Representantene Ingalill Olsen, Arve Kambe, Sigvald Oppebøen Hansen og Snorre Serigstad Valen, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Hordaland fylke: Filip Rygg og Einar Horvei For Møre og Romsdal fylke: Jon Georg Dale For Oslo: Afshan Rafiq For Sør-Trøndelag fylke: Knut Gravråk For Vestfold fylke: Heidi Ørnlo For Østfold fylke: Stein Erik Lauvås og Kari Agerup
Representanten Trine Skei Grande vil framsette to representantforslag.
På vegne av Borghild Tenden og meg sjøl vil jeg framsette to forslag. Det er forslag om umiddelbar oppfølging av tiltakene for bekjempelse av voldtekt, slik de er skissert i NOU 2008:4, Voldtektsutvalget, og det er forslag om regularisering av papirløse innvandrere i Norge.
Representanten Siv Jensen ønsker å framsette et representantforslag.
På vegne av Mette Hanekamhaug, Åse Michaelsen, Bente Thorsen, Solveig Horne, Kari Kjønaas Kjos, Karin S. Woldseth, Siv Aida Rui Skattem, Åshild Karoline Haugland, Laila Marie Reiertsen og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om et opprør mot voldtektsbølgen.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsminister Jens Stoltenberg vil møte til muntlig spørretime. Statsministeren er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Første hovedspørsmål er fra representanten Siv Jensen.
På NRKs nettsider kan vi lese i dag om at Oslo er voldtektshovedstaden i Skandinavia. Det er i grunnen ikke en statistikk det er særlig ønskelig å toppe. Vi er kommet i en situasjon hvor stadig flere kvinner føler betydelig utrygghet. Mange melder om at de ikke lenger ønsker å gå alene etter mørkets frembrudd. Det er en fallitterklæring for et samfunn som har fokus på likestilling. Det er en fallitterklæring for et samfunn som ønsker å ha fokus på trygghet, når vi nå ser en bølge av overfallsvoldtekter særlig inn over hovedstaden. Det har vært mye fokus på tiltak for å bekjempe voldtekt. Men det er veldig vanskelig å se at regjeringen faktisk har fulgt dette opp. Jeg registrerer også at justisminister Storberget i grunnen fnyser av alle som nå har deltatt i denne debatten de siste par dagene og pekt på utfordringer, pekt på manglende oppfølging. Da synes jeg det er på sin plass å utfordre statsministeren på dette – rett og slett fordi når så mange kvinner uttrykker betydelig grad av utrygghet, er det politikernes ansvar å bidra til at den tryggheten kommer tilbake. Da handler det om å iverksette tiltak, det handler om mer synlig politi – selvsagt – det handler om bedre bruk av DNA-analyser for raskere å kunne finne frem til gjerningsmenn. Det handler selvfølgelig også om det faktum at det dessverre er asylsøkere som er overrepresentert på denne statistikken. Da må man også sette inn tiltak mot denne gruppen. Mitt spørsmål er: Når har regjeringen tenkt å iverksette disse tiltakene, slik at kvinner kan føle større trygghet på gatene, i hovedstaden og i resten av landet?
Jeg vil først takke representanten Jensen for at hun tar opp et veldig viktig spørsmål. Slik vi nå har det, spesielt i Oslo, skal vi ikke ha det. Voldtekt er en av de mest alvorlige former for vold, for kriminalitet. Det er alvorlig for dem som rammes, for ofrene, men det er også alvorlig for veldig mange andre mennesker, som opplever frykt. Frykt er i seg selv et stort problem for mange, mange mennesker som opplever det ved å bevege seg rundt, f.eks. i denne byen. Derfor er det viktig at vi både diskuterer hva storting, regjering, politikere kan gjøre, hva vi kan gjøre i samarbeid med lokale myndigheter og hva vi kan gjøre samlet, som samfunn for å bekjempe voldtekt. Regjeringen nedsatte for en tid siden et eget offentlig utvalg for å se på tiltak. Det har kommet med sin innstilling, og vi følger nå opp tiltak i tråd med mange av de forslagene, men også i tråd med noen andre forslag. Det ene vi har gjort, er at vi har etablert en egen etterforskningsgruppe for voldtektskriminalitet. Den er knyttet til Kripos, for da får vi også trukket på de ressursene som er der. Den vil bli styrket i budsjettet for 2012, slik at den øker fra åtte til 16 ansatte fra 2010 til 2012. Det andre vi gjør, er å øke politibemanningen i Oslo med flere stillinger. Det tredje som er gjort, er å øke straffenivåene, både maksimumsstraff og minimumsstraff. Oslo politikammer har i tillegg meldt i dag at de vil skjerme sedelighets- og voldsavsnittet for andre oppgaver, slik at de kan konsentrere seg om disse voldtektsforbrytelsene, og i tillegg styrke bemanningen ved det avsnittet. Vi har også gjennomført en DNA-reform som gjør at vi nå samler inn mange flere DNA-prøver, som dermed gir bedre grunnlag for bevisførsel.
Fremskrittspartiet er veldig glad for at politiet tar denne voldtektsbølgen på alvor, og ut fra den ressurssituasjonen de har, forsøker å gjøre mest mulig. Men det er jo ikke helt presist når statsministeren hevder at regjeringen nå styrker politibemanningen. Det er riktig at politiet har fått tilført midler i neste års statsbudsjett, men det er primært til alle andre formål enn bemanning. Vi er altså i en situasjon hvor sammenliknbare hovedsteder i Skandinavia har betydelig høyere politidekning enn Oslo og Norge. Her går politidekningen ned. Når vi også ser den omvendte utviklingen i forhold til antall gjennomførte voldtekter, er det et tydelig tegn på en sammenheng mellom politidekning og voldsutøvelse. Da er det på tide at regjeringen tar dette inn over seg og erkjenner at politidekningen i Norge er for lav. Det må føre til flere øremerkede midler til å styrke bemanningen, ikke til å styrke alle andre formål.
Regjeringen mener at politidekningen, antall polititjenestemenn i Norge, er for lav. Derfor har vi over flere år trappet opp innsatsen. Det første vi måtte gjøre noe med, var det at det ble utdannet altfor få politifolk – det var en viktig begrensning for hvor mange politifolk vi kunne ansette. Nå har vi doblet opptaket ved Politihøgskolen, og det betyr at det nå utdannes flere politifolk enn noen gang før. Vi har også økt bemanningen i politiet og vil øke bemanningen ytterligere i 2012, også utover det som kreves for å følge opp f.eks. etterforskningen etter 22. juli. Så der kommer det mer i tillegg til økt etterforskningskapasitet rettet mot voldtektsforbrytelser. Så mener vi at i tillegg til det vi gjør når det gjelder politiet, som er viktig, er det viktig at vi etablerer et samarbeid med lokale myndigheter. Vi ser at noen andre byer har lyktes godt, vi må se hva vi kan gjøre i forhold til samarbeid med utelivsbransje, taxinæring og andre. Jeg er også av den oppfatning at vi må være veldig åpne og ærlige på at selv om det store flertallet av mennesker med utenlandsk statsborgerskap i Norge er lovlydige, er de overrepresentert blant voldtektskriminelle, og det må vi også iverksette tiltak i forhold til.
Det er anmodet om tre oppfølgingsspørsmål, og det blir anledning til i hvert fall det – først Åse Michaelsen.
Om alt dette som statsministeren nå sier, hadde vært iverksatt, og hadde fungert, hadde ikke alle disse voldtektene funnet sted. Justiskomiteen var i Stavanger på mandag og fikk da orientering om hvordan man i Stavanger hadde tatt natten tilbake. Hvorfor fungerer dette i Stavanger, men ikke i Oslo, hvis alle disse tiltakene her har blitt satt i gang? Jo, fordi Oslo og området rundt kanskje har et parallelt samfunn, ble det påpekt, som består av kriminelle asylsøkere, av folk uten lovlig opphold osv. Har ikke politiet her en sjanse til å kunne gå i dybden? Det ser ikke ut som om det er mulig. Vil statsministeren nå endelig sørge for at vi får nok ressurser til å kunne ta natten tilbake også i Oslo, og opprette lukkede asylmottak for både dem som har fått avslag, og dem som er på vent?
For det første er det slik at vi har iverksatt tiltak i år, men vi har også varslet nye tiltak neste år. Det ligger i budsjettet som nå behandles i Stortinget, bl.a. flere stillinger til etterforskning av voldtektsforbrytelser i den egne etterforskningsenheten som er opprettet. Da må Stortinget gjøre de vedtakene for at de pengene kommer på plass. Det er iverksatt tiltak, og det vil bli iverksatt flere tiltak når Stortinget har vedtatt budsjettene. Når det gjelder asylsøkere, er det viktig å understreke følgende: Det store flertallet av asylsøkere følger norsk lov, og det er lov til å søke asyl i Norge. Men det er samtidig helt riktig at i hvert fall når det gjelder overfallsvoldtekter i Oslo, er det en stor overrepresentasjon av folk med utenlandsk statsborgerskap. Det er én av flere grunner til at denne regjeringen har trappet kraftig opp tvangsretur. Tvangsretur har økt kraftig, med over 4 000 tvangsreturnerte. Det øker også antallet frivillige returer. Av dem som er tvangsreturnert, er det en stor andel som har begått straffbare handlinger. Det er ett av mange bidrag for å gjøre noe med dette problemet.
André Oktay Dahl – til oppfølgingsspørsmål.
Å voldta noen er noe av det simpleste, groveste, verste noen kan gjøre mot et annet menneske. I løpet av 5 minutter kan en voldtektsforbryter fullstendig knuse livet til en kvinne eller mann – for år, kanskje for resten av livet. Høyre er enig i at det må satses bredt for å forebygge. Oslo kommune gjør også en veldig god jobb på mange felt, men Oslo, og Høyre, etterlyser flere politifolk å samarbeide med for å ta byen og tryggheten tilbake. Den tryggheten er borte, og det er regjeringens ansvar. Synlig politi for å forebygge at noe skjer, og nok folk til å etterforske, at man faktisk tar forbryterne, er et politisk ansvar, ikke minst for en flertallsregjering som har sittet i seks år. Er statsministeren fornøyd med at politidekningen rent faktisk stadig går nedover, ikke oppover, at Oslo-politiet har blitt mindre i stand til å forebygge og etterforske voldtekt, og at man derfor har redusert kvinners trygghet?
Jeg er også helt enig i at vi trenger flere politifolk. Et av de første hindrene vi møtte da vi overtok i 2005, var at den forrige regjeringen hadde satset altfor lite på utdanning av politifolk. Derfor har vi doblet opptaket ved Politihøgskolen. Da tar det noen år å få utdannet nye politifolk. Nå begynner vi å få store nye kull ut, og vi ansetter flere politifolk. I tillegg har vi inngått en avtale med politiet som gjør at det frigjøres nye årsverk. Så ligger det et budsjett i Stortinget nå, som Stortinget har til behandling, der vi øker ytterligere bevilgningene til politiet og bevilgningene til den spesielle enheten som er opprettet for å håndtere voldtektskriminalitet. Så mer politi trenger vi, og mer politi kommer. I tillegg til det må vi følge opp samarbeidet med lokale myndigheter – det bør inspirere oss at noen byer greier det, da må vi også se hva vi kan få til i Oslo. Vi må følge opp i forhold til tvangsretur av folk som ikke har lovlig opphold her i landet – en kraftig økning – og vi skal også følge opp i forhold til etterforskningsmetoder.
Line Henriette Hjemdal – til oppfølgingsspørsmål.
Jenter og kvinner, gutter og menn som blir påført overgrep, utsettes for en grov krenkelse. Vi kan ikke la denne krenkelsen skje, vi må få til nulltoleranse mot overgrep. Vi må snu utviklingen, og vi vet mye om hva som skal til. Vi må satse mer på forebyggende arbeid, mer på holdningsskapende arbeid i skolen og også rettet mot noen av våre nye landsmenn. Vi må ha mer synlig politi, bedre byplanlegging, en fornuftig skjenkepolitikk, gode lavterskeltilbud, som en nettportal. Vi må få bedre hjelp for dem som blir utsatt for overgrep, og vi må satse på forskning, ikke bare på hvem som gjør overgrep, men også hvorfor de gjør det. Mitt spørsmål til statsministeren er om han vil være med på å si «nulltoleranse mot overgrep», en aksjon som vi kan starte i denne sal i dag, ved at statsministeren stiller seg bak denne visjonen.
Jeg er helt enig i at voldtekt er en veldig alvorlig form for kriminalitet, at det skaper store problemer for dem som utsettes for det, men også for veldig mange andre mennesker som opplever frykt. Derfor mener jeg også at vi skal tenke nøye igjennom om vi kan gjøre enda mer enn det som nå ligger inne i budsjettet for å trappe opp innsatsen mot voldtekt. Én slik mulighet er selvfølgelig å formulere en felles visjon om nulltoleranse. Men nettopp fordi det er et så viktig spørsmål, tror jeg det er lurt at jeg og regjeringen tenker igjennom om det er den måten vi skal formulere det på. Jeg har gjerne en dialog med Stortinget om hvordan vi best formulerer en felles innsats mot voldtekt. Nulltoleranse har vi på andre områder, f.eks. når det gjelder trafikkskadde og mobbing. Derfor er det ikke en fremmed tanke for meg også å ha det når det gjelder voldtekt.
Vi går til neste hovedspørsmål.
I dag har nyhetene også vært preget av andre dårlige nyheter for Norge. 700 mennesker har mistet jobben sin permanent når REC nå legger ned sine fabrikker på Herøya, i Glomfjord og i Narvik. Hver gang det skjedde denne typen strukturendringer under den forrige regjeringen, kom Arbeiderpartiets representanter på banen og sa at vi trenger en mer aktiv stat, og etterlyste hvilke tiltak og virkemidler regjeringen skulle presentere for å stoppe en bedriftsnedleggelse. Etter seks og et halvt år med dagens regjering er det vel sånn at en aktiv stat etter hvert har blitt mest aktiv prat. Det er ikke virkemidler i dagens situasjon for å stoppe denne typen nedleggelser på kort sikt. Det finnes bare ett vesentlig virkemiddel på lang sikt, og det er å sørge for at konkurransekraften i norsk økonomi er så sterk og for norske bedrifter så god at vi klarer oss. Der er det noen dystre utsikter for øyeblikket, basert på mindre internasjonal trekkraft. Siden finanskrisen har vi mistet 57 000 arbeidsplasser i privat sektor i Norge. Når REC vurderer hvorfor de legger ned, sier de at det er etterspørselen som svikter, men det er også det at de ikke klarer å være konkurransekraftige med sine bedrifter i Norge. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvilken strategi har regjeringen tenkt å legge for konkurransekraften til norsk næringsliv fremover? Når man leser nasjonalbudsjettet, er det bare ett svar, og det er god økonomisk styring i makro. Men vi vet at konkurransekraft for en bedrift er konkurransekraft i mikro – det å være konkurransedyktige når de møter kundene, å være bedre, dyktigere, smartere enn sine konkurrenter. Hva er regjeringens strategi?
