditev statusa RTV pomenila spremembe pri ostalih segmentih javnega sektorja. Ob tem pa tudi menimo, da je v primeru, ko ima RTV že dolgo svoj način delovanja in svojo ureditev, ki se razlikuje od zavodske prav zaradi pravne varnosti, jasnosti in sistematike pa tudi miselnega preskoka v kvalitetnejše upravljanje. Zato se nam zdi primerno, da se išče čim ustreznejša statusna rešitev, kot odraz realnih razmer in okoliščin, da se RTV Sloveniji prizna status, kakršnega pravzaprav z izjemo nekaterih pridobitev novega zakona v praksi v bistvu že izvaja. Pri tem mislimo na prehod premoženja v last RTV, osebno odgovornost vseh članov organov vodenja, upravljanja in nadzora za svoje delo, natančno definicijo javne službe in na sankcije za njeno neizvajanje, drstno prilagajanje RTV prispevka rasti življenjskih stroškov in še mnogo drugih, ki vplivajo na povečanje učinkovitosti predvsem pa neodvisnosti RTV Slovenija. Ob vseh statusnih predlaganih rešitvah pa bo Republika Slovenija še naprej ostala edini ustanovitelj RTV in na to sam izbor oblike, v kateri deluje javna radiotelevizija, zagotovo ne bo vplivalo. Zelo pomembno spremembo predloga zakona pomenijo tudi določila, da uslužbenci RTV Slovenija po novem zakonu ne bodo več javni uslužbenci. Predlagatelj utemeljuje navedeno spremembo s primerjalnopravnega ter sistemskega vidika, da novinarji pa tudi drugi sodelavci RTV, ki imajo vpliv na nastajanje programa, ne morejo biti podvrženi sistemu, katerega okvir in temeljna izhodišča postavlja Vlada RS. Nadalje utemeljujejo, da na prvi pogled in trenutni situaciji položaj lahko deluje ugodno. V primeru morebitnega poslabšanja pogojev ali pa morebitne možnosti izboljšanja, bi bilo mogoče reči, da v tovrstnem sistemu obstajajo vzvodi, prek katerih lahko Vlada vpliva na dohodkovni položaj programskih sodelavcev RTV in s tem posledično tudi na program ali vodstvo javne radiotelevizije. V preteklih strokovnih diskusijah se je tako izoblikoval konsenz strokovne javnosti, da tovrstna ureditev preprosto ni dobra, ne glede na morebiten kratkoročni interes, trenutno zadovoljstvo zaposlenih. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije smo zato v času priprave zakona spremljali prizadevanja in uresničevanje namere Ministrstva za kulturo, da pripravi čim boljše besedilo zakona o RTV in v tem smislu dialog z reprezentativnimi sindikati RTV in s predstavniki Sveta delavcev. Čeprav smo prepričani, da je ministrstvo proučilo vse predlagane pripombe in jih v večini tudi upoštevalo, pa bo tudi današnja razprava morala podati še dodatna pojasnila in jasne odgovore v zvezi z opozorili sindikatov in sveta delavcev o vprašanju, da zaposleni na RTV z novim zakonom ne bodo več javni uslužbenci. Pri tem pa posebej poudarjamo, da mora takšna rešitev biti izvedena na transparenten način, brez zmanjšanja kakršnekoli pravic zaposlenih. Način izstopa iz sistema javnih uslužbencev, ki je urejen v 57. členu predloga zakona, naj bi bil po zagotovilih z izjemo drugega odstavka zapisan v celoti na način, predlagan s strani sindikalne pogajalske skupine. Sprememba v drugem odstavku pa je logična posledica dejstva, da izločeni uslužbenci ne bodo več mogli vplačevati premij dodatnega pokojninskega zavarovanja v zaprt javni pokojninski sklad javnih uslužbencev. Zakonsko besedilo to vprašanje rešuje na način, da se torej nezmanjšano plačevanje premij dodatnega pokojninskega zavarovanja uredi v enem od prostovoljnih dodatnih pokojninskih zavarovalnih skladov. Poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije je mnenja, da bi bila taka rešitev lahko sprejemljiva, vsekakor pa je treba zaposlenim jasno utemeljiti in predstaviti zakonsko spremembo. O predlagani spremembi in ob pomislekih zaposlenih je treba poudariti, da v veljavi še naprej ostanejo njihove pogodbe o zaposlitvi, enako ostajajo delovna mesta, še vedno se za njih uporabljajo določbe veljavnih kolektivnih pogodb in Zakona o sistemu plač v javnem sektorju, dokler se ne izpogajajo z vodstvom za drugačno ureditev, ki pa brez njihovega soglasja ni mogoča. Položaj zaposlenih je v tem smislu zaščiten tako ob prehodu, ker glede na dikcijo zakona po našem mnenju ne more biti govora o posegih v kakršnekoli pravice, kot glede na določbe 46. člena tudi v prihodnosti. Uslužbenci Radiotelevizije Slovenija po novem zakonu ne bodo več javni uslužbenci. Kljub naštetim pomislekom pa v Poslanskem klubu Liberalne demokracije vsekakor pozitivno ocenjujemo mednarodno primerljiv pristop glede oblikovanja programskega sveta, ki bo po novem oblikovan tako, da bo imel tudi optimalno število članov, kar naj bi tudi omogočilo dobro oziroma strokovno delo. Menimo tudi, da mora biti tretji program znotraj RTV-ja in da Državni zbor ne more biti urednik programa. Predlog zakona v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije torej podpiramo, čeprav je še nekaj dilem, za katerega smo, kot sem že uvodoma povedal. prepričani, da se bodo razčistile. V nadaljnjem postopku se bo besedilo ustrezno dopolnilo in pa ob sodelovanju vseh nas izboljšalo. Predlog zakona podpiramo predvsem zato, ker veča avtonomijo Radiotelevizije Slovenija, v odnosu do politične in kapitalske moči bo posledično omogočal tudi kvalitetno oziroma profesionalno delo resnim novinarjem in novinarkam. Nadalje zakon podpiramo tudi zato, ker uvaja preglednost med javnim in zasebnim, ker uveljavlja mehanizme za večjo učinkovitost poslovanja, kar bo tudi omogočilo večjo kakovost programov, učinkovitejše uvajanje novih tehnologij in storitev in tudi večjo dostopnost vsebin za posamezne ciljne skupine ljudi. Zato na podlagi novega zakona pričakujemo tudi večje zadovoljstvo vseh naročnikov. In za to gre. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Laszlo Göncz bo predstavil stališče Poslanske skupine narodnih skupnosti. Prosim.
Hvala lepa za besed gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica, predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! V uvodu moram poudariti, da je bilo v zvezi s predlaganim zakonom o Radioteleviziji Slovenija vključno z obravnavo prvotnega besedila opravljenih več usklajevanj in pogovorov tudi z vidika predlaganih določb in vsebine, ki se nanašajo na narodne skupnosti. Da je temu tako, nikakor ni naključje, saj so radijski in televizijski programi avtohtonih narodnih skupnosti ter izvajalske enote oziroma sistemi pomemben segment programske sheme in organiziranosti RTV Slovenija. V to se je v preteklosti upravičeno ogromno vlagalo, zato predstavlja pomembno vsebinsko materialno in tudi moralno vrednoto za celotno družbo, kar pogojuje, da temu vprašanju tudi v prihodnje, predvsem pa v predlaganem zakonu posvetimo primerno vlogo. Vsebine pogovorov, v katere so se vključevali legitimni predstavniki narodnih skupnosti in tudi strokovnjaki in delovna telesa, ki delujejo v okviru izvajalskih organizacijskih enot narodnostnih programov obeh skupnosti, so bili vedno izvedeni v želji zbliževanja tistih stališč, kjer se predlagane rešitve razhajajo v primerjavi s pričakovanji madžarske in italijanske narodne skupnosti. Pri tem delu so predstavniki predlagatelja zakona pokazali iskreno željo po konsenzu, za kar se jim zahvaljujem in tudi poudarjam, da smo tako nedvomno uspeli pri zbliževanju vsebin nekaterih predlogov zakonskih določb. Žal pa usklajevanje v celoti ni bilo uspešno, zato moram tudi to poudariti, da v predlagani obliki nekatere določbe, ki se nanašajo na vsebino in organiziranost narodnostnih RTV programov ter predvsem na vključevanje narodnih skupnosti v sistem odločanja za italijansko in madžarsko narodno skupnost, v predlagani obliki niso sprejemljive. Tako stališče so pristojne organizacije skupnosti sporočile tudi predsedniku Državnega zbora in sva tudi poslanca omenjenih skupnosti dolžna nedvoumno upravičena stališča upoštevati. Preden na kratko povzamem in predstavim z našega vidika sporna vprašanja, želim jasno poudariti, če pri najbolj problematičnih vsebinah v fazi sklepne obravnave zakona ne bomo uspeli zbližati stališč oziroma izboljšati besedila spornih določb, poslanca narodnih skupnosti zakona v predlagani obliki ne bova mogla podpreti. Seveda najina želja in sporočilo ni to, temveč si vsi skupaj želimo, da bi, kot smo do nekaterih izboljšav že prišli, podobno naredili tudi pri ostalih vprašanjih. V tem trenutku najbolj pomembno vprašanje v predlaganem besedilu zakona z vidika avtohtonih narodni skupnosti predstavlja prelagana rešitev sestave Sveta RTV. Sicer je do določene mere možno razumeti novi koncept, po katerem se bistveno krči število članov sveta, vendar se v splošni del predlagane določbe ne bom spuščal. Pomembno pa je poudariti, da je zastopanost avtohtonih narodnih skupnosti ustavnopravno pogojena, zato bi bilo tudi v tem primeru treba to dosledno upoštevati in reševati kot specifiko. Predlagana rešite, ki namesto lastnega člana obeh skupnosti v Svetu RTV, kot je bilo vselej v zadnjih mandatih, predvideva enega skupnega člana, ki bi ga imenoval predsednik Republike, je za nas iz več vsebinskih razlogov nesprejemljiva. Ob tej priliki bom omenil zgolj nekaj dejstev oziroma vidikov. Programska vsebina in organiziranost obeh skupnosti na področju RTV programov sta precej različna in specifična, zato bi bilo predvsem vsebinsko sporno, kako bil bi lahko nekdo, ki pozna zgolj eno skupnost, kompetenten zastopnik tudi druge skupnosti v najvišjem organu javne ustanove. Ponovno poudarjam, da v primeru narodnostnih RTV programov tudi v gmotnem smislu gre za izredno zahtevne in sorazmerno velike sisteme. Vprašljivost praktične izvedbe predlagane rešitve, da člana narodne skupnosti v Svetu RTV imenuje predsednik republike, ob vsem spoštovanju do institucije in osebnosti slehernega predsednika se ne bom spuščal, omenjam zgolj ustavni vidik tega vprašanja, namreč 63. člen slovenske ustavne določa prenos odločanja pri določenih kompetencah državnega pomena na pristojne organizacije narodne skupnosti, kar bi se v primeru uveljavitve predlagane rešitve blago rečeno zanemarilo. Bolj pomembno je poudariti splošni politični vidik reševanja tega vprašanja. Če v najvišjem organu javne RTV ustanove obe avtohtoni narodni skupnosti ne bosta imeli svojega lastnega člana, bo to pomenilo neposredno zmanjšanje pravic iz vidika zastopanosti narodne skupnosti na najvišji ravni v primerjavi z dosedanjim stanjem na področju, ki po ustavi in slovenskem manjšinskem modelu predstavlja eno od pomembnih in pa posebnih pravic in vitalnih področij narodne skupnosti. Prisotnost narodne skupnosti v najvišjem organu RTV je pa tudi simbolnega pomena, kar priča o visoki pravni zaščiti pravic narodnih skupnosti v Sloveniji, kar bi bilo z uveljavitvijo predlagane rešitve okrnjeno. Poleg omenjene nedoslednosti predlaganega besedila zakona, za katero pač poudarjam, da je najvažnejša, je treba tudi opozoriti na pomen opredelitve funkcije in vloge namestnikov generalnega direktorja za narodnostne programe ter na njihovo neposredno vključevanje v delo uprave javnega zavoda. V predlogu zakona, je ta vsebina v celoti prezrta. V usklajevalnih pogovorih je bilo večkrat poudarjeno, da se bo to vprašanje reševalo v statutu zavoda, ker se tudi pripravljavci zakona zavedajo pomena vodij narodnostnih javnih zavodov. Sedanja rešitev bi naj bila tako oblikovana zaradi konceptualnih razlogov. Pri sprejemanju statuta, ko gre za narodnostne vsebine, narodnostni programski odbori sicer dajo soglasje k statutu, kar je bilo doseženo v dosedanjih usklajevanjih. Vendar kljub temu menimo, da bi bilo treba zaradi pomena vloge omenjenih vodij narodnostnih programov oziroma namestnikov generalnega direktorja omenjeno vprašanje tudi zaradi kontinuitete vsaj pri obrazložitvi členov novega zakona upoštevati in podati nedvoumno razlago v zvezi s tem. Z zadovoljstvom pa ugotavljam, da je v zvezi z določbami zakona, ki se nanašajo na financiranje narodnostnih RTV programov, pripravljavec zakona upošteval pripombe narodnih skupnosti in da je prišlo do konsenza. V upanju, da bodo predlagatelji zakona o Radioteleviziji Slovenija oziroma poslanci Državnega zbora razumeli pomen in sporočilo vsebine predstavljenega stališča, ter ob upoštevanju dejstva, da gre zgolj za načelne zakonsko korektne in politične kontinuirane odločitve in rešitve, pričakujemo podporo pri oblikovanju takšnih končnih določb, ki bodo upoštevale omenjene pomembne interese avtohtonih narodnih skupnosti. Kot sem že uvodoma rekel, od tega je odvisna tudi naša dokončna podpora temu zakonu. Hvala lepa.
Hvala. Mag. Majda Potrata bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo. Spoštovana gospa ministrica s sodelavcema, poslanke in poslanci! Socialni demokrati smo v svetu Socialnih demokratov za kulturo in v poslanski skupini opravili številne pogovore in usklajevanja o normativnem urejanju RTV Slovenije. Ne glede na to, da so nekatere rešitve v predlogu zakona o RTV Slovenija upoštevane, denimo zastopanost civilne družbe v svetu, imamo v poslanski skupini še vedno nekaj dilem o statusni ureditvi institucije, umestitvi parlamentarnega programa, položaju narodne skupnosti v sestavi sveta ter usklajenosti določb o izvzemu zaposlenih iz sistema javnih uslužbencev s socialnimi partnerji. Zlasti vprašanje statusa nas je vedno znova pripeljalo do zahteve po novem zakonu o javnih zavodih, ki bi lahko razrešil nekatera odprta vprašanja, ne nazadnje je bil krovni zakon o javnih zavodih že pripravljen, žal pa ne tudi sprejet, tako tu prvič urejamo javni zavod po novem v neki specifični statusni ureditvi. Ne glede na to, smo podprli namero o sprejetju novega zakona, ker menimo, da veljavni zakon, s katerim nismo soglašali že ob sprejetju leta 2005, ne omogoča samo s posamičnimi spremembami in dopolnitvami uresničiti tistih stališč, ki smo jih napovedali že pred volitvami 2008 in ki bi uresničila našo temeljno zahtevo, to pa je, da mora RTV kot zavod posebnega nacionalnega pomena opravljati javno službo na področju radiotelevizije v podporo kulturnih, socialnih in demokratičnih političnih potreb ljudi, pri čemer so cilj odličnost, odprtost in zavezanost javnosti. Organi javnega upravljanja in nadzora morajo biti izvzeti iz vpliva politike, zagotovljena mora biti njihova neodvisnost, strokovnost in zastopanost različnih družbenih skupin. Programski svet, sedaj v predlogu svet, mora vnovič dobiti osrednjo vlogo pri določanju programske in poslovne politike zavoda. RTV mora poleg zagotavljanja kakovostnega programa poskrbeti tudi za tehnološko posodobitev. Vseh vprašanj pa se je treba lotiti v imenu zagotavljanja kakovostnega javnega servisa, kar mora imeti absolutno prednost pred zahtevami in pričakovanji posameznih interesnih skupin. V Poslanski skupini Socialnih demokratov se zavedamo, da je vsako poseganje v medijsko zakonodajo zelo občutljiva tema, deležna posebne pozornosti zainteresirane javnosti, ki nujno polarizira in ob kateri se le stežka doseže konsenz vseh deležnikov. Prepričani pa smo, da spremembe, ki bi bile same sebi namen, nimajo nobenega smisla in v javnosti ne bodo dobile podpore, če ne bomo znali odgovoriti na temeljno vprašanje, in sicer ali novi zakon zagotavlja kakovosten javni servis, kar bo posledično vrnilo zaupanje v javno radiotelevizijo in bo zaustavljeno zlasti padanje gledanosti televizijskih in zagotovilo visoko poslušanost radijskih programov. Novi zakon prihaja v zakonodajni postopek sredi mandata, čeprav je bilo med ljudmi mogoče slišati zahteve po hitrem ukrepanju. Vendar smo se odrekli hitrim kadrovskim menjavam in se lotili priprave zakona, ki mu je osnovo postavila stroka. 20-članska delovna skupina medijskih strokovnjakov je tako povedala svoje, politiki pa prepustila odgovornost za predlog, ki ga obravnavamo. Za Poslansko skupino Socialnih demokratov je zato ključno vprašanje, ali je imela svojo možnost povedati tudi zainteresirana javnost. Zato se bom najprej zaustavila pri mnenju zainteresirane javnosti, ki je imela priložnost izreči se o osnutku zakona o RTV Slovenija na javni predstavitvi mnenj sredi marca letos. Treba pa je opozoriti, da se je besedilo od takrat spremenilo, predvsem so postale jasnejše določbe o pravnem statusu RTV Slovenija in določila o nagradah zaposlenim, upravi in nadzornemu svetu. V razpravi smo slišali različna mnenja, in sicer: da se uvaja sistem gospodarskih družb, da je porazdelitev časa med volilno kampanjo nepravična, da je treba svet dopolniti še z enim predstavnikom narodnostnih manjšin, da bi bilo treba najprej sprejeti novelo zakona o medijih, da bi bilo treba uvesti soglasje zaposlenih pri imenovanju odgovornih urednikov, da je z uvrstitvijo zaposlenih v sistem javnih uslužbencev plačni sistem postal bolj urejen in transparenten, da bi bilo treba predvideti direktorja radia in TV za italijansko in madžarsko narodno skupnost, da je treba v zakonu jasno definirati vlogo regionalnih centrov, da bi zaposleni morali ostati javni uslužbenci, da so invalidi nezadovoljni z manjšim številom članov v svetu. Pregledala sem stališča, da bi lahko presodili, koliko so se od prejšnjega predloga v novem obravnavanem te pripombe upoštevale. Poslansko skupino Socialnih demokratov je presenetilo, da med zaposlenimi ni enotnega mnenja, kakšen naj bo njihov status. Spomnimo se namreč, na kakšen odpor je naletela uvrstitev novinarjev med javne uslužbence. Znani so številni zapleti, celo nepravilnosti v zvezi s plačno reformo ob koncu prejšnjega mandata, kar je morala reševati zdajšnja vlada. Zlasti strokovnjaki so na predstavitvi mnenj opozarjali, da v nobeni državi niso zaposleni v javnem servisu javni uslužbenci. Nekateri so bili razočarani nad parcialnostjo izraženih interesov. Slišati je bilo poziv politiki, naj s sprejetjem zakona naredi konec temu, da je ta institucija politični poligon. Dejstvo pa je, da noben zakon sam po sebi ne prinaša avtonomije, ampak se je zanjo treba znati boriti in pogajati. Seveda pa je za Poslansko skupino Socialnih demokratov bistveno, da Predlog zakona o RTV Slovenija krepi vlogo zaposlenih v najpomembnejšem organu RTV Slovenija – v Svetu, kjer bodo imeli zaposleni tudi odslej tri predstavnike, a za polovico manjšem svetu. Nekaj o parlamentarnem kanalu. Status parlamentarnega kanala naj bi se uredil v obdobju dveh let po sprejetju tega zakona. Uredil naj bi se v posebnem zakonu ali krovnem zakonu o medijskih storitvah. RTV Slovenija naj bi zagotovila tehnične zmožnosti za prenos. Glede tretjega parlamentarnega kanala imamo v Poslanski skupini Socialnih demokratov različna mnenja. Zagovorniki trenutne ureditve ga vidijo kot program, ki dopušča večje možnosti za predstavitev stališč in obravnavo tako imenovanih manj zanimivih tem, drugi pa menijo, da ne gre več samo za prenašanje dogajanja, pač pa predvsem komentiranje, kar prerašča namen ustanovitve tega kanala, in pritrjujejo na javni predstavitvi mnenj izraženemu stališču, da bi bilo treba okrepiti informativni program na prvih dveh programih, prenos sej pa prepustiti parlamentu. Nekaj o gledanosti programov. Ne glede na skrbno varovane podatke o gledanosti Televizije Slovenije, je moč iz različnih virov zaznati upadanje števila gledalcev. Skrbi predvsem manjša gledanost informativnih oddaj. Medijski strokovnjaki opozarjajo, da odločitev gledalca za določen informativni program sloni predvsem na zaupanju mediju. Čeprav gledanost na javni RTV ne sme biti opravičilo za opuščanje kakovostnega programa, ki nima velikega kroga gledalcev, pa vodstvo tega ne bi smelo spregledati, zlasti pa ne upadanja gledanosti prikrivati. Nadzorni svet se je v letu 2009 seznanil z raziskavo o ugledu in verodostojnosti RTV Slovenija ter pričakovanjih gledalcev. Iz raziskave naj bi izhajalo, da RTV Slovenija ni zaznana kot preveč komercialna, ljudje naj bi si želeli, da bi RTV postala bolj dovzetna za novosti in sproščena. Iz nacionalne raziskave branosti pa je leta 2009 TV Slovenijo prehitel še Kanal A, poleg POP TV. Direktor televizije Slovenije Jože Možina je ob tem dejal, da gre pri nacionalni raziskavi branosti za manj reprezentativen vzorec in tudi manj ažuren od notranje meritve. Dodal je, da se lahko takšni rezultati meritve gledanosti razumejo tudi kot potrditev, da ne podlegajo komercializaciji. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo pričakovali, da bo glede na daljši čas priprave zakona, kot je bilo načrtovano, stopnja usklajenosti med zaposlenimi in Ministrstvom za kulturo večja. Prepričani smo, da se v nadaljevanju obravnave zakona utegne še kaj spremeniti tudi kar zadeva stopnjo usklajenosti. Zato bo Poslanska skupina Socialnih demokratov z redkimi izjemami, morda dvema, podprla sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala. Gospod Aleksander Zorn bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani kolegi, primerno spoštovana gospa ministrica in sodelavci, lepo pozdravljeni! Spoštovana ministrica, pohvaljeni, ker ste umaknili prvi zakon, ki tako ali tako ne bi uspel priti do verifikacije. Manj pa ste pohvaljeni za drugi zakon, za tega zdaj, saj je še slabši od prvega. Prišli ste sem, spoštovana ministrica, z zakonom, ki mu nasprotujejo: vladna služba za zakonodajo, Ministrstvo za javno upravo, v vaši lastni vladi, številni pomembni pisci, kot je, na primer, Rado Bohinc, sindikati kulturniških in umetniških ustvarjalcev, Sindikat novinarjev Slovenije, novinarji Radiotelevizije in seveda manjšinci. Ne gre za enostavno neusklajenost, kajti navsezadnje bi lahko dosegli enotnost v sami Vladi. Kakor tudi ne preseneča kakofonija Vlade pri sprejemanju kakšnih zakonov, vendar če vam pa vladna služba za zakonodajo zagotavlja, da je zakon pripravljen tako, da ga ne bo moč vpisati v register in da ne bo zaživel, da je tako rekoč neprimeren, in če vam nasprotuje drugo ministrstvo iste vlade, ki nasprotuje temu zakonu, se mi zdi pa že nekoliko preveč. Tako bi glede tega morala potekati priprava tega zakona nekoliko bolj resno. Na začetku moram povedati še nekaj. Da bi ustavili prestižne boje med tako imenovanim Grimsovim zakonom in zdajšnjim zakonom, predlagam, da se nehamo ukvarjati s tem. In pozivam tudi svoje kolege, da nikakor ne branijo kakšnega Grimsovega zakona, kajti s to obrambo se samo prikrivajo slabosti tega. To je odličen primer, kako lahko skrijemo za kritiko prejšnje vlade izjemne slabosti tega zakona in te vlade. Pustimo to pri miru, kajti to so znotrajparlamentarni boji, larpurlartizem, s katerim ne bomo dosegli tega, da bo končno zakon boljši, da bo veljaven, da bodo morda celo novinarji zadovoljni ali pa vsaj del njih, in tako naprej. Hkrati me ima, da bi svojim kolegom priporočil, da bi ta zakon v celoti podprli, saj navsezadnje po makiavelistični pameti ni treba drugega, kot da počakamo, da se vladar zamenja, če govorim makiavelistično oziroma da se vlada zamenja, pa bomo lahko odlično vladali s tem zakonom, ki je prav tako političen in prav tako omogoča marsikateri vpliv politike na uboge novinarje. In če spomnim nazaj. Grimsov zakon je bil sprejet s strahotnim vreščanjem takratne opozicije. Dobil je svoj referendum. In ga dobil. Bili so prizadeti avtonomni novinarji, ki jim je bila kratena svoboda. In kaj se je zgodilo z vašim prvim primerom zakona, ki ste ga potem umaknili? Taisti užaljeni avtonomni novinarji so se mu popolnoma uprli. Kako to? Kakšno obrambo z novim zakonom ste mu pripravili? In kakšen je novi zakon, ta, ki je zdaj tukaj? Komaj je kaj spremenjen od prejšnjega. Novinarji so, vsaj kot tista organizacija, ki združuje vse, deloma tiho, nekateri so izrazito proti, vsekakor pa so razdeljeni. To se pravi, da tudi zdaj niste rešili avtonomije novinarstva s tem predlogom. Toliko za začetek. Sicer pa se mi zdi bistvenih nekaj težav tega zakona, ki jih bom povedal. Nekatere pa bodo predstavili tudi moji kolegi. Za začetek tisto, kar je zapisala Služba za zakonodajo, kajti to je nekako interno prišlo v Državni zbor nam na mizo in ni splošno javno, je pa tako dobro, da če bi to prebral, bi lahko odšel, ker je že dovolj tudi za našo poslansko skupino. In tudi za vas bi moralo biti, to je namreč vaša služba. Tako pravi Služba Vlade za zakonodajo, ki nasprotuje obravnavi objavljenega gradiva: "Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo še vedno opozarja predvsem na sistemska vprašanja in nekatera druga vprašanja, na katera je služba opozarjala v svojem mnenju in med medsebojnim medresorskim usklajevanjem. RTV