Ingen har bedt om ordet.[[Votering se side 3539]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det vil bli gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
ordfører for saken): Stortinget vedtok den 28. mai 2003 nye retningslinjer for trygdeoppgjøret. De nye retningslinjene innebærer at siktemålet for oppgjøret skal være å skape en inntektsutvikling minst på linje med utviklingen for yrkesaktive. Tidligere formulering var «om lag» på linje med, noe som over tid innebar en underregulering av grunnbeløpet i folketrygden, slik at pensjonsutviklingen ikke har fulgt den generelle lønnsutviklingen. I de nye retningslinjene er formuleringen om at det kan korrigeres for «særskilte forhold», beholdt. Dette innebærer at en lønnsvekst som skyldes endrede arbeidsbetingelser, kan utelates fra beregningsgrunnlaget. Et eksempel på det har vært læreroppgjøret der utvidet arbeidstid har medført høyere avlønning. Til grunn for reguleringen skal det etter de vedtatte retningslinjene ligge forventet inntektsutvikling for lønnstakere samlet i reguleringsåret, etter justering av grunnbeløpet for avvik mellom forventet og reell lønnsøkning siste år. I tillegg vedtok Stortinget at de nye retningslinjene også skulle legges til grunn ved årets oppgjør. Det er altså årets oppgjør vi nå behandler i salen. Dersom Regjeringens tilbud er sammenfallende med vedtatte retningslinjer, vil Stortinget normalt godkjenne tilbudet. Det foreligger så langt jeg kjenner til, ingen historiske eksempler på at et trygdeoppgjør ikke har blitt godkjent av Stortinget. Det spesielle med årets oppgjør er at Stortinget gjennom mange enkeltvedtak, både ved fjorårets trygdeoppgjør, ved statsbudsjettet for 2003 og behandlingen av det og gjennom å vedta nye retningslinjer har lagt sterke føringer, så vel for årets som for seinere oppgjør. Et sentralt spørsmål blir dermed: Har Regjeringen gjennom sitt tilbud til organisasjonene fulgt opp de vedtak – og de retningslinjer – som Stortinget har fattet? Stortingsflertallet vedtok under behandlingen av Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2002-2003 at Regjeringen ved årets oppgjør skulle ta igjen etterslepet for de siste to år, altså etterslepet mellom 2001 og 2002, og etterslepet mellom 2002 og 2003. Når det tas hensyn til spesielle forhold, og læreroppgjøret er slike spesielle forhold, har komiteens flertall kommet fram til at etterslepet mellom 2001 og 2002 var på 0,6 pst., mens etterslepet mellom 2002 og 2003 var på 0,5 pst. Det er sammenfallende med Regjeringens tilbud til organisasjonene, og dermed i tråd med Stortingets vedtak, inkludert vedtatte retningslinjer som også legges til grunn for årets oppgjør. Forventet lønnsvekst for lønnstakere samlet er ifølge revidert nasjonalbudsjett 4,5 pst. Regjeringens tilbud til organisasjonene er på 4 pst. Komiteen har kommet fram til at når man korrigerer for læreroppgjøret, kan man regne med en forventet lønnsvekst for neste år på 4,4 pst. Dermed foreligger det et avvik på 0,4 pst. mellom Regjeringens tilbud til organisasjonene og det som komiteens flertall har kommet fram til. Komiteens flertall mener dermed at Regjeringen ikke følger opp de retningslinjene som Stortinget har vedtatt, som la til grunn at man skulle gi et tilbud minst på linje med den generelle lønnsutviklingen. Med bakgrunn i det har komiteens flertall funnet ikke å kunne akseptere det tilbud som Regjeringen har kommet fram til, og har i stedet fremmet et forslag om et tilbud på 4,4 pst., som utgjør flertallsinnstillingen til komiteen. Jeg går ut fra at de avvikende forslag som her foreligger fra ulike mindretall, vil bli presentert av de partier som står bak forslagene.
For ett år siden valgte Arbeiderpartiet å støtte Regjeringens forslag til trygdeoppgjør, til tross for at vi mente at grunnbeløpet ble underregulert i forhold til den generelle lønnsutviklingen. Vi har fått mye kritikk for at vi gjorde det. Begrunnelsen for vårt standpunkt i 2002 var at det ikke var grunnlag for å hevde at Regjeringen hadde brutt Stortingets forutsetninger for oppgjøret. Stortingets «bestilling» var uklar, og da ville det vært feil av Stortinget i ettertid å stemme mot Regjeringens forslag. Vi trakk en viktig lærdom av dette, nemlig at det var behov for en endring av retningslinjene for trygdeoppgjøret. Derfor foreslo vi i forbindelse med behandlingen av trygdeoppgjøret i 2002 at Regjeringen måtte legge fram forslag til nye retningslinjer, slik at disse kunne behandles i god tid før årets oppgjør. Dette forslaget fikk bred tilslutning i Stortinget. Selv om Regjeringen sviktet i forhold til å følge opp dette vedtaket, sørget flertallet likevel for at Stortinget den 28. mai i år vedtok nye retningslinjer for trygdeoppgjøret. Disse nye retningslinjene skiller seg klart fra de gamle på noen viktige områder. For det første etableres det et klart system for beregning av etterslep fra tidligere års oppgjør. På dette området har ikke Regjeringen hatt noe valg. Retningslinjene er så klare at etterslepet er på plass også i Regjeringens opplegg for trygdeoppgjør i år. I tillegg rettes feilen fra i fjor opp. Den underregulering som fant sted i trygdeoppgjøret for 2002, tas igjen i årets oppgjør. Dette er en direkte konsekvens av et vedtak Stortinget fattet, etter forslag fra Arbeiderpartiet, i forbindelse med budsjettbehandlingen for 2003. De nye retningslinjene slår videre fast at det i tillegg til å ta igjen et eventuelt etterslep skal beregnes et tillegg for forventet lønnsutvikling i reguleringsåret. Det skal tas utgangspunkt i forventet lønnsutvikling for lønnstakere i alt. I Innst. S. nr. 223 for 2002-2003 presiserer flertallet i sosialkomiteen hvordan dette skal forstås gjennom følgende merknad: «Ved drøftingene legges forventet lønnsvekst for alle grupper[[«lønnstakere i alt»]] kommende år til grunn, slik det framkommer i Regjeringens forslag til Revidert nasjonalbudsjett 2003.» Stridens kjerne er retningslinjenes punkt om at det skal kunne korrigeres for særlige forhold. Men også på dette området har komiteens flertall vært tydelige i sine merknader i Innst. S. nr. 223 for 2002-2003. Der heter det: «Med « spesielle forhold » menes her en lønnsutvikling for enkeltgrupper som ikke bare skyldes et rent lønnstillegg, men også endrede oppgaver eller endret arbeidstid, og som dermed medfører at en sammenligning av lønnsutviklingen mellom de årene der forutsetningene ble endret, får redusert relevans.» Regjeringen valgte i drøftingene med trygdeorganisasjonene å legge fram et sluttilbud hva angår forventet lønnsutvikling i år, på 4,0 pst. – dette til tross for at Regjeringen selv har anslått den samlede lønnsutviklingen i revidert nasjonalbudsjett til 4,5 pst. Dette førte til brudd i drøftingene. Arbeiderpartiet har alltid stemt for det forslag til trygdeoppgjør som Regjeringen, uansett politisk farge, har lagt fram for Stortinget. Vi kommer ikke til å gjøre det i år. Det er etter min mening ene og alene Regjeringens egen skyld. Det er ikke stortingsregjereri som i dag vil finne sted i denne salen. Regjeringen visste da den startet drøftingene med trygdeorganisasjonene, at Stortinget hadde gitt årets og kommende års trygdeoppgjør klare bindinger. Regjeringen har til tross for dette, og gjennom en rekke mer eller mindre finurlige bortforklaringer, valgt å se bort fra Stortingets vedtak og Stortingets intensjoner. Det må Regjeringen i dag ta konsekvensene av.
Regjeringens forslag til trygdeoppgjør er basert på de nye retningslinjene som ble vedtatt 28. mai 2003. Det er tre forhold i den sammenheng som er viktige, at etterslepet fra 2001 blir dekket inn, og at dette etableres som et startår for de nye retningslinjene at årsreguleringen følger minst lønnsutviklingen for lønnstakerne, korrigert for særlige høve at en i 2003 tar hensyn til det inntektspolitiske samarbeidet, slik også retningslinjene gir utrykk for For det første er det viktig at etterslepet fra 2001 blir dekket inn. Føringene om å kompensere etterslepet fra 2001-oppgjøret er basert på organisasjonenes framstilling av oppgjøret og protokolltilførselen, hvor partene er enige i at organisasjonene la til grunn 4 pst. lønnsvekst fra 2000 til 2001. Dette skyldes at den daværende arbeiderpartiregjeringen valgte å framskynde drøftingene med pensjonistorganisasjonene, slik at disse ikke var kjent med Regjeringens anslag om lønnsveksten i revidert nasjonalbudsjett. Denne økningen kommer i tillegg til den ordinære G-reguleringen for 2003 og vil dermed gjøre opp for diskusjonen om etterslep, som oppstod som følge av Stoltenberg-regjeringens håndtering av oppgjøret i 2001. For det andre er det viktig å sikre en inntektsvekst minst på linje med lønnstakerne, men der lønnsveksten, som veksten i G skal sammenliknes med, er korrigert for «særlege høve». Anslaget for lønnsvekst i revidert nasjonalbudsjett er på 4,5 pst., som korrigert for virkningen av lærerpakken i 2003 på -0,1 pst., kan settes til 4,4 pst. Lønnsveksten fra 2002 til 2003 er sterkt påvirket av høye overheng til 2003 for bl.a. helsepersonell og grupper i kommunesektoren. Disse har for en stor del sin bakgrunn i høye tillegg for enkeltgrupper i 2002, som var siktet inn mot å ta igjen et etterslep. Et anslag for virkningen av et slikt tillegg i lønnsveksten kan ligge i området 0,2 pst. For pensjonistene legges inntektsveksten korrigert for etterslep til grunn. Samlet sett legger dermed regjeringspartiene, og Regjeringen, til grunn at det kan være rimelig å bruke 4,2 pst. som anslag for ventet lønnsvekst. Statens tilbud til årsregulering var på 4 pst. I tillegg til dette må en også ta høyde for en overregulering av etterslepet i 2002 på 0,13 pst. og en virkning på inntektsveksten fra 2002 til 2003 av økningen i grunnpensjonen fra 1. mai 2003 på 0,5 pst. Dermed mener regjeringspartiene at retningslinjene knyttet til årsreguleringen er fulgt helt ut. For det tredje er 2003 et spesielt år på grunn av det inntektspolitiske samarbeidet. Både de forrige og de nye retningslinjene tar høyde for slike situasjoner ved at det til årsreguleringen er knyttet følgende premiss: «… i tråd med dei prinsipp og mål som er lagt til grunn for gjennomføringa av det inntektspolitiske opplegget elles.» Derfor har Regjeringen lagt inn hensynet til konkurranseutsatt sektor i sitt tilbud, men – og jeg understreker men - med nøyaktig den samme ekstra etterreguleringsklausulen som de statsansatte har fått. Da vil jeg vise til neste sak som skal behandles i denne salen. Generelt kan det være riktig å legge til grunn at anslagene for ventet lønnsvekst som pensjonene skal reguleres etter, er forsiktige – dette fordi en ellers kan komme i en situasjon hvor pensjonsveksten bidrar til å sette forventninger til lønnsveksten som virker til å presse den oppover. Over tid vil ikke en slik praksis ha betydning for pensjonistenes inntektsutvikling, siden den er garantert gjennom etterreguleringsbestemmelsen i retningslinjene. Det betyr at en eventuell differanse vil bli korrigert ved to etterreguleringer, den første ved sikkerhetsreguleringen i januar 2004 og den andre ved den ordinære reguleringen i 2005. Jeg vil vise til at opposisjonen stemmer imot denne sikkerhetsbestemmelsen. Regjeringens forslag innebærer en økning i grunnbeløpet på i alt 2 374 kr. Det gir en gjennomsnittlig økning i G fra 2002 til 2003 på 4,73 pst. Som følge av dette vil pensjonen for enslige minstepensjonister øke med 4 260 kr pr. år, og merutgiftene i 2003 for dette er på om lag 4,3 milliarder kr. Jeg vil minne om diskusjonen om den berømte tusenlappen til landets minstepensjonister i 1997. Ved Regjeringens forslag i denne saken samt de endringene som har vært i samordningsreglene, vil et minstepensjonistektepar få en økning i 2003 på 12 984 kr i sin inntekt. Det er helt åpenbart at det oppgjøret som regjeringspartiene, og Regjeringen, her har lagt fram, gjør pensjonistene til årets inntektsvinnere. Ut fra dette mener regjeringspartiene at retningslinjene er fulgt 100 pst. Opposisjonen mener at på grunn av anslaget i revidert nasjonalbudsjett bør en legge til grunn 4,4 pst. for lønnsveksten i 2003, der de i henhold til retningslinjene har korrigert for «særlege høve». De regner da en korreksjon på 0,1 i forhold til virkningen av læreroppgjøret. Jeg må spørre opposisjonspartiene hva som er den prinsipielle forskjellen mellom de særlige høve som følger av læreroppgjøret, og de særlige høve som følger av overhenget av de tilleggene som ble gitt til enkeltgrupper i 2002. Jeg vil igjen minne opposisjonspartiene om at det i de vedtatte retningslinjene, som er foreslått av de samme partier, også er lagt en klar henvisning til det inntektspolitiske opplegget ellers. Jeg må spørre de samme partiene om hvor i deres forslag hensynet til det inntektspolitiske samarbeidet vil komme fram. Eller for å si det med andre ord: Hvor i opposisjonens forslag og i pensjonistorganisasjonenes krav finner en solidariteten med de arbeidsledige? Store lønnstakergrupper har i årets oppgjør vist den solidariteten. Det er da et paradoks at når Stortinget har mulighet til direkte å innvirke på det inntektspolitiske samarbeidet, så gjør en det stikk motsatte av det en forventer av andre. Slagordet «kamp mot arbeidsledighet» er sak nummer en og blir uten innhold når en ikke er i stand til å følge dette opp i praktisk politikk når det krever politisk mot. Dette er forskjellen mellom regjeringspartienes forslag og opposisjonen. Av hensyn til de arbeidsledige velger vi å gi pensjonistene en garanti om at de får nøyaktig det samme som andre grupper, men gjennom en ekstra etterreguleringsklausul på lik linje med de statsansatte. Faren er imidlertid at de nye retningslinjene og hele drøftingsinstituttet blir undergravd av at Stortinget ikke måler om retningslinjene er blitt fulgt opp, men i detalj direkte gir direktiver om hva resultatet skal være. Dermed vil det ikke eksistere noe grunnlag for drøftinger, fordi organisasjonene heller vil ønske å drive forhandlinger direkte med Stortinget. Organisasjonene selv gav i høringene med komiteen utrykk for at de la stor vekt på viktigheten av drøftingsinstituttet. Men skal det overleve, må det også ha et innhold. Reguleringen i trygdeoppgjøret dreier seg ikke bare om inntektsutviklingen for landets pensjonister. Hver fjerde krone i statsbudsjettet er knyttet opp til grunnbeløpets størrelse. Det er derfor helt avgjørende at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett har blitt enige om å dekke inn krone for krone det som årets oppgjør koster ekstra i forhold til det Regjeringen hadde lagt til grunn. Dette gjør at en ikke skyver regningen foran seg til kommende generasjoner. Vi står alle foran en stor utfordring som følge av gapet mellom utgiftene til folketrygden og statens kommende inntekter. Denne utfordringen er det nå Pensjonskommisjonen arbeider med. Når vi har erkjent dette, er det et poeng ikke å øke gapet mellom forventningene og mulighetene for å innfri. Vi har derfor et felles ansvar for ikke å skyve beslutninger som i dag kan virke politisk vanskelige, foran oss til våre etterkommere, slik at deres problemer blir så store at de blir nødt til å gjøre endringer som får dramatiske konsekvenser for det velferdssamfunnet som vi alle ønsker å ha. Med dette vil jeg ta opp forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti som er referert i innstillingen.
Representanten Bent Høie har tatt opp det forslag han refererte til.
Avslutningsvis skal jeg ta for meg en del av momentene i representanten Høies innlegg, men jeg må rett og slett få lov til å roe meg ned litt med mitt eget innlegg før jeg skal svare på en del av de innspillene. Dagens behandling av trygdeoppgjøret bærer preg av at komiteen for kort tid siden behandlet St.meld. nr. 32 om retningslinjer for trygdeoppgjøret. I den saken slo en fast en del prinsipp om hva Stortinget forventet å få seg forelagt når Regjeringen skulle legge fram det dokumentet som vi i dag har til behandling. Et av prinsippene som ble slått fast, var at når det gjaldt anslaget av hva som skulle være gjeldende for forventet lønnsutvikling for lønnstakere i alt, påpekte stortingsflertallet, alle unntatt regjeringspartiene, at en skulle benytte det korrigerte anslaget som framkommer i revidert budsjett. Her hadde Regjeringen selv anslått at denne lønnsveksten ville bli på 4,5 pst. Når stortingsflertallet gir så klare føringer til Regjeringen om hva en forventer å få seg forelagt, er det med en viss forbauselse en registrerer at den ansvarlige statsråden for trygdeoppgjøret ikke ser ut til å bry seg om disse klare føringene. Det er vedtatt av Stortinget at de to foregående års etterslep skulle tas igjen før en startet på årets drøftinger. I den forbindelse er det lagt til grunn at etterslepet fra 2000 til 2001 var på 0,6 pst., mens etterslepet fra 2001 til 2002 var på 0,7 pst. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, viser til at det spesielle læreroppgjøret som har funnet sted, er et så spesielt forhold at dette ikke skal kunne regnes med i det gjennomsnittet som utgjør lønnsutviklingen. På denne bakgrunn foreslår flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, at underreguleringen for perioden 2001 til 2002 settes til 0,5 pst. og ikke 0,7 pst., slik Fremskrittspartiet foreslår. Selv om de nye vedtatte retningslinjene for trygdeoppgjøret åpnet for at en skal kunne korrigere for særlige forhold, mener Fremskrittspartiet at det særskilte læreroppgjøret omfatter så mange arbeidstakere og inneholder flere momenter enn bare det som har med økt arbeidstid å gjøre, at vi mener dette oppgjøret ikke skal holdes utenom. Det har vært skapt mye forvirring og usikkerhet blant pensjonistene om hvorvidt en skulle få utbetalt foregående års underregulering, eller om dette bare skulle etterreguleres med virkning fra 1. mai 2003. Forvirringen er bl.a. i stor grad skapt av landets statsminister som selv i form av diverse uttalelser bl.a. benytter begrepet «utbetaling» om disse underreguleringene. Fremskrittspartiet har foreslått at en slik etterbetaling skulle finne sted i forbindelse med behandlingen av Innst. S. nr. 223 for 2002-2003, men dette forslaget fikk bare støtte fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet og ble derfor nedstemt av stortingsflertallet. Fremskrittspartiet fremmer også forslag om at når det gjelder forventet lønnsvekst for yrkestakere i alt, skal det anslaget som framkommer i revidert budsjett, legges til grunn og ikke korrigeres for ettervirkningen av læreroppgjøret. Dette medfører at denne lønnsveksten settes til 4,5 pst. På denne bakgrunn fremmer Fremskrittspartiet forslag om at grunnbeløpet i folketrygden settes til 57 396 kr med virkning fra 1. mai 2003. Regjeringens politikk overfor norske pensjonister er under enhver kritikk. På tross av at stortingsflertallet har påpekt at når det gjaldt drøftingene med organisasjonene, skulle Regjeringens anslag i revidert for forventet lønnsutvikling for yrkestakere i alt legges til grunn, fremmer en et forslag om at det legges til grunn en lønnsvekst på 4 pst. Dette er ikke holdbart, og særlig når en også ser at Regjeringen legger opp til betydelige egenandelsøkninger i revidert budsjett. Gjennom stadige underreguleringer av grunnbeløpet, foretatt av en rekke forskjellige regjeringer, har en kommet i den situasjonen at dagens pensjoner relativt sett er betydelig lavere enn det som var forutsatt ved innføringen av folketrygden i 1967. Ved innføringen av folketrygden i 1967 ble det lagt til grunn at når systemet var fullt utbygd i 2007, skulle pensjonen utgjøre to tredjedeler av lønnsinntekten. Med den utviklingen som har funnet sted i forbindelse med underreguleringen av grunnbeløpet, er det helt på det rene at dette ikke er mulig å få til lenger dersom en ikke tar et krafttak når det gjelder grunnbeløpsutviklingen. Selv om det nok ikke er mulig å få til en utvikling av grunnbeløpet slik at målet blir nådd i 2007, er det viktig at en nå vektlegger den langsiktige utviklingen i betydelig større grad enn det som til nå har vært tilfellet. Fremskrittspartiet vil på et senere tidspunkt komme tilbake med forslag om en opptrappingsplan, slik at pensjonene skal være mer på linje med det som var forutsetningen ved innføringen av folketrygden i 1967. Representanten Høie spurte i sitt innlegg om hvor det blir av solidariteten med de arbeidsledige fra pensjonistenes side, og så viste representanten Høie til hvor mye et pensjonistektepar vil få i økte inntekter, og hvor mye de vil få å rutte med i dette samfunnet. Dersom representanten Høie og hans partikollegaer i denne salen hadde vært mer opptatt av å få gjort noe med arbeidsledigheten ved å legge forholdene bedre til rette for næringslivet, kunne det vært hold i det som representanten var inne på. Når en i tillegg ser på den økningen i egenandeler for syke mennesker som det legges opp til i dette landet fra den sittende regjering, står påstanden faktisk ikke overhodet til troende. Når vi i tillegg har fulgt med i debatter i denne salen om øvrige trygdeoppgjør og bl.a. sett partiet Høyres stillingtaken når det gjelder tusenlappene til minstepensjonistene, må jeg si at utspillet forundrer meg. Men dette er jo tross alt et parti som til enhver tid stemmer for det forslag til trygdeoppgjør som foreligger, og som ikke kommer med egne forslag i det hele tatt i den sammenhengen. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag som er inntatt i innstillingen. Dersom vårt forslag faller, vil Fremskrittspartiet varsle støtte til komiteens innstilling, som tross alt er betydelig bedre enn det forslag som er fremmet av Regjeringen.
Representanten Harald T. Nesvik har tatt opp det forslag han refererte til.
Reguleringen av grunnbeløpet betyr mye for mange som lever av pensjon – enten det er alderspensjon eller uførepensjon. For mange av disse betyr det at det blir en enklere hverdag, og at en greier å holde sine økonomiske forpliktelser. Samtidig betyr denne reguleringen økte utgifter på statsbudsjettet i år og har sterke bindinger for årene som kommer. Det er viktig for Stortinget å ta innover seg at mer enn hver fjerde krone i statsbudsjettet går til utgifter som er berørt av reguleringen av grunnbeløpet. Kristelig Folkeparti vil hjelpe dem som trenger det mest, og hadde gjerne sett at ordningen var mer målrettet, slik at det var minstepensjonistene som fikk størst uttelling. Vi er også, i likhet med de andre partiene, opptatt av at pensjonister med folketrygdpensjon ikke skal bli hengende etter i lønnsutviklingen. Derfor stemte vi for at de nye retningslinjene for trygdeoppgjøret skulle gi pensjonistene en inntektsutvikling på linje med yrkesaktive. Kristelig Folkeparti synes Regjeringens tilbud var bra. Det ville gitt en økning i grunnbeløpet med 2 374 kr, som innebærer at grunnbeløpet ville blitt 56 544 kr fra 1. mai i år. Regjeringen har lenge varslet at det skulle kompenseres for etterslepet for perioden 2001–2002. Etterreguleringen beregnes som differansen mellom reell lønnsvekst i alt og ventet lønnsvekst korrigert for særlige høve. Det betyr at lønnsveksten i alt skal korrigeres for tillegg i lønnsoppgjørene for lærerne, som anslås til å bety 0,2 pst. av årslønnsveksten. Etterreguleringen fra 2001 er derfor på 0,6 pst., og fra 2002 på 0,5 pst. Dette var det enighet om i forhandlingene. Det ble ikke enighet om en økning i folketrygdens grunnbeløp med 4 pst. fra 1. mai i år. For Kristelig Folkeparti er det viktig å presisere at pensjonistenes inntektsutvikling ble garantert gjennom etterreguleringsbestemmelsene i retningslinjene. Ifølge avtalen om det inntektspolitiske samarbeidet skal lønnsveksten i år være målt ut fra konkurranseutsatt sektor. Dersom differansen mellom denne og faktisk lønnsvekst i industrien blir høyere, skal denne differansen godtgjøres og etterbetales fra 1. januar neste år. I tillegg ble pensjonistene tilbudt en kompensasjon fra 1. mai 2004 for eventuell differanse mellom lønnsvekst i alt i 2003 og lønnsveksten i industrien. Med denne sikringsklausulen som pensjonistene fikk, mener Kristelig Folkeparti at Regjeringen har fulgt opp det som ble vedtatt om retningslinjene for trygdeoppgjøret, og sikret pensjonistene en inntektsutvikling minst på linje med utviklingen for yrkesaktive, korrigert for særlige høve og i tråd med de prinsipper og mål som er lagt til grunn for gjennomføringen av det inntektspolitiske opplegget ellers. Kristelig Folkeparti mener det er viktig at pensjonsoppgjøret ligger innenfor rammen av det inntektspolitiske opplegget. Samtidig er det viktig at en ikke kommer i en situasjon der pensjonsveksten er med på å presse lønnsveksten oppover. For oss er det også av stor betydning at forhandlingsinstituttet er reelt. Det burde ikke være slik at Stortinget hvert år imøtekommer pensjonistenes krav. Jeg hadde trodd at dette også var i tråd med Arbeiderpartiets intensjoner, og at vi hadde kommet til enighet. Det virker som partiet ikke er helt samstemt, når en omtrent samtidig med avgivelsen av årets trygdeoppgjør leser i avisen Vårt Land at den tidligere finansminister i Arbeiderpartiet Sigbjørn Johnsen, som nå er leder av Pensjonskommisjonen, sier at det kan bli for dyrt å holde fast ved dagens pensjonsordninger, og at det vil bli svært krevende å makte forpliktelsene i framtiden, siden tallet på pensjonister øker, og de lever lenger. Selv om Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon under høringene sa seg tilfreds med tilbudet som flertallet i dag legger fram, er det underlig at Fremskrittspartiet likevel ønsker at G skal være 4,5 pst. og ikke engang korrigeres for lønnsoppgjøret på 0,1 pst. Mye kan vel forklares med at vi er i et valgår. Tross dette overbudet er jeg glad for at regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet har økt grunnpensjonen for ektepar og samboere fra 0,75 G til 0,8 G fra 1. mai i år. For minstepensjonistene gir dette en økning på hele 12 984 kr. Det fortjener de. Dette har lenge vært en kampsak for Kristelig Folkeparti som handler om likestilling og likeverd.
Føringene for årets trygdeoppgjør ble egentlig lagt i fjor høst da vi behandlet statsbudsjettet for 2003. I Budsjett-innst. nr. 11 står det i forslag til vedtak VII: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at reguleringen av grunnbeløpet i folketrygden minst reguleres i tråd med lønnsutviklingen for yrkesaktive.» Vi ønsket at Regjeringen skulle komme tilbake med retningslinjer for trygdeoppgjørsformen og instituttet. Da Regjeringen kom tilbake med det i det en må kunne kalle tolvte time, kunne en registrere at Regjeringen istedenfor å velge den formuleringen som flertallet i sosialkomiteen hadde laget, og flertallet på Stortinget, baserte man seg fortsatt på en inntektsutvikling «om lag på linje med» utviklingen for yrkesaktive. Da vi behandlet retningslinjene, endret flertallet i Stortinget igjen dette, slik at det nå heter at pensjonene skal reguleres «minst på linje med» lønnsutviklingen. Vi la også til grunn at en skulle vektlegge lønnsutvikling for alle grupper, altså «lønnstakere i alt», som det står i innstillingen. Det skal legges til grunn for beregningene, fordi det finnes pensjonister fra alle lønnstakergrupper, og en skal ha den midlere basisen i dette. Så sa vi at spesielle forhold skal hensyntas, og «spesielle forhold» spesifiserte vi slik at lønnsutviklingen for enkeltgrupper som ikke bare skyldes rene lønnstillegg, men også kan skyldes endrede oppgaver eller endret arbeidstid, skal det korrigeres for. Vi presiserte også at etterslepet skal tas inn ved oppstart av drøftingene. Det mener vi i Senterpartiet i ettertid vil kunne være mye mer ryddig enn det vi har i dag, og det skal ikke kunne reises tvil om hvilken del av reguleringene av grunnbeløpet som skyldes etterregulering, og hvilken del som skyldes regulering basert på forventet lønnsvekst. Når vi nå registrerer at Regjeringen kommer tilbake med et tilbud som for etterslepets del er på linje med det som flertallet sa, er vi fornøyd med det. Underreguleringen på grunn av det oppgjøret som skjedde i 2001 i regi av Stoltenberg-regjeringen, reguleres med 0,6 pst., og etterreguleringen for oppgjøret i 2002 reguleres med 0,5 pst. Det er da justert for den såkalte lærerpakken. Så det er greit. Men det blir noe mer merkverdig når Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett påpeker at forventet lønnsvekst vil bli 4,5 pst., og så kommer med et tilbud til organisasjonene ved trygdeoppgjørsforhandlingene på 4 pst. Selv om man korrigerer for spesielle tilfeller, eller «særlege tilhøve», er det slik at tilbudet fra Regjeringen til organisasjonene er for dårlig, når det ligger på kun 4 pst. Dette har et flertall bestående av Senterpartiet sammen med SV og Arbeiderpartiet korrigert for. Flertallet har sagt at det i hvert fall må være et tilbud på 4,4 pst., og da er det justert for den delen av lærerpakken som fortsatt får innvirkning på dette oppgjøret. Det er for øvrig et spørsmål hvor lenge denne lærerpakken skal ha virkning. Jeg synes at man skal kunne se litt nærmere på hvor lenge slike justeringer skal ha virkning for trygdeoppgjøret. Ved å tilby en regulering på 4,4 pst. ved årets pensjonistoppgjør mener Senterpartiet at pensjonistene får en trygderegulering som er minst på linje med forventet lønnsvekst. Og det er vi tilfreds med. Representanten Høie sa at man etterlyste minstepensjonistenes solidaritet med de arbeidsledige. Dermed setter representanten Høie to grupper med lave inntekter og lav betalingsevne opp mot hverandre. Det synes jeg er ufint. Jeg synes det er gledelig at vi nå kan øke grunnbeløpet i folketrygden fra 1. mai i år til 56 861 kr, og at den gjennomsnittlige økningen i grunnbeløpet fra 2002 til 2003 blir på 5,13 pst. Det er viktig at vi kan få noen gode oppgjør for pensjonistene, på bakgrunn av det historiske etterslepet som har vært der gjennom lang tid. Representanten Nesvik fra Fremskrittspartiet viste til Innst. S. nr. 223, hvor vi og Fremskrittspartiet stod sammen om å kunne foreta etterslepsreguleringen fra 2000–2001 i form av at den skulle utbetales før oppgjøret. Det fikk vi ikke noe flertall for, og vi må ta det til etterretning. Men vi synes i alt at det er et godt pensjonistoppgjør i år.