Regjeringens strategi er å fortsette å føre en politikk som sikrer verdiskaping, nyskaping, lønnsomme norske bedrifter og mange arbeidsplasser i Norge. Det at vi har lyktes godt med det så langt, er selvsagt ingen garanti for at vi kommer til å lykkes godt med det i årene som kommer, for det kommer nye utfordringer. Men det er et uttrykk for at denne regjeringen har vist i praksis i seks år at dette er et område som den tar på høyeste alvor og får gode resultater. Det er blitt nesten 300 000 flere sysselsatte i Norge siden vi overtok i 2005. Det er rundt ti ganger så sterk vekst i sysselsettingen under denne regjeringen som under den forrige regjeringen. To tredjedeler av de nye arbeidsplassene er kommet i private norske bedrifter. Så går det opp, og det går ned, men samlet sett er det altså en formidabel utvikling i sysselsetting. Vi har lav ledighet sammenlignet med så godt som alle andre land, og vi har lavere ledighet nå i norsk økonomi med finanskrise ute i verdensøkonomien enn vi hadde under den forrige regjeringen uten finanskrise. Vi skal fortsette å holde orden i norsk økonomi. Det er helt avgjørende for rente, kronekurs og konkurransekraften til norske bedrifter. Vi skal fortsette å føre en pengepolitikk som tar hensyn til stabiliteten i norsk økonomi, og vi skal fortsette å føre en inntektspolitikk med et trepartssamarbeid som bidrar til å trygge konkurransekraften til norske bedrifter. I tillegg til det har vi økt innsatsen kraftig på forskning og innovasjon. Det gir nye bedrifter i Norge, og det gir også omstilling, idet vi nedlegger noe gammelt og skaper noe nytt. Vi har økt investeringene i samferdsel med rundt 100 mrd. kr i denne planperioden sammenlignet med hva den forrige regjeringen la opp til. Så vi gjør mye og legger bl.a. til rette for en enorm økning i antall nyetableringer av små og mellomstore bedrifter, bl.a. gjennom at vi nå setter i verk omfattende tiltak for forenkling, bl.a. avskaffing av revisjonsplikten, som er et viktig forenklingstiltak for små og mellomstore bedrifter.
Jeg synes statsministeren skulle vært ærlig nok til å si at i de årene som er gått etter at finanskrisen startet høsten 2008, så har faktisk norsk næringsliv mistet mange arbeidsplasser i privat sektor. Det viser statistikken. Alle land i Europa hadde vekst i perioden 2005–2008 i privat sektor, der man hadde næringsvirksomhet som kunne være konkurransedyktig, for man trengte dette. Det som er utfordringen vår, er at nå møter vi et marked som blir mindre. I det markedet skal norske bedrifter konkurrere, og i det markedet har vi hvert eneste år siden Jens Stoltenberg ble statsminister, fått mindre konkurransekraft målt på alle internasjonale parametre om dette. Vi har høyere lønnsøkning enn de andre. Det hadde vært fint hvis vi hadde vært konkurransedyktige, vært bedre på forskning og utvikling. Men der sakker vi akterut i forhold til EU. Det hadde vært flott hvis vi hadde hatt lavere kostnader når det gjelder investeringer, altså når det gjelder vei og samferdsel. Men også der ligger vi dårligere an. Når vil regjeringen lage en reell strategi for konkurransekraften i Norge?
Jeg mener at målet for god konkurransekraft er å ha konkurransedyktige bedrifter og lønnsomme arbeidsplasser, og det har vi. Vi har 300 000 flere av dem nå enn da Høyre styrte. Det er mange ulike måter å måle konkurransekraft på, men hensikten – formålet – med konkurransekraft er at du har lønnsomme bedrifter. Vi har flere lønnsomme bedrifter nå, flere private bedrifter – flere private arbeidsplasser – og vi har hatt en sterkere vekst enn under den forrige regjeringen. Jeg har ikke sagt at det er noen garanti for at vi automatisk får det også i årene som kommer, men det viser i hvert fall at det å holde orden i økonomien, det å investere i nyskaping og forskning, det å fortsette denne regjeringens formidable satsing på forenkling for næringslivet, er tiltak som bidrar til å gjøre det lettere å starte lønnsomme bedrifter – private bedrifter – i Norge. Det har gitt gode resultater, og vi skal fortsette den satsingen. Jeg vil også si at det helt sikkert er land som har lavere lønnsvekst enn Norge, men de har vesentlig høyere arbeidsløshet og vesentlig lavere sysselsetting. Et uttrykk for at norsk økonomi har tålt et høyt lønnsnivå er altså at vi har høy produktivitet.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Svein Flåtten.
Jeg synes statsministeren skal være forsiktig med å skryte av det store antallet arbeidsplasser. Han bør lese skriften på veggen. Den kommer fra Finansdepartementet, og den sier at det ikke har vært skapt nye private arbeidsplasser i dette landet etter 2008. Det er der vi befinner oss. Privat verdiskaping og private bedrifter blør, og de mister sin konkurransekraft. Da er faktisk spørsmålet ganske enkelt: Hva er budskapet fra statsministeren i årets statsbudsjett, som han har lagt fram, for å snu denne utviklingen som hans eget finansdepartement har sagt vi nå står midt oppe i?
Det korte svaret på det er nasjonalbudsjettet. Der har vi lagt fram en økonomisk politikk som legger til rette for økonomisk vekst, vekst i sysselsetting, også i privat virksomhet i 2012. Hvis Stortinget vedtar statsbudsjettet, nasjonalbudsjettet, vil vi legge fram en politikk – vedta en politikk – som legger til rette for vekst i norsk næringsliv også neste år, også i privat virksomhet. For å utdype det litt handler det f.eks. om å holde orden i økonomien. Det er et veldig viktig spørsmål. Denne regjeringen er enig om hvordan dette skal gjøres, mens opposisjonen er helt uenig om hvordan det skal gjøres. Det handler om å fortsette tidenes opptrapping i satsing på samferdsel, det handler om å fortsette å satse på innovasjon og nyskaping, og det handler om forenkling. Det er ting som ligger inne i våre budsjettdokumenter, det er ting som vi gjennomfører, og som viderefører en politikk som har gitt lav ledighet, høy sysselsetting og god vekst i private bedrifter.
Ketil Solvik-Olsen – til oppfølgingsspørsmål.
Hos statsministerens tidligere arbeidsgiver, SSB, gis det ut et fagblad som heter Økonomiske analyser. I Økonomiske analyser nr. 1 fra i år står det at oppgangen i arbeidsmarkedet startet i 2004, altså før denne regjeringen overtok, og at den har økt med rundt 250 000–300 000 arbeidsplasser. Det er riktig. Men det startet altså før denne regjeringen overtok. Så står det videre i denne utgaven: «Sysselsettingen i offentlig forvaltning har de to siste årene økt med 40 000 personer, mens det har vært en betydelig nedbemanning i konjunkturutsatte næringer.» Det er altså et litt annet bilde enn det statsministeren beskriver. For det første: Den økonomiske oppgangen startet uavhengig av rød-grønn politikk. I den grad de rød-grønne har oppnådd noe, så har sysselsettingen flatet ut etter at de overtok. Det andre er: Det er den offentlige forvaltningen som har sørget for at det har flatet ut, og ikke har gått ned. Mener statsministeren at SSB har rett i sin analyse?
Jeg har stor respekt for Statistisk sentralbyrå – jeg har selv vært med på å skrive økonomiske analyser i sin tid, med ansvar for konjunkturtjenestene på Island – og jeg har stor tiltro til deres analyser av konjunktursvingningene i norsk økonomi i dag. Det er helt åpenbart at konjunkturutsatte næringer har hatt en nedgang. Det var jo hele virkningen av finanskrisen og tilbakeslaget i internasjonal økonomi. Nå er konjunkturutsatte næringer noe annet enn privat virksomhet. Det har vært vekst i annen privat virksomhet, selv om det har det vært nedgang i en del konjunkturutsatte næringer. Vi må håpe og tro at internasjonale konjunkturer snur. Vi har lagt fram en økonomisk politikk som gjør at vi kan få til økte investeringer i privat næringsvirksomhet i Norge, slik at det vil føre til ytterligere vekst i privat næringsvirksomhet – både konjunkturutsatt og ikke-konjunkturutsatt privat næringsvirksomhet. Poenget med å vise til de historiske tallene er at denne regjeringen i seks år har vært ansvarlig for en økonomisk politikk som bidrar til å trygge arbeidsplassene, mens opposisjonen sa at vi ville bygge ned privat sektor før valget i 2005.
Hans Olav Syversen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er kanskje litt usikkert hvor opptatt mange av dem som mister jobben, er av ulike historiebeskrivelser. Situasjonen er meget alvorlig for de lokalsamfunn som nå rammes. Næringsråden i Nordland kan f.eks. si at det som nå nedlegges hos REC i Nordland, er det samme som 15 års oppbygging av industriarbeidsplasser i Nordland. Det rammer Narvik, det rammer Glomfjord, og i Telemark vet vi at det rammer Porsgrunn. Spørsmålet for dem som nå står overfor en akutt vanskelig situasjon, er hvordan staten og myndighetene kan bidra positivt. Fra Nordlands side peker man på at omstillingsmidlene vil være svært viktige i denne sammenhengen, ikke minst for å beholde ung arbeidskraft i fylket. Mitt spørsmål er: Hvordan vil regjeringen svare på denne utfordringen?
Kommuner som rammes av ekstra stor nedgang i sysselsettingen, har vi egne retningslinjer for, bl.a. bruk av egne omstillingsmidler. Da får vi sette oss ned og se på om det er aktuelt i disse sakene. Det er jeg helt sikker på at både Kommunaldepartementet og Næringsdepartementet er beredt til, forutsatt at nedgangen i sysselsettingen er så stor at de retningslinjene vi skal anvende, er relevante. For øvrig vil jeg si at det er veldig alvorlig det vi står overfor i internasjonal økonomi, og det kan lett slå inn i norsk økonomi. Det kan ramme oss på tre måter, dels ved at norske bedrifter selger mindre varer og tjenester til utlandet fordi utlendinger kjøper færre varer og tjenester. Kjøper de færre varer og tjenester i utlandet, blir det også færre arbeidsplasser i mange norske bedrifter. Det andre vi ser, er at prisen på det vi selger, kan gå ned. Vi har allerede sett det når det gjelder aluminium, laks og noen andre produkter. Det vil også ramme lønnsomheten i norske bedrifter og true norske arbeidsplasser. Det tredje vi ser, er at hvis det europeiske bankvesenet ikke raskt trygges, kan det også slå inn i det norske bankvesenet. Det er en veldig alvorlig situasjon og fare også for norske arbeidsplasser.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Jeg vil stille vår gode statsminister et spørsmål om sykehussituasjonen i landet. Regjeringen er i gang med å lage Nord-Europas største sykehus i Oslo-regionen. 1 000 årsverk skal bort i første omgang. Målet er det aller beste: et bedre tilbud til pasientene, men hva er det som skjer i praksis? For å lykkes trengs en plan, det trengs tid, det trengs økonomisk rom, og det trengs aktiv medvirkning fra motiverte ansatte og fagfolk, men ingen av disse forutsetningene synes å være til stede i denne svære omstillingsprosessen. Helt fra starten av har Statens helsetilsyn meldt sin bekymring. Det viste seg ikke å være uten grunn. Siri Hatlen, som gjennom år har vist at hun kan og vil gjennomføre store omstillinger i sykehussektoren, har måttet kaste kortene. De 20 000 ansatte er fortvilet over situasjonen. En av deres hovedtillitsvalgte, Aasmund Bredeli sier: «Sykehusene i Oslo ble fusjonert uten at det var gjort en faglig, økonomisk eller organisatorisk planlegging av dette. Vi har hele tiden påpekt konsekvensene av dette, og hvor umulig det har vært å få dette til. Nå ser vi at de negative konsekvensene er i ferd med å komme i form av demotiverte medarbeidere, som ikke får gjort arbeidet sitt på en ordentlig måte.» «Operasjoner og behandlinger må strykes, ventelistene øker, og hele den driftsmessige situasjonen ved sykehusene har blitt så vanskelig at det blir umulig å videreføre dagens situasjon.» Noen av omorganiseringene har også ført til svekket pasienttilbud, og vi har selv sett reportasjene om utviklingen når det gjelder slagtilbudet, som må sies å være en klar kvalitetsforringelse. Statens helsetilsyn roper stopp en halv, fylkeslegen mener det er på tide å ta en pause for å sikre seg at hensynet til forsvarlig drift ivaretas. Uroen gjelder ikke bare sykehusene i Oslo-området, vi vet at en rekke sykehus i Helse Sør-Øst må spare hundrevis av millioner kroner neste år. Til tross for disse faresignalene vi har tatt opp utallige ganger, kjøres denne prosessen videre på autopilot. Lojale byråkrater settes inn i lederposisjoner, og tillitsvalgte forsøkes brakt til taushet. Vil statsministeren bidra til at man nå stopper opp og tenker seg om i denne prosessen?
Jeg mener det er helt nødvendig å gjennomføre modernisering og fornyelse i norske sykehus. Det er av hensyn til pasientene. Så skal vi selvfølgelig hele tiden tilstrebe å gjøre det på en måte som er mest mulig i dialog med de ansatte, men jeg tror aldri det er mulig å garantere at omstilling skjer uten noen form for strid og konflikt. Grunnen til at vi trenger det, er at denne regjeringen har satset betydelig på helse. Det er 1,3 millioner flere mennesker som nå utredes og behandles ved norske sykehus enn i 2005. Flere får behandling og flere overlever – det er bra! Vi er det landet i Europa som bruker mest på helse per innbygger, og vi bruker nesten dobbelt så mye penger på helse i Norge som gjennomsnittet i Europa. Vi har den høyeste legedekningen i Norden og ligger blant dem i verden som har aller mest. Likevel har vi ikke et så godt helsevesen som vi ønsker, og det understreker behovet for fornyelse. Det vi gjør i Oslo-området, er en konsekvens av bl.a. at det ikke var fornuftig å ha to helseregioner som dekket sykehusene i dette området. Det førte til en dårlig arbeidsdeling, overlapping av oppgaver og dårlig bruk av ressursene våre til pasientene. Vi fikk et dårligere tilbud enn det vi kan få med en ny organisering, som vi nå altså er i ferd med å gjennomføre. Den andre grunnen til at den omstillingen skjer, er at et enstemmig storting, eller i hvert fall et bredt flertall på Stortinget, vedtok å bygge Ahus. Dermed overfører vi 160 000 mennesker/pasienter til Ahus. Det er klart at det har konsekvenser for Oslo universitetssykehus. Der skal det bli færre pasienter, mens det skal bli flere pasienter på Ahus. Det er alltid krevende å ta ned bemanningen, men det er altså slik at bemanningsnedgangen i Oslo er mindre en bemanningsøkningen på Ahus. Samlet sett er det flere leger, flere sykepleiere og mer behandlingskapasitet for befolkningen i Oslo-området nå enn før omstillingen.
