I etterkant av orienteringa eg heldt torsdag, er det på den eine sida blitt etterlyst eit meir aktivt eigarskap og ei sterkare styring av NRK. På den andre sida har kringkastingssjefen uttrykt bekymring over signala om nærmare avgrensing og definering av allmennkringkastingsoppdraget. Slik eg ser det, reiser denne diskusjonen tre nye spørsmål: 1. Skal allmennkringkastingsoppdraget til NRK presiserast nærmare?2. Kva for krav skal vi i så tilfelle stilla til NRK?3. Kva for rolle skal staten ha når det gjeld styring og kontroll med sjølve gjennomføringa av oppdraget? Det er eit klart paradoks at allmennkringkastaren TV 2 har mykje meir konkrete programkrav på seg enn det NRK har, trass i at NRK årleg får 3 milliardar kr frå felleskassa for å produsera allmennkringkasting. I praksis blir det likevel ikkje stilt mindre strenge krav til NRK enn til dei andre selskapa. Allmennkringkastingsrådet, som har som oppgåve å gi departementet råd om prinsippa for allmennkringkasting blir følgt, vurderer programma i NRK etter dei same kriteria som for dei andre kringkastarane. Rådet har gjennomgåande vore svært nøgd med allmennkringskastingstilbodet til NRK. Dessutan syner programprofilen i selskapa klart at lisensfinansiering er eit meir effektivt verkemiddel enn konkrete programkrav når det gjeld å fremja breidda i allmennkringkastingstilbodet. Når eg likevel meiner det er naudsynt å gå i gang med ei klargjering av allmennkringkastingsoppdraget, er det i utgangspunktet fordi Noreg er bunde til dette gjennom EØS-avtala. I tillegg er det mi meining at ein slik gjennomgang vil vera positiv fordi den kan klargjera for både publikum, styresmaktene og verksemda sjølv det samfunnsansvaret NRK har. Ein annan grunn er at TV 2 har fått skjerpa programkrav i den nye konsesjonen som tek til å gjelda frå 1. januar 2003. I hovudsak vil det likevel vera tale om ei formalisering av dei krava som i røynda gjeld i dag. Lat meg gjera det klart at det ikkje kjem på tale i dette arbeidet å gjera noka form for innsnevring av kva NRK skal ha høve til å senda. Kva for krav skal vi så stilla til NRK? Målet må vera at NRK framleis skal kunna spela rolla som ei av dei viktigaste kjeldene til nyhende, informasjon, kultur og underhaldning i Noreg. Dette krev på den eine sida at NRK må produsera program som dei kommersielle kanalane ikkje kan eller vil tilby. På den andre sida er det klart at NRK må ha stor oppslutning i folket. NRK si oppgåve kan difor heller ikkje avgrensast til berre å tilby smale program. Eg meiner det vil vera naudsynt med ein relativt brei og open definisjon av allmennkringkastingsoppdraget. Det tredje spørsmålet gjeld styring og kontroll med gjennomføringa av oppdraget. Eg viser til dei prinsippa som eg trekte opp i orienteringa sist torsdag. Eg vil her berre minna om at det må vera stor skilnad på styring av og kontroll med ei verksemd som NRK og andre selskap der staten har eigarinteresser. For det fyrste er NRK ei redaksjonell verksemd som har samfunnskritikk og det å gå politiske avgjerder etter i saumane som viktige delar av sitt samfunnsoppdrag. For det andre har NRK ikkje som formål å tena pengar, men å bruka pengar til å produsera allmennkringkasting. Vi kan difor ikkje utan vidare nytta dei same verktøya for styring og kontroll som dei som blir brukte for Statoil, Norsk Hydro eller andre kommersielle verksemder. Nokre har tolka meg slik at Regjeringa no legg opp til ei utsetjing av eit digitalt bakkenett for fjernsyn. Det er ikkje rett. For å få klargjort alle sider av saka er det naudsynt å sende opplegget for kunngjering av eit digitalt bakkenett på ei brei høyring. Erfaringane frå andre land syner at det er viktig at sjølve konsesjonsopplegget står på eit solid fundament. Samstundes er det viktig at ei kunngjering bør koma i vår, og det trur eg òg vi skal klara. Eg vonar no vi kan unngå å redusera debatten om NRK til spørsmål om enkelte program eller konkrete organisatoriske avgjerder. Dette vil etter mi meining vera ei avsporing. For å bidra til å halda debatten på eit prinsipielt politisk nivå vil eg kvittera ut eit par punkt som har vore oppe i debatten etter orienteringa sist torsdag. For det fyrste gjeld det samanslåinga av distriktskontora i Nord- og Sør-Trøndelag og i Hedmark og Oppland. Som eg nemnde i orienteringa, har eg konkludert med at dei sparetiltaka som til no er gjennomførte i NRK, ligg innanfor det styret og leiinga må ha fridom til å avgjera. Eg har ikkje sagt noko konkret korkje om Buskerud, Vestfold eller andre fylke som er tekne opp i debatten i dag. Det som er klart, er at NRK arbeider med planar for distriktskontora. Det viktige er at programma dei sender, er gode, og eg er heilt sikker på at dei som har hatt ordet her i dag, vil følgja nøye med på om NRK sender gode program som lyttarane og sjåarane er glade for, og som har same kvalitet som dei vi har i dag. Det andre er etablering av eigne direktesendingar med fjernsyn i Nordland, som òg har blitt teke opp i dag. NRK har opplyst at det frå tredje kvartal i 2002 vil bli oppretta slike sendingar, men i veldig avgrensa omfang. Det eg kan seia, er at dette er fyrste del i det NRK skal gjera, og vi må følgja med NRK slik at dei følgjer opp det som er Stortingets vedtak i denne saka.
Det blir replikkordskifte.
Jeg vil gi statsråden honnør for at hun i redegjørelsen stiller mange gode spørsmål i denne forbindelsen: Hva skal allmennkringkasterrollen være, hva skal vi gjøre med NRKs situasjon i forhold til momsregelverket, hvordan skal vi bygge ut et nytt nett for å sikre en digital framtid? Dessverre gir ikke redegjørelsen like mange svar. Det sies ikke veldig konkret hva som skal ligge i allmennkringkasterrollen, det sies ikke endelig hva slags modell som skal velges i forhold til momsen, og det sies heller ikke noen ting om hva Regjeringen konkluderer med i forhold til et digitalt nett. Jeg har noen spørsmål til statsråden i den forbindelse. For det første: Støtter statsråden Arbeiderpartiets syn på at vi bør lage en allmennkringkasterplakat som spesifikt og konkret setter klare betingelser til hva vi som eiere og som finansierer av allmennkringkasteren vil at NRK skal oppfylle? Vil hun bruke makten som representant for eierne, det norske folk, og sørge for at disse kravene blir etterfulgt? Det er viktig at vi som representanter for eierne sørger for at NRK fyller den rollen de skal, som alle andre eiere av ulike private bedrifter setter krav til sine virksomheter. Det kan ikke være slik at fordi vi har laget en aksjeselskapsmodell, skal vi som eiere ikke ha noen mening om den virksomheten de driver. Her synes jeg statsråden har beveget seg langt i forhold til de første rundene i diskusjonen. Så har jeg også et spørsmål i forhold til det digitale bakkenettet. I redegjørelsen sier statsråden at en tredjedel av kapasiteten på det digitale nettet skal være landsdekkende. Det betyr at det blir kun fem–seks kanaler som blir reservert for de landsdekkende kanalene. I så fall vil folk måtte betale kanskje 5 000 kr for å knytte seg til et nett som gir omtrent det samme tilbudet som i dag, for allerede i dag får folk inn NRK, NRK2, TV 2 og TvNorge gjennom lokalkringkasteren. Og er det rimelig at folk i distriktene skal betale 5 000 kr for å få det samme tilbudet som de har i dag?