Kystpartiet forundrer seg over denne Regjeringen. De har et så høgverdig menneskesyn at det virker begrensende i forhold til hvem de kan inngå formelt samarbeid med. Men likevel er det Regjeringens uverdige samarbeidspartner og støttespiller som, sammen med flertallet i denne sal, erkjenner at det må bevilges penger for at mennesker skal kunne leve et verdig liv. Det er helst mennesker som kommer til landet som innvandrere, som omfattes av Regjeringens høgverdige menneskesyn. Kystpartiet finner det aldeles uforståelig at disse skal velsignes med større lovfestede rettigheter til minstelønn og bostøtte enn landets pensjonister, som har innbetalt sine trygde- og pensjonsavgifter gjennom et langt liv. Hvordan blir det da med slagordet «Gjør din plikt, krev din rett»? Stortinget har vedtatt at innvandrere på introduksjonsprogram skal ha en lovfestet individuell inntekt fra staten på 2 G pluss bostøtte, uansett om de har formue eller lønnsinntekter, og uansett om de bor alene eller sammen med andre. Hvordan er det med disse menneskene? Hvilken plikt har de gjort, og hvilken rett har de til å kreve en bedre uttelling enn pensjonistene? Men det har vi vedtatt i denne salen. Kystpartiet finner det aldeles uforståelig at Stortinget faktisk mener at pensjonister kan leve et verdig liv for mindre enn det unge arbeidsføre innvandrere kan, og vi finner det påfallende at dette ikke vises i oversikten på side 1 og 2 i innstillingen. Er det kanskje slik at Regjeringen regnet med at dette skulle forbigås i stillhet, og at pensjonister og uføretrygdede ikke skulle få med seg at prisen for et verdig liv for dem ligger under prisen for et verdig liv for nyankomne innvandrere? Kystpartiet mener at dette er en urett som bør rettes opp så fort som mulig. Kystpartiet registrerer at Regjeringen legger til grunn en forventet lønnsvekst på 4,5 pst., men ikke var villig til å gi pensjonistene den samme lønnsveksten, til tross for at Stortinget har vedtatt at Regjeringens forhandlingsrom i trygdeoppgjøret ligger over, og ikke under, beregnet gjennomsnittlig lønnsvekst i samfunnet. Når nå Stortinget har presset fram 4,4 pst. oppjustering av G, er det i underkant av hva Stortinget besluttet. Men det kan med den utvikling vi ser i samfunnet rundt oss, likevel være det riktige tallet i forhold til hva lønnsutviklingen reelt blir. Kystpartiet sitter ikke i komiteen, og vi opplever gang på gang at vår tilslutning til det best mulige pensjonistoppgjør ties i hjel. Vi er en del av flertallet som nå vedtar en pensjonistoppjustering som ligger over Regjeringens tilbud. Vi har programfestet at pensjonene bør oppreguleres til det nivå som var forutsatt da lov om folketrygd ble vedtatt i 1967. Målet var at kombinasjonen aldersfradrag på skatten, oppjustering av grunnbeløpet i takt med lønnsutviklingen og opptjente tilleggspoeng skulle sikre at pensjonistene ikke skulle få et dramatisk fall i levestandard etter endt arbeidsdag. Stortinget har endret spillereglene underveis, og dagens pensjonister opplever det dramatiske levestandardfallet som kombinasjonen av folketrygd og skattesystem skulle sikre imot. Minstepensjonister betaler ikke direkte skatt, men mennesker som er kommet i reparasjonsalderen, og som gjerne bor i en bolig som er kommet i reparasjonsalderen, rammes ganske hardt av indirekte skatter, og de blir rammet av husleie og eiendomsskatt på sine private boliger. Pensjonister får også ofte store reparasjonskostnader i forbindelse med tannhelse. Dårlig tannhelse har virkninger også for den totale helsetilstand. Tennene er altså ikke en del av kroppen! Tenner blir behandlet annerledes enn en arm, en fot eller en finger. Dette er det ikke tatt høyde for i noen del av budsjettet. Kystpartiet mener at tannhelsetjenesten bør fases inn under det offentlige helsetilbud. Det ville bety mye for pensjonister og uføretrygdede. Av samlet skatteinnbetaling ligger i dag en større del på den indirekte skatten enn på den direkte skatten. Ikke minst fikk folk flest merke det da Regjeringens manglende styring med kraftforsyningen sendte strømprisen til himmels i vinter – med moms! Kystpartiet stemmer primært sammen med Fremskrittspartiet i denne saken. Subsidiært støtter vi flertallets forslag til vedtak.
Det Stortinget gjør i dag, er noe ganske usedvanlig; for første gang underkjenner Stortinget en regjerings forslag til trygdeoppgjør. På mange måter trår en over en grense i forhold til arbeidsdelingen mellom regjering og storting. Når Stortinget ser seg nødt til å gjøre det, er det fordi Regjeringen på en oppsiktsvekkende måte har valgt å se bort fra stortingsflertallets klart uttalte ikke bare intensjon, men også stortingsflertallets klare beskrivelse av hvordan intensjonen om pensjonistenes inntektsutvikling skal gjennomføres. Over flere år har stortingsflertallet pekt på at grunnbeløpet er blitt underregulert, og at inntektsutviklingen for pensjonistene har sakket bakut, og at det strider imot Stortingets intensjon om at pensjonistene skal følge inntektsutviklingen ellers. Dette er riktignok blitt uttrykt på forskjellig måte: utvikling på linje med, om lag på linje med, minst på linje med, men like fullt har det vært en klar intensjon å få slutt på den systematiske underreguleringen og å få retningslinjer for trygdeoppgjøret som sikrer dette. Diskusjonen om hvordan retningslinjene skulle forstås – og uenighet om tolkningen av disse – har gitt regjeringer et handlingsrom og gjort det vanskelig for Stortinget å gripe inn, selv når dets intensjoner ikke er blitt fulgt opp. Dette kom klart til uttrykk ved fjorårets trygdeoppgjør, der det ikke bare oppstod uenighet mellom Regjeringen og organisasjonene, men også organisasjonene imellom, en uenighet som dreide seg om hvordan en skulle forstå retningslinjene og de begrepene som der ble brukt. For å slippe slike diskusjoner bad en samlet komite Regjeringen om å fremme forslag til nye retningslinjer og legge det fram for Stortinget i god tid før årets oppgjør. Forslag til retningslinjer lot vente på seg, og Arbeiderpartiets fraksjonsleder så seg nødt til å etterlyse det. Allikevel kom ikke forslag til retningslinjer før revidert budsjett. I realiteten var dette en provokasjon, og sosialkomiteen så seg nødt til å forsere behandlingen av retningslinjene for å ha det nødvendige verktøyet som skulle sikre de trygdede en inntektsutvikling minst på linje med lønnstakeres, og for å sikre kompensasjon for etterslepet i 2001 og etterslepet i 2002. Stortingsflertallet var også helt konkret på hvordan forventet inntektsutvikling skulle forstås, og la Regjeringens eget estimat slik det framkom i revidert nasjonalbudsjett, til grunn. Retningslinjene fra Stortinget var således helt konkrete og skulle ikke kunne gi grunnlag for misforståelser eller diskusjon. Det var derfor med stor overraskelse at en den 19. mai konstaterte at det nok en gang var brudd i trygdeoppgjøret mellom Regjeringen og organisasjonene. Retningslinjene var en jo enig om – de var helt konkrete. Allikevel velger statsråden å legge fram forslag til et trygdeoppgjør som klart strider mot Stortingets uttrykte vilje. Med denne type omkamp fra statsrådens side er Stortinget nødt til å sette foten ned og gå til det historiske skritt å underkjenne Regjeringens forslag til trygdeoppgjør. Men også på en positiv måte bør dette trygdeoppgjøret være historisk og innebære et veiskille, i den forstand at framtidens pensjonister vil være sikret en inntektsutvikling minst på linje med lønnsutviklingen ellers i samfunnet.
Regjeringen foreslår i St.prp. nr. 73 en økning i grunnbeløpet som innebærer en økning i gjennomsnittlig grunnbeløp fra 2002 til 2003 på 4,73 pst. Det er i samsvar med det som ble lagt frem for pensjonistorganisasjonene under drøftingene, og det er klart i tråd med de retningslinjene Stortinget har vedtatt for trygdeoppgjøret. Regjeringen har lagt vekt på tre forhold i årets oppgjør. Det første er respekt for drøftingsinstituttet og oppgjørsformen. Vi oppfatter stortingsdebatten om retningslinjene dit hen at det skulle være reelle drøftinger, og ikke mekanikk. Jeg har lyst til å sitere representanten for Arbeiderpartiet i debatten om retningslinjene, Bjarne Håkon Hanssen, som sa: «Men jeg vil gjerne komme med noen presiseringer. Stortinget vedtar i dag ikke en automatisk indeksering av grunnbeløpet i folketrygden. Det skal fortsatt skje drøftinger mellom staten og trygdeorganisasjonene.» Drøftingsinstituttet skulle være reelt, og vi la stor vekt på at det skulle være reelle drøftinger. Vi la også stor vekt på å komme frem til en avtale med pensjonistene og deres organisasjoner. Selve drøftingsinstituttet er på mange måter avhengig av det. Dessverre ble drøftingene vanskelige, og avstanden viste seg å være for stor. Man kan spekulere i hvorfor det ble slik – det skal jeg komme litt tilbake til. Det andre punktet Regjeringen la vekt på, var etterregulering av pensjonene. Dette punktet kom man da til enighet med organisasjonene om, selv om det – noe overraskende – var uenighet om beregningsgrunnlaget. Det tredje punktet som Regjeringen la vekt på, og som viste seg å være det vanskeligste å få til, var å se trygdeoppgjøret som en del av det samlede inntektspolitiske opplegget. Jeg har lyst til å minne om at i de retningslinjene som det til stadighet har vært referert til i debatten her i dag, står det utrykkelig at oppgjøret skal gjennomføres «i tråd med dei prinsipp og mål som er lagt til grunn for … det inntektspolitiske opplegget elles». Det er en del av retningslinjene. Det har vært bred enighet mellom organisasjonene i arbeidslivet om at den konkurranseutsatte sektoren må legge rammene for lønnsveksten ellers i samfunnet i inneværende år, og Regjeringen mener at dette må gjelde for alle inntektsoppgjør. Stortinget skal senere i dag behandle statsoppgjøret og jordbruksoppgjøret. Der er det inntektspolitiske samarbeidet lagt til grunn. Det samme må etter Regjeringens mening gjøres gjeldende for trygdeoppgjøret. Regjeringen mener at dette måtte avspeiles i vårt tilbud. Det tilbudet Regjeringen gav organisasjonene, vil gi en inntektsvekst på linje med det som er anslaget for konkurranseutsatt sektor. Samtidig vil den særskilte reguleringsklausulen sikre at pensjonistene ikke må vente til 1. mai 2004 dersom forutsetningene ikke slår til. På den måten mener Regjeringen klart at både formuleringen «minst på linje med» osv. og formuleringen om det inntektspolitiske opplegget, var imøtekommet. Vi kan fortsatt ikke se noen annen måte begge disse hensynene kunne imøtekommes på. Jeg må si jeg er spesielt overrasket over at Arbeiderpartiet ser bort fra den delen av retningslinjene som dreier seg om det inntektspolitiske opplegget. Det opplegget Regjeringen foreslår, vil samlet innebære at pensjonistene i form av G-regulering og i form av det særskilte tillegget for ektefeller og samboere som er vedtatt i år, får en inntektsvekst i år på 5,2 pst. Det vil gjøre pensjonistene klart til inntektsvinnerne i årets samlede inntektsoppgjør. De fortjener å være vinnere. Men at de skulle ha ytterligere 0,4 pst. på toppen av det, er vanskelig å forene med det inntektspolitiske samarbeidet. Jeg beklager derfor at et flertall i sosialkomiteen ikke slutter opp om Regjeringens forslag. La meg avslutningsvis knytte et par kommentarer til forhandlings-/drøftingsinstituttet med organisasjonene. Både pensjonistorganisasjonene og Stortinget har signalisert at drøftingsinstituttet er viktig. Det er Regjeringen enig i. Men ut fra det vedtaket Stortingets flertall i dag kommer til å fatte, kan det være grunnlag for å stille spørsmål ved selve ordningen. Hvilket forhandlingskort gir Stortingets vedtak i dag Regjeringen ved neste års trygdedrøftinger? Det er umulig å gjennomføre drøftinger med organisasjonene hvis man ikke har Stortinget i ryggen. Dersom organisasjonene kan regne med at Stortinget er en appellinstans man kan gå til hvis man ikke får gjennomslag i forhandlingene med Regjeringen, ja, da må vi vurdere om dette er en ordning som er liv laga. Jeg vil ikke konkludere her, men vi må vurdere spørsmålet.
Det vert replikkordskifte.
Statsråden påstår nå at stortingsflertallet med dagens vedtak bryter det inntektspolitiske samarbeidet. Det inntektspolitiske samarbeidet er et bredt samarbeid der staten absolutt er en part, men der en har en rekke arbeidstakerorganisasjoner og selvfølgelig arbeidsgiversiden med. Det er vel kjent at stortingsflertallet i dag kommer til å vedta det de kommer til å vedta. Jeg må si at etter at det ble kjent, har ikke jeg hørt en eneste representant fra partene i arbeidslivet som har uttalt seg negativt om stortingsflertallets holdning. LO-lederen har i hvert fall ikke sagt noe negativt, og jeg har ikke registrert at NHOs ledelse har vært ute og kritisert stortingsflertallet. Jeg kan ikke peke på en eneste representant fra det inntektspolitiske samarbeidet som nå er negativ. Så mitt spørsmål til statsråden må være: Er det bare statsråden som har et problem med dette, eller er det noen andre i det inntektspolitiske samarbeidet?
Jeg har ikke hørt om så mange organisasjoner som har uttrykt seg rosende om stortingsflertallet heller. Det sentrale er at alle organisasjonene i arbeidslivet har inngått en avtale hvor det står at de tillegg som avtales for en representativ del av konkurranseutsatt sektor, skal være normgivende for de øvrige oppgjør. Det er det vi har fulgt. Når staten, Regjeringen, inngår en avtale med partene i arbeidslivet, etterlever vi den avtalen. For øvrig tror jeg kanskje det er naturlig å stille spørsmålet tilbake til Arbeiderpartiet, som, så vidt jeg skjønner, i morgen i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett har tenkt å komme tilbake til kampen mot arbeidsledigheten som den store saken for Norge i dag. Det mener vi også. Og vi mener at et gjennomført inntektspolitisk opplegg som sikrer at Norge kan være konkurransedyktig, og med det også sikrer at pensjonistene kan få inntekt ikke bare til neste år, men også i fremtiden, er viktigere enn 0,1 G eller 0,2 G mer i inneværende år.
Statsråden sier i sitt innlegg at siden Stortinget nå ikke vedtar det opplegget som Regjeringen la fram, må man vurdere om det er noen vits i å gå fram på denne måten når det gjelder trygdeoppgjøret. Jeg vil da bare minne statsråden om at trygdeoppgjøret skal vedtas i Stortinget. Det er Stortinget som vedtar det. Dermed har også Stortinget mulighet til å si det Stortinget vil i den saken. Det har da også flertallet gjort nå. Mitt spørsmål til statsråden går på de signaler som er sendt fra denne salen i forbindelse med behandlingen av retningslinjene for trygdeoppgjøret, der man helt tydelig sa at når det gjaldt anslaget for lønnsveksten, skulle en bruke det som lå i revidert budsjett fra Regjeringen selv, og nevnte 4,5 pst. Likevel legger statsråden samme dag fram et forslag om 4 pst. til organisasjonene. Er det noe i merknadene fra stortingsflertallet som statsråden ikke forstod, og som gjorde at han ikke skjønte at det skulle være 4,5 pst.?
Siden et flertall i Stortinget nå legger til grunn at det skal være 4,4 pst. og ikke 4,5 pst., gir vel for så vidt svaret seg selv. Det ble gjort helt klart at det som skulle ligge til grunn, var forventet lønnsutvikling, justert for spesielle forhold. I tillegg har jeg lyst til å minne om at en av representantene fra et av de partiene som var med på flertallsmerknadene, nemlig Bjarne Håkon Hanssen, i sitt innlegg klart åpnet for at Regjeringen kunne begrunne sitt standpunkt med et annet lønnsanslag enn det som lå i revidert nasjonalbudsjett. Vi har i proposisjonen redegjort nøye for hvordan vi mener at vårt tilbud er i samsvar med retningslinjene og merknadene og stortingsdebatten.
Statsråden sa i sitt innlegg at det er umulig å gjennomføre drøftinger uten å ha stortingsflertallet i ryggen. Men det er jo ikke riktig. Statsråden har nå et klart flertall på nakken, og nakken er som kjent en del av ryggen. Ellers vil jeg påpeke at statsråden i sitt innlegg sa at det var gitt et tilbud til organisasjonene som var klart innenfor retningslinjene. Men det som er åpenbart her, er jo at et stortingsflertall oppfatter at det ikke er klart innenfor retningslinjene. Ellers hadde man ikke i dag gått imot det tilbudet om trygdeoppgjør som Regjeringen har kommet med. Da vil jeg spørre statsråden: Er det slik at statsråden i sine fortolkninger legger stortingsflertallets fortolkning til grunn, eller mener statsråden at han kan legge sine egne fortolkninger til grunn, på tvers av stortingsflertallet?
Selvfølgelig skal det være tolkninger som stortingsflertallet kan leve med, som skal ligge til grunn. Men det er Regjeringen i forhandlinger som skal forsøke å tolke disse retningslinjene. Og retningslinjene – bare for å minne om det – er altså ikke så entydige som stortingsflertallet nå vil ha det til, bl.a. fordi det inntektspolitiske samarbeidet lett kan komme i strid med andre ting som står i retningslinjene. Når det gjelder spørsmålet om hvorfor stortingsflertallet nå overprøver Regjeringen, er det mulig at det kan ha med våre retningslinjer å gjøre. Men jeg synes kanskje representanten Bjarne Håkon Hanssen var inne på noe mye riktigere da han sa at det hadde sammenheng med at Arbeiderpartiet fikk så mye kritikk i fjor for at de hadde støttet trygdeoppgjøret. Så jeg tror nok at vi skal lete etter forklaringen der, snarere enn at Regjeringen ikke har fulgt retningslinjene fra Stortinget.
Statsråd Norman sa at man skulle ha respekt for forhandlingsinstituttet og for drøftingsresultatet. Det er jeg enig i. Det poengterte jeg også på vegne av Senterpartiet i den debatten vi hadde om retningslinjene. Men drøftingsresultatet er ikke reelt for Stortinget når det blir et brudd, og med så store avvik som det dreier seg om i år. Drøftingsgrunnlaget er heller ikke særlig reelt når det først presenteres fra Regjeringen som en forventet lønnsvekst, ifølge revidert nasjonalbudsjett, på 4,5 pst., og som i forhandlingene endres av den samme regjeringen til 4 pst. Det er ikke spesielt forutsigbart og solid som drøftingsgrunnlag, og heller ikke som et resultat som Stortinget skal ta standpunkt til. Statsråden sa også at vi skulle ha et oppgjør i tråd med øvrige lønnsoppgjør. Det er riktig. Men denne sikkerhetsreguleringen 1. januar er ikke i tråd med det vedtatte retningsopplegget som flertallet her gikk inn for. Hvor finner statsråden f.eks. dette med etterreguleringsklausul i de vedtatte retningslinjene?
Som det er redegjort for i proposisjonen, innebar vårt forslag om 4 pst. i realiteten 4,13 pst. Vi mener også å ha dokumentert at den relevante, korrigerte lønnsutviklingen, korrigert for særskilte forhold, kommer ned mot 4,2 pst., og så kommer sikringsbestemmelsen i tillegg. Da mener vi helt klart at det er i samsvar med forholdene. Så til spørsmålet om organisasjonene og deres krav og drøftingsinstituttet i forlengelsen av spørsmålet. Jeg har lyst til å minne om, og det sier litt om Stortinget som appellinstans i forhold til drøftingene, at organisasjonene i protokollen ikke engang har godtatt den etterreguleringen som flertallet i Stortinget nå sier er helt i tråd med retningslinjene. Vi kom i utakt med en rimelig måte å håndtere drøftingene på fordi Stortinget ble forstått dit hen at det i virkeligheten ikke skulle være reelle drøftinger, men at det skulle være en avgjørelse som enten var fattet på forhånd i Stortinget, eller skulle fattes i etterkant av Stortinget som appellinstans.
Statsråden gjentar gang på gang at problemet ved årets drøftinger var Stortinget. En statsråd som definerer Stortinget som et problem, har snart et problem selv. Statsråden er opptatt av hva slags forhandlingsposisjon Regjeringen og statsråden skal ha i neste års drøftinger. Ut fra alt det jeg har hørt fra statsråden i dag, vil jeg først og fremst benytte denne replikken til å gi et råd. Jeg tror at statsråden i forkant av trygdeoppgjøret neste år gjør lurt i å gå mer i seg selv enn å lete etter problemer her i Stortinget.
La meg presisere at jeg på ingen måte oppfatter Stortinget som et problem. Stortinget er en institusjon som jeg har den største respekt for. Det er ikke der problemet i forhold til trygdeoppgjøret ligger. Derimot kan det være enkelte partier i Stortinget som representerer et problem. Det jeg har prøvd å antyde, er at spesielt Arbeiderpartiets holdning til trygdeoppgjøret har vært et stort problem i forhold til denne saken, fordi Arbeiderpartiet tydelig har hatt behov for å prøve å rette opp noe de oppfattet som et problem i tilknytning til trygdeoppgjøret i fjor, nemlig tradisjonen for ansvarlighet. Det som i realiteten skjer ved årets oppgjør, er at Arbeiderpartiet har valgt en populistisk løsning istedenfor den ansvarlige linje som har gjort det mulig å føre en inntektspolitikk og et sett av forhandlinger opp gjennom årene i dette landet som har holdt Norge på en noenlunde stø kurs. Jeg synes det er trist at Arbeiderpartiet har gitt opp sin ansvarlighetslinje, men jeg er nokså sikker på at Regjeringen og Stortinget likevel vil klare å holde Norge på en stø kurs.
Replikkordskiftet er omme. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg skal verken snakke om kronebeløp eller prosenttiendedeler. Jeg registrerer at opposisjonen og regjeringspartiene har noe forskjellig utgangspunkt for sine prosenter og beløp – det bare registrerer jeg. Det var representanten Bent Høies innlegg og hans argumentasjon og begrunnelse for å bruke de tall han gjør, som fikk meg til å ta ordet. Det er ganske drøyt av Høyres talsmann når han går svært langt i å antyde at et rimelig godt oppgjør for trygdede og pensjonister setter det inntektspolitiske samarbeidet i fare, i tillegg til at minstepensjonister og folk som lever på knappe trygdeytelser, gjøres hovedansvarlig for den økende arbeidsledigheten. Dette er ikke bare helt urimelig og frekt, men det er svært politisk avslørende. Når Høyre begynner å ta ordet «solidaritet» i bruk, skal en lytte nøye. Da får dette begrepet gjerne et noe spesielt innhold. Det slår til i dag igjen. Solidariteten i Høyre-samfunnet skal åpenbart gå mellom en gruppe som har det vanskelig – de arbeidsledige og de som trues av arbeidsledighet – og en annen gruppe som ikke har mer enn de trenger, de som lever på trygdeytelser og pensjoner. Slik må det ifølge Høyre være for å spare ca. 0,5 milliarder kr på statsbudsjettet. At Høyre i det samme statsbudsjettet f.eks. putter 1,5 milliarder kr rett i lomma på de rikeste gjennom nullskatt på aksjeutbytte i tillegg til andre skatteletter for høytlønte, ser ikke ut til å bekymre Høyre et øyeblikk. Da må man spørre Høyre om ikke den lønnsøkningen som ligger i dette skattefritaket, har noen innvirkning på det inntektspolitiske samarbeidet og på arbeidsledigheten. Eller er behovet for økt kjøpekraft hos denne gruppa, velstående aksjeeiere og andre, så påtrengende at det er nødvendig å se bort fra andre negative effekter? Bent Høies innlegg illustrerer på en glimrende måte det hav av forskjell som ligger mellom Høyres og SVs sosialpolitikk. Der Høyre ønsker størst mulig rettferdighet mellom grupper som allerede har det trangt, ønsker SV utjevning mellom dem som har mer enn nok, og dem som sliter økonomisk.
Jeg skal i denne saken ikke engang forsøke å forklare Sigbjørn Molvik sammenhengen mellom å ha skattefrihet på utbytte og å ha tilgjengelig kapital for å skape arbeidsplasser i dette landet, eller atter en gang gjenta at de skattelettelser som denne regjeringen har stått for, har vært skattelette for nettopp å gjøre noe med arbeidsledigheten og for å lette forholdene for næringslivet i dette landet. Hadde ikke denne regjeringens politikk blitt ført de siste årene, hadde man i realiteten stått med en ledighet som jeg tror ingen av oss i dag ville ha vært bekjent av. Mange har sagt at jeg sa at minstepensjonistene måtte vise solidaritet med de arbeidsledige. Det jeg sa, var at pensjonistenes organisasjoner og opposisjonen i Stortinget gjennom dette oppgjøret ikke har vist solidaritet med de arbeidsledige. Jeg gjentar spørsmålet til opposisjonspartiene: Hvor i deres forslag til oppgjør finner man resultatet av retningslinjenes føringer om å ta hensyn til det inntektspolitiske samarbeidet? Hvor i disse partienes forslag finner man i det hele tatt et lite anstrøk av erkjennelse av at man har et behov for å holde inntektsutviklingen i sjakk dette året av hensyn til de ledige? Så til representanten Hildengs innlegg. Hun sier at man bryter en viktig barriere. Jeg er hjertens enig med representanten Hildeng i at man ved årets oppgjør bryter en viktig barriere gjennom at Stortinget overprøver Regjeringen i forhold til trygdeoppgjøret. Men så forsøker en å skape et inntrykk av at det er Regjeringens ansvar og Regjeringens skyld ved å henvise til problemene som oppstod ved trygdeoppgjøret i 2002. Jeg vil minne om at det ikke var problemer med tolkningen av retningslinjene for oppgjøret i 2002 som var debattema. Det som var debattema, var tolkningen av Arbeiderpartiets, Fremskrittspartiets, SVs og Senterpartiets vedtak i budsjettet for 2002, der representanten Bjarne Håkon Hanssen på denne talerstol erkjente at de hadde gjort et dårlig politisk håndverk fordi det vedtaket som disse partiene stod for, i praksis ikke var mulig å tolke. Retningslinjene for oppgjøret var tydelige og skapte ingen problemer. Det er nemlig stortingsflertallet som eventuelt i forkant av årets oppgjør har lagt så klare føringer for årets oppgjør at de i denne saken nå ikke er i stand til å ta stilling til om oppgjøret er i tråd med retningslinjene, men i større grad må stå til ansvar for de merknader og uttalelser som de selv hadde foran årets oppgjør. Det er problemet.
At pensjonistene ikke er solidariske nok, er den mest forstemmende og hjerteskjærende uttalelse jeg har hørt fra denne talerstol noen gang. Det er man i stand til å si etter at Stortingets flertall, flertallet i denne sal, inklusiv Høyre, har underregulert grunnbeløpet i folketrygden i 28 år, og faktisk skylder pensjonistene betydelige midler. Dårlig politisk håndverk først og fremst fra arbeids- og administrasjonsministeren, men også fra statsministeren og finansministeren, har laget mye støy og uklarhet rundt trygdeoppgjøret denne gangen. To klare flertallsvedtak i statsbudsjettet som gikk på retningslinjer for regulering av G og etterslepet for 2001 og 2002 – som skulle vært behandlet i Stortinget i god tid, i mars – ble totalt neglisjert av arbeids- og administrasjonsministeren, som først la frem en proposisjon om etterslep og retningsliner i forbindelse med revidert. Sosialkomiteen og Stortinget maktet imidlertid å behandle St.prp. nr. 32 for 2002-2003 på rekordtid, og innstillingen ble behandlet i Stortinget 28. mai i år – samme dag som forhandlingene med pensjonistorganisasjonene skulle starte. Stortingets flertall godtok sine vedtak fra budsjettbehandlingen 2003, og det ble fra flere partier i debatten gitt uttrykk for at den forventede lønnsveksten for alle skulle være på 4,5 pst. – som er tatt inn i revidert – og skulle være utgangspunktet for reguleringen av G under oppgjøret. Samme dag som Stortinget gjorde disse vedtakene, presterer administrasjonsministeren i forhandlinger med organisasjonene å legge frem et tilbud i utgangspunktet om regulering av G på 3,9 pst., som senere ble økt til 4 pst. Dette karakteriserer jeg som en provokasjon. Det ble som kjent også brudd i forhandlingene. Jeg finner ikke gode nok karakteristikker for å vurdere denne type politisk håndverk, men det må ha vært Regjeringens mening hele tiden at pensjonistene ikke skulle få en lønnsutvikling minst på linje med lønnsutviklingen slik Stortinget vitterlig har vedtatt to ganger. Dette er mer enn forstemmende, og en neglisjering av pensjonistene fra denne regjeringens side og særlig fra denne statsrådens side. Statsråden er også freidig nok til å påstå i trygdeproposisjonen at pensjonistene får et meget godt oppgjør, og begrunner dette i trygdemeldingen med den avkortingen av statstyveriet fra pensjonistektepar og -samboerpar som Fremskrittspartiet fikk gjennomslag for i budsjettforhandlingene med denne regjeringen. Avkortingen av dette statstyveriet har selvfølgelig ingenting å gjøre med årets trygdeoppgjør eller etterslep. Men når statsråden allikevel bruker dette i sin argumentasjon om at pensjonistene nærmest er blitt lønnsledende, er dette en utilbørlig fremstilling fra statsrådens side som understreker og bekrefter at Høyre aldri har vært særlig opptatt av de fattige i dette landet, og heller ikke av pensjonistene.
Jeg konstaterer at representanten Alvheim mener at en gruppe – som i gjennomsnitt med Regjeringens forslag vil få en inntektsutvikling i år på 5,2 pst. – ikke får en inntektsutvikling minst på linje med lønnstakere i alt, som er anslått å få en inntektsutvikling regnet ut på samme måte på 4,5 pst. Det er en interessant form for matematikk.
Jeg registrerer at statsråden ikke kom inn på sikkerhetsreguleringen – etterreguleringsklausulen, som representanten Bent Høie kalte det – ved årsskiftet. Jeg har igjen lyst til å oppfordre statsråden til å vise til hvor den står i de vedtatte retningslinjene. Jeg synes at å vise til den etterreguleringsklausulen egentlig bare er å skyve dette foran seg for å ha en unnskyldning for en underregulering nå. Når det gjelder om pensjonistene og vi her er solidariske nok med de arbeidsledige, holder jeg fast på at den måten å framstille det på er ufin. Som representanten Alvheim sa, er det vel ikke minst pensjonistene som har vært solidariske i samfunnet vårt i den senere tid når det gjelder lønnsutvikling og betalingsevne. Når det gjelder dårlig håndverk, må jeg si at det først og fremst er utført av Regjeringens sentrale personer her – statsministeren ved å skape uklarhet omkring etterbetaling når det gjelder underreguleringer fra 2000–2001, finansministeren ved å ikke klarlegge hva som lå i revidert nasjonalbudsjett og også administrasjonsministeren, ikke minst, ved å være ansvarlig for årets trygdeforhandlinger. Jeg synes det er dårlig håndverk fra alle disse tre, spesielt på de sentrale områdene, men i sum viser det at Regjeringen ved dette oppgjøret ikke har tenkt å gi pensjonistene et oppgjør på linje med lønnsutviklingen for øvrig. Til Høie vil jeg si følgende: Det er vel litt utradisjonelt å inngå veddemål fra Stortingets talerstol, men jeg tror at lønnsutviklingen i angjeldende periode kommer til å bli minst 4,4 pst., og at det som flertallet går for her i dag, er et ganske realistisk anslag for hva vi bør legge inn i pensjonistoppgjøret for at det skal være minst på linje med lønnsutviklingen.