status kot samostojne pravne osebe javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena je s tem v zvezi treba ugotoviti, da je popolnoma sui generis statusna oblika, ki ne ustreza nobeni izmed statusnih oblik javnopravnih in zasebnopravnih oseb. Že na podlagi takšne ugotovitve se po mnenju službe glede na predvidene ureditve postavljajo resni sistemsko-pravni pomisleki. Ugotovljeno je, da predvidena statusna oblika RTV popolnoma odstopa od vseh znanih in ustaljenih oblik subjektov, ki izvajajo določeno dejavnost. Služba se sicer lahko strinja, da je položaj in delovanje RTV dokaj specifičen glede na ostale subjekte, vendar to a priori ne more imeti za posledico obrata v neko povsem svojevrstno urejanje določenega vprašanja, sicer bi v pravnem redu obstajale same izjeme od sistema. Vsekakor je treba pri vzpostavitvi novih statusnih oblik veliko pozornosti posvetiti temu, da so vsa potrebna vprašanja ustrezno urejena, saj gre za ustvarjanje nekega novega sistema, ki do sedaj ni bil še v ničemer reguliran. Če navedena predpostavka ni izpolnjena, pravna ureditev ni določna in jasna, zato posledično povzroča težave pri njenem izvrševanju in je v končni fazi sporna z vidika ustavnega načela pravne države. Navedeno je, da se zanjo uporabljajo določbe drugih zakonov, ki urejajo delovanje pravnih oseb javnega prava. Po mnenju službe je takšna določba nejasna. Zato se postavlja vprašanje, katera je sploh tista zakonodaja, ki naj bi veljala za RTV Slovenijo". In naprej, "na podlagi navedenega služba meni, da predlog popolnoma odstopa od sistemsko uveljavljenih statusnih oblik javnega prava ter da tudi ni povsem jasen glede vprašanja, katera zakonodaja naj bi bila predvidena sui generis obliko veljala." In še konec, "v 58. členu je predvideno sklepanje aneksov h kolektivnim pogodbam. RTV uslužbenci, zaposleni, naj ne bi bili več javni uslužbenci, kar pomeni bistveno pravno in dejansko spremembo, ki bi jo bilo treba preučiti, tako da bi našli novo podjetniško kolektivno pogodbo. Jasno pa je, da če tega roka ne bo, bi lahko prišli do situacije, ko zaposleni na RTV dejansko ne bi bili več uslužbenci, bi pa zanje lahko v celoti veljala zakonodaja za javne uslužbence..." Zakona kot takega torej ne bo moč vpisati v register. Se pravi, da ne bo zaživel, in to bomo seveda v poslanski skupini preverjali od vseh možnih sodišč, ki so za to kompetentna, vse do ustavnega. Druga stvar. Posledica za zaposlene je fatalna. To ne pomeni, da se zavzemam, da morajo biti novinarji javni uslužbenci. Nikakor ne. Vedeti pa moramo, da imamo opravka z institucijo, ki zaposluje 2 tisoč ljudi. Od njih je odvisnih tudi toliko in toliko družin. In ta sprememba, če ni natančno pripravljena, pomeni socialno bombo. To je že treba vedeti in to je treba upoštevati. In kako bo tekla ta zakonodaja, je seveda trd oreh. Kako bodo novinarji zavarovani socialno, zdravstveno itn? Ali boste to delali z aneksi, ali boste delali s splošno pogodbo, ali boste pri tem odpuščali, kajti izkazalo se bo, da so kriteriji za nove zaposlitve povsem drugačni od teh za javne uslužbence. Kako boste vzpostavili te kriterije? To je ogromen konglomerat vprašanj, ki bo v dvatisoččlanskem kolektivu imel zelo hude posledice. Tudi Ministrstvo za javno upravo vam v tem smislu nasprotuje. Pravi takole: "Splošna pripomba na predlog zakona je, da ne vidimo razloga za izločitev RTV Slovenije iz javnega sektorja, saj menimo, da je v zakonu v sistemu plač v javnem sektorju poseben status ustrezno določen, kar utemeljujemo z naslednjim ...". Potem je več strani tega. Med drugim je pomembno naslednje: da RTV Slovenija zaradi svoje dejavnosti in statusa sodi v javni sektor in je v sistemu javnih financ uporabnik javnih sredstev, da pri sredstvih, pridobljenih iz prispevka RTV, ne gre za lastna sredstva RTV Slovenije, ampak seveda za nekoliko drugačna, gospodarska združba si jih ne more kar prisvojiti, da ima zakonodajalec pravico porabo javnih sredstev učinkovito urediti in da je ZPIZ ob izključitvi RTV SLO v plačni sistem javnega sektorja s posebno ureditvijo poskrbel za upoštevanje posebnega položaja RTV SLO. Skratka, to pa je tisto, kar pomeni boj med ministrstvom. In kaj pravi gospod Rado Bohinc? Zelo zanimivo. Ne morem reči, da je ravno vaš nasprotnik. Takole pravi: "Zamisel o pravno-organizacijskih oblikah sui generis v javnem sektorju, ki bi se lahko razširila tudi na druga področja, če Zakon o zavodih ne bo kmalu posodobljen, za Slovenijo ni primerna pot, saj že ima razvejan in pravno urejen sistem oseb javnega prava, ki ga je treba posodobiti. Zakon, ki ustanavlja novo pravno osebo javnega prava, denimo RTV, mora določiti njeno pravno organizacijsko obliko, sicer to eminentno pravno vprašanje prepušča številnim drugim odprtim vprašanjem in nemočni razlagi prakse, začenši z registrskim sodiščem". Tako torej, spoštovani kolegi, imamo problem. S tem zakonom imamo problem. In naše stališče je, da bi se pripravljavec zakona moral odločiti za eno zakonsko možnosti od naštetih statusnih oblik ter za RTV Slovenija tudi eksplicitno določiti pravno-organizacijsko obliko. Ne pa, da je iznašel novo. Kakor se to sliši lepo! Tudi primerjave s tujino, z Britanijo, Nemčijo in Avstrijo, ki jih je gospod Rado Bohinc izvrstno obdelal, tudi slučajno ne zdržijo nikakršne primerjave. Ne zato, ker imamo podobno ime. Podobno ime se lahko prepiše. Pač pa zato, ker imajo vse te države popolnoma drugačno zakonodajo, ki jih seveda v tem lahko podpira. Toliko o tem. Kolegi bodo govorili o programskem svetu in o nadzornem svetu,sam pa bi omenil še nekaj, kar zadeva nas vse, in to zelo močno. To je izločitev 3. parlamentarnega programa RTV Slovenija na Državni zbor. Ta izločitev je izjemno nenavadna. Obstaja bojazen, da se uvaja državni medij, kar že samo po sebi omejuje novinarsko avtonomijo. Zakon ne določa statusa in položaja novinarjev, ki bodo delali v Državnem zboru oziroma oblikovali ta program. Zaradi osebe, pri kateri bodo zaposleni, in vira financiranja se ponuja zakonodajalčeva rešitev, da bodo javni uslužbenci. Obstaja pa tudi vprašanje, ali ima Državni zbor Republike Slovenije po Ustavi Republike Slovenije in zakonov sploh pristojnost izdajati televizijski medij in kako bo glede na ustavno in zakonsko naravo tega dela državnega organa urejeno morebitno oglaševanje na 3. programu, od česar je odvisno tudi financiranje medija. Bo to pod določenimi pogoji dovoljeno ali prepovedano? Zakon naj to določi. Na sploh predlog zakona ne vsebuje jasnih določb o financiranju 3. parlamentarnega programa in uredniški ter novinarski avtonomiji zaposlenih, ki bodo ta program oblikovali. V zakonu tudi ni jasne določbe, da ne bo morda ta program po dveh letih ugasnil. Rešitev je nenavadna še z vidika obstoječega zakona o medijih, saj bi potem Državni zbor kot izdajatelj tega TV medija sam oblikoval in sprejemal programsko zasnovo medija, kar pomeni, da bi programske vsebine oblikovala politika. Če pogledam to nekoliko bolj iz prakse, spoštovani kolegi, kaj to pomeni? Najprej prostor. Ali bo ta televizija tukaj v Državnem zboru? Ali bo ostala na Televiziji in bomo plačevali najemnino? Ali bomo volili urednike, vsakič po koalicijski večini? Ali jih bomo zaposlili kot javne uslužbence, pri tem da bodo vsi njihovi kolegi novinarji? Kako bomo delali s tem? Navsezadnje, kako bo teklo pokojninsko zavarovanje? Kaj bo s tem? Po kakšnem zakonu? Nič od tega ni jasno. Da ne govorim, da bodo odrezani od arhiva Televizije Slovenije, kajti če bodo izločeni, bodo, če bodo kaj hoteli uporabiti,tudi plačevali, In to bo nenadoma zelo drago. Vse bo nenadoma zelo drago. In potem se bomo po dveh letih tega odrekli. Lahko bi si poslanci razdelili funkcije in bi, na primer, določili za glavnega urednika gospoda Potrča, ki vidim, da se zdaj nekoliko zabava. Za gospo Potrata bi pa predlagal, da je spikerica, ker zelo blagoglasno odlično zna povedati in sploh ima dober stil. Gospoda Jerovška, ki se smeje, bi predlagal za lektorja, na primer, ker je znan v tem, in za oglase, ne vidim ga, predlagam Srečka Prijatelja, ko se vrne nazaj. Mislim zelo resno. Ampak to vam pove, kako zelo težko bo uveljaviti ta 3. program. Tako je s tem. Mislim, da je zakon nedodelan, nepripravljen in, spoštovana ministrica, ostanite še kar naprej z nami, ampak mi ga bomo zavrnili.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Vedno, ko je na dnevnem redu medijska zakonodaja in še posebej obravnava zakona o Radioteleviziji Slovenija, se politično prizorišče temeljito razvname. Zaradi tega zakona je bil leta 2005 razpisan celo referendum. Zakon o RTV se je prejšnji vladi zdel tako pomemben, da ga je sprejela celo pred obsežno novelo zakona o medijih. Od napovedane spremembe zakona v letu 2005 do prve obravnave zakona v letu 2005 sta minila manj kot dva meseca. Tokratna Vlada je bila bolj temeljita in si je vzela več časa. Od napovedi spremembe aprila lani do današnje prve obravnave zakona je minilo več kot leto dni. Prejšnja vlada je obrazložitvi zakona namenila pičlih 8 strani teksta. Sedanja obrazložitev je temeljitejša, saj obsega 35 strani. Dobro je spomniti na pobudo Nekaj je treba storiti, iz leta 2003, ki jo je podpisalo 86 znanih osebnosti, med njimi tudi kasnejša kulturna ministra, dr. Vasko Simoniti in državni sekretar dr. Aleksander Zorn. Predlagali so, da v debati z opozicijo, s civilnimi združenji in z novinarji vladni in parlamentarni predstavniki dosežejo javni konsenz o popolni neodvisnosti nacionalne televizije in radia oziroma o reorganizaciji nacionalke v dejanski javni zavod. In kje so potem pristali podpisniki apela? V Vladi in v Programskem svetu. Neposredno med člani Programskega sveta so se znašli Bine Matoh, Ivo Jakob, dr. Ivan Štuhec, Jože Snoj in dr. Stane Granda. Še vedno nismo pozabili na znamenite plonk listke, s katerimi je leta 2006 tedanja koalicija na seji Mandatno-volilne komisije zagotovila, da so bili izmed več kot 200 predlogov za člane Programskega sveta RTV izbrani "ta pravi" predstavniki civilne družbe. Glavni avtor prejšnjega zakona je bil poslanec mag. Branko Grims. Tokratni zakon je pripravila ekspertna skupina; če želite, lahko njeno sestavo tudi poimensko predstavim. Na javni predstavitvi mnenj je koordinacija novinarskih sindikatov podprla, navajam, "dosledno dialoško odprtost Ministrstva za kulturo v razpravi". Sindikat novinarjev Slovenije je izrazil zadovoljstvo, da so sindikati, navajam, "prvič puščeni tako blizu". Z novim zakonom se javni zavod preoblikuje v pravno osebo javnega prava. Dosledno se razmejujejo javna služba in tržne dejavnosti. Višina RTV prispevka se usklajuje glede na indeks cen življenjskih potrebščin in ne več glede na odločitev Vlade. Spomnimo se, kakšne negativne posledice je imela obljuba o zmanjšanju oziroma zamrznitvi višine RTV prispevka, ki jo je dala prejšnja vlada. Z novim zakonom se spreminja tudi sestava organov RTV Slovenija, z namenom, da se zagotovi večja avtonomija delovanja javnega servisa, hkrati pa se veča tudi odgovornost organov, ki je enaka, kot velja za člane organov vodenja ali nadzora v delniških družbah. Vzpostavlja se pravna podlaga za delovanje instituta varuha pravic gledalcev, poslušalcev in uporabnikov storitev RTV Slovenija. Zaposleni so izvzeti iz sistema javnih uslužbencev, premoženje, ki ga pri svojem delu uporablja RTV Slovenija, pa se prenaša z države na RTV Slovenija. Spreminja se status parlamentarnega kanala, ki ni več eden izmed TV programov, ki jih RTV Slovenija zagotavlja v okviru javne službe, pač pa mora RTV Slovenija zagotavljati le tehnične zmožnosti za ta prenos. Tu imamo sicer različne poglede, zato bo glede tega predloga treba počakati do končne, tretje obravnave tega zakona. Kljub skrbno varovanim podatkom o gledanosti Televizije Slovenija smo lahko iz različnih virov, kot je bilo danes že ugotovljeno, zaznali kar velik upad števila gledalk in gledalcev. Skrbi predvsem zmanjšanje gledanosti informativnih oddaj, kar kaže na veliko nezaupanje gledalcev do tega nacionalnega medija. Tako sta nacionalko, kot rečeno, krepko prehitela POP TV in tudi Kanal A, mislim da ne zgolj zaradi zatekanja gledalcev k bolj rumenim medijem. Zakon naj bi začel veljati s 1. januarjem leta 2011, vendar bo njegov cilj dosežen šele z izboljšanjem programa, vrnitvijo gledalk in gledalcev pred ekrane nacionalne televizije ter z boljšimi poslovnimi rezultati RTV Slovenija. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Pričakovati je bilo, da bo razprava o novem zakonu o RTV Slovenija priložnost za polemiko in za obračunavanje s poskusom, da bi spremenili sedanji zakon. Jaz sicer pozdravljam poziv kolege Zorna, da se ne osredotočimo na genezo prejšnjega oziroma veljavnega zakona. Vsi poznamo tisto genezo, ampak pošteno je, da primerjamo razprave, ki so bile ali jih takrat sploh ni bilo, z metodologijo nastajanja tega zakona. In že ob tej primerjavi bomo takoj sklepali, da gre za bistveno drugačen pristop. Takrat je bil paket ponujen po načelu vzemi ali pusti. Sedaj pa se nahajamo pred tekstom, ki nastaja ob kritičnem sodelovanju javnosti, zainteresirane javnosti, zainteresiranih inštitucij. Dejstvo, da obstajajo kritični pogledi in da ta zakon nastaja prav v taki dialektiki, govori o tem, da je bil namen predlagatelja tega zakona dejansko ga oblikovati v duhu upoštevanja vseh pripomb. Bilo je tudi nekajkrat rečeno, čeprav nekoliko cinično, da se je prvotni zakon bistveno spremenil. Spominjam se prve najave o tem, da bomo dobili zakon, ki bo preoblikoval javni zavod v gospodarsko družbo. In takrat so takoj strašili delavce RTV, češ, da bodo masovno izgubljali službo. Ta najava se je izkazala za prenagljeno. Res je bila med možnimi modeli tudi gospodarska družba, ampak zakon ni nastajal dogmatično in zato imamo danes tekst, ki govori o osebi javnega prava. Kaj je oseba javnega prava? Po znanih podatkih Inštituta za javno upravo in po zakonu vemo, da je to lahko država, da so to bolnice, da so lahko šole in je lahko tudi RTV. Dejstvo je, da se je javni zavod RTV v zadnjih letih hitro in intenzivno razvijal. Razvijal je zlasti določene dejavnosti, ki jih težko umeščamo v javni zavod. Treba jih je preurediti, in to smiselno. Zato je nastala ideja novega statusa, ki hkrati ščiti javnost te hiše, po drugi strani pa omogoča tej osebi javnega prava, da deluje artikulirano in tudi transparentno obvladuje vse segmente njegovega delovanja. Torej je namen takega preoblikovanja dober. To, da sproži razpravo, je prav tako dobro. Mislim, da so predlagatelji upoštevali dialektiko, ki jo bodo sprožili, in do sedaj so tudi upoštevali marsikatero pripombo. In zainteresirana javnost mora priznati, da je od prvega osnutka zakona do tega, ki ga imamo sedaj v tej prvi fazi, v splošni razpravi o samem zakonu, prišlo do relevantnih sprememb v smislu upoštevanja kritičnih pripomb. Obstaja pa še nekaj nedorečenosti. Tudi jaz sem bil, in to ministrica oziroma prijateljica Majda dobro ve, medkritičnimi glasovi znotraj naše stranke. In moram reči, da so vsi ti glasovi bili upoštevani in da so marsikatere pripombe naletele na razumevanje. Danes imamo zakon, ki je dobra osnova, dobra podlaga za nadaljnjo obravnavo. Prej sem omenil nekaj nedorečenosti. Verjamem, da je med temi stvar, pri kateri tudi jaz delim skepso nekaterih, to je vprašanje zastopanosti nekaterih družbenih segmentov v Svetu RTV. Ampak ne pozabimo, tisto, kar je bilo ključno, zastopanost delavcev RTV je zdaj bistveno večja, kot je bila v dosedanjem zakonu. Imamo tri predstavnike delavcev v bistveno manjšem svetu, v 15-članskem svetu. To ni malo, to je velik dosežek, morda se ga zaposleni v RTV še ne zavedajo, ampak dejstvo je, da je njihova specifična moč povečana. In s tem, da je njihova specifična moč povečana, se sorazmerno zmanjšuje moč politike in ingerenca politike v svetu. Odprto vprašanje ostaja zastopanost narodnih skupnosti. Zavedati se moramo, da vsak umik iz zagotovljene ravni zastopanosti na simbolni ravni, pa tudi na operativni ravni, pomeni problem. Zato je v stališču Poslanske skupine Zares bilo izpostavljeno dejstvo, da se je pri tem vprašanju treba še uskladiti. Uskladiti se je treba zlasti z zainteresiranimi, to je s predstavniki narodnih skupnosti, kajti dejstvo je, da bo težko zagotoviti mehanizem uskladitve in zastopanosti obeh skupnosti samo z enim predstavnikom, da bi to pomenilo neko rotacijo, pol mandata ena skupnost, pol mandata druga skupnost. To je možen mehanizem, ampak bomo postavili v hudo zadrego obe manjšini, ko se bosta morali uskladiti glede prioritet, interesov, zastopanosti, saj gre za popolnoma različne modele razvoja italijanske narodne skupnosti in madžarske narodne skupnosti. Na to opozarjam dobronamerno, kajti verjamem, da je to vprašanje še odprto in se ga da rešiti na način, ki bo zadovoljeval vse zainteresirane strani. To, da predstavnike verskih in narodnih skupnosti imenuje predsednik, sploh ni problematično. Predsednik je institucija, ki lahko imenuje, ampak v zakonu je jasno zapisano, da predlog, pobuda nastaja pri narodnih oziroma verskih skupnostih. In pri tem ni nobene dileme, kdo predlaga predstavnika manjšin v Svet RTV. To so organi samouprave narodnosti; tu ni nobene dileme. Samovolja predsednika tu ni možna. Predsednik samo imenuje kandidata oziroma zastopnika, ki ga predlagajo samoupravne skupnosti. Pri vseh drugih vprašanjih, predvsem vprašanje, ki je postalo najbolj kočljivo, čeprav deluje paradoksalno, če se spomnimo na obdobje, ko so novinarji postali javni uslužbenci - takrat sem bil tudi sam novinar, čeprav freelancer in nisem bil neposredno prizadet, ampak med kolegi, ki so bili zaposleni, je prevladovalo zgražanje, češ,"mi bomo javni uslužbenci". Potem se jim je to z Virantovim zakonom vsaj finančno obrestovalo, ker so uredili plače in sistem plač na ravni javnih uslužbencev. Ampak kaj to pomeni za avtonomijo novinarstva, kaj to pomeni za svobodo novinarstva, je drugo vprašanje. In želim biti dosleden takratnemu duhu in takratnemu ogorčenju in opozarjati, da je to korak k večji avtonomiji novinarstva. Razumljivo je, da v teh časih, in jaz mislim, da nesrečna okoliščina tega zakona je, da nastaja v nesrečnih okoliščinah gospodarske, finančne krize in torej tudi psihološke stiske, kjer avtonomija novinarstva izgubi prioriteto, pridobiva pa jo finančna varnost, raven plače, ki naj bo nedotakljiva oziroma naj bo usklajena s celotnim javnim sektorjem. Seveda je to legitimno, je človeško razumljivo, je pa dolgoročno za dostojanstvo, za identiteto novinarstva dokaj pogubno. Upam, da bo v nadaljnjih razpravah možna še interakcija in sinergija z novinarji in tudi z novinarskim sindikatom, da bi se dosegel razumljiv dogovor o tem in načelno spoštovanje tega načela neodvisnosti in avtonomije novinarja. Če sklenem svoj prvi prispevek k temu zakonu. Mislim, da je dober, da je dobra podlaga za nadaljnjo obravnavo in da potrebuje še nekaj sugestij, nekaj uskladitev znotraj Državnega zbora in posledično tudi s civilno družbo, ki je zainteresirana. Ta zakon je rezultat široke razprave, ponavljam, tudi kritične. In prav to dejstvo me prepričuje, da je dobra osnova za nadaljnjo obravnavo. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Matjaž Zanoškar.
Hvala, spoštovani predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci! Tako ob bok mnenja Poslanske skupine DeSUS naj dodam še nekatera svoja razmišljanja. Vsaka čast, gospa ministrica, dotaknili ste se zopet enega zelo zelo občutljivih področij naše sedme sile. In tako kot v preteklosti bo tudi tokrat zelo pestro, zelo vroče, različna mnenja in različna gledanja na organiziranost in celotno shemo RTV Slovenije. Čeprav vemo, da je to medijska hiša, je zelo velikega pomena za državljanke in državljane. In zato se v Državnem zboru zavedamo te odgovornosti, da sodelujemo pri oblikovanju in sprejemanju zakona, ki bo dal vse dobre pogoje za razvoj in za obstoj pomembne medijske hiše. Ni moteče in sploh nas v poslanski skupini ne moti, da je predlog tega zakona in prvo branje naletelo na mnoge kritike in mnoga neodobravanja. Očitno gre za kar dobro premišljeno besedilo ,ki se je dotaknilo področja vsakega izmed tistih, ki sedaj kritizirajo. To se mi zdi,da je dobra popotnica za naprej, da je že kar na začetku ta kritika, ki je opazna, in sem prepričan, da bo v nadaljevanju tega postopka sprejemanja zakona prišlo do končnega besedila in končne forme, ki bo dobra za vse državljanke in državljane, ki se zavedamo in menimo, da je treba to medijsko hišo urediti na sodoben, moderen način, tako da bo transparenten, da bo organizacijska shema takšna, da bo omogočala fleksibilno prilagajanje vseh programov in vsebin, ki zadevajo to medijsko hišo. Največ pripomb lahko beležimo in čutimo ter slišimo na področjih statusnega preoblikovanja in položaja zaposlenih. Seveda ni ta oblika dokončna. Ne mislimo, da tu niso potrebne dodatne modifikacije in korekture, vendar so vse te stvari, ki so dane, dobra osnova za nadaljnjo obravnavo. Pomembno se nam zdi, da jes tem predlogom zakona dana večja avtonomnost delovanja medijske hiše, da je dana večja neodvisnost novinarjev, da je ne nazadnje tudi oblikovanje prispevka RTV vezano na neko normalno in vzdržno obliko in vsebino. Torej na porast življenjskih stroškov. Pomemben se nam zdi tudi del, ki zadeva varuha pravic gledalcev in poslušalcev, kar je silno pomembno. In še mnoge druge stvari so takšne, ki zanesljivo v nas zbujajo prepričanje, da ste na dobri poti, Da tudi vse te atake in vse te negativne pripombe sodijo v sklop sicer izboljšanja, modificiranja tega predloga v dober dokončni predlog, dobro dokončno obliko in v sprejetje tega zakona kot dobrega dokumenta. Danes je bilo veliko pripomb na to, da je gledanost zmanjšana in da ni več interesa za gledanje naše nacionalke. Ampak ravno zato je potrebna ta modifikacija celotnega zakona , da se bo dala medijski hiši ta vsebina, skozi katero bodo lahko zelo avtonomno, neodvisno, skozi statusno obliko, ki je gospodarska družba javnega interesa, oblikovali in implementirali vse tiste stvari, ki so potrebne za to, da bo gledanost večja, da bo možno opravljanje tega poslanstva medijske hiše, ki ni samo poročanje, sporočanje, ampak je tudi v veliki meri del, ki zadeva kulturo, in pa del, ki zadeva širšo razgledanost našega prebivalstva. Zato se ne bom v tem trenutku dotikal nekih mikro sklopov, ki še niso v celoti usklajeni, in tudi mikro sklopov, ki niso nekako v razumevanju naše poslanske skupine, ker menim, da bo v nadaljevanju še dovolj priložnosti in bo še dovolj časa, da bomo opozorili na te stvari, ki v sedanjem predlogu niso takšne, kot bi si jih mi želeli. Prepričan sem, da se bodo do končne oblike tega zakona tudi modificirale in spravile v tako formo, ki bo sprejemljiva tudi za našo poslansko skupino. Jaz mislim, da kar kleno in samozavestno naprej. Zavedamo se, da je zelo zelo pomembno področje, zelo občutljivo področje, ampak ni druge izbire. Če hočemo imeti medijsko hišo Radiotelevizijo Slovenije sodobno, moderno, transparentno, potem je to edina pot, po kateri bomo prišli do te vsebine. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Bogdan Barovič.
Hvala. Kolegice in kolegi! Zaradi sprejetja zakona o Radioteleviziji Slovenija gledanost nacionalke ne bo nič večja. Gledanost bo večja z boljšim programom. Toda tudi program ne bo nič boljši, če boste sprejeli nov zakon. Če boste sprejeli novi zakon in če bo kakršnakoli nova oblika nacionalke, recite na svidenje odličnemu igranemu domačemu programu, dokumentarnemu odličnemu domačemu programu, mladinskemu odličnemu slovenskemu programu, odličnim kulturnim oddajam, na svidenje vzgojno-izobraževalnim oddajam, ki jih še vidimo, na svidenje nacionalnemu športnemu programu. Ostalo bo tako, zdaj gledamo Dnevnik, ki ga tu in tam prekinja EPP, torej reklame, potem bomo gledali reklame, ki jih bo prekinjal Dnevnik. To bo to. In tega imamo dovolj ali pa imajo tisti, ki gledajo kakšne druge televizije, več kot dovolj. Kolegice in kolegi! Ko se pogovarjamo, vljudno, na cesti, pravimo: "Ti, ali si videl tisto oddajo na nacionalki?" Kaj bomo pa rekli zdaj? "Ti, ali si gledal tisto oddajo na tej, oni, tretji, plačani, komercialni, podkupljeni oddaji?" Naj se kar sledi temu denarju, denarnemu statusu neke nove statusne televizije, kjer bo seveda velika odvisnost tudi novinarjev od denarja tistega, ki bo plačeval.
