Representantene Terje Johansen og May-Helen Molvær Grimstad, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Det foreligger to permisjonssøknader: fra Senterpartiets stortingsgruppe om permisjon for representanten Anne Enger Lahnstein 11. og 12. januar for å delta på informasjonskurs ved Forsvarets høgskole fra Arbeiderpartiets stortingsgruppe om permisjon for representanten Trond Giske i tiden fra og med 11. januar til og med 19. januar for å delta i en studiereise i Europa i regi av European Union Visitors Programme Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknadene behandles straks og innvilges.2. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden:For Akershus fylke: Tron Erik HovindFor Sør-Trøndelag fylke: Tore Nordseth
Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Stortingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresident.
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Asmund Kristoffersen er foreslått som settepresident. – Andre forslag foreligger ikke, og Asmund Kristoffersen anses enstemmig valgt som settepresident for dagens møte.
Representanten Karin Andersen vil framsette et privat forslag.
På vegne av representanten Harald Hove og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om å be Regjeringa utrede en ordning med en fastsatt arbeidsinnvandringskvote hvert år.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Med hjemmel i forretningsordenens § 26 fjerde ledd vil presidenten foreslå at det oppsatte ukeprogram for inneværende uke endres, slik at det i morgen, tirsdag den 21. desember, etter stortingsmøtets slutt settes referatmøte i Odelstinget. – Ingen innvendinger er kommet mot presidentens forslag, og det anses vedtatt. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten foreslå at formiddagens møte avbrytes for Stortingets julelunsj kl. 13.45 og settes igjen for kveldens møte kl. 16.00. – Ingen innvendinger er kommet mot presidentens forslag, og det anses vedtatt.
WTOs ministerkonferanse i Seattle endte den 3. desember uten at man var kommet frem til enighet. Dette betyr at det ennå ikke foreligger noe omforent mandat for en ny forhandlingsrunde i WTO. Det ble imidlertid oppnådd fremgang på flere viktige områder. Både norske og utenlandske media rettet stor oppmerksomhet mot ministerkonferansen. Demonstranter som ble møtt med tåregass, innføring av begrenset unntakstilstand, et mangfold av arrangementer i regi av frivillige organisasjoner og ministre som måtte smugles inn og ut av konferansesenteret, var blant oppslagene som preget nyhetsbildet. Hvorfor brøt så forhandlingene sammen? Det er ikke noe enkelt svar på dette spørsmålet. Én viktig årsak var at sentrale aktører som USA og EU denne gangen var splittet i synet på omfanget av en ny forhandlingsrunde. Med unntak av landbruk har USA og EU tidligere stort sett hatt felles syn på utviklingen av regelverket i GATT og WTO. De amerikanske holdningene i Seattle reflekterte imidlertid nå den innenrikspolitiske situasjonen i USA. Det førte til at man på amerikansk side var opptatt av å finne løsninger på enkeltområder som stod sentralt i den interne debatten. Viljen til å bidra til en samlet løsning var liten. En annen viktig årsak var utviklingslandenes økende motstand mot ikke å få delta fullt ut i utviklingen av det multilaterale handelssystemet. Enkelte av temaene var også svært kontroversielle. Dette gjaldt ikke minst arbeidsstandarder. Et tredje forhold var at drøftelsene som fant sted i Genève forut for ministerkonferansen, ikke resulterte i et utkast til ministererklæring. Verdifull forhandlingstid gikk dermed tapt i Seattle. I tillegg kom til dels svak møteledelse og ikke minst mangelfull organisering. Et fjerde forhold var arbeidsformen som ble benyttet. Forhandlingene foregikk i stor grad i uformelle møter med begrenset deltakelse. Norge var blant de ca. 30 landene som deltok i de avsluttende drøftelsene. Vel 100 av WTOs medlemsland, herunder et stort antall utviklingsland, ble bare delvis trukket med i reelle drøftelser. Oppfølgingen etter Seattle faller i to deler: Videreføring av arbeidet med en ny runde og behovet for å justere arbeidsformene i WTO. La meg ta substansspørsmålene først. Da konferansen i Seattle ble avbrutt, hadde man drøftet landbruk, markedsadgang for ikke-landbruksprodukter og viktige deler av WTOs øvrige regelverk. Man hadde også drøftet utviklingslandenes krav om bedre gjennomføring og endring av dagens avtaler. På alle områdene var det oppnådd betydelige fremskritt, spesielt når det gjelder implementering og landbruk. Et sentralt mål for forhandlingene om landbruksmandatet var å unngå at teksten ble oppfattet som å gå for langt i den ene eller andre retning i forhold til artikkel 20 i landbruksavtalen. Da forhandlingene ble avbrutt, forelå det et utkast til mandat som innebar en betydelig tilnærming mellom partene. De eksportorienterte landene, med den såkalte Cairns-gruppen og USA i spissen, måtte fire på sitt hovedkrav om at handel med landbruksvarer på sikt skulle likestilles med all annen internasjonal handel. Land som vektlegger landbrukets multifunksjonelle rolle, med Norge, EU, Sveits, Japan og Korea i spissen, måtte på sin side godta at dette begrepet ikke ville bli inkludert i mandatteksten. Man falt derfor tilbake på ordlyden i dagens landbruksavtale, som omtaler ikke-handelsmessige faktorer. Hvilke virkemidler som skal tillates for å ivareta disse faktorene innenfor WTO-systemet, vil bli et spørsmål som må avgjøres i forhandlingene. Det samme gjelder bl.a. spørsmålet om hvor langt reformprosessen skal gå i neste forhandlingsrunde. Det uformelle utkastet ble basert på artikkel 20 i landbruksavtalen. Samtidig legger det føringer for forhandlingene om markedsadgang, internstøtte og eksportsubsidiering. Da drøftelsene ble avbrutt, var det bare Korea og EU som hadde tatt spesifikke forbehold om henholdsvis markedsadgang for ris og gradvis eliminering av eksportsubsidier. I tillegg hadde vi på norsk side markert et forbehold knyttet til formuleringene om betydelige, gradvise reduksjoner i den interne landbruksstøtten. I lys av den nøkkelrollen landbruk fortsatt vil spille i arbeidet med å legge grunnlaget for en bred forhandlingsrunde, vil utkastet fra Seattle trolig bli brakt inn i prosessen igjen på et senere tidspunkt. Norge vil i denne sammenheng også vurdere situasjonen ut fra hvordan våre meningsfeller på dette området velger å agere. Spesielt gjelder dette EU, Sveits, Japan og Korea. Det er imidlertid helt på det rene at forhandlingene om landbruk som forutsettes igangsatt over nyttår i henhold til den såkalte innebygde dagsordenen, utelukkende skal baseres på artikkel 20 i landbruksavtalen. Vi går på norsk side aktivt inn for at miljøhensyn skal bli ett av de overordnede prinsippene for forhandlingene, og at dette bl.a. må følges opp ved bruk av miljøanalyser. Det synes imidlertid vanskelig å få inn miljø som eget forhandlingstema. Norge har betydelige offensive interesser på tjenesteområder som skipsfart, andre maritime tjenester, tele- og IT-tjenester. Tjenesteforhandlingene er et av de minst kontroversielle temaene i WTO. Forslaget til mandat for tjenesteforhandlingene synes å være i tråd med norske offensive interesser. Når det gjelder avtalen om beskyttelse av handelsrelaterte sider ved immaterielle rettigheter – TRIPS – er det ikke fremkommet nye problemstillinger i forhold til det jeg tidligere har redegjort for. Avtalen forutsetter at dagens regler om patent på bioteknologiske oppfinnelser skal gjennomgås på nytt. Vårt syn er fortsatt at vi ikke ønsker noen ytterligere begrensninger i adgangen til å unnta slike oppfinnelser fra patentering. Drøftelsene ledet til et tilfredsstillende tekstutkast når det gjelder markedsadgang for ikke-landbruksvarer. Japan, Sør-Korea, EU mfl. fremmet et forslag som skulle ivareta Japans og Sør-Koreas ønske om en egen arbeidsgruppe for fisk og skogprodukter. Arbeidsgruppen er tenkt å drøfte miljøhensyn og ressursforvaltning i tilknytning til markedsadgang for fisk og skog. I Seattle arbeidet Norge aktivt sammen med andre viktige fiskerinasjoner for å forhindre etablering av separate fiskeriforhandlinger. Etablering og videreutvikling av regelverk som skal sikre bærekraftig utnytting av fiskeriressursene, er fullt ut i tråd med norske holdninger. Vi mener imidlertid at de grunnleggende prinsippene for ressursforvaltning bør diskuteres i internasjonale og regionale fora som FAO og OECD, hvor spørsmål knyttet til bærekraftig ressursforvaltning allerede er forankret. Norge vil derfor arbeide for at fisk blir forhandlet på linje med andre ikke-landbruksvarer, og der tollmessige og ikke-tollmessige spørsmål vil stå sentralt. Utkastet til tekst om revisjon av antidumpingregelverket er positivt ut fra norske interesser. Det vil åpne for at det kan stilles strengere krav til iverksettelse av slike tiltak. Både dette forslaget og forslaget om generell gjennomgang av subsidieavtalen møter sterk motbør fra USA. Blant andre Island, New Zealand, Australia, USA og Norge har fremlagt et forslag om en særskilt gjennomgang av fiskerisubsidiene. Forslaget synes å få bred oppslutning. Siktemålet er å avvikle subsidier som bidrar til overkapasitet i fisket, og som virker handelsvridende. Når det gjelder investeringer, konkurranseregler og innsyn i offentlige anskaffelser, må man forvente fortsatt