Her var det mange spørsmål. Representanten peika òg på at eg hadde bevega meg i riktig retning. Eg veit ikkje det, eg har hatt den same oppfatninga heile tida. Då er det heller kanskje representanten Giske som har oppfatta meg meir positivt no enn han gjorde i utgangspunktet. Det er jo eit hyggeleg signal å få. Klart at vi som eigarar skal vere med på å gi signal til NRK, det skulle berre mangle! Det er akkurat difor eg ynskjer å gå inn og sjå på allmennkringkastingsoppdraget igjen, for å vera meir konkret. Det er heilt unaturleg at TV 2 skal ha strengare krav enn det vi stiller til NRK – TV 2, som er reklamefinansiert, mens NRK altså får lisenspengar på over 3 milliardar kr – det skulle berre mangle. På dei områda som det er naturleg at eigarane går inn og styrer, vil vi sjølvsagt òg styra. Men når det gjeld den tendensen til overstyring som enkelte har vist ved dei endringane som NRK har gjort fram til i dag, meiner eg faktisk at ein eigar, ei generalforsamling, ikkje skal gå inn og detaljera. Eg vil minna representanten Giske om at det er Giske sitt eige parti som faktisk har foreslått å gjera om NRK til AS. Det må eg halda meg til, sjølv om Kristeleg Folkeparti gjekk imot då dette vart handsama i Stortinget. Det gir meg òg mindre høve til å styra, det bør Giske etter kvart ta inn over seg. Men eg skal bruka dei midla eg har for at NRK framleis skal vera den kulturberaren som dei er, og òg syta for både nyhende, diskusjonsprogram og underhaldning, slik som vi ynskjer. Når det gjeld summen på 5 000 kr som representanten Giske seier at dei må betala for det digitale bakkenettet, er det ein sum som er heilt ukjend for meg. Vi må sjølvsagt koma tilbake til korleis det digitale bakkenettet skal byggjast ut, og òg prisen på det. Desse detaljane vil vi sjølvsagt koma attende til. Eg meiner faktisk at den utgreiinga eg la fram, er noko at det mest konkrete som har vore på dette området. Eg har òg sagt at konsesjonen bør kunna lysast ut i løpet av våren. Så konkrete forslag har vi i alle fall aldri fått frå andre regjeringsparti før.
Jeg har to spørsmål til statsråden. Spørsmål nr. 1 går på det at hun i sin redegjørelse åpnet for en mulig økning av lisensavgiften. Dette vil Fremskrittspartiet, som jeg sa i mitt innledende innlegg i dag, advare sterkt mot. Mitt spørsmål er: I hvor stor grad antar statsråden at dette kan være aktuelt, sett i forhold til de andre mulighetene som hun selv har skissert i redegjørelsen? Og kan hun si noe om i hvilken retning de vurderinger som Regjeringen gjør, ser ut til å gå? Spørsmål nr. 2 gjelder det noe forunderlige vedtaket som statsråden nevnte i sin redegjørelse, om at fargefjernsyn faktisk er en prøveordning, og at man ikke har fattet noe vedtak om å gjøre denne ordningen permanent. Bør ikke denne tullete inkurien formelt sett rettes, eller kan vi leve helt uproblematisk med det vedtaket som forefinnes?
Presidenten vil anta at det bare finnes én kategori inkurier, og at de ikke trenger å kvalifiseres nærmere.
For å ta det siste fyrst, kan eg leva godt med situasjonen slik den er i dag. Eg sa òg i innleiinga mi at dersom det var eit krav frå denne forsamlinga at eg skulle koma til Stortinget med forslag til vedtak, så gjorde eg gjerne det. Men då føler eg at kravet må koma frå eit fleirtal. Eg følte at eg kvitterte ut den saka, som andre ikkje har gripe fatt i og gjort gjeldande før. Så var det spørsmålet om lisensauke eller andre finansieringsmåtar. Giske var òg inne på at eg var litt for uklar der. I motsetjing til Knudsen har Giske vore med på fleire budsjettkonferansar der ein har lagt fram forslag til korleis dei ulike tinga skal handterast reint budsjettmessig. Det er ikkje mange dagane til vi skal til Halvorsbøle, og då kjem vi sjølvsagt frå Regjeringa si side til å diskutera på kva måte vi skal styrkja NRK. Det som eg har sagt i innleiinga mi, og som Regjeringa stiller seg bak, er at NRK må koma noko betre ut, styrkt ut, med omsyn til økonomien i forhold til i dag. Eg kan ikkje gi noko klarare svar på det enn at det blir resultatet, og så får representanten venta og sjå om det blir null moms, om det blir full moms, om det blir lisensauke eller om det blir direkte støtte frå staten.
I likhet med Trond Giske oppfatter jeg at statsråden etter hvert ikke er så uvillig til å innta en mer aktiv rolle i forhold til eierskap i NRK. Statsråden sier at vi ikke skal hekte oss opp i enkeltprogram, og det er i og for seg greit, men samtidig er debatten rundt enkeltprogram uttrykk for en konkretisering av tendenser som vi ser i NRK. Er statsråden komfortabel med de tendensene vi ser når et kvalitetsprogram som «Schrödingers katt» må opp på dagsordenen i alle media for å finne en trygg plass og bli ført videre, som ett eksempel? Er statsråden enig i at vi ser en tendens i NRK til at markedstenkning og «rating» betyr stadig mer for hva slags programmer som bli satt opp? Så over til det med digitalisering. Noe av det som har vært framme i debatten, er at det ser ut som om vi med rimelig stor sannsynlighet kan få NRK og TV 2 som eiere av et digitalt bakkenett, riktignok i et eget AS, men allikevel vil det være de samme eiere som styrer både innhold og distribusjon. Har statsråden noen betraktninger om det?
Eg må vel innrømma at det å ikkje blanda seg inn i ein del av dei tinga som NRK har gjort, og som det har kome ut at dei har planar om å gjera, nok har vore ei forholdsvis bratt læringskurve for meg, for vi har alle hatt eit engasjement, og vi har eit engasjement, for NRK. Men eg vil gjerne sitera kva tidlegare statsråd Ellen Horn har sagt når det gjeld den aktive eigarskapen i NRK, og korleis den skal utøvast. Ho sa: «Jeg er opptatt av at Stortingets og Regjeringens styring av NRK må utøves på et overordnet nivå. Selskapet må ha frie fullmakter i forhold til den daglige driften og de rent forretningsmessige aspekter. Det følger som en konsekvens av at Stortinget har valgt aksjeselskapsformen for organisering av selskapet. Videre må den redaksjonelle frihet være et grunnleggende prinsipp for myndighetenes styring av selskapet.» Det må eg ta til etterretning. Samtidig aner ikkje eg korleis prosessen har vore i NRK f.eks. i forhold til «Schrödingers katt», eg har berre konstatert kva resultatet blir. Det er eg ikkje lei meg for, og eg skal ikkje seia noko meir om det. NRK må på den eine sida vera oppteken av å ha gode sjåartal. Samtidig har dei råd til å tenkja «smalt». Det ynskjer eg at NRK skal ha moglegheit til å gjera i framtida. Eg ynskjer at NRK ikkje berre skal tenkja på å vera marknadsstyrt og på store sjåartal, men at dei òg skal ha råd til å tenkja «smalt» i forhold til det oppdraget som vi har gitt dei. Når det gjeld vidare utbygging og kven som skal få konsesjonen etter ei kunngjering, så trur eg ikkje at eg vil uttala meg så mykje om det. Dette er ei kunngjering som må skje internasjonalt, ikkje berre i Noreg. Vi veit at NRK og TV 2 har etablert eit selskap. Det tar vi til etterretning, men vi utlyser det, og så får vi i neste omgang vurdera kven som skal få oppdraget. Eg trur ikkje det er rett av meg no å begynna å diskutera om det er klokt at NRK og TV 2 skal få det, eller andre.
Først vil eg seie at eg er glad for at representanten Lånke i sitt innlegg fastslår, slik Senterpartiet har gjort før, at Nordland skal likebehandlast med resten av landet når det gjeld distriktskontora. Det står for øvrig i grell kontrast til det som representanten frå Høgre sa i sitt innlegg. Og eg håpar at statsråden deler Lånke sitt syn. Statsråden seier: «For distrikta er NRK sine distriktssendingar med radio og fjernsyn ein viktig del av informasjonstilbodet. Eg vil difor understreka at det er naudsynt at NRK held ved like eit godt distriktstilbod i heile landet.» Dette er eit sitat frå statsråden si utgreiing, og eg er heilt samd i alt ho sa. Men sjølv om statsråden understrekar kor viktig det er å halde eit godt distriktstilbod i heile landet ved like, så inntek ho likevel etter mi meining ei defensiv rolle når det vert varsla nedleggingar og samanslåing av distriktskontor. I tidlegare merknader har Kristeleg Folkeparti uttalt at om NRK sitt styre skulle kome med omfattande strukturendringar, ville det måtte krevje politisk behandling. Her har Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti tidlegare stått saman. Det har vore varsla strukturendringar som vil medføre nedlegging og samanslåing, men dei er altså ikkje omfattande nok. Med det kjennskapet vi alle har til NRK sin økonomi, vil det ikkje vere uventa om det kjem nye endringsforslag som vil angå distriktskontora. Og mi utfordring til statsråden er: Kor omfattande må strukturendringane vere, eller kor mange nedleggingar eller samanslåingar kan statsråden akseptere, før statsråden meiner det trengst politisk behandling? Eller vil t.d. statsråden akseptere at alle distriktskontora vert nedlagde så lenge det vert laga program som kjem ut i distrikta?