Hvala lepa. Besedo ima Roberto Battelli.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi! Dovolite mi, da dodam še nekaj poudarkov k temu, kar je naš kolega Laszlo Göncz povedal na začetku. Poglejte, italijanski programi RTV Koper so naredili zgodovino RTV-sistema v Sloveniji. Radijski programi obstajajo 60 let, televizijski programi 40 let. V vsem tem času so ti programi prispevali v tehničnem ,izvedbenem in programskem smislu ogromno k temu sistemu in tej zelo pomembni javni službi. Tudi zaradi tega mislim, da je zelo upravičena zahteva narodnih skupnosti, da imajo svoje predstavnike v svetu RTV, s pristojnostmi in zaradi pristojnosti, ki jih svet ima. Tukaj ne gre za oddaje ali za programske vsebine. Gre za celovite programe, ki vsebujejo programe in programske vsebine ter jih producirajo, proizvajajo. Z vidika italijanske narodne skupnosti je to edina pomembna državna inštitucija, ki je javna in pokriva najmanj celotno nacionalno ozemlje, , v kateri lahko pripadniki italijanske narodne skupnosti delajo v svojem jeziku. Ampak ti programi niso proizvod nekega etničnega ključa. Te programe delajo vsi, ki so zaposleni na radiu in televiziji Koper. Prav zaradi tega, ker gre za programe, je logično, da imajo ti programi tudi svoje lastne, ne samo urednike, ampak tudi vodstvene delavce, ki so sestavni del uprave, upravljanja s sistemom. Brez tega bi bila avtonomija teh programov, razumljena in izvajana kot javna odgovorna funkcija znotraj RTV-sistema, torej brez tega bi bil ta sistem absolutno invaliden in onemogočen v izvajanju svoje primarne funkcije. Zato upam, da bo v nadaljnjem usklajevanju, če bo danes zakon ocenjen kot primeren za nadaljnjo obravnavo, o čemer ne bi smeli dvomiti, glede na kohezivnost koalicije, prišlo do dogovora, ki bo omogočil narodnim skupnostim, da imajo vsaj vlogo, ki so jo od vsega začetka imele znotraj sistema RTV, in ki bi omogočal subjektiviteto na ravni skupnosti na tem občutljivem in izjemno pomembnem področju za samo narodno skupnost ter bo omogočal tudi nadaljnji razvoj teh programov, ki so predstavljali in še vedno predstavljajo močan element, ki ustvarja prepoznavnost RTV Slovenije in ki je bil in ostaja okno v svet za javni RTV-sistem Slovenije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Dušan Kumer. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi! Najprej bom rekel, da bom v prvi obravnavi ta predlog zakona podprl, z upanjem, da to ni končna verzija, do tretjega branja pa je možno še marsikaj spremeniti. Glede na dosedanjo razpravo, ki je bila sicer raznolika, pa bom citiral iz današnjega Dela mnenje, stališče ali pogled na hišo RTV enega od ustvarjalcev programa in ne nazadnje tudi nekoga, ki sedi v programskem Svetu RTV Slovenija, citiram: "A se vi zavedate, v kakšnem sranju smo. Da POP TV s 40 % gledanostjo obvladuje vse, mi pa se tu pogovarjamo o narodnozabavnem rocku. Najbolj tragično v zavodu RTV Slovenija je to, spoštovani svetniki, da smo edina institucija v Sloveniji, kjer so rezultati dela takoj vidni. In kakšni so? Takšni, da nas je večino tukaj, sami lahko to ugotovite, sram, da smo zaposleni v tej instituciji. Še nikoli v življenju me ni bilo tako sram, kot me je zdaj". Konec citata. To je citat človeka, ki ga na nek način v slovenskem kulturnem prostoru, predvsem pri nekaterih njegovih inovativnih zadevah v zabavnem programu, spoštujem. To je Sašo Hribar. Spoštovane kolegice in kolegi! Glede na dosedanje uveljavljanje in učinkovitost zakona o RTV, ki smo ga sprejeli v tej dvorani leta 2005, je več kot očitno, da to ni bila dobra rešitev. Na to smo nekateri opozarjali že takrat, vendar so bila ušesa večine v tem Državnem zboru gluha za kakršnekoli dodatne predloge ali izboljšave takratnega in zdaj veljavnega zakona. Predlog, ki ga imamo danes pred seboj, pa ima – čeprav je bilo danes opozorjeno s strani enega od diskutantov največje opozicijske stranke in dano priporočilo, naj ne diskutiramo o veljavnem zakonu ali pa o inovatorjih tega zakona iz preteklosti, ampak kljub temu se ni možno temu izogniti, in se oproščam predlagatelju tega priporočila, da bom to zlorabil in bom vseeno diskutiral o preteklosti – v primerjavi z veljavnim zakonom, predvsem v rešitvah, ki povečujejo finančno, premoženjsko in upravljavsko avtonomnost, dobre nastavke, zato se da z nekaterimi izboljšavami ta avtonomnost povečati. To seveda ne pomeni, da so že sedanje predlagane rešitve zveličavne in da jih v naslednjih dveh obravnavah ni možno popraviti. Predvsem ko gre za statusne spremembe, je sedanji predlog dobra osnova za nadaljnjo razpravo. Sam menim, da obstaja možnost iskanja kompromisne variante o posebni obliki statusa samostojnega javnega zavoda, ki bi imela opredeljeno večjo posebno obliko finančne, upravljavske in premoženjske samostojnosti. In tisti, ki ste danes citirali dr. Bohinca, si preberite cel njegov prispevek, ki govori ravno o tem, da se da to storiti tudi skozi sedanjo zakonodajo, samo volja mora biti in seveda malo inovativnosti. In v tem kontekstu je po mojem mnenju možno opredeliti tudi status zaposlenih z nekaterimi posebnostmi, ki bi veljale za zaposlene,,glede na poseben status javnega zavoda. In tu moram reči, da je res in prepričan sem, da po teh spremembah, če jih bomo vzdržali do tega tretjega branja in sprejeli nov zakon, ne bo možno krmariti v tako kalni mlaki še naprej, kot to počne vodstvo RTV v sedanji sestavi. Če omenim samo škandal s pogodbo o plačah, odpravninah in tako dalje. Ne gre samo za to, da po tem škandalu se vidi, kakšne so lahko posledice tistih, ki bi morali nadzorovati in upravljati RTV hišo in so bili izvoljeni s plonk ceglci. Tukaj, spoštovane kolegice in kolegi, gre tudi za, reci in piši, kršitev, direktno kršitev zakonodaje, in to Zakona o javnih uslužbencih, ki takšnih pogodb s takšnimi odpravninami ne predvideva. Zakon o javnih uslužbencih tudi ne predvideva krivdnih razrešitev, tako da je tudi s tega vidika ta pogodba lahko vprašljiva po zakonski plati. Večina v programskem svetu je bila zavedena in se je očitno za njenim hrbtom v njihovem imenu podpisala pod sumom nezakonita in nesprejemljiva pogodba s strani predsednika ali pa neke manjšine znotraj programskega sveta. Torej nič ne pomaga 29-članski programski svet RTV, če lahko manjšina znotraj počne to, kar je počela. In to omogoča sedanji zakon ob takšni strukturi upravljanja in funkcioniranja te RTV hiše. Zato je danes že bilo omenjeno, da sem nagnjen k temu, da se skrči število teh najbolj pomembnih organov, kot sta programski svet in nadzorni svet, kajti prepričan sem, da bodo s tem porezane peruti politiki, njenemu vmešavanju, ker samo pet članov programskega sveta neposredno volimo tukaj v Državnem zboru, in ne nazadnje ta nadzorna funkcija bo prišla lahko bolj do izraza kot sedaj. Kaj vse so lahko ob takšni pogodbi to vodstvo in drugi počeli v tej hiši, lahko samo ugibamo. Ampak sam predvidevam, da to ni edina tajkunska zgodba ali pa tajkunska pogodba, ampak da je po vsej verjetnosti takšnih stvari lahko še več, ampak za to so pristojne druge inšpekcijske službe, Računsko sodišče in tako dalje. In čisto na koncu. Na nek način se strinjam z idejo, ki so jo dali, mislim, da je bila koordinacija sindikatov, ki je napisala eno pismo, in sicer da je imenovanje odgovornih urednikov ne s soglasjem, ampak da je nekako zakonsko zapisana zaveza, da si vodstvo in zaposleni med seboj izmenjujejo informacije in koordinirajo, preden organi, ki so za to po zakonu pristojni, sprejmejo dokončne odločitve pri imenovanju urednikov, programskih urednikov in pri imenovanju drugih članov uprave, ki zdaj ni samo direktor, ampak gre za petčlansko upravo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Jerovšek. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, gospa ministrica s sodelavci! Smo na začetku parlamentarnega sprejemanja zakona o RTV. Jaz sem si pogledal nekatere dele magnetograma, tudi vašega, gospa ministrica, iz časa, ko smo sprejemali zakon, po katerem sedaj deluje javni zavod. In številni s tiste strani, ki je sedaj v Vladi, ste takrat napovedovali kataklizmo: konec sveta, sonce, skoraj bi lahko rekli, da ne bo več vzhajalo in tako dalje.Pa se nič od tega ni zgodilo. Za sabo imamo neko stabilno obdobje delovanja. Se je pa začelo spreminjati v času nastopa te vlade in te koalicije. Slovenija je v dveh letih zdrsnila na področju medijske svobode - pred časom smo dobili poročilo Freedom House, ki kaže, da je Slovenija zdrsnila z 39. na 56. mesto in je pristala med afriškimi državami. Svoboda govora se je po teh mednarodnih kazalcih zmanjšala. In tu se vidi direkten političen vpliv na medije sedanje oblasti. Spoštovana gospa ministrica, v prejšnjem mandatu ste se toliko ukvarjali s prejšnjim ministrom, vašim predhodnikom, in z RTV, da sem bil prepričan, da ste doktorirali s tega področja v tem času na različnih navideznih univerzah. Pričakoval sem kot glavni politični cilj, da boste prvi dan nastopa te koalicije, tako ste tudi napovedovali, prinesli nov zakon o RTV. Potem pa je bilo treba preiti od besed k dejanjem. V prejšnjem mandatu je bila propaganda, kako je vse narobe. Ko gledam vaš opus poslanskih vprašanj kulturnemu ministru, je tega ogromno, nanašalo se je v glavnem na to materijo. Zakona pa od nikoder, čeprav ste ga napovedovali. Potem je prišel zakon, ki so ga vsi raztrgali, in ministrica ga je umaknila. Priznam, gospa ministrica, imate težko delo. Zadostiti apetitom sedanje koalicije po odločilnem vplivu v medijih in RTV, po pretvorbi javnega zavoda v zavod, ki bo državna televizija, ni lahko delo, pa to skriti pred javnostjo in jo zavajati še naprej. Iz dosedanjih nastopov vidim tudi, da so nastale nekatere tenzije znotraj koalicije, kajti apetiti so tu povsod veliki. In ta boj znotraj koalicije, kdo bo tisti, ki bo diktiral pravila igre, med vami še ni izbojevan do konca. Seveda pa je bilo zaznati tudi to, kot praktično vsak zakonodajalec na tem področju, ste tudi vi zapisali, da "so poglavitne rešitve povečati avtonomijo javnega servisa, v odnosu do centrov politične in kapitalske moči." To je floskula na papirju. V predstavitvi stališč Socialnih demokratov je bilo rečeno, svet zavoda oziroma sedaj svet RTV mora spet dobiti odločilno vlogo pri oblikovanju vsebin. Če to prevedemo v normalen jezik, pomeni naslednje: "Televizijo bomo upravljali tako, kot bomo sklenili v politiki, formula oblikovanja sveta je takšna, da nam bo to zagotovila." To je seveda politična spretnost, da se zmanjša za polovico, in boste javnosti prodajali, kako bo zdaj bolj racionalno, imenovanje drugačno in da bo to zagotavljalo ne vem kakšne standarde. Ne, preračunano. Če tako pravi stranka SD, ki je politična naslednica partije, ki je imela na tem področju tako izdelan perfekcionizem, nadzor novinarjev in urednikov in kontrolo medijev, potem se vidi, da SD še ni povsem zadovoljen s takšno obliko, ki jo je dala ministrica. Da so še finese, kjer bi se lahko kakšen urednik izmuznil. In poglejte, glede avtonomnosti uredniške politike, neodvisnosti, jaz moram reči, da morate priznati, da je v prejšnjem obdobju bila na visoki ravni. Poglejte si oddajo, recimo eno primerljivo, referenčno oddajo Studio City. Če gledate po celem prejšnjem obdobju, jaz sem to naredil, so bili gostje nekako med 60 in 70 % tisti, ki so pripadali opozicijski opciji v prejšnjem mandatu, in med 30 do 40 % takratni oblastni opciji. Torej oddaja je bila opozicijska skozi ves mandat. To se pravi, urednik, novinarji so ohranili popolno avtonomnost in neodvisnost. Človek bi pričakoval, da so ti uredniki verjetno dovolj pokončni in bodo, ko se oblast menja, menjali. Pa se to ni zgodilo! Še bolj je postala, ampak sedaj ne več opozicijska, ampak provladna oddaja. Poglejte si izbor gostov, pa boste videli,da so se ti procenti povečali v korist provladnih gostov in provladne propagande. Jaz domnevam, da so uredniki pokončni, ampak da je to pritisk politike. Kajti ta isti novinar oziroma ustvarjalec, ki ga je prejšnji imenoval, citiral iz današnjega Dela, je v intervjuju za Večer tudi zapisal, "nikoli ni bilo doslej še toliko politike v RTV hiši, kot jo je sedaj". In seveda sedanja oblastna politika ima stare zgodovinske vzvode, kako kontrolirati medije, in je praktično uspela s prevzemom pooblastil, kljub temu da so čisto na vrhu ostali isti ljudje, kajti za radio so že v prejšnjem mandatu govorili, da direktor ne uspe praktično z nobeno stvarjo, da je neka novinarka, ki je pomočnica, vse diktirala. In takih primerov bi vam jaz lahko navedel še več. In tukaj je bilo prej tudi rečeno, da se je prvotno mislilo, da bi bil potreben najprej zakon o medijih, pa potem o RTV, da so nekateri znotraj koalicije to dejali. Meni je logično, da ste od tega odstopili, kajti tiskane medije imate, razen Financ, 100 % pod kontrolo. Drastičen primer je predreferendumska kampanja in zlorabe zadnji petek pred referendumom. In seveda ni treba sedanji oblasti spreminjati medijskega zakona, če pa deluje, če pa absolutno deluje. Celo v Večeru je bila zloraba volilnega molka, poziv na dan volilnega molka, kako naj ljudje glasujejo, kajti tisti, ki je objavljal poziv, tisti se je dal na strankarski plakat, ki je prišel v vsako hišo. To je klasična zloraba. S tega stališča je jasno, da so rešitve takšne, da bodo institucionalizirale pozicije, ki ste jih nekje že osvojili s pretnjami, z grožnjami, s pritiski, ampak sedaj se bo institucionaliziralo. Tako bo bistveno manj novinarske avtonomije in neodvisnosti in predvsem preko uredniškega pritiska boste to delali. Seveda so tukaj zaradi namena nekatere takšne rešitve tudi glede statusa, kajti če vladna služba za zakonodajo tega ne razume, potem jaz take vlade ne razumem, da takšne stvari prinaša v hišo. Ampak v zmedi je levica znala vedno izkoristiti svoje pozicije v megli.
Prosim za mir v dvorani z vseh strani, ne samo z ene.
Zaradi tega je ta zakon slab in tako meni tudi približno 70 % novinarjev in zaposlenih v hiši. Bojijo se tega nadzora, zmanjšanja avtonomije, pritiskov in povečalo se bo to, kar so sami novinarji iz drugih hiš ob aferi bulmastifi navajali, da aktualna politika pritiska na urednike preko tako imenovanih legionarjev. Ne direktno z ministrstva, ampak posvečeni ljudje, ki so v orbiti ministrstev, kličejo urednike in jim grozijo. To se sklada s tem, recimo, kakšne grožnje in kakšni pritiski so bili na nekatere strokovnjake, ki niso razumeli rezultata tajne diplomacije, kar se tiče arbitražnega sporazuma. Blazni pritiski. In prej sem še omenil popolnoma enostransko kampanjo v tiskanih medijih: 90 % za vladno stran, morda 10 % za opozicijsko stran. In v takih razmerah se seveda doseže, kar se naroči. Naročeno je bilo, "morate delati tako, da bo referendum uspel". In ob takšnem nesorazmerju objav vsega tega je takšen rezultat. Klasičen proizvod takšne šole je ta zakon, čeprav, gospa ministrica, poudarjam, imeli ste težave, ker ni bilo lahko to zakamuflirati, čeprav ste, kot sem že rekel, delali doktorat o tej temi v prejšnjem mandatu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ministrica želi besedo.
Hvala lepa. Nabralo se je kar nekaj stališč, ki jih je treba pojasniti, razložiti, demantirati ali pa podčrtati. V uvodnem nastopu sem povedala, da zakon ni nastal čez noč. Nastal je v dialogu z različnimi sogovorniki, konec koncev tudi z vsemi vami. Ni nastal tako, da ne bi nikogar nič vprašali, ker vemo, da sami vsega ne vemo. Danes ni bilo zaželeno, da se vračamo na mesto nesreče izpred štirih, petih let, ko se je pripravil zakon, kjer ni bil nihče nič vprašan. Niti sindikati, niti svet delavcev, niti kdorkoli drug. Ampak sama menim in nisem nikoli pristaš razmišljanja, razumevanja urejanja političnih zadev, to se pravi tudi videnja oblasti, kjer bi vladala diktatura ene glave. V primeru tega zakona je to bilo, in to se je v realnosti tudi pokazalo. Ne komentiram, ali je ta realnost prinesla nižjo gledanost RTV Slovenije, ne komentiram, ali je prinesla slabšo finančno, družbeno, socialno stanje, ugled ali je zmanjšala ugled RTV Slovenije. Težko in ni prav, da o tem govorim, ker so vedno presoje lahko zelo subjektivne. Vem pa, da so najboljši odhajali, vem pa, da so tudi odgovorni ljudje na mestih odločanja oziroma v organih, kot so nadzorni svet in programski svet, odhajali, da jih je bilo sram tam biti, in niso hoteli deliti nasilja, misli, znotraj RTV Slovenija. Zato je edino, iz česar sem diplomirala, in bom diplomirala še naprej, zagovarjanje takšnega medija, ki ne bo samo obljubljal boljšega in cenejšega programa, ampak bo delal odprte glave in odprtih oči in bo transparentno funkcioniral, širil duha obzorja, dajal dostopnost vsem drugače mislečim in bo razvijal tudi ustvarjalno moč govora. In vsi razlogi so v tem, da bi en bolj modern, zagotovo ne v neke predalčke stisnjen, iz naftalina pobran, sistem lahko to omogočal. Jaz verjamem, da je to lahko, ker sem diplomirala tudi kot novinarka na RTV Slovenija in kot avtorica in zato tudi vem [[...]]
Gospod Jerovšek, prosim [[....]]
[[...]]da se lahko dela dobro, neodvisno in neposlušno za tiste razmisleke, ki menijo, da je samo v slasti in oblasti moč v tej deželi. Rada pa bi komentirala stališča nekaterih, ki ste danes nastopali, zaradi pojasnitev nekaterih vprašanj, ki razumem, da niso lahka. Ta vlada se zelo ukvarja z razmislekom, kako reformirati javni sektor. Ne samo zaradi tega, ker nas je v določeni meri tudi pripeljal v določene kriznosti zaradi nefleksibilnosti, neodzivnosti, ne dovolj menedžerskih pristopov znotraj javnega sektorja, tudi v kulturnih institucijah. Že moj predhodnik je začel o tem razmišljati. In tudi zaradi tega, ker svet drugače misli in javni zavod RTV Slovenija, ki je že zdaj poln izjem znotraj tega zakona, saj je ena sama izjema, zato je tudi zakon, vendarle je še zapet v neke krče, ki jih lahko drugačna organizacija, predvsem pa bolj odgovorna organizacija, sprosti. In rada bi začela pri odgovornosti. Pri tem je začela tudi predstavnica Poslanske skupine Zares, ko je govorila v svoji predstavitvi stališča o odgovornosti. Kaj se dogaja s člani uprave, nadzornega sveta, programskega sveta, kot jih definira novi zakon? Članom vsakega organa daje natančno navedene pogoje, in sicer glede doseganja, delovanja in zahtevnih izkušenj. Člani uprave in tudi člani nadzornega sveta morajo celo imeti potrdilo o usposobljenosti za člane nadzornih svetov. Tega jim v javnih zavodih niti ni treba. Vemo, da je včasih neznanska lahkost pri odločanju, razmišljanju in tudi kontroliranju, nadzorovanju zavodov nasploh. In vemo, da jih imamo tako rekoč v vseh porah našega življenja, tako kulturi,zdravstvu, šolstvu, ogromno. Govorimo tudi o veliki osebni odgovornosti članov sveta. Člani uprave in člani nadzornega sveta odgovarjajo v skladu s pravili, ki urejajo odgovornost članov organov vodenja in nadzora v gospodarskih družbah. Mimogrede, danes je bilo večkrat rečeno, da smo predlagali, ko smo prvič prišli v Državni zbor na javno predstavitev mnenj, zakon, ki je bil uokvirjen v gospodarske družbe. Ne, ni res, bil je dober zakon, bil je preveč avantgarden zakon, bil je za ta še ne pripravljen prostor zakon, ki ni govoril, da je javna RTV Slovenija gospodarska družba. Sploh ne. Ampak da je družba, da je struktura, ki se lahko referira tudi na določene segmente Zakona o gospodarskih družbah. Tako obliko so hoteli številni tisti, ki so potem bili nezadovoljni v javnosti znotraj naše skupine strokovnjakov. In bilo jih je več kot 20. Številni so hoteli, in zelo so razočarani, da se, recimo, tak način, bolj fleksibilen, kot je zdaj, ni ohranil. Ampak prihodnost je še v rokah naših potomcev. Enako velja za odgovornost pri članih sveta v primerih, ko izvajajo funkcijo vodenja in nadzora, odgovarjajo v skladu s pravili, ki urejajo odgovornost članov organov vodenja in nadzora v delniških družbah. Recimo, predsednik sveta RTV Slovenija, donedavni predsednik gospod Granda bi odgovarjal s svojim premoženjem, če bi veljal zakon, kot ga predlagamo, in če bi dopustil in podpisal tako pogodbo, kot je bila podpisana za direktorja RTV Slovenija, ki, glej si ga, noče in noče nekako razumeti, da mu je mandat potekel in da je bil izvoljen drug. Čez noč sprejeti zakon je - kaj boste rekli? - tako hitel, da se mu je zgodila napaka. Slab zakon je bil, pa luknjo ima. Ne samo ene. Kakorkoli, gospod Granda bi odgovarjal premoženjsko, in tako bodo odgovarjali vsi, tudi predstavniki narodnih skupnosti, verskih skupnosti, tisti, ki jih boste tu imenovali, s svojo odgovornostjo za stvari, ki ne bodo ustrezale zakonskim določilom. Še več, gospod Barovič, sicer ni bilo povsem jasno, kaj misli, ali pa ni povsem vedel, o katerih vsebinah govori. Toda govoril je o tem, "ne bomo imeli več igranega programa, ne bomo imeli več športnega, izobraževalnega, ne bomo imeli več ničesar." Sedaj nimamo tistega programa, ki ga zahteva Zakon o RTV Slovenija, recimo, da je ta prvoaprilski zakon, če mu tako rečem, sedaj veljavni zakon. Sedaj veljavni zakon govori o obveznih kvotah neodvisnih producentov. So spoštovane te kvote? Eno leto bo od tega, ko smo tu govorili na nasprotni strani na seji Odbora za kulturo, šolstvo in šport o tem, da niso spoštovane. In takrat so nekateri člani nadzornega sveta rekli, "če je tako, če prihajate s temi dokazi," in te dokaze smo imeli, "potem mi gremo, odstopimo." Seveda ste se vsi začeli tresti. Ampak danes je dokazano, niso spoštovane kvote neodvisnih del producentov. Je izmerjeno. Če ne bodo v bodoče spoštovane kvote, ki jih bo zakon o medijih še vedno zelo trdno imel in o katerih govori tudi zakon o RTV Slovenija, če ne bodo v bodoče spoštovane, bo šla uprava, bo morala uprava zapustiti vodenje RTV Slovenija. To je ta odgovornost, ki je danes ni, se ne spoštuje in nihče za nič ne odgovarja. Se napiše toliko in toliko plač v primeru predčasne oziroma neupravičene odpustitve, 24, 32. To se napiše. Še več, kaj se vse ne piše! Kaj se vse ne piše! Pogodba, recimo, ki jo je gospod Granda podpisal z gospodom Guzejem, pogodba, da mu RTV plačuje stroške zavarovanja za kritje odgovornosti. Imamo zdaj naš, ta tako ubogi zakon, ki pravi v 33. členu, kot si lahko pogledate, odgovornost članov organov vodenja in nadzora, da se kaj takega ne more zgoditi, da bi RTV Slovenija krila stroške zavarovanja za odgovornost iz naslova opravljanja nalog v organu, katerega člani so. To pač ni mogoče, ker je neumno. Zato seveda zakon to prepoveduje, medtem ko se Grandi ni nič prepovedalo in se je podaljševalo in so se delali aneksi,takoj ko je bila spremenjena oblast, tako kot se je, medtem ko so se volitve še dogajale, prodal Blejski otok. Ampak poleg finančne in institucionalne neodvisnosti, o čemer je govorila kolegica Zalokar, ste govorili, in to tudi gospod Ribič, o svetu RTV Slovenija, katerega, priznam, je bilo precej težko sestaviti, ker različna stališča so prinesla različne predloge, različne želje. Še danes so velike želje oziroma drugačne želje oziroma še neusklajene želje, če govorim o narodni skupnosti. In tudi naša skupina je imela različne scenarije. Verjemite, tudi različne pristope in poglede. In jih je bilo lahko tudi 20, ne samo 3, 5. Ampak svet RTV Slovenija bo zastopal najširši krog upravičencev do storitev javne službe. Kot vemo, trije predstavniki zaposlenih so v predlaganem 15-članskem svetu RTV Slovenija. Naj razčistimo, sedaj je debatni krožek, gospod Kumer bi rekel s plonk listki izvoljen debatni krožek z 29 člani v tem mandatu, ki je imel zelo različne in seveda zelo hitro razpršene odgovornosti. Saj veste, čim več jih je, tam več megle je lahko, tem več prekladanja odgovornosti z enega na drugega in čim manj jasnih, zagotovo pa zelo seštetih moči. 15-članski svet s prej navedenimi odgovornostmi, osebne odgovornosti, oni odgovarjajo z lastnim premoženjem, če ne spoštujejo pravil, ki jih zakon določa. In zakon določa zelo, zelo taksativna pravila, ker je sui generis, ker je moral izključiti vse možne pomanjkljivosti tistih referenc v drugih zakonih, ki jih tokrat nima, razen v primeru, ko se nanaša na zakon o zavodih. 29-članski svet skrčimo na fleksibilen, odgovoren in zelo trden 15-članski svet, ki ima strukturo, da predstavlja tukaj predlagane izvoljene in z veliko selekcijo, z veliko odgovornostjo in z dolgim postopkom, res dolgim postopkom, ni v redu, da je tako dolg, ampak je transparenten in je dober, v Državnem zboru, znotraj predstavnikov civilnih združenj, znotraj predstavljanja dveh članov, ki jih predlaga predsednik države, in treh članov delavcev. Kdor se spomni tistega osnutka, ki smo ga imeli v javni razpravi znotraj javne razgrnitve mnenj, kjer je bila uprava drugače mišljena, kot je sedaj tudi svet mišljen v odnosu do predstavnikov zaposlenih na RTV Slovenija. Prvi osnutki so sledili logiki, da čim bolj sodelujejo pri vprašanjih upravljanja zavoda, zato smo zaposlenim ponudili možnost, da so obvezni del petčlanske uprave. Smo rekli, uprava ima moč, mnogo odločitev, mnogo odgovornosti, oblikuje sistem organizacije in seveda se ta dotika, če ne drugega, v prvi vrsti zaposlenih. Sindikati s katerimi smo se pogovarjali in, mimogrede, do sedaj se še nobena vlada ni pogovarjala, sploh pa prej se niso pogovarjali s sindikati, ko je nastajal tako imenovani Grimsov zakon. Skratka, sindikati in predstavniki zaposlenih, s katerimi smo imeli skoraj pol leta pogovore, si niso želeli delavskega direktorja, zato so pa dobili tri predstavnike v svetu in na nek način, ne vsilili, ampak nekako so nas prisilili k drugačnemu pristopu do sestave sveta, tudi v večjem številu so zastopani. Ampak če gledamo to nezadovoljstvo, danes večkrat je bilo citirano skozi neko anketo okoli predstavnikov sveta, ki so mimogrede opravili neke volitve in podprli sedanjega direktorja RTV Slovenija oziroma gospoda Guzeja, saj ne vemo, kdo je sedanji direktor, v glasovanju s 13 glasovi proti dvema, ne vem sicer, ali so bile nove volitve, ampak pač tako so naredili. Skratka, predstavniki sveta, zastopniki zaposlenih na področju RTV Slovenija bodo imeli v prihodnje tri predstavnike znotraj 15-članskega sveta, sedaj so imeli tri znotraj 29-članskega sveta, na kar je danes že kolega Juri opozoril. In nedvomno je zadovoljstvo s tega vidika lahko veliko, čeprav nepriznano. Verjamem, da je vendarle treba poudariti, da v pogovorih s sindikati, se pravi s tremi sindikati, sindikatom novinarjev, sindikatom kulturno-umetniških delavcev in sindikatom radiodifuzije RTV Slovenija, in s svetom zaposlenih smo imeli sedem, osem dolgih usklajevanj, kot pravim, so trajala pol leta. Verjemite, ogromno njihovih predlogov, ko smo podpisali protokol, so vsi ti predlogi tudi našteti, vas ne bom seznanjala z vsemi dodatki, ki so prišli ob teh sestankih v zakon in so primerni, dobri in tudi niso bili nikakršno lomljenje rok, ampak razmislek o tem, da se lahko z videnjem nekoga, ki prihaja od znotraj, lahko tudi zakon dobro dopolni. Prišlo je zgolj do enega oziroma do enega skupnega nevidenja, čeprav sindikati novinarjev so simpatizirali v preteklosti in tudi do nedavnega z razmislekom o tem, da bi javni uslužbenci RTV Slovenija izstopili iz sistema javnih uslužbencev, skratka zaposleni na RTV Slovenija naj ne bi bili več v sistemu javnih uslužbencev. To je nek pomemben premik, ki se dogaja in se predlaga ter referira v neko zgodovino, ki je zelo pomembna. Gre v čas, ko je bilo eksplicitno želeno, videno, tudi nam vsem nerazumljivo, tudi meni, zakaj je potrebno, da je novinar, novinarka, odgovorni urednik, urednica in vsi avtorji, ki oblikujejo tako ali drugače tudi posredno medij, nacionalni mediji pa še posebej, dobro, da ni v sistemu javnih uslužbencev, kot ga definira naš sistem. Takrat je bila želja jasna, nedvoumna. Vsi veste, da se je leta 2008 zgodila tudi reforma plačnega sistema, ki je bistveno pripomogla k spremembi plač na RTV Slovenija, 17,6 % približno so se dvignile, uredile, uredile različno, kajti Ministrstvo za kulturo skrbi za preverbo preverbe plač v javnem sektorju in moram priznati, da znotraj vseh ostalih naših javnihzavodov, kjer smo tudi preverjali, ne pa skladov in agencij, so bile prevedbe vzorne, ni bilo anomalij. Tukaj jih je bilo bistveno več. Ampak vendarle, to so procesi prilagajanja, ki bodo verjetno še potekali. S predstavniki reprezentativnih sindikatov in tudi zaposlenih smo v bistvu dorekli zelo pomemben člen, ki se nahaja v prehodnih določbah, in to je pomembno, da sami veste, ko govorimo o prehodu iz tako imenovanega javnega sektorja na RTV Slovenija. Ta prehod oziroma ta člen govori, da dokler vodstvo in dokler se RTV Slovenija, uprava in vsi odločujoči, z zaposlenimi ne izpogajajo nove kolektivne pogodbe, se nič ne zgodi, se jim ne zmanjšajo plače, se jim ne ukinejo, ne bom rekla bonitete, ampak tiste pravice, ki jih imajo sedaj v kolektivni pogodbi in se jim tudi ne ogrozijo na kakršenkoli način samozaposlitve, njihove pogodbe, vse do sklenitve nove kolektivne pogodbe. Mi nismo mogli v zakon napisati, ali je to dve leti, tri leta, pet let, ker oni si bodo diktirali tempo usklajevanja. Ampak kakorkoli že, z njihovo pomočjo, to se pravi z vsemi našimi sogovorniki, ki so vam sporočili, da obstajajo neki zadržki, vendarle smo definirali skupaj način. Odkrito vam povem, ,ampak dobro, to je moje osebno razmišljanje, tudi po percipiranju vseh teh pogovorov, nimajo težav s tem, ko imajo zagotovila, da se jim ne ranijo pridobljene pravice. Mogoče so, in verjamem, da so, sprevideli, da imajo lahko boljšo pozicijo, kot če izstopijo iz tega sektorja, kot jo imajo ostali javni uslužbenci. Poglejmo krizno situacijo zdaj, ki bo oziroma zagotovo že na nek način postavlja v javnem sektorju omejitve, kar se tiče napredovanj oziroma v kriznem času se je Republika Slovenija nežno, zelo nežno v socialnem dialogu poizkusila uskladiti, da ne bi eskalirale plače v duhu, kot so bile zamišljene v času debelih krav. In mislim, če bi recimo bili oni sedaj zunaj tega sektorja, bi morebiti v primeru, da bi se vlada, kje slabše izpogajala, oni lahko boljše izpogajali. Treba je pomisliti tudi na drugo videnje in na drug vidik, ki je lahko tukaj in ima tudi svoje prednosti. Govorili ste o tem, da je problem nedefiniranosti tega zavodskega oziroma zakaj vendarle ne postavimo tudi RTV Slovenija v nek predal v tem primeru, zakaj mu ne damo statusa ali gospodarske družbe, d. o. o. ali česarkoli, zakaj je tako sui generis. In pri tem ste govorili, da to lahko ogroža njeno delovanje. Ta zakon so pripravljale službe ministrstva za kulturo na osnovi predlogov, ki so bili prej dani. Ampak pregledali so v smislu morebitnega dvoma, ki verjemite, ga imam jaz in sem ga imela jaz ravno tako, kot ga mogoče imate vi sedaj. Ampak jaz imam za seboj enoletni proces vedenja, da to ni mogoče, ker smo od A do Ž, ne z enim pravnikom, in to uglednim, preverjali vse pasti, ko pa bi vendarle lahko nekako bilo drugače. Tudi z gospodom Bohincem, ki, če boste drugače brali tekst, ne samo naslova, pelje v svojo smer razmišljanja, najde v tem zakonu to, kar želi: glede premoženja, glede samostojnosti in glede javnih uslužbencev. Rečeno je bilo danes, recimo, gospod Györek je dejal, da drugje je malo drugače. Seveda je drugače. Tradicije so drugačne, pa ne samo kar se tiče ureditve, statusne ureditve RTV Slovenija, drugje imajo tako rekoč tudi nacionalno televizijo kot društvo osnovano, ali pa kot delniško družbo, ali kot gospodarsko družbo, vsaka država ima nekaj drugega. Zelo, zelo malo je v oblikah javnega zavoda. In recimo Avstrija, za katero je bilo rečeno, da kako je tam lepo, da tam imajo to vse kot javni zavod; ne, ima gospodarsko družbo in se ravna v smislu zakona, ki ureja gospodarske družbe. Tudi danes je bil v predstavitvi stališča skupine LDS, kjer so bili zelo smiselni poudarki, vendarle izpostavljeno tudi eno vprašanje, ki je zelo specifično, ali se vplačevanje premij prostovoljnega pokojninskega zavarovanja potem ob tem izstopu kako ogrozi. Preverjali smo in tudi to uskladili – prehod je mogoč brez tveganj in tudi brez finančnih posledic ali kakršnihkoli ogrožanj. Gospod Zorn, vi ste, ko ste predstavili stališče Poslanske skupine SDS, imeli neko rentgensko sliko Vlade, ste penetrirali v Vlado s tem, ko ste imeli mnenje Zakonodajno-pravne službe in Ministrstva za javno upravo, ampak malo z zamikom, malo ste z začasnim zamikom dobili ta gradiva, kajti do konca se gradivo usklajuje, do včasih tako rekoč zadnjega diha, med Vlado, to, ki ste ga vi citirali, se je mnogo prej, res pa, da tako temeljito – ne tako, da se je mižalo kot včasih, ko se niti ni vedelo, kaj gre skozi Vlado –, temeljito, da smo tudi z Zakonodajno-pravno službo pri členu sedeli po 15, 16 ur, recimo. No, dobro zdaj pretiravam, ampak vendarle je bil premislek in vi ste citirali gradivo, ki je iz enega prejšnjega obdobja, ki pravilno opozarja na pasti, ker konec koncev uveljavljamo in prinesli smo zakon, ki v veliki meri modernizira in stopa tja, kjer drugi niso stopali, ker se niso upali, ker so hoteli imeti status quo, mi ga nočemo imeti. In zato je treba nek pogum in zato je treba nekaj delati in nekaj garati in, ne čez noč, nekaj skupaj spraviti. Tudi strah, se bom obrnila tudi k predsedniku Državnega zbora, glede tretjega parlamentarnega programa, ki, mimogrede, če boste še enkrat pregledali vse študije, nikjer ni urejen tako kot pri nas. Nikjer. In to smo govorili pred 4, 5 leti, ampak dobro, zdaj je. Zdaj se izvaja na način, kjer se popolnoma krši člen, ki govori o tem, kaj je parlamentarni program RTV Slovenije, ko se javlja zdaj v eter. Mogoče zdaj ta trenutek je že prenos, vmes je pa pravi informativni program s svojimi dokumentarnimi, kontaktnimi in tako naprej programi. Ampak, v redu, lahko vam samo v namig sugeriram, na kaj bi bilo računati, da se bo v prihodnosti dogajalo tudi v luči parlamentarnega programa, zato smo mu dali neko prehodno obdobje, ampak to je vezano na neko razumevanje, ki mogoče za nas, ki nismo več najmlajša generacija, ali pa ki tej tehnični levitvi ne sledimo več tako hitro, je treba vedeti, tehnološki razvoj prinaša drugačne dostope do medija in drugačno posredovanje medijev. Zato danes nismo še nikoli povedali kaj preveč na glas, ta zakon urejuje pravni red EU oziroma priporočilo Komisije Evropske unije v zvezi s tako imenovanimi novimi avdiovizualnimi medijskimi storitvami, to je tisto, kar boste zelo natančno videli opredeljeno, kaj mora delati svet. Nove storitve, daje soglasje k novim storitvam. Nove storitve so tiste storitve, ki prihajajo v elektronski medij in seveda tudi v nacionalno RTV Slovenija, ki prinaša specializirane tematske programe z drugačnim načinom ponudbe in RTV Slovenija jih je že napovedala, recimo, napovedala je poseben program kulturno-izobraževalnega profila in sama, odkrito povem, vidim nišo za parlamentarni program skozi tako posebno storitev. Ampak to posebno storitev, težko vam razložim, ne moremo mi napisati, Vlada, zakon ne more tega opredeliti, ker bo v prihodnje o tem odločal svet na predlog nadzornega sveta, evalvacij gledanosti in tako naprej. Postopki so zelo dolgi. Na ta način nekako to vidim, vi ste, gospod Gantar, bili minister za informacijsko družbo in zagotovo veste bolj kot jaz, kaj to je in to je v redu. Ne govorimo o tem, da parlamentarnega programa ne potrebujemo, da ga ukinjamo. Res pa je, da bi bilo smiselno, da se mu opredeli drugačen status, drugačnega plačnika in konec koncev, da se tudi prekine situacija, v kateri je, ker zdaj se, tak kot je, dogaja na drugačen način, kot je zapisan v zakonu. Gospod Jerovšek, zadnjič vas ni bilo, ko sem odgovarjala na vaše poslansko vprašanje, in ste dejali, da je problem, ker se svoboda medijev zmanjšuje v smislu merjenja in poročila, ki ga je dal Freedom House nedavno tega. Jaz sem vam takrat rekla, ampak ker vas ni bilo in ker imam še nekaj časa, vam lahko povem, da se bojim, da bo drugo leto še hujše. Ko enkrat pretepejo novinarje, in pred nekaj tedni so ga, gospoda Begića, ker je hotel fotografirati en vhod v eno tovarno, takrat pač lestvica pade. Recimo, dvomim, da je komu ušlo tudi dejstvo, da ena tožba oziroma ena odločba v primeru ene novinarke, ki ne sme delati tega, kar bi morala delati, kot je odločilo socialno sodišče, ostalo sem spregledana, in to vemo, da je na RTV Slovenija še vedno ali mislim, da gospe Muženič, kljub odločitvi, vodstvo ne dovoli delati tistega, kar ji pravi sodna veja oblasti, da lahko dela. Govorila sem tam, da niso bile spoštovane kvote avdiovizualnih vsebin neodvisnih producentov. Dvomim, da je kdo, recimo, spregledal, če govorim samo o enem segmentu, ki lahko znižuje to stopnjo svobode, čeprav, kot pravim, pri tem, ko se je govorilo o nižji svobodi medijev pri nas, sem vam že v ponedeljek povedala, da obstaja en velik dogodek ali pa vsaj tri, ki so se zgodili v prejšnjem letu, ko se je ta meritev dogajala, zgodila se je tista začasna sodna odredba, s katero je bilo časniku Dnevnik prepovedano pisanje o tem italijanskem poslovnežu – kaj je bil, Cerani. Ugotovila se je tudi zgodba o Berglundu, najbrž. To pač sklepam. Kaj so bili tisti viški, ki so po vsej verjetnosti omajali neko odprto družbo in njen ugled. Je pa res, tukaj pa se strinjam s tistimi, ki mi neverbalno govorite, ta padec se zapovrstjo četrto leto dogaja v vsem svetu, tudi v tako imenovanem razvitem srednjem svetu in je zaskrbljujoč, ne samo v Sloveniji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, gospod Jerovšek.