motstand fra mange utviklingsland mot å inkludere disse som nye forhandlingstema. Det ligger snarere an til at man i første omgang vil fortsette diskusjonen i egne arbeidsgrupper frem mot neste ordinære ministerkonferanse. Først på det tidspunktet vil man eventuelt ta stilling til spørsmålet om forhandlinger på disse områdene. Et av de vanskeligste punktene i forberedelsene av en ny forhandlingsrunde er drøftelsen om iverksettelse og etterlevelse av allerede inngåtte avtaler. Dette er noe mange utviklingsland er spesielt opptatt av, og det er gjort vesentlige fremskritt på dette området. Når det gjelder spørsmålet om nulltoll for produkter fra de fattigste landene, har drøftelsene så langt ikke ført til en avklaring. Norge er blant de landene som har søkt å fremme en dialog i WTO om grunnleggende arbeidsstandarder. Forslaget har møtt sterk motstand. Ethvert forslag om å diskutere dette temaet i WTO oppfattes av utviklingslandene som fordekt proteksjonisme. President Clinton kom i en annen forbindelse i Seattle med uttalelser om at det på sikt kan være behov for et sanksjonsregime for å fremme disse rettighetene. Uttalelsen virket klart uheldig på mulighetene for å vinne aksept i WTO for etablering av en egen arbeidsgruppe om arbeidsstandarder. Det er ingen tvil om at det vil bli ytterst krevende å fremme en dialog i WTO om disse spørsmålene. Medlemslandenes holdning til forslagene om etablering av en egen arbeidsgruppe om bioteknologi er så langt ikke endelig avklart. Det ligger i dag ikke an til at det startes forhandlinger i WTO om handel med genmodifiserte organismer. På norsk side arbeider vi aktivt for å unngå at spørsmålet om en arbeidsgruppe for bioteknologi settes på dagsordenen. Dette arbeidet vil vi følge opp. Vi vil fortsette å arbeide aktivt for en omfattende ny forhandlingsrunde. Arbeidet i Genève og spesielt i Seattle har ført til en tilnærming som vi må bygge videre på. Ifølge møtelederen i Seattle ville prosessen bli frosset slik at den betydelige fremgangen som var gjort på mange områder, ikke skulle gå tapt, men legges til grunn for videre arbeid på et senere tidspunkt. Arbeidstekstene har imidlertid ingen formell status. Det er heller ikke klart nøyaktig hvilke tekster som kan sies å foreligge. Det råder stor usikkerhet om hvordan den videre prosessen bør gripes an. Dette vil man nå drøfte i Genève. WTOs generaldirektør fikk i oppdrag å finne tid og sted for å sammenkalle ministrene igjen. Det er høyst uvisst når et slikt møte vil finne sted. Presidentvalget i USA vil her kunne spille inn. Under Uruguay-runden ble det besluttet at det fra kommende årsskifte skal innledes forhandlinger om landbruk, tjenester og enkelte aspekter ved TRIPS-avtalen. Mandatet for disse forhandlingene fremgår av artikkel 20 i WTOs landbruksavtale, tjenesteavtalens artikkel XIX og TRIPS-avtalens artikkel 23 punkt 4. Det er imidlertid lite sannsynlig at det vil bli innledet reelle forhandlinger på noen av disse områdene før en beslutning om et mer omfattende forhandlingsmandat foreligger, eller det eventuelt er klart at det ikke er mulig å enes om et slikt mandat. Konferansen i Seattle demonstrerte svakhetene ved den arbeidsformen som ble brukt. Vi må dra lærdom av det som skjedde. Medlemslandene må gå grundig igjennom WTOs arbeidsformer. Tekstforhandlingene må foregå på en annen måte. Informasjon må gjøres bedre tilgjengelig for alle WTOs medlemsland. Representanter for både industrialiserte land, utviklingsland og overgangsøkonomier var involvert i de begrensede drøftelsene, og alle verdensdeler var representert. Likevel viste møtene i Seattle at den arbeidsformen som det der ble lagt opp til, ikke kan rettferdiggjøres. Landene deltok bare i egen kapasitet og ivaretok kun egne interesser. De var ikke med som representanter for sin religion eller gruppe, og rapporterte ikke tilbake til noen. På den annen side er det vanskelig for 135 land å bli enige om kompliserte og sensitive tekster i plenumsdrøftelser. Vi er derfor avhengige av drøftelser i mer begrensede fora. Basis må imidlertid være at alle land blir hørt, og at beslutninger fortsatt tas ved konsensus. For det første er det viktig at vi ser nærmere på hvordan sammensetningen av de begrensede uformelle gruppene foretas. Deltakerkretsen må være representativ for de ulike synspunktene som gjør seg gjeldene blant medlemslandene. Det andre vi må sikre, er at det foreligger tilfredsstillende rutiner for systematisk og hurtig tilbakemelding til de øvrige medlemslandene. Dette vil vi følge opp i Genève. Allerede i Seattle ble det fra norsk side fremmet et forslag om større åpenhet i WTO. Vi gikk inn for at WTOs hovedråd innen et gitt tidspunkt bør fremme forslag til forbedringer når det gjelder både intern og ekstern åpenhet. På det eksterne området vil vi bl.a. se nærmere på mulighetene for å oppnå enighet om større grad av dokumentåpenhet i WTO. Vi er også i ferd med å vurdere andre mulige tiltak for å bidra til større åpenhet i WTO som organisasjon. Blant tiltakene er avholdelse av et nasjonalt seminar for frivillige organisasjoner på bredt grunnlag for å diskutere videre oppfølging i lys av erfaringene fra Seattle. I tillegg vurderer vi å invitere representanter for myndigheter og berørte organisasjoner i et utvalg land med ulike syn og interesser for å drøfte sentrale problemområder som åpenhet, medvirkning og sosiale spørsmål. Begge disse arrangementene vil vi søke å avholde i Norge i første halvdel av neste år. Det er av vesentlig betydning at de store handelsaktørene, som USA og EU, snarest kommer frem til et omforenet syn på den videre utviklingen av WTO. Dette gjelder både spørsmål om omfanget av en ny forhandlingsrunde og hvordan organisasjonens arbeidsformer skal justeres. Vi vil i tiden fremover videreutvikle våre bilaterale kontakter med sentrale aktører. Dette vil være særlig viktig i forhold til EU-kommisjonen og medlemslandene i EU, men også i forhold til USA og toneangivende utviklingsland. Fortsatt alliansebygging er viktig. På landbruksområdet vil vi i tillegg til EU holde fortsatt nær kontakt med Island, Sveits, Japan og Korea. På fiskerisiden vil vi videreutvikle våre kontakter med viktige fiskerinasjoner som Island, USA, Canada, Australia, New Zealand, Chile og Thailand. Disse vil være alliansepartnere for å sikre at fisk og skog blir forhandlet på linje med andre ikke-landbruksvarer. Dette er ikke første gang at en ministerkonferanse i GATT/WTO ikke har ledet frem til forventet resultat. Det er likevel svært uheldig at det ikke ble oppnådd enighet i Seattle. Vi må unngå at dette undergraver det multilaterale handelssystemet. Regjeringen er opptatt av at drøftelsene i WTO må videreføres så snart som mulig. Konferansen i Seattle viste imidlertid at neste ministerkonferanse først bør innkalles etter at man har oppnådd bred enighet om viktige elementer i utkastet til ministererklæring. Siktemålet vårt er fremdeles det samme: å oppnå enighet om en bredest mulig forhandlingsrunde. Grunnlaget for Regjeringens videre arbeid med de substansielle spørsmålene ligger fast, slik det er kommet til uttrykk i mine to tidligere redegjørelser 25. mai og 16. november i år, og i de påfølgende debattene i Stortinget.
Det vil nå bli åpnet for en kommentarrunde, hvor én fra hvert parti får anledning til å holde et innlegg på inntil 5 minutter.
Eg ser på utgreiinga frå utanriksministeren som ei rein oppdatering i høve til det som har hendt og ikkje hendt i Seattle. Eg har ingen grunn til å tvile på den framstillinga som utanriksministeren gav når det gjeld årsaker til at ein ikkje nådde fram, og skildringa hans av det som hende i Seattle. Sakleg sett er det ikkje noko nytt å framføre frå Arbeidarpartiet si side når det gjeld grunnlaget for forhandlingane, slik som dette vart presentert frå våre talarar i debatten for ei tid sidan, framført av m.a. Marit Nybakk, Bjarne Håkon Hanssen og Rita Tveiten. Det som kom fram på dei ulike områda der, er framleis vårt standpunkt, på same måten som Regjeringa legg til grunn dei same hovudlinene som ein la til grunn den gongen. Eg ser ikkje at det som har hendt i mellomtida, endrar noko på dette. Og det er viktig, som utanriksministeren også var inne på, at ein søkjer å få til avtaler slik at ein har ein effektiv internasjonal organisasjon for handel og også for investeringar på det grunnlaget som gjekk fram av debatten sist vi hadde dette oppe. Det er – på same måten som det vart gitt uttrykk for då – viktig at ein unngår at dei store fell tilbake til rein eigenrådigheit eller unilateralisme. Den største utfordringa i det internasjonale samfunnet i dag er at dei store begynner å opptre på eiga hand, og derfor er det viktig at ein får til internasjonale organisasjonar som har regelverk som også bind dei store – naturlegvis også dei små, men dei vil alltid måtte danse etter dei store si pipe dersom ein ikkje har internasjonale avtaler. Dette grunnleggjande prinsippet er sakleg sett det same som sist, og dilemmaet er også det same som sist: denne balansen, som det fint heiter, mellom offensive og defensive interesser, som gjeld for alle land. Det er eit spørsmål om å klare den balansegangen, og eg ser ingen grunn til at vi skal gå meir i detalj på dette no. Regjeringa har handlefridom innafor dei rammene som vart diskuterte sist. Dermed er det ingen ting nytt å framføre i forhold til den førre utgreiinga.