Med all respekt må jeg si at denne forelesningen ikke var et svar på mitt spørsmål. Jeg stilte statsministeren spørsmål om det er slik at når det meldes så kraftige faresignaler fra den uavhengige tilsynsmyndigheten, når det i tillegg kommer så kraftige meldinger fra representanter for de ansatte, og det er slik at man har måttet skifte direktør og styreleder og sette inn lydige byråkrater i disse rollene, er spørsmålet mitt: Er ikke det et signal om at man kanskje bør ta en time-out, en tenkepause, slik fylkeslegen ber om, og sørge for å tilføre nødvendige omstillingsmidler? Jeg husker meget godt da representanten Stoltenberg under en tidligere stor omstillingsfase i norsk sykehusvesen løp ved siden av og ropte: mer penger til omstilling, mer penger til omstilling. Forskjellen på den daværende regjering og den nåværende er at vi lyttet til det, og det ble mer penger til omstilling. Jeg synes at Stoltenberg skulle lytte til det som nå tas opp fra så mange hold.
Fylkeslegen har tatt opp enkelte forhold og stilt noen spørsmål. Det er klart at hvis det påpekes forhold som bl.a. går på sikkerheten løs, skal det iverksettes tiltak for å håndtere det. Det er sykehusenes ansvar, og det forutsetter jeg at skjer. Men derimot å stanse omstillingen mener jeg er feil fordi det vil føre til at det tar lengre tid før vi lykkes med å gi et bedre tilbud til befolkningen i Oslo-området. Det vil føre til at det tar lengre tid før vi får de resultatene vi er ute etter: Vi gjennomfører det som er konsekvensene av at vi nå ser sykehusene i Oslo-området i sammenheng, og konsekvensene av at vi har bygd et stort, nytt sykehus i Lørenskog, som nødvendigvis får mange nye pasienter bl.a. fra de områdene som før hadde Ullevål, Oslo universitetssykehus, som lokalsykehus.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Knut Arild Hareide.
Det er ingen i denne salen som ber om at me stansar omstillinga, men me stiller spørsmål ved på kva måte me skal gjennomføre denne omstillinga. Det eg registrerer, er at statsministeren korkje vil lytte til fagfolk, til Helsetilsynet, til fylkeslegen eller for så vidt til Dagfinn Høybråten, som stilte dei gode spørsmåla no. Da Dagfinn Høybråten sat som helseminister, gjekk helsekøane ned, omstillingsprosessane gjekk på skjener. I dag opplever me at helsekøane går opp, og det er ingen som meiner at omstillingsprosessane går på skjener. Dei pårørande seier at dei er kasteballar til siste slutt. I Aftenposten i går kunne me lese om pårørande som seier at det berre er tilfeldig om ein får oppleve norsk helsevesen på sitt beste eller på sitt verste. Mitt spørsmål til statsministeren er: Skal det vere tilfeldig om slagpasientar og fødande får god og hurtig hjelp?
Svaret på det spørsmålet er nei, og derfor er det viktig at vi gjør to ting. Det ene er at vi bevilger mer penger til sykehusene. Det har denne regjeringen gjort, og det vil regjeringen også gjøre neste år dersom Stortinget vedtar budsjettet. Så vi må ha mer penger til helse – og det er vi i gang med. Men det andre er at vi må bruke pengene bedre. Når Norge er et land som bruker dobbelt så mye på helse som gjennomsnittet i Europa, når vi ligger på topp i Norden i legedekning og har økt kraftig de senere årene, mener jeg også det er viktig å gjennomføre omorganiseringer. Det vi gjør i Oslo, er å få til en bedre arbeidsdeling mellom sykehus. Det er å ta konsekvensene av at vi bygger et stort nytt sykehus, der Stortinget mente at vi skulle overføre 160 000 pasienter. Da må det bli mindre å gjøre ved noen sykehus for at det skal bli mer å gjøre ved andre, der vi altså har økt investeringene. Da mener jeg de omstillingene skal gjennomføres. Men vi skal selvsagt lytte. Vi skal selvsagt høre på innsigelser og ha dialog, men det er noe annet enn å ta en pause eller å stanse omstillingene.
Per Arne Olsen – til oppfølgingsspørsmål.
Dessverre ser vi nå en statsminister som jeg oppfatter som like tafatt som helseministeren. La det være sagt fra denne talerstolen at det er ingen partier i denne sal som er uenig i at vi skal få et mer effektivt og moderne helsevesen. Norsk sykehusvesen over hele landet, men kanskje spesielt Oslo universitetssykehus, er i krise. Vi får daglig rapporter om hvor ille det er. Det er åpnet en tilsynssak om et mulig dødsfall på grunn av dette. Det siste nå er at fylkeslegen i Oslo har sendt et brev med 16 punkter fordi han er bekymret for pasientsikkerhet, arbeidsmiljø osv. Tenk deg følgende: Hvis det nå hadde vært streik og man hadde fått tilsynssak og dette brevet, er jeg overbevist om at regjeringen hadde grepet inn med tvungen lønnsnemnd. Spørsmålet blir da: Når man hadde gjort det i en streikesituasjon, hvorfor griper man ikke inn i dag?
Det er fylkeslegens jobb å følge med bl.a. når det gjelder pasientsikkerhet. Hvis han mener det er nødvendig å stille spørsmål, er det også riktig at han stiller spørsmål. Hvis det da ikke er gode svar, skal det iverksettes tiltak. Det er den type tilsynsfunksjoner vi har i norsk helsevesen. Det trenger vi, for selv om totaltallene og totalresultatene i norsk helsevesen er gode, finnes det dessverre altfor mange enkelteksempler på at pasienter ikke får den behandlingen de har krav på. Det er bl.a. grunnen til at denne regjeringen nå har gjort mye mer for å offentliggjøre kvalitetstall når det gjelder sykehusene. Å få mer offentlighet rundt det er en forutsetning for å iverksette tiltak rundt manglende kvalitet og pasientsikkerhet ved norske sykehus. Det gjør vi for nettopp å slå ned på det, enten det er sykehus der det er omstilling, eller sykehus der det ikke er omstilling. Og det er altså slik at selv om vi har enkelteksempler på at ting ikke fungerer, og som vi må gjøre noe med, er hovedbildet det at vi behandler flere pasienter enn noen gang, og at overlevelse og resultatene av behandlingene er bedre enn før.
Bent Høie – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg tror det er grunn til å minne statsministeren om at Oslo universitetssykehus og Ahus ikke er fabrikker, men virksomheter som driver med livskritiske oppgaver i samfunnet, der endringer som ikke er godt nok fundert, fort kan få dramatiske konsekvenser. Allerede 12. oktober i 2010 fikk jeg helseministeren til å komme til Stortinget for å redegjøre for omstillingsprosessen, nettopp fordi allerede da hadde styrelederen ved Oslo universitetssykehus gitt uttrykk for stor bekymring for – over to måneder før prosessen skulle være i virksomhet – at dette ikke var godt nok fundert. Den gangen sa helseministeren: «I en fase med tunge omstillinger er en kommuniserende ledelse særdeles viktig for å skape forståelse og bygge tillit.» Så er spørsmålet mitt til statsministeren: Er det det som preger omstillingsprosessen nå, at helseministeren har lyktes med å skape tillit og forståelse for de endringene som nå foregår?
Det at det er strid rundt en omstilling, betyr ikke nødvendigvis at det er galt å gjennomføre den. Ofte er det slik at omstillinger preges av strid, men i ettertid viser det seg at det var riktig. Så skal vi lytte til fylkeslegen og andre hvis det kan påpekes konkrete feil, og iverksette tiltak mot det. Det er sykehusenes ansvar. Men igjen: Én av grunnene til at vi gjennomfører en omstilling, er at vi har bygget et nytt, fint sykehus på Lørenskog. Det har betydd at det blir mindre behandling ved Oslo universitetssykehus. Antallet døgnopphold ved Oslo universitetssykehus har gått ned med 20 pst. fra i fjor til i år og antallet leger har gått ned med 4 pst. Så det er 20 pst. færre som behandles ved disse sykehusene, mens det er 4 pst. færre ansatte. Det er et uttrykk for at her er det noe kapasitet som bør benyttes på en annen måte. Det er grunnen til at vi kommer til å fortsette overflytting av ressurser, slik at vi får den omstillingen vi er opptatt av å gjennomføre, av hensyn til pasientene.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Klima var ikke et stort tema i valgkampen. Vi kan si det sånn at de eneste gangene vi hørte diskusjon om klimapolitikken, var mellom statsråd Borten Moe og statsråd Solheim. Jeg bekymrer meg kanskje litt for at statsministeren var på Borten Mos parti i den diskusjonen som egentlig var. Men så har vi fått beskjed av miljøvernministeren at på grunn av de grusomme handlingene den 22. juli har vi fått utsatt klimameldinga. I en radiodebatt med meg sa miljøvernministeren at den kommer i januar 2012. Mitt spørsmål er: Kan statsministeren love meg at en melding som haster så mye som klimameldinga faktisk gjør, kommer når miljøvernministeren lovet – i januar 2012?
Den meldingen er varslet neste halvår. Jeg tør ikke si akkurat hvilken måned – jeg skal undersøke hvilken måned den er varslet – men den er i hvert fall varslet på nyåret, og da får Stortinget den til behandling. Men jeg har lyst til å understreke at det er en utbredt misforståelse at klimaforliket var et forlik om mål, og så skulle virkemidlene komme i den neste klimameldingen. Det er feil, og det er veldig bra at det er feil, for hele poenget med klimaforliket var at det var et forlik både om mål og om virkemidler, og vi følger opp når det gjelder virkemidlene. For det første har vi gjort det som jeg mener kanskje er noe av det viktigste, og som gir størst klimaeffekt, nemlig at Norge overoppfyller sin Kyoto-målsetting med 10 pst. Det er reelle reduksjoner, og det fører til mindre utslipp av klimagasser – mer enn vi er forpliktet til i Kyoto-avtalen. For det andre har vi økt innsatsen på fornybar energi kraftig, både gjennom det vi gjør gjennom Enova, og også nå gjennom grønne sertifikater. Det kan diskuteres hvor mye reduksjon av utslipp det vil føre til i Norge, men det fører i hvert fall til mer fornybar energi, i tråd med klimaforliket. For det tredje har vi økt investeringene i jernbane kraftig. Vi snakker om nesten en dobling siden vi overtok, og en kraftig økning siden klimaforliket. For det fjerde har vi økt innsatsen når det gjelder klimaforskning, betydelig, også det i tråd med klimaforliket. For det femte har vi gjennomført en omlegging i bilavgiftene, som gjør at vi nå har en klar nedgang i CO2-utslipp når det gjelder kjøp av nye biler. Vi har også innført et påbud om bruk av biodrivstoff, osv. Poenget med dette er at det inntrykket som er søkt skapt – nemlig at det forrige forliket bare var noen mål, og så skulle virkemidlene komme senere – er feil. Vi er i gang med omfattende virkemidler, vi gjennomfører omfattende tiltak, og i tillegg følger vi opp klimaforlikets enighet om tiltak når det gjelder avskoging i utviklingsland og støtte til klimatiltak i utviklingsland.
Jeg deler i og for seg statsministerens holdning når det gjelder at det også var mange virkemidler i klimaforliket. Jeg deler nok ikke statsministerens holdning om at det er oppfylt i alle grader – i hvert fall ikke når det gjelder det han nå slår seg på brystet med. Flere punkter kunne jeg ha tilbakevist, f.eks. når det gjelder forskningsbudsjettet og klima. Men det jeg har lyst til å spørre om, dreier seg om at for oss er det viktig at man fortsatt holder fast ved de ambisjonene som lå i klimaforliket. Ambisjonene om at vi faktisk skal gjøre hovedtyngden av jobben vår hjemme, er en veldig viktig del av dette klimaforliket, en veldig viktig del som gjør at Venstre støtter opp under det, og Venstre imøteser en oppfølging av det. Spørsmålet mitt er: Står statsministeren ved det som sto i klimaforliket? Og har han de samme ambisjonene når han nå skal følge opp klimaforliket med en melding, at hovedtyngden av kuttene må tas hjemme, slik at vi ikke sakker akterut i forhold til det internasjonale samfunnet?
For det første er jeg glad for at representanten er enig med meg i at klimaforliket inneholdt mange virkemidler. Jeg er glad for at hun er enig i at vi gjennomfører i hvert fall mange av virkemidlene. Hun mente at vi ikke følger opp når det gjelder klimaforskning. Det er feil, vi har også økt innsatsen på klimaforskning. Det som skaper litt forvirring der, er at det er noen øremerkede midler, og så er det Forskningsrådets frie midler, som brukes til klimaforskning. Samlet sett er det en økning i innsatsen også når det gjelder klimaforskning. Så virkemidlene er fulgt opp. Det betyr at vi også har respektert og gjennomført det forliket vi hadde. Så vil vi komme med en ny melding. Der vil vi – akkurat som det står i klimaforliket – foreta en gjennomgang av virkemidler og det hele for å se hvordan vi kan gå videre. Istedenfor å være veldig opptatt av en regjering som faktisk følger opp klimaforliket, burde kanskje opposisjonen begynne å tenke litt på hva som er deres samlede syn, for nå ser jeg at Venstre åpner for å sitte i regjering med partier som er uenig i klimaforliket. Det er en stor utfordring.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Borghild Tenden.
Først vil jeg si at jeg er glad for å høre at statsministeren lover at ambisjonsnivået i klimaforliket ligger fast. Det han sier, er bra, men Venstres bekymring er det framlagte statsbudsjettet, der vi ikke kan se noen konkrete tiltak som gjør at klimagassutslippene svekkes – tvert imot: De øker. Til Enova er det, som statsministeren nevnte, så vidt jeg vet, blitt varslet kutt. I svar på spørsmål fra Venstres gruppe greier ikke Finansdepartementet å peke på ett nytt, konkret tiltak i 2012-budsjettet for å redusere klimagassutslippene, men viser til gamle CO2-tiltak. Så kanskje statsministeren her og nå kan peke på nye, konkrete tiltak i det framlagte budsjettet som reduserer klimagassutslippene.
Det er mange tiltak i det budsjettet som bidrar til å redusere utslippene. For det første er det slik at det kommer ytterligere en mer miljøvennlig innretning av bilavgiftene, det har vært et veldig effektivt og godt tiltak for å redusere utslippene av CO2 fra nye biler. For det andre fortsetter vi en betydelig opptrapping på jernbane, som er et virkemiddel for mer miljøvennlig transport. For det tredje har vi lagt til rette for økte investeringer på miljøvennlig teknologi med ulike virkemidler. Og for det fjerde vil jeg si at det vi nå gjør med hensyn til både å fortsette å overoppfylle Kyoto-avtalen og å satse på tiltak mot avskoging av regnskog, er viktige tiltak som vil føre til store reduksjoner i utslippene av klimagasser.