Hvala lepa. Najprej, gospa ministrica, hvala lepa za to prostodušno priznanje oziroma napoved, da se bo delalo tako, da bo svoboda govora in medijska svoboda naslednje leto še manjša [[...]]
Prosim gospoda Gorenaka in gospo ministrico, naj nehata.
[[...]]Jaz vam to verjamem, tudi na RTV bodo verjetno represalije po tem zakonu. V glavnem, kolega mi je rekel, kako je bilo s Sašem Veronikom pod nekdanjo vašo oblastjo, vaše opcije, znamke. Ampak zdaj pa na tisto, kar sem vam želel replicirati, kajti jaz sem vam rekel, da ste doktorirali, metaforično, večkrat na materiji tega zakona in na nekem spopadanju z bivšim ministrom. In pravzaprav vam privoščim, ko ste tako odkrito rekli, da slast in oblast je moč. Res vidim, z nekim sladostrastjem zdaj to oblast sprejemate, da boste lahko uredili zadeve po tej zamisli oziroma v skladu z nekimi vašimi idejami, pa tudi bi rekel, da niso samo ideje, da vas včasih zanese na emocije. In res ste se s slastjo predali tem notranjim vzvodom po prestižu in to ste na nek način priznali s tem, ko ste rekli, da si ne želite vračanja na mesto nesreče, torej v opozicijo, kjer ste bili v prejšnjem mandatu. Tu sva si zelo različna. Jaz opozicije ne dojemam kot nesrečo, in sem bil tudi v opozicijski funkciji kritičen, in se pravzaprav boljše počutim v opoziciji. Ampak, potem ste tudi dejali, da smo bili priče – kako ste dejali – diktature ene glave. Ne vem, ko gledam bivšega ministra Simonitija, mislim, da nima enega atributa diktature v sebi in da tudi slasti oblasti ni izžareval. Tu sta si različna. In ne vem, kako lahko ena glava, ki ni na centralni poziciji, povzroča, ali pa vam sploh miselno, neko diktaturo. Smo pa [[...]]
Kolega Jerovšek, prosim zaključite z repliko [[...]]
Ja, bom.
[[...]]tri minute [[...]]
Aha [[...]]
Zaključite pa misel [[...]]
Smo pa [[...]]
[[...]]oziroma stavek, misel bi lahko bila predolga. Samo stavek.
Torej, rekel bom tudi, da sem tudi jaz proti vsem aneksom, ampak strinjava pa se v tem, da je tista Kramarjeva nagrada naredila ogromno škode in da so se začeli procesi, ki jih obsojam. In jaz sem proti aneksom in ti zadnji se ne bodo realizirali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Silva Črnugelj, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik Pavel Gantar. Lepo pozdravljena ministrica Majda Širca, ostali kolegi in kolegice. Seveda, medijska zakonodaja je tista, ki povzroča veliko hrupa in rompompoma, mislim, vsepovsod, tudi v javnosti in med volivci. Moram priznati, da nisem ravno kvalificirana, da bi o tej medijski zakonodaji ne vem kako učeno govorila, ker ne nazadnje tudi nisem takšna ljubiteljica oziroma tudi ne opazovalka RTV programa, imam pa zelo veliko prijateljev, znancev in ne nazadnje tudi volivcev, ki redno in zelo, zelo pogosto gledajo našo nacionalko. In eden me je pač opozoril, da moram danes obvezno diskutirati, četudi sem bila zelo, bi človek rekel, skeptična in sem se hotela že odjaviti, in je rekel: "Silva, ali je res, da mi nimamo več nacionalke in da imamo sui generis? Kaj je to sui generis?" Pa človek, ki ima doktorat znanosti. In sem začela razlagati, nato sem se pa začela tako smejati, kot se smeje tudi občinstvo v tej dvorani, in sem rekla, da verjetno status ni tisti, ki opredeljuje vsebino in dejavnost nekega zavoda, zlasti ne javnega zavoda. No, v nadaljevanju razlage, recimo, da se malo spoznam na delovanje javnega zavoda ali nekoliko več kot malo, ker sem pač nek javni zavod vodila 18 let in to zakonodajo dodobra spoznala ter videla, kako, na kakšen način nastajajo nekatere pogodbe, zlasti pogodbe individualnega značaja v javnem zavodu, ki se podpisujejo s poslovodnim direktorjem, ravnateljem ali kakorkoli se že imenujejo v določenem javnem zavodu. Toda, vse – več ali manj – skrbi poslanstvo te nacionalke. Poslanstvo nacionalke v smislu tega, ali bo nacionalka še kdaj predvajala, recimo, lutkovne predstave, ali bo nacionalka predvajala tudi kakšno gledališko predstavo, ker to se je v preteklosti dogajalo. Skrbi jih to, da imamo toliko reklam in da nimamo reklam kot nekoč, recimo, ko so lahko naši kreativni ustvarjalci tudi z risankami in risanimi prispodobami pokazali izvirnost slovenskega pogleda na določen proizvod – recimo, ko smo danes govorili o zaščiti generičnih proizvodov in tako naprej. Mislim, da bi bilo interesantno pogledati, sploh pa v luči Cockte in današnje razstave, ki jo bomo oziroma jo boste odprli v Etnografskem muzeju. No, to skrbi ljudi. In tisti ljudje, ki mene zaustavljajo, me samo sprašujejo: "Pa kako, saj nimamo česa gledati na naši nacionalki!" Politika nekatere dejansko sploh ne zanima, ne zanimajo jih tudi ne prenosi različnih političnih manifestacij in bi radi videli tudi kakšen koncert, koncert džeza, koncert klasične glasbe in ne samo ne vem kakšnega roka in tako naprej. Razumem ogorčenost ljudi in da ljudje nikoli niso hvaležni in da 70 % nič ne pomeni. Delala sem v javnem zavodu in vem, kako smo se s sodelavci trudili, pa nikoli ni bilo dobro, kljub temu da se je stanje vedno izboljševalo. Toda skrb, kako arhivirati za prihodnje generacije tudi neko kulturno poslanstvo, ki nastaja v prerezu v celi državi, pa tudi zunaj nje, je zelo prisotna glede na to, da vemo, da se ta pogača za televizijski program, za programske sheme, manjša in da tisto, kar je iz reklam, ni dovolj. Specializirani tematski programi in sklopi so seveda vedno dobrodošli. Rekli so mi, "povej, zakaj ni več risank in podobnega, zakaj ni več dokumentarnih filmov o znanih osebnostih ali pa tudi o tistih majhnih ljudeh, ki so sokreirali Slovenijo, da je obstala in postala taka" . Tudi to je del poslanstva nacionalke. Če je nekdo zaskrbljen in ne ve več, kaj je nacionalka, in misli, da je nek sui generis nekaj čisto drugega, mislim, da status sam po sebi pač ne more zelo veliko spremeniti. Spremenijo ljudje, spremenijo tisti, ki vodijo, in zaostreni pogoji in nadzor ter odgovornost. In kaj je odgovornost, kako se ta odgovornost spremlja in na kakšen način se ugotavlja. Tudi to je pomembno, kdo to odgovornost ugotavlja in kako se dejansko potem ta odgovornost razprši. Meni je žal, da prvotna ideja, ki ste jo zastavili v zakonu, da bi bil svet manjši, ni zaživela, ker s tem se odgovornost poveča. Ker 29 pa 15, 9 ali 5 ljudi je zagotovo bistvena razlika, ker lahko pokličeš tega in tega, Jureta pa Jerneja in pa Mirana in rečeš, "ti si odgovoren za ta program". Ampak tako pogosto spreminjanje statusa nekega javnega zavoda, sploh pa enega javnega zavoda, ki je tako pomemben in ima zelo pomembno, skoraj eno najbolj pomembnih poslanstev, ljudem ni jasna in ne razumejo. Zato tudi kritizirajo, tako mislim, kljub temu da ta zakon je imel možnost in je tudi preživel zelo veliko javnih obravnav. Vsak, ki je želel, je tudi povedal dosti dobrega in dosti slabega in tudi kritičnega v zvezi s tem, kako in na kakšen način in zakaj so stvari oziroma bodo s tem zakonom boljše. Jaz bom ta zakon podprla v prvem branju. Prepričana sem, da je treba narediti temeljite korekcije, ker odzivi so sila čudni, nenavadni in ne nazadnje tudi interesantni znotraj istega kroga arbitrov, sploh pa, recimo, če pogledamo v doglednem času; recimo, v šestih mesecih so ene in iste osebnosti in ne nazadnje organizacije tudi neštetokrat spreminjala mnenja. Jaz nimam nič proti temu, da se mnenje spreminja, če so ta mnenja spremenjena pod vplivom različnih argumentov, ampak da se tako pogosto spreminjajo mnenja, to tudi ne razumem oziroma meni ni tako blizu. Verjamem in upam, da bo še nadaljnja obravnava tudi tukaj v tem visokem domu prispevala k temu, da bo zakon boljši, sigurno pa, da zakon sam po sebi ne bo dejavnosti izboljšal, izboljšajo jo ljudje, njihova srčna pripadnost zavodu in poslanstvu, ki ga opravljajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Potrč.
Hvala lepa. Ne zavidam ministrici, da se je morala lotiti novega zakona o RTV. Toda morala se ga je, ker mislim, da ta koalicija in tudi jaz osebno ne bi želel še enkrat biti v položaju, da bi sprejemali odločitve o sestavi nadzornega sveta in sveta na način, kakor smo delali to po zakonu, ki je bil sprejet pred petimi leti, kjer je bilo vnaprej določeno, kdo sme, kdo ne sme biti po političnih kriterijih, ne po interesu, v okviru posameznih interesnih skupin, imenovan v svet, kjer je potem politika imela najpomembnejši vpliv na vse ostale odločitve, tudi kadrovske in s tem tudi na vsebino programa. Zato mislim, da je bilo nujno, da se k spremembi zakona pristopi, da se je loti. Zavedam pa se, da je političnih različnih pogledov na način urejanja javne RTV tako veliko, da ta naloga ni bila niti slučajno lahka in enostavna. Mnogi med nami, moram reči, na žalost, posebej tudi iz vrst mojih kolegov na nasprotni strani, redno ocenjujejo televizijo, ne po neki programski shemi, ampak po tem, katera oddaja jim je všeč, katera ne, predvsem pa, kdaj so politični komentarji ustrezni pogledom teh kolegov. Tudi danes, preberite si magnetogram in boste videli, kolikokrat ste ocenjevali, kakšna ta televizija v političnem smislu in po vsebini je ali ne, namesto da bi se ob zakonu pogovarjali, kakšne naj bodo ureditve v zakonu, da bo res zadostila tistemu, kar vsi govorimo: da bo strokovna, neodvisna, nevtralna, visoko kvalitetna, da bo imela dovolj pestro vsebino, da ne bo zgolj in samo politična, ampak še kaj drugega. Jaz verjamem, da idealne rešitve tudi ta zakon ne bo dal, vendar sem prepričan, da bi zaradi tistega, kar imamo danes, pomeni zelo pomemben napredek, da bo pa treba pogledati, ali rešite, ki so dane v smislu sistema financiranja, morda res ne odpuščajo prevelika odprta vrata za komercializacijo vizavi javnega interesa. Mislim, da bo prav, da se pogleda, ali se zagotavlja v okviru javne televizije dovolj samostojna, neodvisna vloga, od načina imenovanja do izvajanja, ljudi, ki program ustvarjajo – mislim predvsem tudi na političen del programa. Ali se zagotavlja zadostna odgovornost za razpolaganje s sredstvi za oblikovanje programa, čeprav je ministrica, in jaz sem ji hvaležen, veliko konkretnih, jasnih stvari povedala, kako se to v primerjavi s sedanjimi rešitvami zagotavlja. In mislim, da bo treba pogledati tudi, kar zadeva vsebino tretjega parlamentarnega programa. To je točka, kjer jaz s stališči ministrice ne soglašam in mislim, da je težko reči, da je bil v nasprotju s sedanjim zakonom. Nekajkrat sem bral določbe, ki danes, mislim, da v 57. členu, kaj veliko bistveneje od določb, ki so bile v veljavnem zakonu, niso, in ki dajejo vsaj po mojem razlagi možnost, da se razen neposrednih prenosov v okviru tretjega nacionalnega – ne, 55. člen je, se opravičujem – , da se v okviru tretjega parlamentarnega programa dajejo še vsebine, ki so vezane na parlament ali Državni zbor, ali Državni svet, ali Evropski parlament, ali deloma tudi delo Vlade in ministrstev in niso zgolj samo nerežiran neposreden prenos, ampak tudi kakšna pogovorna oddaja, komentarji in podobno. To je pač moje mnenje in jaz se bojim, če bo veljala praksa, da se tretji parlamentarni program zreducira izključno in samo na neposredne prenose, da bo potem informativna vsebina osiromašena v Sloveniji, ker zaradi tega je prvi in drugi program po mojem mnogo več ne bo imel ali pa sploh ne bo imel več, v tretjem programu bo pa vsebina omejena. Pri čemer mislim, da bo absolutno slaba rešitev in upam, da je ne bo, da bi Državni zbor imel pri vsebini kakršnokoli vlogo, ker hvala bogu je tudi danes nima, ne glede na to, ali smo kot posamezniki kdaj zadovoljni kdaj pa ne, in želel bi si, da bi na ta način ostalo. Zato bi si tudi želel, da je odločitev o tem, kakšen bo ta program, v okviru javne RTV ne pa na kakšen drug način. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Rudolf Petan. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani! Soglašam s tistimi, ki pravijo, da nima smisla hvaliti prejšnjega zakona pa kritizirati tega, ki se pripravlja, zato se bom v svoji razpravi naslonil samo na dokumente, ki sem jih dobil ali na mizo ali pa mogoče na internetu. Pa bi začel z internetom, z napovedjo današnje razprave o Zakonu o RTV. Tam je zapisano, "predlog zakona namreč predvideva, da bo RTV samostojna pravna oseba javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Spreminja se tudi število članov sveta, s sedanjih 29 na 15, pa tudi način njihovega imenovanja. Zavod bi po novem vodila 5-članska uprava, nadziral pa bi jo 7-članski nadzorni svet". Konec citata. 5-članska uprava, to je pa bolj redka zadeva. Lahko ugotovimo, da tudi v pravljicah ne nastopajo 5-glavi zmaji, zato ker bi verjetno ali poginili od lakote ali pa bi sami sebe požrli, ker se ne bi moglo pet glav dogovoriti, katera glava bi naj kaj delala. Ampak dobro, zopet citiram, "proti novostim se je izrekla tudi večina novinarjev RTV-ja, kar je pokazala anketa, ki jo je izvedla koordinacija novinarskih sindikatov RTV. 66,88 % sodelujočih v anketi se je namreč izreko proti predlogu, da zaposleni na zavodu ne bi bili več javni uslužbenci, 33,12 % pa je to rešitev podprlo". Ker gre tudi v zvezi s plačami, ker je to tudi navedeno, lahko rečem, da kolikor se spoznam na zadeve, da če najdemo tako visok konsenz za neko takšno zadevo, potem je to že nekaj ali hudo narobe ali pa ne vem kako drugače. Če jih je 67 % proti nečemu, potem se je ob tem treba zamisliti. Če grem na dokument, ki sem ga dobil na mizo, mislim, da smo ga dobili vsi poslanci Državnega zbora, da mi ne boste očitali, da pristransko razpravljam in ustvarjam umotvore, vam bom prebral, kaj je v tem odprtem pismu poslancem Državnega zbora zapisano, in sicer od Sindikata kulturnih in umetniških ustvarjalcev RTV Slovenije. "V preteklih šestih letih smo socialni partnerji na ravni države in na ravni zavoda vodili zahtevna pogajanja o plačnem sistemu za javni sektor in jih končali s podpisom aneksov h kolektivnim pogodbam. Javni zavod RTV Slovenija je s tem začel uporabljati celovit in pregleden plačni sistem, kakršnega v svoji zgodovini še ni imel. Zaposleni smo bili s prevedbo razvrščeni na delovna mesta iz aneksa. Prvič smo bili sistemsko deležni napredovanja, in sicer tudi za nazaj, saj sistema napredovanja RTV Slovenija doslej ni imela. Prav tako je bil uveden pregleden seznam dodatkov in pregleden sistem horizontalnega napredovanja. Takšne možnosti zaposleni do takrat sploh še nismo imeli." In naprej, vprašanje, "zakaj hvalnica plačnemu sistemu, ki je bil deležen precej ostrih kritik pred leti; zato, ker je bil do nedavno veljavni plačni sistem RTV oziroma so bili plačni sistemi v zadnjih 20 letih kaotični in podcenjevalni predvsem do ustvarjalcev na področju kulturnih in umetniških radijskih in televizijskih programov". Nadalje je zapisano: "Staro plačno stanje je zaradi aneksov, ki so se brez sistemske podlage delili bodisi v nerazumno visoki ali pa smešno nizki indeksni vrednosti, v času pogajanj zbujalo pri pogajalcih na vladni strani odpor in ocene, ob katerih nas je bilo sram kot pogajalce in kot zaposlene v zavodu. Prav tako je skoraj vsak tretji zaposleni imel tako rekoč lastno delovno mesto. Vse navedeno je preverljivo v pristojnem direktoratu na Ministrstvu za javno upravo. To je bil sistem brez nadzora, zato ga je bilo zlahka zlorabljati. To je bilo seveda v času veljavnosti pred uveljavitvijo sedanjega sistema. Bojazen zaposlenih, ki nasprotujemo izvzemu iz sistema javnih uslužbencev, je zato oprijemljiva, vrnitev v staro stanje in s tem prej ali slej tudi zares pokop vsebin, ki, kakor ugotavlja predlagatelj zakona, niso tržno zanimive. To so torej številne umetnostne zvrsti, širok spekter izobraževalnih vsebin, otroške in mladinske oddaje, dokumentarne zvrsti, paleta kulturno-informativnih zvrsti, morda le razvedrilne ali športne oddaje ne." In nadalje: "Naloge javne službe na področju radiotelevizije so bistvenega pomena za zdravo družbo. Temu so namenjena javna sredstva in ne prilaganju tržnemu povpraševanju in s tem ocenam o pričakovanem okusu javnosti." In na koncu je zapisano še v boldirani pisavi: " Spremembo statusa RTVS namreč podpira le zunanji zastopnik poklicnih novinarjev. Še enkrat, spremembo statusa RTVS namreč podpira le zunanji zastopnik poklicnih novinarjev. To pa je za ustvarjalce kulturnih in umetnikih vsebin nesprejemljivo. Gre za dejanje spajdašenosti ozkega kroga novinarske sfere s politiko in za ignoranco, kot da je zakon spisan zgolj za utrditev sprege, ki je v obrazložitvi predstavljena s trditvijo, da bo zakon omogočal večjo avtonomijo novinarskega poklica. V pravi posmeh pravni državi in socialnim partnerjem, ki izkazujejo reprezentativnost za RTV dejavnost, torej zastopniško pooblastilo za vse pogajalske in usmerjevalne postopke, pa je podpis dogovora o stopnji usklajenosti členov predlaganega zakona s socialnimi partnerji in s strani zastopnikov novinarskega poklica, ki niso reprezentativni za radiotelevizijsko dejavnost. To je zlonamerno, še več, dejanje, uperjeno zoper kulturne in umetniške vsebine na nacionalni RTV in začetek njihovega ukinjanja." Naprej je še nekaj napisano, spodaj je podpis predstavnikov sindikata kulturnih in umetniških ustvarjalcev Radia in Televizije Slovenija. Torej, tega si nisem jaz izmislil, to smo dobili vsi poslanci, s podpisom, s štampiljko, in jaz sem samo tu prebral. To je bil, seveda, tudi konec citata. V razpravi je bilo rečeno, da je širok izbor ljudi sodelovalo pri pripravi tega zakona, lahko bi rekli, cvet slovenske medijske znanosti, pa sindikat napiše to, kar sem vam prebral. Še druge stvari so napisane, pa menim, da ne gre izgubljati časa, ker je s tem povedano vse. Seveda, oni so proti temu. Da ne govorim o cirkusu v zvezi z imenovanjem generalnega direktorja. Strokovnjaki niti ne znajo izvoliti direktorja in ne vedo, kaj sta dve tretjini. To pa je sui generis. In potem nekdo od teh strokovnjakov reče, da se bodo pritožili na vse mogoče institucije in bodo dokazovali, da je pri 16 za dve tretjini 15 dovolj za dve tretjini, ali ena številka manj, je čisto vseeno. To je sui generis – pa menda sami strokovnjaki. To vsekakor ni dobra popotnica za spremembe zakona. Bi pa rekel, da mogoče res še ni tako kritično na tem zavodu, kajti gospod Pahor še ne ureja razmer. Povsod, kjer je kritično, začne predsednik Vlade urejati razmere, začne vsak ponedeljek ali pa enkrat na mesec hoditi na tisti zavod, v tisto podjetje in začne urejati razmere. Sicer pa, bog ve, včeraj ni hotel priti v parlament, da bi nam razložil, kaj se je pogovarjal v Tripoliju; mogoče je tudi o tem kaj govoril tam. Zdaj pa čisto za konec, glede političnosti ali pa apolitičnosti. Dobro, ker gospoda Pahorja še ni tam, recimo, da še ni takšnega stanja. Glede političnosti ali apolitičnosti razmer ali delovanja javnega zavoda RTV bi pa samo spomnil, če je to tako, če se v tem času pogovarjamo o političnosti in apolitičnosti delovanja na RTV in da je sedaj stanje zelo politično, potem se mi poraja vprašanje, ali je mogoče gospod Kocijančič, ko je bil tam, bil v javnem interesu, kajti o političnosti in nepolitičnosti delovanja takrat bi težko razpravljali. Edino o javnem interesu še lahko o tem razpravljamo. Soglašam s tem, da ministrstvo, ministrica, ki mu predseduje, verjetno nima lahkega dela. Če novinarji zapišejo to, kar sem prebral, pa nisem vsega, potem bo verjetno potreben nek dialog s socialnimi partnerji, dialog na nekih drugačnih temeljih. Je pa res, da ta dialog v Sloveniji pa res škriplje v tem času na vseh koncih in krajih. Vsi se pritožujejo, da nobenega dialoga ni več, da Vlada dela po svoje, se sicer pogovarja, ampak da je to kot bob ob steno. Mislim, da ne bi bilo dobro, če bi tudi Ministrstvo za kulturo začelo voditi tak dialog, kot ga vodijo na drugih ministrstvih. V tem konkretnem primeru ničesar ne očitam, ker ne vem, kakšen je dialog. Tudi sindikat o tem ne govori, da dialoga ni bilo. Samo to bi rekel, da ne bi bilo dobro, da bi tudi Ministrstvo za kulturo prevzelo navade drugih ministrstev. V tem trenutku sta aktualna ministrstvo za delo, ministrstvo za zdravje, pa še katero drugo. Če želimo, da bo zakon, ki se pripravlja, imel vsebino, da stvari res ne bodo postale apokaliptične na tem zavodu, ki je zelo pomemben zavod, in da bi moral tudi predsednik Vlade začeti urejati razmere na tem zavodu, potem bi bilo dobro, da se pri tem upošteva tudi mnenje sindikata in se stvari pripravljajo in urejajo tudi z dogovorom. Tisto s 5-glavim zmajem sem pa mislil kar resno. Ker po mojem tako široko razvejano, disperzno odločanje verjetno ne more pripeljati do nekih pozitivnih učinkov, kajti res težko se je o tem dogovoriti, ker nekdo pa mora biti tisti vrhovni, ker enkrat je treba odločitve sprejeti, če je pet različnih mnenj, eden jo mora sprejeti. 5-glavo vodstvo je zelo redko pri vodenju nekega sistema in ne vem sicer, kako je prišlo do tega, ampak mislim, da je številka malo visoka. Drugače pa pričakujem, da bo ministrstvo pripravilo v sodelovanju tudi s sindikati takšen predlog, ki bo sprejemljiv. Ne trdim – zdaj bom pa naredil tisto, za kar sem na začetku rekel, da ni dobro –, da ta zakon ureja vse dobro, to, kar je sedaj. Prav gotovo ne, vendar pa tudi ne bi bilo dobro, da bi dobili tak zakon, ki bo vse skupaj postavil na glavo, postavil 5-glave zmaje in pri tem ne bi upoštevali tudi sogovornikov, ki delajo na RTV-ju. Mogoče je nam lahko tukaj govoriti, ampak tisti, ki so pa v tem zavodu, ki vsak dan v tem živijo, ki vsak dan tam delajo, ki morajo ustvarjati program, ki so pod kritiko nas gledalcev, jim pa verjetno ni lahko in tudi njihova beseda mora nekaj šteti in verjetno je dobro, da se jo tudi upošteva. Seveda vam želim pri pripravi pa res, ne vem, kako naj rečem temu, srečno roko ali naklonjene zvezde, ker ne bo enostavno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ugotavljam, da vse več kolegov poslancev iz vrst SDS zahaja v humor in satiro. To je čisto zabavno poslušati, samo naj pazijo, da ne bodo presegli meje žaljivosti. Gospa ministrica ima besedo.