Noe av det mest betenkelige ved sammenbruddet av den konferansen er jo at det bygger seg opp større og større økonomiske motsetninger mellom USA og EU. Det er ingen fordel for Norge. Jeg synes kanskje at utenriksministeren ofret landbruket liten oppmerksomhet. Det er jo en av hovedinteressene for Norge og i den norske debatten når det gjelder WTO. Man skulle holde kontakt med EU, ble det sagt. Jeg går ut fra at det skyldes at vi på dette området har felles interesser med EU. Det gjelder vel kanskje først og fremst at vi akter å opprettholde en intern subsidiering som er høyest mulig, og muligens også at vi er interessert i høyest mulig tollbeskyttelse. Så mitt spørsmål er: Er vi like interessert som EU i subsidiert eksport som fører til helt unormale forhold på verdensmarkedet, og som gjør at utviklingslandenes eksportmuligheter blir undergravet, og at også deres egen hjemlige produksjon blir undergravet på grunn av de lave prisene på verdensmarkedet? Og hva var egentlig hensikten med å fremheve dette med landbrukets multifunksjonelle rolle? Var det en begrunnelse for den særegne beskyttelsen av norsk landbruk? Et annet spørsmål er: I hvilken utstrekning støttet vi USA når det gjelder arbeidsstandarder og motstanden mot barnearbeid? Det er jo en kjent sak at utviklingslandenes fremste konkurranseaktivum er billig arbeidskraft, og utviklingslandene har jo selv satt seg imot innførsel av slike standarder. Støtter vi utviklingslandene i deres bestrebelser på å opprettholde sine konkurransemuligheter på dette området, eller vil vi støtte et arbeid for å innføre standarder som vil gjøre deres eksport dyrere og mindre konkurransedyktig? Jeg har ellers en følelse av at vi er kommet på kollisjonskurs med u-landene både når det gjelder landbruket og når det gjelder disse arbeidsstandardene, hvis det jeg har lest i pressen, er riktig. Man kan jo også føye til at de norske bestrebelsene på å holde en såkalt stabil oljepris i virkeligheten ikke er noe annet enn et forsøk på å øke oljeprisen mest mulig, noe som vil gå ut over utviklingslandene, som da ikke får råd til å importere denne oljen. Det er jo ikke noe unaturlig at stater argumenterer, forsøker å finne en hederlig argumentasjon, for å fremme sine egne interesser. Men jeg synes ikke vi skal ha noen illusjon om at Norge er noe bedre enn andre land i så måte.
I likhet med komiteens leder vil heller ikke jeg komme inn på de enkelte konkrete delene av Regjeringens forhandlingsmandat. Jeg har notert meg at Regjeringens hovedlinjer når det gjelder forhandlingsopplegget om en bredest mulig basis for forhandlingene, ligger fast. Det det derimot kan være grunn til å ha oppmerksomhet mot, er den analyse og redegjørelse som utenriksministeren her gir når det gjelder årsaken til at forhandlingene brøt sammen. Her er det åpenbart at det kan gjøres et betydelig bedre forarbeid for å forbedre WTOs institusjoner, dra lærdom av hva som gikk feil og forbedre det som utenriksministeren kalte både den interne og den eksterne åpenhet. Det er åpenbart at her er det sider ved WTOs arbeidsform og måte å fremme sine forslag på og kommunikasjon med dem som er engasjert av det viktige arbeid som skjer i forhandlingene i WTOs organisasjon, som kan forbedres betydelig. Jeg skal ikke si noe mer enn dette, men jeg tror mye av utfordringene for denne organisasjonen er å få orden på en prosess som både sikrer substansielt at en kommer til enighet om regelverket, og sikrer at disse forhandlingene kommer inn i rammer hvor det blir god kommunikasjon både mellom dem som forhandler, og med dem som følger denne prosessen og blir berørt av de forhold som organisasjonen arbeider med, og som følger dette utenfor forhandlingsrommet. Jeg har notert meg at Regjeringen vil arbeide aktivt for en omfattende ny forhandlingsrunde, og at en vil legge betydelig vekt på å få denne nye runden etablert så fort som mulig. Det er klart at det er svært uheldig både for Norges interesser, med vår åpne og omfattende utenrikshandel, og for den globale verdenshandelen som sådan at det ikke ble oppnådd enighet i Seattle. Jeg håper derfor at en skal lykkes bedre i neste forsøk, og at forarbeidene foran den nye forhandlingsrunden da blir betydelig forbedret.
Som også utenriksministeren var inne på, har forhandlingsrunden i Seattle vist at det må et omfattende, systematisk internasjonalt samarbeid til for å gjøre WTO til en effektiv organisasjon. Sammenbruddet i forhandlingene viser at det er omfattende interesser som dominerer dagsordenen. I dag er det imidlertid også viktig å minne om at det ikke er første gang åpningsforhandlinger ender på et ventespor, som også Vollebæk var inne på. Tilsvarende skjedde ved Uruguay-runden i GATT i 1988 og i ministermøtet i Brussel i 1990. Tenkepauser av den type WTO-forhandlingene nå har gått inn i, er nødvendig for å sikre en balansert prosess frem mot enighet. I denne pausen er det av vesentlig betydning at Norge ikke forholder seg passiv til utvikingen. Høyre vil derfor oppfordre Regjeringen til å benytte denne tiden til å foreta en nøye og grundig avveining av den norske forhandlingsstrategien med tanke på å trekke lærdom av de erfaringer som er gjort. Den viktigste lærdommen er, så vidt Høyre kan se, at Norge ikke må stille seg på utsiden av forhandlingene med altfor steile krav innen landbrukssektoren. Høyre ser med bekymring på at det råder en oppfatning av Norge som en «snublestein» i landbruksforhandlingene, slik det ble beskrevet i Financial Times den 4. desember i år. Det var for så vidt beskrivende for Norges posisjon i Europa at det var EUs åpning for en mer fleksibel holdning til bruk av støtteordninger for landbruket som gjorde at Norge ble stående alene. Dette er ikke i Norges interesse. Det må derfor etter Høyres syn arbeides systematisk og målrettet for å skape et annet inntrykk av vår politikk og vår strategi på det området. Høyre har forståelse for den skuffelse som uttrykkes i fiskerinæringen i kjølvannet av Seattle-forhandlingene. Det ville være svært skadelig for norske interesser dersom den neste runden følger den innebygde dagsordenen. Vi vil ikke få gjennomslag for våre offensive interesser innen eksport av fisk, og vi vil få store problemer med å beskytte vårt eget landbruk gjennom pris- og produksjonsstøtte. Derfor er det igjen viktig for Norge ikke å forholde seg passiv, men bruke tenkepausen til å reflektere over den valgte strategien. Norges primære mål må være å oppnå en bred forhandlingsrunde der vi kan få uttelling for våre offensive interesser. Utenriksministeren nevnte mot slutten av sin redegjørelse at Norge vil arbeide aktivt for en ny forhandlingsrunde. Ja, vi forutsetter faktisk det fra Høyres side, noe annet ville være skadelig for landet. Men også vi ser for øvrig denne redegjørelsen som en ren oppdatering av det som har skjedd, og jeg regner med at Regjeringen er vel kjent med våre standpunkter fra de tidligere rundene vi har hatt om de forestående WTO-forhandlingene.
Sammenbruddet i WTO-forhandlingene i Seattle skyldes ikke bare dårlige forberedelser, den innenrikspolitiske situasjonen i USA og rot fra konferanseledelsens side, årsaken må også søkes i det faktum at en her har å gjøre med svært vanskelige internasjonale forhandlinger med til dels sterkt motstridende interesser. WTO-forhandlingene berører nemlig vitale nasjonale interesser for mange av de 135 medlemsland, og enkelte av temaene er, som utenriksministeren sa, svært kontroversielle. Demonstrasjonene og bråket omkring forhandlingene i Seattle viser også at en i motsetning til tidligere har å gjøre med en mer bevisstgjort og kritisk internasjonal opposisjon og opinion, som forhandlerne tvinges til å ta større hensyn til ved neste korsvei. Utenriksministerens redegjørelse viser at Regjeringen legger til grunn en strategi for WTO-forhandlingene hvor det internasjonale handelssystemet ses i sammenheng med at vekst og verdiskaping avveies mot utviklingslandenes situasjon og de mer kvalitative sider ved handelen knyttet til miljø, sysselsetting, matvaresikkerhet, helse, forbrukerhensyn og det kulturelle mangfoldet. At enkelte utviklingsland oppfatter et skjerpet regelverk som såkalt grønn proteksjonisme som kan svekke de fattige lands konkurranseevne, må imidlertid ikke føre til at en mister av syne de mer langsiktige prinsipper knyttet til bl.a. arbeidsstandarder og miljø. Og det kan være grunn til å merke seg at redegjørelsen slår fast at Norge aktivt vil gå inn for at miljøhensyn skal bli et av de overordnede prinsipper for forhandlingene. Generelt krever utviklingslandene særbehandling innenfor WTO-regelverket som bl.a. inkluderer bedret markedsadgang. Som utenriksministeren var inne på, er spørsmålet om nulltoll for import fra MUL-land ikke avklart gjennom de forhandlinger som er ført. Når det gjelder den såkalte MUL-importen, har Regjeringen i den nylig framlagte landbruksmeldingen uttalt at en fra norsk side kan slutte seg til forslag som innebærer full tollfrihet på produkter fra MUL-land, under forutsetning av bred oppslutning fra industriland og sikkerhetsmekanismer som kan ivareta viktige nasjonale hensyn. Redegjørelsen klargjør at de videre forhandlinger om landbruk skal føres med utgangspunkt i artikkel 20 i landbruksavtalen inntil en eventuelt har oppnådd enighet om en mer omfattende runde. Artikkel 20 forutsetter at det skal forhandles om ytterligere reduksjon i landbruksstøtten, samtidig som det skal tas hensyn til bl.a. de erfaringer som er gjort ved gjennomføringen av den eksisterende avtale, og de ikke-økonomiske forhold. Norges målsetting når det gjelder landbruk i WTO-sammenheng, er nedfelt i St.meld. nr. 19, som Regjeringen la fram sist fredag, hvor det heter: «Det er Regjeringens målsetting at resultatet av neste forhandlingsrunde i WTO skal gi Norge et nasjonalt handlingsrom for utforming av landbrukspolitikken med de virkemidler som anses nødvendige for å nå målsettingene som er knyttet til en fortsatt aktiv landbruksproduksjon over hele landet.» Det er viktig at handelen med matvarer underlegges et annet regelverk enn andre varer og tjenester, og mot denne bakgrunn er det positivt at den såkalte Cairns-gruppen, med USA i spissen, har firt på sitt opprinnelige hovedkrav om at handel med landbruksvarer på sikt skulle likestilles med all annen internasjonal handel. Endelig er det grunn til å berømme Regjeringen for at den konkret har tatt initiativ til større åpenhet i WTO, og at en vil se nærmere på mulighetene for å oppnå enighet om større grad av dokumentåpenhet i WTO. Det er også, som utenriksministeren var inne på, behov for større åpenhet i WTO som organisasjon. En slik åpenhet vil også bidra til at en folkelig opinion får større innsikt i hva WTO egentlig driver med, og fra et demokratisk synspunkt vil det utvilsomt være et stort framskritt.