Ketil-Solvik Olsen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg synes at statsministeren skal være litt mer korrekt i sin gjengivelse av klimaforliket, for Erik Solheim sa i Dagsavisen i fjor at «klimaforliket i seg selv ikke beskriver virkemidlene, bare målet». Så er vi ferdige med det. Oljemeldingen som ble framlagt av regjeringen, har en bane som viser de forventede framtidige CO2-utslipp som følge av oljemeldingen. En tilsvarende bane ble lagt i 2007. Det som er oppsiktsvekkende, er at den banen som regjeringen nå legger fram, er 29 pst. høyere enn den banen en hadde i 2007. Så mens klimaforliket og klimameldingen som en venter på, sier at en skal kutte utslipp, medfører regjeringens oljemelding at utslippene skal økes. Da blir jeg litt i stuss med hensyn til hvem jeg skal høre på? Skal jeg høre på miljøvernministeren som sier at utslippene skal ned? Eller: Skal vi høre på energiministeren som sier at vi skal føre en politikk der utslippene må gå opp? Ble oljemeldingen forelagt miljøvernministeren før den ble fremmet?
Først til hva klimameldingen var: Det var en melding og et forlik om både mål og virkemidler. Jeg viste til mange konkrete virkemidler. Vi satt og forhandlet om en del av virkemidlene. Enten det er økt satsing på forskning, jernbane, grønne sertifikater, er det også mange andre tiltak, konkrete tiltak og virkemidler, som lå i klimaforliket. Det er – hva skal vi si – uomtvistelig riktig, for det er bare å sjekke i klimaforliket. Når det så gjelder de utslippsframskrivningene som legges fram både i nasjonalbudsjettet og i petroleumsmeldingen, er det helt riktig at de viser økte utslipp. Det er jo nettopp det vi kaller referansebane, som det heter. Det er den banen vi har i utslippene, forutsatt at det ikke kommer ytterligere tiltak. Det er jo grunnen til at vi må diskutere flere tiltak for å få utslippene ytterligere ned. Da kan det bli interessante diskusjoner i mange leirer om det.
Bjørn Lødemel – til siste oppfølgingsspørsmål.
Vi ser at få av dei tiltaka som var i klimaforliket, har blitt gjennomførte. Vi ser at mange av dei lågthengande tiltaka som er i Klimakur 2020, ikkje har blitt gjennomførte, og vi har fått stadfesta at i statsbudsjettet er det få eller ingen tiltak. Det er svært beklageleg at regjeringa på denne måten øydelegg, slik at mange ikkje tek på alvor dei store utfordringane som er når det gjeld klimaet. Det er fire år sidan klimaforliket. Det er to år sidan Klimakur 2020 kom, og regjeringa si klimamelding er stadig blitt utsett. I si tale på Arbeidarpartiet sitt landsmøte i 2007 sa statsminister Stoltenberg: «Tiden for å vurdere tiltak mot klimaendringer er over. Det haster med handling.» Det er fire år sidan. Framleis er det vurderingar, ikkje handlingar, som gjeld. Kan statsministeren fortelje kva slags informasjon regjeringa har fått sidan 2007, som gjer at ho er komen til den konklusjonen at det openbert ikkje hastar lenger?
Virkelighetsbeskrivelsen i spørsmålet er fullstendig feil. Denne regjeringen har iverksatt omfattende tiltak for å redusere utslippene av klimagasser, og da tenker jeg både på dem vi gjennomfører hjemme, og dem vi gjennomfører ute. Det er altså slik at for klimaet spiller det ingen rolle om vi kutter hjemme eller ute. Det avgjørende er de totale utslippskuttene. Når vi overoppfyller Kyoto-avtalen ved å kjøpe kvoter og destruere dem, blir det mindre utslipp, og det blir betydelige reduksjoner. Det er kanskje det enkelttiltaket som gir de største reduksjonene. Når vi satser på å hindre avskoging i utviklingsland, som er et krevende og vanskelig prosjekt – vi kommer helt sikkert til å møte skuffelser der – er det det tiltaket som kan få de største, de raskeste og de billigste reduksjonene i utslippet av klimagasser, dersom vi lykkes med disse skogtiltakene. Nå samarbeider vi også med USA når det gjelder tiltak, f.eks. i Indonesia. Det er svære tiltak, dyre tiltak, som kan gi store reduksjoner raskt. I tillegg jobber vi med ting som vil kunne ta lengre tid, f.eks. innsats på forskning, jernbane og andre ting her hjemme.
Da går vi til neste hovedspørsmål, og det ser ut til å bli dagens siste.
Fremskrittspartiet mener det er viktig å føre en ansvarlig økonomisk politikk. Samtidig er det viktig å bygge landet, utnytte det potensialet som finnes, og øke vår framtidige produksjonsevne. Det er tross alt vår arbeidskraft som vil være den viktigste inntektskilden, også i framtiden, selv om olje er viktig i dag. Handlingsregelen regulerer bruken av vår oljeformue i Norge. Gjennom snedige beregninger fra Finansdepartementet – å lage seg grenser for hva som er ansvarlig, og hva som er uansvarlig oljepengebruk – kan vi altså gamble med oljeformuen ved å gi lån til EU-land som nesten er konk. Vi kan gjerne bruke oljeformuen til å kjøpe handlegater i utlandet, men å bygge veier i Norge, kan være uansvarlig, med mindre Finansdepartementet sier at det er greit – og det til tross for at det finnes mange gode, samfunnsøkonomisk lønnsomme veiprosjekter som kan realiseres. Argumentet for handlingsregelen er å unngå overoppheting i norsk økonomi. Det er jeg enig i – det er viktig. Samtidig, når vi ser tilbake på de siste årene, ser vi at når Statkraft får 14 mrd. kr i egenkapital, betyr ikke handlingsregelen noen ting, men hadde vi gitt 14 mrd. kr i subsidier til Statkrafts prosjekter i stedet, ville handlingsregelen sagt at det var uansvarlig. Da Stortinget i juni i år vedtok oljeprosjekter for 90 mrd. kr, hadde handlingsregelen ingen synspunkter på det. Men når vi skal bygge veier til disse anleggene, vil det omfattes av handlingsregelen. Når vi de siste fire årene har brukt 250 mrd. kr mer på norsk sokkel enn under Bondevik-regjeringen, har handlingsregelen ingen synspunkter på det. Men når Fremskrittspartiet foreslår å bruke 5 mrd. kr mer til veier og jernbane i Norge, er det veldig uansvarlig. Dette henger ikke sammen. Det er ikke slik at én krone brukt på vei, gir inflasjon, mens én krone brukt på vindmøller eller oljeplattformer ikke gir inflasjon. Vil statsministeren følge rådet fra sin samferdselsminister og ta en diskusjon om handlingsregelens innhold?
Vi har hatt gode og nyttige diskusjoner om handlingsregelen, både i regjeringen og i Stortinget, over flere år. Det er alltid lærerikt og interessant å gjennomføre denne type diskusjoner. Det har ikke endret mine konklusjoner, men det har skapt interessante debatter. Det er ikke noe nytt at Senterpartiet mener at vi skal ha en annen måte å budsjettføre veibevilgninger på. Det mente Senterpartiet i 2005, og det mente de i 2009, men begge ganger har regjeringen kommet til en annen konklusjon. Slik er det i en trepartiregjering – at vi noen ganger må finne løsninger som ikke alle partiene er helt enig i – og slik har det også vært i denne saken. Det er en ærlig sak at Senterpartiet sier det de sier, og argumenterer for det. Så til selve saken. Det som er utfordringen i Norge, er den totale pengebruken. Blir den totale pengebruken for stor, kan vi få økte renter, problemer i industrien og i norsk næringsliv. På den annen side, hvis det er for lav pengebruk, kan vi få økt ledighet. Derfor må vi ha evne til både å bruke mye penger i dårlige tider og å holde noe igjen på pengebruken i gode tider. Det er det vi bruker statsbudsjettet til. Da er det helt riktig at det i og for seg ikke spiller noen rolle om vi investerer i det ene eller i det andre. Derfor er det også feil å si at vi ikke tar hensyn til oljeinvesteringene. Hvis det er store oljeinvesteringer, store private investeringer, gir det mindre rom for offentlige investeringer. Hele poenget er jo nettopp at vi skal bruke de offentlige budsjetter til å utjevne svingningene i privat økonomi. Det er ikke slik at det blir lettere å gjøre det hvis vi tar veiinvesteringene ut, for da er det vi har igjen til å regulere økonomien, helse, barnehager og skole. Det blir enda tøffere å drive konjunkturpolitikk hvis vi ikke også kan bruke samferdselsinvesteringer, som vi brukte på en meget konstruktiv måte da vi hadde finanskrise i 2008 og 2009, og hadde kraftig økning i bl.a. veiinvesteringer. En annen side når det gjelder å sammenlikne vei og olje og gass, er at olje og gass er ekstremt lønnsomt. Det er ikke alle veiprosjekter.
Jeg er enig i at vi ikke skal bygge alle veier bare for å gjøre om penger, man skal fortsatt prioritere. Det er mange gode, lønnsomme prosjekter som ikke blir realisert, men selvsagt er det den totale pengebruken som gjelder. Men la oss se på 2011. Det investeres i år 110 mrd. kr mer på norsk sokkel enn gjennomsnittet da Bondevik-regjeringen styrte. Samtidig brukes det 350 mrd. kr mer på utgiftssiden i statsbudsjettet. Det er altså 460 mrd. kr mer inn i norsk økonomi på bare sju år. Det er en ganske formidabel greie. Hadde Fremskrittspartiet foreslått noe i nærheten av halvparten av det i 2005, hadde vi blitt definert som uansvarlige. Men det viser at bæreevnen i norsk økonomi er til stede. Samtidig har det skjedd at oljefondet i 2005 var på 1 244 mrd. kr – i dag er det på 3 685 mrd. kr. Om man hadde brukt 5 mrd. kr mer i året på å bygge vei, hadde oljefondet bare vært på 3 650 mrd. kr. Det tror jeg fortsatt hadde vært nok til pensjoner, og vi hadde fått et næringsliv som var mer effektivt, på veiene. Vil en ta debatten på ny, eller avvise det med en gang?
For det første: Denne regjeringen har økt kraftig bevilgningene til vei. Det kommer vi til å fortsette å gjøre. Derfor bygges det nå veier i stort monn over hele landet. For det andre: De tallene som representanten opererer med – hva skal vi si – tror jeg i hvert fall er en litt merkelig måte å sette opp tall på. Blant annet tror jeg at 300 mrd. kr-tallet er det nominelle tall og ikke korrigert for prisstigning. Korrigerer man for prisstigning, er det omtrent halvparten, altså 160. Men det er ikke det viktigste. Det viktigste er at de tallene viser at denne regjeringen bruker mye penger, og det er jo jeg for – det er fantastisk hyggelig å bruke penger på mange gode formål. Men det jeg sier, er bare at hvis du skal bruke mye penger, som denne regjeringen gjør, enten det er på helse, på veier eller på skole, må du passe på at du ikke bruker for mye penger. Det er mye enklere å ha oversikt over hvor mye penger du bruker, hvis du har det på statsbudsjettet – enn om du ikke har det på statsbudsjettet. En grunn til at f.eks. Hellas har de problemene de nå har, eller at Storbritannia har de budsjettunderskuddene de nå har, er at de har lempet ting ut av budsjettet, nettopp for å prøve å slippe å gjøre veldig vanskelige valg mellom ulike gode formål. Da får du problemer, for da skjuler du den reelle pengebruken for deg selv – og da lurer du bare deg selv.
Det er faktisk bare anmodet om to oppfølgingsspørsmål – først Arve Kambe.
Høyre er faktisk enig med Senterpartiet i at regjeringen bruker for lite penger på vei, på midtdelere. Derfor kommer Høyre også i årets budsjett med en milliardøkning til både veibygging, vedlikehold og flere midtdelere. Statsministeren kunne ha sluppet det veiopprøret som nå kommer internt i regjeringen fra Senterpartiet, om han hadde holdt seg til intensjonene i handlingsregelen, som han skryter av. Den sier at oljepengene først og fremst skal brukes til vekstfremmende tiltak, som utdanning, forskning, samferdsel og skattelette. Det har i praksis kun skjedd i Høyres alternative statsbudsjetter. Regjeringen klarer heller ikke i 2012 å oppfylle egen Nasjonal transportplan. Ville statsministeren ha unngått den debatten om oljepengebruk som i dag har oppstått i regjeringen, dersom han hadde sluppet til nye finansieringsformer for vei, nye alternative eierskapsformer for samferdselsetatene og holdt seg til handlingsregelens intensjon om mer penger til vei?
For det første: Vi følger handlingsregelen av hensyn til norsk økonomi, av hensyn til norske arbeidsplasser – ikke minst private konkurranseutsatte arbeidsplasser. Handlingsregelen gjør det mulig å bruke mye oljepenger. Vi bruker mye oljepenger, men ikke for mye – vi er ansvarlige. Det andre er at det er den totale pengebruken som er avgjørende for norsk økonomi, og den blir ikke noe mindre av at vi prøver å skjule noen av pengene gjennom andre måter å utgiftsføre dem på. Det er den totale pengebruken som avgjør. Da bør det stå i budsjettet, slik at vi får best mulig oversikt og gjør reelle politiske valg. For det tredje vil jeg si at det alltid er rart å høre Høyre klage over at regjeringen bruker for lite penger på vei. Den forrige regjeringen la fram en veldig slapp veiplan og greide ikke å nå målene. De nådde ikke sine egne mål i transportplanen. Den nye regjeringen la fram veldig ambisiøse mål. Dere sa at vi ikke ville greie det, men vi har nådd dem. Dere la listen lavt og rev. Vi la listen høyt og hoppet over. Da skal dere i hvert fall være litt ydmyke i kritikken av oss – når vi svinger oss over fine veiløfter.[[Munterhet i salen]] Så er det slik at vi skal legge fram en ny nasjonal transportplan. Jeg vil ikke bli overrasket over at det kommer enda mer penger der.
Knut Arild Hareide – til oppfølgingsspørsmål.
Eg trur statsministeren veit veldig godt at Bondevik-regjeringa la fram Sem-erklæringa. Dei oppfylte alle måla for veg og jernbane, som dei la fram nettopp i Sem-erklæringa. Det som er vanskeleg å sjå i dag, er den raude linja hos statsministeren. Han har snakka om behovet for omorganisering og omstilling, men det behovet gjeld altså ikkje for veg- og jernbanesektoren, der Liv Signe Navarsete nettopp tek opp behovet for ei nytenking i ein sektor som er organisert på nøyaktig same måten som på 1960-talet. Bondevik-regjeringa gjennomførte ei omorganisering i Avinor som har vist seg å vere usedvanleg vellykka. Stoltenberg-regjeringa har ikkje valt å snu på den omstillinga. Kvifor vel ikkje regjeringa å sjå nettopp til Avinor-modellen, og gjere det same for veg og bane, når behovet er så stort?