Hvala lepa. Gospod poslanec, ne postavljamo na glavo, ampak poskušamo stvari postaviti v glavo. Se pravi, v luči poslovanja, odgovorne in zahtevne temelje, kjer bi bil končni rezultat odprt, pluralen in seveda kvaliteten vsem in čim večji javnosti dostopen program. Zato je odgovornost tukaj zelo pomembna,.In če nekako prevzameva to, da sva mediator med ali da ste mediator med sindikati kulturno-umetniških delavcev, s katerimi smo res sedeli in so ostali opazovalci pri našem usklajevanju z ostalimi ali opazovalci naših pogovorov in mi smo jih, priznam, hoteli impresirati, hoteli smo narediti vtis s tem, ko smo dokazovali kulturno-umetniški progami, da so primarni, tako rekoč, programi RTV Slovenija. Če kdo lahko to trdi, mora to trditi minister za kulturo. In smo jim povedali, zakaj vas je strah, česa se tako bojite. Mislim, zakon ne ukinja javne službe na področju orkestrov. Ne. Reče pa, tako kot pravzaprav že zdaj vemo, da je prav in da se deloma tudi dela; tisto, kar ni javna služba za izvajanje simfoničnega orkestra RTV Slovenija, je dejavnost, ki je plačana na trgu. Normalno. Ampak ne ukinja se. Ne ukinja se ne igrani program, ampak se bogati. Ponovila bom še enkrat to, kar ni bilo do sedaj nikjer zapisano in čemur bi lahko kulturno-umetniški delavci in njihov sindikat naravnost ploskali, ker bi legitimno dobili podlago za to, da se ne krčijo sredstva, da se jim ne krčijo termini in da se jim ne krči pomen. Pač vam povem, sindikati kulturno-umetniških delavcev: ta zakon je pisan zato, da brani vaše interese in ne razumem, zakaj vas je strah. V strukturi vsebin, programov in storitev, ki jih izvaja RTV v okviru javne službe, definirana je zelo natančno javna in komercialna dejavnost, mora RTV Slovenija zagotoviti v tedenskem modalnem času vsakega programa ali drugih storitev, ki jih zagotavlja, večinski delež kulturnih, umetniških informativnih, dokumentarnih ali izobraževalnih vsebin. Deloma obstaja to že sedaj in kot boste videli, zakon o medijih, ki je tik pred tem, da gre v javno obravnavo, da je nekoliko zasenčil trenutno zakon o RTV Slovenija – mi imamo pač že napisan zakon o medijih vnaprej – ta že na nek način opredeljuje kulturno-umetniške vsebine. Ampak naprej. Uprava mora enkrat letno do konca meseca marca za preteklo leto pripraviti poročilo o zagotavljanju večinskega, to se pravi prej citiranega, deleža kulturnih, umetniških, informativnih, dokumentarnih in izobraževalnih vsebin RTV Slovenija. To poročilo predloži v potrditev svetu. Če svet poročila zaradi nezagotovljenega večinskega deleža ne potrdi, začne postopek za razrešitev članov uprave. Ali ima kdo v tej državi večji posluh za kulturo kot to, da rečeš, da uprava mora domov, če ne izpolni kvot s področja izobraževanja, umetnosti, kulture? Nima! Pa saj govorim tistim, ki se pač bojijo, govorim tistim, ki menijo, da je polno nezaupanja v predlogu zakona, govorim umetniškim delavcem na RTV Slovenija in sindikatom, ki jih očitno želi zastopati.
Hvala lepa. Gospod Bogdan Barovič ne bo razpravljal. Besedo ima dr. Vinko Gorenak.
Se opravičujem, ker očitno ne gre po vrstnem redu. Ali lahko tudi jaz tolčem po mizi, gospod podpredsednik? Če lahko tolčem po mizi, ko bom govoril? Lahko, hvala lepa. Bom močno tolkel po mizi, ker vidim, da to dovoljujete. Poglejte, pri zakonu je treba reči naslednje. Gospa ministrica, vi ste omenili gospo Mirjam Muženič. Jaz jo vidim kot novinarko na televiziji, pomeni, da ona deluje danes na televiziji. Za javnost je pa treba povedati to, da je bila dopisnica iz zamejstva, da je kandidirala na listi LDS, da ni prišla v Evropski parlament in treba je povedati tudi to, da je danes novinarka na nekem drugem področju in ne na tistem. In vi temu pravite strašno šikaniranje. Jaz vas lepo prosim, da preverite, kaj se je zgodilo leta 2000. Leta 2000 je v tako imenovani Bajukovi vladi deloval gospod Saša Veronik, dopisnik radia Slovenija iz Berlina, dolga leta, in iz nekaterih drugih evropskih prestolnic. Ta gospod je torej samo štiri leta vodil piar službo gospoda Bajuka, nekajkrat stopil pred televizijske kamere in ko bi se po zakonu 1. decembra leta 2000 moral vrniti na RTV Slovenija, po zakonu, veva, da je temu tako, ga seveda niso vzeli. Potem ko je nekako potom sodišč izpeljal celo kalvarijo, gospa ministrica, so mu pa dalo delo. Veste, kaj so mu dali delati? Znamke je lahko lepil na opomine, ki se jim reče opomini za neplačano RTV naročnino. Prosim, če to preverite. Jaz verjamem, da je temu tako. Najprej je pisal opomine, in znamke je nanje lepil. To je bila kazen za sodelovanje v Bajukovi vladi. Kako je njegova kalvarija šla naprej, ne vem. Vem pa, da leta 2010 nosi posledice štirimesečnega dela v Bajukovi vladi. Vidite, to je resnica. Kaj pa se je zgodilo gospe Mirjam Muženič. S kamere A so jo dali na kamero B, domnevam, in namesto da poroča iz zamejstva, dela nekaj drugega. Ampak, ker jo vidim na televiziji, pomeni, da dela kot novinarka. Glejte, ni pošteno, ni korektno danes kričati, kaj dela to vodstvo, če pa so tisti prej – tisti so bili bolj vaši, kolikor jaz vem –, so pa to počeli z gospodom Veronikom. To ni korektno. Primerjajte, dajte na tehtnico, pa recite, komu se dogaja večja krivica. Veroniku se dogaja že 10 let. Odpravite to krivico. Sicer pa naslednja zadeva. Glejte, govoriti o tem, da je tega programa premalo za nekoga otroškega, za nekoga mladinskega, za nekoga kulturnega, športnega, narodno-zabavnega, dokumentarnega in ne vem katerega še vse. Verjamem, da ga je verjetno premalo; za mene tega, za vas tistega, za tiste tistega. Tu ne bomo nikoli skupaj prišli. Ampak, dejstvo je, da je treba prepustiti verjetno vodstvu, da uravnoteži zadeve in na svidenje, pa boste kritizirali vi ali jaz ali kdorkoli. Za vas bo verjetno premalo kulture, za mene bo premalo kaj jaz vem česa, dokumentarnih oddaj in kakšnih zgodovinskih, ampak tu ne bomo nikoli zadovoljni. Govorili ste o črnem dnevu pred štirimi ali petimi leti. Lepo vas prosim, ali ni bila to ljudska volja? Na referendumu je bil tisti zakon potrjen! Domnevam, da ste govorili o sprejetju tistega zakona, ko ste govorili o črnem dnevu, saj zato na to navezujem. Ko je bil sedaj veljavni zakon sprejet, za mene ni bil črni dan, saj ga je ljudstvo potrdilo, potem je referendumska volja ljudi tudi črn dan ali kaj, če ste mislili na to. Sicer pa nekdo je pred menoj govoril, da ne bo izzval cel kup replik, o tem, da politiko ven, politiko ven iz RTV-ja! Notri mora biti strokovna, neodvisna, nevtralna, civilna družba. O, bog pomagaj! Če ta civilna družba ne bi imela nobenih zvez s politiko, bi vam še verjel. Ampak, jaz bom v prispodobi opisal civilno družbo, pa si bom izmislil poslanca, ki se piše Novak, ker ga ni, da ne bi kakšne replike izzval, ima, ne vem, 100 kilogramov, je velik, star okoli 55 let, ima takšno in takšno podobo. Če si ta poslanec da gor masko, še ne pomeni, da je on civilna družba. Ni! Kaj to pomeni? Da skozi civilno družbo uvajate svojo politično opcijo. To je to. Tipičen primer civilne družbe, strašne civilne družbe je olimpijski komite. Saj to je neka civilna ali kako že, ni državna institucija. In ko je ta olimpijski komite vodil bivši partijski funkcionar, predsednik ene od političnih strank, danes vladajoče, je prišel celo na čelo sveta RTV ali kaj že in to je civilna družba. Oprostite, pardon, mislil sem tu udariti tako kot predhodnica. Glejte, to je torej civilna družba, saj olimpijski komite ni ZK, ni SDS, ni SD, ni nič, ampak to je prebarvana civilna družba. To ni civilna družba, če je bil včasih šef stranke, ne mi to reči. To je de facto dejstvo. To je maska, zaradi katere vi govorite o civilni družbi in na zunaj vse lepo izgleda, vsebine pa ni, v resnici je pa politika. Ampak, žal vaša politična opcija, ne mislim na vašo stranko, ampak na danes vladajoče stranke. To je to. Popolnoma ista zgodba je, popolnoma ista zgodba se vam, če samo z enim stavkom primerjam situacijo, dogaja v sodstvu – samo stavek na to temo –, kjer pač minister predlaga nek nov način imenovanja generalne državne tožilke. Kaj to pomeni? Neodvisni strokovnjaki bodo to izvedli, neodvisne strokovnjake bo on imenoval, pa si bo roke umil in rekel: "Saj nisem jaz tega naredil, ampak je to naredila civilna družba, tisti so to naredili." To ne gre. In naslednja zadeva, tretji program. Ne vem, kakšna bo končna rešitev v tem zakonu. Ne vem, kaj bo ven padlo. Vendar, de facto, dejstvo je, da ljudje tretji program gledajo, to vidim po odzivih, vi mi lahko verjetno tudi številke poveste, pa boste rekli, da ni ekonomsko upravičeno; ampak de facto dejstvo je nekaj: tretji program omogoča to, da ljudje vidijo, kaj v Državnem zboru je. Tudi danes – prazno dvorano. Na vse mislim. Ljudje to vidijo in je prav, da vidijo. In prav je, da to možnost imajo. Če bomo to možnost nekako zbalansirali, pa da bo gospod Gantar glavni urednik tretjega programa ali kaj bo, pa ne vem, veste –, če bo to prišlo pod parlament. Ampak pustimo se presenetiti. Osebno sem na stališču, da bi tretji program moral biti tukaj nekje, kot je danes, tako ali drugače, vsebinsko bi nekje tukaj moral biti. Skratka, verjamem, da bo v nadaljevanju še prišlo do sprememb, ampak žal pa moram opozoriti na tiste dve najbolj kritični točki, kot sem rekel: civilna družba, ne govorite o civilni družbi, tega ni. To je prebarvana politika ene politične opcije. [[oglašanje iz klopi]] Seveda je, kakorkoli drugače. In druga zadeva, ne govorimo o krivicah, ker so bile večje krivice narejene nekaterim drugim, ki so sodelovali na tej strani, v naši politični opciji samo štiri mesece, pa že 10 let čutijo posledice. Veste, to pa ni v redu. Seveda je zadeva tukaj nekje in čisto nič drugače. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Vili Rezman ne bo razpravljal. Mag. Franc Žnidaršič, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Nacionalna RTV je javni zavod, ki naj glede na svoje poslanstvo zagotavlja tak nacionalni program, ki bo v dolgoročnem interesu nacije na način, da bo zanimiv za večino državljanov. Kaj v resnici od tega imamo danes? Javno hišo, katere bivši predsednik programskega sveta je ob nastopu funkcije povedal, da o zadevi nima pojma, gledanost nacionalke upada, vodenje je nepregledno, mnogi novinarji so odšli. Mnogim vodjem določenih programov se iz vesolja vidi, komu so naklonjeni, namreč, pripravljavcem sedaj veljavnega zakona in tako dalje. Veliko članov programskega sveta je odstopilo, ker niso želeli sodelovati pri oblikovanju takega programa, kot ga imamo danes in ki vodi nacionalno RTV v drugorazredno ustanovo televizijskih hiš v državi. Ni čudno, da so odšli, kajti dejansko je tako, da ljudje vedno rajši gledajo druge programe, čeprav niso naravnani v nacionalni interes, ko gre za kulturo, vzgojo, izobraževanje, dokumentarne programe, umetniške in druge. Je pa novi zakon bil zato nujen in prinaša določene pozitivne rešitve. Pri tem pozdravljam manjše število članov nadzornega sveta in uprave, ker se bo s tem koncentrirala odgovornost na manjše število ljudi. Prav tako je pomembno, da bo zaostrena odgovornost članov nadzornega sveta, ki – povedano vmes – nikjer drugje še niso do danes pravzaprav nikoli odgovarjali s svojim premoženjem za lumparije, ki so jih naredili. Mislim predvsem na gospodarske družbe v državni lasti, ki so šle po zlu zraven vseh nadzornih svetov, na očeh javnosti, pa ker je zakonodaja taka, če ni dokazanega naklepa, vse skupaj potem propade, čeprav se ve, kako in kaj. Je pa zame veliko vprašanje, kaj pomeni kombinacija javnega zavoda, ki se bo ukvarjal tudi s komercialno dejavnostjo. Tudi nisem preveč prepričan, da je dobro, da bi si lahko delili neke dobičke znotraj javne RTV. Tudi nisem prepričan, če je dobro, da delavci tam, ko gre za javni zavod, izgubijo status javnih uslužbencev, ne nazadnje, če smo poslanci lahko javni uslužbenci in nas je zadel tisti zakon o plačah v javnem sektorju, potem ne vem, zakaj bi tam smelo in moralo biti drugače. Je pa ena zadeva, ki me tudi tako rekoč prizadeva, namreč vse te slabosti, ki so postale po zadnji spremembi zakona v prejšnjem mandatu, so znane že nekaj let, pa smo vseeno morali to novelo čakati kar dve leti tega mandata. Upam, da ne zaradi tega, ker je bilo tako veliko strokovnjakov vprašanih, pri čemer tudi ni vseeno, koga sprašuješ. Eni strokovnjaki lahko vidijo v kombinaciji javno-zasebno ali javni zavod-komercialka nekaj dobrega, drugi spet ne. Tako tukaj nisem prepričan, kdo vse je bil vprašan, da je do takšne ponudbe rešitve prišlo. Ampak, ker sem trden, da bo znotraj danes povedanih pripomb in stališč poslanskih skupin na ta zakon, pa v javni razpravi razgrnjenih dilem, ki so odprte, prišlo do določenih sprememb tega zakona in da ga bomo lahko dodelali, sam zagotovo ne bom tisti, ki bi nasprotoval, da gre zadeva v nadaljnjo proceduro naprej in da naredimo, kar moremo, da bi izboljšali delovanje nacionalne radijske hiše in njen program, da bo gledanost spet večja v splošno zadovoljstvo znotraj javnega in nacionalnega interesa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bojan Kontič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi! Seveda se najprej zastavlja vprašanje, ali smo zadovoljni z RTV Slovenija, takšno, kot jo danes imamo. Če bi bil odgovor da, potem spremembe niso potrebne. Ker je odgovor ne, so spremembe potrebne, in ta zakon je tudi po moji oceni primerna osnova za nadaljnjo obravnavo, ni pa to zakon, ki bi ga lahko danes brez vsakih sprememb tudi dokončno potrdili. To seveda tudi namen in tega poslovnik ne omogoča. In preden nadaljujem s to razpravo, bi vseeno izrazil svoj protest zoper omenjanje imen, ki ne morejo odreagirati na raznorazne obsodbe, na raznorazno predalčkanje, kam kdo sodi, eden od takšnih je mag. Janez Kocjančič. Res je bil predsednik stranke, še mnogokaj je bil v življenju in ko opravlja funkcijo predsednika Olimpijskega komiteja, je predsednik Olimpijskega komiteja, in takrat ni bil več predsednik stranke. [[oglašanje v dvorani]] Ja, Rdeči križ bi vam prav prišel, gospod Gorenak. Poglejte, in neokusno in neumestno je, lahko si vi mislite o komerkoli, kar si hočete, ni pa prav, da takrat, ko nihče ne more odreagirati na izjave, to tudi uporabljate, da ne rečem zlorabljate. Pravite, da ste depolitizirali televizijo v prejšnjem mandatu. To bi lahko bila šala dneva, če bi jo ocenjevali. Pred časom smo rekli, da mora politika iz gospodarstva, pa smo videli, kako je šla iz gospodarstva, na glavna vrata ven, na stranska pa so nazaj prihajali. To je odhod! Ravno tako je bilo s televizijo, in vrsta takšnih primerov bi lahko našteli. Propaganda za Vlado, če RTV Slovenija dela propagando za obstoječo vlado, potem pa mislim, da sodim med gluhe, slepe in še kam. Ampak, verjamem, da vam tega ne verjamejo ljudje, ki to spremljajo. Če koga kritizira ta televizija, kritizira to vlado, od vsega začetka. Prvi dan so začeli in zgodba se stopnjuje. Ampak, to je njihovo neodvisno početje, jaz vam samo odgovarjam, kar vi trdite - da je navijaška do te oblasti. Zanesljivo ni. Ampak naj počne, za to so uredniki, za to so tam ljudje, ki odgovarjajo za svoje delo. Mogoče res delajo propagando za Vlado, ampak so pozabili, da se je vmes zamenjala, in so bolj naklonjeni oni, prejšnji, pa morda računajo, da tudi prihodnji. Ampak to bodo pokazale volitve, ne tisti, ki odločajo o tem na televiziji. Temeljni cilji tega zakona, predlagatelj je zapisal: zagotavljanje večje avtonomije javne radiotelevizije, optimiziranje vsebinskega in poslovnega delovanja, uskladitev s pravnim redom EU. To slednje me še najmanj zanima, uskladitev s pravnim redom EU. Za ostala dva cilja si pa želim, da bi ju ta zakon uspešno dosegel oziroma realiziral. Ocena o televizijah in tudi o Radioteleviziji Slovenija je seveda različna. Ko ljudi vprašaš, so nekateri zadovoljni z enim, drugi z drugim, pluralnost je pač prisotna in je tudi prav tako. In tudi televizija mora na to pluralnost odreagirati tako, da zadovolji čim širši krog ljudi in da ne pretirava ne v eno ne v drugo skrajnost. Ampak to je spet stvar televizije, in upam, da bomo s tem pomagali in ne škodili. Vsekakor pa dvomim, da bo ta zakon sam po sebi te zadeve uredil in pomanjkljivosti odpravil, zanesljivo bo potrebnega še kaj več. Soglašam pa z oceno glede tretjega programa. Zagotovo se pridružujem kritiki, ki jo je bilo slišati v tej dvorani, in pričakujem spremembe zakona na tem področju. Tretji program, kakršenkoli že je v tem trenutku, se seveda da izboljšati. Ne verjamem pa, da je to prava pot, ki je zapisana v zakonu. In tu se strinjam tudi s kritiki iz vrst opozicije. Treba bo resno razmisliti, kako bomo dejansko v tem zakonu uredili tudi status tretjega, parlamentarnega programa. Ko sem prej v uvodu dejal, da se sprašujem, ali je sedanje stanje dobro, in odgovoril, da ni, je seveda moč to razbrati tudi iz medijev, iz dogajanja v hiši v tem trenutku ali pa v času nekaj mesecev in nekaj tednov nazaj. Direktorja imenuje enkrat svet, drugič sodišče. Saj niti ne vemo več, en dan je en direktor, drugi dan je drugi direktor. In drugi dan, ko je novi direktor, stari direktor na novem mestu, medtem je bil dan, dva nekdo drug direktor, ta stari direktor razveljavi razpise, ki jih je objavil novi direktor. Če to poslušate na Radiu Slovenija, ko objavljajo in potem preklicujejo te razpise, zgleda še bolj komično kot včasih iz našega parlamenta kakšna razprava. In ko ljudi vprašaš, kako so zadovoljni s TV Slovenija, kot sem dejal, različno ocenjujemo. Toda nekateri pa pravijo, "pa dajte končno že urediti to plačevanje prispevkov glede na to, ali mi ta program sploh gledamo ali ne". Verjetno bo tako kot za elektronsko cestninjenje potrebno elektronsko odčitavanje gledanosti posameznih programov znotraj ponudbe, ki jo posamezni operaterji imajo. To, da ima nekdo električni priključek in je potem samoumevno, da ima tudi televizijo, in je potem logično iz tega sklepati, da gleda tudi RTV Slovenija v tolikšni meri, da za to plačuje prispevek, seveda na koncu vse te logike ostane samo nelogičnost. Ampak zadeva je taka, boljše rešitve v tem trenutku ni. Treba bo pa iskati tudi na tem področju boljšo rešitev. To, kako je bilo v preteklosti in odstopi članov programskega sveta kažejo na to, da zakon, ki je v veljavi tudi v tem trenutku, ni dober zakon in ga je treba spremeniti. Ko se sprašujemo, zakaj je tako dolgo, leto in pol, trajala priprava tega zakona, zakon je enkrat že bil pripravljen, pa smo ocenili, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo, da ni dober. Torej, tudi v tej hiši ne gre vse nekritično skozi. Ni se obravnaval v Državnem zboru, ampak bil je pripravljen, govorilo se je o tem zakonu - in prišel je novi zakon, s katerim tudi nismo v celoti zadovoljni, je pa primerna osnova za to, da ga v drugem branju nadgradimo, tako kot menimo, da je dejansko prav. In zato bom tudi ta zakon danes kot primerno podlago tudi potrdil z glasovanjem, ki bo sicer jutri. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Silva Črnugelj me je prosila, da pojasni svojo razpravo. Izvolite.
Ne, samo kratek popravek. Gospod Bojan Kontič je navedel mag., Janez Kocijančič je pa dr. Janez Kocijančič, doktoriral je na pravni fakulteti [[...]]
Gospa Silva Črnugelj, hvala lepa. Rekli ste mi, da boste imeli repliko. Kratko je bilo, replika pa ne. Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Vidim, da je interes za razpravo o tej točki bistveno večji, kot denimo o nekaterih drugih točkah, ko se pogovarjamo, denimo, o gospodarstvu oziroma o reševanju problemov v gospodarstvu. A vendarle, človek dobi občutek, da je treba ob vsaki zamenjavi vlade spremeniti zakon o RTV, narediti kakšno organizacijsko spremembo, in to samo zato, da se lahko zamenjajo ljudje, tako v vodstvu kot novinarji, in vse to pod krinko povečevanja neodvisnosti Javnega zavoda RTV. Če bi temu res bilo tak, in bi se ob vsaki spremembi zakona neodvisnost povečala, bi ta zavod že sedaj bil tako neodvisen, da bi to bilo nemogoče, saj ne bi našli dovolj neodvisnih kandidatov za programski svet, za svet v RTV-ju, za nadzorni svet, za novinarje, za kogar hočete že. Ne bi bilo tako neodvisnih ljudi kot bi bil ta zavod neodvisen po vseh teh izboljšavah neodvisnosti. Žal pa tega občutka, seveda o neodvisnosti mislim, sam žal nimam. Tega detajlno seveda ne bom analiziral, saj lahko zelo hitro pridem na spolzka tla, pa tega ne bi želel početi. Želel bi si iskreno, da bi resnično dosegli nek nivo neodvisnosti, ne pa, da vedno znova zadeve prekladamo z enega kupa na drugi kup, ljudem pa kažemo zlato uro z vodometom. Poleg tega je verjetno v tem tudi največji problem, da je ta zakon tako neusklajen, kot dejansko je. Še celo znotraj vlad, ampak to je pravzaprav že utečena praksa, da so zakoni, ki prihajajo v Državni zbor, v zadnjem času popolnoma neusklajeni. Pred nekaj minutami smo dobili vsi poslanci mimogrede mail enega od sindikatov, prej je bilo brano od drugega sindikata. Tokrat sindikat delavcev Radiodifuzije Slovenije opozarja vse nas, poslance, kaj vse je bilo kršeno. V petih točkah, morda na hitrico. Predlagatelj zakona, Ministrstvo za kulturo, ni spoštoval določil sprejetega poslovnika o vodenju usklajevanj v postopku oblikovanja predloga zakona o RTV Slovenija. Točka 2. Vlada Republike Slovenije ni spoštovala sklenjenega dogovora med Vlado Republike Slovenije in sindikati javnega sektorja. Tretja, Vlada Republike Slovenije prav tako ni spoštovala dogovora o ukrepih na področju plač v javnem sektorju za obdobje december 2009 – november 2011, sklenjenega – itn. Četrtič, Ministrstvo za kulturo in Vlada nista upoštevala mnenj Službe za zakonodajo Vlade RS in Ministrstva za javno upravo, ki iz navedenih vsebinskih razlogov nasprotujeta obravnavi vsebine predloga zakona. In peta točka itn. Skratka, zadeva je neusklajena. Menim, da bi zakon moral biti v prvi vrsti temelj zagotavljanja nekega nivoja neodvisnosti, nepristranskosti, potem pa bi zakon moral omogočati tudi poslovno učinkovitost zavoda. Pa bom na to temo povedal eno svojih izkušenj še iz gospodarstva, ko smo v Lendavi snemali eno od oddaj o surovi nafti. V Lendavo se je pripeljala ekipa še s kombijem, šestih ljudi: kamerman, novinarka, urednica, tonski mojster, ki je držal mikrofon, mojster za svetlobo z reflektorji, pa tisti, ki je držal ponjavo za svetlobo, šest ljudi je prišlo snemat 15 minut oddaje. Po tistem, ko smo to končali, sem vsem skupaj povedal: "Veste, vi morate propasti. Ta zavod mora propasti, ker to preprosto stroškovno ne more iti skozi. To stroškovno učinkovitost, da za 15 minut snemanja neke oddaje pride v Lendavo šest ljudi s kombijem, to ne more biti – v normalni državi, po moji oceni." Torej, govorimo o stroškovni učinkovitosti in ta zakon bi najbrž tudi to, čeprav je to seveda prvenstvena naloga vodstva in tako naprej, vendar bi tudi v zakonu najbrž morali biti temelji stroškovne učinkovitosti zaznani Pred nami je zakon, kjer javni zavod spreminjamo v nekaj. V kaj pravzaprav? Saj ne vemo, v kaj. V neko čudno formulo, niti ne v eno, niti ne – skratka, bomo videli, kako bo izpadlo. To se mi zdi neodgovorno. Gre namreč za javno nacionalno televizijo, mi pa se obnašamo tako, kot da bi imeli opravka z dimnikarskim podjetjem. Pa se opravičujem, ne želim nikogar žaliti. Pravzaprav se gremo eksperiment. Meni kot kemiku so sicer eksperimenti všeč, pa vendarle je ta zadeva preveč resna. Ne nazadnje temu eksperimentu nasprotuje več kot 77 % vseh novinarjev v tem javnem zavodu. Skrbi me nedorečena usoda zaposlenih na RTV, saj po predlogu zakona ne bodo več javni uslužbenci. Na poslance se je z odprtim pismom obrnil tudi sindikat kulturnih in umetniških ustvarjalcev, ki trdijo, da bi izvzem zaposlenih iz sistema javnih uslužbencev pomenil vrnitev v neko staro stanje in s tem prej ali slej tudi zares pokop vsebin, ki, kakor ugotavlja predlagatelj zakona, niso tržno zanimive. To so torej številne umetnostne zvrsti, širok spekter izobraževalnih vsebin, otroške in mladinske oddaje, dokumentarne zvrsti, paleta kulturno-informativnih zvrsti, morda le razvedrilne in športne oddaje ne. To pravijo v sindikatu, tega si nisem jaz izmisli, pa najbrž ne moremo reči, da le-ti situacije v javnem zavodu ne poznajo. Ne bom se spuščal v število članov sveta RTV, nadzornega sveta, ker se mi pravzaprav upira, ko poslušam, kako bo ta rešitev "oh in sploh", skratka najboljša, najbolj neodvisna, to so sami odgovorni ljudje, sedaj pa so bili sami, da ne bom rekel, kaj – barabe, skratka ljudje, ki niso za ta svet. Dejansko pa je ravno v tem problem neodvisnosti – v številu. Če temu ne bi bilo tako, bi lahko v svetu RTV sedela oba predstavnika manjšin. Ne vidim nobenega razloga, da ne bi mogla sedeti oba. V čem je problem? Tistih nekaj evrov, ki bi jih morebiti dobila zato, da bosta sedela na seji? Ja, pa ne bosta sedela. Sedela bo samo polovica. Ta zakon pomeni, po mojem mnenju, pa se bomo v prihodnosti prepričali na lastne oči, uvod v ukinjanje tretjega ali če hočete parlamentarnega programa. Upam, da bomo to spremenili vsi skupaj, ker to ni dobro. Ne vem, zakaj bi bilo potrebno ta kanal, ki se je dobro prijel, kjer se dela, po moji oceni, dobro in kakovostno, kakorkoli organizacijsko spreminjati. Se strinjam z gospodom Kontičem, ko je dejal, najbrž se da spremeniti na bolje, zagotovo. Ampak organizacijsko in tako, kot zadeva sedaj funkcionira, se mi zdi popolnoma sprejemljiva. Vsaka zadeva pa se lahko tukaj in tam spremeni na boljše. Tistega, kar je dobro, se pač ne spreminja; dobrega nogometnega moštva, ki prinaša rezultate, se pač ne spreminja. Za božjo voljo, ta kanal pokaže ljudem ali pa informira ljudi o tem, kar mi tukaj počnemo in kaj delamo. Je že res, da včasih bi bilo boljše, da bi se kar sam od sebe ugasnil, ker tisto, kar se dogaja v tej hiši, včasih tudi ni pogledati, ampak ne glede na to, si vsaj ljudje lahko ustvarijo svoje mnenje. Na koncu naj dodam le še to, da bom sam podprl le takšen predlog zakona o RTV, ki bo pri ustvarjanju in pripravljanju programov zagotavljal spoštovanje človekove osebnosti in dostojanstva, načela nepristranskosti, neodvisnosti in resničnost informacij mnenjskega, svetovnonazorskega in verskega pluralizma ter politične neodvisnosti in avtonomnosti. Ta zakon pa ,žal, po mojem mnenju ni takšen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa ministrica Majda Širca, izvolite.