Jeg tror det er for tidlig å oppsummere, om det midlertidige sammenbruddet i Seattle er en fordel eller en ulempe. Det er åpenbart en foreløpig fordel på den måten at det skaper mye mer internasjonal, bred debatt om de viktige temaene som ligger i WTO. Det er en fordel fordi det demonstrerte u-landenes økte makt i verden, at USA alene ikke kan diktere noe så viktig som WTO, og det er en fordel fordi det demonstrerte styrken i det sivile samfunn, de frivillige organisasjonene. På den annen side er det åpenbart nødvendig å møte den tiltagende og etter mitt skjønn positive globaliseringen med internasjonale spilleregler og med en bedre organisert verden, og det kan vi bare oppnå gjennom WTO. Med andre ord: Prosessen i WTO må ikke få lov til å stoppe opp, men må gå i retning av å legge spilleregler for verdenshandelen. Når det ble dette foreløpige sammenbruddet, skyldtes det interessemotsetninger mellom land og i de enkelte land. Og Seattle var i bunn og grunn paradoksenes by – la meg helt kort nevne: På den ene siden er det altså den amerikanske presidenten som med størst tyngde framfører det vi kan kalle internasjonale fagforeningskrav. USA går inn for total frihandel når det gjelder elektroniske tjenester og Internett, på den annen side vil ikke USA ha noen reaksjoner mot sitt antidumpingregime. Når det gjelder demonstrantene, var noen av dem for å nedlegge WTO, mens andre var for å inkludere arbeidsstandarder i WTO og endog sanksjoner mot brudd på reglene for arbeidsstandarder, noe som jo ville fordret en dramatisk styrking av WTOs byråkrati, apparat og regelverk dersom det skulle latt seg gjennomføre. Noen av demonstrantene var for u-landenes krav, andre demonstranter var for å lukke den vestlige verdens landbruk mot import fra u-land. Og en del av demonstrantene var åpenbart for alle disse tingene samtidig. Hvis man ser på den norske forhandlingsposisjonen, skilte ikke den seg så veldig ut heller, for den gikk ut på maksimal frihandel for fiskeriprodukter og minimal frihandel for landbruksprodukter, ut fra det åpenbart internasjonalt lett forståelige argument at det er et helt grunnleggende skille mellom mat produsert til lands og mat produsert til vanns. Kort sagt: Det er enorme interessemotsetninger mellom land og internt i landene, og det var det som avspeilte seg i Seattle. Men det er bare én videre vei å gå, og det er i retning av å få til internasjonale spilleregler i globaliseringens epoke, men mer basert på u-lands og fattiges interesser. Hva nå? Det er ting Norge kan gjøre i framtiden. Jeg er veldig glad for den positive holdning utenriksministeren har tatt til større åpenhet. En av grunnene til at SV har insistert på denne redegjørelsen, og kommer til å insistere på at det blir vedvarende og hyppige redegjørelser om WTO-prosessen i åpne stortingsmøter framover, er at vi ikke kan gå inn for åpenhet i WTO uten å ha maksimal åpenhet i vårt eget land rundt dette. De seminarene som er påtenkt, er positive skritt i en slik retning. Men det må også arbeides ikke bare for å inkludere det sivile samfunn i WTO-prosessen i det enkelte land, men også i selve prosessen. Det er omstridt, men både i Kyoto-prosessen og Rio-prosessen når det gjelder miljø, og i en rekke av de andre FN-prosessene har det sivile samfunn i form av frivillige organisasjoner en etablert status i selve forhandlingsopplegget. Det må det også gå an å arbeide for i WTO, og jeg ber om utenriksministerens kommentar til det. I den debatten vi hadde i forkant her i Stortinget, kom Arbeiderpartiets Marit Nybakk med det innspillet – og det ble fulgt opp av andre – at Norge burde gå inn for en bilateral dialog mellom oss selv og enkelte utviklingsland for å finne løsning på det med arbeidsstandarder. Nå har thailenderen Supachai Panitchpakdi, som skal overta som WTOs generaldirektør om tre år, kommet med det innspillet at man bør ta arbeidsstandarder ut av WTO og legge det inn under FN i en egen arbeidsgruppe. Jeg vil gjerne be om utenriksministerens kommentar til dette, hvorvidt det er en farbar vei å gå å la miljø og arbeidsstandarder gå inn på en slik måte, og da i en reell dialog mellom land i den tredje verden og rike industriland. Jeg vil også be utenriksministeren om å kommentere mulighetene for at ikke alle land trenger å behandles likt i WTO-systemet. For et av de åpenbare problemene er at en del ting som slår positivt ut for det overveldende flertallet av verdens land, er dramatisk problematiske for de aller fattigste. Det må være mulig å lage regelverk som gir unntak for de aller fattigste på en del områder hvor de trenger tid til å bygge opp nasjonal industri og nasjonalt landbruk først, før det kan bli konkurransedyktig internasjonalt. Til slutt vil jeg gi honnør til utenriksministeren for positive norske standpunkter når det gjelder genmodifisert materiale, og be om at Norge fortsatt arbeider intenst med arbeidet for at Kina blir opptatt i WTO så raskt som overhodet mulig.
Jeg vil først på vegne av Venstre gi uttrykk for glede over at utenriksministeren holdt denne redegjørelsen, fordi – som Erik Solheim var inne på – det er med på å skape åpenhet om WTO-drøftelsene og den prosessen som der foregår. Ellers vil jeg også for min del vise til det innlegget jeg holdt i den forrige debatten i tilknytning til en WTO-redegjørelse. Som også Haakon Blankenborg gav uttrykk for, det er i prinsippet ikke så mye nytt å fremføre i forhold til det som man gav uttrykk for i tilknytning til den debatten. Det er enkelte, også i Norge, som har uttrykt glede over sammenbruddet i WTO-forhandlingene. Det ser Venstre ingen grunn til å gjøre. I den grad man skal snakke om at det er noen som har tapt, var det ikke de tunge markedsaktørene i den globale økonomien som tapte, men det var politikken – det å sette gjerdestolper som styrer utviklingen i forhold til markedskreftene – som tapte. Det er derfor all grunn til å arbeide aktivt videre med sikte på å få til en avtale, og da en avtale på et så bredt grunnlag som mulig. Når det gjelder prosessen, vil jeg på Venstres vegne gi uttrykk for tilslutning og glede over de synspunktene som utenriksministeren der gav uttrykk for. I mitt innlegg i vår forrige runde la jeg vesentlig vekt på å støtte opp under åpenhet i prosessen og de synspunkter som utenriksministeren i den forrige redegjørelsen gav uttrykk for når det gjaldt det spørsmålet. Jeg er derfor glad for utenriksministerens oppfølging av dette, både under forhandlingene i Seattle og ved det forholdet at det understrekes at dette er viktig i den videre prosessen. Det sies i redegjørelsen at man for så vidt har vanskeligheter med å få til miljø som et eget forhandlingstema. Det er all grunn til å understreke at miljøspørsmål er viktig i forhold til handel, og derfor også viktig i forhold til WTOs regelverk. Men det er ikke gitt at det at man taper og får det opp som et eget tema, i seg selv trenger å være noen ulempe. Det viktige er at dette inkluderes og følges opp i tilknytning til spørsmål i bred sammenheng. Derfor vil jeg avslutningsvis på vegne av Venstre gi uttrykk for tilslutning til et aktivt arbeid i oppfølgingen av situasjonen slik den nå foreligger, og fremfor alt oppfordre til stor grad av åpenhet i tilknytning til de prosesser som skal finne sted.