Presidenten vil seia at i og med at lotterilova nettopp har vorte innstramma, er kanskje ikkje veddemål det me skal ty til.
Statsråd Norman har flere ganger i sine innlegg her i dag sitert fra det innlegget jeg hadde i forbindelse med at Stortinget behandlet retningslinjene. Det innlegget var fra min side et forsøk på å gi Regjeringen og statsråden en utstrakt hånd. Det var fra min side et forsøk på å bidra til reelle drøftinger. Det var et forsøk på å bidra til at statsråden skulle ha drøftingskraft. Med de erfaringene jeg har gjort meg i dag, kan jeg forsikre statsråden at det er siste gangen jeg har holdt et slikt innlegg. Når det legges ut og brukes på den måten statsråden nå har gjort, skal jeg ta lærdom av det. Det tar jeg med meg som utgangspunkt for neste års oppgjør. Det skal skje drøftinger, det er sagt av flere, og det som har vært stridens kjerne, er mye det som kalles å korrigere for særskilte forhold. Det argumenteres med, bl.a. fra Bent Høie, at ett av de særskilte forholdene som det skal korrigeres for, er at i fjor hadde de offentlig ansatte svært gode lønnsoppgjør. Det tar de med seg inn i årets lønnsutvikling, og det er et særskilt forhold som det må korrigeres for. Da må jeg få spørre: Hvor finner man hold for at stortingsflertallet definerer det at enkelte har gode lønnsoppgjør som et særskilt forhold som det skal korrigeres for? Tvert imot står det følgende i merknaden fra komiteen: «Med «spesielle forhold» menes her en lønnsutvikling for enkeltgrupper som ikke bare skyldes et rent lønnstillegg, men også endrede oppgaver eller endret arbeidstid.» For eksempel er læreroppgjøret økt betaling for økt arbeid. Men hvis man begynner å trekke inn at hvis en gruppe fikk et veldig godt lønnsoppgjør, må vi korrigere for det før pensjonistene kan få forventet lønnsutvikling – hvis Regjeringen tolker de svært presise merknadene fra Stortinget på den måten vil jeg si til statsråden at da er vi snart i en situasjon der vi må ta en ny sak om retningslinjene, for da er det åpenbart at man ikke vil forstå. Men her i salen er det makta som rår.
Som saksordfører for trygdeoppgjøret prøvde jeg innledningsvis å legge an en så saklig tone som det var mulig, i det håp at det skulle bli lite temperatur, og at man raskt skulle gjøre seg ferdig med behandlingen av saken. Jeg regnet også med at det ville være tjenlig sett fra regjeringspartienes ståsted. Jeg har vel sjelden tatt så feil, og sjelden har noe jeg har forsøkt, vært så totalt mislykket. Jeg må si at jeg etter å ha hørt regjeringspartiene i dag er svært overrasket, for man tar tilsynelatende ikke innover seg den virkeligheten som eksisterer i dette huset nå, der et helt klart, solid politisk flertall har lagt klare føringer som Regjeringen har å forholde seg til, og så klarer man å framstille det som at dette ikke er klart nok. Jeg hørte Bent Høie påpeke at stortingsflertallet ikke har vært tydelig nok. Hvor tydelig ønsker man at stortingsflertallet skal bli? Er det slik at man må skrive det ned ord for ord? Er det slik at vi må sette beløpene på papiret og skrive komma og nuller bak? Er det så tydelig regjeringspartiene ønsker det? Dette minner om en slags form for politisk masochisme, der man har et brennende ønske om å bli hudflettet av flest mulig partier, slik at man står mest mulig alene tilbake. Så sier statsråden at det er ikke Stortinget og Stortinget som organ man har noe imot, men Arbeiderpartiet, fordi Arbeiderpartiet er blitt så populistisk. Da inkluderer jo det de andre partiene – SV, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kystpartiet. Alle, unntatt en mindretallsregjering, er blitt populistisk. Men i sum er det nettopp den manglende respekten for Stortinget som framkommer. Jeg må si at man kan godt argumentere i forhold til regulering av grunnbeløpet i folketrygden ut fra at det også vil være pensjonister med relativt god inntekt som får det regulert. Man kunne godt ha hatt en dialog med regjeringspartiene for å finne fram til rimelige løsninger. Men det både statsråden og regjeringspartiene her har lagt opp til, er et klima som gjør at når vi kommer til neste trygdeoppgjør, vil stortingsflertallet med enda større omhu passe på at det ikke skal finnes noen som helst form for smutthull, ikke fordi stortingsflertallet i utgangspunktet har et brennende ønske om det, men fordi regjeringspartiene legger et løp der man ber om det. Og for meg er det en gåte at man ønsker å drive politikk på den måten.
Nei, jeg kan nok ikke så mye matematikk som statsråden, men jeg kan noe mer politikk. Hvis statsråden hadde vært like dyktig som politiker som han er som matematiker, hadde vi ikke hatt denne konfrontasjonen med Stortinget som det her er lagt opp til. Den er sensasjonell, vil jeg si! Under normale politiske forhold i Stortinget kunne dette virkelig blitt problematisk for statsråden. Alt han har sagt her i dag, er faktisk et uttrykk for trass mot Stortingets flertall. Det går ikke an å oppføre seg på den måten! Han hevder fremdeles at tyveriet fra pensjonistektepar og samboende pensjonister har noe med lønnsutviklingen i år å gjøre. Det har det absolutt ikke. Det er et tyveri som staten nå betaler noe tilbake på. Har virkelig ikke statsråden skjønt det, er jeg mer enn oppgitt over hans politiske sans.
I utgangspunktet hadde jeg ikke tenkt å delta i denne debatten. Men da jeg satt på mitt kontor og hørte statsråden si at han «beklager» Stortingets vedtak, må jeg si jeg skvatt i stolen. En viss orden synes jeg tross alt det må være. Etter å ha opplevd Ansgar Gabrielsen i fri dressur her i går og Victor D. Norman her i dag, vil jeg anbefale statsråden å be sin sjef om et kurs i parlamentarisk språkbruk. Det utsagnet hans er særdeles nært et kabinettsspørsmål. Kabinettsspørsmål er det statsministeren som stiller i denne sal. Jeg synes oppriktig talt at det er grunn til å be statsråden om å dempe språkbruken sin en del. Vi får fortsatt skrive det på kontoen for mangel på parlamentarisk erfaring, men etter to og et halvt år skulle det tross alt ha vært mulig å lære en del.
Jeg må få lov til å si at dette har vært en underlig debatt. Jeg tror de aller fleste opposisjonspartier har gitt statsråden og regjeringspartiene mulighet etter mulighet etter mulighet til å komme noenlunde ned på beina. Det har man ikke grepet. Man har hver eneste gang noen fra opposisjonen har vært på denne talerstol, valgt å angripe Stortinget og angripe opposisjonspartiene. Det er underlig at statsråden ennå ikke aksepterer at det faktisk er Stortinget som skal vedta trygdeoppgjøret. Det er derfor proposisjonen ligger her, fordi vedtaket skal fattes i denne sal. At stortingsflertallet har en annen innstilling enn regjeringspartiene til størrelsen på reguleringen av grunnbeløpet, får bare statsråden akseptere. Istedenfor å angripe parti etter parti for uansvarlighet, burde man kanskje heller i forkant av de drøftingene som var, gjort et bedre forarbeid, som f.eks. – og det er helt åpenbart – lese innstillingen fra Stortinget når det gjaldt retningslinjene for trygdeoppgjøret. Hadde man fulgt det som står der, hadde nok statsråden og regjeringspartiene kommet litt bedre ut enn det de ligger an til i dag. Det kan nesten virke som om enkelte i denne saken ser på pensjoner nærmest som en sosial ytelse. Det er de jo ikke. Pensjoner er faktisk en opptjent rettighet. Man betaler inn til en ordning som man skal ha tilbake igjen fra. Jeg tror at vi også er nødt til å se på dette nye uttrykket som er kommet i retningslinjene, «korrigert for særlege tilhøve», for det er åpenbart at Regjeringen prøver å bruke det uttrykket nå ved enhver mulighet det kan gi et lavere grunnbeløp i trygdeoppgjørene. Jeg tror at vi er helt nødt til å ta en ny runde når det gjelder retningslinjene for trygdeoppgjøret. Det er i hvert fall én person i denne sal som helt åpenbart ikke har lest grundig nok det som står der, nemlig statsråden.
I fare for å bli oppfattet som provoserende må jeg si at vi er i så fall to som har problemer med å lese. Jeg har ikke hørt noe fra representanten Nesvik om det som står i retningslinjene om forankring i det inntektspolitiske opplegget. Der er det fremdeles spørsmål som ble stilt fra representanten Høie, som ikke er besvart. Så til Odd Roger Enoksen. Jeg kan bare si helt klart: Jeg mente ikke å bruke et parlamentarisk uttrykk med meget sterk betydning. Så la meg erstatte min bruk av ordet «beklager» med å si at jeg er veldig lei meg for at Stortinget ikke har fulgt opp Regjeringens forslag. Så bare en bemerkning til slutt. Det er meget mulig at man trenger en ny runde både om retningslinjer og, som jeg antydet i mitt innlegg, om selve formen for drøftingen med organisasjonene når det gjelder trygdeoppgjøret. La meg minne om, i parentes, at det er ikke et pensjonistoppgjør vi drøfter i dag, det er et trygdeoppgjør. Det berører ikke bare pensjonistene, det berører alle trygdede i Norge, og deres interesser burde kanskje også vært nevnt et par ganger i debatten. Jeg tror nok i forbindelse med disse retningslinjene at vi også må få klarlagt hva vi mener med sammenligninger. Skal man sammenligne like for like, eller skal man sammenligne like for ulike? Skal man sammenligne inntektsutviklingen for pensjonister korrigert for etterregulering, korrigert for eventuelle tillegg til gifte og samboende, på den ene side, med inntektsutviklingen for lønnstakere i alt ikke korrigert for tilsvarende forhold? Jeg kan umulig tro at Arbeiderpartiet, og jeg tror heller ikke SV, mener at man skal sammenligne like med ulike. Vi må ved fremtidige oppgjør – og det er grunnen til at jeg har hatt en kanskje litt aggressiv tone her – unngå å komme i en situasjon hvor vi a) skal sammenligne like med ulike og b) skal ha et sett av retningslinjer hvor den ene delen av retningslinjene slår den andre delen av retningslinjene i hjel.
Ola D. Gløtvold har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad.
Jeg registrerer at statsråden fortsatt ikke har tatt til etterretning at det nå ikke skal reises tvil lenger om hvilken del av reguleringen av grunnbeløpet som skyldes etterregulering, og hvilken del av reguleringen som er basert på lønnsvekst. Det brukes altså en mengde rare argumenter her for å framstille dette som et veldig bra oppgjør: Man trekker inn endring av samordningsregel, og man trekker også inn det samlede oppgjøret. Det er 4,4 pst. som er reguleringen basert på forventet lønnsvekst. Så sier også statsråden at han er lei seg for at Stortinget ikke har fulgt opp Regjeringens forslag, og så får vi diskutere «lei seg» eller «beklager». Men han snur spillereglene på hodet fortsatt, for det er slik at det er Regjeringen som skal følge opp Stortingets vedtak og vedtatte forslag, og ikke slik at vi er underlagt hvilke forslag som Regjeringen kommer med til Stortinget. Det er Stortinget som bestemmer, og så er det Regjeringen som skal utføre det. Det trodde jeg i hvert fall var klart. Tilliten mellom pensjonistene og politikere flest er frynset, men tilliten mellom statsråd Norman og Stortinget har også blitt sterkt svekket her i dag.
Jeg forstår at statsråd Norman tidligere har sagt at han «beklager» Stortingets vedtak. Nå tok han bort det uttrykket, som hvis det brukes fra Stortingets side, er det samme som mistillit, hvis det da er i vedtaks form. Så sier han at han er lei seg for Stortingets vedtak. Jeg har litt problemer med å se egentlig forskjellen mellom de to ordene. Det er fremdeles slik at statsråden da på en måte gir uttrykk for at han ikke aksepterer Stortinget som et overordnet organ overfor Regjeringen. Det er noe jeg beklager, foreløpig bare muntlig fra talerstolen, men fristelsen til også å gjøre det i vedtak begynner å bli ganske stor – ganske stor. Det bør statsråden merke seg. Jeg har også da blitt klar over, og det er klart at det er klargjørende også for landets pensjonister, at den sittende regjerings fremste talsmann er lei seg for at pensjonistene får noe høyere økning i sine pensjoner enn det som var forslaget. Han er altså lei seg for at pensjonistene får en bedre pensjon. Jeg husker en statsminister som for noen år siden sa noe tilsvarende, og det tror jeg var blant de tingene som vedkommende statsminister senere angret. Det får jo være statsrådens problem, men det kan nok også da bli det samme når disse uttalelsene blir kjent. Og derved stadfester statsråd Norman uttalelsene fra finansministeren når det gjaldt oppgjøret for pensjonistene, at de skulle være moderate og vise moderasjon. Det vakte en del oppmerksomhet. Statsministeren har jo senere prøvd å skape et annet bilde, men vi må jo forholde oss til den ansvarlige statsråd når trygdeoppgjøret blir behandlet, og det må jo være en stadfestelse av finansministerens uttalelser om selve oppgjøret. Men jeg vil til slutt gi et godt råd til statsråden, og det er at han går på Stortingets talerstol nå og beklager noen av sine uttalelser i denne debatten.
Det er ikke ofte jeg skal si meg enig med Carl I. Hagen, men jeg gjør det nå. Det er ikke bare grunn til at statsråden skal gjøre det, men det er også grunn til at statsråden skal gå opp og forklare en gang for alle at han forstår at det er Stortinget som bestemmer i denne saken. Og hvis statsråden ikke greier å skaffe seg venner i Stortinget, må han bare finne seg i at Stortinget bestemmer. Det som er blitt helt tydelig under debatten, er at statsråden med sin kalkulatorpolitikk forsøker å gjøre dette bare til et reint regneeksempel. Hvis det er det det dreier seg om, står det tydelig i proposisjonen hvordan regnestykket skal se ut, så det burde det ikke være tvil om. Men det er faktisk et regnestykke til som jeg synes at statsråden bør merke seg, og det er enkel prosentregning: Hvis man regner prosent av et lite tall, blir det et lite tall, og regner man prosent av et stort tall, blir det et stort tall. Det burde kanskje si litt om hvem det var man burde unne noen kroner ekstra. Jeg husker at da denne regjeringen tiltrådte, tok det dem, tror jeg, nøyaktig ti sekunder å dele ut ca. 1,5 milliarder kr til de aller rikeste i dette landet. Det var ikke en eneste betenkelighet ved om det var noen som trengte dette, eller om det var godt for landet, eller noe som helst slags bevis for noen ting. Det er det ene. Det andre er at statsråden sier altså at dette oppgjøret dreier seg ikke bare om pensjonistene, men også om de trygdede. Ja, det gjør det, og det er vel en av grunnene til at noen av oss må kjempe med nebb og klør til siste slutt for å få disse kronene på plass, fordi vi har en regjering som er ute etter å ta ørsmå kroner fra de trygdede ved hver eneste anledning som byr seg. Det er politikken i dette, og den politikken er viktig. Men jeg håper bare nå at alle landets trygdede og pensjonister har merket seg at vi har en regjering som ikke unner dem et påslag på linje med det andre har fått, på tross av at den summen det skal regnes prosenter av, er langt lavere for de fleste av dem enn for folk ellers i samfunnet, og langt, langt lavere enn stortingsrepresentanters og statsråders lønninger. Det burde også borge for en viss ydmykhet fra både denne salen og ikke minst fra Regjeringen.
Først og fremst la meg bare presisere: Det har ikke fra denne talerstolen vært ymtet med ett eneste ord at ikke Regjeringen vil bøye seg for Stortingets vedtak. Det er ikke det denne debatten har dreid seg om. Selvfølgelig vil vi følge det flertallsvedtaket som fattes i Stortinget i dag. Det er heller ingen som har sagt et ord om at man ikke unner pensjonistene og de andre trygdede hver krone som Stortinget i dag måtte bestemme seg for å bevilge. Det er ikke det diskusjonen har dreid seg om. Det jeg uttrykte meg lei for, var at Stortinget ikke hadde valgt å respektere Regjeringens forslag i trygdeforhandlingene. Jeg var lei for det, ikke fordi at jeg ikke har full respekt for Stortinget, men fordi Stortinget har gitt uttrykk for at man ønsker at pensjonistoppgjøret skal skje gjennom drøftinger med organisasjonene for pensjonistene. Og skal de drøftingene være reelle, skal de drøftingene innebære at organisasjonene faktisk får den innflytelsen de skal ha, må Regjeringen som avtalepart være nokså sikker på at man har Stortingets støtte i ryggen. At man også har Stortinget på nakken, tar jeg til etterretning. Det er det jeg uttrykte meg lei for. Det var i den forbindelse jeg brukte et uttrykk jeg kanskje ikke skulle ha brukt. Men det er altså ikke et spørsmål om hvorvidt vi vil etterkomme Stortingets vedtak. Selvfølgelig vil vi det. Og det er slett ikke spørsmål om hvorvidt vi unner pensjonistene alle gode ting, for det gjør regjeringspartiene i minst like stor grad som alle andre her i denne salen.
Det er ikke ofte man hører slikt fra Stortingets talerstol. Men det er litt rart når Regjeringen tar mål av seg, at det er de som har brakt denne saken i havn. Det er jo Stortinget og Stortingets flertall som gjør det slik at pensjonistene kan få det de trenger. Det er ikke Regjeringen. Og hvor hører det hjemme at de som har minst, skal vise solidaritet med dem som har mest? Det hører ikke hjemme noe sted, og jeg må jo undres litt når det skal forhandles om pensjon fra pensjonistenes side. Det forhandles jo ikke om lønnsøkninger. Det forhandles mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. Når det er vedtatt, skulle det være en selvfølge at pensjonistene skulle få det samme. Men nå har Stortinget enes. Det er en enstemmig innstilling, stort sett, der et flertall sier at vi skal ha det oppgjøret som vi får. Hvordan henger det i hop at de som har minst, skal vise solidaritet med dem som har mest? Jeg kan ikke med min villeste fantasi forstå at det er rett. Det er akkurat som om vi skulle vedta et nytt skatteoppgjør. Det er alltid småmannen det går ut over. Det er ikke de store. Så er nå det sagt fra denne talerstol.
Bjarne Håkon Hanssen har hatt to innlegg og får 1 minutt til ein kort merknad.
Vi har fortsatt et problem her, mener jeg, for statsråden kommer nå opp og sier at han er lei seg for at Stortinget ikke følger opp Regjeringens opplegg. Men det er jo å snu problemstillingen fullstendig på hodet, for problemet her, det som har skapt denne situasjonen, er at Regjeringen ikke har fulgt opp Stortingets forutsetninger for trygdeoppgjøret. I stedet for å komme i salen da og være lei seg for at Stortinget ikke vil fatte et vedtak som ikke er i tråd med hans egne forutsetninger, må jo statsråden forstå og innse at oppgaven da ikke er å uttrykke at han er lei seg over forsamlingens vedtak. En statsråd må i en slik situasjon ta det vedtaket som da kommer, til etterretning. Og det er eneste mulighet.
Det er ikke lenge siden Stortinget fattet vedtak om retningslinjer for trygdeoppgjøret. Det var en relativt opphetet debatt mellom stortingsflertallet og statsråd Victor D. Norman, hvor vi bad om – og trodde vi kanskje hadde oppfattet statsråden dit hen – at han forpliktet seg til å følge opp de nye retningslinjene for trygdeoppgjøret under forhandlingene. Vi klargjorde også hvilke tall som var gjeldende i flertallsforståelsen av retningslinjene. Det fulgte altså statsråden ikke opp, og når han nå sier at Stortinget skulle ha undergravet organisasjonenes innflytelse, tar han fullstendig feil. Det er han selv som ikke gav organisasjonene den innflytelse som de skulle ha i forhold til retningslinjene, og derfor ble det også brudd. Så sier statsråden nå at han og regjeringspartiene unner pensjonistene minst like mye som de andre i denne salen. Det er en faktisk feil. Regjeringspartiene har fremmet forslag om et lavere grunnbeløp enn både Arbeiderpartiet og SV og Fremskrittspartiet, og vi vil selvsagt da stemme subsidiært for innstillingen – altså flertallet. Så det er ikke slik at man unner pensjonistene like mye. Det er en direkte feil, som vi selvsagt vil få påpeke ganske kraftig overfor pensjonistene og andre. Jeg skjønner at statsråden mener at han ikke har noen grunn til å beklage sine uttalelser, eller si seg lei for sine egne uttalelser, når han fastholder, på samme måte som han gjorde i Odelstinget i forbindelse med endringer i konkurranselovgivningen, at han er lei for de vedtak stortingsflertallet fatter. I vanlig praksis vil det, om en statsråd sier seg lei for et vedtak som Stortinget senere skal fatte, som han altså er dypt uenig i, ikke være unaturlig om en slik statsråd tar konsekvensen av sin egen holdning og sine egne synspunkter som han gir uttrykk for i stortingssalen, dersom Stortinget allikevel på tross av sterke advarsler fra statsråden velger å fatte vedtaket. Hvis ikke det er noen konsekvenser, vil man for fremtiden få en interessant debatt om endringer i den parlamentariske styringssituasjonen. Da kan statsråden altså i realiteten forsøke seg med noe som mange oppfatter som et kabinettsspørsmål, men når han taper i voteringen, tar han ikke konsekvensene av at det i realiteten ble oppfattet at det var det han stilte.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 3540]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 3544]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 3544]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 3544]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 3544]] Etter ynske frå næringskomiteen vil presidenten føreslå at sakene nr. 9 og 10 vert handsama under eitt. – Det vert rekna som vedteke.
Etter ynske frå næringskomiteen vil presidenten føreslå at debatten vert avgrensa til 1 time og 15 minuttar, og at taletida vert fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet og Høgre 15 minuttar, Framstegspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristeleg Folkeparti 10 minuttar, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minuttar. Vidare vil presidenten føreslå at det vert gjeve høve til replikkordskifte på inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vert det føreslått at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minuttar. – Det vert rekna som vedteke.
Det er to saker som skal handsamast parallelt her i dag, nemleg jordbruksoppgjeret og reindriftsavtalen. Begge sakene får innverknad på statsbudsjetta for 2003 og 2004. Kristeleg Folkeparti er glad for at partane er komne fram til semje om ein avtale i årets jordbruksforhandlingar, og at dette betyr 100 mill. kr i auka rammer. Det er òg gledeleg at begge organisasjonane innan landbruket deltok i sluttforhandlingane og inngjekk den avtalen saman med staten. Det er positivt og bidreg samstundes til at tilhøva blir meir føreseielege. Den avtalen som ligg føre i dag, er eit godt utgangspunkt for landbruket for ei ny satsing og ein ny optimisme. Det er god distriktspolitikk, og det er av stor verdi for både arbeidsplassar og busetjing. Bøndene er fundamentet i mange bygdesamfunn, og det er viktig at denne gruppa i Distrikts-Noreg får gode levekår og trygge inntekter for å kunna halda fram det viktige arbeidet sitt med å skaffa mat til landet. Eg vil òg gjera merksam på at avtalen, slik han er framforhandla, blir støtta av alle partia på Stortinget, med unnatak av Framstegspartiet. Det er òg ein styrke for landbruket at han har så stor oppslutnad i Stortinget. Samtidig er det viktig å presisera at dette er ein god og ansvarleg avtale som gjev ein inntektsvekst i landbruket på nivå med veksten innan andre næringar. I den økonomiske situasjonen me no er i, er det viktig at årets oppgjer har ei fornuftig økonomisk ramme. Eg legg til grunn at fleirtalet i komiteen ser positivt på at partane har kome fram til semje, inkludert vedtekne forenklingar, og eg er samd i premissane som er lagde til grunn for forenklingane. Det som er viktig å presisera som ein konsekvens av dette, er at desse endringane vil avgrensa forhandlingane noko meir i forhold som vedkjem inntektsmoglegheitene i jordbruket direkte, gje næringsutøvarane noko meir føreseielege tilhøve og betre tid til gjennomføring. Samtidig betyr dette at for inneverande kalenderår vil forhandlingane berre dreia seg om omdisponeringar innanfor vedtekne budsjettrammer og eventuell disponering av overførte beløp. Landbruksdepartementet får dermed fullmakt til å setja i verk tiltak i samsvar med den inngåtte jordbruksavtalen som er knytte til løyvingar i 2004. Meir konkret ser me at sjølv om ramma berre utgjer om lag 1 500 kr pr. årsverk, legg avtalen til rette for ei inntektsauke for jordbruket på om lag 4 pst. Det svarar til det nivået som samfunnet har lagt i år for eit moderat lønsoppgjer for alle grupper. Samtidig er det fleire andre forhold utanfor sjølve avtalen som òg har innverknad på inntektsutviklinga den enkelte næringsdrivande får innan landbruket. Her tenkjer eg på det fallande rentenivået, som er av stor betydning for jordbruket ut frå ei samla næringsgjeld på om lag 26 milliardar kr. Her er det viktig å merka seg at ein reduksjon på eit prosentpoeng på gjennomsnittsrenta for all jordbruksgjeld gjev ein brutto kostnadsreduksjon på 260 mill. kr. Me har det siste året opplevd eit rentenivå som har falle med 2,5 pst., og dermed forstår me at berre denne effekten vil ha større betydning enn det kronebeløpet som blir løyvt over statsbudsjettet. Redusert rente vil i seg sjølv kunna få større betydning for inntektsutviklinga i jordbruket enn ramma i avtalen. Det er heilt klart at ei tilfredsstillande inntektsutvikling i jordbruket er avhengig av at marknadsmoglegheitene blir utnytta godt, at mangfaldet aukar, og at me har ein marknad i balanse. Me ser strukturelle endringar og fornuftige kostnadstilpassingar. Det har vist seg at ei sterkare effektivisering og strukturrasjonalisering i jordbruket enn me har sett på fleire tiår, i seg sjølv gjev eit bidrag til at ein kan oppnå både innsparingar på avtalen og ei inntektsutvikling pr. årsverk om lag som for andre grupper. Her vil eg gje uttrykk for ei viss bekymring for den avgangen me ser innan landbruket. Eg vil òg gje uttrykk for eit ynske om at næringa i større grad klarar å halda på dei utøvarane som er. For mange lokalsamfunn er avgangen så stor at det kan truga busetjingsmønsteret. Eg håpar i så måte at årets landbruksavtale vil vera med og sikra at me i framtida ikkje får så stor avgang som me har sett i det førre året. Det er òg slik å forstå at jordbruksavtalen er inngått utan auke i den handelsvridande støtta i høve til WTO-avtalen. Et har òg lyst til å nemna betydninga av at det i avtalen i år er gjennomført nokre forenklingar i verkemiddelbruken som medverkar til ytterlegare differensiering og detaljering av ordningar og regelverk. Det er viktig at regelverket og ordninga i størst mogleg grad skapar stabilitet og ein føreseieleg situasjon for aktørane. Det motsette vil kunna hindra nødvendige investeringar i påvente av nye ordningar eller av frykt for at regelendringar kan gjera investeringane ulønsame. Forenklingar og målretting av verkemidla i landbrukspolitikken er viktig for næringa sjølv, forvaltninga og omsynet til politikkens legitimitet. Landbrukspolitikken er nasjonal og felles for heile landet, differensiert etter dei ulike behova som dei forskjellige regionane har. Eg vil òg gjera merksam på at me har ein WTO-prosess, som mange i landbruket føler ei uvisse i forhold til. Eg vil gje uttrykk for tillit til den posisjonen som Regjeringa har valt. Eg vil òg gje uttrykk for at Regjeringa er innstilt på å prøva å nå fram til eit resultat som landbruket kan leva med i framtida. Det er òg positivt at landbruket har ei stor støtte i befolkninga. Meiningsmålingar viser at opptil 80 pst. av befolkninga gjev uttrykk for at dei støttar det landbruket me har, med det overføringssystemet me har. I ein merknad i innstillinga om årets landbruksoppgjer gjev eit fleirtal i komiteen uttrykk for at med den effektiviseringa som me ser innan landbruket i dag, er det rett at landbruket og utøvarane innan landbruket får behalda ein større del av effektiviseringsgevinsten. Å få ein større del av den gevinsten verkar inspirerande for ei effektivisering framover. Det er positivt at kornprisen blir sett ned 3 øre. Den blir kompensert i forhold til kornbøndene, men eg vil òg gje uttrykk for at næringskomiteen slår fast at reduksjonen i kornprisen må føra til lågare prisar på kraftfôr, som er ein viktig innsatsfaktor i landbruket. Reindriftsavtalen er ein av dei viktigaste operative reiskapane for å følgja opp mål og retningslinjer i reindriftspolitikken. Her drøftar ein sentrale økonomiske spørsmål knytte til utvikling av reindrifta, fastsetjing av økonomiske verkemiddel, reintaltilpassinga i Finnmark og inntektsfordelinga. Inneverande reindriftsavtale har ei løyving på 100,9 mill. kr over statsbudsjettet, med ei ramme på 95 mill. kr. Det er òg gjort ei positiv omfordeling av den totale ramma i avtalen, slik at ein større del no går direkte til den enkelte reindriftsutøvaren. Det er elles semje om at målet er at reindrifta skal vera berekraftig både økologisk, økonomisk og i kulturell forstand. Reindrifta har stor betydning både som næring og som kultur- og livsform i ein nasjonal så vel som i ein internasjonal samanheng. Det er derfor viktig å fokusera på behovet for rammevilkår som gjer at næringa er sikra, at ho kan utviklast og styrkjast. Komiteen gjev uttrykk for at departementet bør ha ei oppfølging av tidlegare inngåtte avtalar om ein reduksjon av dyretalet på Finnmarksvidda, og at talet blir redusert til ca. 64 000 innan 2005. I tillegg ber òg komiteen landbruksministeren og Landbruksdepartementet om – i den utstrekning det er tenleg – å ha kontakt med Miljøverndepartementet og ha merksemda retta mot den ferdsla som skjer på berrmark i Finnmark, for å hindra at ein får unødig slitasje på natur og beitemark. På denne bakgrunnen rår eg Stortinget til å vedta dei framlagde avtalane – landbruksavtalen og reindriftsavtalen.