Spoštovani gospod Žerjav, rekli ste, da ste gospodarstvenik in fizik, zagotovo pa niste poznavalec novinarskega dela. Kolega, ne kolega, sploh ne kolega, predstavnika sindikata RTV Slovenija sta lahko užaljena, če slišita, da lahko politik sodi o tem, koliko gospodarno se dela in na kakšen način je prav, da se dela RTV program. Lahko je šest uslužbencev za prispevek, ki traja 15 minut, premalo, lahko jih je preveč. Zagotovo pa politik, ki ni nikoli imel kamere v roki, tega ne more soditi. Zato govorim o tem, kako je nevarno včasih soditi o stvareh, ki jih ne poznamo. Sami ste danes govorili o stvareh, ki jih očitno ne poznate dovolj dobro v smislu, da bi jih dovolj dobro proučili, zato ste pač citirali danes, vidim, z veliko frekvenco prihajajoče dopise tistih, ki ne želijo sprememb na RTV Slovenija, predvsem sindikatov in zaposlenih, dodatno še z dopisi iz delovnih gradiv zakona, ko je nastajal. Jaz sem govorila in zakon ima to intenco. Do zdaj je ni imel, zato pač se mora spremeniti. Ni prav, da se spreminjajo zakoni na štiri leta. Morajo ostati za večno ali pa za dolgo ali trdno, vsaj dokler jih ne prekosi ali preskoči tehnološki razvoj, ki včasih diktira drugačen tempo razmišljanja. In temu zakonu je diktiral spremembe tudi evropski predpis, ki govori o avdiovizualnih delih novih storitev. Ampak avtonomija, gospod Žerjav, zdaj se na vas obračam, ker pravite, da ste gospodarstvenik, ki ,recimo, razmišlja o tem, zakaj 6 ljudi tam dela in kuri denar – javni uslužbenci. Če bi bili ne javni uslužbenci, ga mogoče pa ne bi!? Če mislite, da ni potrebno tako delati prispevke; ampak se jih dela, z zahtevno tehnologijo in z velikimi napori – lahko, lahko pa tudi. In to se vedno v sekundah, ki nastanejo vidi. Ampak govorili smo o avtonomiji. Avtonomija v tem zakonu ne definira našega videnje ali pa vašega videnje, koliko je kakšen prispevek zmontiran, koliko sekund ima, ampak kako je sistem organiziran. Sistem je organiziran tako, da bo bolj funkcioniral, da Vlada, spoštovani sindikati in predstavniki zaposlenih, Vlada se ne vtika v vas. Enega predstavnika poda v nadzorni svet. Enega, enega imenuje! V Državnem zboru so postopki za imenovanje predstavnikov članov sveta tako rigorozni, tudi dolgotrajni, predstavniki sveta bodo morali v Državnem zboru predstaviti svojo vizijo, predstaviti svoje videnje in dojemanje medijev in javnih storitev. Ostali se bodo morali do tega opredeliti, ne gre kar na plonk listke več. Zato je avtonomija. Predati premoženje RTV-ju v last, seveda do tiste mere, ko vendar na določeni točki Vlada mora reči ali da ali ne. Ampak sicer: upravljanje brez tega, da bi hodili po papirje, prosjačili in še kaj drugega delali, trgovali s kom, ne bo več mogoče. Do zdaj se je pač tako delalo. Se pravi, vsaj delček bolj fleksibilnega razumevanja zelo široke in zelo zahtevne organizacijske strukture, zato jih je pač potrebno malo več, zato tudi to korporativno vodenje, ki zajema trenutno okoli 2 tisoč zaposlenih. Ampak niso samo ti zaposleni. Mimogrede, novinarji se niso tako opredelili kot danes, ko se vsako sekundo že zvišuje odstotek zadovoljstva ali nezadovoljstva s tem zakonom v vaših nastopih glede javnega sektorja. S tem da se organizacijska struktura naredi bolj fleksibilna, pomeni, da je tudi delo boljše. In se ne misli zgolj in samo na zaposlene, ki imajo razmerje redno zaposlenih, ampak opozarjam, da je tu treba misliti še na tiste pogodbeno vezane ustvarjalce programov in imajo, kot vemo vsi, na RTV Slovenija druge in dosti hude probleme.
Hvala lepa. Mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Stavek morda, kar se tiče gospodarnosti, gospa ministrica. Najbrž bi lahko ena oseba držala v roki mikrofon, pa morda še luč, pa bi en manj lahko prišel v Lendavo. Skratka, stroškovna učinkovitost pri takih zadevah je pomembna. Vendar je to banalna stvar, to je zelo banalen primer, ki sem ga navedel. Toda če je razmišljanje takšno in funkcioniranje takšno, je narobe. V gospodarstvu se to ne dogaja. Takšne neumnosti se pač ne dogajajo v gospodarstvu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci, spoštovana gospa ministrica! Strinjam se z večino predhodnih razpravljavcev, tistih, ki so predlagali spremembe zakona. Vesela bi bila, če bi v Državni zbor dobivali bolj premišljene zakone, kot je ta, ki ga danes obravnavamo. Ta zakon bi bil namreč predvsem v korist skupine izbrancev, ki bo upravljala, vodila in nadzirala po novem komercialno organizacijo RTV Slovenija, ki ji bo z zakonom zagotovljena finančna varnost tako, da bo prebivalstvo prisiljeno plačevati prispevke zanjo, skupina izbrancev pa si bo lahko večala zasebne zaslužke s komercialno dejavnostjo družbe, ki bo v izvoru omogočena z našimi, to je, z javnimi sredstvi. To pa ni tisto, kar smo pričakovali od zakona. Spoštovani, pričakovala sem zakon, s katerim bi se zagotovila uredniška avtonomija in poskrbelo za strokovno avtonomijo novinarjev. To pa lahko zagotavlja le varnost zaposlitve teh ljudi in nemožnost odpuščanja ključnih kadrov, urednikov, na osnovi političnih razlogov. Tega v zakonu niste zagotovili. Izločitev novinarjev iz javnega sektorja možnost avtonomnega dela celo zmanjšuje. Pričakovala sem tudi, da se bo z zakonom zagotovilo varovanje javnega interesa, da bodo podrobneje določene naloge javnega zavoda RTV. To v zakonu ni storjeno v zadostni meri. Pričakovala sem tudi bolj opredeljeno odgovornost upravljavcev državnega premoženja, ureditev, ki omogoča okrepljen nadzor in večjo transparentnost poslovanja. Pričakovala sem večji vpliv uporabnikov teh storitev. Tudi ta pričakovanja se niso izpolnila. Spoštovani! Sedanja ureditev javnega zavoda RTV Slovenija ni dobra. To vemo, da so potrebne spremembe, namreč zaradi tega, ker omogoča politično nastavljanje kadrov in je slabša od tiste, ki je bila pred njo. Prav tako pa je slaba ureditev v predlaganem zakonu. Predlaga se namreč še uzakonitev finančne avtonomije RTV Slovenije, ki bi jo izvajala skupina izbrancev, ki bi imeli to srečo ali pa politične in druge zveze, da bi lahko postali člani nadzornega sveta, ali sveta zavoda, ali uprave nove RTV Slovenije. Zakon bi tej skupini privilegiranih omogočil z javnimi sredstvi izvajati komercialno dejavnost za lastni žep. Ne le za izvajanje javne službe, temveč za večanje zasebnih zaslužkov z izvajanjem komercialne dejavnosti v zavodu, ki smo ga ustanovili zato, da bi ta deloval le v javnem interesu. Zakon namreč predvideva, da se iz komercialne dejavnosti RTV Slovenije plačujejo nagrade in večajo dohodki članov nadzornih svetov, uprav, svetov in zaposlenih. Uzakonja torej zgrešeno odločitev vlad, ki so z uredbami omogočili tiho komercializacijo javnih zavodov. Zaradi pohlepa po večjih zaslužkih, ki je običajno sopotnik komercializacije, bi se s tem zakonom razvodenila javna RTV kot nepridobitna institucija, ki je ustanovljena in bi morala delovati le zaradi javne in ne zaradi zasebnih koristi. Vsak dodaten zaslužen evro z dejavnostjo, ki ne sodi v sklop dejavnosti javnega pomena, bi se zato moral v tej instituciji, tako kot to velja za nepridobitne institucije v svetu, porabiti le za izvajanje javne službe. Plače in nagrade pa bi morale biti odvisne od kakovosti javne službe in ne od komercialne dejavnosti, kot je to predlagano v predlogu zakona o RTV Slovenija. Javni zavodi že dolgo časa vzbujajo apetite mnogih lobijev in kapitala. Imena nekaterih promoterjev komercializacije in privatizacije javnega sektorja, ki jim nekatera ministrstva slepo sledijo, so znana. Ti želijo spremeniti javne zavode v šolstvu, v zdravstvu in drugod v komercialne gospodarske družbe, tipa sui generis in jih nato tudi olastniniti. Ta zakon ni prvi tak primer. Spomnimo se predloga zakona o zdravstveni dejavnosti, s katerim je bivši minister za zdravje Borut Miklavčič prav tako nameraval iz javnih zdravstvenih zavodov ustvariti komercialna podjetja, prav tako finančno samostojna in praktično brez vpliva uporabnikov zdravstvenih storitev. Ta zakon je bil sprejet brez konsenza s sindikati in julija ga bomo obravnavali v Državnem zboru. Tudi o tem zakon bi bilo uporabnikom zapovedano le obvezno plačevanje dejavnosti teh novih komercialnih podjetij, finančno samostojni zavodi pa bi postali tržno usmerjena podjetja. Novi menedžerji, nadzorniki, upravljavci in tudi zaposleni teh komercialnih podjetij bi si delili zaslužke iz komercialne dejavnosti, ustvarjene z javnimi sredstvi, celo v času, namenjenem javni službi, in na pacientih, za katere bi morali sicer poskrbeti v okviru redne plače iz javnega zdravstva. Kako hitro se lahko v tako organiziranem podjetju sui generis, kot je predlagano z zakonom o RTV Slovenije, pozabi na javni interes, kadar so v igri zasebni zaslužki, kažejo primeri lekarn. Od tem prihajajo opozorila farmacevtov, da so za večje dobičke danes prisiljeni prodajati zdravila, ki so v škodo zdravja uporabnikov, zato da si ustanovitelji uprave in zaposleni lahko delijo denar iz tržne dejavnosti. Pa tudi v aktih lekarn in v zakonu o lekarniški dejavnosti ne manjka lepih besed o javnem interesu in o večji učinkovitosti. Toliko o lepih besedah in o dobrih namenih, ki jih je tudi pri zakonu o RTV Slovenija polno s strani predlagateljev in podpornikov zakona, ki pa so vsebinsko prazne in brez stvarne podlage. Predlog o tako imenovanem komercialnem podjetju sui generis je eksperiment, ki mu v svetu ni enakega, takšne oblike ni nikjer v primerljivih državah, takšne pravne oblike tudi ni v naši zakonodaji. Sprejetje tega zakona bi imelo dolgoročno slabe posledice za izvajanje javnega interesa na področju javne RTV. Opogumilo bi tudi promotorje komercializacije in privatizacije v zdravstvu, šolstvu in drugih delih javnega sektorja, omogočilo bi ravnanje v neskladju z javnim interesom in bi vodilo k razkroju socialne države na področjih, kjer so izvajalci javni zavodi. Zato takšnega zakona ne morem podpreti. Ker pa bo verjetno sprejet, lahko upam in upam, da se bodo stvari, na katere danes opozarjamo v tej razpravi, še bistveno spremenile. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Alenka Jeraj.
Hvala za besedo. Saj tukaj skoraj ni kaj dodati, gospa je bila zelo izčrpna. Jaz bi za vse tiste, ki ste se v svojih razpravah obračali na zakon, ki zdaj velja in ki je bil pripravljen v času naše vlade, in je bilo izrečeno, da nismo nikogar nič vprašali – v bistvu je dosegel največje možno soglasje, ki ga je lahko dosegel: bil je potrjen na referendumu. Tako, da smo vprašali kar vse ljudi, ne samo tiste, za katere vi mislite, da bi jih lahko. To najprej, ker je bilo kar nekajkrat rečeno tudi drugače. Toliko stvari je, da človek sploh ne ve, kje bi začel. Nekaj stvari je bilo že izpostavljenih. Tudi sama bi jih želela nekaj, predvsem zato, ker od prvotnega besedila je zakon res doživel nekaj sprememb, nekaj popravkov. Pravite, da ste upoštevali pripombe - nas zanima, kdo jih je dal in katere ste upoštevali. Govora je bilo sicer res veliko, ampak človek ima občutek, da smo predvsem preko medijev izvedeli, kaj ni v redu, ne samo mi, tudi drugi, da so lahko potem na to dajali pripombe. Pomisleke, to je bilo že omenjeno, je imela tudi zakonodajno-pravna služba Vlade, tudi Ministrstvo za javno upravo, mislim, da jih še vedno ima v zvezi z zaposlenimi na RTV-ju, ampak do tega še pridemo. Torej, nekaj stvari je bilo popravljenih in lahko rečemo, da so v redu. Recimo, mandati s 7 na 5 let. Kar nekaj pa tudi ne. Še vedno ostaja neka dikcija, ki je bila v razpravi večkrat omenjena, torej, da bo predsednik republike predlagal predstavnika, torej na predlog verskih skupnosti in na predlog manjšin, da bo vsakokrat predlagal po enega. Ne vem, če je to ravno delo predsednika republike, ne vem, kje bo našel čas, ko se ukvarja z arbitražnim sporazumom in tem, kdo bo naš arbiter in tako naprej, ampak najbrž je bil tudi on vključen v pripravo in je predlagal, da to zaupamo njemu. Mislim, da to ni dobro in da to ni naloga predsednika - vemo, kaj predsednik dela. Tudi ne vem, če ne posegamo ali ne prejudiciramo kakšnih zadev, ki jih imamo zapisane v ustavi, kar se tiče predsednika republike. Da je zakon naletel na velik "ne" mnogih – od sindikatov do mnogih že naštetih organizacij, institucij in podobno. Mogoče tega niti ne bi ponavljala, pač pa to, kar je večina že povedala - torej, uveljavljamo neko novo formo, neko novo pravno osebo, ki je sploh ne poznamo, niti ne moremo vedeti, kakšne bodo rešitve. Ne samo da je mi ne poznamo, še celo druge države je ne poznajo. Saj smo bili pogosto inovativni, ampak ne vem, če je tukaj ravno na mestu. kajti, zakonodaja oziroma rešitve so iz različnih zakonov, nekaj bomo po zavodih, nekaj gospodarskih družbah, nekaj po drugi zakonodaji urejali in najbrž, če je toliko različnih aktov in različnih stvari, ki naj bi urejale enotno materijo, bomo zagotovo naleteli mnogokrat na protislovja, nekje se bodo stvari izključevale in podobno. Seveda je potem posledično temu vedno financiranje, kako potem to nadzorovati, kaj je tisti javni del, kaj je tržni del. Mi vemo, da nismo preveč uspešni tudi z institucijami, ki jih imamo, nadzorovati določene stvari, tukaj bo še veliko večja zmeda in bo stvar še veliko težje nadzorovati. Problem je zame tudi tretji program, ki ga predlagate, da gre parlamentarni televizijski program pod Državni zbor. 56. člen pravi, "Državni zbor lahko omogoča informiranje", se pravi, lahko ga tudi ne. In mi smo že imeli takšne zakone, kjer je pisalo, da šole lahko organizirajo prehrano, pa je niso, ker če nekaj "lahko" in se ne "mora", se tega po navadi ne naredi. In najbrž se bo tukaj zgodilo podobno. Takšne zadeve, kot so "lahko" v zakonu, so zagotovo zelo problematične, ker potem stvar lahko je, lahko pa ni. In to po moje v zakon ne sodi. In potem tudi ti zaposleni, ki bodo urejali ta parlamentarni kanal oziroma program – kaj bodo: zaposleni v Državnem zboru, bodo javni uslužbenci ali kaj bodo? Najbrž nima smisla nekaj takšnega zapisati, brez da bi vedeli, na kakšen način bo to dejansko funkcioniralo. Zdaj, omenjeno je bilo kako hudo dobro bo to, če bomo imeli manjši programski svet oziroma svet. Kar nekaj strokovnjakov pravi, da če kje, bi to moral biti prostor za razpravo in bi to morali biti ljudje, ki zastopajo različne interese in bi jih morali tudi zastopati. Se pravi, v zakonu zapišemo, "da morajo člani sveta svoje delo opravljati neodvisno in nepristransko ter da morajo skrbeti izključno za interese organizacije RTV Slovenija". Halo, ali niso civilna družba, pa interes ljudstva in javnosti? Ne, oni bodo skrbeli za to, da bo interes RTV-ja neomadeževan. Mislim, to je skregano z vsako logiko, ker so tam tudi zato, ker so člani nekih interesnih skupin, ki jih bodo predlagale, in je normalno, da bodo zastopali njihove interese. Poleg tega, da smo že vsi, celo ministrica, ugotavlja, da je postopek izvolitve predlog in bo trajalo in trajalo, preden bomo nekaj skupaj spravili, bi se najbrž bilo treba vprašati, če je to pravi način in stvari narediti drugače. Tudi najbrž ponavljanje glasovanja lahko pomeni kakšne zlorabe, ampak, recimo, da se to pri nas ne dogaja. Podobno je tudi z upravo. Zdaj bomo prešli na 5-člansko upravo. Ministrica je rekla, da pri programskem svetu in tudi sicer se ustvarja neka megla, nihče ni odgovoren. Ja, če jih bo namesto 3 5, bo še več megle in še manj bomo vedeli, kdo je za kakšno stvar odgovoren in kdo mora kaj narediti. Pa še gre za funkcionarje oziroma vodstvene delavce, ki po navadi niso slabo plačani. Najboljše, da naredimo kar 10, pa jih bomo imeli nekaj spet med tistimi najbolje plačanimi. Ne glede na to, kar se zdaj pojavlja tudi v medijih v zvezi z odpravninami, tudi če bi imeli 10 članov uprave RTV-ja, najbrž ne bi dobili takšne odpravnine, kot jo je dobil Kramar, tako se nam ni treba bati, da bo kakšen problem. Mislim, da s petčlansko upravo pretiravamo. Tudi ne vem, kaj ta trenutek lahko predlagatelji zakona tričlanski upravi očitajo; in to bi že pričakovali, če gredo v takšno spremembo. Potem imamo v 36. členu kar nekaj stvari; da bo dejavnost javne službe financirana iz državnega proračuna. Kaj zdaj to pomeni? Se bo RTV prijavljal na razpise ali kako bo to videti? Ker vsak, ki koristi državna sredstva, se mora po navadi prijaviti na razpis, poročati in tako naprej oziroma so določena neka merila in kriteriji, na kakšen način sploh lahko kdo dobi taka sredstva. Tako bi verjetno tudi o tem morali še kaj reči. Zdaj, nekaj vas je že povedalo, da svet delavcev predlaga, da bi najprej bil sprejet zakon o medijih, ravno imamo v postopku tudi zakon o filmskem centru, ki bo neke stvari drugače urejal. Ker se to vse skupaj dogajal, lahko seveda pride do nekih stvari, ki jih bomo uredili v tem zakonu, pa v tistem bodo urejene drugače in podobno. Nekatere je skrbelo oziroma ste rekli, da ste nad novinarji presenečeni. Nas kar naprej presenečajo, smo že navajeni, nimamo težav s tem. Ampak očitno vas presenečajo zato, ker se pač ne strinjajo z rešitvijo, ki ste jo prinesli. Sindikat pravi, da so se pet let pogajali, na ravni zavoda vodili pogajanja, jih končali s podpisom aneksov h kolektivnim pogodbam, s tem začeli uporabljati nek celovit sistem, pregleden plačni sistem, kakršnega RTV še ni imel. Zdaj ste jim pa napisali v 57. členu, "o spremembah pogodb o zaposlitvi uprave z reprezentativnimi sindikati RTV Slovenija vodi socialni dialog". Se pravi, spet se bomo pet let pogovarjali o tem, kakšne plače in na kakšen način bodo imeli plače. Verjetno imamo vsi toliko ali pa imajo vsi toliko časa, da to počnejo. Če smo pač neko stvar postavili, jaz vedno pravim, da je treba odpraviti tiste stvari, ki niso dobre ali ki bi lahko bile boljše, ne pa zadeve obrniti na glavo in začnemo vse od začetka. Nelogičen je odnos med svetom in nadzornim svetom. Namreč, svet imenuje generalnega direktorja, razrešil ga bo lahko pa kar nadzorni svet. To je precej nelogično, ker verjetno, če se pač tisti, ki bodo v svetu, ne bodo v najboljših odnosih z nadzornim svetom, se to lahko zgodi dan po tem, ko nekdo imenuje direktorja, ko svet imenuje direktorja, ga drugi dan lahko nadzorni že razreši. To verjetno ni v redu in tudi po navadi tisti, ki imenuje nekoga, ga tudi razrešuje. Ne vem, zakaj je tukaj taka rešitev. Mogoče, ker že imate imena nadzornikov in vsega. Ampak na ta način se te stvari ne delajo in najmanj kar je, kažejo na neko nelogičnost, ki bi jo mogoče nam lahko bolj obrazložili. Še enkrat, kakšen status bodo imeli novinarji. Vi pravite, da ne bodo več javni delavci, oni bi bili javni delavci, so ugotovili očitno, da je to v redu. Državna služba je najboljša služba, smo včasih poslušali. Verjetno se bo treba usesti pa pogovoriti, če hočemo priti do neke rešitve, ki bo za večino sprejemljiva. Upam, da bom na kakšno od mojih vprašanj dobila tudi odgovor ali pa kakšen komentar. Tudi bi pričakovala, da mi poveste, v čem je problematičen 29-članski svet in v čem bo zdaj ta 15-članski boljši. Ministrica je rekla, da bo večja odgovornost. Odgovornosti po navadi s številko ne dobiš, ampak je predvsem pomembno, da so tam ljudje, ki so odgovorni, in da je zakonodaja tako napisana, da se je ne da z leve in z desne prehitevati in obvoziti in narediti stvari po svoje. Seveda ne bom glasovala za tak predlog zakona, bomo pa verjetno zadeve amandmirali in predlagali kakšne spremembe, čeprav se ključnih stvari verjetno ne da spreminjati.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Magajna.
Lep pozdrav vsem navzočim! Bom poenostavil. Obrazložil bom, zakaj menim, da predlog zakona o RTV ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Gre za razhajanja v temeljih. Ne za to, kaj se da še popraviti in česa se ne da. Morda bom imel zaradi tega tudi kritike v koaliciji. Moram reči, da ni bilo zaenkrat nekih pritiskov na mene, bili so seznanjeni z mojim stališčem. Vendar se tudi zavedam, da sem tukaj v parlamentu nadomestni poslanec in da me morda nekega dne ne bo več. Vendar ne morem mimo tega, da ne bi izpostavil svojega stališča, tako pomembna zadeva je to. Zakaj je tako pomembna? Ta zakon bo izjemno pomemben konceptualen, vzorčni primer, torej usoden tudi za status vseh drugih zakonov. Saj ni nastal tu, gospa Širca, v tej zadevi okoli RTV, nastal je v univerzitetnih krogih, tam so dobili idejo o avtonomnih zavodih. In o tem bom danes polemiziral in tudi razložil, o čem polemiziram. Slučajno je prišel zdaj na vrsto tu, potem ko smo ustavili zakon o zdravstveni dejavnosti, ki se ga je tudi v podobni obliki hotelo uveljaviti – princip avtonomnih zavodov. Tako imenovana modernizacija javnih zavodov gre namreč v smeri hibridnih modelov, kjer se križata javna in tržna dejavnost, to je pridobitna oziroma komercialna dejavnost. Pa da se spet ne bi razumeli narobe, nič nimam proti, da RTV izdaja cd plošče, pa da kakšen dober prenos trži in ga proda drugemu TV omrežju, drugemu kanalu – zakaj ne, in da tudi del arhivskega gradiva, celotnega arhiva ne bi smel, trži in pridobi nekaj sredstev za to. Sem pa proti, in to odločno povem, proti nagradam tem izvajalcem, ki že tako ali tako prejemajo plače. In to je poanta, zakaj vpeljujemo avtonomijo, tako imenovano avtonomijo. Namesto krovnega zakona o javnih zavodih - poglejte, gospa Širca, še to bom povedal, zdaj polemiziram z vami, vi ste delali doktorat s tega področja, jaz sem pa študiral filozofijo, pa potem socialno delo. Vi imate več znanja, več vednosti o tem področju. Sem pa tudi politik in malo poznam ozadje, kaj se dogaja s temi zadevami. Ne nasprotujem, ne omalovažujem tega dela in tega napora, ki ste ga na ministrstvu vložili. Ogromno dela je bilo in zakon ima številne izboljšave. Sem pa odločen nasprotnik avtonomije javnih zavodov in bom zagovarjal status javnih zavodov, takega, kot je bil, z določenimi modernizacijami, spremembami, ki so nujne. Najprej bi pa potrebovali krovni zakon. Krovni zakon pa bo očitno prišel kasneje, predstavljal pa bo verjetno sintezo praks - "dobrih" sem izpustil, ker se narekovajev ne vidi -, torej, "dobrih" praks, recimo, ki pa bodo že legalizirane. To se pravi, samo sinteza tistega, kar zdaj delamo skozi ta zakon. Najprej se je sporna reforma komercializacije in privatizacije javnih zavodov, žal pod zastavo levice, poskušala uveljaviti skozi Miklavčičev zakon o zdravstveni dejavnosti, sedaj pa, kot je bil tam proces začasno ustavljen, preko zakona o RTV. Dolgoročni projekt modernizacije javnih zavodov, ki se bo, upam, da ne, pa verjetno se bo, danes uveljavil na tem področju, se bo jutri prikradel na področje šolstva, znanosti, izobraževanja, kulture. RTV mora ostati javni zavod; da, javni, z okrepljenim nadzorom ustanovitelja na vsebinskih področjih in večjim vplivom uporabnikov. O avtonomnosti lahko govorimo le v povezavi s strokovno avtonomnostjo. Od česa naj bo avtonomen ta novi javni zavod? Od nadzora ustanovitelja, pa morda avtonomen od kritike uporabnikov, tistih, ki plačujemo to naročnino,? Od česa torej avtonomen? Predlaganega statusnega preoblikovanja v finančno avtonomno komercialno družbo, ki bi jo državljani obvezno financirali, organi družbe pa bi si dohodke s tržno dejavnostjo izplačevali, ne bi smeli dovoliti. Odklanjamo torej ureditev, ki spreminja javni zavod v sui generis, komercialno gospodarsko družbo. Kritičen sem do modela finančne avtonomije uprav, ki jih oddaljujemo od vpliva ustanovitelja, predvsem pa od vpliva uporabnikov, gledalcev, javnosti. Z avtonomijo si bo uprava zavoda še povečala možnost prostega, avtonomnega poslovanja, razpolaganja z družbenimi sredstvi. Omogočeno bo tudi netransparentno poslovanje, kot ga poznamo povsod tam, kjer se mešata javna in tržna dejavnost v modernem konceptu zasebnega in javnega partnerstva. Vemo pa, kam to pripelje. Javni in tržni del se bosta vedno bolj prepletala. Pridobitna dejavnost se je v obliki nagrad prelivala v zasebne žepe – kakšen strah, saj tega ne bo, pravite. Jaz pa pravim, da bo. Izvajala se bo v javnih s pomočjo javne opreme, z javnimi sredstvi iz naročnine. Sporne so torej nagrade izvajalcem, ki so že tako ali tako plačani za svoje delo, ne nasprotujem pa, da so določene storitve in produkti plačljivi in se s pridobljenimi sredstvi izboljša finančni položaj zavoda. Ne nasprotujem tudi stimulaciji za dobro opravljeno delo v vseh segmentih, predvsem v izvajanju javne dejavnosti. Nasprotujem pa izplačevanju nagrad, ki bi se izvajale iz višine dobičke tržne dejavnosti. Vpliv politike ostaja – zakaj? Pravzaprav morda je bil edini zakon, ki je omejeval vpliv politike, predhodne temu, sicer se je tudi tam preko civilne družbe [[...]]O čem mislim. Gre za imenovanje članov sveta. Ob sprejetju sedaj veljavnega zakona smo nekateri kritizirali ureditev, po kateri so prav vsi kandidati, ne glede na to, katera sredina jih je izbrala, šli skozi potrjevanje parlamentarne večine. Bil sem celo malo zaveden, ko so mi rekli, da je bilo to v vseh dosedanjih ureditvah, ni res. Poglejmo predhodno, tej sedanji, bomo videli, da so subjekti, ki so predlagali, mnogi od njih, avtonomno predlagali svoje predstavnike. Subjekti, ki predlagajo, bi morali imeti avtonomno pravico – tukaj pa ni avtonomije, očitno – določanja svojih predstavnikov v svet zavoda. Ob razpravi o številu članov in kdo vse jih lahko predlaga, ostaja torej prezrt način končnega potrjevanja. Za to gre, kdo jih končno potrdi? To je instrument politike. Vsi kandidati, tudi po tem predlogu, gredo končno skozi politični filter, kar pa ni bilo značilno za prejšnji sistem. Instrument političnega vplivanja torej tudi v tej ureditvi ostaja. Status zaposlenih. Odstop od statusa javnega zavoda v tako imenovano posebno sui generis ureditev postavlja pod vprašaj tudi status zaposlenih. Negotovi so, ne vedo, kaj bo. Obljube so sicer zelo lepe, vendar pozabljamo, da imamo zakon o delovnih razmerjih. Na to bi se morali sklicevati. Že zdaj bi bilo vse v redu, če bi spoštovali delovnopravna razmerja, če bi inšpektor za delo tudi malo bolj pogosto obiskal ta zavod. Bom povedal primer, najprej je prišel na zavod s študentsko napotnico, potem dve leti s pogodbo za določen čas. Sledila je podjemna pogodba. Potem ko je tudi to bilo predolgo, so razmišljali, če bi še kakšno napotnico kje našli študentsko. In tako se marsikaterim podaljšuje. Ne potrebujemo nobenega novega statusa, potrebujemo pa spoštovanje delovnopravne zakonodaje, in to že danes. Sem za to, da ohranimo javni zavod v vseh svojih funkcijah in pristojnostih. Načeloma tudi sicer zakon govori, kaj mora, tudi ta verzija zakona, kaj mora vse ohraniti, svoje poslanstvo. Multikulturalnost – zelo pomembna zadeva za manjšine, zelo pomembna in za vse narodne skupnosti, ki so. Širitev duha, obzorja – to smo vse slišali. To so deklarativne stvari, vendar ob avtonomiji določenih centrov moči pa dvomim, da bo to poslanstvo dejansko ohranjeno. Vedno bolj se bo usmerjalo v komercialno tržno dejavnost.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Pavel Gantar. Se opravičujem, predsednik. Ministrica je želela besedo.