Jeg er glad for kommentarene om at man ser på denne redegjørelsen som et ledd i Regjeringens ønske om åpenhet, og vi skal følge opp det. Jeg har også følelsen av at det kan være grunnlag for slike redegjørelser for å oppklare noen misforståelser. Representantene Fridtjof Frank Gundersen og Siri Frost Sterri refererte til landbruk, at det var viktig at Norge ikke ble stående alene, og at vi ikke skulle være en snublesten. Jeg kan forsikre Stortinget om at Norge verken står alene eller er noen snublesten. Vi spilte en aktiv rolle i denne sammenheng, og jeg kan ikke se at det er noe grunnlag for å si at vi skilte oss ut fra EU f.eks. i denne sammenheng. Vi ivaretok våre interesser, men vi ivaretok dem på en slik måte at det ble oppfattet, slik jeg forstår det, som konstruktivt. I den sammenheng har jeg også lyst til å nevne at man fra WTOs side har bedt vår ambassadør i Genève, ambassadør Kåre Bryn, om å spille en aktiv og ledende rolle i det videre oppfølgingsarbeidet. Og jeg går ut fra at det også for Høyre er et tegn på at vi har tillit i det internasjonale samfunnet, når man bruker oss nettopp som en brobygger i WTO i Genève etter en så vanskelig konferanse som den vi nå nettopp hadde. Jeg tror også at man snakker litt enkelt om utviklingslandene her. Jeg satt ved siden av handelsministeren fra Bangladesh, som jeg kan forsikre om nesten var på gråten da sammenbruddet var et faktum, og ikke på noen måte så på seg selv som noen seierherre i det som da hadde skjedd. Han spurte bl.a.: Hva skal jeg komme tilbake med nå, hva skal jeg si til mine folk, hva er det jeg har vært med på, hva er det som har skjedd? Utgangspunktet var nettopp at de hadde store forventninger om at dette skulle bli en utviklingslandenes forhandlingsrunde, og det som nå skjedde, gjorde at de satt tilbake med ingenting. I den sammenheng vil jeg også si at vi fra norsk side på ingen måte ble oppfattet som vanskelige eller kontroversielle overfor utviklingslandene. Som man har vært inne på her tidligere, gikk vi inn for at vi under visse betingelser kunne støtte EUs forslag om nulltoll, og vi kunne også endog ut fra de samme betingelsene gå noe lenger og se på generaldirektørens forslag, som jo bl.a. de fattigste landene selv var opptatt av. Når det gjelder arbeidsstandarder, vil jeg nok mene at det ble svært dårlig håndtert, og at det kanskje dreide seg om amerikansk innenrikspolitikk mer enn noe annet. Under det mest avgjørende møtet tok vi fra norsk side et initiativ nettopp til å få til en dialog mellom de industrialiserte landene og utviklingslandene for å forhindre at det her ble et totalt sammenbrudd. Dette er noe av det vi ønsker å følge opp i form av en internasjonal dialog, som vi ønsker å starte opp gjennom et seminar, hvor vi ikke bare vil ha land til stede, men samtidig også arbeidsgiver- og arbeidstakersiden. Det er ingen tvil om at det videre arbeidet i WTO er viktig for oss alle sammen, og jeg tror ikke minst at det er viktig for de små landene. Som andre har vært inne på her, vil de store landene antakeligvis kunne få sitt eget regime og få gjennomslag for det. Derfor er det naturlig at Norge følger opp det vi har gjort så langt videre i Genève gjennom aktivt å sørge for at vi så snart som mulig kommer i gang igjen med en bred forhandlingsrunde. Men det er visse arbeider som må gjøres forut for det, bl.a. må man få en avklaring når det gjelder arbeidsformen, slik at ikke store grupper blir ekskludert fra dette arbeidet, og også må vi sikre oss en større åpenhet både innad i organisasjonen og overfor offentligheten.
Da er sak nr. 1 ferdigbehandlet.[[Votering, se side 1589]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 55 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Fremskrittspartiet, Høyre, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Mikalsen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Denne stortingsmeldingen omhandler prinsipper for fremtidig dimensjonering av utdanning og håndtering av utfordringer for høyere utdanning som følge av kompetansereformen, internasjonalisering og økt konkurranse innenlands og utenlands. Jeg er glad for at det er tilslutning til Regjeringens politikk på dette området: i første rekke den oppfatning at dimensjonering i mindre grad må skje på bakgrunn av årlige svingninger i studenttall, og i større grad være basert på langsiktige vurderinger. Meldingen er et skritt i riktig retning mot mer langsiktige og strategiske vurderinger av studiekapasiteten ved de enkelte institusjoner. Målet er at institusjonene får et størst mulig handlingsrom til selv å justere studietilbudet innenfor en nasjonal vurdering av langsiktig kompetansebehov. Komiteen erkjenner at de mer grunnleggende og langsiktige vurderingene av dimensjonering og andre problemstillinger knyttet til høyere utdanning bør komme etter at Mjøs-utvalget har lagt fram sin innstilling. Dette kan også gjelde tiltak og problemstillinger som drøftes i denne meldingen. Etter Venstres mening er det viktig at dette utvalget har tilstrekkelig frihet til å gå gjennom hele utdannings- og forskningssystemet uten å være bundet til tidligere politikk. Universiteter er blant de viktigste institusjonene i demokratiet, i og med sin kulturbærende tradisjon og rolle som akademisk motmakt. Men både høyskoler og universiteter har også en svært viktig rolle i å utdanne personer næringslivet og samfunnet har behov for. Økt internasjonalisering fører til økt konkurranse om studenter og forskere. Norske institusjoner må settes i stand til å møte alle disse utfordringene. Jeg er derfor tilfreds med at komiteen gir sin tilslutning til at institusjonene skal ha økt frihet, og at det er flertall for større fleksibilitet ved institusjonene. Samtidig er det viktig at disse institusjonene har gode rammebetingelser – også når studenttallet går ned. Dette har Regjeringen tatt høyde for i forslag til budsjettering – både prinsippet om nettobudsjettering, omstillingsmidler og synliggjøring av forskningens andel av driftsmidlene vil gi institusjonene selv økt mulighet til å foreta langsiktige strategiske prioriteringer. Dette er også problemstillinger komiteen vil komme tilbake til både i behandlingen av forskningsmeldingen og i oppfølgingen av Mjøs-utvalgets innstilling. Når det gjelder de enkelte fagområder, vil jeg understreke at det særlig er innenfor teknologi og realfag og innenfor helse- og sosialsektoren at det er behov for nasjonal styring og strategisk satsing. Selv om de siste årenes tiltak har virket til at flere velger realfag i videregående opplæring, er det viktig fortsatt å styrke realfagene og forståelsen for teknologi i grunnskole og videregående opplæring. I et teknologibasert samfunn burde det være en selvfølge at forståelse av teknologi er en helt naturlig del av allmenndannelsen. Det er fremdeles et stykke igjen dit, og alternative opplæringsarenaer som vitensentre, eller såkalte science-sentre, kan gi viktige bidrag til interesse og kunnskap om teknologi og realfag utover det skolen får til. For å følge opp planer for helse og sosialomsorg som Stortinget har vedtatt de seneste årene, trengs det ikke bare penger, men også menneskelige ressurser. Landet trenger helsepersonell på mange ulike fagområder. Det er viktig å utnytte muligheten til desentralisert utdanning i den sammenheng. Flertallet ser også behov for å øke kapasiteten på medisinutdanningen her i landet. Komiteen mener det er en målsetting å avvikle ordningen med kjøp av studieplasser i utlandet. Det må være vårt ansvar å ha nok studieplasser innenfor dette viktige fagfeltet innenlands. Det er også viktig at vi har en god legedekning over hele landet. Et flertall i komiteen ber derfor om at nye studieplasser i tillegg til de som nå opprettes ved Universitetet i Oslo, kommer ved de andre universitetene. Når det gjelder et annet viktig yrke, nemlig læreryrket, vil komiteen komme tilbake til dimensjonering av lærerutdanningen og rekruttering av lærere i behandling av St. meld. nr. 12 for 1999-2000.
Det har vært en ganske stor omlegging av den høyere utdanningen her i Norge de siste årene. Vi har hatt en eksplosjon i antall studenter, vi har hatt en sammenslåing av høyskolene, hvor vi har fått det nye nettet med statlige høyskoler, Norgesnettet, og vi har fått et stadig større behov for en omstilling på institusjonene våre. Den største endringen som har skjedd, er selvfølgelig at antallet studenter har eksplodert fullstendig. Men det som har vært et problem, er at det nærmest har skjedd mer eller mindre tilfeldig. Det har veldig ofte blitt opprettet studieplasser nærmest på bakgrunn av budsjettkompromisser her i huset. Da har man prøvd å finne de universiteter eller de høyskoler som kunne ta flest studenter for en billigst mulig penge, og det har ført til at vi har fått en dimensjonering av høyere utdanning som ikke nødvendigvis er den helt perfekte. Vi har problemer med å utdanne nok innenfor en del profesjoner som lærere, sykepleiere osv., mens vi sannsynligvis utdanner for mange statsvitere, sosiologer o.l. Det er et felles ansvar som jeg tror vi her i Stortinget må ta på oss, på grunn av at vi ikke bestandig har vært like presise når vi har dimensjonert høyere utdanning. Det er flere grunner til at vi har hatt den kraftige økningen. Men hovedgrunnen – og kanskje grunnen til at det faktisk har vært en suksess det vi har vært nødt til å gjøre – er for det første at det skulle være et tiltak for å bøte på arbeidsledigheten som vi hadde på begynnelsen av 1990-tallet, men også fordi vi har sett at det har vært et dramatisk behov for generell kompetanseheving i samfunnet innenfor så godt som alle næringer. Nå ser vi at søkningen til og presset på institusjonene, universitetene og høyskolene er i ferd med å stabilisere seg. Det skyldes selvfølgelig at vi nå har lav ledighet, og at det ikke er nødvendig at folk lenger tar høyere utdanning i stedet for å gå på ledighetstrygd. Vi har også hatt et ganske stort etterslep ved at veldig mange voksne som ikke hadde høyere utdanning, har tatt høyere utdanning i en periode da de ellers ville ha gått ledige. Så det behovet er noe svekket. Vi har fått Reform 94, som har ført til at en større andel av ungdomskullene tar yrkesfaglig utdanning, altså utdanning gjennom å ta fagbrev, og vi har, i hvert fall nå, hatt en periode med synkende ungdomskull, som gjør at jeg ikke tror at antall søkere og antall studenter vil endre seg dramatisk i årene som kommer. Men det betyr at vi får en større utfordring enn før når det gjelder dimensjoneringspolitikk. Utfordringen er da å finne en balanse mellom de behovene som samfunnet har for arbeidskraft, regionale utfordringer og studentenes valg. Det var på den bakgrunn at Stortinget bad om å få en dimensjoneringsmelding, som vi fikk for en stund tilbake. Den første som kom, ble jo sendt tilbake til departementet, bl.a. med den begrunnelse at vi savnet departementets og Regjeringens egne grep for å møte utfordringene framover. Jeg er klar over at Mjøs-utvalget er under arbeid og skal avgi sin innstilling i år. Det er klart at de må gå inn på høyere utdanning i sin helhet, og innstillingen vil til slutt sannsynligvis munne ut i en