Punkt 1: Den forrige regjeringen fulgte ikke opp sin egen Nasjonal transportplan. Punkt 2: Jeg er for omstilling også på samferdselssektoren. Men, for å si det sånn, jeg er for god omstilling, men mot dårlig omstilling. Det er ikke all omstilling som er bra. Det kan være kloke ting vi kan gjøre annerledes innen samferdsel i framtiden, og jeg hilser gjerne velkommen en debatt om det. Men hvis omstilling innebærer at vi prøver å skjule utgiftene, er det en dårlig omstilling. Det er den totale pengebruken som avgjør, ikke hvordan vi utgiftsfører den. Punkt 3: Det er jo slik at hvis Norge begynner å lånefinansiere veiprosjekter, har vi innrettet oss veldig dumt. Vårt problem er ikke at vi har for lite penger, vårt problem er den totale bruken av penger og eventuelt press på renten. Vi behøver ikke å kjøpe veier på avbetaling, vi kan bevilge til dem kontant. Det har denne regjeringen gjort, og det kommer vi til å fortsette å gjøre – i mye større omfang enn den forrige regjeringen.
Dermed avslutter vi der vi begynte dagens muntlige spørretime, med spørsmål fra representanten Siv Jensen. Siv Jensen – til oppfølgingsspørsmål.
Nå er det sånn at omstilling gir jo ikke mer vei – investeringer gir mer vei. Det er i grunnen det det handler om – hvorvidt regjeringen er villig til å se på veibygging som en investering, og ikke som en utgift som er tapt for alltid. Når jeg har hørt Liv Signe Navarsete i dag, har hun hørt ut som et ekko av meg og Fremskrittspartiet. Problemet er bare at når Fremskrittspartiet gang på gang har sagt at det går an å tenke annerledes om handlingsregelen og investeringer i oljepenger, har statsministeren kalt det uansvarlig. Når Liv Signe Navarsete er så tydelig i dag på at dette er en nødvendig debatt å ta, dette er en nødvendig endring å gjøre i statsbudsjettet og i synet på investeringer i infrastruktur, er mitt enkle spørsmål til statsministeren: Synes statsministeren at hans statsråd Navarsete er uansvarlig, eller er han interessert i å ta den debatten på litt nye premisser?
Statsråd Navarsete er ikke uansvarlig. Hun sitter i en regjering som følger handlingsregelen, og som respekterer de budsjettregler som Stortinget har vedtatt. Da Stortinget vedtok dem i 2005, var både Senterpartiet og Fremskrittspartiet mot det, men regjeringen følger de budsjettregler som Stortinget har vedtatt – som jeg mener er veldig gode og trygge – og som gjør det mulig å investere i vei. Denne regjeringen investerer altså mye mer i vei enn det har vært gjort tidligere. Det andre er at vi investerer også i andre ting enn vei. For eksempel er det å investere i sykehus viktig. Der kommer det mer penger. Vi investerer i kunnskap, forskning og skole – det er å investere for framtiden. Selv om det å utdanne barn utgiftsføres som driftsutgifter, er det i høyeste grad investeringer for framtiden. Jeg tror vi må slutte å gjøre dette til en diskusjon om budsjetteknikk, men akseptere at det er en diskusjon om politikk – hvordan vi skal gjøre politiske valg. Enten vi investerer i kunnskap, som utgiftsføres som drift, eller vi investerer i vei, som utgiftsføres som investeringer, handler det om hvor mye penger vi totalt bruker på ulike gode formål. Denne regjeringen er for mye penger til mange gode formål, men ikke for mye!
Dermed er den muntlige spørretimen over.
Det blir en endring i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den oversikten som er omdelt på representantenes plasser i salen. Den foreslåtte endringen i dagens spørretime foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringen var som følger: Spørsmål 6, fra representanten Torgeir Trældal til justisministeren, vil bli besvart av fornyings-, administrasjons- og kirkeministeren på vegne av justisministeren, som er bortreist.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «Tekniske og allmenne fag-ordningen, TAF, har vist seg som en meget vellykket ordning der elever kan kombinere yrkesfagopplæring og fag som gir studiekompetanse. Det er nå blitt kjent at Utdanningsdirektoratet vil endre ordningen, slik at den blir mer lik dagens lærlingordning. Endringene begrunnes i at vitnemål fra videregående opplæring ikke gir rom for å dokumentere elevens fulle kompetanse. Hva er problemet med å lage et tilpasset vitnemål for TAF, og stiller statsråden seg bak den igangsatte, i realiteten, nedleggelsen av TAF-ordningen?»
Dette spørsmålet er jeg veldig glad for å få, fordi jeg ser at det er en diskusjon, særlig i Møre og Romsdal, om hvorvidt TAF-ordningen skal fortsette å eksistere. Hele mitt utgangspunkt når det gjelder diskusjonen rundt TAF, er at dette er veldig vellykket, og at vi ønsker å finne en form på hvordan dette kan videreføres. TAF er altså en mulighet til å kombinere en yrkesfagopplæring med at man får studiepoeng, og det har vist seg veldig vellykket mange steder. Derfor er utgangspunktet for spørsmålet helt feil, det er motsatt. Det er sånn at Kunnskapsdepartementet har tatt initiativ til å klargjøre rammene for en videreføring av tilbudet. Dette orienterte jeg også representanten Henning Warloe om her i spørretimen for nøyaktig et år siden. Jeg er kjent med de mange meldinger departementet har fått, om hvor vellykket TAF har vært i de fylkene som har hatt tilbudet. Det tilsier at dette er en ordning som vi skal videreføre, og som fylkene skal ha mulighet til å legge til rette for. Det er derfor vi har startet arbeidet med hvordan vi kan sikre TAF-tilbudet for framtiden. Det er flere grunner til at det nå er behov for å klargjøre de rammene som skal trekkes for fortsatt TAF-drift: Den ene er at den integrerte opplæringen av full yrkesopplæring og studiekompetanse over fire år er lokalutviklet, uten å være en del av den offisielle strukturen innenfor videregående opplæring. Nå tilbyr halvparten av landets fylkeskommuner ulike fagvarianter av TAF og ulike måter å organisere tilbudene på. På noen punkter er en del av tilbudene ikke i samsvar med de rammene som gjelder for fag- og timefordelingen innenfor videregående opplæring. Det har også vært nødvendig å gi dispensasjon for å få utstedt gyldig vitnemål for fullført videregående opplæring gjennom et TAF-opplegg. Gjennom vinteren 2010/2011 drøftet representanter for departementet og direktoratet ulike måter å videreføre TAF på med representanter for TAF-skolene og TAF-skoleeierne samt de organisasjonene som er opptatt av TAF. Dette resulterte i at departementet i mai i år sendte ut et forslag til rammer for den framtidige TAF-opplæringen og ba om synspunkter på disse. Alle fylkesmenn, fylkeskommuner og ulike organisasjoner i arbeidslivet ble bedt om å gi tilbakemelding på forslagene. De rammene som ble sendt ut, var utformet slik at det verken er nødvendig med lov- eller forskriftsendringer for å gjennomføre dem. Hovedpunktene i forslaget var at opplæringen fortsatt skal føre fram til både full fagkompetanse og studiekompetanse, men at fylkeskommunene selv velger om det skal tas sikte på generell studiekompetanse eller ytterligere fordypning i visse studiekompetansefag i tillegg til fagopplæringen. Nåværende premiss om at det enkelte tilbudet må bygge på og gjennomføres i et frivillig, nært og forpliktende samarbeid mellom aktuell fylkeskommune og berørte lærlingbedrifter, ble foreslått videreført. Vi har nå fått inn mange høringsuttalelser om dette, og vi vurderer de synspunktene som er kommet.
Jeg mener at kunnskapsministeren har en stor pedagogisk utfordring hvis man mener at man har sendt ut noe som skal bidra til å klargjøre rammene. De som sitter der ute, oppfatter klart dette som et angrep på hele ordningen, og at den i realiteten står i fare for å bli nedlagt sånn som den har vært etablert, og den har vært en suksess i mange år. Når statsråden sier at dette oppfattes som et problem i Møre og Romsdal, er det en sannhet med modifikasjoner, for det er ikke bare fylkeskommunene som har reagert, det har også NHO. Man er også ganske rystet over at Samarbeidsrådet for yrkesopplæring ikke er konsultert i saken, ikke har vært tatt med på råd om hvordan man skal gjøre dette fremover. Jeg lurer jo på hvordan det er mulig at saken har kommet så skjevt ut fra hoppet at det der ute oppfattes som om ordningen nå er i ferd med å bli nedlagt. Så står altså statsråden her og sier at hensikten med høringen er det stikk motsatte.
Jeg sender gjerne over en kopi av det brevet som har gått ut, til representanten Elisabeth Aspaker. Der kan hun se at vi har skissert noen forslag til hvordan TAF kan videreføres, og bedt om synspunkter på dem. Så langt har vi fått 22 høringsuttalelser. 16 av dem, dvs. 75 pst., gir tilslutning til de forslagene som foreligger. Det betyr at hvis det nå er noen som er urolige for TAF og har synspunkter på de forslagene som er sendt ut på høring, som vi gjerne vil ha synspunkter på – det er derfor de er sendt ut – må de sende disse synspunktene til oss. Vi er lydhøre. Vi saumfarer til og med mediene for å få dem, i tilfelle det er noen som faller for fristelsen til å okke seg i mediene istedenfor å sende synspunkter til oss, når de har den muligheten. Hvis det er noen urolige der ute som ennå ikke har fått fremmet sine synspunkter, vil jeg gjerne invitere til at de sørger for at disse formidles, selv om de ikke har holdt høringsfristen. Den ble utsatt til slutten av august. Vi er opptatt av å finne en form på TAF som betyr at dette kan videreføres, fordi det har vært en liten hybrid i systemet.
Jeg er for så vidt litt beroliget av det svaret som statsråden kommer med nå. Men til det siste statsråden sa, om en hybrid i systemet: Vi må ikke bli så systemopptatt at ikke hybrider som viser seg vellykket, og som store suksesser, også kan finne en plass i systemet. Man må kunne gjøre det på en sånn måte at man slipper å sitte ute og lage særregler og tilpasninger. Jeg har et konkret spørsmål til statsråden til slutt: Vil statsråden innkalle Samarbeidsrådet for yrkesopplæring og bidra til at man får gått gjennom denne saken, og at de som har skoen på, og som i dag er fornøyd med denne ordningen, faktisk også kan bli tatt med på råd før departementet trekker sine endelige konklusjoner? Jeg har også hatt møter, bl.a. med NHO, som slett ikke føler seg sikker på at det som er sendt ut på høring, vil innebære å bevare TAF-ordningen i den form den har i dag.
Hvis NHO er bekymret for det – det står dem selvfølgelig fritt å ha samtaler med representanten Aspaker – bør de gjerne også ta kontakt med meg om det. SRY er et veldig viktig samarbeidsorgan for oss. Dette er selvfølgelig også et tema der. Men intensjonen med det vi nå ønsker å få til, er hvilken form TAF skal ha permanent framover, fordi det nettopp har vært et skoleslag som har kombinert både studieforberedende fag og yrkesfagene. Det er det ingen grunn til å sette noe som helst slags spørsmålstegn ved. Jeg er forundret over at en sånn misforståelse kan oppstå når det er det motsatte som er tilfellet, og når vi har sendt ut en skisse for hvordan det kan gjøres, og ber om tilbakemelding. Til alle dem som er opptatt av dette: Kom med de tilbakemeldingene! Vi er opptatt av at vi skal klare å få denne skoleformen til å fortsette.
Jeg har følgende spørsmål: «Statens vegvesen har etter oppdrag fra Samferdselsdepartementet startet prosjektet «Ferjefri E39», et prosjekt som skal utvikle teknologi og finne samfunnsvirkninger ved å gjøre E39 ferjefri. Den økonomiske rammen for dette arbeidet/prosjektet er ikke kjent. Andre delprosjekter på strekningen er også under arbeid. I hvilken grad berøres fremdriften på disse delprosjektene, og når er prosjektet «Ferjefri E39» planlagt ferdigstilt?»
Samferdselsdepartementet har gjeve Statens vegvesen i oppdrag å greia ut kor stort potensial ein ferjefri E39 vil ha for næringsliv og bu- og arbeidsregionar. Prosjektet skal vurdera teknologiske løysingar for fjordkryssingar og korleis konstruksjonane eventuelt kan utnyttast til å produsera energi frå bølgjer, straum og vind. Gjennomførings- og kontraktstrategiar skal òg greiast ut i prosjektet. Det er såleis eit omfattande arbeid med fire delprosjekt som skal gjennomførast. Nokre av delprosjekta er i gang, medan andre er i startfasen. Statens vegvesen er i ferd med å utarbeida ein konkret framdriftsplan. Førebels er det vanskeleg å seia konkret når heile prosjektet «Ferjefri E39» blir ferdigstilt. For arbeidet med konseptvalutgreiingar langs E39 og Nasjonal transportplan 2014–2023 er framdrifta for delprosjekta om teknologiske løysingar og samfunnsverknader mest kritisk. Statens vegvesen har som ambisjon at desse delprosjekta skal ha ei framdrift som gjer at prosjektet «Ferjefri E39» kan bli eit grunnlag både for konseptval i pågåande KVU/KS1-arbeid langs E39 og for Nasjonal transportplan 2014–2023. Det er naturleg nok knytt størst uvisse til framdrifta i dei delprosjekta som inneheld grensesprengjande teknologiløysingar.
Jeg takker for svaret. Dette er jo et såkalt teknologi- og samfunnsutviklingsprosjekt, som statsråden sier, og det gjelder hele strekningen fra Kristiansand til Trondheim, med åtte mer eller mindre krevende fjordkrysninger. Det er selvfølgelig en spennende sak, og en horisont som har vært nevnt for dette arbeidet, har vært 2040. Men så er det også slik at mange av disse fjordkrysningene allerede er mer eller mindre avklart. To av dem er Rogfast i Rogaland og Hordfast i Hordaland. Her har statsråden tidligere ha avklart at disse to prosjektene skal med i NTPs neste rullering. Det er bra. Spørsmålet mange stiller seg, er om denne fremdriften er avhengig av om man velger å satse på nye og uprøvde løsninger også i disse to prosjektene, som det åpnes for i denne konseptvalgutredningen?