Vedno hoče besedo pred menoj.
Gospa Majda Širca, izvolite.
Ne bi vzela besede, ampak zdi se mi vseeno že pri vaši kolegici predgovornici, gospe Julijani, se mi ne zdi prav in je nepošteno, da obvisijo v zraku tako težke besede, ali pa, kot da bi govorili jaz o enem zakonu, vi pa o drugem zakonu. Mislim, da poslanke in poslanci morate in moramo biti odgovorni in brati tiste in zagovarjati zakone ali pa jim nasprotovati, ki so na mizi in jih prebrati. Zato, spoštovani poslanec in poslanka Julijana, res nekako mimo govorite, ko govorite o tem, da ni definiran javni interes in da je tukaj kakršnakoli nevarnost pred komercializacijo. Ne velja poenostavljati in v komercializaciji videti tisto, kar je nujno delo, ali zavoda ali gospodarske družbe, ampak zagotovo pa javne RTV Slovenija. Ima dejavnosti, ki se morajo stimulirati in ki so tržne dejavnosti, izposoja materiala, recimo, predaja orkestra v določenih delih, predvsem pa ekonomskopropagandna oglaševanja, ki smo jih ohranili, kajti to so vendar pomemben vir dohodka RTV hiše in na nek način zagotavljajo tudi določeno, kakorkoli že gledamo, avtonomijo, ker če tega prihodka ne bi bilo, bi se moral povečati prihodek iz proračuna. Kajti, težko bi verjela, da bi lahko bremenili s prispevkom in zvišanjem prispevka še ostale vse, ki spremljajo RTV Slovenija in imajo aparat. Zato zakon o delovnih razmerjih, seveda, saj velja za vsakega, ki je v delovnem razmerju. Torej, si hodimo mimo. Avtonomija. Prvič se zgodi, da smo pet članov od 15 potrdi Državni zbor na zelo transparenten, odgovoren in tudi zelo preverjen način. Moram povedati še nekaj. Da ti strahovi pred komercializacijo ne smejo nestimulirati razvoja sektorja. Če RTV Slovenija – in posname ogromno dobrih dokumentarnih filmov, jih naredi zgolj samo za predvajanje na svojem programu in se ne trudi, da jih potem posreduje še kam naprej, jih še komu proda, jih še kje plasira, jih poda v igro za nagrade ali kakorkoli, se trudi za njih, to na nek način, po vsej verjetnosti se boste strinjali z menoj, ni komercializacija, ampak je trud za plasiranje zagotovo dobrega programa. In ker ste se toliko ukvarjali s strahom pred komercializacijo, če je kaj, ali bomo morala desetkrat danes ponoviti neko načelo, ki se še ni uveljavilo do sedaj in ki je najvišji možni garant za to, da se spoštuje nekaj, kar se spoštuje. Ni inšpektor za delo, ki bo hodil tukaj, tudi ni naš inšpektorat, ki izda globo, če se ne spoštuje samih kvot. Še enkrat ponavljam. Če se javni interes za zagotavljanje avdiovizualnih vsebin neodvisnih producentov lastne produkcije in tako naprej, kar se veže na kulturo, gospod Magajna, takrat mora uprava iti. Iti! Konec! To je največja točka lahko zagovarjanja javnega interesa. Zato prosim: ne samo tako, da jaz govorim o enem, da vi berete nekaj drugega. Mislim, da lahko izrečete ob tem tudi zadovoljstvo, da smo ob prvem predlogu branja osnutka znotraj javne predstavitve mnenj upoštevali, malo jih je bilo sicer, ki so me podpirali, vaš predlog in predlog vaših kolegov izvenparlamentarnih strank, da se oglaševanje oziroma delež v volilni kampanji spremeni v prid zahtevam neparlamentarnim strankam z možnostjo dvotretjinskega pristajanja na RTV Slovenija v predvolilno kampanjo.
Replika Andrej Magajna.
Hvala lepa. Res malo govorimo eden mimo drugega. Že ko sva se predvčerajšnjim srečala, ste mi naštevali, kaj je vse smiselno tudi na nek način tržiti, pa bi jaz tudi še naštel nekaj zadev. Zakaj ne bi dober dokumentaren film predali tudi drugim? Res govorimo eden mimo drugega. Čemur pa sem danes oporekal, pa je to, da si bo nekdo, ki je tam javno zaposlen, za to še plačeval nagrade. Nagrade so sporne. Tukaj je jedro problema. To ste pa obšli to, o čemer sem govoril. Nagrade so sporne, ne o tem, da bo del arhivskega gradiva, ali pa, da bo nek prenos, ki ga je RTV Slovenija naredila, tudi tržila preko drugih televizij. Zakaj ne? Nimam temu nič proti, smo si jasno. Nič ni treba mi naštevati, kaj je vse dobro. Sporne so nagrade redno zaposlenih ljudi. Bom pa povedal primer iz zdravstva, ko gospod Marušič, preden je nastopil, ko je prišel na zavod, kjer je tudi delal in so tam tržili neko aparaturo, pa se ni vedelo, ali to tržijo v svojem rednem času ali to tržijo v popoldanskem času, nič se ni vedelo, vse je bilo zabrisano, plačo so dobili pa še nagrade zaradi tiste aparature. Ko jim je pa rekel, da naj pridijo v soboto delat nadure na tej aparaturi, jih pa ni bilo, ni bilo več interesa. Upam, da smo se sedaj razumeli.
Gospa Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala lepa. Delno je pojasnil že kolega Magajna, kaj je bilo mišljeno z nepridobitnostjo. Nepridobitnost ne pomeni, da ne smeš delati nič drugega, ali pa, da bi moral še celo zastonj delati. Ne gre za to. Gre za to, da motiv, da dobičkonosni motiv, ki ga vneseš v neko institucijo, spremeni cilje institucije; in to se dogaja pri nas in dejansko tisti, ki ste zakon pripravljali, verjamem, da ste se zelo potrudili, ampak vseeno bi se lahko povprašali, zakaj je BBC nepridobitna organizacija. Zakaj je URF nepridobitna organizacija. Torej, kaj je pravzaprav tisto, zaradi česar drugod ne dovolijo, da bi se javni interes izničil zaradi tega, ker bi se v to organizacijo vnesel motiv dobičkonosnosti in bi se začelo opravljati neko drugo dejavnost. To se pravi, da je potrebno – torej, ko se nek zakon pripravlja, je treba natančno proučiti, kaj je razlog, da nekje drugod, drugje, kjer želijo zaščititi javni interes, da pač uporabljajo druge oblike in da ne gredo kar tako nepremišljeno oziroma brez da bi imeli kakšno podlago, neke nove oblike, kot je ta oblika, ki je nikjer praktično ne poznajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa ministrica Majda Širca. Izvolite.
Tako razmišljanje se mogoče lahko nevarno kam usidra v javno mnenje in zato ga moram popraviti. Namreč, gospa Julijana, kot prvo, osebe javnega prava, samostojna oseba javnega prava nepridobitnega značaja se imenuje bodoča RTV Slovenija, kot ga definira ta zakon. Se pravi, da so nepridobitne organizacije že sedaj. Financirajo se 3/4 iz RTV prispevka. Delček iz ekonomskopropagandnih in drugih, seveda, tudi prihodkov. V bistvu je to nepridobitna dejavnost, nič drugačna – seveda v drugačnih oblikah in okvirjih kot BBC, ampak BBC ima tudi tako imenovano grdo pridobitno dejavnost. To je največja založniška hiša v Angliji z izdajanjem vsebin, ki jih delajo te grde pridobitne dejavnosti. Mislim pa, vsi njihovi servisi, World servisi itn. Ravno tako ORF okviru dejavnosti, ki jih opravlja kot javno službo, ravno tako ni namenjeno proizvajanju dobička. In tudi RTV Slovenija že danes in jutri seveda to ne more biti. Je pa res, da tudi obstaja popoln nesporazum, ki ga posredujeta na nek način v eter, okrog teh dobičkov, ki jih bodo sedaj zaposleni na račun presežka prihodkov nad odhodki pridobili v prihodnje. In da razjasnimo enkrat za vselej to vprašanje, kako je s temi dobički. Vse, kar, recimo, s prodajo zelo uspešnega filma, če sva midva, gospod Magajna, vzela to za primer, velikih iztržkov, pa da bi se določeni prispevki kopičili in bi bil prihodek večji. S tovrstnim presežkom prihodka nad odhodki je treba najprej vložiti v javno dejavnost in v javno službo. Ko je le-ta čista, poravnana, nobene izgube, ničesar, šele potem si lahko zaposleni delijo 10 % dobička. In šele ob tem si lahko uprava oziroma nadzorni svet deli tisti delček dobička. Verjamem, te številke so smešno nizke, če bi jih preračunali v vrednosti, ki so bile v letu 2009.
Hvala lepa. Gospa Julijana, to bi bila po moje replika na repliko, na pojasnilo, ki je bilo dano. Še želite besedo? To je replika na repliko. Lepo prosim, sprejmite, da nimate več besede. Dr. Pavel Gantar, izvolite.
Hvala lepa. Ministrica, moja strankarska kolegica, moram povedati, tudi moja prijateljica, me je nekako brez potrebe omenila v svojem prvem nastopu in zdaj se skoraj moram oglasiti, čeprav sem se nameraval izogniti, izviti in današnjo razpravo "prešpricati", čeprav sem prijavljen. Ker mi ne preostane drugega kot to, da povem nekaj besed, bom govoril o sami temi, pretežno o sami temi, in to je, o parlamentarnem programu. Tretji odstavek 3. člena pove, kaj RTV v okviru javne službe zagotavlja, tu ni več parlamentarnega programa. Vse lepo in prav, zakaj pravzaprav ne. Video- in digitaliziran avdiosignal na izhodu te hiše, vsakdo, ki pride mimo, vsak komercialni ali javni servis ta signal lahko pobere in ga emitira v skladu s pravili, ki so, v svojih omrežjih in ga pripelje do uporabnikov, na televizijske ekrane ali kamorkoli drugam. To je možno, takšna rešitev je možna, čeprav je ne zagovarjam. Vendar ministrica to utemeljuje z novimi storitvami. Nekaj se, kot je sama omenila, spoznam na te nove storitve, ne bom vam predaval, ampak vseeno. Nove storitve temeljijo na novih digitalnih tehnologijah proizvajanja, editiranja, torej oddajanja in sprejemanja ne samo televiziji, ampak na celi vrsti aparatov, šare, ki jo nosimo po žepih, telefonih, iPodih in vseh mogočih stvareh. Skratka, tisto, kar je tu novo, je digitalno oddajanje, ki sprošča frekvence in omogoča, da samo znotraj enega poola, ene frekvence tako rekoč danes emitiramo vse sedanje in vse bodoče zamišljene programe, če vzamemo stvar resno. Se pravi, kar je bilo nekoč omejena dobrina, to danes ni več. To je vsekakor vedno možno. Toda tisto, kar je problem, niso ne nove storitve ne stare storitve, pač pa preprosto vprašanje, nove ali stare storitve – vseeno, ampak ali je parlamentarni program javna služba, javni servis ali ne. Ali je to, kar ta hiša govori, sprejema, nekaj takega, kar je v javnem interesu in je prav, da gre v javni servis. Oddaje o zajčkih, o lutkah so javni interes – podpišem. Vse te stvari, recimo, okrogle mize, so javni interes – tudi podpišem. Ali to ni javni interes? Če ni javni interes, o tem bomo konec koncev odločali tu, bomo pač povedali, ali takšen program bo ali ne. Ali je točno tak dober, kot je, ali ni, je drugo vprašanje. In zato to ni povezano z novimi storitvami, ampak z opredelitvijo, kaj je javni servis v tej hiši. Oddaja Na zdravje – je, prenašanje sej nacionalnega parlamenta pa ni v tretjem programu. Zdaj, dobro, verjetno bi se 80 % ljudi s tem strinjalo in bi rajši gledali oddajo Na zdravje kot oddajo iz parlamenta. O. K., ampak to ni edini kriterij določanja javnega interesa. O tem se bomo pogovarjali. Če sprejmemo to, navsezadnje vsakdo lahko pobere video-avdiosignal na izhodu te hiše, vprašam ministrico, kaj zaboga dela v tem zakonu 56. člen, "Državni zbor lahko omogoča, informira javnost o svojem delu preko posebnega televizijskega programa, ki deluje znotraj Državnega zbora in je namenjen neposrednim prenosom sej Državnega zbora". In celo to nam pravi, da moramo zagotoviti dostop do vsebin najmanj z 90 % prebivalstva, RTV Slovenija pa nam širokogrudno zagotavlja tehnične možnosti za prenos navedenega programa. Zakaj RTV Slovenija? Bo mogoče kakšen komercialen ponudnik znotraj tega poola, ki bo, zaenkrat je samo eden, bo mogoče boljši. Zakaj bi potem pri RTV to vzeli? Skratka, če pravite, da parlamentarni program ni javni program – dobro, recimo, da tako pravite – ni problema. Kaj hočete vi s 56. členom nam ukazovati, kaj bomo tu notri delali mi? Da lahko naredimo svoj program?! Mi lahko naredimo to, kar mi hočemo, in bomo tudi sprejeli. Ta člen mora iti ven, ministrica! Takoj, čim prej! Ta člen nima kaj početi! Mi se lahko pogovarjamo o tem, ali bomo delali, ali bo parlamentarni program tak, kot je, ali malo drugačen, del javnega servisa – legitimno vprašanje, tudi ob novih storitvah in teh možnostih, ki so in se o tem lahko pozdravljamo, ta člen pa mora iti ven. Jaz vam zdaj povem, zelo enostavno, ljubeznivo povem to: zdaj bom v prvem branju zakon "spustil skozi", bom glasoval za ali pa se vsaj vzdržal, odvisno od jutrišnje volje, predvsem pa pravim, da nikakor ne bom glasoval za zakon, če bo ta člen kakorkoli preživel drugo ali tretje branje. To pa zdaj povem javno in odkrito in na glas. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Andreja Črnak Meglič.
Spoštovani gospod podpredsednik, ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi, lep pozdrav tudi v mojem imenu. Veliko je bilo že rečenega danes, pa vendarle naj začnem s tem, da pravzaprav tematika, ki jo danes obravnavamo, vsekakor spada med tiste, o kateri se vsi nekako izrekamo, saj smo gledalci javne televizije in imamo o tem svoje mnenje. To, kar moram pohvaliti, je dokaj široka in demokratična javna razprava, ki je potekala tako v krogu strokovne javnosti, civilne družbe tudi v tem parlamentu, in zaradi tega je tudi prvotno besedilo zakona, ki smo ga prejeli, močno popravljeno in v večji meri upošteva te različne interese. Skratka, zdi se mi zelo pomembno, da se poudari ta demokratični proces, v katerem je zakon nastajal oziroma še nastaja. Druga stvar, ki se mi zdi resnično pomembna. Bodimo formalisti in pojdimo in poglejmo posamezne člene. In dejansko, ko pogledamo strukturo posameznih sestavnih delov upravljanja tega javnega zavoda, začenši pri svetu, številke jasno kažejo, da se povečuje avtonomija javnega zavoda. In da se predvsem v svetu povečuje vloga uporabnikov, to se pravi civilne družbe. Posebej bi pozdravila to, da niste spregledali vloge nevladnih organizacij, društev je v Sloveniji 22 tisoč in kar dvema reprezentativnima organizacijama ste omogočili možnost, da kandidirajo svoje člane. Mislim, da je to precedens, to se je verjetno zgodilo prvič v tem slovenskem prostoru, navkljub temu da vsi v civilni družbi priznavamo tako veliko in pomembno vlogo. Drugič, število zaposlenih, ki so predstavniki svojih kolegic in kolegov v svetu, se poveča na 20 %. Tudi to se mi zdi izredno pomembno. Da ne govorimo o drugih elementih civilne družbe, ki so zastopani v tem svetu. Podobno se mi zdi pomembno tudi to, da je v nadzornem svetu vloga, ki pripada imenovanju tistih s strani Državnega zbora, manjša in da pravzaprav tudi Vlada imenuje samo enega predstavnika. Toliko o avtonomiji. Seveda pa avtonomija je vedno tudi rezultat stvarnih razmerij, ki se bodo seveda uveljavila v samem procesu upravljanja in odločanja. Tretja stvar, o kateri bi želela reči nekoliko več, seveda z malce širšega vidika. Dejstvo je, da je Slovenija leta 1992 sprejela Zakon o zavodih. Iz ust samih pripravljavcev tega zakona sem slišala, da so vsi menili, da bo ta zakon predstavljal neke vrste kratkoročno prehodno fazo v delovanju javnih zavodov, kajti v veliki večji meri je omejil avtonomijo organizacijam posebnega družbenega pomena, kakor smo jih imenovali prej; to se pravi tisto, kar je bilo na področju družbenih dejavnostih. Avtonomijo njihovega upravljanja, podržavil v njihovo premoženje in tako naprej. Skratka, menili, da je to nekaj prehodnega. Po 18-ih letih se ta togi okvir že kaže kot anahronizem. In to, kar Slovenija potrebuje, je ena celovita razprava o tem, kaj je pravzaprav nek nov razvojni model upravljanja javnih zavodov; oziroma tudi znotraj javnih zavodov ne obstaja zgolj ena skupina, obstaja skupina, ki bo še naprej v pretežni meri financirana iz javnih sredstev, in skupina, ki lahko poleg opravljanja javne službe pridobiva sredstva tudi na trgu s trženjem dejavnosti, seveda vse na neprofiteni način. Mislim, da je s tem zakonom narejen nek pogumen korak v razmisleku, kako te stvari urediti. Jaz sama sodim v tisto skupino ljudi, predvsem zato, ker Slovenci smo nagnjeni k predalčkanju, da potrebujemo razpravo o tem, da se pripravi enoten krovni zakon, pri katerem se bi pogovorili o teh stvareh in se pogovorili o tem, kakšne naj bi bile razvojne smernice na področju sedanjih javnih zavodov. No, recimo, da nekaj vem o tem, glede na to, da tudi predavam menedžment v neprofitnih organizacijah. Tako pozdravljam tudi to jasno ločitev funkcij posameznih organov upravljanja in tudi to, da se na nek način omogoči ljudem, ki so zaposleni v sedanjem javnem zavodu, da pridobijo večjo avtonomijo. To pomeni izstop iz sistema javnih uslužbencev. Zelo pozorno sem prebrala, kar so napisali sindikati. Torej, samo približno polovica zaposlenih se je izrekala. To ni nujno reprezentativna polovica, to je tisto, kar si moramo najprej povedati. Najbolj pa me je zbodlo v oči to, da jih ni prepričalo zagotovilo iz 57. člena Predloga zakona, ki sicer na papirju zagotavlja ohranitev vseh pridobljenih pravic do sklenitve novih aneksov, ne zaupajo pa v kakovosten socialni dialog med zaposlenimi in upravo. Katastrofa! To se pravi, da ne verjamejo niti v lastno moč. Jaz se strinjam, da je Virantov zakon omogočil RTV-ju, da je naredil sistem veliko bolj pregleden, ga uredil in tako naprej. Zdaj smo do te faze prišli, ampak sigurno ne bo šel razvoj v bistveno slabšanje tega, ampak jaz pričakujem tudi, da v nadgrajevanje. Še eno stvar bi predlagala. Torej, v 5. členu tretji odstavek je napisano, kako se varuje javni interes. Morda razmislek, ali je ta kvantitativen element, uprava se odstavi v primeru, da ne dosega tega kvantitativnega kriterija, zadošča ali bi razmišljali morda še o kakšni dodatni varovalki javnega interesa. In še naslednja stvar, ko govorimo o tem znamenitem 46. členu, morda v razlagi, v nadaljnji razpravi pridite s številkami, da demistificiramo te bajne vsote, ki se bodo prelivale v žepe uprav in tako naprej, čeprav v tem členu silno jasno piše, da najprej so zaposleni tisti, ki imajo nekaj od tega, potem uprava in šele nazadnje nadzorniki. Skratka, gre v korist zaposlenih, zato da se jih tudi stimulira, dajmo si jasno in glasno povedati, če pač pridobivamo večji prihodek, zakaj ne bi del tega bil tudi rezultat, se ne bi odrazil tudi v naših mesečnih prihodkih. In to se mi ne zdi popolnoma nič spornega. Dejstvo pa je, ko ta člen prebereš, da morda dobiš kakšno predstavo o nekih bajnih vsotah, ki se bodo delile in kaj se bo z njimi dogajalo. Zelo pomembno se mi zdi tudi to, da je zelo jasno ločena bilanca prihodkov, ki se ustvarja iz javne službe, in prihodki, ki se ustvarjajo s komercialno dejavnostjo. In to, da je najprej treba pokriti vse, kar gre iz javne dejavnosti, šele potem se lahko pogovarjamo o kakšni drugačni delitvi. Skratka, zdi se mi, da je ta razmislek, v kakšno smer ta javni zavod naj gre, sui generis in tako naprej in bog pomagaj, tako je poimenovan, jaz mislim, da potrebujemo resen, strokoven dialog o tem, kako se posamezne statusne oblike imenujejo, ker sicer bo dejansko prihajalo do tega, da se bodo iz konteksta iztrgale še mnoge druge dejavnosti in iskale svoje rešitve. Mislim, da pač v tem prostoru potrebujemo ta dialog. Na koncu še o tretjem programu. Rekla bi, da tretji program se je v Sloveniji razvijal na zelo specifičen način, popolnoma drugače kot v tistih državah, ki ste jih opisali v sami obrazložitvi zakona. Če se je drugače razvijal in če se je na nek način prijel, potem bi morebiti razmislek o tem, kaj z njim storiti, ne bil samo stvar, bom rekla, nas, poslancev, ampak bi morebiti naredili tudi neko analizo, anketo ali kakorkoli tudi med zainteresirano javnostjo, pa naj tudi oni povedo, kaj mislijo o tem tretjem programu. Seveda, za nas poslance je značilno, pač mi se radi tudi kdaj pa kdaj pogledamo in vidimo, kako se odražajo naše razprave. Vendar pa, če smo že zastavili svojo specifično pot pri uveljavljanju tretjega programa, preverimo, ali je ta specifična pot dobra, koliko ima podpore, in potem razmišljajmo o inovativnih rešitvah. Hvala lepa.
Hvala. Gospa ministrica, želite besedo? Izvolite.
Hvala lepa za zanimivo razmišljanje, še posebej za tisto, ko je prebrala med vrsticami zadržke samih novinarjev in nezaupanje v svojo lastno moč pri pogajanjih z vodstvom, če bi šlo za novo kolektivno pogodbo. Drugače, kar se tiče tretjega parlamentarnega programa, takšno stališče, ki je bilo pridobljeno, pa ne bom rekla, da sta to rating in gledanost, ker pač nista dovolj relevantna podatka, ampak ne samo analize, ki interpretirajo druge prakse, predvsem po Evropi, tudi stališča vseh naših svetovalcev so šla v drugačno smer. To niso moja stališča, ampak so šla v drugačno smer, kjer se [[...]]V redu – je to lahko posredovano, v redu, če je posredovano uporabnikom in uporabnicam, ampak vendarle na drugačen način, kot je to zdaj; z drugačnimi stroški, ki jih nosi, bom rekla, ustvarjalec programa, v tem primeru Državni zbor, in preko nosilcev, ki jih sodobna tehnologija na drugačne načine lahko distribuira.
Hvala. Besedo [[...]]Gospe Cvete Zalokar Oražem ni. Ribiča ni. Posedela ni. Trofenika ni. Potočnika ni. Gospod Zorn, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Spoštovana ministrica, imam tri pripombe. Prva je ta, ko ste govorili o strahu, da nekako nismo pripravljeni na novo ustanovo sui generis, takšno, ki bi bila hkrati javni zavod in hkrati gospodarska družba. Moram reči, da ne gre za strah in ne gre za pogum, gre za to, da takšne institucije v slovenski zakonodaji ni in da jih ne boste kar tako "nekam vtaknili", če rečem neposredno, ampak bo treba spremeniti na kupe zakonov, da bo ta nova gospodarska organizacija, ta hibrid sui generis lahko funkcioniral. Kajti, treba bo spremeniti tako rekoč vse. Mi ne vemo, po kakšnem principu in po kakšnem zakonu bo lahko pobiral naročnino: ali kot javni zavod ali kot gospodarska družba. Kot gospodarska družba je zavezana profitu, sicer je karitativna družba. Se pravi, da bo morala nekaj storiti zaradi profita. In, ali bomo dajali vsi svoje naročnine družbi, ki dela profit? Ali imamo kaj od tega? Ali dobimo del tega profita tudi mi? Ali vlagamo v to družbo? Skratka, to vašo televizijo, ki je seveda hibridni zavod sui generis in gospodarska družba in je tako rekoč, če sem neposreden, "bukovo železo", boste morali vtakniti v takšno zakonodajo, ki je nimamo. In to je velikanski problem. Druga stvar. Zelo ste se spustili v mojega kolega, ki je govoril, da bi lahko šest ljudi delalo oziroma da šest ljudi ni treba, da dela 15-minutno oddajo. Moram vam povedati, da prihajam od filma, kjer lahko 30 ljudi dela 5-sekundno oddajo, če z njo kaj zasluži – to je reklama po navadi; in da ne gre za to. Ampak vseeno bo pa sindikat – ki ste jim laskali, sedaj so pa že odšli – za to, da bi zavarovali vseh tistih šest, ki nosijo kable, pa eden snema. Moram vam povedati, da morate sindikatom povedati, da boste s tem svojim javnim zavodom, ki je gospodarska družba, postavili vse na glavo. Vse pogodbe bo treba spremeniti. Vse! Kajti, spremeni se socialno zavarovanje, zdravstveno zavarovanje, plače, spremeni se malica, spremeni se odmor, spremeni se "štempljanje" v službi, draga moja, če je to gospodarska družba. Jaz sem to doživel. Doživel sem spremembo kulturne institucije v delniško družbo in vem, kaj to pomeni. Vse pogodbe in vsi pogoji za delo bodo spremenjeni in postavljeni na glavo. Povejte to sindikatom. Povejte jim! In se bo preverjala tudi izobrazba še enkrat znova, kajti postavili se bodo kriteriji, kdo bo za kaj poklican. Tako je to. In pridobljene stvari bodo veljale ali pa ne. O vsem tem so govorili tudi moji kolegi iz socialne demokracije, celo bolj ostro kot jaz, zato vam moram povedati, da te panožne pogodbe imajo spodnji limit in zgornji limit. Tudi to poznamo iz neposredne svoje osebne prakse. Kajti, najprej vam ponudijo panožno pogodbo takšno, ki ima spodnji kriterij najnižjo plačo, možna je pa mnogo višja. Čez dve leti ste vsi na najnižji plači, ker je še zakonita. To je panožna pogodba in to je gospodarska družba in do tega boste prišli. Za konec morda še nekaj besed. Veliko besed ste potrošili tudi za preteklega predsednika sveta in zdajšnjega generalnega direktorja oziroma bivšega in zdajšnjega. Ne razumem, zakaj se toliko tiče zakona. Ne razumem vas oziroma vas razumem, gre za to, da se jih odstrani oziroma da se generalni direktor odstrani. Ne bom padel v to, da bi branil njegovih 50 plač, kajti to se mi zdi strahotno. Ampak moram vam povedati, da ste zelo neučakani. Dva meseca in pol ima za to, da se mu izteče mandat in potem ne dobi nikakršne odpravnine. Zakaj ga skušate na vsak način odstaviti dva meseca in pol prej? Zakaj? Človek je vendar delal profit. V preteklih štirih letih je naredil profit iz organizacije, ki je imela vsako leto milijonsko izgubo. In še nekaj. Ali meče ljudi na cesto? Ali ni ubogljiv pri programu? Kaj dela narobe, prosim? Zakaj se ga hočete znebiti? Črnogledi napovedovalci pravijo, da so posli že razdeljeni in da mora oditi, ker so ljudje nestrpni. Morda, ne mislim tako! Pa vendarle, krivi za teh 50 plač, ki naj jih dobi, ste vi, kajti to je kazen, če ga odpustite predčasno in pod krivdnimi razlogi. Danes je nekdo primerjal sodišče, ki ga je vrnilo nazaj, in svet, ki ga je razrešil. To ni primerjava. V pravni državi je sodišče tisto, ki odloča. Zato moram reči, da je to grda kampanja in da ga pustite tam, kjer ne, pa vas ne bo prav nič stalo. Hvala lepa.