stortingsmelding. Men det er viktig at vi ikke fraskriver oss muligheten til å gjøre grep allerede nå, for endringene skjer så raskt, både i samfunnet og innenfor høyskolene og universitetene, at vi er nødt til å tørre å ta en del grep, selv om vi venter på innstillingen fra Mjøs-utvalget. Vi ser at det er mange regioner i Norge som opplever fraflytting og sentralisering. Det største problemet er at det er de som har høyere utdanning, høyere kompetanse, som pakker kofferten og reiser inn til de største byene. Jeg tror den viktigste årsaken til det er at de søker inn mot større og mer spennende miljøer, hvor det er spennende arbeidsplasser og mulighet til å få utviklet kompetansen videre sammen med andre som er på samme nivå. Selvsagt har høyskolenettet vårt en oppgave med å skaffe kompetent arbeidskraft til samfunnet gjennom å utdanne sykepleiere, lærere, vernepleiere osv. Men det er også viktig at de kan ha en rolle som motorer i samfunnsutviklingen og i den regionale utviklingen. Universitetene spiller helt åpenbart en slik rolle i dag ved at de trekker til seg personer med kompetanse. De tilbyr selv spennende jobber, og vi har lang erfaring med å se at det danner seg nye bedrifter i kjølvannet av den innsatsen som gjøres ved universitetene. Det er viktig at høyskolene også får muligheten til å spille en slik rolle. Det er viktig at det foregår denne type utvikling på mer en fire steder i landet. Derfor er det gledelig at man nå ser at man begynner å få en del høyskolemiljøer som er så sterke at de faktisk er i ferd med å begynne å spille en slik rolle. Men da er det vårt ansvar å tørre å gi de institusjonene, de miljøene, ansvar og mulighet til å utvikle seg videre. Og det gjør vi best gjennom å legge nasjonale oppgaver til regionene. Vi må også sikre at institusjonene får mulighet til å spesialisere seg og rendyrke og spisse de områdene som de skal være de fremste på. Vi ser at studentbegrepet nå er i endring. Det er stadig flere som tar utdanning på deltid ved siden av jobb eller annen aktivitet. Det er fryktelig vanskelig nærmest å skulle tolke seg fram til hvor mange studenter det er på høyskolene og universitetene, hvordan gjennomstrømningen er, og hvordan vekttallsproduksjonen er på grunn av at vi ikke vet hvilke ambisjoner folk har, og hvor mye tid de faktisk har tenkt å bruke til studier, hvor mange vekttall de faktisk har som målsetting å ta i løpet av et år. Det er viktig at vi får et system for å beregne antall studenter, et system som er mer enn bare å telle hoder som er til stede ved studiestart. Vi ser at etter- og videreutdanningen kommer mer og mer nå. Det vil bli langt flere som etterspør utdanning hvor utdanningen faktisk skal betales av sågar andre enn dem selv og staten, men der arbeidsgiveren vil være med på å gi en del av det økonomiske til utdanningen. Vi får mer og mer behov for spesielt tilrettelagt utdanning, på grunn av at folk ønsker å gjøre dette samtidig som de gjør noe annet, og at de dermed har behov for at studiene ikke er så firkantet som de kanskje har vært til nå. Vi er nødt til å få en sterkere desentralisering av utdanningstilbudene. Vi er nødt til å greie å få flere tilbud ut i regionene, slik at vi kan gi et tilbud også til dem som ikke har muligheten til å flytte inn til studiesentrene og til de største byene for å ta utdanning. Derfor er jeg veldig glad for at vi i KUFs budsjett, som vi behandlet i forrige uke, gikk inn for å øke satsingen på desentralisert høyere utdanning med 20 mill. kr. Dette må følges opp videre. Og jeg vil understreke at da snakker vi ikke om å bygge opp nye høyskoler og nye institusjoner. Da snakker vi om et fleksibelt system hvor man skal gå inn og gi de tilbudene som etterspørres ute. Samtidig med dette er det viktig at man stiller høyskolene og universitetene fritt til å jobbe mer fleksibelt. Det er vel grunn til å si at gjennom årene har ikke departementet vært den beste medspilleren for høyskolene og universitetene, og særskilt for høyskolene, som ønsker å få til noe nytt og endre tilbudet sitt og ønsker å bli mer fleksible og kreative i måten de gir utdanningen på. Det må nok bli sånn framover at institusjonene må få større muligheter til å skalte og valte litt – relativt fritt – innenfor den kompetansen som de faktisk har. I innstillingen går komiteen inn på en del spesielle grupper og behovene der. Jeg skal nevne bare to av dem og understreke et par ting. Den ene er sykepleierne, hvor det store problemet har vært mangel på praksisplasser og kvaliteten på en del av den praksisen som er i utdanningen. Her har det gått veldig sent med å få innført den nye rammeplanen, og det har ført til at det er vanskelig å skaffe nye og gode praksisplasser. Nå understreker komiteen at den nye rammeplanen skal innføres til neste studieår. Vi har også fått bekreftet av statsråden og departementet at det vil skje. Det er lovlig sent, men uansett er det på tide at vi kommer i gang, slik at man kan få hevet denne utdanningen også. Den andre gruppen jeg skal nevne, er legene. Det er ikke tvil om at det har vært en form for legekrise i Norge. Det har storting og departement møtt med at man har økt kraftig utdanningskapasiteten her i Norge og også gjennom kjøp av plasser ute. Men det er først nå vi vil begynne å se effekten av det, for det er nå de første økte kullene begynner å komme ut i arbeidsmarkedet. Den sannsynligvis mest fornuftige måten å møte krisen i helsevesenet på er å oversvømme markedet med leger, slik at man nærmest fratar Lægeforeningen og legene som sådanne det pressmidlet de har i dag til egentlig å styre hele Helse-Norge og til å kunne kreve nesten hva de vil i lønn for å behandle en stakkar. I fjor gikk Stortinget inn for at man skulle få medisinerutdanning også på Sentralsykehuset i Akershus. Det har vært en del debatt rundt dette. Den saken er bestemt, den saken blir gjennomført. Det har vært masse reaksjoner fra de andre miljøene rundt i landet. Vi tror at den eneste fornuftige måten å møte det på, er å ta et grep og sikre at vi får en økning av kapasiteten og en styrking ved de andre tre miljøene, altså Tromsø, Bergen og Trondheim. Det slås fast i innstillingen gjennom et forslag til romertallsvedtak, som vil bli vedtatt senere i dag, at vi skal ha en styrking av de tre miljøene. Dette er helt nødvendig, og jeg forutsetter at det skjer raskt, slik at vi ikke har en situasjon hvor disse tre miljøene føler at de nå blir satt tilbake for det som skjer rundt Oslo. Det er ikke tvil om at det har vært nyttig å ha denne meldingen til behandling. Det gir en god oversikt over situasjonen innenfor norsk høyere utdanning, og det gir muligheten til å legge en del viktige lange linjer for dimensjoneringen. Men det er klart at her endrer ting seg så raskt at jeg tviler på om komiteen i dag sitter med de endelige løsningene. Ting skjer veldig raskt. Det betyr – det er jeg overbevist om – at vi kommer til å ha ganske mange diskusjoner også i de årlige budsjettdebattene om hva slags områder innenfor høyere utdanning det er viktig å øke og redusere på. Så én ting kan jeg garantere: Dette er ikke siste gang vi har denne type debatt. Vi får holde øynene åpne framover og følge med alle sammen, slik at vi kan bidra til å få en mer fornuftig dimensjonering av høyere utdanning og greier å få et system som faktisk følger med i de endringene som skjer i samfunnet.
Det later til at det vi gjorde da jeg var ung, nemlig å lage hjerter i barken på trær og skrive «Den + Den = Sant», også er gjeldende når det gjelder dimensjoneringspolitikk for høyere utdanning. For her er det tydelig at næringspolitikk og utdanningspolitikk ikke bare er sant, men det er distriktspolitikk. Fornuftig dimensjonering – ja, er det mulig? Har ikke erfaringer vist gjennom alle de årene man har drevet med det, at denne båten er vanskelig å få til å flyte på vannet på en skikkelig måte? Forskning utført i Tromsø har påvist en «laksen-effekt», at et større antall studenter fra et område som studerer ved f.eks. Tromsø, søker jobb i dette distriktet senere, altså at man har et større lokalt utbytte av denne utdanningen. Det er i seg selv et interessant fenomen, men forsvarer etter min oppfatning ikke flertallets ønske om å bygge sterke regionale utdannings- og forskningssentre utover de etablerte universitetsmiljøene. Etter Fremskrittspartiets mening er høyere utdanning og forskning som et distriktspolitisk virkemiddel et svært lite formålstjenlig skritt. Det betyr at man vil tvinge en lang rekke mennesker til å studere der de ikke ønsker det. Gjør de ikke som dette hus og departementet bestemmer, får de heller ingen utdanning. Dette er etter vår mening en direkte feilpolitikk. Dimensjoneringspolitikken, som vi egentlig diskuterer, er – og særlig sammen med Norgesnettrådet – et så vidt sterkt politisk styringsverktøy at det å bruke slike midler i tide og utide etter Fremskrittspartiets mening vil føre oss inn i en håpløs labyrint av byråkrati, økende administrasjon og – som en følge av dette – mindre god kvalitativ høyere utdanning for dem som trenger det. Norge er en liten nasjon. Vi er bare 4,5 millioner innbyggere. Vi har i dag seks universiteter, vi har nesten 30 statlige høyskoler, vi har vitenskapelige høyskoler, høyskoler for kultur, musikk, teater, ballett, design – you name it, vi har det! Vi har i tillegg til dette flere private utdanningsinstitusjoner, og alle disse lærestedene er spredt utover det ganske land etter et prinsipp om sikring av bosetting og sikring av interessante arbeidsplasser. Færre institusjoner av høy kvalitet og et utstrakt selvstyre, mulighet til å gi tilbud om utdanning der dagens behov finnes og studentenes valg blir prioritert, er en for oss vesentlig bedre politikk. Etter- og videreutdanning står sterkt i dette bildet, og er et tilbud som kan gis desentralisert. Men det betinger sterke og levedyktige institusjoner, det betinger at de har muligheter for å sende lærerkrefter ut i distriktene når behovet er der osv. Det som er viktig, er finansieringen av disse tiltakene. Fremskrittspartiet har hevdet over tid at pengene til utdanning bør følge eleven eller studenten. Prinsippet vil kanskje bety at noen læresteder blir borte, men det vil igjen bety kvalitetsheving andre steder. Konkurranse har ofte den effekten at kvalitet stimuleres. Fremskrittspartiet er videre opptatt av at det å utdanne seg i utlandet er positivt i seg selv og gir landet rask tilgang på forskning og ny teknologi. Å målrette gebyr- og tilleggsstipend for å stimulere eller straffe studenter som søker utdannelse i utlandet, er etter vår mening en uting. Gammelt tankegods som har spilt fallitt, må legges til side. Å løpe etter sin egen hale er energikrevende, og ikke spesielt fremtidsrettet. Fremskrittspartiet ønsker å stimulere til studier i utlandet, og fremmer forslag om en bedring av gebyrstipendet til 80 pst. Vi vil videre si at det kan gjennomføres en endring av finansieringsmodellen, og at hver institusjon har et ansvarlig driftsstyre og blir kontrollert av f.eks. vekttallsproduksjon. Dette gjør at man ikke behøver å telle hoder. Jeg vil med dette ta opp de forslagene Fremskrittspartiet har fremmet alene og sammen med andre.