Det er rett som representanten Halleraker seier, problemstillinga knytt til Ferjefri-prosjektet og KVU E39 Aksdal–Bergen kan vera den same òg på andre strekningar av E39, i større eller mindre grad. Så har det aldri vore tanken at heile utgreiinga skulle vera ferdig sommaren 2012, men det har vore – og er – ein ambisjon å ha resultat som gjeld kostnader og evne til å gjennomføra sommaren 2012. Vegdirektoratet seier at det er uvisse knytt til framdrifta. Ferjefri-prosjektet har ikkje fått endra framdrift i høve til det som står i KVU-en, men det er ei uvisse. No blir det arbeidd med ein framdriftsplan. Det tilseier at dette er noko som vi har moglegheit til å koma tilbake til før sommaren 2012.
Jeg takker igjen for svaret. For å smalne inn fokusområdet enda litt: For den fjordkrysningen som gjelder mellom Stord og Bergen, er det lagt fram to alternativer, en midtre og en indre linje, hvor den midtre har en del av disse nye grensesprengende løsningene i seg. Hordaland fylkeskommune har nylig fattet et høringsvedtak hvor de stiller seg åpne for begge løsninger, men stiller som en klar betingelse at det er både økonomisk og teknologisk løselig og realistisk, og at det kan ferdigstilles til 2021. Spørsmålet blir da: Anser statsråden dette for realistisk, hvis man velger å gå for de mer usikre teknologiske løsningene i alternativ fire?
Det er slik at KVU-en Aksdal–Bergen er ute til høyring no, med frist 1. november. Det betyr at det er i desse dagar at høyringsutsegnene kjem inn. Så skal dei arbeidast vidare med. Lat meg på den eine sida ikkje forskottera det som eg no seier er eit løp for framdrifta i heile Ferjefri-prosjektet. Men lat meg på den andre sida samtidig understreka, som eg òg sa i spørjetimen for to veker sidan: Det er mi målsetjing at KVU-en Aksdal–Bergen skal med i komande Nasjonal transportplan. Her er stort utolmod både på rogalandssida og på hordalandssida etter å få det meir ferjefritt over dei to strekningane som gjeld Stavanger–Bergen.
«I Innst. S. nr. 240 for 2008-2009 ba et enstemmig storting regjeringen sørge for å styrke jordmortjenesten i kommunene både med hensyn til kapasitet og kvalitet. Det mangler imidlertid fremdeles jordmødre i mange kommuner, utviklingen går endog i feil retning. Ifølge SSB har det vært en nedgang i antall årsverk for jordmødre fra 2009 til 2010. Det er svært bekymringsfullt. Hva vil statsråden nå foreta seg for å sikre en god og trygg jordmortjeneste for alle gravide og fødende som ønsker det?»
Statistisk sentralbyrå har endret måten å telle antallet jordmorårsverk på. Helse- og omsorgsdepartementet har forholdt seg til den offisielle, nye statistikken fra SSB i statsbudsjettet for 2012. SSB opplyser imidlertid at de også har gjort registreringer på samme måte som tidligere. Denne viser at det ikke har vært en nedgang, men en økning på to årsverk fra 2009 til 2010. Helse- og omsorgsdepartementet har fulgt utviklingen i kommunejordmortjenesten over mange år og omtalt den i statsbudsjettet. Årsverksstatistikken er en viktig indikator for kapasitet i tjenesten, så det er beklagelig at vi ikke kan sammenligne direkte før og etter 2010. Grunnen til at SSB har endret innsamlingsgrunnlaget, er at de vil etablere en bedre og mer pålitelig statistikk. Jeg er likevel enig med representanten i at utviklingen de siste årene har vært svakere enn ønsket. Fra 1995 til 2009 økte antall jordmorårsverk i kommunene fra 176 til 295. Rundt halvparten av denne økningen fant sted de tre første årene. Fra 2008 til 2009 var det ingen endring i antall jordmorårsverk. Vi vet også at mange stillingsbrøker er små, med gjennomsnittlig 0,6 jordmorårsverk per kommune. Dette er ikke tilfredsstillende. Vi vet at stadig flere gravide etterspør jordmor i svangerskapsomsorgen, og at tidligere utskrivning fra fødeinstitusjonene øker behovet for oppfølging der mor og barn bor. Dette er jeg opptatt av å gjøre noe med. Som det fremgår av stortingsmeldingen om fødselsomsorgen, komiteens innstilling til denne og Helsedirektoratets Utviklingsstrategi for jordmortjenesten, er det viktig med sammenhengende tjenester for å skape trygghet og forutsigbarhet i tjenestetilbudet til gravide, fødende og barsel-/nybakte familier. Som jeg redegjorde for tidligere i år i forbindelse med behandlingen av Dokument nr. 8:12 for 2010–2011 om tiltak for å styrke den kommunale jordmortjenesten, er det satt i gang flere løp med betydning for denne tjenesten. Jeg håper at disse tiltakene sammen vil bidra til å styrke jordmortjenesten og gi gravide, fødende og nybakte familier et godt tilbud.
Takk for svaret. Jeg tror det er et ganske stort sprik mellom det statsråden beskriver, og det som oppfattes blant dem som jobber ute i kommunene. De gir helt klart uttrykk for at situasjonen er blitt dårligere. Det har ikke vært noen styrking av jordmortjenesten verken når det gjelder kvalitet eller kapasitet i kommunene de siste årene, til tross for at Stortinget har vedtatt at så skal skje. Det er riktig som statsråden sier, at det er veldig små stillingsbrøker – de er faktisk helt nede i 10 pst. i enkelte kommuner. Det er jo heller ingen jordmødre som flytter fra ett sted i landet til et annet for å få en 10 pst.-stilling. Så det er veldig mye å ta fatt i her. En økning på to årsverk, som kommer fram ved at SSB har begynt å telle annerledes, er et sprik i forhold til det som fagforeningen, Den norske jordmorforening, opplever. Det er jo heller ikke spesielt imponerende. Så spørsmålet er: Hva tror statsråden er årsaken?
Jeg er helt enig i at to årsverk på hele landet ikke er mye. Vi ønsker en sterkere jordmortjeneste i kommunene ikke minst ut fra at mange ønsker å komme tidligere hjem fra fødeavdeling eller -klinikk, og derfor trenger jordmor også i nærmiljøet. Jeg har lyst til å vise til det jeg sa også under behandlingen av Dokument nr. 8-forslaget, at vi har gitt RHF-ene og berørte kommuner i oppdrag å samarbeide om planene for svangerskaps-, fødsels- og barselsomsorg i regionen. Vi skal fortsatt arbeide med å legge til rette for større stillingsbrøker. Det kan man gjøre i samarbeid med sykehusene. I det nye lovverket er det et lovmessig krav om avtale mellom kommune og helseforetak. Som et minimum skal de omfatte også avtale om jordmortjenester og samarbeid om forebygging.
Jeg vet at det er en del samarbeid om det i gang, men det er fremdeles stor bekymring når det gjelder både beredskap, følgetjeneste og andre oppgaver. Det mangler som sagt stillingshjemler – det blir ikke prioritert ute i kommunene. På bakgrunn av det vi vet skal skje nå fra 1. januar, at kommunene også får Samhandlingsreformen å jobbe med, er det stor bekymring for at jordmortjenesten vil bli nedprioritert, fordi dem det gjelder, anses som friske kvinner, men det er jo et utrolig viktig forebyggende arbeid. Kvinnene blir også skrevet ut tidligere fra fødeavdelingene enn før, så oppfølging i barsel er også mulig. Gang på gang gjennom de siste seks årene har jeg kommet tilbake til dette spørsmålet, men det er ikke blitt bedre. Mitt spørsmål er om helseministeren nå vil ta kontakt med kommunalministeren, slik at de kan samhandle om å få en skikkelig god jordmortjeneste på plass.
Det jeg synes er viktig nå, er at det nye lovverket – den nye kommunale helse- og omsorgstjenesteloven – iverksettes fra 1. januar 2012. I den er kravene til dette tjenestetilbudet forsterket – det er de faktisk. Tilbudet skal være i kommunen. Så er det disse avtalene mellom sykehusene og kommunene. Hele veiledningsmaterialet for disse avtalene foreligger nå. En av de første tingene som må være på plass, som et minimum, er avtale om jordmortjeneste. Det viser egentlig at vi har satt dette høyt. Det er viktig at man vet på sykehusene hva man kan forvente av kompetanse i kommunen, og vice versa. Så dette er et viktig punkt for oss, nettopp fordi – som Sjøli sier – mange ønsker å komme tidligere hjem. Vi ønsker å legge til rette for det.
«Stikk i strid med politiske retningslinjer får vi nå tall som viser at antallet yngre funksjonshemmede som bor på sykehjem og institusjoner forbeholdt de eldste, stiger. 166 personer under 50 år opplever dette, en økning på 29 fra 2010. Hva vil regjeringen gjøre for å snu denne trenden?»
Jeg er opptatt av at ingen unge med nedsatt funksjonsevne bør bo i institusjoner som er beregnet for eldre, mot sin vilje. Unge mennesker med nedsatt funksjonsevne skal få mulighet til å leve et mest mulig selvstendig liv. Det er kommunen som har ansvaret for å gi den nødvendige helsehjelp til den enkelte, og kommunene står også fritt til å vurdere hvordan tjenesten skal organiseres. De siste ti årene er det blitt færre unge under 50 år i institusjoner som er beregnet for eldre. I 2010 var det 166 personer under 50 år som bodde i institusjoner for heldøgns omsorg og pleie, ifølge Helsedirektoratet. Dette er en økning – det er riktig – i forhold til 2009. Jeg ser alvorlig på denne økningen. Fylkesmennene har siden 2005 fulgt opp denne gruppen beboere spesielt. De undersøker bl.a. om den enkelte bruker ønsker å flytte ut, og om det er laget en individuell plan. I 2010 var det 16 personer som svarte at de ønsket å flytte ut, men som ikke hadde konkrete flytteplaner. Fylkesmennene følger opp disse i høst. Direktoratet får rapport innen 1. november. Det er etablert en kontaktgruppe som følger med på situasjonen, og den vil eventuelt komme med forslag til nye tiltak. Gruppen består av representanter fra Helsedirektoratet, KS, Norges Handikapforbund, Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon og Helse- og omsorgsdepartementet. Jeg vil følge utviklingen nøye. Fylkesmennene har – etter min vurdering – god oversikt over situasjonen. Mange fylkesmenn har inntrykk av at kommunene generelt strekker seg langt for å gi et godt tilbud til denne gruppen, men at det kan være tidkrevende å etablere alternative botilbud til unge mennesker med funksjonshemning.
Dette har vært et problem over tid, men under den forrige regjeringen ble det satt i gang en rekke tiltak. Ikke minst ble det gitt veldig sterk oppmerksomhet om dette temaet fra helseministrenes side. Det resulterte i at det ved inngangen til 2006, da en hadde regjeringsskiftet, faktisk bare var fire stykker som fortsatt bodde på sykehjem, som ønsket å flytte ut, og som ikke hadde en dato for utflytting. Så har en i det siste sett at denne utviklingen har snudd, og en er nå tilbake igjen på et veldig urovekkende høyt nivå. Det er åpenbart for meg at skal en få snudd denne utviklingen, vil det kreve en mye mer konkret oppfølging fra statsrådens side opp mot fylkesmennene, sånn at de igjen prioriterer dette arbeidet og kan gjennomføre det samme som en har gjort tidligere.
Jeg står med tallene fra 2004 foran meg. Jeg skal ikke gjenta dem, for det er egentlig uinteressant. Det som er interessant, er hva som faktisk gjøres. Fylkesmennene følger opp hver enkelt av de unge brukerne som ligger på sykehjem. Så må vi også være klar over at mange sykehjem har nå etablert palliative avdelinger, hvor mange unge, kreftpasienter spesielt, kan være blant pasientene som telles med. Når det gjelder de 16 som ønsket å flytte ut, har man en konkret oversikt over hver enkelt, man følger opp kommunen, og som sagt er det også en ekstern kontaktgruppe som følger med på denne situasjonen. Så jeg har bare lyst til å understreke at dette er et område som vi er opptatt av, og som vi selvfølgelig ønsker å følge opp, for man må ha rett til å bo slik som man ønsker, og det må legges til rette for det.
Det er helt åpenbart at når utviklingen har snudd, og en nå står med 16 personer som ønsker et annet tilbud, har en behov for å få et helt annet trykk på dette. Det vi også ser, er at botilbudet til denne gruppen i større grad er i ferd med å preges av å bli alternative institusjoner i stedet for egne botilbud. Mange roper varsku om at PU-reformen nå er satt i revers, og at kommunene er i ferd med å bygge opp institusjoner tilsvarende dem som en var opptatt av å legge ned gjennom reformen. Hvilke planer har helseministeren for å gripe fatt i de forholdene?
Når det gjelder tendensen til at kommuner bygger institusjoner istedenfor omsorgsboliger og bofellesskap, er det en veldig lite ønsket utvikling, og her mener jeg faktisk at kommunepolitikerne har et stort ansvar, for det var ikke det som var meningen med reformen. Det jeg gjorde i fjor, var å få laget en bok med veiledning til hvordan unge, også psykisk utviklingshemmede, kunne tilrettelegge for egne boliger dersom de ønsker det. Der er det faktisk en ganske god variasjon og mulighet, men jeg tror kanskje at disse ordningene er lite kjent. Derfor sendte jeg ut materiell til hver enkelt kommune og understreket det regelverket som er i forhold til den enkeltes mulighet til å skaffe seg egen bolig.
«Hvordan har utviklingen i bruk av PET-scan i Norge vært siden 2009, og er nivået så langt i 2011 i tråd med den utviklingen Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering la til grunn i sin sak i 2009?»
Det var i 2009 tre PET-CT-skannere i bruk i Norge, i tillegg til at Helse Nord RHF ved Universitetssykehuset i Nord-Norge hadde en avtale om kjøp av mobile PET-undersøkelser fra Finland. Fra 2011 er det i bruk fem PET-CT-skannere i Norge, inkludert en ved det private sykehuset Aleris i Oslo. I Tromsø eksisterer det fortsatt leasingavtale med mobil PET-skanner fra Finland. Det ble i 2009 utført 3 900 PET-undersøkelser i Norge. Anslag for 2011 er ifølge Helsedirektoratet 4 200 undersøkelser. Det forventes en økning i 2012. Helsedirektoratet vurderer at man med full utnyttelse av dagens maskiner kan komme opp i 6 500 undersøkelser per år, inkludert en viss økning i kjøp for Universitetsklinikken Nord-Norge i Tromsø, inntil de får på plass sin egen PET-CT-skanner, som ytterligere vil øke kapasiteten. Den viktigste årsaken til begrensning i utnyttelse av maskinene er i dag kompetansemangel hva gjelder viktige personellgrupper som spesialister i strålefysikk, nukleærmedisin og radiologi. Sykehusene må sørge for å utdanne tilstrekkelig personell, slik at utstyret kan utnyttes på en god måte. Jeg har bedt Helsedirektoratet gi en vurdering av hvilke pasientgrupper som i dag bør tilbys utredning med PET-CT, og hvilken kapasitet som er nødvendig. Dersom en slik vurdering viser at kapasiteten i dag er for liten, vil jeg be de regionale helseforetakene om å øke kapasiteten. De kan da selv velge om de vil øke egen kapasitet, eller om de vil benytte ledig kapasitet hos private.