La meg først få si at Arbeiderpartiet er enig med saksordføreren i at vi er glad for at det er en framforhandlet avtale, både når det gjelder St.prp. nr. 63, reindriftsavtalen og St.prp. nr. 70, jordbruksavtalen. Når det gjelder reindriftsavtalen, er det viktig å understreke at den økonomiske situasjonen i reindrifta er bedre enn på flere år, da totalregnskapet for reindrifta i 2001 viser en vesentlig forbedring fra året før. Likevel er det slik at det totale økonomiske resultatet for næringa karakteriseres som svakt, men med store regionale og lokale forskjeller. Vi i Arbeiderpartiet er derfor enig i at avtalens viktigste mål er å stimulere til verdiskaping innenfor gitte rammer. I denne sammenheng er det også nødvendig å ha fokus på kvinnenes situasjon og følge opp de kvinnerettede tiltakene som allerede er satt i gang. Det er en stor utfordring at dagens produksjon av reinkjøtt ikke dekker etterspørselen i markedet. Det er derfor en utfordring å produsere nok kjøtt, som er et utmerket produkt, men det må gjøres innenfor de økologiske rammer naturen setter. For naturen setter grenser, særlig i Vest-Finnmark. Her har komiteen en merknad som må være førende for det arbeidet som må gjøres. Regjeringa må ha en spesielt tett oppfølging for å sikre en reduksjon av reintallet i dette området. Ifølge avtalen settes det nå av 7,7 mill. kr til verdiskapingsprogrammet for reindrift, inklusiv utgiftene til administrasjon. Flertallet i komiteen viser til at enkelte driver godt innen reiseliv og turisme. Flertallet mener dette kan være satsingsområde som bør utbygges mer. Opplevelser bl.a. bygd på kultur og mattradisjon bør kunne videreutvikles innen verdiskapingsprogrammet. Reindriftsnæringa er en sterk kulturbærer, og det er viktig at flere, gjerne gjennom turismen, lærer næringa og kulturen å kjenne. Arbeiderpartiet slutter seg til avtalen, men mener man bør klare å håndtere de rammene næringa må drive innenfor. Dyretallet må ned i de mest belastede områdene, ned på et antall som er i tråd med det naturen har som tålegrense. Noe annet er uforsvarlig og gjør at næringa kan komme i vanry. Det er ingen av oss tjent med. Så til den andre avtalen vi behandler, nemlig jordbruksavtalen og St.prp. nr. 70. Slik det går fram av innstillinga, er det et stort flertall som sier seg fornøyd med at det er blitt en framforhandlet avtale. Arbeiderpartiets mening er at det for landbruket ville vært en dårlig løsning om statens tilbud hadde blitt vedtatt her i salen med Fremskrittspartiets tilslutning, ikke minst fordi statens tilbud hadde en profil hvor en ønsket å stimulere til enda større bruk. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet viser til at forhandlingene har resultert i en mer moderat strukturutvikling. Det er ingen tvil om at landbruket har vært og er i en stor omstilling. Det er slik at det nå legges ned ni bruk hver dag. Det er en bruksavgang uten sidestykke, og det er et skremmende scenario hvor dette kan ende. I tillegg til de nasjonale utfordringene står vi også overfor vanskelige WTO-forhandlinger. I den sammenheng viser jeg til Arbeiderpartiets innlegg i debatten om utenriksministerens redegjørelse tirsdag 17. juni i år. Arbeiderpartiet vil at det skal være landbruk i hele landet. Det gjelder ikke minst fordi vi ønsker norskprodusert mat, vi ønsker å opprettholde bosettingen og ivareta kulturlandskapet. Det er bosetting og kulturlandskap som viser at våre bygder lever. Kulturlandskapet er også en viktig eksportartikkel. Naturen vår, de åpne slettene og dalførene vil mange turister gjerne oppleve. Vi ser nå en tendens til at det gror igjen. Jeg er enig med statsråden i det han har uttalt, at dette må vi forhindre. Men det har vært nødvendig for oss i Arbeiderpartiet å si fra om at dette kulturlandskapet produseres av bønder på samme måte som kjøtt, melk og korn, og at det også i framtida må være slik. Men ingen vil drive i næringa, hvis det ikke er inntektsmuligheter som gjenspeiler arbeidsinnsatsen. Arbeiderpartiet er derfor glad for at det er et stort flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, som sier at det er naturlig at jordbruket får beholde en vesentlig del av produksjonsgevinsten. Dette kan sikre en mer akseptabel og sammenlignbar inntektsutvikling, samtidig som produktivitetsgevinsten blir en drivkraft som kommer næringa til gode. Det har i den senere tid blitt etablert flere samdrifter. Jeg tror det er en god løsning for dem som ønsker det, og der det er praktisk mulig. Da er det mulighet for å oppnå en ordnet arbeidstid i tillegg, og derigjennom ordnet fritid. Dagens ungdom i landbruket er ikke noe annerledes enn andre ungdommer i så måte. Arbeiderpartiet har en egen merknad når det gjelder den bekymringsfulle utviklinga i forbindelse med leiejord. Vi tar til etterretning at det bare er vi som er bekymret, og det er litt overraskende. Eiendomsretten står sterkt i Norge, men ingen er tjent med at 35–40 pst. av all jord som det i dag dyrkes mat på, dyrkes av andre enn eieren. Stortinget har Ot.prp. nr. 79 for 2002-2003, om lov om konsesjon ved erverv av fast eiendom – konsesjonsloven – til behandling, så noe kan vel avklares der. Men jeg tror ikke det hadde gjort noe om partene ved neste års landbruksoppgjør hadde sett litt på saken og skissert noen tanker om problemet. Dette har vært et nordnorsk problem, men det er nå slik at bl.a. i mitt eget fylke, Nord-Trøndelag, er også store arealer bortleid, ja faktisk over 25 pst. drives nå av andre enn eierne. Dette er som sagt et problem i forhold til langsiktighet i næringa, men det er også et problem at kvaliteten på jorda forringes, da det alltid har vært eieren som står for vedlikeholdet. Dagens regjering ønsker større bruk, men sier etter min mening lite om hvordan arealet skal gi trygghet for de bøndene som investerer. Investeringene er store. Det skremmer en – som midt på 1970-tallet bygde husbankhus til 200 000 kr – å se at enkelte bønder i samdrifter starter med en investering på 3–4 mill. kr. Det å forenkle byggekostnadene er derfor en meget viktig del av næringas arbeid, samtidig som en ivaretar et godt miljø både for mennesker og dyr. La meg til slutt bemerke at jeg er glad for presiseringa til saksordføreren når det gjelder en merknad bare Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står for. Her slår vi fast avtalepartenes enighet om at det fortsatt skal være en nasjonal landbrukspolitikk som skal bestemmes under jordbruksoppgjøret. Jeg er glad for at saksordføreren presiserer at regjeringspartiene også mener dette. Bakgrunnen for litt uro omkring dette ligger i at det innføres et nasjonalt miljøprogram fra 2004, og regionale miljøprogram i hvert enkelt fylke fra 2005. Dette må ikke kunne forstås dit hen at en i framtida ser for seg en regional landbrukspolitikk. Vi ønsker som sagt å slå fast dette. Med disse betraktningene slutter vi i Arbeiderpartiet oss til årets jordbruksoppgjør og reindriftsavtale. Jeg tar da opp det forslaget som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til, som er inntatt i innstillinga.
Representanten Aud Gaundal har da tatt opp det forslaget hun refererte til.
Like sikkert som at det blir vår, er det at det blir jordbruksforhandlinger, og like sikkert er det at Bondelaget gjennomfører en opinionsundersøkelse som viser at landbruket har bred og sterk oppslutning blant folk her i landet. Undersøkelsen pleier stort sett å vise det samme hvert år, og jeg er glad for at vi sitter igjen med et inntrykk av at det er sterk og bred oppslutning om landbruket. Men jeg tror ikke at denne undersøkelsen tar innover seg at kanskje er landbruket den næringen som gjennom de siste årene på mange måter har gjennomgått de største endringene. Jeg har lyst til å stille spørsmålet: Hva er det som er viktig for at vi skal ha en positiv utvikling i landbruket, som har så bred oppslutning? Jeg kan starte med jordbruksavtalen som vi behandler i dag. Jeg er glad for at en er kommet frem til enighet om den avtalen som er forhandlet frem, og for at det også her i Stortinget er enighet. Det jeg tror er positivt i denne jordbruksavtalen, er at det som før i stor grad var konsentrert om tall, årsverk og ulike modeller, i dag i mye større grad konsentrerer seg om virksomheten, om de utviklingsmulighetene som er innenfor landbruket, om mangfold og om verdiskaping. Det er mange punkter i avtalen som jeg kunne ha berørt, men saksordføreren var inne på de viktige punktene og de viktige tallene. La meg likevel nevne én ting som jeg er litt opptatt av, og det er passusen om samdrift. Partene har her forhandlet seg frem til at avstanden mellom deltakere i samdrift kan økes til 12 km. Samtidig har et flertall lagt inn en merknad i innstillingen, der vi ber om at regelverket «praktiseres fleksibelt». Det er nå engang slik at mange steder her i landet – bl.a. der jeg kommer fra – er det stor avstand mellom gårdene, og det er viktig at denne fleksibiliteten brukes når en skal praktisere dette avtaleverket. En annen ting som er viktig for fremtiden til norsk landbruk, er WTO-forhandlingene. Også her er jeg glad for at det er samstemmighet både i denne salen og mellom departementet og organisasjonene i norsk landbruk. Den posisjonen som vi har inntatt i forhold til disse forhandlingene, den offensive holdningen som våre aktuelle statsråder har hatt, tror jeg er et av de viktigste punktene for å sikre mulighetene for norsk landbruk i fremtiden. Det tredje punktet som jeg er overbevist om er veldig viktig for landbruket, er de generelle rammevilkårene. Når vi ser på jordbruksavtalen slik den er forhandlet frem, ser vi at både bortfall av elavgift og endring i rentenivå er viktige elementer i oppgjøret. I likhet med all annen næringsvirksomhet er det også slik for landbruket at de generelle rammevilkårene er viktige. Et par ord til slutt om rekruttering. Det er en utfordring for næringen å rekruttere nye utøvere til landbruket. Her merker jeg meg at organisasjonene i landbruket, Norsk Bonde- og Småbrukarlag og Norges Bondelag, er aktive for å få folk til å se hva næringen og yrket innebærer. De er aktive i forhold til skole og i forhold til lokalmiljøet. Det er en innsats som jeg tror er helt nødvendig hvis vi skal få rekruttering til næringen. Markedsordningen for melk er berørt i proposisjonen. Det var jo et håp om at denne ordningen skulle komme på plass i løpet av dette året. Nå går jeg ut fra at det blir slik som departementet har sagt, at ordningen blir etablert og kommer på plass innen begynnelsen av neste år. Jeg vil avslutte med å slutte meg til det som er lagt frem. Som sagt er jeg og Høyre glad for at vi har fått en jordbruksavtale som det synes å være bred oppslutning om.
Som fremskrittspartirepresentant hadde jeg håpet at årets jordbruksoppgjør skulle gi de nødvendige signalene om omstilling og effektivisering av det norske sløsejordbruket. Men jeg tok feil. Jordbruksoppgjøret passerer Stortinget uten reelle krav fra andre partier enn Fremskrittspartiet om at politikken legges om på en helhetlig og kraftfull måte. Den fremforhandlede avtalen mellom staten og jordbrukets organisasjoner innebærer en økning av rammen på 100 mill. kr og totale overføringer i størrelsesordenen 12 milliarder kr. I tillegg kommer skjermingsstøtte og annen støtte som ligger utenfor avtaleverket. Vi har registrert at man har valgt å løfte en del av tiltakene ut av avtalen som går direkte inn i statsbudsjettet. Dette er vi enig i, fordi det er en utvikling i vår retning, og fordi jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket må ses i sammenheng med statsbudsjettet. Resultatene av jordbruksforhandlingene betyr at matvareprisene vil øke. Målprisene øker totalt med 200 mill. kr, hovedsakelig for storfekjøtt. Det betyr nye doser av gårsdagens politikk. Dette vil igjen inspirere til økt grensehandel, fordi prisforskjellene mellom Norge og nabolandene på råvarer øker. Ser vi dette i en større sammenheng, melder Statens institutt for forbruksforskning at forskjellen i prisnivået på matvarer siden 1994 har utviklet seg i feil retning, sett med forbrukernes øyne. Norge har stadig blitt dyrere i forhold til EU, mens prisene i Sverige har tilnærmet seg EU-nivået. Forskjellen i matvarepriser mellom Norge og Sverige har heller ikke blitt mindre etter at Norge halverte matmomsen for to år siden. De gjennomsnittlige matvareprisene er 27 pst. lavere, og typiske grensehandelsvarer 47 pst. lavere over Kjølen. I den forbindelse er det riktig å fokusere på Sem-erklæringens intensjon om å etablere konkurransedyktige priser i tillegg til reduserte prisforskjeller mellom Norge og EU på matvarer. Denne intensjonen er ikke oppfylt. Jeg vil også minne om at landbruksministeren har uttalt at matvareprisene må nedover. Det er ikke vanskelig for Fremskrittspartiet å være enig i dette. Prisene må ned hvis landbruket skal overleve på noe sikt og i en større omfatning. Signalene er helt klare: Handlingsrommet for norske bønder reduseres hele tiden, importen av landbruksvarer går til værs, eksporten flater ut, reguleringseksporten begrenses, og grensehandelslekkasjen vokser. Grensehandelslekkasjen har økt med 14 pst. i løpet av årets fire første måneder og anslås til å overstige 9 milliarder kr på årsbasis. Denne utviklingen må snus gjennom å bedre konkurransedyktigheten for norske bønder. Også WTO-prosessen bærer bud om gradvis økt konkurranse – det tilsier dermed at landbrukspolitikken må legges om mot en mer effektiv produksjon, foredling og omsetning av jordbruksvarer. Det er gledelig at i hvert fall næringsmiddelindustrien har forstått dette og etterlyser en landbrukspolitikk som kan reformere landbruket, slik at det overordnede mål kan bli noe mer enn distriktspolitikk. Industrien sier det rett ut: Det går ikke an å leve med det økte gapet i prisforskjeller mellom norske og utenlandske matvarer. Derfor må vi komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg som de har gjort frem til nå. Starter vi nå, vil det være mulig å møte den konkurransen som kan bli et resultat av WTO-forhandlingene gjennom å utvikle et robust jordbruk som kan overleve på lengre sikt. Vi mener at landbruksministeren i langt større grad burde benytte seg av den hjelp WTO-forhandlingene gir, til å skape bedre entreprenørmiljø i næringen her hjemme. Fremskrittspartiet er skuffet over at Regjeringen ikke tar et oppgjør med det jordbrukspolitiske styringssystem og det juridiske grunnlaget for jordbrukspolitikken. Det er lenge siden krisen i 1930-årene og innføringen av reguleringer i markedene for jordbruksvarer. Vi har i tiår etter tiår fått demonstrert en politikk som ikke virker. Det politiske flertall har gjennom generasjoner satt kollektive mål for bøndenes inntekter, bosetting i distriktene, matvaresikkerhet, og de siste årene, vedlikehold av kulturlandskapet. Man har tviholdt på og videreført 1930-årenes reguleringssystemer helt frem til i dag. Erfaringene fra mer enn 60 år med en gjennomregulert jordbruksnæring har vist at det ikke lar seg gjøre å nå de ambisiøse mål knyttet til bosetting, sysselsetting og inntektsnivå. Det vi sitter igjen med, er enorme økonomiske uttellinger, høye matvarepriser og innskrenket næringsfrihet for bøndene. Statsstøtten er mer enn det som bøndene får i samlet vederlag til egen arbeidskraft og kapitalinnsats. Til tross for de store overføringene har det ikke lyktes å nå ett av jordbrukspolitikkens hovedmål, nemlig å sikre bøndenes inntekter på linje med industriarbeiderne. Gjennomsnittsbonden tjener fortsatt om lag 60 pst. av en industriarbeider, omtrent den samme andelen som for 30–40 år siden. For den enkelte bonde har systemet ført til at mye av den næringsmessige friheten er borte, og at disposisjonsretten over egen eiendom er sterkt innskrenket. Mange av de viktigste avgjørelser som bøndene tidligere fattet, blir nå tatt av folkevalgte organer og offentlig ansatte. Vi kan ikke bestemme hva de vil nytte gården til, og eiendommene kan heller ikke selges til markedspris. Mange bønder har mistet retten til å drive melkeproduksjon, som var den viktigste produksjonen i store deler av landet, mens andre har melkeleveranser basert på begrensede produksjonskvoter. Utviklingen av norsk landbruk er et godt eksempel på hvordan et korporativt og byråkratisk styringsregime fungerer. En svært ineffektiv ressursbruk har gitt avhengighet av store overføringer over statsbudsjettet og dyrere mat i Norge enn i våre naboland. Ingen av de viktigste målene er nådd, verken inntektsmålet eller de distriktspolitiske målene. Det er et paradoks at det politiske flertall etter så mange år med negative virkninger og konsekvenser er villig til å videreføre dette styringssystemet, og at styringssvikten forsøkes løst med nye reguleringer. Og problemene blir større jo lenger et slikt reguleringsregime får lov til å virke. Byråkrati i staten og organisasjonen er bygd ut og har befestet sin stilling. De som arbeider i det jordbrukspolitiske styringssystemet, har mye bedre informasjon om de faktiske forhold og kan utnytte dette til å forsvare det de arbeider med. Man tviholder på et system som har så mange svakheter at det burde vært forlatt for lenge siden. Det er helt åpenbart for alle og enhver. Det har våre naboland, som er på full fart bort fra denne politikken, forstått, eller de har etablert et system i pakt med næringens internasjonale realiteter. Det trengs en ny vår også for norsk landbruk, som presses mer og mer opp i et hjørne. Tiden er overmoden for å gi de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Da må landbruket dereguleres. Samvirkets reguleringsansvar må erstattes av konkurranselovgivning for å oppnå lavere forbrukerpriser. Omsetningsloven og annen lovgivning som hindrer konkurransen, må oppheves. Videre må driftige bønder gis mer spillerom for egen utvikling, bl.a. ved å oppheve konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner ved kjøp og salg av jord- og skogbrukseiendommer, oppheve bo- og drivepliktsbestemmelsene i odels- og konsesjonsloven og mye, mye mer. Ut fra det som er sagt, fremgår det at vi også ønsker å avvikle ordningen med en jordbruksavtale. Det er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en komplisert affære koblet til uoversiktlige forhold. Vi har i dag anslagsvis 4 000 personer innenfor landbruket bare når det gjelder å forvalte tilskuddsordninger, som finnes i et antall på mer enn 100. Kun et fåtall personer har den totale oversikten når viktige spørsmål blir avgjort. Behovet for omlegging er åpenbart. For oss vil det være et mål å få flest mulig av disse byråkratene ut i annet, mer produktivt, arbeid. Personer fra landbruksbyråkratiet bør eventuelt etter omskolering finne sin plass i yrkeslivet, fortrinnsvis gjennom arbeidsplasser som bidrar til økonomisk verdiskaping. Fremskrittspartiet vil erstatte gårsdagens løsninger med landbrukspolitikk basert på markedsøkonomiske prinsipper som stimulerer til effektiv produksjon. Vi vil foreslå mer effektive løsninger, samtidig som de distriktspolitiske ambisjonene må endres. Med andre ord, vi må også tilpasse oss situasjonen syd for Svinesund. Forholdene må legges til rette for en nasjonal og lønnsom kvalitetsproduksjon basert på våre klimatiske begrensninger, men også bygge på den styrken som produksjonen i et av verdens reneste miljøer gir. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag i denne innstillingen og i innstillingen om reindriftsoppgjøret. Da er tiden ute.
Ja, den er det. Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg tror Norge hadde blitt et annerledes land hvis representanten Hedstrøm hadde blitt landbruksminister. Da hadde det nok blitt et land som på en måte hadde kommet til å endre seg dramatisk, tror jeg, i løpet av kort tid, i hvert fall hvis det som han sier i sitt innlegg, hadde blitt gjennomført. Jeg skal begynne å snakke litt om reindrift. Det er to ting i forhold til reindriftsavtalen som jeg har lyst til å kommentere. Det ene syns jeg er veldig gledelig, og det er at det i proposisjonen legges opp til at man skal prøve å ha noen stimulitiltak i forhold til slakting så nær de områdene hvor reinen holder til, som mulig. Vi vet at i forhold til kvalitet på kjøttet og ikke minst i forhold til dyrevelferden har den fraktingen av rein som har foregått i mange år, vært svært uheldig. At man nå legger inn stimuleringstiltak der man skal stimulere til små slakterier, og kanskje også til mobile reinslakterier, syns vi i SV er veldig positivt. Vi tror at det ikke bare fører til at reinen får det mye bedre ved at den slipper å ha det stresset og de plagene som det å bli kjørt mange mil til slakteriet medfører, det kan også føre til at man setter i gang å tenke på at man kanskje kan foredle mer av kjøttet der man slakter, og at man på den måten får mer verdiskaping. Det andre jeg ønsker å kommentere i forhold reindriftsavtalen, er dette med reintallet. Jeg håper at statsråden har stor oppmerksomhet når det gjelder antall rein i forhold til beitegrunnlag, spesielt da i Finnmark, der problemet desidert er størst. Vi vet at telling er veldig krevende. Vi vet at det er ulike syn på om det er for mye rein, eller om det er passe med rein, men vi vil iallfall be om at statsråden har en ekstra oppmerksomhet på dette, slik at vi også i framtida kan ha en bærekraftig utvikling i forhold til reindriften i Finnmark. Så over til jordbruksoppgjøret. Bare så jeg ikke glemmer det: Sjølsagt slutter vi oss til den framforhandlede avtalen. Det skulle bare mangle. Men jeg ønsker likevel å knytte et par kommentarer til den. Representanten Hedstrøm har kalt det «et sløsejordbruk». Jeg har lyst til å komme med noen betraktninger rundt det med sløsejordbruk. Jeg tror vi må ha med oss at det ville være fullt mulig å produsere maten for en billigere penge i Norge hvis vi ville det. Vi kunne ha samlet matproduksjonen i en liten del av landet og fått til matproduksjon rimeligere enn i dag. Det tror jeg representanten Hedstrøm har rett i. Samtidig vet vi at ved siden av differensiert arbeidsgiveravgift er nok jordbruket og de midlene vi bruker i jordbruket, det viktigste virkemiddelet for å ivareta en bosetting som det norske storting ønsker. Vi ønsker at dette landet skal være bekledd av mennesker, fra Nordkapp til Lindesnes, og vi ønsker at dette landet skal være vakkert. Vi ønsker at det skal være et land som lever. Vi ønsker at det skal være et kulturlandskap som vi er stolte av, ikke minst de som bor der, men også de som besøker det, enten som norske turister eller som utenlandske turister. Og ikke minst ønsker vi å ha en beredskap. Det er ikke så veldig mange år siden de brente dyreskrotter i England. Vi var truet av at vi måtte stenge grensen på grunn av diverse sykdommer. Ja, vi er avhengig av å ha arealer som holdes i hevd, slik at vi i større grad kan være sjølforsynt med mat enn det vi kan være dersom vi bygger ned landbruket. Jeg må si at jeg er enig med Hedstrøm i én ting, og det er at vi bør få en kursendring i norsk landbrukspolitikk. Det er jeg enig i, men jeg vil gå i en helt annen retning enn det Fremskrittspartiet vil. Jeg er også bekymret fordi 3 800 årsverk forsvinner hvert år i landbruket. 3 800 årsverk, det er et veldig høyt tall. På ti år er det 38 000 årsverk. Tenk ti år fram i tid: Hvis vi da har fjernet 38 000 årsverk, har vi en helt annen sysselsetting og bosetting i Norge i forhold til landbruksarbeidsplasser. Jeg tror Norge aldri kan bli billigst på mat. Vi vet at vi importerer fra land som har helt andre kostnader, som har helt andre klimatiske forhold, som har glimrende jordforhold. At vi skal kunne konkurrere med de landene på pris, tror jeg er urealistisk. Men vi kan bli best på kvalitet, og det tror jeg er det sporet som norsk landbruk bør gå inn i, at Norge skal bli best på kvalitet. Vi vet at ikke alle, men stadig flere, forbrukere blir opptatt av dette med kvalitet. På tirsdag besøkte jeg en bonde i Vestfold, som produserte kyllinger etter helt andre prinsipper enn det mange gjør, ved at han lar dem vokse saktere, lar dem ha masse god plass. Han opererte med en helt annen pris, mye høyere pris enn det som er vanlig, men selger alt sammen, fordi folk vil ha den type kylling, både fordi det smaker mye bedre, fordi man er sikker på at det man putter i munnen, er sunt, og fordi man vet at disse kyllingene har hatt det bra den tida de har levd. Derfor syns jeg Regjeringa er for passiv når man ikke legger mer vekt på å legge inn stimulitiltak for å bli best på mat, ikke billigst på mat. Best på mat betyr for meg for det første at vi våger oss inn på produksjoner som stimulerer til det. La meg nevne to–tre eksempler. Jeg tror vi skulle ha stimulert til kortreist mat, altså mer produksjon av mat på de enkelte gårdsbrukene eller i de enkelte lokalmiljøene, der man tok hånd om hele produksjonen fra dyret ble født, eller melka ble melket, og fram til produktet ble solgt til forbruker. Det andre er at man kunne ha stimulert enda mer til økologisk landbruk eller til økologisering av landbruket. Det er fortsatt mange av oss som er bekymret for den maten vi spiser. Jeg er klar over at norsk landbruk har en høy kvalitet på den tradisjonelle matvareproduksjonen. Men vi vet at det er mange sykdommer som finnes i verden. Det er mange sykdommer også i vårt land, og en viktig årsak til det er det kostholdet vi har, og det har med den maten vi spiser, å gjøre. Derfor må vi jobbe med å bli enda dyktigere på dette feltet. Et spor vi kan følge, er å jobbe mot økologisering av landbruket, der det blir mindre og mindre av sprøytemidler og ulike stoffer som vi er usikre på om er bra for kroppen vår. Jeg tror at norsk landbruk står overfor en usedvanlig krevende tid, når vi vet at det forsvinner nesten 10 000 årsverk hvert år. Jeg vil oppfordre Regjeringa framover til å ha en mer offensiv politikk for å møte dette. Jeg syns vi ser at norsk landbruk bygges ned sakte, men sikkert. Ikke så sakte heller, det bygges ned hvert eneste år, og vi sitter bare og kikker på at det skjer. Jeg syns vi skal få en skikkelig drøfting av om vi skal få en ny type landbrukspolitikk som er med på å dempe denne utviklinga, eller skal vi bare akseptere at det som skjer, det skjer? SV ønsker at Regjeringa og statsråden i større grad fokuserer på hvordan vi skal berge norsk landbruk i alle deler av landet. Hvordan skal vi ha en strategi som gjør at denne stadige reduksjonen i antall årsverk og antall bruk flater ut? Da er vårt svar: Vi må vri fokus fra billigst mulig mat til best mulig mat. Vi skal bli best på kvalitet. Jeg tar opp det forslaget SV har fremmet i innstillingen.
Representanten Inge Ryan har tatt opp det forslaget han refererte til.
La meg starte med å si at å koble helsetilstanden til den norske befolkning til bruk av sprøytemidler i norsk landbruk er i beste fall et bomskudd. For å ta noen eksempler: Det drikkes mer brus i befolkningen enn det drikkes melk, og sukker- og saltinntaket er et langt større problem enn mange av de helseproblemene vi har. Jeg burde muligens ha gått ut og tatt en kopp kaffe under Fremskrittspartiets innlegg. Det hadde iallfall vært godt for blodtrykket. Man burde vel sannsynligvis ikke la seg provosere av Fremskrittspartiets landbrukspolitiske talsmann. Én av fem nordmenn sier faktisk at de kan tenke seg å stemme Fremskrittspartiet, så man blir vel nødt til det. Men jeg lurer på hvor blind går det an å bli i forhold til utviklingen i norsk landbruk? Andelen av inntekten som de norske husholdningene bruker på matvarer, går ned for hvert eneste år og er nå nede i 11,4 pst., inkludert ikke-alkoholholdige drikkevarer, og 10,3 pst. hvis vi ekskluderer brus og mineralvann. Det er noe av det laveste i hele Europa, og det har sammenheng med at vi har en lønns- og kostnadsutvikling i alle sektorer i Norge, som gjør at også matvareproduksjonen må bli dyrere. Vi finner billigere bilmekanikere i Sverige. Vi finner billigere snekkere, rørleggere, elektrikere, og det skulle ikke forundre meg om vi også finner billigere tannleger i Sverige enn i Norge. Det er altså den situasjonen vi har, og det skyldes langt på vei lønnsnivå, valutakurs, valutaforhold og press i arbeidsmarkedet. Å si at ikke norsk landbruk har endret seg over tid, er fullstendig feil. Norsk landbruk har endret seg, og vi har grunn til å være stolt over den norske bonden. Norsk landbruk ligger langt framme på mange områder. Det produseres ren mat av høy kvalitet. Helsetilstanden i husdyrholdet er god. Norsk landbruk bidrar til at vi har velstelte kulturlandskap og bosetting i alle deler av landet. Like fullt, landbruket står overfor store utfordringer, både i forhold til en stadig økende grensehandel og krav om stadig lavere matvarepriser, som vi også hører fra Fremskrittspartiets side. WTO-forhandlingene, sviktende rekruttering, svak lønnsevne og langt sterkere strukturendring enn det man har forutsett, med en bruksavgang som nå er oppe i 5–6 pst. pr. år, er blant de utfordringene landbruket står overfor. Det er nødvendig å gi gårdbrukerne og bøndene et betydelig inntektsløft hvis vi skal opprettholde et levedyktig landbruk med evne til nytenkning og til å vedlikeholde driftsapparatet. Landbruksministeren legger stor vekt på at gårdens samlede ressurser skal utnyttes, og at bonden skal utvikle næring i tilknytning til gården. Det er en ambisjon som jeg deler fullt ut. Men da må man også legge rammebetingelsene til rette for at det skal være mulig. Det må et økonomisk grunnlag til for at landbruket skal kunne utvikle seg i en slik retning. Det er de som har en sunn økonomi, som har overskudd, som er i stand til å utvikle også andre næringer. Hvis man sliter hver dag med å holde banksjefen unna livet, sliter med dårlig økonomi og et dårlig arbeidsfelleskap med andre gårdbrukere, får man heller ikke positiv næringsutvikling på andre områder. Regjeringspartiene har lagt vekt på at avtalen legger grunnlag for en inntektsvekst på 4 pst. Om avtalen skal gi en slik inntektsvekst, er det allikevel grunn til å minne om at med det utgangspunktet næringen har, vil dette uansett komme til å gi et langt lavere kronetillegg enn det andre næringer får. Dernest, det er altså en mulighet for en slik inntektsvekst vi har, ikke en garantert inntektsvekst. Man er sikret en inntektsvekst på 1 500 kr pr. årsverk, hvilket er langt lavere enn det andre grupper får. Det er verdt å ta med seg, og det legger også grunnlaget for at man må ha et langt sterkere inntektsløft for næringen i framtiden. Landbruksministeren vektlegger konkurranse i foredlingssektoren som et grunnlag også for å få ned matvareprisene. Jeg er for så vidt ikke overrasket over at landbruksministeren mener det, og jeg har heller ingen sterke motforestillinger mot at det skal være konkurranse i landbrukssektoren. Men la meg iallfall si at med det press næringsmiddelindustrien og norsk landbruk er under, tror jeg også at det er tvingende nødvendig at vi slår ring om landbrukssamvirket som avgjørende for at vi skal ha en landbruksproduksjon i hele landet. Kanaliseringspolitikken og utjevningsordningene for melk må fortsatt stå sentralt for å sikre at det skal kunne skje. Jeg forutsetter derfor at den nye markedsordningen for melk er på plass senest 1. januar 2004, slik som også Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har fremmet forslag om i dag. En del av ordningene under jordbruksoppgjøret er flyttet over til det ordinære statsbudsjettet, og jeg vil be landbruksministeren bekrefte at landbruket står sentralt i styringen av disse midlene også i framtiden, slik at man kan være sikker på at de blir brukt til næringsutvikling i tråd med det landbruket ønsker i framtiden.