Ursula Evje har tatt opp de forslagene hun refererte til.
Dagens debatt blir fort en foreløpig vurdering av behov for og dimensjonering av høyere utdanning. Vi får en ny runde når Mjøs-utvalget legger fram sin utredning i løpet av våren neste år. Men meldingen går allerede nå inn på prinsippene for dimensjonering av høyere utdanning. For Kristelig Folkeparti er det viktig å balansere prinsippet om fritt utdanningsvalg for den enkelte student og samfunnets behov. Den enkeltes studievalg er svært viktig både for motivasjon og arbeidsinnsats. Derfor må rekruttering til utsatte studier eller nye fag først og fremst skje ved informasjon. Men det må være lov å innrette studietilbudene slik at ressursene blir mest mulig utnyttet. For Kristelig Folkeparti er det viktig å kunne gi tilbud om studier, men ikke nødvendigvis på alle steder. Det må være en arbeidsdeling mellom institusjonene og regionene. Når det gjelder etablering av studier som samfunnet har spesielt behov for, bør det fortsatt være sentralstyring. Utover det bør prinsippet om størst mulig selvstyre for institusjonene gjelde. Kunnskap vil være viktig for næringsutvikling og nyskaping. Utdannings-Norge må derfor se sitt ansvar for regional utvikling, både når det gjelder fastsetting av studietilbud og utvikling av faglig innhold. Spesielt må høgskolene være villige til å ha en slik regional rolle. Kvalitet i undervisningen er viktig, men vel så viktig er en forskningsmessig forankring for undervisningen. Kristelig Folkeparti ønsker å stimulere til forskning ved å få til et sterkere samarbeid mellom høgskoler og regionale forskningsstiftelser, og ved at høgskolene selv legger opp til forskningsarbeid. Gjennom Norgesnettet bør det være mulig å få til en arbeidsdeling som også kan gi faglig fordypning, og gi regionale miljøer nasjonale oppgaver. Kristelig Folkeparti er glad for at komiteinnstillingen bærer preg av bred oppslutning om prinsippene for dimensjonering, slik Regjeringen har skissert dem. For oss i Kristelig Folkeparti har det i komitearbeidet vært viktig å løfte fram betydningen av internasjonale utvekslingsprogrammer og ønsket om internasjonalisering av høyere utdanning. Også i dimensjoneringen av høyere utdanning må vi søke å ta høyde for muligheten for studier i utlandet, f.eks. innen legeutdanningen. Det som har opptatt komiteen mest, er vurderingen av behovet for større utdanningskapasitet innen enkelte fagområder. For Kristelig Folkeparti er det viktig å slå fast at det fortsatt er ønskelig å få flere studieplasser innen medisin og ergoterapi. Skal vi få nok personale til å oppfylle kreftplanen, må også kapasiteten for radiografer og stråleterapeuter økes. Innen sykepleie synes praksisdelen å være mest vanskelig. Her har et eget utvalg, Mekki-utvalget, vurdert ulike tiltak for å styrke praksisopplæringen. Kristelig Folkeparti mener Regjeringen snarest bør følge opp dette utvalgsarbeidet med konkrete løsninger som kan bidra til å bedre situasjonen med hensyn til praksisplasser, og sikre faglig god veiledning av sykepleierstudenter i praksis. Det skal innføres en ny rammeplan for sykepleierutdanningen fra studieåret 2000-2001, og da må det tilføres ressurser til å gjennomføre utvidet praksis, slik tilfellet var ved innføringen av ny lærerutdanning høsten 1998. For øvrig vil jeg vise til komiteens innstilling.
En samlet komite sier i innstillingen: «Komiteen ser denne meldingen som et skritt i retning mot en mer langsiktig og strategisk tilnærming til vurdering av studiekapasiteten ved de enkelte institusjonene, og vil understreke at dette er en utvikling som må fortsette.» Dette må man se på bakgrunn av det faktum at det ikke har vært det langsiktige og strategiske som har særpreget planleggingen av norsk høyere utdanning gjennom de siste 10–15 år. Når vi har et tredje juridisk fakultet, skyldes det dominoeffekten av en flertallsbeslutning i denne sal om å legge siviløkonomutdanningen til Bodø, og det førte til at man måtte kompensere ved å opprette et nytt studium i Tromsø. Det finnes mange lignende eksempler. Dermed ingenting sagt om riktigheten av de enkelte beslutningene, men det finnes mange lignende eksempler på at det ikke har vært en helhetlig planlegging som har styrt de enkeltvedtak som er gjort. Da jeg kom inn som medlem av Det Norske Universitetsråd på midten av 1980-tallet, var den alminnelige bekymring at man ville få altfor få studenter i det norske universitets- og høyskolesystemet i årene fremover. Fra 1988 og utover opplevde vi en ny folkevandring av ganske dramatisk art, som i løpet av kort tid gjorde at studenttallet ved de norske universitetene ble doblet. Det viser både at det er meget vanskelig å stille opp sikre prognoser for studieatferd, og det viser – det må det vel være riktig å innrømme i etterkant – at vi har hatt en tendens til også å bruke universitetsstudiene, særlig de såkalte allmennfakultetene, som et trekkspill, som vi har utvidet og trukket sammen alt etter som arbeidsmarkedet gjorde det nødvendig. Det kan godt tenkes at det heller ikke er noen dårlig samfunnsøkonomi. Men det er i hvert fall ikke en aktiv og offensiv form for planlagt bruk av kapasiteten ved de høyere utdanningsinstitusjonene. Derfor er det grunn til å ønske seg en mer langsiktig og strategisk tilnærming til hele feltet. Vi er inne i en fase hvor det er enighet om at det er behov for fleksibilitet. Det er behov for evne til omstilling, raskere omstilling enn vi har vært vant til. I den sammenheng har flertallet gitt en uttalelse om økt bruk av midlertidig ansettelse. Høyre og SV har en egen merknad, hvor vi understreker at dette ikke bør gjelde heltids lærerstillinger ved institusjonene. Derimot er det riktig å satse på økt bruk av II-stillinger som helt klart øker fleksibiliteten, og det kan være riktig i større grad å bruke time- og hjelpelærere som kjøpes inn for timebetaling. Når vi advarer mot å bruke tidsbegrenset ansettelse i fulltidsstillinger, er det fordi rekrutteringssituasjonen allerede er i ferd med å bli meget vanskelig ved mange fag, og det vil ikke gjøre det lettere å rekruttere folk hvis man skaper usikkerhet om stillingsstatus. Til sist noen ord om forholdet mellom utenlandsk utdannelse og norsk utdannelse. I merknadene fra flertallet, Arbeiderpartiet og de tre regjeringspartiene, henvises det når det gjelder oppfølgingen av løftet om to fullstipendierte hjemreiser for utenlandsstudenter, til behandlingen av statsbudsjettet for år 2000. Det tror jeg ikke noen av leserne får noen særlig glede av om de går tilbake og studerer de samme partienes innstilling til budsjettet, for der får de heller ikke noe forpliktende svar. Der er ikke noen vilje fra flertallets side til å følge opp det løftet som ble gitt da man for flere år siden behandlet meldingen om utenlandsstudentene. Høyre og Fremskrittspartiet har markert i en særmerknad på side 5 i innstillingen sin skepsis mot departementets antydning om at man vil fortsette å bruke oppkjøp av studieplasser ute for å løse kapasitetsproblemene hjemme. Komiteen har flere ganger tidligere sagt at det å kjøpe opp studieplasser er en lite hensiktsmessig måte å løse problemer på. Helt til sist: Høyre og Fremskrittspartiet har et eget forslag når det gjelder kapasiteten innen medisin, og det er under henvisning til at det har skjedd store endringer når det gjelder norske studenters atferd utenlands på dette området, og vi ønsker at vi skal ha en totaloversikt før man tar standpunkt til hvor stor utbygging som skal skje ved fakultetene her hjemme.