Eg står fast ved formuleringa som eg hadde i utgreiinga mi sist torsdag, om at ein skal halda ved like eit godt distriktstilbod i heile landet. NRK-leiinga har endåtil sagt at med dei omorganiseringane dei har gjort, skal tilbodet bli betre, og det er ein av grunnane til at dei har gjort om på ein del av distriktssendingane. Det er ikkje snakk om at det ikkje skal bli sendingar lenger, det er snakk om å rasjonalisera personalet i nokre av fylka. Det eg vil slå fast som det viktige her, er at mottakarane, kundane, får gode sendingar. Det er viktig at ein tek vare på både nynorsk og bokmål i desse sendingane, og at lyttarane og sjåarane får gode sendingar. Eigentleg er det underordna kvar dei blir produserte, berre dei er lokalbaserte i innhald. Samtidig må eg òg seia at dersom ein legg opp til å leggja ned alle lokalkontora, er endringane så store at vi må koma tilbake til Stortinget med det. Det er vanskeleg for meg å setja ei grense for når eg vil gripa inn, men dersom det blir store – og eg vil understeka store – strukturendringar, så er vi forplikta til å koma tilbake til Stortinget med det, og det kjem vi òg til å gjera. Dette vil vi sjølvsagt følgja nøye. Men å setja noko tal på fylke eller kvar grensa går, vil det ikkje vera seriøst å gjera. Til slutt: Det er sendingane som må vera det viktigaste for alle, ikkje organiseringa rundt dei.
Jeg kommer også inn på denne uttalelsen som komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti hadde i budsjettinnstillingen for 2001, der representantene sa at NRKs distriktskontorer og distriktssendinger er en meget viktig og høyt verdsatt del av NRKs virksomhet. Ikke minst av hensyn til NRKs legitimitet som allmennkringkaster er det derfor nødvendig at distriktssendingene i hele landet styrkes, ikke svekkes. Mener Kristelig Folkeparti dette fortsatt, eller er det ikke lenger så viktig med distriktskontor? Det er det ene spørsmålet. Og så må jeg la statsråden få anledning til å si litt mer om hva en «stor omstrukturering» eller en strukturell endring er i NRK. Er det slik at når vi nå tar litt og litt og litt om gangen, så er det ikke så farlig, men når vi gjør en skikkelig rundvelt, så er det veldig farlig. Hvor går grensen? Tror statsråden at f.eks. Røkke hadde sittet helt stille og rolig hvis styret hadde foretatt seg noe som helst som han var imot? Siden statsråden i sin svarreplikk til Giske sa at hun har begrenset myndighet over NRK, kan statsråden kanskje komme med et eksempel på når hun som statsråd og generalforsamling vil kunne mene noe om disponeringer som styret gjør.
Dette blir jo å svara ein gong til på det same. Eg skal prøva å gjera det på nytt. Det som står i sitatet frå budsjettinnstillinga, som Kristeleg Folkeparti var med på, er: «dersom NRKs styre skulle komme med forslag som vil føre til omfattende endringer i den distriktspolitiske profil vil saken nødvendiggjøre politisk behandling». Er det nokon her i salen i dag som kan seia at sendingane frå Hedmark og Oppland eller Nord- og Sør-Trøndelag har ein heilt annan distriktspolitisk profil? Ja, då må de gi beskjed. For dersom dei har lagt om profilen og kuttar ut det eine fylket eller overser det eine fylket, må vi få beskjed, og så vil vi gi beskjed til NRK. Då vil eg gripa inn som generalforsamling. Eg reknar med at Hedmark-representanten vil ha eit vake auge i forhold til sitt eige fylke. Det vil eg òg oppfordra alle andre til å ha. For NRK er forplikta til å laga distriktssendingar, og det skal dei sjølvsagt gjera vidare. No har dei gjort nokre rasjonaliseringsgrep, og eg vil minna forsamlinga om at desse grepa tok NRK initiativet til uavhengig av budsjett, men fordi dei ynskte å laga betre program, og fordi samfunnet faktisk går framover. Vi har betre utstyr til å laga program med no enn vi hadde for ein del år tilbake. Det er enklare å koma seg ut til langt fleire plassar i fylka enn det var før, fordi kamera og det utstyret dei har med seg, er lettare å handtera og lettare å frakta. Dei kan faktisk laga langt betre program frå den ytste avkrok for ein billigare penge fordi utstyret er blitt betre. Dette trudde eg faktisk at komiteen hadde fått beskjed om og hadde fått forklart. Difor er eg ganske overraska over det trykket som går akkurat på det i denne salen i dag. Noko av det som er viktig for meg, er at når det t.d. gjeld Sogn og Fjordane og til dels Hordaland, dei typiske nynorskfylka, må ein ikkje føra ein politikk som gjer at nynorsken blir nedgradert i desse fylka på grunn av at hovudkontoret blir lagt ein annan stad – om dei skulle tenkja seg det. Dette er det viktig å følgja med på. Det er viktig å følgja med når det gjeld språklova, og det er viktig å følgja med med omsyn til kvaliteten på programma. Eg oppfordrar forsamlinga til å gi beskjed dersom profilen er heilt annleis enn den har vore før, for då skal eg gi beskjed.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Kulturministerens redegjørelse og debatten så langt viser at det er bred politisk oppslutning om betydningen av å opprettholde en allmennkringkaster i Norge av hensyn til demokratiet og for å vedlikeholde og styrke den identitet som er forankret i vår kultur og vårt språk. NRK har med andre ord fått en oppgave som går utover det andre mediebedrifter har, fordi institusjonen har en særskilt forpliktelse til å favne vidt, mediemessig og kulturelt. Antall seere eller lyttere er altså ikke eneste mål på denne mediebedriftens suksess. Når enigheten om dette er så bred, er det viktig – som også kulturministeren peker på i sin redegjørelse – at vi også er villig til å betale det dette koster. Det innebærer at NRKs økonomi både må ha et nivå som står i forhold til den omfattende oppgaven institusjonen er pålagt, og en mulighet til å ligge i forkant teknologisk og mediemessige. Men det er også viktig at NRK har et stabilt inntektsgrunnlag som gir mulighet for langsiktighet i utviklingsarbeid og planlegging. Dette er også av betydning for at den organisasjons- og styringsmodell som er valgt, skal kunne fungere etter sin hensikt. De siste årene har vi sett at NRKs økonomi har krevd tiltak som har ført til uro – også i denne salen – i forhold til de forpliktelser som ligger til grunn for virksomheten. Det er i slike situasjoner ansvarsforholdene i styringsmodellen utfordres. Dette betyr selvsagt ikke at NRK skal skjermes mot å drive effektivt, at de skal skjermes mot nødvendigheten av omstillinger og kravet om å husholdere strengt med sine ressurser. Det er ikke nødvendigvis noen nær sammenheng mellom romslige budsjetter og høy programkvalitet. Det kan ofte være slik at omstillinger, også de som springer ut av økonomisk nødvendighet, kan utløse ideer og kreativitet som er med på å skape den dynamikk og fornyelse som er nødvendig for å fylle sin medie- og kulturpolitiske rolle inn i en ny tid. Kulturministerens redegjørelse viser også at Regjeringen erkjenner at NRKs økonomiske fundament ikke er tilstrekkelig i dag for at institusjonen skal kunne ta skrittet over i den digitale teknologien og samtidig opprettholde sine forpliktelser som allmennkringkaster. Det er støttet av talere fra regjeringspartiene i debatten, og dette er også Arbeiderpartiet enig i. Regjeringen vurderer fire alternativer for å styrke NRKs økonomi. I valget mellom disse alternativene må Regjeringen vurdere både behovet for å styrke NRKs økonomiske evne på kort sikt og behovene på lengre sikt. I et slikt bilde vil det være noe overraskende – for å si det slik – om denne Regjeringen lander på en betydelig økning av kringkastingsavgiften. For det første vil dette undergrave mulighetene for en naturlig og nødvendig normal inntektsvekst i årene framover. Men det vil også være galt – i hvert fall etter Arbeiderpartiets syn – å gi lisensen et betydelig hopp i en tid da det, av mange grunner, er riktig å bruke den økte økonomiske handlefriheten landet har, til å redusere et høyt avgiftsnivå. Fra Arbeiderpartiets side er vi innstilt på å sikre et bredt flertall for andre av de løsningene kulturministeren skisserer. Den enkleste og kanskje ryddigste løsningen vil være å la NRK omfattes av merverdiavgiftssystemet, men med en nullsatsordning, slik at lisensen fortsatt fritas for moms. Det gir et nødvendig inntektsløft og en stabilitet for dette nivået i årene framover som institusjonen kan planlegge sine investeringer og sin drift ut fra. Denne ordningen vil også fjerne det hinder som i dag eksisterer mot kjøp av tjenester utenfor bedriften. Selv om NRK nå synes å få styrket sitt inntektsgrunnlag, verken vil eller skal det innebære noe vern mot fortsatt effektivisering og fornyelse. Det er en hindring i dette arbeidet at det å bruke egne ansatte er 24 pst. billigere enn kjøp av tjenester fra andre. Dette har også en kulturpolitisk dimensjon. Ved å fjerne denne «tollbarrieren» kan NRK gjennom innkjøp av programproduksjoner bidra til å styrke norske produksjonsmiljøer innen film og fjernsyn. Som kulturministeren sier i sin redegjørelse, har ikke programproduksjonen holdt tritt med veksten i sendetid, noe som betyr mer utenlandsk såpe og andre serier, i hvert fall hvis vi ser på vårt samlede TV-tilbud. Arbeiderpartiet er åpen for å vurdere varianter av en slik løsning for å sikre et bredt flertall. Men i bunnen for den løsning som velges, må det ligge at NRKs økonomi gis et fundament som er sterkere enn i dag, og som er stabilt over tid. Jeg håper også kulturministeren og Regjeringen, når de nå skal samles på Halvorsbøle, legger dette til grunn når den skal foreta det valg som er nødvendig for å sikre NRKs evne til å fylle sin viktige medie- og kulturpolitiske rolle framover.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