Jeg er glad for at Stortinget i dag gir tilslutning til en jordbruksavtale inngått med begge jordbruksorganisasjonene. Jordbruket produserer varer, tjenester og fellesgoder i et høykostland. I økende grad møter næringen internasjonal konkurranse, og den er en kapitalintensiv næring. Derfor har kontroll med kostnadsutviklingen, mer moderat lønnsutvikling generelt og lavere renter meget stor betydning for jordbruket. Samtidig ser vi nå at effektivitetsutviklingen i jordbruket er økende. Effektivitetsutvikling er nødvendig for at vi over tid skal klare å holde produksjonen av volumvarene på norske hender. Disse to forholdene er de viktigste grunnene til at avtalen har langt lavere ramme enn i fjorårets oppgjør. Rammen er totalt på 100 mill. kr. Det utgjør ca. 1 500 kr pr. årsverk, men er bare det isolerte utslaget av det som fordeles i rammen. Men det er altså tilstrekkelig for å legge til rette for en utvikling i inntektene på linje med andre grupper, for bøndene er nemlig selvstendig næringsdrivende. De lever av det som blir igjen etter at kostnadene er trukket fra inntektene. Da har effektivisering, kostnadsutvikling og lavere renter samme virkning på resultatet som selve jordbruksavtalen. Vi kan nå målene for landbrukspolitikken på en billigere måte for samfunnet enn ellers. Det synes jeg er bra. Det er et viktig resultat av de tiltak som har vært satt inn, og det vil gjøre det lettere å møte de utfordringene som kommer, f.eks. når en ny WTO-avtale er ferdigforhandlet og skal gjennomføres. En annen side av effektiviseringen er at færre bruk er i drift som egne enheter. Jeg har merket meg det et bredt flertall sier i innstillingen om bruksavgangen, og at jordbruket må få beholde en vesentlig del av produktivitetsgevinsten. Det kan hevdes at med færre aktive bønder vil landbrukets betydning for bosetting og aktivitet i distriktene svekkes. Samtidig må det sies at uten denne effektiviseringen vil det ikke være mulig å ha et volumproduserende landbruk i hele landet. Derfor må vi tenke nytt og fordomsfritt og kombinere en effektiv volumproduksjon med nyskaping og etableringer på andre områder, med grunnlag i de ressursene landbruket rår over. Omtrent to tredjedeler av landbrukseiendommene er i dag ikke i drift. Men de står jo der – foreløpig – stort sett som attraktive bosteder som det må være mulig å skape aktivitet ut fra. Dette har vi tatt tak i i prosjektet jeg har kalt Landbruk Pluss, og det vil kreve lokalt engasjement for å lykkes med det. Derfor er jeg glad for at avtalen inneholder regionale miljøprogrammer med betydelige midler framover. Det kan ses på som en del av denne tenkingen, hvor man ut fra nasjonale føringer, lokalt og regionalt, får myndighet og virkemidler til å målrette miljøinnsatsen til de områder hvor utfordringene og mulighetene er størst. Og variasjonene er store. Det er fint med skreddersøm, og det er alltid en fordel at skredderen har sett dem hun eller han syr for. Det har vært innvendt at dette ikke er noen forenkling, og at det er fare for at det kan utvikles ulik praksis, regionalt og lokalt. Til det første vil jeg si at vi vil legge vekt på å gjøre prosessene og forvaltningen så effektiv som mulig. Men her er først og fremst målretting og lokalt engasjement hensikten. Da kan og bør det bli noen lokale forskjeller. Det er hensikten, hvis det øker måloppnåelsen og skjer innenfor de føringene som gis nasjonalt. Både denne regionaliseringen og den forenklingen i avtaleinstituttet som ligger i avtalen, er nye elementer i landbrukspolitikken. Jeg mener begge deler er riktig i en framtidsrettet politikk, som også er avhengig av oppslutning hos befolkningen. Jeg har et sterkt engasjement for at vi skal ha et attraktivt landbruk og attraktive bygder over hele landet, med et mangfold av aktiviteter og næringsgrunnlag. Jeg er overbevist om at det oppnår vi best når en effektiv volumproduksjon kombineres med et mangfold av små og mindre bedrifter som produserer nye varer og tjenester for en kjøpekraftig befolkning og dens turister. Jeg ser årets jordbruksavtale i en slik sammenheng, og jeg er glad for den brede oppslutningen avtalen har fått her i Stortinget. Så til reindriftsavtalen: Den første hovedavtale mellom staten og reindriftsnæringen ble inngått i 1976. Avtaleinstituttet har dermed eksistert i over 25 år og har etter mitt syn vært et godt og effektivt virkemiddel i reindriftspolitikken. For at avtalesystemet skal bestå og ha generell aksept, er det imidlertid viktig at de årlige avtaler på en troverdig måte reflekterer utviklingen i næringen og samfunnet for øvrig og tilpasses nye krav og rammebetingelser. Dette mener jeg at årets avtale gjør. Både i fjor og i år har avtalepartene tatt initiativ til en nærmere gjennomgang av de ulike ordninger for at de skal fungere så godt som mulig i forhold til de overordnede målsettinger. Tilskuddene legges nå om fra ordninger som i stor grad har vært faste beløp pr. driftsenhet, til ordninger som premierer produksjon og verdiskaping. Det innføres bl.a. en produksjonspremie som utgjør 25 pst. av alle avgiftspliktige inntekter fra næringen. Regjeringen har videre etter parallell fra jordbruket vedtatt å innføre et bunnfradrag i næringsinntekt på 36 000 kr samt et prosentfradrag på 19 pst. for inntekter mellom 36 000 kr og 170 000 kr. Disse endringene innebærer etter min mening at det er lagt til rette for en økt produksjon og verdiskaping fra næringen og dermed på sikt en større økonomisk bærekraft. Selve avtalerammen er redusert fra i fjor. Dette er etter mitt syn et viktig signal. Regjeringen ønsker å stimulere til næringsvirksomhet som er tilpasningsdyktig, økonomisk bærekraftig og i mindre grad basert på offentlig støtte. Avtalen legger et grunnlag for en helhetlig reindriftspolitikk, hvor verdiskapingen står sentralt, og hvor den enkelte reineier selv i større grad må ta et ansvar. Innsats og kreativitet skal gi uttelling i form av økt inntekt og den stimulans det ligger i å ha hånd om egen situasjon. Det er lett å gi reindriftsnæringen ansvar og forvente at den tar de utfordringer som foreligger. Det er imidlertid en kjensgjerning at reindriften i økende grad er prisgitt forhold og krefter hvor påvirkningsmulighetene reelt sett er temmelig begrensede. Reindriften er en del av det norske samfunnet, som igjen er en del av det internasjonale samfunn. Det kan være stadig vanskeligere å stå imot det press som på forskjellige måter gjør seg gjeldende. Reindriften har som andre en tilpasningsplikt. Det går likevel en grense for hvor langt det ut fra reindriftens egenart og natur er mulig å tilpasse seg samfunnsutviklingen for øvrig. Myndighetene har derfor et særlig ansvar for å gi næringen best mulige rammevilkår og ikke minst skape forståelse og aksept i samfunnet ellers for de særlige behov som gjør seg gjeldende i reindriften. Dette krever på den annen side åpenhet og samhandling fra næringens side. På den måten kan næring og myndigheter i fellesskap legge grunnlag for en livskraftig reindrift, som har vitalitet og bærekraft i seg selv, og som gir en oppriktig tro på framtiden. Kvinnene har tradisjonelt hatt en sterk posisjon i reindriftssamfunnet. Gjennom den utviklingen som har funnet sted de siste tiårene, har imidlertid kvinnenes rolle i næringen blitt betydelig svekket og reindriften mer og mer mannsdominert. Forholdene må derfor legges til rette for at kvinnene kan sikres deltakelse og innflytelse på alle plan. Etableringen av de produksjonsbaserte premieringsordningene skal stimulere til og synliggjøre alle former for innsats og produksjon i næringen, og som kvinner mye vil kunne stå for. Kvinnenes situasjon vil for øvrig være viktig i forbindelse med den pågående revisjon av reindriftsloven, bl.a. på bakgrunn av de forpliktelser Norge har påtatt seg ved å ratifisere FNs kvinnekonvensjon. I dag har jeg ikke tenkt å komme så mye inn på reintall, beiteslitasje og rovdyrspørsmål. Det er ikke fordi det ikke er viktige problemstillinger, tvert imot. Det er imidlertid igangsatt prosesser hvor disse spørsmål står i fokus. Jeg tenker her på arbeidet med reintallstilpasning i Øst- og Vest-Finnmark, reinbeiteområder og stortingsmeldingen om rovviltpolitikken. Jeg følger selvfølgelig disse tingene med stor interesse. Ikke minst når det gjelder reintallstilpasningen, er jeg spent på hva næringen i samarbeid med forvaltningen får til.
Det blir replikkordskifte.
I innstillinga er det en merknad fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som angår verdiskapingsprogrammet. Landbruksministeren er og har vært en veldig ivrig talsmann for at vi skal lykkes i det arbeidet, og legger i sitt innlegg stor vekt på dette arbeidet. Vi vet at organisasjonene har hatt mange innspill i forhandlingene for å styrke næringsutviklinga. Det gjelder bl.a. fondsavsetning, tilskudd og lån, og i tillegg opplegg for fjerning av flaskehalser for næringsutvikling. Jeg vet at skatteprinsippet har vært et argument for å gå imot de innspillene som kom. Men næringen har gjennom skattemessige virkemidler også tidligere funnet ordninger. Hvorfor ble så de positive og offensive innspillene avvist? Eller er det slik at statsråden synes at utviklinga går i riktig retning og i riktig tempo?
Resultatet av denne vårens jordbruksavtale innebærer med de systemendringer som ble gjort, og den utflytting av avtalen som skjer, at jordbruksavtalen mer blir en direkte avtale om inntekt for bøndene. Det betyr at mye av landbrukspolitikken og ting som ligger i gråsonene til landbruket, vil løftes ut og ha sin plass på statsbudsjettet på vanlig måte. Regjeringen fremmer forslag til politikk, til ny politikk og til bevilgninger, og Stortinget vil drøfte og påvirke det. Det er noen som har prøvd å spre den oppfatningen at fordi vi ikke har villet innlemme nye initiativ utenfor den tradisjonelle landbrukspolitikken annet enn i jordbruksavtalen, har vi ikke tenkt å føre en politikk på det området. Men mye av den næringspolitikken skal ligge i forholdet mellom regjering og storting, ikke i forhandlinger med organisasjonene.
I innlegg fra flere representanter har markedsordningen for melk vært oppe. I innstillingen er det et forslag, nr. 1, fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, om at denne ordningen skal tre i kraft senest 1. januar neste år. Jeg husker godt da vi fikk denne ordningen første gang, og så vidt jeg husker, støttet alle partier i Stortinget full konkurranse på foredlingssiden for melk. Det hører til historien at dette kanskje ikke har fungert så godt. I hvert fall har enkelte aktører klaget på ordningen, slik den har foreligget, og det har vært behov for å foreta endringer. For oss er ikke denne datoen så veldig viktig. Det viktige er at man får en transparent, fungerende ordning som alle aktørene, også de små, kan akseptere. Så vidt jeg husker, er det Regjeringens intensjon å ha denne ordningen klar pr. 1. januar, så jeg vil gjerne be statsråden oppklare om det er et nødvendig forslag. Fremskrittspartiet er på vippen her, og det er et spesielt ansvar fra vår side.
Jeg kan for det første bekrefte at ambisjonen var lenge, helt fram til påsketider, å ha på plass en ny markedsordning for melk 1. juli i år. Vi kunne slå fast på det tidspunkt at det var et godt stykke arbeid som stod igjen, ikke minst for å få alle de berørte parter som hadde en stor økonomisk interesse i hvordan en ny markedsordning skulle bli, til å bli enige om dette, slik at vi kunne få en stabil ordning og mest mulig ro omkring den. Derfor har vi valgt å utsette dette noe, for å kunne legge enda mer kvalitet og enda mer arbeid inn i å få en ordning som alle aktørene ser seg tilfreds med. Men jeg skal love her at vi nå gjør alt vi kan for å få dette på plass til 1. januar. Det er jeg ganske sikker på at vi skal få til, og vi vil også ha prosesser som gjør at alle aktører på en god måte skal føle at de deltar. Det foreligger også et mindretallsforslag her om dette, men jeg håper og tror at det kan være mulig å oversende det, siden jeg gir såpass tydelige forsikringer her i dag.
Vi har en landsbruksminister som etter SVs syn har flagget en del viktige saker. Landbruksministeren har snakket om at vi må få mer lokalprodusert mat, han har bl.a. snakket om skinken frå Skjåk. Han har i spørretimen tidligere sagt at det å nå målet om 10 pst. økologisk produksjon er viktig for Regjeringa. Han har også snakket om fokus på kvaliteten på maten framfor bare dette med pris. Dette er signaler fra landbruksministeren som vi i SV setter pris på, men vi syns det er langt mellom disse ordene og de ambisjonene Regjeringa har for å oppnå dette. Mitt spørsmål til landbruksministeren blir: Har man framover noe større ambisjoner enn bare å snakke om det? Har man planer om å ta en del tunge grep, slik at man faktisk når de målene som man snakker om?
Jeg prøvde i mitt innlegg her i dag, og har gjort det i mange andre sammenhenger, å kommunisere så tydelig jeg kan, at man her må forstå en toleddet strategi. Vi skal fortsatt ha en omfattende og stor volumproduksjon, men den blir mer effektiv, og det blir et lavere antall bønder som produserer det volumet vi trenger. Så bør vi ha en strategi for at mange av de bøndene som ikke lenger vil være en del av den tradisjonelle volumproduksjonen, kan gjøre andre ting, f.eks. ha et sterkt fokus på kvalitet, på lokale produkter, på å foredle produktene lenger og flytte grenseskillene mot tradisjonelt reiseliv – mange ting som gjør at bosetting og produksjon på gårdene kan opprettholdes. Så er representanten Ryan opptatt av kortreist mat. I dagens landbrukssystem/forsyningssystem er det ikke først og fremst slik, fordi man spesialiserer seg og frakter mat over hele landet, fram og tilbake. Men f.eks.: 1. juli åpner vi for fri etablering av melkeproduksjon hvis man foredler selv. Det vil være lokal produksjon først og fremst rettet mot et lokalt og regionalt marked. Hvorfor dette ikke er gjort tidligere, kan man spørre seg om, men nå blir det iallfall gjort. Det åpnes nettopp for den type produksjon jeg oppfatter at representanten etterspør.
Først: Med det landbruksministeren sa i forhold til innføring av ny markedsordning på melk, vil jeg vil be om at forslag nr. 1 blir omgjort til et oversendelsesforslag. Strukturendringene i melkeproduksjonen har skutt betydelig fart den senere tid. Regjeringspartiene formulerer seg i en mindretallsmerknad på side 9 på en måte som gjør at man iallfall kan ane at man synes at strukturendringene ikke går raskt nok, og det sies at det må legges til rette for dette. Jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden til å si litt om hvordan han ser for seg melkeproduksjonsbruket/gjennomsnittsbruket om en fem års tid.
Representanten Odd Roger Enoksen har gjort det forslaget han refererte til, om til eit oversendingsforslag.
La meg først få lov til si at landbruksministeren registrerer også at vi står overfor betydelige endringer, ser det ut til, i melkeproduksjonen. Ikke minst har det sammenheng med at mange står foran betydelige investeringsbehov framover. Vi vet at veldig mange av melkeproduksjonsbygningene ble bygd på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet. Det er bygninger som nå snart står overfor betydelige investeringsbehov igjen. Jeg registrerer også at veldig mange bønder velger å gå inn på samarbeids- og samdriftsløsninger som et svar på å kunne få økonomi inn i nye investeringer. Det vil selvsagt påvirke strukturen framover. På det direkte spørsmålet om hvordan jeg tror strukturen vil være i melkeproduksjonen om fem år, tror jeg faktisk at den utviklingen som vi har, sakte, men sikkert vil gå videre. Da vil vi ikke se veldig dramatiske endringer om fem år, men vi vil se at gjennomsnittsbruket vil øke noe, ikke minst i sammenheng med at det er så mange samdrifter som vi vet er under planlegging. Men det blir ikke noe mer dramatikk de neste fem årene enn det jeg tror vi har sett de siste fem årene.
Det var representanten Ryan som fikk meg til å ta denne replikken, han nevnte bl.a. dette med økologisk mat, at vi skulle ha satsingsområder her i landet, og at vi skulle være dyktige. Det er veldig viktig når vi har en av verdens dyreste jordbruksproduksjoner, at man har størst mulig grad av troverdighet. Jeg vil da komme inn på dette med økologiske produkter, som jeg tok opp alt med Kåre Gjønnes for flere år siden, da han var landbruksminister. Jeg leste i Nationen for noen dager siden at kun 20 pst. av alt økologisk produsert kjøtt selges som det i butikken, resten selges som vanlig kjøtt. 39 pst. av all økologisk produsert melk selges som det, resten selges som vanlig melk. For det første er det en ekstra kostnad for forbrukerne, og for det andre kan det ikke være særlig stimulerende for de bøndene som produserer dette, når varene ikke blir levert som det produktet det skal være. Må vi ikke nå snart finne på noen systemer som fungerer, eller skal vi slutte å betale for denne produksjonen når det ikke blir distribuert på riktig måte?
Utviklingen i tilbudet av økologiske produkter har gått og går i riktig retning. Tilbudet øker stadig, selv om vi kanskje hadde ønsket at det skulle øke enda raskere. Men utviklingen går iallfall med viktige skritt i riktig retning. Det som ikke utvikler seg like ønskelig, er markedsutviklingen for økologiske produkter. Derfor har vi gjennom de virkemidler som ligger i årets avtale, valgt å dreie ressurser og fokus i retning av hvordan vi skal kunne klare å øke etterspørsel etter og interesse for økologiske produkter. For det er tross alt en utvikling som må være markedsdrevet i den forstand at forbrukerne ønsker det og etterspør det, og også er villige til å betale det lille ekstra som skal til for å kunne dekke inn de ekstra kostnadene som ligger i økologisk produksjon. Det innebærer at vi har gode virkemidler overfor bøndene som ønsker å gå over til økologisk produksjon, og det er ønskelig. Vi må sette inn bedre virkemidler, som gjør at dette også treffer et økende marked.
Då er replikkordskiftet omme.
Jeg er veldig glad for at det i år ble en framforhandlet avtale for jordbruket, men det betyr ikke at situasjonen er god, og at utsiktene er lyse for norsk landbruk, for mange brukere gir opp. Ingen må påstå at ikke denne næringen har vist vilje til omstilling. De som har fulgt næringen og kjenner den, vet dette veldig godt. Næringen har gjennomgått en enorm omstilling gjennom mange år, og etter min mening går det snart en grense for hvor langt omstillingen kan gå for norsk landbruk, og hvor mye mer effektivitet som kan tas ut i et land som Norge. Jordbruk, skogbruk og fiske er i deler av landet avgjørende for arbeid, bosetting, næringsutvikling og forvaltning av kulturlandskapet. Arbeiderpartiet vil derfor legge grunnlaget for et levedyktig og bærekraftig landbruk i hele landet. Hovedoppgaven for norsk jordbruk må også i framtiden være å produsere helsemessig trygg mat av høy kvalitet og sikre en langsiktig matforsyning. Denne næringen har alltid vært en næring som har latt seg kombinere med annen virksomhet og annet arbeid. Fortsatt drives et stort antall bruk i kombinasjon med annen næring, og derfor må denne driftstypen gis mulighet til utvikling. Norsk landbruk kan aldri konkurrere med landbruksindustrielle billigprodukter fra andre land. Klima, topografi og store innenlands variasjoner i driftsmuligheter tilsier at Norge ikke kan konkurrere med andre land i Europa på matvarepris. I tillegg er Norge et høykostland på alle andre områder. Jeg minner om, i likhet med representanten Enoksen, at Norge har ganske rimelig mat i forhold til forbrukernes inntekt og i forhold til forbrukere i andre land. Den mye omtalte svenskehandelen skyldes altså ikke bare landbruket og en for høy matvarepris i forhold til inntekt, men det faktum at vi har et høyere kostnadsnivå i landet vårt. Derfor blir det feil når det hele tiden skytes på landbruket i denne sammenheng. Norsk landbruks store konkurransefortrinn er Norges rene natur, gode dyrevelferd og ikke minst dyktige yrkesutøvere i landbruket. Dette er det viktig å ta vare på, sammen med et levedyktig landbruk, levende bygder og et kulturlandskap som er i god hevd. Dette har også avgjørende betydning for reiselivsnæringen her til lands. Norge må ikke komme i den situasjon at vi ikke kan beholde en landbruksproduksjon over hele landet. Alle land må ha rett og mulighet til en nasjonal matproduksjon og til å produsere mat lokalt. For å kunne gi hele verdens befolkning trygg og miljøvennlig mat må alle nasjoner ha denne muligheten. Dette tror jeg at det er bred enighet om i Stortinget, og det må det snart være mulig å få bred internasjonal aksept for. Jeg har merket meg at Fremskrittspartiet går imot denne framforhandlede jordbruksavtalen og ikke gir den støtte i Stortinget, og at partiet er uenig i at staten skal ta et ansvar for produksjonen av landbruksvarer her til lands. Dette er jo ikke nye toner fra det holdet, men mange rundt om i landet undrer seg over hva Fremskrittspartiet egentlig vil med norsk landbruk. Min påstand er at med Fremskrittspartiets politikk vil det ikke være mulig å ha et landbruk over hele landet, men dette er kanskje ikke så viktig for partiet. Representanten Hedstrøms innlegg i Stortinget her i dag gjør det etter min mening klart at Fremskrittspartiet på ingen måte tenker distrikt og bosetting i sin landbrukspolitikk. Jeg er klar over at vi har internasjonale forhold å ta hensyn til, men jeg er overbevist at dersom vi vil beholde et nasjonalt landbruk og en landbruksproduksjon over hele landet, så vil også dette bli mulig innenfor nye internasjonale regelverk. Det vil i alle fall være uhørt om Norge selv skulle legge opp til en landbrukspolitikk som er vanskeligere å praktisere, enn å følge de krav som settes til landbruket i internasjonale avtaler.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Landbruket står overfor store utfordringar. Eg trur vi skal omstille landbruket for å halde ved lag den store oppslutninga som landbruket faktisk har i befolkninga. Eg trur vi er avhengige av eit landbruk som også har oppslutning i denne salen, ved at det skal løyvast pengar til det her. I den store internasjonale marknaden har ikkje norsk landbruk ein sjanse til å konkurrere om det skal vere ein fri og rå handel. Eg har lyst til å spørje statsråden om dette med sprøytemiddel – eg hadde eigentleg tenkt å ta ein replikk på det i stad. No viser jo jordovervakingsprogrammet at det enno lek sprøytemiddel ut i bekker og i vatn. Sprøytemiddel har eigenskapar som gjer at giftstoffa overvintrar i Noreg. Dette viser jordovervakingsprogrammet. Så har eg lyst til å spørje: Kva er statusen når det gjeld sprøytemiddel i dag? Går forbruket ned både når det gjeld tal på verkande giftstoff og mengda verkande giftstoff? Og dette med å få ned bruken av sprøytemiddel trur eg vil vere med på å gje meir innhald til begrepet «trygg mat». Vi veit at for forbrukarane er dette veldig viktig, det er noko dei etterspør. Går vi over på andre tilsettingsstoff, som f.eks. antibiotika, så veit vi at ca. halvparten av antibiotikabruken i Noreg høyrer til humanmedisinen, og at halvparten ligg i landbruket. Noreg er internasjonalt sett veldig lite på dette. Danmark og andre land bruker mykje meir. Hadde vi fått den landbrukspolitikken som Hedstrøm og Framstegspartiet står for, hadde også bruken av antibiotika og hormon gått veldig opp. Også her går det an å gjere meir i Noreg. Vi veit at veldig mange av sjukdommane i norsk landbruk er relaterte til produksjonen. Blir dyra pressa for mykje, aukar også talet på sjukdommar. Vi har komme såpass langt i enkelte land at ein gjennom forsking faktisk har sett at dersom kalven drikk råmjølka til ei vanleg ku, får han ikkje i seg nok antistoff, nettopp fordi kua mjølkar så mykje og det eigentleg er lettmjølk rett frå kua. Ein driv så intensivt at sjølve dyrekroppen faktisk ikkje er i stand til å produsere dette. Dette er resultatet av eit landbruk som ikkje er i tråd med det folk flest ønskjer å ha – det er ein dyreetikk som folk flest ikkje vil ha. Når det gjeld sprøytemiddel, var det oppe allereie tidleg på 1980- og 1990-talet. Blant anna Kåre Gjønnes, som då var landbruksminister, og som vart nemnd her i stad, gjorde ein del på dette området. Også då han var stortingsrepresentant, etterlyste han resultat av dette med sprøytemiddel og ein utstrekt bruk av antibiotika.
Når man lytter til innleggene her i dag, virker det som den bestående landbrukspolitikken er det eneste saliggjørende i Norge. Men det faktiske forhold er at vår politikk holder på å melde seg ut av virkelighetens verden. Når det gjelder dyresykdommer og dyreetikk, la oss f.eks. se på Sverige og Finland. De har ikke BSE i Sverige. Men de forholder seg til virkelighetens verden. Jeg skal ta et eksempel som jeg har tatt før. På 1970-tallet hadde hver melkebonde i Norden omtrent like mange kuer. For fem år siden hadde Sverige 30 kuer pr. melkebonde, danskene 60 kuer og finnene er på full fart fremover. I Norge står det omtrent stille. Men det er rent i svenske, danske og finske melkefjøs, og de har høy standard. Utviklingen går i riktig retning, og de forholder seg til virkelighetens verden, mens i Norge, med våre overføringer, mister vi nesten tusen melkebønder i året. Så mitt poeng er: Skal vi fortsette å forsvare det bestående system? Vi må jo prøve å få de brukene som er igjen, til å bli robuste, så de kan overleve inn i en fremtid og inn i virkelighetens verden. Nå forsvant statsråd Norman ut. Men vi har også et landbruksbyråkrati på grunn av alle jordbruksoverføringene og jordbruksoppgjøret – ca. 4 000 bønder, de fleste av dem bærer jo landbruket på ryggen helt unødvendig. Hvorfor skal vi ha over hundre ordninger, masse kontroller og bønder som skal fylle ut søknader som skal behandles, osv.? Vi har et program for «et enklere Norge». Hvorfor ikke også la landbrukssektoren og byråkratiet der omfattes av det?
Presidenten trur at statsråd Norman framleis er i salen.
Det kunne ha vært artig for meg å invitere Fremskrittspartiet til gården min på Toten. Jeg er sjuende generasjon som driver jordbruk der, og jeg trives utrolig godt med det. Men jeg ser jo at tidene endrer seg veldig. Det er krevende, men det er utrolig interessant. Jeg synes at representanten Hedstrøm her beskriver norsk landbruk som om alt har stått stille. Da er det noen som ikke har fulgt med i timen. Det er vel ingen annen næring som har utviklet seg så sterkt de siste 30-40 årene, som nettopp landbruket. Jeg er glad for at vi har en offensiv landbruksminister som inspirerer oss til å tenke nytt, og jeg mener også at det er viktig at vi tenker nytt. Men jeg er helt klar på at hvis vi skal ha landbruk i Norge, må det være et politisk landbruk. Det er ganske overraskende at noen kan tro at vi kan drive et landbruk i dag ut fra de forutsetningene som Fremskrittspartiet legger inn i det. Derfor synes jeg at Stortinget har krav på å få vite hva Fremskrittspartiet egentlig legger i norsk landbruk. Er det slik at et robust landbruk er et landbruk som er konkurransedyktig på pris i forhold til land som Fremskrittspartiet ønsker å sammenligne Norge med? Er det et robust landbruk? Det andre er: Er landbruk for Fremskrittspartiet kun definert ut fra hvor rimelig maten kan produseres? Hvis det er det som er utgangspunktet, synes jeg at Fremskrittspartiet bør være tydelig på det, for det er klart at det vil få stor påvirkning i forhold til hva vi legger i norsk landbruk og hva det norske folk gir uttrykk for i forhold til norsk landbruk. Norsk landbruk skal ikke kun produsere volummat. Det er en tilleggseffekt som er viktig for mange som bor i dette store landet.
Det som fikk meg til å be om ordet, var at jeg gjerne vil kvittere for og kommentere det interessante innlegget fra Bjørn Jacobsen. For det første må jeg si at det er veldig viktig at det engasjementet han gir uttrykk for, kommer inn i denne salen, at vi har et sterkt fokus på hvordan vi kan klare å få ned bruken av sprøytemidler i landbruket og på den måten både redusere kostnadene for den enkelte bonde og sikre oss at vi tar vare på de enorme miljøverdier som landbruket representerer. Vi har et virkemiddelsystem i dag som virker, nettopp for å nå de mål som representanten her var engasjert i. Vi har et differensiert avgiftssystem som gjør at de mest miljøskadelige sprøytemidlene er dyrere, og at de som gir mindre miljøskade, er billigere. Det virker, og det har vi registrert. I tillegg har vi en sertifikatordning som gjør at de profesjonelle dyrkerne som sprøyter, også må dokumentere at de har kunnskap om dette, kunnskap om at sprøyteutstyret deres virker, slik at en ikke bidrar til en sprøyting som kan skade miljøet. Denne regjeringen iverksetter også fra 1. januar 2004 miljøplaner på alle gårdsbruk, som blir obligatoriske. Det gjør at den enkelte bonde selv må være veldig bevisst på hvilken effekt på miljøet gården har i forbindelse med den drift en har, og det må kunne dokumenteres. Jeg er helt sikker på at den kunnskapsoppbyggingen som vil være knyttet til disse miljøplanene, på en veldig god måte vil bidra til at vi i enda høyere grad kan redusere bruken av sprøytemidler framover. Jeg har også lyst til å gi uttrykk for at et økende kunnskapsnivå hos norske bønder bidrar sterkt til en slik utvikling. Det har vi sett innenfor mange produksjoner. For eksempel innenfor fruktdyrking, som har vært en sprøyteintensiv produksjon, har jeg gjennom 20 år opplevd en dramatisk nedgang i bruken av sprøytemidler, kanskje fra 30 til 40 sprøytinger i året ned til 4–5 sprøytinger i verste fall i regnfulle år. Til sist vil jeg trekke fram det arbeidet som gjøres for å øke det økologiske arealet. I seg selv bidrar det til reduksjon av sprøyting, fordi det er et areal det ikke sprøytes på. Men det bidrar også til en betydelig kunnskapsoverføring til naboer, og også til andre bønder, om at det går an å gjøre ting på en litt annen måte, som gjør at bruken av sprøytemidler i det konvensjonelle jordbruket også kan reduseres. Summen av dette føler jeg meg sikker på skal bidra til at de gode tall vi har vist når det gjelder bruk av sprøyting i landbruket, skal vedvare og kanskje forsterkes. Ikke minst er denne nyvinningen med miljøplaner ganske viktig for å oppnå gode resultater.