Hvala. Želite besedo, gospa ministrica? Izvolite.
Da vzamemo še enkrat šolsko znanje, v tem primeru natančno prebiranje predloga zakona. RTV Slovenija je samostojna pravna oseba javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. To ni gospodarska družba. Še enkrat, gospod Zorn: RTV Slovenija je samostojna oseba, pravna osebna javnega prava, posebnega nacionalnega in kulturnega pomena in ni gospodarska družba; se pravi ne veljajo izključno – ali kakorkoli. Ne strašite!. Saj ni treba nikogar strašiti, saj smo odrasli ljudje. Ne strašite, kako bodo sedaj ljudje na cesto šli, prosim. Pojdite do konca zakona, pridite do 57. člena, ki smo ga uskladili skupaj s sindikati, in preberimo, kaj pravi. Nič na cesto, nič ne na novo učiti, nič na novo izpit delati, nič na novo na note gledati. Ampak nepretrgano se nadaljuje plačevanje nezmanjšanih premih prostovoljnega dodatnega pokojninskega in zavarovanja vseh zaposlenih v RTV Slovenija – kot prvič. To je ta določba, ki govori o tem, kaj se na poti do novih pogovorov in definicij razmerja znotraj zaposlenih in vodstva, na poti do nove kolektivne pogodbe zgodi. Nobena kršitev, nobena cesta, nobene zmanjšane plače in tudi nobenega preverjanja znanja; razen tistega, kar je pač treba narediti, kar nam Vlada nalaga vseskozi in moramo poročati, kaj je bilo: ali deviacija, ali pač kakšnih težav, ali napak, ali karkoli pač že znotraj preverbe plač po tako imenovanem Virantovem zakonu. In še naprej, ta 27. člen, ki je res tik pred koncem, ampak pridite do njega ali pa začnite brati od tukaj nazaj, ob uveljavitvi tega zakona, zaposleni na RTV Slovenija ostanejo na delovnih mestih, na katerih so bili na dan uveljavitve tega zakona, njihove pogodbe o zaposlitvi pa ostanejo v veljavi. O spremembah pogodb o zaposlitvi, uprava z reprezentativnimi sindikati – tako so tudi sindikati sami prelagali, da napišemo in prav so imeli – RTV Slovenija vodi socialni dialog. Tako ni korektno, da se straši sedaj 2 tisoč ljudi pa še vse ostale, kot da bo jutri mrk na ekranu, če bo ta zakon sprejet, zaradi tega ker je toliko strahov pred tem, kako in kaj in kje bodo plače. In še, gospod Zorn, generalni direktor Anton Guzej ni generalni direktor, ampak je vršilec dolžnosti; mandat mu je že davno potekel, želi imeti ga še naprej, si ga je izboril, ga ima, verjetno ga bo zahteval še malo, omogočili ga bodo še malo, če bodo hoteli. Ne vem, kaj je tako ljubega, slastnega na tej [[...]]Dobro, res, visok plačni razred je veliko, mislim, lahko prideš na njega tudi, če rečeš, da ne poznaš RTV Slovenija itn. – po tistem zakonu in po tistih pravilih. Ampak, pač, se oklepa te in mu je to tudi v teh razmerah, kakršne so, dano, da je kljub temu da mu je mandat potekel, je še zmeraj direktor; ampak še obnoviva znanje: gospodarska družba to ni. Tam, kjer so neznanke, se uporablja zakon o zavodih, je referenca, se napotuje vseskozi k zakonu o zavodih. In kot tretje, uslužbencem se, dokler ne bodo prišli do nove kolektivne pogodbe oziroma do novega dogovora, ne bo nič zgodilo, kar bi ogrozilo nam in njim dosedanji način bivanja.
Hvala. Ste želeli repliko, gospod Zorn. Izvolite.
Hvala lepa. Začniva pri koncu. Gospa ministrica, preveč se ukvarjate z generalnim direktorjem, v. d. direktorjem. Danes se ukvarjamo z zakonom. Jaz sem to omenil zato, ker ste dvakrat po deset minut govorili o njem. To je neumnost in nepotrebno in tukaj smo zato, da delamo kaj drugega. Tudi vi, gospa ministrica, bi se lahko ne ukvarjali direktno s konkretnimi stvarmi v RTV Slovenija. To je prvič. Druga stvar, o takšni obliki gospodarske družbe, ki to ni, pa takšnem javnem zavodu, ki to ni, ki je prvi v Sloveniji, se da "naložiti" karkoli. Ampak tega ni, zato vi lahko govorite karkoli, jaz vam povem samo, da je sestavljen iz gospodarske družbe in hkrati iz javnega zavoda, pa ga lahko imenujete na šest različnih načinov. Tretjič, s sindikati ste sodelovali. Ja, mi imamo od vseh sindikatov protestna pisma. Kako ste sodelovali? Danes in včeraj smo jih dobili. Niste sodelovali in nimate soglasja. Toliko. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospa ministrica, s sodelavcema nimate več časa za odgovore, zato bom skušala razpravljati tako, da ne bom izzvala vaše želje po dopolnjevanju ali po repliciranju moji razpravi. Po naravi sem velika optimistka in verjamem, da je z dogovarjanjem mogoče odpraviti marsikateri sporazum, politiki bi pa tako ali tako morali graditi na dogovarjanju. Ampak ob tem konkretnem predlogu zakona sem pa o uspehu dogovarjanja nekoliko zadržana, pa bom skušala povedati, zakaj. Tako kot ob sprejemanju prejšnjega zakona nisem uspela razbrati, kaj si zaposleni v javnem zavodu posebnega kulturnega in nacionalnega pomena mislijo o tem, kako bi bilo mogoče javno službo ali javni servis kar se da uspešno izvajati, se bojim, da bom tudi zdaj ostala brez tega dela sogovornikov. Tisti del odgovorov, ki jih pa dobivam, pa gredo največ na vprašanje statusa zavoda oziroma tega subjekta posebnega kulturnega in nacionalnega pomena in na status uslužbencev. In od kod še ta moj zadržek? Poglejte, ko smo 17. marca obravnavali neko besedilo, ki je imelo status osnutka predloga zakona in so v tistem tekstu res bile nekatere stvari drugače zapisane, se je do tega predloga marsikaj izčistilo, marsikaj spremenilo in smo dobili jasne formulacije, tudi te, o katerih je ministrica večkrat govorila, kaj definicija pomeni, kaj pomeni ta definicija in postavitev v zakonu vizavi članka in stališča dr. Rada Bohinca v Pravni praksi in pomislekov nekaterih, ki še vedno vztrajajo pri tem, kot da je rešitev v zakonu postavljena tako, kot da bo RTV gospodarska družba. Pa ni tako postavljeno. In zdaj, kaj je bilo takrat rečeno. Tule imam magnetogram in sem si poiskala razpravo gospoda Jožeta Skoka, njegov podpis sem namreč tudi na eni od teh pošt našla, in tam je bilo govora o tem, da bi med zaposlenimi morali narediti anketo o tem, ker so stališča tako zelo različna. Kako se potem dogovoriti in najti, če zaposleni z enotnim glasom ne govorijo, kako potem tako rešitev prepeljati ali pretvoriti v zakon? In zdaj, ko berem to pismo, ki smo ga dobili od Koordinacije novinarskih sindikatov RTV Slovenija, je v tistem drobnem tisku, ne v boldiranih, ne v okrepljenih številkah, povedano, da je odgovorilo 51 %. Za anketo je to razmeroma dober odstotek odgovorov, vendar če je to reprezentativni vzorec, če so rezultati obteženi in tako naprej. Ampak tisto, kar me je bolj zbodlo, je to, da je bila anketa opravljena med 8. in 10. junijem. Torej nekaj, kar je bilo napovedovano že v marcu, da bi se moralo zgoditi in da bi morali pravzaprav z anketo povprašati, se je zgodilo v neposredni bližini obravnave zakona v Državnem zboru. Rezultatov ne bom komentirala, ker so se jih nekateri že dotikali. Rezultati oziroma odgovori so razpršeni. Stanje od 17. marca do 10. junija se ni spremenilo, ni enotnega odgovora. Meni je zelo žal, ni ga. Kako potem najti tako rešitev, pod katero se bodo vsi podpisali in rekli, to je usklajeno med socialnimi partnerji in ministrstvom. Veste, jaz bi z velikim veseljem rada pritrdila vsem tistim, ki hočejo zdaj povedati, da je stanje na RTV med zaposlenimi glede plačnih razmerij in glede statusa zaposlenih zadovoljivo, da ne rečem dobro. Če ne bi na tem odboru obravnavali ravno na pobudo enega od sindikatov, in naš odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino je bil neke vrste mediator v razreševanju spora med pogodbenimi novinarji, med vodstvom zavoda in ministrstvom, zato da smo razrešili tista vprašanja, ki so se začela glede pogodb in razmerij razreševati že na sodišču. Jaz sem takrat prisluhnila sindikatom zaradi tega, ker so rekli, da ne more sodišče opravljati na javnem zavodu kadrovske politike. Torej, je bilo treba kdaj tudi o kakšnih stvareh se pogovarjati. Ne nazadnje smo vsako leto obravnavali poročilo nadzornega odbora, da ne govorim o tistem, kako so bila stališča korigirana, kaj vse je bilo mogoče takrat slišati in, ne nazadnje, je eden od urednikov umetniškega programa povedal, da se sredstva za kulturne programe znižujejo. Jaz pa razumem, da ta predlog zakona nalaga vodstvu spoštovanje deležev posameznih vsebin v javnem interesu, med katerimi jaz seveda najraje gledam kulturo. Če je tako, potem se čudim, da ne najdemo skupnega jezika pri izčiščevanju besedila v tistih točkah, kjer bi morebiti nekateri še radi videli dodatno varovalo. Ampak zdaj glede programa in glede vsebine. Ja, gospod Jerovšek je iztrgal iz mojega predstavljanja mnenja Poslanske skupine Socialnih demokratov tisti del, ko sem rekla, da bo programski svet postal spet oblikovalec programa. Mora postati nekdo oblikovalec programa. Če se prav spomnim, je podpredsednik ali v. d. podpredsednika zdajšnjega strokovnega sveta odstopil zato, ker se strokovni svet premalo ukvarja s programom. Ne bom zdaj brskala po spominu, kaj vse bi o sejah programskega sveta vedela povedati, marsikaj od tega je tudi zapisanega. Ampak stvari niso take, da bi lahko rekli, da se gledalke in gledalce, poslušalke in poslušalci vidijo in identificirajo s programom, ki jim ga nacionalna RTV daje. Zdaj še tisto, saj je razumljivo, da mi kot politiki v glavnem razmišljamo o informativnem programu. Javni servis mora poskrbeti za to, da je nacionalna institucija temeljna posredovalka informacij v informativnem programu in če bi se to do zdaj v dobri meri in v obsegu in kakovosti uresničevalo, potem te informativne vsebine v tretjem parlamentarnem kanalu ne bi bile potrebne, zato ker bi morale biti v prvem in drugem programu, ki glede na gledanost, pardon na pokritost teritorija s signalom, zagotavljajo to možnost. Ampak, če greste gledat, kaj si vprašani v anketi z reprezentativnim vzorcem pravzaprav želijo in katere vsebine pogrešajo, je zelo zanimivo, ne pogrešajo informativnih vsebin, ampak vse druge: znanost, kulturo in še druge vsebine, tudi šport nekateri pogrešajo. Vprašati bi se morali, tudi zaposleni, oprostite, na RTV, zakaj gledanost teh informativnih vsebin pada. To smo pa že povedali, kako je s temi rečmi. Sama bi se tretjega parlamentarnega kanala še na enem mestu dotaknila. Samo še prej, preden se tega dotaknem, naj povem, da se mi je v tej javni predstavitvi mnenj zdelo zanimivo tudi to, da je predstavnik drugega sindikata, mislim, da delavcev radiodifuzije, tako, mimogrede navrgel, da "če se ne bomo dogovorili, bo pa referendum". Tako, mimogrede. Dobro, saj se lahko tudi na ta način pogovarjamo o stvareh, ampak mislim, da bi morali najprej vsi, pa zlasti tudi zaposleni, poskrbeti za to, da bi sledili temeljnemu cilju: kakovosti javni servis. No, in hotela sem navesti glede tretjega parlamentarnega kanala še eno stališče, s katerim se popolnoma strinjam, ga je pa povedal, mislim, da gospod Miran Lesjak, ki je takole nekako postavil situacijo: javno predstavitev mnenje prenaša tretji parlamentarni kanal, ampak to, da danes na tretjem parlamentarnem kanalu nastopam, ne pomeni, da nastopam v mediju. Namreč, kaj je značilno za medij? Medij posreduje uredniško oblikovane vsebine, zato hvala, gospod Zorn, ker ste me videli kot spikerico na tretjem parlamentarnem kanalu, tako kot jaz tretji parlamentarni kanal vidim, spikerica ni potrebna, pa tudi režiser ni potreben, zaradi tega, ker pritrjujem tistim, ki menijo, da je vloga tega, da dobi gledalec/gledalka najbolj celovito informacijo, neposreden prenos brez uredniških posegov. Zaradi tega, ker ko zdaj gledam kakšnega od teh prispevkov na tretjem parlamentarnem kanalu, so to izseki iz tega, ki nekoga, ki gleda to, pritegnejo. Zdaj, ali je to res zvezano s takšno vsebino, da tisti, ki samo to vidi, si res lahko ustvarja objektivno [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]predstavo o tem, kaj se je na odboru dogajalo, je pa druga zgodba. Seveda bom ta zakon v prvem branju podprla. Pričakujem, da bomo še kaj rekli in da bo [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala. Še gospa ministrica, nekaj sekund je še na voljo. Če želite besedo, ste na koncu seznama.
Mislim, da je po današnjem dnevu in stališčih, ki ste jih podali z različnih vidikov, treba odpraviti kakšen dvom, kakšno ne najbolj natančno branje, kakšno pojasnilo še podati in morebiti kakšen popravek narediti v smislu, da bi imeli tudi na ta način bolj zgrajen in konsistenten zakon, ki pa ima dobre osnove, da to postane res dober zakon.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Vidim roke, zato odpiram prijavo. Vas bom upošteval. Štirje po 5 minut. Izvolite. Oziroma najprej je gospod Gorenak.
Hvala lepa. Časa je dovolj, replicirali boste tudi lahko in zato naslednje. V osnovi nimam nobene težave s tem, da ta zakon spreminjamo. Nekdo je rekel, da kak star zakon kdo zagovarja, osebno nimam nobene težave in prav je, da se spremeni tam, kjer je to potrebno. Pa vendarle, naj se dotaknem nekaterih razprav in nekaterih trditev. Ministrico sem spraševal, kaj dela gospod Saša Veronik. Odgovora ni, saj odgovor vsi vemo – kuha in se s tem preživlja v neki rubriki neke revije. To so posledice za njegovo sodelovanje v 4-mesečnem delovanju Bajukove vlade. In to krivico mu je naredila levica, ne desnica. Levica, vi ste takrat postavljali šefe. Ampak ta krivica traja 10 let, Mirjam Muženič nima nobene krivice, ker namesto v studio A sedi v studiu B in ni nobenih težav, za mene ne in ne "šimfati" sedanje vodstvo. Sicer pa, veste, v medijih na splošno oziroma o RTV-ju je treba reči tudi to, gospod Kontič je prej govoril, kako strašno težavo ima z RTV-jem, ker samo "šimfa" Vlado – približno tako je bilo slišati in [[nerazumljivo]] . Jaz nisem imel z RTV-jem pa njihovim poročanjem nobene težave, ko sem bil državni sekretar v kabinetu predsednika vlade Janše, in nimam nobene težave danes. Torej sem bil blizu vlade ali vladi ali poziciji – nobene težave nimam z njimi. Sicer pa naj vas spomnim na mnenje gospe Mance Košir, priznane komunikologije. Ona je rekla nekoč tako: "Vloga medijev je, da kritizirajo vlado, ampak morajo kritizirati vse vlade." Bajukovo so pa ubili. Glejte, to je problem. Torej, če je RTV danes kritičen, pa če je včeraj bil kritičen, to meni zadošča in je prav, da je temu tako, samo vi morate to spoštovati. Res pa je, da ogromno let niste bili tega navajeni in imate težavo, če kakšen novinar kaj kritičnega reče čez vas, to je pa res problem. Sem zelo vesel gospe Mlakarjeve in gospoda Magajne, malo mi je žal prej za tisto potezo, ko sem šel nekako h gospe Mlakarjevi, moral bi iti tudi do gospoda Magajne, ampak lahko bi ju kamenjali, pa je bolje, da tega javno ne naredim. Tako pač je, žal mi je. Civilna družba, še enkrat ponavljam, gospod Kontič, civilna družba je civilna družba ne takšna, kot si jo zamišljate vi ali kdorkoli drug – saj boste imeli možnost govoriti. Seveda, če boste vi jutri, ko ne boste več poslanec, recimo, ali pa recimo gospod Potrč, ko ne bo več poslanec, postal ali šef Rdečega križa, nekega kolesarskega društva ali kaj vem česa, mogoče boste to funkcijo opravljali častno, pa boste skozi to institucijo postali član sveta RTV, mi ne govoriti, da boste neodvisni. Ne boste neodvisni. Tudi če bi jaz to postal, tako da ne bi bili užaljeni, tudi jaz ne bi bil odvisen, ampak jaz ne bom nikoli kandidiral za kaj takšnega, ampak to se na levi strani pač dogaja vsak dan. 56. člen, to, o čemer je gospod Gantar govoril, je tudi zelo v redu. Glejte, ministrica, če vi mislite pripeljati tretji program RTV-ja tam zunaj, naprej pa ne več, bo pa tisti, ki pride, si lahko priklopi, pa distribuira signal, ga bo pač po Ljubljani, mojega dela Kozjanskega ne bomo nikoli dosegli. Torej, pretežni del Slovenije tega ne bo videl. Ta program, po moji oceni, naj ostane tak, kakršen je, pa je gospa Majda Potrata lahko spikerica ali pa ni, čisto vseeno, ker sama sebe imenuje. Tako to ni nič takšnega in nič objektivnega. Še nekaj besed o naslednjem. Glejte, novinarji, jaz razumem tisto anketo novinarsko – ne komentirajte, če nimate pojma o tem. Je 51 % novinarjev reprezentativnih ali ne, se sprašujete. Seveda je! Če pa je 800 ljudi reprezentativni vzorec za volitve v Državni zbor, potem je 51 % tudi reprezentativnih in jaz tisti anketi čisto verjamem in nimam z njo nobene težave. Seveda pa – mi časa zmanjkuje, zato ne bom govoril – o Miranu Lesjaku ne govoriti, ker bi mi lahko kaj ušlo izpred leta 1990, pa mi ne bo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Saj, če hočemo slišati, slišimo. Tisto, kar sem jaz ob anketi imela pripomniti, je to datum, kako na hitro je bila anketa pripravljena od 8. do 10. so morali odgovoriti in niso odgovorili vsi, gre pa za stvar, ki zadeva vsakega posameznika, če se hočemo pogovarjati v imenu vseh in govoriti nekaj, kako je. Jaz sem se pa pravzaprav hotela dotakniti še enega vprašanja. Ko smo govorili o gledanosti ali poslušanosti, je zelo pomembno vprašanje zaupanja nekemu mediju. In pregledala sem podatke o zaupanju medijem v skoraj zadnjih 10-ih letih in zanimivo je, da se – pravzaprav ne zadnjih 10 let, od leta 2004, oprostite, se popravljam. Od januarja 2004 je bila številka, na lestvici so ocenjevali od 1 do 5 in dobili povprečno oceno 3,30. In takrat so bili mediji zelo visoko, na petem mestu med dvajsetimi po anketi. In potem, recimo, je januarja 2005, samo še takrat, malenkost, za štiri stotinke povprečna ocena zrasla, potem je pa do leta 2008 neprestano padala in pristala na 3,7 stotink. V letu 2009 se je začela znova dvigati, ampak januarja 2010 je še vedno povprečna ocena samo 3,13. In če bi pogledali, časopisi, televizija, radio so med 25-institucijami na 14. mestu. Samo tako, kako se lahko hitro zaupanje izgubi. Ampak, ker meni ne boste verjeli, zlasti opozicijci ne, bi rada citirala še eno poročilo. Jaz sem že povedala, da je Freedem House samo ena od spremljav položaja novinarjev, ki raste iz tega, kako so novinarji preganjani in obravnavani. In nižanje gre zaradi sodb ali tožb proti novinarjem, zaradi telesnega nadlegovanja ali nasilja nad novinarji, psihičnega nasilja, ali kaj drugega. In soglašam z ministrico, da bo verjetno poročilo za letošnje leto še slabše zaradi tega, ker smo imeli ta fizični obračun. Ampak jaz imam v rokah poročilo ameriškega zunanjega ministrstva za leto 2009. V poglavju Spoštovanje državljanskih svoboščin, ki zajema svobodo govora in tiska, pravi takole v prvem odstavku: "Poročil o posrednih pritiskih izvršilne oblasti na medije je bilo med obravnavanim letom vse manj." To se pravi, da padajo. Ampak potem tudi: "Posamezniki so lahko izvršilno oblast javno ali zasebno kritizirali brez povračilnih ukrepov, izvršilna oblast pa kritike ni skušala omejevati." Toliko o tem, kdo komu jemlje besedo in prepoveduje, kaj govoriti. Tako da ne bi kar naprej ponavljali istih zgodb, čeprav je treba vedeti, iz kakšnega konteksta so te zgodbe iztrgane. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Potrč.
Hvala lepa. Najprej bi povedal svoje razumevanje stališča, ki ga je dal moj kolega Bojan Kontič v zvezi z oceno predsednika Vlade. Bilo je namreč govor o tem, da aktualni predsednik vlade ni deležen nobene kritike v javnih medijih. In Bojan Kontič je rekel, da"če pa to lahko rečete, potem pa jaz stvari res ne vidim, ne slišim, pa še nekaj zraven". To je pač njegova ocena, ampak ni govoril o tem, da misli, da je dobra ali slaba, ampak da je tudi aktualni predsednik vlade kritiziran v medijih. Jaz z njim soglašam. Drugo, kar bi rad povedal gospodu Gorenaku, pa ga na žalost ni tu, v zvezi z nevladnimi organizacijami, civilno družbo. Vsak od nas, razen tistih, ki pa jih ni tako malo, ki vsake 14 dni ali ko se oblast menja, menjajo tudi politična stališča. Seveda ta stališča nosi s seboj in jih nosi s seboj kot poslanec in jih nosi s seboj tudi v civilno sfero. Ampak reči, da zato ker jih ima ali pa ker je nekoč bil poslanec ali pa tudi funkcionar neke stranke, pa se ni pravi čas spreobrnil, ne sme biti predstavnik civilne družbe. S tem pač jaz ne soglašam. Mislim, da se mu lahko reče, da je predstavnik civilne družbe, prišel je pa na to mesto tudi po lahko stališčih in mnenjih, ki jih je zastopal prej, ko ni bil civilna družba. In tretje, kar bi rad povedal, svoje mnenje: v zvezi s tretjim programom najprej soglašam s predsednikom Državnega zbora. Drugo, dopolnil bi njegovo stališče, gospa ministrica, še v tem, da kaže razmisliti, kaj narediti v tretjem odstavku 3. člena, kjer je definirana javna služba RTV Slovenije. V veljavnem zakonu je v okviru javne službe RTV Slovenija bil tudi tretji program, parlamentarni, zdaj ga ni več. Če ga ne bomo vključili, potem bo res lahko videti tako, da ga lahko posname kdorkoli, ne pa samo javna televizija in bo lahko kdorkoli tudi rekel, da Državni zbor lahko, ne pa nujno uresničuje delček tega programa. Zato jaz mislim, da je vredno tudi o tem razmišljati. Naslednje, poglejte, jaz in moje razumevanje 55. člena, ki sem ga že prej v svoji razpravi citiral, ne govori o tem, da smejo in morajo biti samo neposredni prenosi in da je vse drugo prepovedano. Ne rečem, da je dobro ali slabo, ampak prepovedano ni. Ker tukaj izrecno piše, "Državni zbor", pustimo tisto "lahko", upam, da ga ne bo več, "zagotavlja informiranje javnosti o svojem delu preko posebnega televizijskega programa, ki deluje znotraj Državnega zbora, je namenjen neposrednim prenosom sej Državnega zbora in njegovih delovnih teles" – to je ena stvar – "ter predvajanju posnetkov teh sej, kadar neposrednih prenos ni mogoč", druga, ampak še vedno neposredna, potem pa naprej, "in celovitemu informiranju javnosti tudi o vsem drugem parlamentarnem dogajanju, vključno s sejami Državnega sveta, mednarodnim dejavnostim parlamenta, posveti v organizaciji Državnega zbora Republike Slovenije in njegovih delovnih teles in drugimi dejavnostmi, povezanimi z uresničevanjem ustavnih pristojnosti slovenskega parlamenta" – da več ne berem. Skratka, niso, vsaj jaz tako berem, samo neposredni prenosi sej, ampak vsa dejavnost Državnega zbora in tudi Državnega sveta pa še česa. Mislim, da bi v tem okviru kazalo dalje razmišljati, soglašam pa z vsemi tistimi, ki pravimo, poglejmo, ali je vse dobro. Jaz daleč od tega, da bi mislil, da je vse dobro, ampak ne bodimo mi tisti, ki bomo sodili, kaj sme biti in kaj ne, ampak ohranimo po mojem ta tretji kanal televiziji, novinarjem pa prepustimo, da ga bodo oblikovali tako, da bo za ljudi čim bolj sprejemljiv. Hvala.
Hvala. In še gospod Jerovšek.
Hvala. Zdi se mi, da je bila koristna današnja razprava, da smo odprli nekaj različnih pogledov. Na začetku je bilo rečeno, kolega Bevk, kako v redu zakon je, da je tukaj 35 strani obrazložitev napram desetim ali osmim pri nekdanjem zakonu. To ni pozitivno, če taka strokovna ekipa ne zna spraviti tega v deset strani obrazložitve, potem je to zamegljevanje. Toliko, da smo si na jasnem. Če preidem na ta parlamentarni program, tudi jaz sem za ohranitev tega statusa in pogojev, ki jih ima. Mislim, da ni nobenih potreb, da to mečete iz tega zakona, kajti opravil je neko funkcijo in jo opravlja. Moram pa reči, da sem v zadnjem času, tistem pred referendumskem, opazil, da so bili očitno novinarji pa uredniki pod pritiskom za eno zadevo, kajti jaz se strinjam, tako kot je Potrata rekla, navadno se ne strinjava, da ne rabi reporterja ali pa komentatorja ali ne vem česa. Takrat sem pa gledal povzetke o tisti izredni seji, ko smo jo imeli na tisto hrvaško izjavo, ki so novi momenti prišli pred referendumom, da bi enostransko izjavo skupaj predstavili, Slovenci in Hrvati. Takrat so pa bili povzetki, kjer je novinarka zelo sarkastične, tendenciozne pripombe za opozicijske poslance dajala. Bilo jih je manj povzetih kot koalicijskih in ,seveda, tendenciozne, sarkastične pripombe, "nič novega, že videno" – popolnoma nepotrebno in neupravičeno, ampak verjetno je bila to posledica makiavelizma – nekdo je rekel, referendum mora uspeti, glejte, da se boste potrudili. Sem tudi zelo vesel, da je bilo zelo transparentno pokazano, kakšni so nekateri nameni, cilji iz ozadja, ki jih morda koalicijski poslanci niti sami ne bi tako transparentno zaznali glede tega ogrožanja javnega zavoda, mislim, javne funkcije in spremembe v komercialno družbo. To verjetno je eden od ciljev, ki so zadaj, in s tem statusom družbe sui generis se to omogoča. Mislim, da je bila gospa Bizjakova, kot sem bral, da je bila na Vzajemni takrat kot znameniti menedžer gospod Marko Jaklič. Verjamem, da je upravičen njen strah in tudi moj, zato ker je šel gospod na javni zavod Lekarne Ljubljana, tam ga je gospod Jankovič vzel in sta začela takoj denar grabiti in skupaj spravljati. Ne vem, če ni tu zadaj misel, da bi on bil primeren menedžer za RTV, po taki statusni obliki. Kajti, podporo Jankoviča ima, to pa je navadno odločilno za to koalicijo. Tu so, očitno, tudi ti cilji zadaj, tudi stekanje denarja v prave žepe, kot je bilo v tej dvorani že rečeno. In pri tako velikem zavodu se tako in tako da marsikaj narediti. Noben direktor doslej še ni uspel, pa so imeli nekateri dobre namene. Tu je "bypassov", kanalov, sem in tja, kjer se potem finančno kanalizira denar, tako ali tako dovolj. Sedaj vaša statusna oblika pa omogoča takšnim kadrom a la Jaklič. Vi jih imate v svoji koaliciji še kar nekaj na zalogi takih, ki stalno izplavajo v pravem trenutku na površje in potem delajo v teh družbah. Sem na koncu, kot zadnji razpravljavec. Mislim, da je zakon slab, da ga nima smisla spustiti v nadaljnjo obravnavo. Zakaj bi zadeve slabšali od obstoječih. Hvala lepa.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, 18. 6. 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 18. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9.00. Hvala za sodelovanje.