I dag tar nærmere 60 pst. av dagens ungdom høyere utdanning. Det er en formidabel vekst i forhold til de prognosene som ble skissert på slutten av 1980-tallet. Den gangen opererte myndighetene med tallet 105 000 som et rimelig måltall. Men så kom konjunktursvingningene med stor arbeidsledighet, der ulike utdanningstiltak ble et viktig redskap for å bøte på skadevirkningen av ledigheten. Det var fornuftig isolert sett, men vi skal ikke underslå at det nok ble en del ad hoc-løsninger. Senterpartiet mener det er viktig at mange flere har skaffet seg studiekompetanse og valgt å ta høyere utdanning. Dette legger et godt grunnlag for Norge som kompetansenasjon. Likevel må en ikke glemme at det trengs kompetanse også i de praktiske hverdagsyrkene, hvis jeg kan kalle det det, men det hører jo ikke med til denne saken i dag. Det er store forskjeller på studietilbøyeligheten i landet, og innlandsfylkene ligger langt under landsgjennomsnittet. Dette er tema som må tas alvorlig, både av sentrale og regionale politikere. Det må drives bedre rådgiving, og det må legges bedre til rette for attraktive studietilbud, ikke minst ved innlandshøyskolene. Når regionale politiske myndigheter slutter opp om nye studietilbud, skapes det forventninger til beslutningstakerne, med ditto skuffelser når ikke tilbudet kommer. Jeg viser til innlandsoffensiven, som gjelder Oppland og Hedmark, hvor høyere utdanning skal være en del av motoren for vekst og utvikling. Også fylkene Buskerud, Vestfold og Østfold ligger under landsgjennomsnittet hva gjelder studieplasser i forhold til folketallet. Senterpartiet mener dette må vektlegges når nye studieplasser planlegges. Desentraliserte studietilbud er et mål for å nå folk der de bor. Jeg stiller likevel et spørsmål om det er det mest hensiktsmessige i alle situasjoner. Jeg vil her trekke fram Høgskolen i Buskerud, som har betydelig kompetanse innen pedagogikk, men mangler allmennlærerutdanning. I samme fylke er det stort behov for flere fagutdannede lærere. I dag tilbys desentralisert lærerutdanning fra Høgskolen i Telemark, som selv ikke klarer å fylle opp sine plasser. En må spørre hva som gir det beste resultatet også sett i norgesnettperspektiv. Er det desentraliserte opplegg eller oppretting av allmennlærerutdanning ved fylkets egen høgskole? Et sentralt spørsmål er også om det er rimelig samsvar mellom de behov samfunnet har for kompetanse, og den utdanningen som studentene velger. Svaret er nei, og det er grunnen til at dimensjoneringsmeldingen er kommet. Samtidig viser jeg til Mjøs-utvalget, som har som oppdrag å gjennomgå alle sider ved høyere utdanning. Jeg vil i den sammenheng gi honnør til saksordføreren for den prosessen hun har fått til i arbeidet med denne innstillingen, hvor komiteen etter min oppfatning har klart å unngå å tråkke i Mjøs-utvalgets bed. Det har til stadighet kommet kritikk mot at høyere utdanningsinstitusjoner er for statiske og lite fleksible i forhold til å ta nye utfordringer i tråd med samfunnets behov. Kritikken bør nok også rettes mot storting og departement, for det er tross alt disse fora som lager rammevilkårene. Det er nødvendig at institusjonene får friere tøyler og selv viser vilje til større fleksibilitet, ikke minst i forhold til å være sentrale tilbydere til etter- og videreutdanningsreformen som nå er på trappene. Her blir det større konkurranse, og her må institusjonene være seg sitt ansvar bevisst. Jeg viser for øvrig til innstillingens omtale av dette. Så noen få kommentarer til enkelte fagområder. Mangelen på realister som vil bli lærere, gir uheldige konsekvenser for både grunnopplæring og videregående opplæring. Jeg mener det må vurderes ulike stimuleringstiltak for å bedre tilgangen på både realister og ingeniørstudenter. Dette er en forutsetning for å nå målet om et nyskapende Norge. Jeg vil også fremheve at design, både produkt- og industridesign, må prioriteres. Satsing på IKT og multimedier i høyere utdanning er nødvendig. Her vil jeg trekke fram Høgskolen i Gjøvik, som har studieplaner for et sivilingeniørstudium klare, men mangler en del midler for å kunne starte opp. Jeg vil understreke at det er svært viktig å få høyere grads studier også til denne regionen. Senterpartiet er glad for understrekingen av at utdanning innenfor de vedtatte helseplaner må følges opp. Her må departementet gi plass til studietilbud der det ligger til rette for det. I dagens utgave at Oppland Arbeiderblad er det et oppslag om radiografmangelen: «Takket være iherdig innsats fra Opplands-benken går nå Stortingets sosialkomite inn for å opprette den radiografutdannelsen allerede fra neste skoleår, og det kan på sikt bedre situasjonen ved GFS. Når den nye stråleenheten er på plass, trenges det nemlig enda flere radiografer.» Det er klart jeg skulle ønske at kirke-, utdannings- og forskningskomiteen hadde hatt like konkrete utsagn, men det valgte vi altså ikke å ha i forbindelse med denne prinsippmeldingen.
Dette er blitt en bra melding. Meldingen er klar på at det er samfunnets behov for kompetanse og den enkeltes ønske som skal styre kapasiteten. Meldingen har på en bra måte balansert disse interessene. Det betyr at for andre utdanninger enn profesjonsutdanningen er det etterspørselen som i stor grad skal styre kapasiteten, og med det utgangspunktet får det store konsekvenser for vår videre politikk, så i den grad vi ønsker å påvirke og styre utviklingen mot bestemte utdanninger, er det etterspørselssiden vi i stor grad må prøve å påvirke i tiden fremover. Meldingen er klar på at vi skal ha en kapasitet som gjør at minst halvparten av de aktuelle årskullene kan få plass. Vi ser at i de nærmeste årene vil årskullene gå noe ned – ikke mye, men de vil gå noe ned. Det er litt viktig at vi i denne fasen ikke bygger ned kapasiteten. Jeg tror det er viktig at vi tar vare på den kapasiteten vi har, selv om vi får en viss nedgang i de aktuelle årskullene. Og det er riktig, slik som meldingen legger opp til, at den enkelte institusjon må tilpasse sine tilbud, og det må ikke bli en nedbygging for å tilpasse seg. Meldingen har også et bra utdanningspolitisk syn på den måten at den ikke er så konsentrert om teknologifagene, men har også med et ganske bra perspektiv i forhold til det som har med næringsutvikling å gjøre. Det betyr at en legger vekt på humanistiske fag, samfunnsfag osv., og ikke kun teknologifag, når en ser dette i en næringspolitisk sammenheng. Meldingen legger opp til større selvstyre i institusjonene, og dette er i samsvar med det Stortinget tidligere har gitt uttrykk for. En har også prøvd å trekke inn kompetansereformen, og har vel greid det delvis. Det er jo vanskelig å se hvilken etterspørsel som vil komme i forbindelse med denne reformen, men jeg føler at det er gjort et ærlig forsøk. Det viktige er det signalet som nå går til utdanningsinstitusjonene, om at det er de som skal utvikle tilbud slik at kompetansereformen blir det den skal være. Jeg skal trekke inn tre områder der meldingen etter min oppfatning er noe vag. Det er for det første det som går på den skeive rekrutteringen, sosialt og geografisk. Det er helt åpenbart at vi har en skeiv rekruttering sosialt til høyere utdanning i dag. Det sies også i meldingen, men jeg føler at det er en beskrivelse, og ikke en analyse av hva vi bør gjøre med dette. Jeg skulle nok gjerne ha sett litt på hva som er årsaken til dette og hvorfor vi ikke er kommet lenger enn det vi er, for dette er jo en ulykke – iallfall er det uheldig for dem som går glipp av høyere utdanning, og det er også uheldig for samfunnet, som går glipp av den kompetansen som en kunne ha fått ut av den delen av befolkningen som ikke søker høyere utdanning. Så jeg skulle nok ønske at en hadde foretatt en viss analyse av hva årsaken er, og sett litt på om studiefinansieringen er med på å forårsake den skeive rekrutteringen, og også sett på endringer i arbeidsmarkedet, hvilke grupper det er som faller først ut i forhold til høyere utdanning. Noen analyser rundt det hadde vært interessant. Jeg føler også at meldingen i liten grad drøfter hvorledes høyere utdanning skal sikres rekruttering, og da tenker jeg først og fremst på lærerkrefter i årene fremover. Vi åpner i noe større grad for bruk av midlertidig tilsetting, og meldingen tar opp dette med II-stillinger osv., men jeg skulle nok også ønsket at man hadde gått enda lenger ned i materien, for jeg tror vi står foran store utfordringer i årene fremover for å skaffe nok lærerkrefter og nok forskere til de høyere utdanningsinstitusjonene våre. Dessuten føler jeg også at selve modellen for fremskrivning ikke er god nok, og at det å drive fremskrivning er vanskelig. Men jeg er ikke sikker på at modellarbeidet har vært godt nok, og er heller ikke sikker på at de dataene som inngår i modellen, er gode nok. Det burde nok vært gjort mer både med selve modellen og med datamateriellet, men meldingen sier jo også at det skal det jobbes videre med. Jeg tror det er viktig å få bedre modeller for å kunne si litt om fremtidig etterspørsel og fremtidig tilbud av høyere utdanning. Så til slutt: I løpet av de neste 20 årene må det skaffes 800 000 nye arbeidsplasser. Vi har sagt ganske mange ganger at det er arbeidsplasser som produserer varer og tjenester med et høyt kunnskapsinnhold, og det er viktig at vi da legger opp en høyere utdanning som har dette perspektivet i seg.
I henhold til beslutning tidligere i dag skal Stortinget ta pause i forhandlingene mellom kl. 13.45 og kl. 16. Presidenten vil foreslå, av hensyn til replikkordskiftet etter statsrådens innlegg, at møtet heves nå, og at første taler på kveldsmøtet blir statsråd Jon Lilletun. – Det anses vedtatt.