Representanten Øystein Hedstrøm har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad.
Det kom et par spørsmål til meg som jeg gjerne vil oppklare. Vi har i dag et tollbasert vern, som stort sett beskytter oss når det gjelder de fleste norskproduserte landbruksvarer. Men vi bør innenfor det tollbaserte vernet etablere en konkurranse i Norge. Landbrukssektoren omfattes ikke av konkurranselovgivningen. Det er tillatt med pris- og markedssamarbeid. Hvis vi i hvert fall lot konkurranselovgivningen gjelde internt i Norge, ville også denne sektoren bli omfattet av tilbud og etterspørsel og konkurranse og utvikle robusthet. Så til dette med ren mat. Her er det ikke noe enten–eller. Det er klart at Norge også må ha spesialiteter og jobbe med det i tråd med verdiskapingsprogrammet osv. Men dette løser ikke norsk landbruks problemer. Det kan ikke være et enten–eller, men et både–og, slik at vi går hånd i hånd både med bulkprodukter og spesialiteter.
Fleire har ikkje bede om ordet i sakene nr. 9 og 10.[[Votering, sjå side 3544]]
Eg går inn på ganske kort varsel for saksordførar Gunhild Øyangen, som vart forhindra frå å delta i denne debatten, så eg er vel ein form for varaordførar i denne samanhengen. Den saka som vi har framfor oss, har eigentleg to viktige sider. Den eine er at vi har ei avtale med EU som vi skal ratifisere, den andre er at vi på kjøpet får med oss ei form for tilslutnad til gjennomføring av avtala. Utgangspunktet er, sånn som alle kjenner til, at ein med to års mellomrom skulle gå gjennom vilkåra for å sjå om det var mogleg å auke rommet for handel med jordbruksvarer mellom EU og EFTA-landa. No vart det slik at det har vart fram til no før ein endeleg kom med ei avtale, så slik har ein komme litt ut av denne toårsrytmen, vil eg tru, i og med at det er åtte år sidan forhandlingane starta. Kva det vil ha for konsekvensar, veit eg ikkje, men vi må iallfall vente at nye rundar vil starte med heimel i EØS-avtala. Saka er lagd fram for Stortinget i medhald av Grunnlova § 26, dvs. at det er ei svært viktig sak. Derfor får vi handtere ho deretter. For Arbeidarpartiets del er vi ikkje i tvil om at vi skal ratifisere avtala. Det er klart at ein kunne gått mot ei slik avtale viss ein var grunnleggjande mot handel med matvarer, men det ville også seie at ein var usamd i det grunnlaget som avtala byggjer på, nemleg EØS-avtala. Denne avtala er ein konsekvens av EØS-avtala. Ein kan også meine at avtala er for dårleg, og at ho dermed burde bli forkasta. Det har ikkje vi grunnlag for å seie. Vi tek utgangspunkt i at den avtala ein har nådd fram til, er den best moglege, gitt den situasjonen som dei som forhandla, var oppe i. Derimot på det siste punktet, som ikkje har med godkjenning av avtala å gjere, men med gjennomføringa av avtala, har vi i den korte tida vi har hatt til rådvelde for diskusjon om denne avtala, sett at det er svært ulike syn. Det er naturlegvis også ulike syn på om avtala skal godkjennast, men eg har inntrykk av at dei fleste er innstilte på det. Derimot er det, som sagt, svært ulike syn på gjennomføringa av avtala og korleis desse nye tollfrie kvotane skal fordelast. Naturlegvis vil denne auka handelen føre til ny konkurranse for norske bønder. Det kan også føre til billegare produkt for norske forbrukarar, og det vil definitivt føre til nye produkt for norske forbrukarar. På den andre sida vil det også vere rom for nye marknader for norske bønder, så dette er ei avtale som har sterke både positive og negative sider – negative i meininga auka konkurranse, dersom det er eit problem. Det er for så vidt den innlysande delen av dette. Eg slår fast at vi ønskjer å ratifisere avtala. Eg støttar Regjeringa på det punktet. Eit stort fleirtal i komiteen ønskjer det. Men ein samla komite har ein reservasjon når det gjeld gjennomføringa av avtala. Det spring ut av to forhold. Det eine er at ein har fått eit spørsmål, som først og fremst er eit næringspolitisk og eit forbrukarpolitisk spørsmål, med på kjøpet ved ein ratifikasjon av ei avtale. Det er uheldig, særleg med den korte tidsfristen som Stortinget hadde til rådvelde – det er det andre. Saka kom til Stortinget for mindre enn ti dagar sidan, og det er den tida vi hadde på handteringa. Avtala var klar allereie, så vidt eg hugsar, den 18. desember i fjor – utan at ho dermed, naturlegvis, var godkjend av partane. Men innhaldet var meir eller mindre klart. Det ville ha vore ein fordel om Regjeringa – kven som no måtte ta ansvaret for det – hadde klarert og diskutert igjennom dei landbrukspolitiske og forbrukarpolitiske sidene av denne saka før ein kom hit, eventuelt at ein hadde skapt seg rom for at desse kunne avklarast gjennom ein normal prosess etter at ratifikasjonen hadde skjedd. Dermed vil eg stille spørsmål til statsråden om det er slik at ein etter denne ratifikasjonen vil ta seg tid til å gå igjennom og vurdere dei ulike måtane å fordele kvotene på, eller om ein har tenkt å fordele kvotene med det same. Avtala skal setjast i verk 1. juli, så uansett er det ikkje lang tid. Det avheng litt av dei førebuingane som departementet har gjort. Om det er slik at ein ikkje vil ta seg tid til ein ny gjennomgang, eller har tid til ein ny gjennomgang, viser eg til det komiteen seier i innstillinga, at når det gjeld frukt og grønt-området, vil ein be Regjeringa komme tilbake til Stortinget på ein eigna måte for å sjå på dei ulike måtane som desse kvotane kan fordelast på. Det betyr i klartekst at ein ikkje ønskjer at auksjonsprinsippet blir teke i bruk på det området no, men at ein bruker den fordelingsmekanismen som ein allereie har, og så kjem tilbake til Stortinget på ein eigna måte – det må bli opp til Regjeringa å bestemme kva som er eigna i denne samanhengen – for å få ei endeleg klargjering av om ein skal gå over til auksjonsprinsippet på desse områda. Når denne merknaden har komme inn, og denne haldninga har komme fram, er det fordi ein, som sagt, fekk eit landbruks- og forbrukarpolitisk spørsmål med på kjøpet ved ein ratifikasjon som ein hadde svært god tid på å handtere, og som det har vist seg at det er svært ulike syn på blant organisasjonar og ulike interessentar på området. Det er haldninga til komiteen på dette området, og eg avventar ein kommentar frå statsråden på kva som vil vere handteringa frå Regjeringas side – om ein vil starte med ein gong, eller om ein vil vente og så komme tilbake til Stortinget før ein startar med auksjonsprinsippet på dette avgrensa området. Men hovudkonklusjonen er at avtala blir ratifisert og godkjend av Stortinget.
I likhet med den stedfortredende saksordfører har jeg også på kort varsel steppet inn for min partileder for å begrunne Senterpartiets syn i saken – uten at jeg dermed tror det gjør meg til noen varapartileder! Men jeg skal iallfall kort prøve å redegjøre for Senterpartiets synspunkter i saken. Dette er en sak som går langt tilbake i tid. Allerede i 1997 ble kommisjonen og Norge enige om en avtale om utvidet handel i forhold til artikkel 19. Den gangen mente en del EU-land, bl.a. Sverige, at dette var en ubalansert avtale. Så gjenåpnet forhandlingene, og man kom på nytt fram til en avtale i fjor høst. Det er en avtale som etter Senterpartiets mening er blitt ubalansert fra norsk side, på samme måte som da Sverige mente at det var ubalansert for svensk side eller EU-siden forrige gang. Forskjellen er bare at når det blir ansett som ubalansert fra EUs side, gjøres det noe med det. Når det blir ansett som ubalansert fra norsk side, godtar vi det likevel. Og det gjør vi da i dette spørsmålet. Men det er ikke noen tvil, etter Senterpartiets mening, om at de vridninger en får i tollregimet som resultat av dette, i praksis vil være i Norges disfavør. Den økte eksportmuligheten for norske produkter vil være mer teori enn praksis, mens den økte importen av matvarer til Norge i høyeste grad vil være en realitet. Den ubalansen er en ubalanse som innebærer kostnader på flere hundre millioner kroner, og som vil være en belastning som først og fremst norske matprodusenter må bære. Vi synes det er merkverdig at Norge uten videre aksepterer den avtalen slik som den nå ble framforhandlet. Vi synes det er uklokt ensidig å redusere 127 tollposisjoner, som en her har gjort, uten at en vitterlig har fått noe særlig tilbake. Og vi synes det føyer seg inn i rekken av flere endringer som de norske myndighetene uten videre er med på, bl.a. reisegodsforskriftene i fjor høst, som også var en del av det samme. På den bakgrunn ønsker Senterpartiet å gå imot tilslutning til den avtalen som i dag ligger på bordet. Vi deler imidlertid enkelte av komiteens merknader omkring en mulig gjennomføring dersom et flertall i Stortinget i dag skulle vedta at avtalen skal inngås. Det gjelder gjennomføringen knyttet til en del sider ved avtalen, særlig når det gjelder frukt og grønt. Jeg vil for min del si at jeg deler representanten Blankenborgs spørsmål, og også tolkning, når det gjelder de merknadene en samlet komite har kommet med om gjennomføringen av avtalen når det gjelder frukt og grønt. Jeg vil gjerne ha en klargjøring fra statsråden omkring hvordan Regjeringen vil forholde seg til det spørsmålet videre.
Artikkel 19 i EØS-avtalen slår fast at Norge og EU med to års mellomrom skal gå gjennom vilkårene for handel med basislandbruksvarer. Hensikten med dette er å få i stand en gradvis liberalisering der reduksjoner og handelshindringer skal være til fordel for begge parter. Norge og kommisjonen er etter flere forhandlingsrunder nå enige om det utkastet til avtale som foreligger. Forhandlingsresultatet vil innebære en økning i handelen med enkelte landbruksprodukter mellom EU og Norge. Noen av de viktigste produktene som berøres, er ost og kjøtt, men også grønnsaker, frukt, bær og grønne planter blir berørt. I Norge vil man nok merke økt konkurranse både når det gjelder ost og kjøtt. Det vil komme flere nye utenlandske importører på markedet, og importkvoten økes til 4 000 tonn og gjøres tollfri. Det kan høres dramatisk ut, men man skal vite at dette ikke vil tilsvare mer enn ca. 6 pst. av hele det norske osteforbruket. Også norske bedrifters mulighet til å eksportere til EU vil bli forbedret. Kvoten for norsk ost til EU heves opp til 4 000 tonn og er tollfri. Det er ikke «en teoretisk mulighet», slik som Senterpartiet og SV skriver i en merknad. Det står her: «Selv om det åpnes for økt eksport av norske produkter til EU-markedet, vil dette i praksis kun være en teoretisk mulighet, mens økt import av matvarer til Norge i høyeste grad vil være en realitet.» Det er en høyst reell og faktisk mulighet for økt eksport av norske produkter til EU-markedet. Vi har gode kvalitetsprodukter, som allerede er populære på det europeiske markedet. Med endringene i avtalen vil oster som jarlsberg, edamer og gouda i større grad kunne eksporteres til EU. Økningen i kvoten og den reduserte tollsatsen vil også kunne gjøre det lettere for bl.a. TINE og Synnøve Finden å etablere seg innen EU-markedet. Det bør gode, norske bedrifter dra nytte av. Når det gjelder kjøtt, vil avtalen gi gjensidige tollfrie kvoter på til sammen 800 tonn. Det vil tilsvare ca. 1 pst. av det norske kjøttforbruket. Norge har fått tollfrie kvoter til EU på lammekjøtt, spekemat og spekepølser. Kristelig Folkeparti er opptatt av å bevare og fornye det norske landbruket. Landbruket spiller en vesentlig rolle for å sikre bygder og spredt bosetting. Kristelig Folkeparti ønsker å opprettholde bosettingen i distriktene og vil legge til rette for arbeidsplasser og et likeverdig tjenestetilbud i alle deler av landet. Norge er avhengig av at folk velger også å bo i distriktene. Vår distriktspolitikk må derfor utformes ut fra dette. En svært stor del av våre eksportinntekter kommer fra næringslivet i distriktene, og det er fremdeles store sjanser for økt verdiskaping her. Derfor er vi også opptatt av at Norge får beholde tollsatser som er høye nok til å kunne opprettholde en levedyktig landbrukssektor. Sem-erklæringen slår fast at Samarbeidsregjeringen vil at importvernet fortsatt må sikre norsk landbruksproduksjon på viktige områder. Vi kan ikke bare verne dagens landbruk. Vi må også fornye det. Landbruket vil møte en tøffere økonomi og tøffere krav gjennom internasjonale forhandlinger i framtiden. Det er derfor viktig at vi fører en politikk som er tilpasset denne nye tiden. Vi ønsker en mer effektiv, strukturtilpasset landbrukspolitikk, sammen med modernisering og fornyelse for hvert enkelt gårdsbruk. Denne utvidelsen av handel med landbruksvarer vil kunne føre til økt konkurranse av landbruksvarer i Norge, men samtidig vil den føre til større muligheter for eksport av norske varer. Vi mener at man må ha øynene åpne for denne muligheten. Den må benyttes, slik at avtalen kan bli til fordel for oss.
Jeg er glad for at Stortinget i dag gir sitt samtykke til inngåelse av avtale med EU om utvidet handel med landbruksvarer. Forhandlingene om en artikkel 19-avtale ble påbegynt allerede i 1995, og det er således en langvarig prosess som nå avsluttes ved inngåelse av denne avtalen. Forhandlingene er gjennomført i henhold til EØS-avtalens artikkel 19, der Norge og EU med to års mellomrom skal gjennomgå vilkårene for handel med landbruksvarer. Artikkel 19 forutsetter videre at forhandlingene om utvidet handel skal gjennomføres innenfor rammen av partenes respektive landbrukspolitikk. Fra norsk side har en således i forhandlingene lagt vekt på å gi begrensede konsesjoner på landbruksprodukter der vi har god markedsdekning gjennom nasjonal produksjon, og isteden gi konsesjoner til EU der vi ikke har egen produksjon eller bare delvis markedsdekning. Avtalen gir samtidig Norge forbedrede muligheter for økt eksport av norske produkter til EU. Ost representerer den viktigste merkevareeksporten av norske jordbruksvarer. I den nåværende avtalen var det ubalanse i tollnivået i vår disfavør på i overkant av 4 kr pr. kg. Nå blir det en gjensidig tollfri kvote på 4 000 tonn. Dette gir gode rammebetingelser for en offensiv satsing på EU-markedet. Dette kan bidra positivt til utvikling av norsk meieriindustri, samtidig som det blir et større mangfold i tilbudet for forbrukerne. For kjøtt blir det en gjensidig tollfri kvote på 800 tonn. Dette gir kjøttindustrien nye muligheter for eksport av spekemat, spekepølser og lammekjøtt. Norske kjøttbedrifter må ha et realistisk forhold til sin eksportsatsing, men jeg mener det bør være mulig å lykkes med eksport av spesielle kvaliteter til bestemte markeder. Jeg er ikke i tvil om at noen av våre landbruksprodukter har kvaliteter som også utenlandske ganer vil sette pris på. Enkelte norske bedrifter sonderer nå muligheten for eksport av lammekjøtt som følge av den bedrede markedsadgangen. Også for grønnsaker, frukt, bær og grønne planter innebærer avtalen nye gjensidige tollfrie importkvoter. Grøntsektoren er et område der enkelte norske produkter bør være rimelig konkurransedyktige på det europeiske markedet. Dette skyldes flere forhold. Norske produkter kommer dels på markedet etter avsluttet sesong lenger sør og kan videre ha spesielle fortrinn med hensyn til sykdomsfrihet som følge av vårt nordlige klima. Forskjellen i forhold til EU-pris er også mindre enn for husdyrprodukter. I komiteens innstilling gir mindretallet uttrykk for at avtalen vil forsterke den allerede eksisterende ubalansen i landbruksvarehandelen mellom Norge og EU. Det er her viktig å være oppmerksom på at en rekke av konsesjonene innebærer at EU gis fortrinn til det norske markedet framfor andre land, men at importen ikke kommer til erstatning for norsk produksjon. Dette gjelder f.eks. produkter som eplejuice, såfrø og potetflak til industriformål. I forhandlingene med kommisjonen var det en spesiell fokusering på krav fra våre naboland. I avtalen er det således også gitt norske konsesjoner av spesiell interesse for våre nordiske naboer. Her kan nevnes kjøttboller og jordbær. Komiteen har i sin innstilling bedt om at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget på en egnet måte når det gjelder gjennomføringen av avtalen på frukt- og grøntområdet, slik representanten Blankenborg var innom i sitt innlegg. Det pekes spesielt på bruk av auksjon i fordelingen av importkvotene. Regjeringen vil komme tilbake til dette i forbindelse med St.prp. nr. 1 for 2004, bl.a. med basis i de omfattende erfaringer vi har med auksjonssystemet på dette området fra 1995, som ble innført under daværende landbruksminister Øyangens ledelse. Jeg mener det er viktig at artikkel 19-avtalen nå omsider kommer på plass, og at intensjonene i EØS-avtalen om utvidet handel med landbruksvarer følges opp. Dette er viktig for EØS-avtalen og vårt forhold til EU. Jeg vil ikke legge skjul på at den inngåtte avtalen byr på utfordringer for norsk landbruk gjennom økt import av enkelte landbruksvarer. Samtidig gir den også landbruket og næringsmiddelindustrien mulighet for å arbeide på nye markeder og derigjennom utvikle sin kunnskap og konkurransekraft. Det er opp til landbruket og industrien å utnytte disse mulighetene.
Det har vore mykje snakk om varaar her, og eg trur vi alle saman i utanrikskomiteen er varaar i denne samanheng. Dei som skulle ha behandla dette, er sjølvsagt næringskomiteen. Det skulle ha vore sendt til næringskomiteen til behandling først. Det som tydelegast viser dette, er at det er landbruksministeren som står i lag med oss og diskuterer desse tinga. Når vi har halde på sidan 1995, er det merkeleg at ein skal tilby Stortinget fjorten dagar å behandle dette på. Når det samstundes blir trekt inn om EØS er god eller dårleg i denne samanhengen, viser vi jo overhovudet ingen vilje til å bruke dei folkestyreelementa som faktisk ligg i EØS-avtalen. Vi skulle kunne ta oss tid til å behandle dette på ein skikkeleg måte. Vi skulle til og med kunne ta oss tid, om vi hadde vilja det, til å bestemme oss for å gå imot ratifisering. Men det som ein har gjort, som komiteen har blitt einig om, er faktisk å dele det opp: ratifisering først, så kjem Regjeringa tilbake på ein eigna måte. Vi får sjå om det kjem til å fungere. Iallfall bør det for ettertida vere mogleg å få denne typen saker til behandling på ein heilt annan måte. Det vil både dei som er for EØS, og dei som er mot EØS, absolutt vere tente med.
I utgangspunktet skulle handelen med landbruksvarer ikke være en del av EØS-avtalens tilpasning til EUs indre marked. Norsk landbruk skulle kunne beskyttes gjennom toll og kvoter. EØS-avtalens artikkel 19 skulle være et unntak fra hovedregelen om at norsk landbruk kan beskyttes. I stedet ser vi at denne paragrafen brukes til å presse fram en stadig raskere liberalisering av handelen, med basis i landbruksvarer overfor EU. Kystpartiet mener at norske myndigheter har vært altfor ettergivende i forhandlingene om vilkårene for handel med landbruksvarer, derfor stemmer vi mot det foreliggende forslag til avtale med EU. Vi mener at det sterke liberaliseringspresset fra EU i denne saken er et godt argument for å si opp hele EØS-avtalen. Kystpartiet mener at alle land skal ha rett til et eget landbruk. Vårt klima setter spesielle krav til beskyttelse for landbruket. En stadig sterkere liberalisering overfor EU vil på sikt være en trussel mot hele det norske landbruk. På grunn av vårt høye kostnadsnivå vil norsk landbruksnæring neppe kunne kompensere tapte markedsandeler i Norge gjennom eksport til EU-land. Avtalen er derfor til ensidig ulempe for Norge. I den grad Norge selv skulle ha interesse av å øke importen av enkelte landbruksvarer, finner Kystpartiet det naturlig at en slik import skulle komme fattige land til gode. Det er et problem på verdensbasis at rike land med store landbrukssubsidier utkonkurrerer de land som er aller mest avhengige av eksport for å skape en bærekraftig utvikling for sin befolkning. På denne bakgrunn er det ikke grunnlag for å gi de rike EU-landene noen prioritet framfor andre når det gjelder import av landbruksvarer til Norge.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 11.[[Votering, sjå side 3546]]
Etter ynske frå kontroll- og konstitusjonskomiteen vil presidenten føreslå at taletida blir avgrensa til 10 minutt til ordføraren for saka, 5 minutt til kvar av dei andre gruppene og 5 minutt til medlemer av Regjeringa. Vidare vil presidenten føreslå at det blir gitt høve til 5 replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten føreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå som vedteke.
Før jeg går til mitt innlegg, vil jeg bare benytte anledningen til å rette opp noe som ser ut til å være en liten trykkfeil. Det gjelder komiteens tilråding, på side 13 i innstillingen. Der står komiteens tilråding referert slik: «Innst. S. nr. 273 for 2002-2003 – innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen vedrørende personalsak i Forsvaret – tidligere omtalt i EOS-utvalgets årsmeldinger for 2000 og 2001.» Det skal selvsagt etter «2001» stå «– vedlegges protokollen», hvis noen skulle være i tvil om det. Den saken vi behandler i dag, er en sak som har gått over lang tid, under flere regjeringer, og den har vært tatt opp av EOS-utvalget tre ganger. Det er noe ganske ekstraordinært i det at en enkeltsak tas opp av Stortingets kontrollutvalg, og at en enkeltsak behandles på denne måten i Stortinget tre år på rad. En kan selvfølgelig si at dette tilsynelatende er noe annet enn det Stortinget burde drive med. Dette er en detaljert enkeltsak – tilsynelatende noe helt annet enn det Stortinget burde beskjeftige seg med. Men samtidig er det nettopp i enkeltsakene vi kan se om det systemet vi har valgt, fungerer. Etter mitt skjønn er det ingen grunn til å ha full tillit til et system som virker som det fungerer dårlig når man ser på de enkelte sakene. Derfor har det vært viktig at Stortinget har gått såpass grundig inn i denne saken. Selv om det er en enkeltsak, berører den viktige prinsipielle problemstillinger, og det er selvfølgelig også grunnen til at Stortingets eget kontrollorgan tre år på rad har tatt opp denne saken. Flertallet i komiteen, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti – med andre ord de opposisjonspartier som er representert i komiteen – viser også til at denne saken har vært tatt opp av EOS-utvalget flere år på rad, og bemerker at saken kunne ha vært avsluttet på et tidligere tidspunkt hvis departementet hadde fulgt opp innspillene fra EOS-utvalget på en tilfredsstillende måte. Da er det igjen for så vidt verdt å påpeke at dette ansvaret hviler på alle dem som har styrt Forsvarsdepartementet mens denne saken har versert. Innspill fra EOS-utvalget bør veie svært tungt i enhver saksbehandling i offentlig forvaltning. EOS-utvalget har i denne saken fremmet kritikk på en rekke punkter, bl.a. manglende skiftlighet i saksbehandlingen og at Ellingsen ikke fikk innsyn i sakens dokumenter på en måte som gjorde det mulig for ham å forsvare seg. EOS-utvalget har påpekt at saken ville vært tjent med en ny og uhildet vurdering før Ellingsen ble henvist til kostbare prosesser i rettsapparatet. Det ble foretatt en ny gjennomgang, men EOS-utvalget har i etterkant stilt spørsmål om hvorvidt den nye gjennomgangen tilfredsstilte de kravene det er rimelig å stille til en ny og uhildet gjennomgang. Det er også verdt å merke seg at det i høringen kom fram at den heller ikke tilfredsstilte forsvarsministerens krav til hvordan en slik gjennomgang bør fungere. På flere punkter har EOS-utvalgets kritikk ført til endring av rutiner, og det er positivt. Dette er senest dokumentert i brev fra forsvarsministeren til EOS-utvalget datert 18. juni 2003 med kopi til komiteen. Men dessverre ser det ikke ut til at endringene i rutiner har fått konsekvenser i den nærværende saken. Etter flertallets syn ville eksempelvis en naturlig konsekvens av at man så at en ny og uhildet gjennomgang ikke hadde vært god nok, vært at man faktisk foretok denne gjennomgangen på nytt, og da fulgte sine egne retningslinjer. På dette punktet har et mindretall i komiteen, medlemmene fra Fremskrittspartiet og SV, et forslag om at man ber Regjeringen foreta en slik ny og uhildet gjennomgang. Videre konstaterer flertallet i komiteen at instruksfestede sikkerhetssamtaler med den ansatte ikke er gjennomført. Dersom det skulle herske noen misforståelser, som det kan se ut til ut fra noen mindretallsmerknader, om at dette betyr at flertallet ikke tror det har funnet sted noen sikkerhetssamtaler, er altså dette ikke en riktig forståelse av det flertallet sier. Flertallet konstaterer at man her faktisk ikke har vist seg i stand til å følge sine egne retningslinjer, bl.a. med hensyn til sikkerhetssamtale med nærmeste overordnede, noe som er i tråd med de rutinene Forsvaret har for denne type saker. For omtrent et år siden var denne saken til behandling i Stortinget, og der uttalte forsvarsministeren at hun var kjent med at Forsvaret hadde tilbudt vedkommende en stilling, der formuleringen var – så vidt hun kunne huske det – «en adekvat stilling». Det kom klart fram i komiteens høringer at dette ikke var tilbud om en konkret stilling, men at det skulle være å forstå som et tilbud om en dialog om innplassering i en adekvat stilling. For det første finner flertallet at statsrådens uttalelse, slik den falt, var egnet til å skape misforståelser både for Ellingsen og for Stortinget. For det andre ser det etter flertallets syn noe merkelig ut når man sier at man har fremmet et tilbud om dialog, samtidig som det viser seg at forsøk på å ta opp denne dialogen fra den ene partens side, altså fra Ellingsen og hans advokat, ikke fører fram. Samtidig viser det seg å være slik at brev sendt for forsøksvis å starte denne dialogen, ikke engang finnes hos Forsvarsdepartementet. Det blir selvfølgelig ikke bedre av at det under høringen ser ut til at noen forsøker å si at dette brevet har det vært spurt etter på telefon, samtidig som dette ikke kan bekreftes i etterkant. Det er jo uvisst om akkurat den kommentaren i høringen var ment å forstås slik, men igjen ser det altså ut som om man uttrykker seg på en måte som kanskje ikke er den klareste og mest belysende for saken for Stortinget. Det var ikke statsråden som valgte denne uttrykksmåten – for ordens skyld. Videre understreker flertallet at hovedregelen i norsk rettspraksis er at man står i sin stilling inntil det fins en gyldig oppsigelse, eventuelt en dom med oppsettende virkning av noe slag. Flertallet er kjent med at Forsvarets overkommando har vært igjennom en omstillingsprosess, og at dette kan ha påvirket Ellingsens stilling. Men dersom man ønsker å omplassere en ansatt, skal man følge de prosedyrene man har for dette. Flertallet i komiteen finner det sterkt kritikkverdig at det fortsatt, flere måneder etter at dommen er rettskraftig, ikke er funnet noen løsning på saken. Videre understreker flertallet at i behandlingen av denne type saker der staten opptrer som arbeidsgiver, er det også viktig at forvaltningen behandler sine ansatte på en raus, forutsigbar og rimelig måte. Den offentlige forvaltningen bør være et eksempel som arbeidsgiver. Den bør ikke være den som er mest på grensen, og akkurat innenfor det som er lovlig praksis. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og SV fremmer også eksplisitt følgende forslag: «Stortinget finner forsvarsminister Kristin Krohn Devolds behandling av Ellingsen-saken kritikkverdig.» Det er jo en liten nyanseforskjell på å fremme dette forslaget og ikke fremme det, men det er altså et flertall i komiteen som mener at statsråden har opptrådt passivt og lite skjønnsomt i behandlingen av den konkrete saken. Det understreker igjen hvor alvorlig komiteen faktisk ser på denne saken. Mindretallet i komiteen, medlemmene fra Fremskrittspartiet og SV, fremmer også forslag om at det utbetales en oppreisning til Owe Ellingsen på 200 000 kr. Jeg må føye til at dette er i håp om at dette kan være en del av Stortingets siste behandling av denne saken. Dette er en type forslag som det er naturlig å fremme idet en sak er nær slutten, men vi håper at denne saken nå har vært innom Stortinget for siste gang. Det bør ikke være noen grunn til at vi, når vi om ett år får en årsmelding fra EOS-utvalget, skal se at denne saken fortsatt ikke er løst. Jeg tar opp de tre forslagene jeg har omtalt.
Representanten Siri Hall Arnøy har korrigert forslaget til vedtak og teke opp dei forslaga ho sjølv gjorde greie for.