NRK er den viktigaste kulturberaren vi har i Noreg. Og i ei tid der det norske språket er i stadig sterkare konkurranse med spesielt engelskspråklege mediekanalar, er NRKs rolle som kulturberar og formidlar av norsk språk, kultur og tradisjon, av stor betydning. Men skal NRK også i framtida vere ein kvalitetsleverandør, må vi som eigarar vere villige til å gi NRK økonomiske rammevilkår som gjer dei i stand til å levere det kvalitetsproduktet vi forventar av dei. Dette vil Senterpartiet bidra til, og vårt forslag om momsfritak er eit godt bidrag for ein betre økonomi for NRK. NRKs distriktssendingar står svært sterkt i den norske befolkninga. Når NRKs distriktsdivisjon skal kutte utgifter for 30 mill. kr på årsbasis frå 1. juli i år, skaper dette uro og bekymring. Senterpartiet erkjenner at NRK har ei fri stilling som aksjeselskap. Vi ønskjer ikkje å detaljregulere NRK eller å stå i vegen for fornuftige omorganiseringar som på sikt vil vere til fordel for oss som brukarar. Men Senterpartiet er av den klare oppfatning at når det vert varsla eller gjennomført ei strukturrasjonalisering grunna tronge økonomiske rammer, skal vi som eigarar seie ifrå om dette er ei ønskjeleg utvikling eller ikkje. I den samanhengen vil eg ta skarp avstand frå Høgre sine lettvinte påstandar om at Senterpartiet sitt engasjement i denne saka avgrensar seg til eit håp om å oppnå oppslag i lokalavisene. Eg ber Høgre sin hovudtalsmann merke seg at Stortinget vitterleg har gjort vedtak om ein struktur når det gjeld distriktskontora, og det går ikkje på programinnhaldet, men det går på talet. Stortinget har også gått inn og auka lisensen vesentleg med den grunngjevinga at NRK skulle realisere si utbygging av distriktskontor. Dette er fakta, og det er sjølvsagt at vi som eigarar må kunne meine noko om dette. Senterpartiet vil gjenta den kritikken vi har i innstillinga til Dokument nr. 8:28: Dei endringsforslaga som vil gjelde fleire av NRKs distriktskontor, er så betydelege for NRKs rolle som allmennkringkastar at konsekvensane burde vore lagde fram for eigaren, dvs. Stortinget, til politisk behandling.
Det er godt å høre og se at en Høyre-dominert regjering klarer å legge fram en redegjørelse som ikke skiller seg veldig fra de redegjørelsene og de ordene vi har hørt fra Arbeiderpartiets kulturministre de foregående årene – kanskje med noen små nyanser og noen få grove unntak, men det skal jeg komme sterkt tilbake til. Statsråden var selv inne på at hun har vært gjennom en bratt læringskurve, og med den grundige gjennomgangen hun hadde av styringsformen for NRK i redegjørelsen sin, ser vi at det er noe helt annet enn de signalene vi fikk i høst da vi diskuterte distriktskontorenes struktur, hvor et AS visstnok skulle hindre enhver politisk styring av bedriften vår. Det er også litt merkelig for en som har fulgt med i mediedebatten ganske lenge, å se at enkelte partier som i 1994-1995 diskuterte valgkampdekningen i Israel i Dagsrevyen, nå så til de grader går over på den andre siden og lovpriser AS-et og dets muligheter til ikke å utøve politisk innflytelse over NRK. Det må vel være en minst like bratt læringskurve for enkelte. Statsråden var inne på at det var Arbeiderpartiet som omdannet NRK til et AS, og jeg kan varmt anbefale den omgjøringsproposisjonen. Det er mulig statsråden vil få seg noen overraskelser, for noe av det vi var veldig tydelige på, var at den politiske påvirkningen overfor NRK ikke skulle bli mindre, kanskje heller tvert imot på enkelte områder. Men i stedet for å få en nærmest vilkårlig styring av NRK – der dagsordenen og diverse springende påstander sørget for vedtakene i Stortinget – skulle vi få en litt mer helhetlig styring. Vi var veldig klare på at bl.a. distriktssendingenes struktur var av de ting som måtte opp til politisk behandling, for poenget var ikke å flytte den typen ut. Så var statsråden inne på at hvis distriktssendingene endret sin profil, skulle man gjøre endringer. Da tror jeg statsråden er på litt farlige veier, for da er hun inne på de redaksjonelle temaene. Hvis man derimot begynner å endre strukturen, skal vi være veldig oppmerksomme. Det var det som gjorde at Arbeiderpartiet nå har vært litt offensive på dette området – med rette, også i forhold til AS-proposisjonen, inkludert innstillingen og inkludert det som saksordføreren stod på talerstolen og sa den gangen. Jeg tror det var meg. Men så over til det jeg synes er litt grovt. Det er en setning som står i oppramsingen av de krav som skal stilles til et digitalt kringkastingsnett. Hvis bare en tredjedel av landet skal dekkes fullt ut med et digitalt kringkastingsnett, er det nesten slik at vi like godt kan droppe å bygge ut det digitale kringkastingsnettet. Hvis markedet skal få lov til å styre to tredjedeler, vil en få dekning der en allerede har mulighet til å få inn kanaler, mens distriktene igjen vil få et dårligere tilbud.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 2 og 3.[[Votering, se side 1896]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1896]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1896]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1896]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1896]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver partigruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de talere som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Mange unge faller utenfor arbeidslivet, og noen opplever endog å bli tidlig og unødvendig uføretrygdet. Det er en alvorlig problemstilling forslagsstilleren reiser, og det er prisverdig at han har gjort det. Komiteen er enig med forslagsstilleren i at det må settes i verk tiltak, men komiteen har vært uenig i de konkrete tiltakene som forslagsstilleren har pekt på. Vi kan kikke på opplysninger fra de siste dagene. Statistisk sentralbyrå har dokumentert at i de fire siste årene har 35 000 ungdommer droppet ut av videregående skole. Mange er skolelei og vil ha et friår eller arbeid, mens andre sliter med å tilpasse seg i skolesystemet. Elever med minoritetspråklig bakgrunn og elever med rett til tilpasset opplæring har større frafall enn andre. Mange elever ønsker seg praksis og arbeid framfor skole, og det er jo ikke noe galt i det. Problemer blir det først dersom skolesystemet er så stivt at det ikke er rom for mer praksis tidlig i opplæringen eller et alternativt opplegg, dersom en ikke slår seg helt vrang. Slik er det dessverre nå. Man må nesten vise akutt mistilpasning for å få et alternativt opplegg. Nå er det jo slik at voksne har fått rett til videregående opplæring. Da skulle det være mindre risiko for dem som ønsker å ta en pause i skolegangen og komme tilbake til skolen når motivasjonen måtte være der senere. I prinsippet er dette i orden nå, men i praksis kan det være vanskelig. Det er jo heller ikke slik i dag at voksne får plass når de vil, eller der de vil. Og med de kuttene som vi nå ser for oss i videregående skole, og som fylkeskommunen må ta dersom Stortinget ikke sørger for å betale underskuddet etter sykehusdriften, vil antall plasser og bredden innenfor videregående opplæring bli kraftig redusert. Og da vil problemene forverres. Interesse er en viktig motivasjon, skriver utdannings- og forskningsminister Clemet i Aftenposten 6. mars, og hun sier videre: «En sterkere styring av elevers valg kan føre til større «drop-out» fra videregående opplæring.» Det er jeg helt enig i. Da må vi sørge for å sikre bredden og valgfriheten både for dem som går rett fra ungdomsskolen og inn i videregående skole – det minsker risikoen for «drop-out» – og vi må sørge for at det er plasser til dem som velger å ta en pause, og som ønsker et annet løp. Komiteen peker på at rådgivningstjenesten må være sterk, og at Aetat har et ansvar også for ungdom som ønsker arbeid framfor skole. Komiteen ber om at arbeidet med dette blir satt i fokus. Det trengs også et tettere samarbeid mellom skole og arbeidsliv allerede i grunnskolen. Der foregår det en del forsøk, som komiteen har vist til, og som komiteen ønsker å støtte opp om. Videregående opplæring må endres. Det kan ikke være slik at elever fremdeles må vise akutt mistilpasning eller droppe ut av undervisningen for å få et alternativt opplæringsløp. Hele komiteen er enig i at det er behov for alternativer til hovedmodellen når det gjelder videregående opplæring. For SVs del vil jeg vise til forslag i Dokument nr. 8:72 for 2001-2002, fra Rolf Reikvam og Lena Jensen, om ulike modeller for fagopplæring i videregående skole og større frihet til å velge avvikende ordninger i forhold til hovedmodellen. Komiteens flertall mener at lønnstilskuddsordningen gjennom Aetat er et godt virkemiddel for å sikre at ungdom som ønsker å gå ut i arbeid, får gjøre det. Det kan være et virkemiddel for å realisere disse målene, både for ungdom over 19 år og som en mulig modell for dem som er yngre. Forslagsstilleren har på sin side pekt på at det kunne være en mulighet å bruke barnetrygden som en type lønnstilskudd for at det ikke skal bli for dyrt for arbeidsgiver å lønne ungdom. Komiteen er ikke enig i det. Komiteen mener at det er lønnstilskuddsordningen slik den nå er i Aetat, som skal brukes til dette. Komiteen er altså enig med forslagsstilleren i at det er behov for fokusering på dette. Det foreligger nå forslag i Stortinget som innebærer at vi kan se på deler av dette, men de konkrete forslagene som forslagsstilleren har tatt opp, har ikke komiteen vært enig i. Komiteen tilrår at forslaget vedlegges protokollen.
Det er ei viktig politisk utfordring å gripe tak i problemstillingar som er knytte til det faktumet at fleire og fleire unge menneske blir uføretrygda. Det skal me ta høgst alvorleg. Årsakene til auken i talet på unge uføre er nok samansette, men ei årsak kan vere at mange ikkje klarer å tilpasse seg dagens krav til skule og arbeidsliv. Dei høge prestasjonskrava i samfunnet, med stadig sterkare konkurranse og problemstillingar rundt t.d. mobbing, bidreg til både manglande inkludering og utstøyting frå det gode selskap. Med andre ord er dei unge i ferd med å bli offer for det eg vil karakterisere som eit stadig meir individorientert og konkurranseprega samfunn. Dette er kanskje ei av dei viktigaste årsakene til auka helseproblem blant barn og unge. I samband med at Stortinget evaluerte Reform 94 kom det tydeleg fram at Stortinget sin intensjon om større fleksibilitet innanfor vidaregåande opplæring i liten grad blei nytta rundt om i landet. Det kan vere mange årsaker til det, m.a. at fylkeskommunane ikkje etablerte slike fleksible løysingar. Mange unge klaga på at det var for mykje teori på dei yrkesfaglege linene. Når det galdt allmennfag, var teorien lite yrkesretta og lite differensiert. Dette var bakgrunnen for at Stortinget under behandlinga av evalueringa opna for å etablere alternative utdaningsløp til hovudmodellen. Slike alternative utdaningsløp kan utvilsamt medverke til at færre fell utanfor, og dermed blir dei mindre skuletrøytte. Ungdomsgarantien skal sikre at all ungdom under 20 år som står utan skuleplass eller jobb, skal få eit tilbod om arbeidsmarknadstiltak. Her vil Aetat spele ei nøkkelrolle i eit samspel med næringslivet og utdaningsinstitusjonar. Men ein klar føresetnad for at dette skal bli vellukka, er at Aetat både har ressursar og personell til å følgje dette opp. Dagens situasjon i Aetat tyder ikkje på det – men det er ei sak me skal kome tilbake til i ein seinare debatt. Når det gjeld ungdomsgarantien, bør eitt av tiltaka vere at denne skal gjelde for alle under 25 år. Arbeidarpartiet trur òg at større økonomiske forskjellar vil kunne forsterke denne utviklinga, at fleire unge fell utanfor arbeidslivet. Det er ofte dei unge som blir taparane når dei vaksne får problem med jobb eller økonomi. Mange som er i ein vanskeleg livssituasjon, fører problema over på borna. Når så prestasjonskrava til born og unge aukar i tillegg, utgjer nok dette ein alvorleg helserisiko. Derfor er det rett å bruke økonomiske verkemiddel mot utsette grupper. Mellom anna vil ei fjerning av eigendelar i skulen og gratis lærebøker i vidaregåande opplæring gje ein helsegevinst. I tillegg vil auka ressursar til skulehelsetenesta medverke til å kunne auke innsatsen i det førebyggjande psykososiale arbeidet. Unge menneske er opptekne av praktiske løysingar. Derfor er det viktig at Regjeringa tek denne utfordringa alvorleg, gjer ei grundig vurdering og fremmar gode tiltak i samband med statsbudsjettet for 2003.
I løpet av få år har foruroligende mange unge blitt uføretrygdet, og ulike generelle tiltak har blitt satt i gang for å redusere antallet uføre. Det kan synes som om tilgangsraten også har sunket noe den senere tid, men vi er fortsatt i den paradoksale og ikke minst triste situasjon at på den ene side skriker samfunnet etter arbeidskraft, mens det på den annen side potensielt finnes over en million mennesker som enten burde kunne føres tilbake til arbeidslivet eller kanskje også arbeide mer, herunder mange unge. Fra alle kanter får vi rapporter om at det har vært en markert økning i psykiske og sammensatte psykososiale problemer, noe som er årsak til at flere unge uførepensjoneres. På vegne av Høyre og i forbindelse med vår fraksjon i en annen komite – kontroll- og konstitusjonskomiteen – og dens arbeid med Riksrevisjonens Dokument nr. 3:3 Revisjonens undersøkelse om uførepensjon og yrkesrettet attføring, har jeg foretatt en liten rundreise til en del lokale trygdekontorer og Aetat-kontorer. Signalene om at vi nå begynner å se toppen av isfjellet når det gjelder sosiale konsekvenser for partydop-generasjonen, er relativt klare. Et annet tydelig signal har vi fått fra funksjonshemmedes organisasjoner. Det synes som om en del Aetat-kontorer lokalt undertiden fokuserer for mye på den enkeltes fysiske og psykiske begrensninger fremfor funksjonsevne, og at kontorene også preges av mangel på kompetanse i forhold til de nye, unge brukerne. Når en enstemmig kommunalkomite i sin innstilling til denne konkrete sak mener at det kan gjøres mer for å stimulere arbeidslivet og Aetat til i fellesskap å finne nye alternative løsninger for ungdom som faller utenfor skole og arbeidsliv, må man ha et viktig bakteppe klart for seg: Aetats kontorer er preget av bl.a. stor turnover, et lite fagmiljø, en vanskelig rekrutteringssituasjon, og at mye tid går med til å drive internopplæring av nyansatte, Det må nødvendigvis gå på bekostning av det viktige utadrettede arbeidet man etterspør. I de tilfellene hvor skole, Aetat og næringsliv har gått sammen, har dette ofte fungert over all forventning, men det krever mye i form av tidsbruk og ikke minst i form av ressursbruk. Også for Høyre er det viktig å fokusere på at en sterk rådgivningstjeneste både i grunnskole og i videregående opplæring er et viktig forebyggende tiltak. Satt på spissen er det et problem i dag at rådgiverstillinger ved flere skoler er besatt med personer på en lav stillingsbrøk, og som i tillegg undertiden er, noe kraftig sagt, halvstuderte røvere fra Blindern – for øvrig uten selvfølgelig å trekke paralleller til noen av oss yngre representanter i denne sal. I likhet med avdekket kompetansemangel hos Aetat er det klart at jo smalere kunnskaps- eller erfaringsbakgrunn saksbehandler eller rådgiver har, desto mindre forutsetninger har disse for å finne individuelle opplegg fremfor standardopplegg til den enkelte, selv om regelverket for å gjøre dette til dels er på plass. Høyre vil imidlertid ikke uten videre i herværende sak legge til grunn at det er noen direkte kobling mellom problemene som Reform 94 har medført, og økningen i antallet yngre uførepensjonister, men vil selvfølgelig følge utviklingen og vurdere denne nøye. I den sammenheng er det grunn til å gjenta det som er sagt flere ganger tidligere, nemlig at mulighetene for avvik fra hovedmodellen må etableres og benyttes på en langt mer fleksibel måte. I mitt eget hjemfylke, Akershus, har vi nettopp hatt dette til behandling, og regelverket viser ganske tydelig at rammene for forsøk eller tilpasninger ikke er så snevre som en del skoleadministrasjoner later til å tro. Når det gjelder SVs Dokument nr. 8:72 om å fremme forslag om endringer om å få iverksatt en mer fleksibel gjennomføring av yrkesopplæringen, synes jeg dette er et bra initiativ. I den sammenheng er jeg også glad for de signaler statsråd Clemet har gitt når det gjelder Regjeringens arbeid. Avslutningsvis jeg trekke frem noen andre problemstillinger vi får rikelig med tid til å diskutere i forbindelse med senere saker, nemlig at ulikheter i vurderingen hos sosialetat, Aetat og trygdekontor hva angår regelverket og organisasjonsstrukturene disse etatene skal arbeide innenfor, kan bidra til at arbeidet for å motvirke at unge blir uførepensjonister, blir skadelidende. I tillegg mangler man et helhetlig rapporteringssystem. I pakt med Stortingets vedtak av 14. desember 2001 utreder nå Regjeringen hvorvidt en felles etat med ikke minst et felles regelverk kan avhjelpe disse systemsvakhetene og muliggjøre at ressurser som i dag er spredd på ulike pengesekker og instanser, kan brukes på en bedre måte og gjøre at unge mennesker som vi vet kan og vil både jobbe og få seg en utdanning, gjør nettopp det fremfor å bli passive stønadsmottakere. Til slutt til foregående taler, som mente at samfunnet var blitt for konkurranseorientert og for individorientert. Hovedproblemet i norsk skole i dag er at skolen i for liten grad er individorientert. Det gjør at konkurransen blir fiktiv ved at elever med ressurssterke foreldre overlever, og de uten ressurssterke foreldre henger etter.
Det Kystpartiet og Steinar Bastesen tek opp i denne saka, er svært viktig. Det er for mange unge – og talet er dessutan aukande – som droppar ut av vidaregåande skule, og som heller ikkje får eller tek imot alternative opplegg i arbeidslivet. For ofte endar dei som unge uføretrygda. Dette er uheldig for samfunnet, det er dyrt for staten og dessutan ein katastrofe for dei unge som ikkje får realisert sine draumar og ynske. Eg er glad for at eit samla storting understrekar at det må vera ei prioritert oppgåve å få ned talet på unge uføretrygda. Men sjølv om Kristeleg Folkeparti og regjeringspartia ser at skulen ikkje i tilstrekkeleg grad tek omsyn til individuelle behov i opplæringa, tør vi påstå at auken i psykiatriske diagnosar som medisinsk årsak til uførepensjonering nok i større grad skuldast stoff- og rusmiddelmisbruk enn manglar ved Reform 94. Partydop – ecstasy o.l. – får konsekvensar som er urovekkjande og må følgjast nøye. Lite kan faktisk vera viktigare enn å førebyggja stoffmisbruk blant unge. Likevel er det eit faktum at moglegheitene for avvik frå hovudmodellen i vidaregåande opplæring er avgrensa i praksis. Stortinget har føresett ein større fleksibilitet enn det som vert tilbydd, og det går ut over skuletrøytt eller teoritrøytt ungdom når dei ikkje vert følgde opp. I 1998–99 bad Stortinget om at ein måtte finna fram til meir fleksible løysingar for unge som avskyr teori, men som kan trivast med ei praktisk opplæring. Vi må akseptera at nokre elevar opplever den ordinære skulen som eit mareritt, og sjølv om dei ikkje har behov for eit spesialpedagogisk opplegg, må det finnast alternative løp for slike. Ofte vil nok behovet for ei teoretisk opplæring koma i etterkant av praktisk tilnærming. Då må moglegheita for ei slik opplæring finnast, sjølv om ein skulle ha passert 20 år. Det må ikkje vera slik at feilval i dei turbulente tenåra skal vera uoppretteleg seinare i livet. Elles var det mange i mi klasse i folkeskulen som avslutta si utdanning utan meir teoretisk påbygging, og dei har alle klart seg utmerkt, så det går an – det gjekk iallfall an. Alle er samde om at barnetrygda ikkje er eigna som verkemiddel for å få skuletrøytt ungdom inn i arbeid eller i alternative løp, sjølv om det er litt rotete framstilt i to forskjellige merknader i innstillinga. Lønstilskot skal sjølvsagt brukast for at unge – no frå 16 år – som kan ha nytte av arbeidsopplæring i bedrift, skal få slik moglegheit, og det står vi også saman om. Kristeleg Folkeparti meiner at det ikkje er formelle hindringar for at ungdom skal få tilgang til arbeid eller eit meir fleksibelt utdanningstilbod. Men at skuleverket og det offentlege elles kan verta meir kreative, meir fleksible og kanskje meir gira på å leggja opp til individuelt tilpassa opplegg, er heilt sikkert. Det er også nødvendig, for det må vera absolutt siste utveg, etter at alle andre tiltak er prøvde, at ein går til det steget å uføretrygda eit ungt menneske. Vi har for lite arbeidskraft i dette landet. Vi treng alle unge for å byggja landet. Alle må merka at det er bruk for deira innsats, også dei som ikkje satsar på høgskuleutdanning eller ei teoretisk tilnærming i livet. Det er trass i alt mykje praktisk arbeid som skal utførast i Noreg også i framtida, arbeid der matematikk eller fysikkunnskapar kanskje ikkje er det mest sentrale.
Senterpartiet meiner langt meir kan gjerast for å sikra fleire unge ei betre plattform enn i dag. Det er urovekkjande at det kjem så altfor mange meldingar om vantrivsel i skulen, om elevar som ikkje finn seg til rette, om lærarar som søkjer seg vekk, om fortvila foreldre som ber om råd og hjelp. Det er i høgste grad urovekkjande for alle enkeltmenneske dette gjeld, men òg i forhold til alle dei ringverknadene som dette har på lengre sikt. Dokument nr. 8:3 har som utgangspunkt det uforholdsmessig høge talet på unge uføretrygda og tiltak som kan hindra det. Her trengst langt sterkare samarbeid på tvers – mellom ungdom, foreldre, næringsliv og offentlege etatar – for å snu denne tendensen. Søkjelyset må setjast på det som er vellukka: Kommunar som satsar på ungdommane sine gjennom prioritering av skule, kulturliv, ungdom som sjølve tek initiativ gjennom elevbedrifter, inkluderande fritidsmiljø, vidaregåande skular og bedrifter som gjennom ulike tiltak har inkludert fleire. Ein kommuneøkonomi som gir moglegheit til å styrkja rådgivingstenesta, som igjen medverkar til eit betre grunnlag for eit val som skal gjerast i forhold til vidaregåande skule og arbeid, er viktig. Opptrappingsplanen for psykiatri med sine 800 stillingar i skulehelsetenesta må følgjast opp. Ein fylkeskommuneøkonomi som gir høve til å prioritera oppfølgingsteneste, rådgivingsteneste, barnevern og førebyggjande tiltak mot rusmiddelmisbruk må ikkje opplevast som rein utopi, slik tilfellet er i dag i nokre fylke. Lat meg òg nemna Psykiatrisk ungdomsteam, med den unike posisjon som dei har i fleire fylke, og den uro som eg kjenner i forhold til at dei skal bli usynleggjorde inn i helseforetaka. Lønstilskot er nemnt spesielt. Lat oss òg medverka til å lyfta fram dei næringslivsleiarane som faktisk ser sitt sosiale ansvar, og som nyttar seg av denne ordninga, og dermed medverkar til at fleire ungdommar får ei betre plattform. Så har komiteen spesielt peikt på alternative løp til hovudmodellen i Reform 94. Ja, det er tankevekkjande at utdanningskomiteen i sin gjennomgang av Reform 94 – altså evalueringa av Reform 94 – understreka både at mange opplevde at det var for mykje teori, at moglegheitene til alternative løp var for lite utnytta, at det var manglande fleksibilitet, og at tilrettelagd tilpassa opplæring måtte understrekast spesielt. Lat meg òg lyfta fram ungdom med funksjonshemmingar. Det er ei ueinsarta gruppe. Det er ei gruppe som ein må gi større merksemd enn i dag. NOU-en «Fra bruker til borger» har gode forslag som må følgjast opp, og når det gjeld dei instansane som vi har i dag, med Aetat og trygdeetat, og det samspelet som skulle vera med vidaregåande opplæring og med den enkelte, trengst det utan tvil ei styrking. Det er tankevekkjande å oppleva at det faktisk er ungdom – eg har sjølv møtt dei – som går og ber om arbeid og gjerne vil ha det, og som blir tilrådd uføretrygd framfor å få høve til å prøva seg i eit arbeid. Så finst det då glitrande eksempel på funksjonshemma som sjølve er eit mønster for andre, som har medverka til etablering av eigne bedrifter, og som har lært opp andre funksjonshemma til eit meiningsfylt og svært samfunnsnyttig arbeid. Sjølv hadde eg i si tid gleda av å vitja ei slik eining innanfor Telenor Bedrift som faktisk konkret har medverka til at fleire har fått arbeid. Lat meg til slutt seia at statsråden no bør gjennomgå dei innlegga som her er komne. Ho vil då finna ut at her ikkje berre er eit vell av gode ord, men faktisk eit ekte engasjement på tvers av ulike parti. Her er endåtil konkrete forslag til å snu ein negativ trend og medverka til å gi fleire unge høve til å delta i eit inkluderande arbeidsliv.