Det som er klart, er at hvis en ser på og sammenligner de retningslinjene som er i Norge, med retningslinjer internasjonalt, er det betydelig færre retningslinjer i Norge knyttet opp mot anbefaling om å bruke PET-CT-skann. Hvis en lytter til det som kreftlegene i Norge sier, er det 30 kreftpasienter hver eneste dag som burde hatt tilbud om PET-CT-skann, som ikke får det. Samtidig er det betydelig ledig kapasitet både på de offentlige PET-CT-skannerne og på den ene private PET-CT-skanneren. Det som imidlertid hindrer bruken av disse, er at henvisninger for bruk av dette veldig ofte blir avslått med henvisning til at det er for liten kapasitet. Det er jo ikke tilfellet, så lenge de som opererer disse PET-CT-skannerne, sier at de har muligheten til å utnytte den kapasiteten de har.
Nettopp fordi det trengs retningslinjer for hvilke pasienter og pasientgrupper som bør få en PET-CT-undersøkelse, har vi bedt Helsedirektoratet om å gå gjennom det og gi retningslinjer for det. Så vil jeg si – som jeg sa også i det første innlegget mitt – at begrensningen er veldig mye på kompetanse. Den må økes, og her er det ikke bare snakk om leger, her er det snakk om veldig mye annen type personell. I tillegg har jeg lyst til å si at etter det vi kan se, er vi på omtrent samme nivå som Sverige og som andre europeiske land. Danmark ligger høyt over, men mener at de kanskje har for mange PET-CT-skannere. Men her følger vi utviklingen nøye, for det er helt klart at det kan gi verdifulle undersøkelser, og det er viktig for de pasientene som trenger den spesielle undersøkelsen, at de får det.
Helseministeren gjentar at det er mangelen på kapasitet som er årsaken til at pasienter ikke får dette tilbudet. Det er jo ikke tilfellet så lenge de som opererer disse PET-CT-skannerne, sier at de har mer kapasitet og har mulighet til å utnytte kapasiteten. Så hva vil helseministeren gjøre – hvis hun mener, som hun nå sa, at manglende kapasitet er en årsak – for at den ledige kapasiteten som er, f.eks. på Aleris, blir utnyttet til fordel for de pasientene som faktisk har behov for dette, og at leger som henviser til PET-CT-skann, ikke opplever det som de opplever i dag, nemlig at de både blir faglig overprøvd og også får sine henvisninger avvist, men at den kapasiteten som er, faktisk blir utnyttet, sånn at norske kreftpasienter får en diagnose – på lik linje med det man får i andre land?
Jeg vil gjenta nok en gang at det ikke nødvendigvis er kapasitetsbegrensning, det er gjerne kompetansebegrensning. Så vil jo det på en måte gi en total begrensning i kapasitet. Det er nettopp derfor Helsedirektoratet, når de gjør sin vurdering, må vurdere om det er flere pasienter som burde fått dette. Må vi da utvide kapasiteten i det offentlige, eller skal vi legge opp til å bruke den private kapasiteten som er? For det er helt klart at målsettingen er at de pasientene og pasientgruppene som har nytte av denne type undersøkelse, må få det. Det må ikke skapes et inntrykk av at vi har dårlige undersøkelser i Norge. Det har vi ikke. Men det er veldig viktig at de pasientene som har nytte av denne undersøkelsen, faktisk får den, og at det blir til hjelp i deres behandling.
Da går vi videre til spørsmål 6, fra representanten Torgeir Trældal til justisministeren. Spørsmålet besvares av fornyings-, administrasjons- og kirkeministeren på vegne av justisministeren.
«Det er i dag et etterslep for å få gjennomført lovpålagt opplæring innenfor brannvesenet, med bakgrunn i at både deltidsmannskap og heltidspersonell ikke har fått nødvendig opplæring. Hvilken strategi har statsråden for at alle deltidsmannskaper og heltidspersonell i brannvesenet skal få gjennomført sin lovpålagte opplæring?»
Forskrift av 26. juni 2002 om organisering og dimensjonering av brannvesenet skal sikre at brannvesenet er organisert, utrustet og bemannet slik at lovpålagte oppgaver blir tilfredsstillende utført. I Norge er brannvesenet en kommunal oppgave. Regjeringen er opptatt av å sikre at deltidsbrannpersonell får sin lovpålagte utdanning innen utløpet av overgangsordningen i forskriften. Det samlede behovet for brannutdanning ble omtalt i St.meld. nr. 35 for 2008–2009. På den bakgrunn oppnevnte regjeringen 17. desember 2010 et utvalg som innen januar 2012 skal utrede det samlede utdanningsbehovet i brannvesenet, for både heltids- og deltidspersonell. Det vil være korrekt å se hen til denne utredningen i vurderingen av ytterligere tiltak i forbindelse med brannutdanning. I utvalgets mandat står det at en gjennomgang av det framtidige utdanningsbehovet må belyses ut fra dagens og framtidens utfordringer i brannvesenet, både på det forebyggende og på det beredskapsmessige området. Utvalget er bedt om å beskrive styrker og svakheter ved dagens undervisningstilbud og gi en anbefaling om hvilke elementer som bør videreføres, og hvor det er behov for endringer, i lys av de kompetansemessige utfordringer som brannvesenet står overfor i dag, og vil kunne stå overfor i framtiden. Utvalget er også bedt om å vurdere om økt interkommunalt brannsamarbeid vil kunne styrke kompetansen i deltidsbrannvesenet. Jeg mener derfor at det mest hensiktsmessige er å avvente ytterligere tiltak i forbindelse med utdanning av hel- og deltidsbrannvesenet til brannutdanningsutvalget har levert sin rapport. Det kan bli nødvendig å utvide overgangsordningen for deltidspersonell, men en slik beslutning må eventuelt tas etter at departementet har mottatt brannutdanningsutvalgets rapport. Det vil da foreligge et bedre grunnlag for å gi nærmere anvisning for hvordan brannutdanningen bør innrettes i tiden framover. Overgangsordningen utløper 31. desember 2012. Ettersom utvalget leverer sin rapport nær ett år i forkant, dvs. den 31. januar 2012, mener jeg at det er en forsvarlig strategi.
Jeg registrerer at regjeringen ikke har klart å forbedre noe av det som har vært oppe tidligere. Jeg stilte statsråd Storberget et spørsmål den 26. mai 2011, da vi hadde en interpellasjon om hva man hadde tenkt å gjøre, og da sa Storberget at han så behovet for økt utdanningskapasitet og behovet for mer kompetanse. Det var i mai måned. I dag sier man at man skal se på de nye ordningene. I dag er det 5 000 deltidsmannskaper som ikke har fått sin utdannelse. Dette har store konsekvenser for hele Norge og spesielt for distriktene. Store byer som Oslo, Bergen og Trondheim har ingen problemer, det er brannkonstabler rundt omkring i distriktene i hele Norge som får problemer. Mitt spørsmål blir da: Når man 31. desember 2012 skal innføre dette, hvordan skal man klare å utdanne 5 000 deltidsmannskaper på under ett år?
Det er riktig at det har vært en del kø for å få gjennomført de utdanningstiltakene som er nødvendige. Derfor er det gjort noen omprioriteringer ved at man har tatt enkelte kurs som heltidspersonell skulle ha, og brukt dem til fordel for deltidspersonell. Så mener jeg at det er gjort et grep i og med at det er satt ned et utvalg som skal gå gjennom hele utdanningssituasjonen for brannpersonell, der vi ser på både heltids- og deltidspersonell. Jeg er helt sikker på at utvalget kommer til å gi gode råd som vil være mulig å ta inn over seg, også før forskriften utløper den 31. desember i 2012, sånn at de som trenger utdanning, faktisk får det.
Det svaret statsråden gir, er jo det som er rett: Hun sier at man faktisk har tatt kapasitet fra heltidspersonell, som nå gjør at det bare er rundt 40 pst. av heltidspersonell som har behov for utdannelse, som får det. Så her flytter man et problem istedenfor å bevilge penger. Det man må gjøre her, er å bevilge penger. For å få utdannet de 5 000 deltidsmannskapene må man altså ha ca. 300 kurs, og det vil koste ca. 50–60 mill. kr, som kanskje må tas over to, tre, fire år. Det må jo statsråden eventuelt få utredet. Etter den 22. juli sto bl.a. statsministeren og pratet veldig godt om brann- og redningsetaten, at man måtte styrke den beredskapen i hele Norge. Vi så den fantastiske jobben alle redningsmannskapene gjorde, også i brann- og redningsetaten, på Utøya og i Oslo, og hvor avhengig man er av dem. Så mitt spørsmål blir igjen: Er det sånn nå at deltidsmannskapene ofres for heltidsmannskapene?
Nei, som jeg sa i mitt svar, er det altså prioritert kapasitet for at deltidsbrannmannskap skal få utdanning. Så er jeg helt enig med representanten Trældal i at det var mange i brann- og redningsetaten, som i veldig mange andre viktige deler av beredskapssystemet vårt, som gjorde en kjempejobb etter 22. juli. Det er viktig at de som jobber med brann og redning, har god kunnskap. Derfor har vi tatt på alvor og ønsker å gå igjennom hele utdanningsløpet for å se om vi har innrettet den utdanningen på best mulig måte. Den rapporten vil justisministeren få i løpet av tre måneder, og jeg er trygg på at justisministeren kommer til å ta saken på alvor og gjøre de tilretteleggingstiltakene som er nødvendig etter at den rapporten er lagt fram.
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Det snakkes så mye om nedbygging av dyrket areal, men svært lite om nydyrking. Norge har store områder med god jord som med fordel kunne vært dyrket opp, f.eks. i Hedmark fylke. Hvorfor legger ikke statsråden til rette for dette?»
Jeg vil først understreke at jeg er svært opptatt av å begrense nedbygging av den dyrka jorda vi har i dag. Nedbygd jordbruksjord er tapt for matproduksjon for alltid. Det er derfor spesielt viktig å unngå nedbygging i de områdene hvor vi har den beste jorda og de beste vekstforholdene. Nydyrkingsarealer har sjelden tilsvarende kvalitet. Dette sier seg egentlig selv. Hadde disse arealene vært like gode som det som faktisk er oppdyrket areal i dag, ville også disse arealene vært dyrket opp av våre forfedre. Men, som sagt, det er ingen regel uten unntak. Det finnes selvsagt potensielt dyrkbare arealer som har jord av høy kvalitet. Dette er altså unntaket og ikke regelen. Jeg er derfor stolt over at den rød-grønne regjeringen har bidratt til at nedbyggingen av jordbruksareal er redusert de siste årene. På den måten bidrar vi til å bevare produksjonspotensialet for framtiden. Så til nydyrking. Regjeringen stimulerer til nydyrking. I dag kan nydyrking utgiftsføres i sin helhet det året den gjennomføres, selv om verdien av nydyrkingen fordeler seg over mange år fram i tid. Dette gir altså en betydelig skattegevinst for den som nydyrker. Videre vil ethvert godkjent nydyrket areal motta areal- og kulturlandskapstilskudd, og dermed øker det bondens inntekter. Nydyrkingen har også vært økende etter at den rød-grønne regjeringen kom til makten. Nydyrkingen var nede i 7 300 dekar i 2002, mens den i fjor var hele 20 000 dekar. Hedmark er et av de fylkene hvor det nydyrkes mest. Dette viser at vi har greid å skape framtidstro i næringen gjennom å ha tilrettelagt for en bedre økonomi generelt. Jordbruksoppgjørene har gitt grunnlag for et inntektsløft på om lag 70 pst., eller vel 110 000 kr per årsverk fra 2006 til 2011 med prognosegrunnlaget fra forhandlingene i 2011. En slik utvikling gir framtidstro. Den økte nydyrkingen er en god indikator på at politikken virker, og at vi på den måten legger til rette for økt matproduksjon også i framtiden.
Jeg takker statsråden for en grei oppsummering, men den ga egentlig ikke noe særlig svar på det jeg spør om. Jeg mangler en motivasjon – jeg mangler det at statsråden reiser rundt og motiverer folk til å dyrke opp. Det er klart at det har skjedd mye de siste årene. Statsråden nevnte alle våre forfedre og hvordan de gjorde det – at de har dyrket opp den beste jorda. Jeg mener fortsatt at det er mye god jord som kan dyrkes opp, og vi har helt andre maskiner nå enn vi hadde før. Vi har gjødselplaner, vi har grøfteplaner – vi har masse planer som gir muligheter til å gjøre den jorda som kan dyrkes opp, mer effektiv enn den er i dag. Det er klart at det nedbygges en del jord. Men det er slik samfunnet er i dag. Det er mye annet i samfunnet som trenger de arealene. Derfor må vi motivere mer til nydyrking. Det er klart: Før kjente vi til stubbebryteren. Det er helt andre måter å dyrke opp jord på nå enn ved å bruke en stubbebryter.
Til tross for teknologisk utvikling og tilgang på næringsstoffer er det viktig å ta med seg at realiteten knyttet til fruktbar og mindre fruktbar jord ikke har endret seg. Det som ikke er dyrket opp allerede nå, har ikke den samme egenskapen, det samme potensialet, som det arealet som er dyrket. Her er også klimaet viktig. Selvsagt er det en viktig reserve, men derfor er prioritet nr. én å redusere avgangen eller omdisponeringen av dyrket mark, slik at vi kan beholde den beste jorda. Så er jeg enig med representanten Bredvold i at det er viktig å stimulere til nydyrking der en har behov for mer jord. I mange områder er det tilfellet, og i mange områder finnes det også gode arealer. Det er en sak som vi jobber med hele tiden. Samtidig er det ikke minst en interesse for den enkelte bonde. Han er selvstendig næringsdrivende og vet selv om egne behov. Det må være grunnlaget for videre utvikling.
Jeg takker statsråden nok en gang for svaret. Slik situasjonen er i dag, har vi aldri hatt så få gårdsbruk som vi har, vi har aldri hatt så få bønder som vi har, og vi har aldri hatt såpass lite areal å dyrke som vi har. Samtidig er matproduksjonen omtrent på det nivået vi har hatt i mange år bakover. Det viser at vi har fått et mer effektivt landbruk, selv om det er færre bønder som gjør jobben. Jeg mener at de bøndene kan gjøre en enda bedre jobb med bedre muligheter. Jeg ønsker at det bl.a. skal være raskere saksbehandlingstid og lettere å få et ja. I min nabokommune, Våler i Solør, skal det dyrkes opp 6 000 mål nå. Det er kjempebra, og det er god, produktiv matjord. Men det tar så lang tid, og slik er det for mange andre, også potensielle bønder som kan tenke seg å dyrke opp. Det tar for lang tid. Det er et stort byråkrati. Det er mange som skal være med i en høringsinstans, og tiden går.