La meg først få gi noen kommentarer til det som omtales som en «protokolltilførsel», lagt inn av Høyre og Kristelig Folkeparti, hvor de peker på domstolenes rolle i vårt samfunn. Blant annet heter det her: «Disse medlemmer viser videre til at for de deler av saken der rettskraftig dom foreligger må komiteen legge til grunn at dommen er korrekt.» Jeg tror ingen i denne sal har noe som helst problem med å slutte seg til dette. En rettskraftig dom er korrekt, og Stortinget har for sin del bare å forholde seg til domstolenes avgjørelser – i denne som i andre saker. Og det er nettopp det vi gjør – forholder oss til en rettskraftig dom. Vi forsøker oss heller ikke på noen smidige fortolkninger av dommen, men forholder oss stringent til dommens bokstav, som sier at oppsigelsen av vedkommende denne saken omhandler, er ugyldig. La meg få presisere videre at Arbeiderpartiet for sin del fullt ut deler det synspunktet som framkommer i samme anførsel, at Stortinget ikke bør befatte seg med saker som står for domstol. Tilbakekalling av sikkerhetsklarering er et moment i denne saken, og det er fremdeles til behandling i domstolene. Vi går derfor ikke inn på dette spørsmålet, verken i våre merknader i saken eller for å underbygge våre standpunkter her i salen. Det er også hevdet at dette ikke er en sak det er «normalt» for komiteen å behandle, og at vi gjennom en slik behandling griper inn i forvaltningens myndighetsområde. Saken har, som saksordføreren gjorde rede for, flere ganger vært behandlet i EOS-utvalgets årsmeldinger, og det er framført kritiske merknader på flere punkter. Saken handler for oss ikke i første rekke om personalsaken i ordets egentlige forstand, men om hvordan saken er behandlet i departementet og i de underliggende organer. Etter vår mening kunne denne saken funnet sin løsning på en helt annen måte enn hva som ble tilfellet, om departementet på en effektiv måte hadde fulgt de anmerkninger EOS-utvalget uttrykte. Dette omfatter ting som innsyn i dokumentene, manglende skriftlighet i saksbehandlingen og en ny uhildet gjennomgang av saken. EOS-utvalgets merknader førte til endringer av rutinene, men det fikk ingen konsekvenser for den saken vi nå behandler. Etter flertallets syn er det positivt at man her har fulgt utvalgets råd, men en logisk konsekvens av dette burde ha vært at de nye rutinene også ville hatt gyldighet i denne saken. Komiteens flertall er altså kritisk til at dette ikke skjedde. Nå sier statsråden i en høring med komiteen at en uhildet gjennomgang og en bedre saksbehandling ikke ville ha endret det endelige resultatet. Det kan sikkert diskuteres. Det er ikke gjennomført en uhildet granskning, og hvordan resultatet av en slik granskning ville vært, er nok dermed ukjent for oss, og, så langt jeg kan forstå, også for statsråden. Vedkommende som ble oppsagt fra stillingen, fikk saken prøvet for retten, og oppsigelsen ble kjent ugyldig. Han er altså ansatt og har vært det hele tiden mens denne prosessen har pågått. Dommen ble anket, men anken ble senere trukket med den begrunnelse at departementet mente at den lange tiden det ville ta før behandlingen ble ferdig, ville være en belastning for motparten. Cirka én måned etter domsslutningen ble det sendt et brev til vedkommende, hvor han bes om å ta kontakt for innplassering i en stilling. Hans stilling forsvinner i sin daværende form i forbindelse med en omorganisering, men han kan ikke ha blitt behandlet som andre som ble berørt av denne omorganiseringen, så langt jeg kan se. Brevet ble besvart av vedkommende, men dette svarbrevet forsvinner, og senere har det ikke vært noen kontakt om en relevant stilling. Her tror jeg at jeg må skyte inn at dette brevet ikke forsvant i departementet, men et annet sted i Forsvaret. En medarbeider er feilaktig oppsagt. Det bør naturligvis ikke skje, men når det først skjer, bør arbeidsgiver på en aktiv måte forsøke å rette opp feilen. Det synes ikke å ha skjedd her, og også det synes komiteen er kritikkverdig. Statsråden har flere ganger påpekt at vedkommende var sykmeldt, og at det derfor ikke var riktig eller mulig å ha en mer aktiv tilnærming. Man skal ikke ha stor kunnskap om hvordan vi mennesker reagerer, for å forstå at denne sykmeldingen kunne ha med oppsigelsessaken å gjøre, og at en annen måte å opptre på fra arbeidsgiverens side ville ha forbedret mannens livssituasjon betraktelig. Når arbeidsgiveren her begår en så grov feil som urettmessig å si opp en medarbeider, kreves det åpenhet og raushet for å rette opp det som har skjedd, ikke en formalistisk og byråkratisk måte å opptre på. Vedkommende er nå tilbudt en stilling, og jeg for min del har ingen mening, naturligvis, om dette er en relevant stilling i forhold til den stillingen vedkommende hadde, og om den står i forhold til vedkommendes kvalifikasjoner. Men det ser ikke ut til at stillingen er tilbudt etter en dialog med vedkommende, som jeg har forstått at statsråden mente ville være en forutsetning for å få denne saken avsluttet på en god måte.
Før jeg går nærmere inn i sakens realiteter og formaliteter, vil jeg benytte anledningen til også, på vegne av Høyre, å vise forståelse for at Owe Ellingsen har gått igjennom en saksbehandling som har vært en stor belastning for ham. Enkeltmenneskers rettssikkerhet skal ikke lekes med verken i Forsvaret eller andre steder. Saksbehandlingen skal være forsvarlig og sikre den som anklages for noe, reell kontradiksjon innenfor rammen av det som er mulig på en spesiell arbeidsplass som det Forsvaret tross alt er. Høyre tok tidlig avstand fra å åpne sak. Det var ikke på basis av noen skjult agenda, redsel for at statsråden ikke hadde sitt på det tørre, eller at vi syntes at Owe Ellingsen var en spesielt brysom person. Vår begrunnelse fremgår med all mulig tydelighet av den protokolltilførselen vi fremmet i møtet den 18. februar, og som bl.a. bygde på svar til undertegnede fra konstitusjonelt kontor, som ligger vedlagt innstillingen. Den var vel ikke helt tatt ut av luften heller, når en samlet komite fire måneder etterpå under høringen la til grunn den samme prinsipielle avgrensningen som vi forgjeves prøvde å få resten av komiteen til å ta innover seg i møtet den 18. februar. Jeg vil benytte anledningen til å rose komitelederen for stø styring av høringen med basis i denne avgrensningen. Det reddet delvis stumpene av kontrollkomiteens integritet i forhold til tendensen vi har sett når det gjelder å stupe inn i saker med liv og lyst uten sikkerhetsnett. Utad, i media, har denne saken konsolidert oppfatningen av at vi er Stortingets altmuligkomite og en slags vikartjeneste for domstoler, påtalemyndighet, riksrevisjon og sivilombudsmann. Jeg har respekt for at posisjon og opposisjon har ulike roller og kanskje agendaer i kontrollsaker. Men vi burde ha et felles mål hva angår å sikre at Stortinget utfører sine egentlige oppgaver på en skikkelig måte fremfor å prøve å overta alle andres, som løser dem på en vesentlig bedre måte enn vi. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet, i motsetning til SV og Fremskrittspartiet, viser bedre takter enn undertiden å gjeninnføre en slags variant av den styreformen vi innførte på 1660-tallet, med den eneste åpenbare forskjell at vi får noen enevoldskonger på 165 kontorer her på Stortinget. Og selv om representanten Carl I. Hagen svært ofte har rett – faktisk besynderlig ofte – hender det også at representanten Carl I. Hagen kan ta feil. Men det kan han redegjøre for i sitt eget innlegg. Jeg har imidlertid lyst til å stille et spørsmål ved representanten Hagens opptreden under høringen, hvor han forlater sin plass, for så å prosedere på vegne av advokat Fredum og hans klient. Det var litt spesielt å oppdage, men det er kanskje noen gode konstitusjonelle forklaringer på det, som jeg får etterpå. I stedet vil jeg av ren og skjær nysgjerrighet stille enkelte konkrete spørsmål til sakens ordfører. Sikkerhetsklareringsspørsmålet ligger fortsatt for retten: Ser ikke representanten Siri Hall Arnøy at eventuell vedtakelse av enda en ny og uhildet gjennomgang med stor grad av sannsynlighet innebærer å påvirke rettens behandling av saken? Når det gjelder forslaget om å vedta at statsrådens håndtering er kritikkverdig, ønsker jeg en nærmere presisering av hva som er kritikkverdig fra Kristin Krohn Devolds side. Er det det at Ellingsen ble fratatt sikkerhetsklareringen? Det ble gjort allerede i 1999. Er det det at han ble oppsagt? Det ble gjort under statsråd Godal. Er det uttalelsene i Stortinget den 19. juni 2002? Svarene der viser til et brev som man egentlig ikke kan misforstå veldig, hvis man ikke ønsker å misforstå. Er det oppfølgingen av EOS-utvalgets merknader? EOS-utvalget avsluttet sin behandling av saken 24. mai 2002 etter å ha fått opplyst hvordan deres merknader har blitt fulgt opp. Er det oppfølgingen av dommen? Erstatning og saksomkostninger er utbetalt. Ellingsen fikk et tilbud 15. januar om stilling som avdelingsdirektør. Er det at statsråden trakk anken? Komiteen sier jo selv i sine merknader at det er statsrådens rett å ta en slik avgjørelse, og det kan vel ikke være et problem for Ellingsen at staten trekker anken mot en dom han selv har valgt ikke å anke. Hva er det statsråden burde ha gjort annerledes? Hva er det konkret som er kritikkverdig? Når det gjelder de 200 000 kr man føler for å gi i oppreisning: Er dette for oppsigelsen? Ellingsen ble i retten tilkjent 50 000 kr – av et samlet krav på 3,6 mill. kr. Da innebærer i så fall forslaget en overprøving av rettens kjennelse. Eller er det fordi han ble fratatt sikkerhetsklareringen? Dette spørsmålet ligger som sagt i rettsapparatet fortsatt, og i den grad det måtte bli aktuelt med erstatning, skal ikke det da være et spørsmål for retten? Eller skal vi påvirke det spørsmålet? Og til slutt: Er det en erstatning for at Ellingsen har fått et tilbud om en stilling som avdelingsdirektør, med en vesentlig høyere lønn enn han hadde opprinnelig, en stilling han ikke har gitt uttrykk for at han har til hensikt å tiltre? Dette var en liten bestilling av svar fra saksordføreren på noen spørsmål som jeg ikke føler at hun redegjorde godt nok for i sitt åpningsinnlegg.
Presidenten synes at omtale av enkeltrepresentanters opptreden under høringer ikke hører hjemme i denne sal.
Jeg vil allikevel svare på spørsmålet fra min komitekollega Dahl når det gjaldt hvorfor jeg, ikke da jeg var selv i aksjon, men hørte på, stilte noen spørsmål til Ellingsens advokat. Det var rene faktaopplysninger jeg var på jakt etter. Det er ikke ukjent at i forbindelse med debatter i denne sal og i andre sammenhenger kan man gå og spørre dem som har kunnskap og faktaopplysninger, om faktaopplysningene. Det er ikke uvanlig at statsrådene av og til rusler bort til diplomatlosjen for å stille spørsmål til sine medarbeidere. Jeg hadde ingen medarbeider, men jeg hadde noen spørsmål om faktaopplysninger. Så spør André Dahl om hva som er kritikkverdig, og nevnte en del forhold. La meg da svare også på det spørsmålet. Jeg finner at det er meget sterkt kritikkverdig at saken i det hele tatt ble anket etter den første domsavsigelsen. Det gav jeg uttrykk for for et år siden. En personalsak av denne art burde ikke vært anket, særlig ikke når ikke statsråden den gang kunne fortelle oss hvorfor det ble gjort, fordi hun nektet, til tross for at et flertall i komiteen ønsket det, tilgang til Regjeringsadvokatens gjennomgang. Men når hun så senere hen kom til at anken skulle trekkes i oppsigelsessaken, og den første domsavsigelsen skulle være rettskraftig, da er det meget kritikkverdig at hun ikke samtidig skar gjennom og gav Owe Ellingsen hans sikkerhetsklarering tilbake, som hadde vært grunnlaget for oppsigelsen. Det finner jeg kritikkverdig. Når hun velger å trekke anken i oppsigelsessaken, skulle hun også øyeblikkelig gitt sikkerhetsklareringen tilbake, skåret gjennom i departementet, og samtidig personlig ha engasjert seg langt sterkere for å se til at Ellingsen fikk en tilfredsstillende løsning når det gjaldt arbeid – altså jobben tilbake. Hun skulle også i mellomtiden, etter den første dommen, ha sørget for at stillingen var klar i tilfelle det gikk som det altså gikk, sørget for at ikke noen andre hadde noe annet enn et vikariat, og at stillingen ikke ble omgjort til en militær stilling, men at den var der. Det er også kritikkverdig at hun ikke sørget for at det var i orden, når det gikk som det gikk og hun trakk anken. Stillingen skulle ha vært der, og det skulle hun ha påsett hele tiden. Denne saken er jo blitt en personalsak for storting og regjering. Det er veldig sjelden, og det skal det være. Det skal være sjelden at både statsråd og storting kommer borti en personalsak. Men det har vi gjort på grunn av at Stortingets eget EOS-utvalg i rapporten for noen år siden sa relativt klart at det var mulig at noen hadde fjernet en sikkerhetsklarering for å løse hva som ble kalt et personalproblem, altså for å bli kvitt en medarbeider som man av en eller annen grunn ville bli kvitt. Statsråden sa at hun har ikke avdekket noe grunnlag for en slik, la oss si, konspirasjonsteori. Det at ikke hun har greid å avdekke det, betyr ikke at det ikke er ganske mange indisier på at det er riktig. Den 5. juni 2001 – det er to år siden – sa saksordføreren da saken var oppe: «Slik saken er fremstilt i EOS-utvalgets årsmelding, er det snublende nær å konkludere med at FO/S har løst personalproblemer ved bruk av sikkerhetsklarering. Slik skal det i så fall ikke være, og dette er en kritikk fra Stortingets eget kontrollutvalg som jeg hadde forventet ble tatt mer alvorlig både i Forsvarets overkommando og i Forsvarsdepartementet.» Det var det Høyres Svein Ludvigsen, nåværende fiskeriminister, som sa. Og da hadde jeg faktisk forventet at Kristin Krohn Devold, når hun helt riktig arvet denne saken fra tidligere regjering, og hadde dette utgangspunktet fra Høyre og Svein Ludvigsen den gang, som er regjeringskollega, hadde sørget for at vi ikke hadde hatt denne debatten her i dag, to år senere. Det er det som er det kritikkverdige, at ikke saken er løst for lengst, men har dradd ut og dradd ut. Forsvarsministeren sa i høringen at et av hennes høyeste ønsker hadde vært å få løst denne saken. Hvis dette er et av hennes høyeste ønsker, og det har tatt så lang tid og gitt så dårlige resultater, da lurer jeg på hva som har skjedd i forhold til de sakene som ikke står øverst på ønskelisten, men nest øverst, tredje øverst og fjerde øverst. For denne saken kunne en handlingskraftig statsråd, som hadde evnen til å skjære gjennom og sette sitt departement og Overkommandoen på plass, ha sørget for å ha løst på en tilfredsstillende måte for staten som arbeidsgiver og for Owe Ellingsen som en ansatt person som ikke har fått den behandlingen han skulle ha. Han har vært utsatt for en prosess, etter Kafkas «Prosessen».
Den saka vi har til behandling no, har vore prega av at dei ulike partia har diskutert saka frå heilt ulike vinklar. Vi i regjeringspartia har vore opptekne av kontrollkomiteens rolle, særleg i høve til domstolane. Rettsstaten vår er tufta på prinsippet om at statsmaktene er sjølvstendige. Regjeringa har sitt handlingsrom, og domstolane har sitt handlingsrom og sine maktområde, definert i lovverket. Stortinget har tradisjon for ikkje å gå inn på saker som har vore i retten, eller som vil koma for retten. Etter Kristeleg Folkeparti sitt syn har Stortinget i denne saka kryssa grensa for det som er domstolane sitt område. Eg håper at det vert med dette eine tilfellet. Det mest spesielle i saka er etter mi meining forslaget frå SV og Framstegspartiet om at Stortinget skal utbetala ei form for erstatning, direkte i salen, utan noka form for retningsliner eller saksbehandlingsrutinar. Dette er oppsiktsvekkjande, og det kunne ha fått alvorlege følgjer dersom forslaget hadde fått fleirtal. Utmåling og erstatning høyrer heime i rettsapparatet eller i forliksforhandlingar mellom partane. Når det gjeld Stortingets eiga billigheitserstatningsordning, er det etablert systematiske og forsøksvis rettferdige retningsliner, slik at ikkje berre den som skrik høgast, er den som får. Stortinget bør halda seg til desse retningslinene. Å gå utanom dei vanlege ordningane våre meiner eg ville vera svært uklokt. Eg meiner også det er fleire som kan ha grunn til å filosofera litt over kva for instansar som må bera medansvar for at personalsaka ikkje er avklart enno. Eg håper i alle fall at når Stortinget i dag avsluttar si intervenering i saka, vil dialogen mellom Ellingsen og Forsvaret verta normalisert. Så til noko både fleirtalet og mindretalet uttaler, med eksakt dei same orda: «I alvorlige saker hvor det kan være aktuelt å tilbakekalle sikkerhetsklarering, er det særlig viktig at saksbehandling og håndtering er plettfri. Tilliten til sikkerhetsklareringsinstituttet er avhengig av at det er hevet over tvil at sikkerhetsklarering og tilbakekallelse av sikkerhetsklarering ikke misbrukes.» Dette er vesentleg, og dette er vi heilt samde om. Heile komiteen er òg samd i at alle merknader frå EOS-utvalet skal takast på alvor og følgjast opp i departementa. Alle i komiteen har merka seg at dette har skjedd, gjennom nye rutinar, ut frå EOS-utvalet sine merknader til Ellingsen-saka. Komiteen har delt seg når det gjeld om det er nødvendig med ein tredje gjennomgang i departementet av Owe Ellingsens klareringssak, ei sak som dessutan òg ligg for Oslo Tingrett. Fleirtalet i komiteen ser ut til å meina at ei setning statsråden uttalte her i salen, i eit replikksvar 19. juni i fjor, om adekvat stilling, var eigna til å skapa mistydingar, ved at det ikkje skulle vera klart nok at det var snakk om ein invitasjon til dialog om stilling. Denne kritikken forstår eg ikkje noko av. For det første tok statsråden på talarstolen klart atterhald om ho hugsa formuleringa korrekt. Og, viktigare, i den påfølgjande setninga sa ho: «Jeg synes at nærmere spesifikasjon av hva det skal være bør skje i kommunikasjon mellom vedkommende og arbeidsgiver, som i dette tilfellet er Forsvaret.» Statsråden snakka faktisk om kommunikasjon om innplassering i adekvat stilling. Det kan ikkje vera mogleg å ha unngått å høyra det. Det kan verka som om ein her nærmast konstruerer eit problem, og det er ikkje bra for ryet til kontroll- og konstitusjonskomiteen.
Jeg skal være den første til å innrømme at dette har vært en vanskelig sak. Det faktum at saken har strukket seg over tre regjeringer, illustrerer det. Samtidig vil jeg si at jeg berømmer komiteen for intensjonene bak å reise dette som en enkeltsak. Jeg er enig med dem som sier at det er gjennom kontroll av enkeltsaker vi kan sikre at forvaltningen opptrer slik vi vil, og jeg er enig i at innspill fra EOS-utvalget skal tas meget alvorlig og skal veie tungt. Men det er på ett punkt jeg ikke deler oppfatningen til i særlig grad Fremskrittspartiet, og det er at det ligger en Kafka-prosess bak denne saken. Jeg har full tillit til det arbeidet som to tidligere regjeringer har gjort, og jeg har gjennom den innsikt jeg har fått i denne saken, ikke funnet noen grunn til å slå fast at det her ligger andre motiver bak, enn de som er framført. Denne saken er godt belyst, og jeg vil ikke gå inn i alle de praktiske spørsmål som er berørt i dialogen mellom departementet og komiteen. Jeg har likevel lyst til å understreke at da staten tapte oppsigelsessaken, valgte jeg først å anke, for senere å trekke anken av grunner jeg har redegjort for. Og komiteen betviler ikke min rett til å ta disse beslutningene. Når det gjelder EOS-utvalgets merknader, fulgte jeg i juni i fjor opp EOS-utvalgets kritikk ved endring av rutiner, og jeg er glad for at komiteen har merket seg dette. Etter forrige debatt har det ikke vært flere henvendelser fra EOS-utvalget i denne saken, og jeg vil minne om at i brevet fra EOS-utvalget til departementet knyttet til den uhildede gjennomgangen som Godal iverksatte, og som ble avsluttet under meg, pålegger altså ikke EOS-utvalget noen ny uhildet gjennomgang. De lar det være opp til departementet å vurdere – dette i motsetning til det brevet Godal fikk, som sterkt anbefalte en ny gjennomgang. Når det gjelder spørsmålet om det ble foretatt sikkerhetssamtaler eller ikke, er nok dette et spørsmål som vil bli gjort til gjenstand for prosedyre i den saken som står for domstolen, og jeg finner det derfor ikke riktig å komme inn på det. Når det gjelder opplysning om den adekvate stillingen, er min vurdering at hvis man leser både mitt replikksvar til representanten Enoksen og mitt replikksvar til representanten Engebretsen, kommer det fram at innholdet i stillingen må avklares i tett kontakt med Forsvaret som arbeidsgiver, underforstått at det ikke dreier seg om en konkret stilling. Jeg forsøkte etter beste evne å ordlegge meg i henhold til brevets innhold. Når det gjelder erstatningsspørsmålet, har Fremskrittspartiet og SV i denne saken et konkret forslag om at Ellingsen skal gis en oppreisning på 200 000 kr. Jeg er glad for at flertallet går imot dette og de øvrige to forslagene fra SV og Fremskrittspartiet. Ellingsen har i oppsigelsessaken fått dekket saksomkostninger, og når det gjelder oppreisning, sier retten: «Oppsigelsessaken har vært en stor belastning for Ellingsen, men pga hans mange regelbrudd, som er en vesentlig årsak til oppsigelsen, må han selv bære mye av ansvaret for at han ble sagt opp. Han tilkjennes oppreisning med kr 50 000.» De 50 000 kr er del av et krav fra Ellingsen på over 3,6 mill. kr. En eventuell erstatning knyttet til sikkerhetsklareringsspørsmålet står for retten. Jeg har etter beste evne sørget for, gjennom Forsvaret som arbeidsgiver, at staten har fulgt opp dommen i Oslo tingrett. Engasjementet og ambisjonen har vært å få en snarlig og god løsning for alle parter. Jeg er derfor helt enig med komiteen i at det hadde vært ønskelig å få avsluttet saken tidligere, men Forsvaret har etter min mening strukket seg og vist fleksibilitet ved å være imøtekommende også til punkter utover dem dommen fastsetter. Jeg håper nå at Ellingsen vil si ja takk til den stilling han er tilbudt, en avdelingsdirektørstilling med høyere lønn enn han hadde, slik at denne saken kan få en så god avslutning som mulig.
Det blir replikkordskifte.
Vedkommende er nå tilbudt en stilling, men så langt jeg kjenner til, har han ennå ikke akseptert dette tilbudet. Modulf Aukan viste til statsrådens utsagn om behovet for kommunikasjon før man finner fram til en stilling som er akseptabel for begge parter. Jeg tror dette er svært riktig. Stillingen som vedkommende har fått tilbud om, er, så langt jeg kjenner til, et – om jeg kan kalle det det – ensidig tilbud i den forstand at dette er et tilbud som er sendt vedkommende pr. brev, og med beskjed om å reagere på tilbudet. Ser statsråden det hensiktsmessig nå å ta initiativ til en dialog for å finne fram til en løsning?
På det tidspunktet anken ikke var trukket, var det viktig å kunne ha en dialog med Ellingsen om innplassering i en adekvat stilling. Etter at anken ble trukket, ble det viktigste å iverksette dommen, og dommen sier at Ellingsen skal ha tilbake sin stilling i Forsvaret. Han var avdelingsdirektør da han mistet jobben. Det er bakgrunnen for at Forsvaret, etter at dommen ble rettskraftig, har konsentrert seg om å identifisere en avdelingsdirektørjobb med et konkret innhold, ikke en jobb som ville oppleves som «å bli satt på et kontor» uten reelt innhold. Men det er klart at det er et begrenset antall avdelingsdirektørstillinger i Forsvaret med relevant innhold i forhold til den jobben han hadde, og denne stillingen er den som passer klart best.
Forsvarsministeren sier at etter at anken ble trukket, har det viktigste vært å iverksette dommen. Er statsråden da fornøyd med at det har gått et halvt år siden anken ble trukket, og at det fremdeles ikke er funnet noen løsning? For å slutte meg til Engebretsens spørsmål: Kunne kanskje tiden være inne for at man begynte å snakke sammen, føre en konversasjon, prøve å finne ut hva den annen part egentlig var på jakt etter, for å finne en løsning i og med at det har stått helt stille? Så vil jeg gjerne spørre om dette med sikkerhetsklarering. Jeg gav i mitt innlegg uttrykk for at statsråden burde ha gitt sikkerhetsklareringen tilbake samtidig med at anken ble trukket. Hun husker sikkert at i fjor på dette tidspunkt fremmet vi forslag om å be henne trekke anken. Da var det helt umulig. Det ble altså mulig en stund senere. Noen vil ha det til at det var fordi staten etter hvert skjønte at de hadde en dårlig sak. Det kom det stadig nye vitner til, men det kan jeg ikke si noe om. Er statsråden enig i at hun formelt hadde adgang til å gi instruks om å gi Ellingsen sikkerhetsklareringen tilbake?
Når det gjelder det første spørsmålet, der Carl I. Hagen refererer til dialogen med Ellingsen etter at dommen ble rettskraftig, som en dialog som har stått helt stille, så deler jeg ikke den oppfatningen. Det var helt klart i dommen at det var det å få jobben tilbake i Forsvaret som var viktig. Derfor er det Forsvaret, som underordnet etat av Forsvarsdepartementet, som har hatt dialogen med Ellingsen. Og Forsvaret har vist fleksibilitet ved å kunne ha en dialog om eventuell førtidspensjon, eventuelt permisjon i en rehabiliteringsperiode, tilleggskompensasjon utover den erstatning som dommen hadde tilkjent, mv. Det har imidlertid gjennom media kommet fram at noen har oppfattet at det var en aktuell problemstilling å gi vedkommende en stilling i Forsvarsdepartementet. Det har aldri vært aktuelt, og jeg er glad for at flertallet der har den samme oppfatning som jeg har.
Jeg vil bare kort bemerke til det siste som statsråden sa, at jeg ser ikke at flertallet har tatt stilling til hvorvidt det er riktig å gi vedkommende en stilling i Forsvarsdepartementet eller i Forsvaret, men la nå det ligge. Jeg har to spørsmål til statsråden. Det første dreier seg om det som flertallet i komiteen mener var egnet til å skape misforståelse mellom Stortinget og statsråden. Der er mitt konkrete spørsmål: Mener statsråden at det er mulig å si at man har gitt noen et tilbud om dialog dersom henvendelser fra den ene part til den andre blir borte og ikke besvares? Så til det andre spørsmålet. Statsråden sa at på ett punkt kunne hun ikke dele kritikken. Det dreide seg særlig om noe fra Fremskrittspartiet i forhold til dette med en Kafka-prosess. Men forstår statsråden kritikken fra komiteens flertall på de andre punktene? Har statsråden tatt denne kritikken innover seg på noen måte? Kommer denne kritikken fra et stortingsflertall til å ha noen konsekvenser i forhold til framtidig behandling av denne saken?
I det svaret jeg gav i Stortinget 19. juni i fjor, formulerte jeg meg så nært som mulig opp til teksten i det brevet jeg refererte til. Spørsmålet fra Arnøy er om det er en reell dialog når det i ettertid viste seg at et brev som var sendt til Forsvaret, ikke var registrert mottatt av Forsvaret. Tilbudet om dialog ligger i det første brevet, selv om jeg er den første til å innrømme at det var meget uheldig at man senere ikke har kunnet registrere det brevet det refereres til, i Forsvarets arkiver. Når det gjelder det andre spørsmålet, om jeg har tatt dette innover meg, er det klart at i det at jeg valgte å trekke anken, i det at vi har strukket oss lenger i tilbudet til Ellingsen, enn det som strengt tatt står i dommen, og i det at EOS-utvalgets påpekninger er fulgt opp til punkt og prikke, ligger det nettopp en erkjennelse av at i denne saken er det absolutt ting vi har å lære.
Først vil jeg komme med en observasjon. Med den mangel på vilje og handling som statsråden fortsatt viser, skulle det ikke forbause meg om vi får en tilsvarende debatt om ett år. Spørsmålet er da hvem som er deltaker på den annen side. Jeg har et spørsmål som jeg ikke fikk svar på. Er statsråden enig i at det ikke var noen formelle hindringer for at hun kunne ha gitt instruks om å gi Ellingsen sikkerhetsklareringen tilbake, når anken i oppsigelsessaken ble trukket? For ett år siden var det altså umulig å trekke anken, men det ble senere gjort. Kan statsråden bekrefte at ja, hun kunne også ha gitt instruks og trukket saken mot Ellingsen om sikkerhetsklareringen, ved å innvilge Ellingsen rett i det spørsmålet, og ved å gi den tilbake? Når det gjelder oppsigelsessaken, er statsråden redd for at vi nå får noe som kan kalles Lex Krohn Devold, at alle arbeidsgivere som er i oppsigelsessaker for rettsapparatet, kan trenere gjeninnsettelse i stilling hvis de taper, ved ganske enkelt å omorganisere den stillingen vedkommende hadde, fjerne stillingen og la det også trekke ut, slik at det blir en ny rettssak om det spørsmålet?
Jeg vil ta det siste først. Det antydes at Forsvaret ble omorganisert i min tid for å forhindre at Ellingsen fikk tilbake sin stilling. Hvis jeg tar feil i den antakelsen, er det godt, men jeg oppfatter et par av innleggene slik at det antydes det. Da må jeg bare gjøre oppmerksom på at den stillingen Ellingsen hadde, ble omorganisert vekk lenge før jeg tiltrådte som statsråd. Når det er sagt, vil det i enhver organisasjon som er under hyppig omorganisering, være slik at alle, enten de er i en oppsigelsessituasjon eller ei, må regne med å bli plassert om i andre stillinger i organisasjonen. Det viktigste her er viljen til å sette inn Ellingsen i en like viktig jobb – avdelingsdirektørstilling – med høyere lønn. Når det gjelder sikkerhetsklareringsspørsmålet, er det viktigste her om jeg som statsråd mente at mine forgjengere gjorde en feilvurdering da de fratok Ellingsen sikkerhetsklareringen. Men jeg har altså støttet det vedtaket de to foregående regjeringer har gjort i det spørsmålet, og jeg har derfor ikke vurdert det Carl I. Hagen spør om.
I sitt første svar til meg i forhold til om statsråden har tatt kritikken innover seg, så viser statsråden til eksempler på at statsråden har opplevd dette som en vanskelig sak, og det har jeg selvfølgelig all mulig sympati for. Men det var altså ikke det som var mitt spørsmål. Mitt spørsmål var om den kritikken som nå kommer fra Stortinget, får noen konsekvenser for den framtidige håndteringen og behandlingen av denne saken. Jeg registrerer at statsråden hadde tunge vurderinger i forhold til å anke/ikke anke, men det er mindre viktig i forhold til det som var mitt spørsmål. For å gjenta spørsmålet, hvis det skulle være utydelig: Her kommer et stortingsflertall med en klar kritikk. Har statsråden forstått denne kritikken, og har statsråden tatt denne kritikken innover seg? Og får denne kritikken noen konsekvenser? Jeg registrerer jo at partifeller av statsråden gir uttrykk for at de ikke er i stand til å lese og forstå kritikken ut fra merknadene og det som sies i salen, og da blir det jo ekstra interessant å høre om statsråden har forstått det som har vært sagt og skrevet.
Når det gjelder komiteens merknader, så berører de en rekke forskjellige forhold. Det er derfor ikke mulig å svare samlet på annen måte enn at jeg har merket meg kritikken og selvfølgelig på vegne av departementet vil sørge for i framtiden å ha så ryddige saksbehandlingsrutiner som overhodet mulig, hvilket jeg også har iverksatt gjennom ny instruks. Men elementer av kritikken går f.eks. på at det bør foretas en ny uhildet gjennomgang. Min vurdering har vært at den uhilda gjennomgangen som Godal iverksatte, som ble avsluttet like etter at jeg tiltrådte, selv om den har hatt mangler ved seg, ikke har gitt et annet resultat enn det en ny gjennomgang ville ha gitt. Derfor har jeg fulgt det som står i EOS-utvalgets siste brev, nemlig at det blir opp til departementet å vurdere om det er nødvendig med en ny gjennomgang. Og vi har ikke funnet det nødvendig. Det er ett av flere punkt som komiteen har nevnt.[[Presidenten klubber.]] Det er tidsmessig vanskelig å gå inn på alle.
Replikkordskiftet er omme.