Så langt ut i debatten er det ikke så mye å tilføye til det som de tidligere talerne har sagt. Det er bare å slutte seg til det som allerede er sagt, og vise også til innstillingen i denne saken. Det at så mange unge blir stemplet som uføre og litt udugelige – i deres øyne – i forhold til arbeidslivet, er selvfølgelig veldig uheldig. Og det at 35 000 unge mennesker har droppet skolen i løpet av så kort tid, som saksordføreren viste til, skulle kanskje ha fått alarmklokkene til å ringe tidligere for noen hver. Vi kunne selvfølgelig også koordinert litt av arbeidet som foregår her på Stortinget. I forrige periode satt jeg i familiekomiteen, og vi fikk gang etter gang presentert tall, særlig i forhold til barn, men også yngre ungdom – for å ta det uttrykket i bruk – som var på vei ut av både skole og det familielivet som de egentlig skulle ha vært en del av. Siden 1995 har altså 85 000 barn i dette landet vært i kontakt med barnevernet på en eller annen måte. Dette burde selvfølgelig ha fått alarmklokkene til å ringe mye tidligere. Men det er, som andre har sagt her i dag, et sammensatt problem. Derfor er det også viktig at vi nå får en samkjørt innsats for å snu den trenden vi er inne i. Det at mange unge nå ønsker å velge arbeid eller praksis foran skole, må vi ta på alvor. Og da må det selvsagt tilrettelegges på best mulig måte. Men når vi skal legge til rette for dette, er det viktig at ungdommen ikke føler at det på en måte blir en utplasseringsordning som ikke har noen reell verdi. Her er det viktig at ungdommen får reell deltakelse i arbeidslivet, og at de føler seg fullverdige i arbeidslivet og i forhold til den utplasseringen de måtte få. Ellers tror jeg nok vi vil dra med oss akkurat de samme problemene fra skolen og inn i det eventuelle arbeidslivet. Hvis vi skal prøve å analysere hvorfor det har gått galt, må vi kanskje kikke litt på enhetsskolen. Vi må kikke litt på Reform 94, der hensynet til enkeltindividet på en måte har blitt utvasket. Vi må respektere at menneskene har ulike behov og ulike interesser – rett og slett individets egen identitet. Min påstand er at denne likhetstanken har lidd både under enhetsskolen og under Reform 94. Det er det offentlige som har gått foran og stilt større krav til ungdommen, som det ble referert til tidligere i debatten. Det er det offentlige som har gått foran gjennom skoleverket og sagt at alle sammen skal prestere likeens uavhengig av hvilket ståsted de hadde i utgangspunktet. Og hvis vi med de tiltakene som kommer framover, greier å ta det innover oss, er jeg helt sikker på at vi greier å snu den trenden, ikke minst av hensyn til respekten for de ungdommene som kommer etter. Derfor er også Fremskrittspartiet inne på tanken om at de tiltakene som eventuelt måtte komme i framtiden, kanskje også burde gjelde litt yngre ungdom enn dem vi snakker om her i dag.
På bakgrunn av Dokument nr. 8-forslaget fra stortingsrepresentant Steinar Bastesen har en enstemmig kommunalkomite bedt Regjeringen se på de formelle hindre i forhold til arbeidsmuligheter for ungdom og sluttet seg til hovedhensikten med dokumentforslaget, selv om man har sagt at man ikke er enig i alle de anvisninger til løsninger som er i selve forslaget. Regjeringen er svært opptatt av å finne gode løsninger for ungdom som av ulike årsaker ikke er i stand til å følge ordinært utdanningsløp med overgang til arbeid. Det er en oppgave av høyeste prioritet å sikre ungdom et fotfeste på arbeidsmarkedet. Det er en svært krevende oppgave, men tvingende nødvendig, både av hensyn til den enkelte og av hensyn til samfunnet totalt sett. Regjeringen mener at hovedtilbudet til ungdom mellom 16 og 19 år fortsatt skal være utdanning i regi av fylkeskommunen i tråd med opplæringsloven. Dette har det så langt vært bred politisk enighet om. Ungdom som oppsøker Aetat, vil i første omgang få informasjon, veiledning og formidlingsbistand. Ungdomsgarantien skal sikre at ungdom under 20 år som står uten skoleplass eller jobb, får et tilbud om arbeidsmarkedstiltak. Dette er primært tilbud om arbeidspraksis og helst kombinert med noe tid i skolen, såkalt kombinerte opplegg. Den fylkeskommunale oppfølgingstjenesten koordinerer tiltak for ungdom som av ulike grunner faller ut av videregående skole. Samarbeidet mellom Aetat og oppfølgingstjenesten fungerer i all hovedsak veldig bra. Når det gjelder behov for alternative utdanningsløp i fagopplæringen, har Regjeringen som mål å utarbeide mer fleksible opplæringsordninger for å inngå lærekontrakt rett etter grunnskolen. Regjeringen vil orientere Stortinget nærmere om dette om kort tid. Aetat kan benytte ulike arbeidsmarkedstiltak overfor unge arbeidssøkere. Arbeidsmarkedstiltakene har ulikt innhold tilpasset ulike arbeidssøkeres behov. Tiltaket lønnstilskudd skal bidra til at utsatte grupper av arbeidssøkere ansettes på ordinære lønns- og arbeidsvilkår. Dette oppnås ved å gi tidsbegrenset lønnstilskudd til arbeidsgivere som ansetter personer med sikte på varige arbeidsforhold. I utformingen av arbeidsmarkedspolitikken er det lagt større vekt på viktigheten av lokalt skjønn og lokale frihetsgrader. Dette er en viktig og riktig utvikling, som er helt i tråd med Regjeringens program for modernisering, effektivisering og forenkling av offentlig sektor. Saksbehandler på Aetat lokalt foretar i samråd med den enkelte arbeidssøker en arbeidsmarkedsfaglig og individuell vurdering av hva som er nødvendig for at den enkelte skal komme i ordinært arbeid, herunder eventuelt deltakelse på arbeidsmarkedstiltak. Arbeidsministeren ønsker ikke å detaljinstruere Aetat lokalt i hvordan dette skal gjøres, da det er individuelle behov og lokalt skjønn som er sentrale elementer i en slik vurdering. Han ønsker derfor ikke å gå tilbake til en ordning hvor man fra sentralt hold fastsetter eksakte måltall for hvilke arbeidsmarkedstiltak og hvilket tiltaksomfang som skal nyttes overfor etatens ulike målgrupper. Det er i dag om lag like mange registrerte helt ledige ungdommer under 20 år som for ett år siden. Jeg er helt enig med komiteen i at det er viktig at Aetat har tilstrekkelige ressurser og tiltaksplasser for å oppfylle ungdomsgarantien. I etatens tildelingsbrev for inneværende år er det satt som mål at ungdomsgarantien videreføres i 2002. Jeg forutsetter derfor at Aetat løpende vurderer tiltaksinnsatsen overfor denne målgruppen, slik at målet i tildelingsbrevet kan oppfylles. Det er et bærende prinsipp i norsk økonomi at arbeidsgivere i all hovedsak dekker egne kostnader til arbeidskraft, herunder lønn. Selve lønnsnivået fastsettes i hovedsak etter forhandlinger. Slik bør det også være. Innføring av en generelt statlig lønnssubsidie overfor enkeltgrupper i arbeidslivet vil ha en rekke svært uheldige konsekvenser. Blant annet vil en slik ordning svekke muligheten for å oppebære stabil, høy sysselsetting på sikt. En slik utstrakt bruk av lønnstilskudd vil også være i strid med EØS-regelverkets konkurranseregler. Regjeringen legger derfor opp til å videreføre gjeldende prinsipper om bruk av denne type ordninger ved at de kun skal brukes tidsavgrenset og fastsatt etter individuelle vurderinger. Målsettingen med tilskuddet skal være å kompensere for manglende produktivitet hos den enkelte tiltaksdeltaker, ikke å bidra til å oppnå riktig lønnsnivå i jobb for ungdom. Helt til slutt vil jeg forsikre at Regjeringen vil følge ledighetsutviklingen blant ungdom nøye og komme tilbake til Stortinget med et eventuelt behov for styrking av ressursinnsatsen overfor denne målgruppen. Jeg har også lyst til å understreke at det ekte engasjementet som er utvist i salen i dette spørsmålet, skal jeg videreføre til arbeidsministeren. Dette er ikke bare et område for arbeidsministeren. Temaene som har vært berørt i debatten så langt, dreier seg både om mitt ansvarsområde som kommunalminister, om utdanningsministerens arbeidsområde og om sosialministerens arbeidsområde. Vi skal sammen jobbe for å fokusere på ungdom og sørge for at ikke noen skal bli uføretrygdet før man faktisk har forsøkt å få dem inn i arbeid, noe som er hovedhensikten i all den politikken vi driver med.
Jeg har først behov for å få oppklart noe av det statsråden sa. I Aftenposten den 6. mars skriver utdannings- og forskningsminister Kristin Clemet sjøl at det Regjeringen har tenkt å komme til Stortinget med raskt, er «forslag til en ny lov om fagutdannelse – dvs. korte yrkesutdannelser som kommer på toppen av videregående opplæring, og som kan være et alternativ til den tradisjonelle og mer akademiske høyere utdannelsen.» Det var noe annet enn det statsråden sa nå, og jeg vil ha klarhet i det. Så til noe av det som har vært sagt om hvorfor ungdom dropper ut, og hvorfor noen blir syke. Jeg har lyst til å si at det å ikke ville begynne på videregående skole når man går ut av grunnskolen, nødvendigvis ikke behøver å være tegn på at noe er galt. Det må være mulig, og det er en av hovedhensiktene ved at man har innført rett til videregående opplæring også for voksne. Jeg tror at det at presset kan bli stort på noen av dem som har det vanskelig, er denne følelsen av at man absolutt må, og man må det nå, hvis ikke går det galt, og dessuten at man har trøbbel med å komme inn på noe av det man ønsker seg, og blir tvunget til å gå på noe man ikke vil. Det tror jeg fører aldeles galt av sted, og der er jeg enig i det statsråd Clemet har skrevet. Jeg tror den retten som ble gitt med Reform 94, var knall viktig og veldig bra, men plikten til å begynne akkurat nå og gjøre det akkurat nå, tror jeg er feil. Jeg har også lyst til å si at det innlegget som representanten André Dahl hadde, var prisverdig. Han viser der en innsikt i hvordan Aetat er nødt til å fungere, individrettet, med å ha kompetanse, med å ha stabil arbeidskraft, med å kunne målrette tiltakene sine til den enkelte, enten det er ungdom, funksjonshemmede eller innvandrere. Jeg håper at denne representanten tar en samtale med arbeids- og administrasjonsministeren, som har ansvar for dette, og bidrar til å sørge for at etaten kan få virkemidler til å fungere slik. Det er det eneste som kan få oss til å lykkes i kampen mot utstøting av ungdom, men også i kampen mot fattigdom, fordi vi vet at arbeid er så utrolig viktig for dem som detter utenfor arbeidslivet. Så opplever jeg også at den fleksibiliteten som ligger i Reform 94, og ikke minst den fleksibiliteten som Stortinget flere ganger har påpekt at man ønsker utnyttet bedre, ikke er utnyttet. Derfor tror jeg Stortinget må ta noen nye runder på det. Til slutt dette med de eventuelle formelle hindringene som måtte ligge til grunn for at ungdom ikke kommer inn: Vi ber Regjeringen om å se på det, om det kan være noen problemer der. Poenget med at komiteen har pekt på bruk av lønnstilskudd, er at det er et tilskudd som Regjeringen sjøl i brev til komiteen sier er aktuelt i forhold til denne gruppa, og at det sjølsagt ikke skal være et generelt lønnstilskudd til alle som kommer inn under denne ordningen, men skal brukes aktivt for å nå den målgruppa vi nå snakker om.
La meg bare svare på det som Karin Andersen tok opp i sitt innlegg innledningsvis, nemlig spørsmålet om en konkretisering av det jeg sa i innlegget knyttet til mer fleksible opplæringsordninger når det gjaldt å inngå lærekontrakt. Utdanningsminister Kristin Clemet vil komme med en orientering til Stortinget om dette. Vi er fra Regjeringens side absolutt på linje med det som ligger i SVs forslag på dette området. Man ser på praktiske måter. Kristin Clemet vil komme tilbake igjen til Stortinget med det om ganske kort tid. I tillegg er det riktig at man også kommer med forslag og arbeid knyttet til ny lov om fagutdannelse, men der pågår flere ting på dette området og med ulik innvirkning. Så til spørsmålet knyttet til Aetat. Vi jobber videre med forholdene internt i Aetat, spesielt knyttet til attføringssituasjonen nå. Vi har bl.a. også signalisert at det vil bli høyere bevilgninger til Aetat fremover, og at Aetat kan regne med dette, for det har vært problemer i den omstillingen som foregår i forbindelse med attføringspengene og omlegging i attføringsopplegget. Nå er det jo slik at et hovedmål for Regjeringen med Aetat er å få betraktelig større fokus på de svake gruppene i forhold til hva man tidligere har sett i noen år, hvor man har vært veldig formidlingsorientert. Skal man ha de svake gruppene i fokus og fokusere mer på kvalifiseringssiden i Aetat, betyr det at man må være individrettet, at man må gå inn på de enkelte personer og se hvilket behov de har. Det dreier seg om ungdom, men det dreier seg ikke minst om fremmedspråklige – det dreier seg om hele settet av dem som har vanskelig for å komme inn i arbeidsmarkedet. Det er helt i tråd med Regjeringens politikk. Når det gjelder spørsmålet om lønnstilskudd, er jeg glad for at vi er enige om at lønnstilskudd skal brukes på den måten som også ble skissert i mitt innlegg. Vi må ikke komme i en slik situasjon at for å ansette personer som har det vanskelig – som på en måte anses som ikke å være 100 pst. like produktive – skal en arbeidsgiver ha betalt. Lønnstilskudd skal være en «myking» inn i arbeidsmarkedet for enkelte grupper, men det må ikke være slik at man skal forvente å få betalt fra det offentlige hvis det ikke er en voksen, normal person med høy produktivitet som ansettes. Ikke alt kan kompenseres av det offentlige – det er farlig etter min mening. Ut fra de erfaringene vi hadde med en høy andel på arbeidsmarkedstiltak, vet vi at den typen tiltak på et tidspunkt presser ut ordinære jobber som skulle vært gjort. Det var et av problemene vi hadde med den store massen på tiltak på begynnelsen av 1990-tallet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 1897]]
Da er vi klare til å gå til votering.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Rolf Terje Klungland på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartietforslagene nr. 2 og 3, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet tas opp til votering. Forslaget lyder: «St.prp. nr. 35[[2001-2002]] sendes tilbake til Regjeringen med tanke på behandling etter at konsekvensutredning av helårlig petroleumsaktivitet i de nordlige havområder fra Lofoten og nordover foreligger.»
Forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å tilrettelegge for en politisk behandling av saker knytta til havmiljø og klimapolitikk, slik at de behandles i samsvar med Samarbeidsregjeringens mål om en bærekraftig utvikling, samt målet om å følge føre-var-prinsippet.»
President, jeg skulle ha stemt for.
Kan presidenten forstå det slik at det ble stemt imot?
Jeg har stemt imot, og skulle stemt for.
Da bifaltes innstillingen med 75 mot 25 stemmer.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet – alle unntatt representanten Konglevoll – og Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de vil støtte forslaget. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at driftsoperatør for anlegget på Melkøya legger til rette for, og deltar med finansiering, slik at overføringsledninger for kjølevann til industriområdet på Kvaløya kan realiseres.»
Under debatten har Karin S. Woldseth satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme nødvendige forslag for Stortinget slik at NRKs lisensavgift differensieres ut fra mulighetene for mottaker til å motta NRK1 og NRK2 over det ordinære sendenettet.»
Presidenten vil så foreslå at kultur- og kirkeministerens redegjørelse om Norsk rikskringkasting i Stortingets møte 28. februar 2002 vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.