Det er riktig. Tiden går, og det er tid for statsråd Brekk til å svare.
Jeg kjenner ikke denne enkeltsaken som representanten Bredvold her nevner som et eksempel. Jeg kjenner imidlertid til at det er et stort nydyrkingsprogram i Hedmark, og i Våler kommune har man vært aktiv i denne sammenhengen. I den grad nydyrking stoppes av sen kommunal saksbehandling, er jeg veldig opptatt av å følge opp initiativet fra representanten Bredvold om å jobbe med å redusere denne saksbehandlingstiden, få effektiv saksbehandling som sikrer at bonden – nydyrkeren – kan få satt plogen i jorda og så fort som mulig få ryddet jorda og på det viset gjøre den klar for matproduksjon. Den intensjonen støtter jeg helt og fullt, så jeg vil gjøre så godt jeg kan for å følge opp.
Jeg vil gjerne stille fornyingsministeren et spørsmål: «Etter en kort opptelling har 12 av 18 kommuner i Østfold søndagsåpne butikker. Totalt 18 butikker er søndagsåpne. Nye søkere om søndagsåpne butikker forskjellsbehandles innen samme kommune, ikke fordi kommunen sier nei, men fordi fylkesmannen overprøver lovlig fattede demokratiske vedtak. Når vil statsråden sørge for at næringsdrivende butikkdrivere ikke forskjellsbehandles og får samme mulighet som andre – særlig i sommerhalvåret?»
Det er flere grunner til at vi fortsatt ønsker å ha grenser for kommersiell aktivitet på søndager. Søndagen bør være en annerledes dag som skiller seg fra de andre dagene i uken. Hensynet til arbeidstakerne i varehandelen er også viktig. Helligdagsfredlovens bestemmelser er ikke begrunnet først og fremst i hensynet til de næringsdrivende. Hovedregelen i helligdagsfredloven er at butikkene skal ha stengt på søndager. For å ivareta helt praktiske behov er det imidlertid en rekke unntak fra dette utgangspunktet. Unntakene er tatt inn av hensyn til forbrukerne. Et av unntakene gir fylkesmannen adgang til å bestemme i forskrift at et område skal regnes som typisk turiststed. Dette innebærer at butikkene på stedet kan holde åpent også på søndager hele eller deler av året – gjerne i sommerhalvåret, hvis det er det som er det mest aktuelle. Forutsetningen er for det første at kommunen anbefaler dette i en søknad til fylkesmannen. Dessuten kreves det etter loven at salget i området i hovedsakelig skjer til turister. Utover dette er det opp til fylkesmannens skjønn å avgjøre om en søknad bør innvilges. Det må foretas en konkret vurdering i hvert enkelt tilfelle, der alle aktuelle interesser blir trukket inn. Et annet unntak gjelder utsalgssteder som i det vesentlige selger kiosk- eller dagligvarer, og som har en samlet salgsflate som ikke er over 100 m2, jf. helligdagsfredloven § 5 annet ledd nr. 1. En rekke dagligvareforretninger som oppfyller arealkravet, holder åpent på søndager. Jeg forutsetter at fylkesmannen foretar en konkret vurdering i hvert enkelt tilfelle når kommunen fremmer søknad om å få fastsatt i forskrift at et område skal regnes som typisk turiststed. Jeg har ikke holdepunkter for at fylkesmannen forskjellsbehandler næringsdrivende. Jeg følger med på fylkesmennenes praksis, og jeg kan ikke se at Østfold skiller seg ut når det gjelder typiske turiststeder. I Østfold er det fire typiske turiststeder. Dette gjelder tettstedet Båstad i Trøgstad kommune, et avgrenset område i Marker kommune, Gamlebyen i Fredrikstad og Hvaler kommune. Etter mitt syn er det ikke aktuelt å la kommunene selv få gi dispensasjoner fra helligdagsfredloven. Fylkesmennenes myndighet på dette området kan bidra til en ensartet praksis. Dersom myndighet ble lagt til kommunene, ville dette kunne føre til en uthuling av vernet om søndagen, noe jeg tror mange ikke ønsker.
Takk for svaret. Jeg er ikke betrygget av at statsråden følger nøye med på utviklingen i mitt fylke, Østfold, og jeg tror at det kan være nødvendig at statsråden tar seg en tur og ser på de 12 av 18 kommunene med hele 18 butikker som er søndagsåpne, og som har søndagsåpne butikker ikke bare knyttet til det arealet som statsråden nevner, og ikke bare knyttet til de opplagte fire stedene som nok veldig mange i Østfold vil si er typiske turiststeder, men ikke nødvendigvis alle fire. Situasjonen nå er at Kiwi-butikken i Saltnes, som er et typisk turiststed, og som ønsker søndagsåpen butikk i to og en halv til tre måneder, ikke får det, til tross for at Råde kommune og kommunestyret enstemmig har anbefalt det, og til tross for at fylkesmannen faktisk i sitt brev også erkjenner at dette er et typisk turiststed. Vi kan gå til kommune etter kommune. Det forskjellsbehandles innen kommunen, og mellom kommuner, og flere turiststeder er aktuelle for den definisjonen.
Det er to søknader om forskrift i Østfold fylke som er avslått av fylkesmannen, så det kan ikke gjelde alle de kommunene som her er berørt, for det er i kun to tilfeller det er gitt avslag på forskriftsforslag fra kommunesektoren. Så er det helt riktig at det kan bli forskjeller, fordi enkelte butikker da holder seg innenfor den 100 m2-grensen som er etablert. Det er en helt lovlig tilpasning som enkelte butikker gjør, og det kan jo medføre at det vil bli forskjell mellom enkelte butikker innenfor den enkelte kommune, fordi arealkravene da oppfylles av enkelte, men ikke av andre. Men det er ikke riktig at det er mange kommuner som har fått avslag når det gjelder typiske turiststeder. Det er som sagt kun to.
Det har jeg da heller ikke sagt. Jeg har sagt at det er 18 søndagsåpne butikker fordelt på 12 kommuner. Jeg tror nok at definisjonen av hva som er typiske turiststeder, må gjennomgås på nytt. Jeg vet også at fylkesmannen i Østfold i behandlingen av de to aktuelle søknadene fra Joker Ullerøy, Sarpsborg kommune, hadde et enstemmig bystyre som anbefalte dette. Det er et typisk turiststed med 300 husstander og 850 innbyggere, hvor man er helt avhengig av å ha en søndagsåpen butikk for å klare å bære det tilbudet som denne butikken representerer. Tre dagers inntjening i juli er det samme som inntjeningen i januar. I Råde kommune var det også anbefalt at man skulle ha søndagsåpne butikker. Fylkesmannen erkjenner at dette er et typisk turiststed. Så utfordringen er vel at vi skal slippe å ha en privatpraktiserende politiker som fylkesmann, men en som følger loven og de unntakene som gjelder der, som samtidig erkjenner det, og som faktisk gir næringsdrivende anledning til å holde søndagsåpent. Jeg er helt enig med statsråden i at søndagen er spesiell, men jeg ser også at det er noen unntak i loven som bør gis mulighet til å virke.
Som jeg sa, har jeg ingen grunn til å anta at fylkesmannen i Østfold driver forskjellsbehandling mellom enkelte kommuner. Det er gitt strenge krav i oppsettet for hvordan man skal definere et turiststed. En vesentlig del av omsetningen må komme fra turister, og jeg ser ingen grunn til å tvile på at de vurderingene som fylkesmannen i Østfold gjør, er korrekte i henhold til lovbestemmelsen. Dersom man faktisk ønsker en endring på dette området, er det jo fullt mulig å endre helligdagsfredloven eller å endre arbeidsmiljøloven. Da ville man jo kunne ha en helt åpen tilnærming. Det er ikke denne regjeringens standpunkt. Jeg tror det er viktig for oss at vi holder fast ved at søndagen skal være en annerledes dag, og da må det være noen regler som gjelder. Jeg mener det er hensiktsmessig at det er fylkesmannen som avgjør den type saker, slik at man kan betrakte like tilfeller likt i de enkelte fylkene, og ikke la det være opp til den enkelte kommune å foreta de beslutningene.
Jeg har følgende spørsmål til fiskeri- og kystministeren: «EFTAs overvåkingsorgan, ESA, godtar ikke den norske gjennomføringen av EUs havnesikringsdirektiv. Direktivet berører rundt 600 norske havner. Hvilke konsekvenser og kostnader kan dette få for norske havner, og hva akter regjeringen å foreta seg for å unngå at en rekke norske havner må stenge hvis ikke norske tilpasninger kommer på plass?»
Sjøtransport er viktig for norsk eksport og import av varer, og regjeringen jobber derfor for at transport på kjøl skal være effektiv og konkurransedyktig. Havnene er med dette en del av et internasjonalt transportnettverk som må oppfylle internasjonale regler og forpliktelser. Norsk oppfatning har vært at vi gjennom forordning om sikkerhet og terrorberedskap fra 2004 allerede oppfylte våre forpliktelser i henhold til havnesikringsdirektivet fra 2005. Flere EU-land har hatt tilsvarende tilnærming som oss. Høsten 2010 kom imidlertid EU med strengere føringer for tolkningen av direktivet, og ESA har fulgt opp med inspeksjoner og pålegg. Den norske tilnærmingen til havnesikringsdirektivet er derfor revurdert, slik at det nå må gjennomføres sårbarhetsvurderinger for flere norske havner enn det som vi tidligere har ansett som nødvendig. Konsekvensene for havnene er at det må utføres en ny sårbarhetsvurdering, eller en gjennomgang av foreliggende vurdering, etter reglene i havnesikringsdirektivet for alle de ca. 600 godkjente ISPS-terminalene. De nye føringene medfører at det ikke bare er selve havneterminalen, men et større omkringliggende område som skal vurderes for eventuelle sikringstiltak. Dersom sårbarhetsvurderingen viser behov for ytterligere sikring, skal det utarbeides en sikringsplan. Jeg vil imidlertid understreke at krav om å utføre en sårbarhetsvurdering ikke er det samme som krav om at det skal iverksettes tiltak. Kostnadene knyttet til gjennomføring av sårbarhetsvurderinger og eventuelle tiltak må på vanlig måte bekostes av havnene selv. Det er anslått at kostnadene for å utføre både sårbarhetsvurdering og sikringsplan vil ligge på ca. 10 000 kr per havneterminal. Dersom det unntaksvis må gjøres en helt ny sårbarhetsvurdering for en havneterminal, er kostnadene anslått til et sted mellom 30 000 og 50 000 kr. Om sårbarhetsvurderingen avdekker behov for tiltak, vil det påløpe ytterligere kostnader, avhengig av type tiltak og omfanget av tiltakene. Det er derfor ikke mulig å være mer konkret i dette kostnadsspørsmålet. ESA har gitt frist til 1. januar 2012 for å ferdigstille sårbarhetsvurderingene, og 1. juli 2012 for utarbeidelse og implementering av eventuelle sikringsplaner. Som sagt er skip og havner en viktig del av vårt transportsystem. Kystverket bidrar derfor aktivt med veiledning og bistand til havnene, slik at alle planverk og nødvendige tiltak kommer på plass innen fristene som er satt. Arbeidet har høy prioritet, og de fleste havnene er godt i gang. Jeg legger derfor til grunn at vi kommer i mål i tide.
Jeg takker statsråden for svaret. Grunnen til at jeg tar dette spørsmålet opp i spørretimen, er at jeg ønsker at vi ikke skal komme i en situasjon hvor det skapes usikkerhet ved en rekke havner i Norge. De fleste havner i Norge har en særdeles viktig knutepunktfunksjon og er av avgjørende betydning for det levende liv i de lokalsamfunn de skal betjene. Derfor stiller jeg meg spørsmål ved om regjeringen har tatt litt for lett på dette direktivet. Det går ikke på kostnadene ved selve analysearbeidet på 10 000–50 000 kr, som statsråden henviser til, men på at man blir i stand til å foreta det analysearbeidet som ESA ber om. Vil man rekke å få gjennomført dette arbeidet innen fristens utløp den 1. januar 2012?
Det med EU-direktiv er jo en krevende øvelse. Som regel har jeg inntrykk av at vi blir kritisert for at vi for lett tar inn over oss alt som kommer. Det er kanskje den normale kritikken. I dette tilfellet, som gjelder havnesikringsdirektivet, har vi lagt oss på en fortolking av det som flere andre land har gjort. Så har vi registrert at EU har måttet stramme litt til. ESA har fulgt opp på det området, og vi har hatt en dialog med ESA på det punktet utover vinteren, våren og tidlig sommer. Den endte med at vi aksepterte at her må vi også legge en strengere tolkning til grunn. Det er bakgrunnen for at det ble sendt et brev til havnene, og Kystverket prioriterer dette. Med den kunnskapen jeg har i dag, både håper og tror jeg at vi skal rekke de fristene som er satt.
Det er jo betryggende at statsråden håper og tror, men jeg er litt opptatt av hva slags dialog regjeringen har med ESA og oppfølgingen av dette direktivet. Bakgrunnen er selvfølgelig det vi alle sammen kjenner til. Det er terror og terrortrussel osv., hvor det samme regelverket må følges opp i Norge som innad i Den europeiske union. Her har man i utgangspunktet fortolket direktivet på sin måte fra nasjonalt ståsted i Norge, noe som har vist seg ikke å være tilfredsstillende. Mitt oppfølgingsspørsmål nå til slutt er: Hvordan jobber regjeringen konkret i sin dialog med ESA og Konkurransetilsynet og lovverk på EUs hånd for å sørge for at vi ikke kommer i den situasjonen at vi risikerer at en norsk havn må stenge sin virksomhet, med de negative konsekvenser dette får?
I dette tilfellet er i hvert fall jeg veldig betrygget, for jeg har fått oversikt over all den kontakten som har vært mellom norske myndigheter og ESA. Det har vært en brevveksling over en periode som var mest intensiv i februar, mars og utover våren i år. Da kom man til det punkt at man varslet ESA om at man godtok den strengere føringen for tolking av direktivet. Man varsler i brev om det, hvorpå Kystverket selvfølgelig får i oppgave å videreføre denne kontakten med havnene. De bistår havnene og jobber aktivt og målrettet, slik at man skal nå denne fristen og ikke komme i den situasjonen. Nå blir ikke havnene fysisk stengt, men båter som i tilfelle går til en havn som ikke har den nødvendige godkjenningen, kan risikere å få en mer nøye inspeksjon etterpå. Men igjen: Ut fra den kunnskapen jeg har, har jeg ikke grunn til å tro at vi ikke skal rekke fristen.
Dermed er sak nr. 2 ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.