Senterpartiet er ikke representert i kontroll- og konstitusjonskomiteen, men vi har i ulike sammenhenger vært både engasjert og kritisk til den måten denne saken er blitt håndtert på. Det er uvanlig at en slik sak som dette for det første blir påtalt av EOS-utvalget flere ganger og for det andre ender opp som en sak i Stortinget. Flertallet i komiteen retter da også meget sterk kritikk mot statsrådens håndtering av denne i innstillingen. Det er vel ingen tvil om at det som har skjedd, måten denne saken er blitt behandlet på, er klanderverdig. Det er slått fast i en domsavsigelse, som riktignok først ble anket, men hvor deretter anken ble trukket, at en medarbeider i Forsvaret urettmessig er oppsagt. I en slik situasjon har arbeidsgiver et særskilt ansvar for å finne en løsning som begge parter kan leve med. Etter å ha hørt statsrådens innlegg i dag, må jeg dessverre si at jeg fortsatt ikke føler meg helt sikker på at denne saken blir avsluttet på en fornuftig måte. Statsråden henviser bl.a. i sitt innlegg til at det er Forsvaret som underordnet etat som håndterer dialogen med Ellingsen. Men da må jeg få lov til å minne om at på dette tidspunktet var faktisk dette en sak mellom Stortinget og statsråden. Og da påhviler det også statsråden et ansvar for å sørge for at dialogen blir etablert på en måte som gjør at det er mulig å komme fram til en løsning. Da er det ikke nok å skyve ansvaret over på Forsvaret og si at dette skal Forsvaret som underordnet etat ta seg av, i og med at vedkommende har vært ansatt i Forsvaret. Det ansvaret må nå statsråden ta. Jeg håper vi slipper å få denne saken tilbake til behandling flere ganger. Det vil være en situasjon som staten som arbeidsgiver ikke bør komme opp i, og som vil være uverdig i forhold til både den måten arbeidstakere skal behandles på, og den mangel på dialog som det har vært i denne saken. Senterpartiet vil stemme for forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Vi vil ikke stemme for forslag nr. 3, som går på at Stortinget skal gi en erstatning. Det er etter vår oppfatning ikke en sak som bør tilligge Stortinget i denne sammenheng.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg synes nok fremdeles at statsråden burde vurdere å ta initiativ til en dialog. Dette er ikke en sak mellom en myndighetsforvaltning og samfunnsmaskineriet for øvrig. Dette er en sak mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. Og arbeidsgiver har i denne saken altså opptrådt urimelig overfor vedkommende, ettersom vedkommende er oppsagt, og oppsigelsen er ugyldig. Dette stiller et særlig krav til oss som arbeidsgivere. Det er verken en god eller en rimelig situasjon om denne saken nå fortsetter å stå i stampe. Dette tilbudet som er gitt, og som det ikke er respondert på, så langt jeg kjenner til, tyder på at arbeidsgiver bør ta et initiativ og være raus, romslig, og forsøke å få dette på plass. Jeg vil anbefale statsråden veldig sterkt å ta et slikt initiativ. Så bad jeg om ordet for å få lov til å komme med en stemmeforklaring. Det er jo slik at Arbeiderpartiet er med på de kritiske flertallsmerknadene i denne saken, og da kan det virke som om vi hopper av midt i svevet når vi kommer fram til vedtaksforslagene her. Når det gjelder forslag nr. 1, er vi ikke med på det, fordi saken står for retten. Vi ønsker altså ikke å gå inn i denne saken som står for retten. Når det gjelder forslag nr. 2, har vi uttrykt våre kritiske merknader i denne saken på den måten vi mener er hensiktsmessig og fornuftig. Når det gjelder forslag nr. 3, om å gi erstatning til vedkommende, er for det første saken ikke ferdigbehandlet. For det andre er det vår oppfatning at Stortinget ikke bør påta seg rollen å bestemme, definere og også fastsette erstatninger, men overlate det til de rette instanser i samfunnet. Derfor er vi ikke med på de forslagene som er lagt fram.
Jeg vil innledningsvis bare kort få bemerke at det Fremskrittspartiet og SV har fremmet i sitt forslag nr. 3, ikke gjelder erstatning. Det er et forslag om en oppreisning på bakgrunn av, som det er gjort rede for i merknadene, at det etter vårt syn er en ekstraordinær situasjon når en enkeltperson får lide så stor overlast fordi EOS-utvalgets merknader ikke er fulgt opp. Men det er ikke noe juridisk grunnlag for å gå til erstatningssøksmål. Dette er etter vårt syn to forskjellige ting. I forhold til forslaget om ny og uhildet vurdering, som vi fremmer, er ikke det et forslag om å instruere domstolene. Det er et forslag om å instruere Regjeringen. Statsrådens andre replikksvar til meg illustrerer godt hvorfor vi fremmer et slikt forslag. Det statsråden sier – hvis jeg forstår henne rett, jeg håper hun korrigerer meg hvis jeg har misforstått noe – er at hun merker seg Stortingets kritikk, og hun har gjort rutineendringer. Statsråden har til nå dessverre ikke vært i stand til å si noe konkret om hvorvidt Stortingets kritikk i denne konkrete saken vil ha noen konsekvenser i forhold til behandlingen av den. Tvert imot er det slik at et stortingsflertall i merknads form sier: «Etter flertallets syn ville en naturlig konsekvens vært at man hadde foretatt en ny og uhildet gjennomgang av denne saken i tråd med egne retningslinjer.» Men statsråden sier klart og utvetydig fra Stortingets talerstol at hun ikke finner en ny og uhildet gjennomgang nødvendig. Det er klart at man selvfølgelig kan si at det er stortingsregjereri å fremme et slikt forslag, men jeg mener at en statsråd som tar til seg kritikk i merknads form fra et stortingsflertall på den måten at hun sier at hun er uenig, kanskje ber om at ting fremmes i forslags form. Men jeg vil gjenta spørsmålet, for det er mulig at jeg har misforstått statsråden. Jeg har forstått henne dit hen at det ikke er noen konsekvenser å peke på av stortingsflertallets kritikk i forhold til denne konkrete saken. Selv om dette ikke er en replikk, vil jeg på det sterkeste oppfordre statsråden til, dersom det på noen konkrete punkter i forhold til Ellingsen-saken vil være noen praktiske konsekvenser av det at et stortingsflertall kommer med en klar kritikk, å eksemplifisere det fra talerstolen. Det håper jeg hun kan.
Det har vært anført at folk skal behandles skikkelig. Ingen er uenig i at folk behandles skikkelig. Ellingsen ble utsatt for dårlig saksbehandling underveis i prosessen. Ingen bestrider det, heller ikke statsråden. De forhold som ble påpekt av EOS-utvalget, er blitt fulgt opp av ulike statsråder og vil forhåpentligvis sikre at vi ikke opplever mangelfulle rutiner i fremtiden. Når det gjelder behandlingen av Ellingsen hva angår byrettens dom, er den oppfylt ved at han har fått tilbud om en stilling med bedre lønn. Men av naturlige grunner, at Forsvaret omorganiseres, kan han ikke få tilbake nøyaktig den samme stillingen. Det andre er selvfølgelig at han ikke kan få tilbake den samme stillingen, ved at saken ligger i rettsapparatet fordi Ellingsens advokat har saksøkt staten. Det blir litt spesielt at en statsråd skal gå inn for å trekke saken, når det er den annen part som har saksøkt staten. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet og SV ikke synes at Ellingsen har blitt behandlet skikkelig hva angår det økonomiske, og at de føler at Stortinget bør gripe inn i forhold til statsråd så vel som rettsapparat. I andre sammenhenger er enkelte raske til å fremføre mantraet «likhet for loven». Andre viktige prinsipper – i hvert fall i rettssystemet – er at hver enkelt sak skal behandles for seg. Vurderinger av dommers prejudikatsvirkning og presedensvirkninger er ikke til forveksling lik andre lands, men forholdsvis like tilfeller bør behandles forholdsvis likt – da med forbehold når det gjelder særpreget. Det er ikke helt tilfeldig at den type spørsmål hører hjemme i rettsapparatet. Jeg vil si at hensynet til konsekvens og rettssikkerhet ivaretas bedre der enn i et parlament. Det er mange dyktige politikere i både Fremskrittspartiet og SV, men jeg er ikke like sikker på om alle er like gode erstatningsrettsjurister eller dommere. Jeg synes det er en rimelig spesiell praksis man legger opp til, når en enkelt persons advokat i en pågående rettsprosess eller etter en avsluttet rettssak skal kunne bruke kontrollkomiteens medlemmer som en slags ankeinstans for sin klient, og at komiteens medlemmer, ut fra hvor synd man synes på denne ene enkeltpersonen, i realiteten skal overprøve rettssystemets konklusjoner. Man skal ikke knefalle for enkelte eksperter, men man skal heller ikke knefalle for stortingspolitikeres evne til å sørge for rettferdig utmåling av erstatningsbeløp i alle de enkeltsaker som tross alt finnes. Det skal bli en ganske artig situasjon hvis man i alle advokatfirmaer på byen skal kunne ta en telefon enten til representanten Hagen eller til noen av oss andre hvis man er misfornøyd med hva ens klient fikk i kroner og øre, slik at kontrollkomiteen og Stortinget – avhengig av dagsform og nivået på hvor synd man synes på den enkelte – skal sette av de kronene man synes passer. Det må bli konsekvensen hvis man skal behandle folk flest på en skikkelig måte, for det kan jo ikke være slik at vi skal forskjellsbehandle. Vi skal ikke særbehandle Owe Ellingsen. Hva med alle de andre som føler seg dårlig behandlet, som kanskje har fått lavere erstatningsbeløp for verre ting enn det Owe Ellingsen er blitt utsatt for? Det er konsekvensen hvis Stortinget eventuelt skulle vedta forslaget fra Fremskrittspartiet og SV. Jeg kunne tenke meg en liten kommentar til hvordan man synes en slik praksis vil være i forhold til fordelingen av makt i dette landet.
Presidenten tror ikke representanten skal være bekymret for at han ikke får kommentarer.
Nå synes jeg stortingsrepresentant, politiker André Dahl glemte at det er det han er i denne salen. Dette er ikke en rettssal. Jeg fikk inntrykk av at hr. Dahl trodde at dette også er en rettssal. Det er det ikke. Her er det ikke snakk om erstatning og ikke om jus. Her er det snakk om politikk. Det vi gjør her, er å føre kontroll med statsrådens embetsutøvelse. Denne saken er ikke kommet hit fordi noen advokater har henvendt seg til meg eller til andre. Den er kommet hit fordi Stortingets eget kontrollutvalg rettet kritikk for den måte Ellingsen var blitt behandlet på. Og så spør hr. Dahl om hva med alle de andre? Jeg håper da ikke at det er så veldig mange andre som er i den situasjonen som Ellingsen har vært i en stund, og som alle har vært enige om har vært – skal vi si – ikke bra. Alle er jo enige om at Ellingsen ikke har fått noen god behandling, og en domstol har faktisk avsluttet saken fordi anken ble trukket. Her gjelder det gjennomføringen av en rettskraftig dom, og det er altså staten som er arbeidsgiver. Og vi er blandet inn i dette fordi vårt kontrollutvalg har reist saken i en årsmelding som behandles av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite. Jeg vil også minne hr. Dahl på uttalelsene fra Svein Ludvigsen, som var saksordfører for to år siden. Det er ingen annen sak som ligner denne. Og det er klart at en vedtakelse av en oppreisning – ikke en erstatning, men en oppreisning – selvsagt også ville ha vært en honnør til Ellingsen. Det ville ha vært en skikkelig oppreisning Stortinget hadde vedtatt, underforstått en irettesettelse av noen tidligere statsråder som ikke hadde gjort jobben sin. Det ville ha vært betydningsfullt. Det er ikke beløpets størrelse som her er det avgjørende. Og det kommer ikke, tror jeg, til å være noen lignende saker. Jeg håper at vi for fremtiden vil ha statsråder i alle departementer som sørger for at man i slike saker finner en løsning. André Dahl sa i sitt første innlegg at vi ikke skulle gjøre noe med dette i Stortinget, fordi det var andre som var bedre egnet til å løse disse problemstillinger. Det er det jo ikke! For da hadde ikke dette vært noen sak i dag. Da hadde saken vært løst. Og jeg vil igjen slutte meg til det Kjell Engebretsen sa, om sterkt å anmode – og å gi et råd til – statsråden om å kutte ut formaljusen om at dette er det Forsvaret og Forsvarets overkommando, ikke Forsvarsdepartementet, som skal løse. Det er statsråden vi kontrollerer, og vi er ikke fornøyd med den måten denne saken har vært behandlet på og håndtert av statsråden. Nå bør hun vise et langt større engasjement, ikke bare her i salen, men gjennom litt møtevirksomhet og ved å gi instrukser – instrukser – til sine underordnede organer. Og Forsvaret burde vite hva en instruks eller – la oss si – en kommando er.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 12.[[Votering, se side 3546]]
Dette er en sak om et lite beløp, men et beløp som kan provosere. Beløpet er på 3 kr, en økning fra 108 kr til 111 kr. Grunnen til at det kan provosere, er at det i innstillingen under «Vurderingar» står: «Auken i tenestetillegget er eit viktig bidrag i arbeidet med å heve statusen til dei utskrivne vernepliktige mannskapa.» Det skal altså heve statusen. Det er da man kan spørre: Hvor mye blir statusen hevet av 3 kr – og det er vernepliktige mannskaper det dreier seg om – når vi vet at det kun er ca. 40 pst. av hvert årskull som gjennomfører førstegangstjenesten, og man samtidig kan lese i Dine Penger at man sparer 100 000 kr ved å slippe verneplikten. Det er da man kan føle seg litt provosert i forhold til om 3 kr er med på å heve statusen. Det er en enstemmig komite som går inn for dette. Men jeg kan på Fremskrittspartiets vegne love at vi vil jobbe for at statusen til de vernepliktige vil bli hevet i tiden framover, og at vi vil være med på å bidra til at kronebeløpet blir hevet slik at det virkelig monner. Det er ikke mye man får kjøpt for 3 kr.
Det er jo sent på kvelden, og utgangspunktet for komiteen var at det ikke skulle gis noen kommentar til denne saken. Men når Bredvold framfører at 3 kr ikke er noe, må det sies at det jo ikke er det som er temaet her. Vi øker beløpet fra 108 kr til 111 kr, det er dagpengene det er snakk om. Vi sier også i innstillingen at vi vil komme tilbake til denne saken om statusheving. Derfor har vi ikke tenkt på den saken når det gjelder disse tre kronene. Jeg viser til innstillingen om at vi kommer tilbake til saken om statusheving når den kommer som en egen sak for Stortinget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.[[Votering, se side 3547]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram i alt 42 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet forslag nr. 2, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 3 og 4, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 6, fra Ivar Østberg på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti forslagene nr. 7 og 8, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 9 – 11, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 12 – 20, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 21 – 34, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 35 – 40, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti, og forslagene nr. 41 og 42, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartiet Forslag nr. 37, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti er endret og omdelt på representantenes plasser. Her blir det mye ut og inn og mye subsidiær stemmegiving, så vi får bare ta den tiden vi trenger. Reidar Sandal har bedt om ordet til stemmeforklaring.
Eg vil gjerne be om at presidenten ordnar voteringa på ein slik måte at ein først voterer over XI i innstillinga – det gjeld spørsmålet om ny kostnadsnøkkel for sosiale tenester – og deretter over Framstegspartiet sitt forslag, nr. 26, som omhandlar same sak. Så vil eg presisere at når det gjeld den vidare handteringa av saka, legg eg til grunn at saka om ny kostnadsnøkkel, som truleg då blir vedteke i samsvar med forslag nr. 26, blir behandla parallelt i Stortinget, slik at den nye ordninga med ny kostnadsnøkkel for sosiale tenester kan setjast i verk frå 1. januar 2004. Til slutt, når det gjeld forslaga frå Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Framstegspartiet og Arbeidarpartiet om økonomisk ramme for kommunesektoren for 2004, vil eg be om at voteringsrekkjefølgja blir slik at ein først voterer over SV sitt forslag, deretter over Senterpartiet sitt, så over Arbeidarpartiet sitt og til slutt over Framstegspartiet sitt forslag. Eg vil då oppmode om at Arbeidarpartiet sine representantar subsidiært stemmer for forslag nr. 24, frå Framstegspartiet.
Jeg skal gjøre et forsøk. Det voteres først over forslag nr. 41, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa utgreia ei ordning der kommunane får behalda inntil 2 pst. meir av skatteinntektene, ved at staten sine inntekter vert reduserte tilsvarande.»
Det voteres over forslag nr. 37, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget er endret og omdelt i en ny utgave. Forslaget lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være 8,25-8,75 mrd. kroner for 2004.Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 6,75 mrd. kroner for 2004.»
Det voteres over forslag nr. 42, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: 1. Veksten i dei samla inntektene i kommunesektoren skal vera mellom 7,75 og 8,25 mrd. kroner for 2004.2. Veksten i dei frie inntektene i kommunesektoren skal vera om lag 5,25 mrd. kroner i 2004.»
Det voteres over forslagene nr. 35 og 36, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 35 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endringer i lov av 6. juni 1975 om eigedomsskatt til kommunane, som innebærer at eiendomsskatt kan skrives ut i hele kommunen, og som gjør det mulig med raskere endringer i eiendomsskattenivå enn dagens ordning.» Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for forsøk med friere kommunal beskatningsrett.»
Det voteres over forslagene nr. 38, 39 og 40, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 38 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om økte rammer til ordningen med rentefrie lån til opprustning av skolebygg i statsbudsjett for 2004.» Forslag nr. 39 lyder: «Tilskudd til lokale kulturbygg, tilskudd til lokalt miljøvern, tilskudd til kommunal overvåking og kartlegging av biologisk mangfold, tilskudd til avløpstiltak og tilskudd til helhetlig vannforvaltning innlemmes ikke i rammetilskuddet.» Forslag nr. 40 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fra og med budsjettåret 2004 innlemme det øremerkede tilskuddet til kirkelig fellesråd i rammetilskuddet.» Kystpartiet har varslet at de støtter forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 21, 22, 23, 25, 27, 29, 30, 32 og 33, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide forslag om hvordan lokaldemokratiet kan utvikles, og hvordan innbyggerne i de ulike kommunene skal få økte incentiver for å delta i lokalpolitikken. Herunder bes Regjeringen legge frem en helhetlig plan for hvordan kommunene skal få råderett over plan- og arealsaker innenfor sine egne kommunegrenser.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utarbeide en helhetlig plan for å intensivere arbeidet med å kvalitetssikre det kommunale tjenestetilbudet, herunder se til at kommunene har handlingspolitiske verktøy som sikrer at innbyggerne får mest mulig igjen for skattepengene.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge frem sak om fjerning av fylkeskommunen som selvstendig forvaltningsnivå.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere alternative kompensasjonsordninger for bortfallet av differensiert arbeidsgiveravgift for kommunesektoren. Regjeringen bes legge dette frem i statsbudsjettet for 2004.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere større grad av direkte statlig brukerfinansiering som erstatning for dagens rammefinansiering.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber Regjeringen intensivere planene for å få unge brukere med særlig behov ut av institusjon.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere og fremme forslag om samordning av de pålegg som fremmes overfor kommunene.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om å gi utfordringsrett til private anbydere, slik at private gis rett til å komme med tilbud på utførelse av kommunale oppgaver, og kommunen forplikter seg til å sammenlikne kostnadene og kvaliteten mellom tilbudet og eksisterende løsning.» Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge frem en sak i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 om statlig finansiering av utredninger om kommunesammenslåinger.»
Forslagene nr. 24 og 26 vil det bli votert over senere. Det voteres nå over forslagene nr. 28 og 31, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at innslagspunktet i finansieringsordningen for brukere med særlige behov settes til 400 000 kroner pr. bruker, med 70 pst. kompensasjonsgrense opp til 600 000 kroner. Over dette settes kompensasjonsgrensen til 90 pst. Bevilgningen skal være en overslagsbevilgning.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om opprettelse av et eget eldretilsyn, som skal rette tilsyn med institusjoner som tilbyr tjenester innenfor eldreomsorg.» Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslagene.
Forslag nr. 34 er trukket. Det voteres over forslagene nr. 12, 14, 18 og 19, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å utgreia friare rett til skattlegging for kommunane, og kome attende til Stortinget med ei slik utgreiing, seinast i kommuneproposisjonen for 2005.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringa fremja ei kompensasjonsordning som sikrar kvar kommune og fylkeskommune full kompensasjon i forhold til utgiftene med auka arbeidsgjevaravgift.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å etablera tilskotsordningar for utgreiing og implementering av interkommunale samarbeidsløysingar.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringa føreta ein gjennomgang av kommunelova med sikte på å fjerna hindringar for interkommunalt samarbeid.»
Det voteres over forslagene nr. 16, 17 og 20, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i utredningen om en ny modell for selskapsskatt også utrede en modell der deler av skatten tilfaller fylkeskommunen.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringa etablera ein nasjonal erfaringsbase for interkommunalt samarbeid. I ein slik base må det samlast erfaringer frå ulike måter å organisere og drive interkommunalt samarbeid på. Erfaringsbasen bør òg innehalda hovudmodellar for ulike former for samarbeid som kommunane kan bruka og tilpassa til sine behov lokalt.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjett for 2004 legge inn en fast finansieringsmodell for løpende opprusting av eksisterende boligmasse til livsløpsstandard.» Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslagene.
Det voteres over forslag nr. 15, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i 2004 innføre en statlig toppfinansiering for særlig ressurskrevende brukere av kommunale tjenester der 100 pst. av utgifter over 600 000 kroner pr. bruker dekkes av staten. Bevilgningen skal være en overslagsbevilgning.» Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Det voteres over forslag nr. 13, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjett for 2004 om å legge inn i rammetilskuddet den delen av tilskuddet som skal dekke bortfall av betaling for leirskole for alle elever.Tilskuddet til lærerlønn beholdes øremerket.» Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de støtter forslaget subsidiært.
Det voteres så over forslag nr. 11, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en finansieringsordning for særlig ressurskrevende brukere med et innslagspunkt som settes til 700 000 kroner der kommunene kompenseres for 80 pst. av kommunenes utgifter utover det nevnte beløpet. Ordningen finansieres som overslagsbevilgning.»
Det vil så bli votert så over forslagene nr. 9 og 10, fra Arbeiderpartiet. Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslagene.
Kan presidenten være så snill å gjenta de to forslagene? Hvis vi nå skal votere over et rammeforslag fra Arbeiderpartiet, skal SV støtte det.
Presidenten tok først opp forslag nr. 11. Nå skal presidenten ta opp forslagene nr. 9 og 10. Forslag nr. 11 har jeg ikke hørt noen varsle at de støtter.
SV stemte for det forslaget. SV skal også stemme for forslag nr. 9, for når vårt forslag til ramme er falt, skal SV stemme for Arbeiderpartiets ramme. Etterpå stemmer vi for Fremskrittspartiets ramme.
Det er greit.
President! Det samme gjelder Senterpartiet for forslag nr. 9.
Gjelder det både forslag nr. 9 og forslag nr. 10?
Bare forslag nr. 9.
Da vil presidenten først la votere over forslag nr. 10, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest fremme forslag om en statlig låneordning eller en fondsordning som gjør at kommunene kan dekke pensjonskostnadene sine. Formålet med en slik ordning er at kommuner og fylkeskommuner kan låne midler av staten eller trekke på fondet når pensjonspremien er over gjennomsnittet, men må betale tilbake til fondet når pensjonspremien er under gjennomsnittet. Det skal ikke tas hensyn til kommunenes og fylkeskommunenes bruk av ordningen når den økonomiske situasjonen i kommunene blir vurdert i forhold til retten til å ta opp andre lån i markedet.» Kystpartiet har varslet at de støtter forslaget.
Det vil så bli votert over forslag nr. 9, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være 6 ¾– 7 ¼ mrd. kroner for 2004.Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 5 mrd. kroner for 2004.» Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet støtter dette forslaget.
Det voteres så over forslagene nr. 7 og 8, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 7 lyder: «Regjeringen ber Stortinget i budsjettet for 2004 legge fram en plan for reduserte egenandeler i kommunesektoren.» Forslag nr. 8 lyder: «Tilskudd til institusjoner jf. kap. 221 post 61 innlemmes ikke i rammetilskuddet.» Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte disse forslagene.
Det voteres så over forslag nr. 6, fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslag nr. 5 er ikke tatt opp Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en finansieringsordning for særlig ressurskrevende brukere med et innslagspunkt som settes til 700 000 kroner der det kompenseres for 80 pst. av de totale utgiftene på landsbasis til særlig ressurskrevende brukere utover det nevnte beløpet, beskrevet som modell 2 i St.prp. nr. 66[[2002-2003]] Fremskrittspartiet har så vidt presidenten har forstått, varslet at de skal stemme for dette forslaget subsidiært.
SV skal også stemme for dette nå når det andre forslaget er falt.
SV skal også stemme for det, Senterpartiet skal stemme for det, men det skal ikke Arbeiderpartiet.
Det voteres så over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjettet for 2004 kompensere kommunene fullt ut for tilsvarende lønnsvekst som staten forhandler fram med sine ansatte i nasjonalbudsjettet.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringa føreta ei evaluering av ordninga med brukarstyrte assistentar og på ein eigna måte fremja eventuelle forslag til styrking av tilbodet.» Kystpartiet har varslet at de støtter disse forslagene.
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget avviser Regjeringens opplegg i St.prp. nr. 66[[2002-2003]] til innlemming og avvikling av øremerkede tilskudd i perioden 2005-2007.»
Det vil så bli votert over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Tilskudd til leirskoler innlemmes ikke i rammetilskuddet.»
I og med at forslag nr. 13 er vedtatt, trekker vi forslag nr. 1.
Er det slik å forstå at det ikke skal voteres over forslag nr. 1? – Forslaget er trukket. Da går vi til forslag nr. 24, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen øke kommunenes frie inntekter for 2004 med 1,5 mrd. kroner i forhold til Regjeringens forslag.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de vil støtte forslaget subsidiært.
Da gjenstår bare forslag nr. 26. Det skal vi ta opp senere.
Det er Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som har innstillingen.
Presidenten vil her gjøre oppmerksom på at det i innstillingen på side 75 er trykkfeil. To forslag til vedtak har fått samme nummer – nemlig VI. Presidenten vil først ta opp til votering det som begynner med «Driftstilskudd …». Det neste skal ha nr. VII, og nr. VII skal ha nr. VIII. Hele komiteen står bak VI.
Dette skal være nr. VII, ikke nr. VI. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har innstillingen.
Dette skal være nr. VIII, ikke nr. VII.
Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti står bak innstillingen.
Presidenten har forstått det slik at Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet her vil stemme for.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen til dette romertallet.
Før vi går videre, vil det bli votert over forslag nr. 26, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen høsten 2003 fremme egen sak for Stortinget vedrørende endringer i kostnadsnøkkelen for kommunesektoren. Saken fremmes parallelt med framleggelsen av statsbudsjettet 2004.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet støtter dette forslaget subsidiært.
Det er Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Fremskrittspartiet ønsker her å stemme for.
Under debatten har Kari Lise Holmberg satt fram et forslag på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Her foreligger det et alternativt forslag fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:82[[2002-2003]]
Var det noen som ikke stemte rett her?
Jeg stemte feil.
Jeg stemte også feil.
Da er det avgitt 44 stemmer for innstillingen og 55 stemmer for forslaget. Med disse stemmetall er forslaget vedtatt.
: Det mindretallsforslaget som er inntatt i innstillingen, er ikke tatt opp.
Samtlige kapitler og poster, med unntak av kap. 2661 tas opp til votering.
Kap. 2661 tas opp til votering. Her ønsker Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet å stemme imot.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Bent Høie på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti forslag nr. 2, fra Harald T. Nesvik på vegne av Fremskrittspartiet Forslaget fra Fremskrittspartiet tas opp til votering. Forslaget lyder:
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 1, fra Høyre og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder:
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 16. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen om å sørge for endringer i «Erklæringen fra brudefolkene før prøving av ekteskapsvilkårene» i tråd med lov om ekteskap.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 16. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen om å vurdere muligheten for nytt tillegg i utlendingsforskriften der det kreves dokumentert skilsmisse fra utenlandsk inngått ekteskap, før det innvilges familiegjenforening på bakgrunn av ny ekteskapsinngåelse.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 16. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen, så raskt som mulig endre utlendingsforskriften § 23, slik at den setter som vilkår at ekteskapskontrakter skal gi begge kjønn like, religiøse som lovmessige, retter til skilsmisse.»
Under debatten er det satt fram ti forslag. Det er forslag nr. 1, fra Aud Gaundal på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 2–9, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 10, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 1 er gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å iverksette ny markedsordning for melk senest 1. januar 2004.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Forslag nr. 10, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen, i forbindelse med statsbudsjettet for 2004, om å fremme forslag om at omsetning av egenproduserte jordbruksprodukter fra egen gard opp til 100 000 kroner fritas for omsetningsavgift og at merverdiavgiftssatsen settes lik 0.»
Forslagene nr. 2–9, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 2 lyder: «Forslag til ny jordbruksavtale bifalles ikke.» Forslag nr. 3 lyder: «Eksisterende ordning med jordbruksavtale oppheves.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket i sammenheng med statsbudsjettet uten forutgående forhandlinger.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å disponere jordbrukssubsidier for den resterende del av inneværende budsjettår med en ramme på 1 900 mill. kroner lavere enn det vedtatte budsjett på kap. 1150 – Til gjennomføring av jordbruksavtalen.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om oppheving av alle særregler for beskatning av landbruksnæringen slik at den likestilles med annen næringsvirksomhet.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om oppheving av omsetningsloven.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om avvikling av konsesjonsgrenser gitt i medhold av lov om ervervsmessig husdyrhold.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en ordning med omsettelige produksjonskvoter for kumelk som ikke begrenses til fylkes- eller regionnivå, men gjøres landsomfattende.»
Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Under debatten har Øystein Hedstrøm satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjennomføre tilpasninger til det fastsatte reintallet for Vest-Finnmark reinbeite senest innen 1. april 2005.»
Presidenten antar at Fremskrittspartiet vil stemme imot.
Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Under debatten har Siri Hall Arnøy satt fram tre forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en fullstendig ny og uhildet gjennomgang av spørsmålet om Owe Ellingsens sikkerhetsklarering.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget finner forsvarsminister Kristin Krohn Devolds behandling av Ellingsen-saken kritikkverdig.» Senterpartiet har varslet at de ønsker å støtte disse forslagene.
Forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «I statsbudsjettet for 2003 gjøres følgende endring: Kap.PostFormålKroner2309Tilfeldige utgifter:1Driftsutgifter, økes med 200 000fra kr 7 272 418 000 til kr 7 272 618 000 Owe Ellingsen gis en oppreisning på kr 200 000.»
Sakens ordfører har gjort oppmerksom på at begrepet «vedlegges protokollen» ved en såkalt inkurie har falt ut av komiteens forslag til vedtak, og at ordlyden skal være: «Innst. S. nr. 273[[2002-2003]]
Presidenten foreslår at dette forslaget sendes samferdselskomiteen. Harald T. Nesvik har bedt om ordet.
Med bakgrunn i at fiskeriministeren allerede i løpet av dagen har omgjort det vedtaket som omtales i dette Dokument nr. 8-forslaget, vil jeg bare berømme ham for hurtig arbeid og trekke forslaget.
Forslaget i referatpost 299 er dermed trukket tilbake. Videre ble referert: