Etter ønske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 65 minutt pluss 5 minutt til statsråden, og at taletida blir fordelt slik: Arbeidarpartiet 20 minutt, Framstegspartiet 15 minutt, Høgre 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Kristeleg Folkeparti 5 minutt, Senterpartiet 5 minutt og Venstre 5 minutt. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå partias hovudtalarar og inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå statsråden innanfor den fordelte taletida. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. Dette blir sett som vedteke. Første talar er Tore Nordtun på vegner av ordføraren for saka, Terje Aasland, som er medlem av Lagtinget.
Først vil jeg bare foreta en rettelse i innstillingen til Odelstinget. På side 53 i den trykte innstillingen står det nå under kapittel 35 punkt 5: «I lov 29. september 1968 um særlege råderettar over framand eigedom[[servituttlova]] skal § 19 første ledd første punktum lyde: » Her skal det stå: «I lov 29. november 1968[[…]] Den nye loven som vi nå har til behandling, gir de lokale myndighetene muligheten til å møte klimautfordringene, stoppe tapet av det biologiske mangfoldet og sikre folks tilgang til friluftsliv og rekreasjonsområder. Og ikke bare det: Planlegging etter plan- og bygningsloven skal være et redskap for folkevalgte organer til å styre viktige utviklingstrekk i lokalsamfunnene og i storsamfunnet vårt. En særlig oppgave er å verne viktige miljøverdier ut fra langsiktige hensyn i et samfunn med fortsatt økonomisk vekst. Planleggingen skal også sikre at avveiningene av ulike hensyn skjer i full åpenhet og offentlighet. God offentlig planlegging er viktig for å ivareta interesser som ellers står svakt i vårt samfunn. Dette styrker de lokaldemokratiske prosessene og sikrer at alle innbyggerne kan delta i planleggingen framover. Det legges også til rette for at lokaldemokratiet i større grad gjennomføres i planprosesser og i mindre grad gjennom dispensasjoner. Jeg synes også det er viktig i denne innledningen å understreke, på vegne av saksordføreren, som sitter i Lagtinget, at det har vært en god prosess i komiteen, også med de andre partiene. Hvis man ser på innstillingen i dag, er det ikke så mange avvik, eller mindretall, i komiteens merknader. Hva er så nytt med det nye lovforslaget? La meg nevne noen punkter: Kommunene skal nå vurdere hvilke vassdrag som skal ha byggeforbud. Det er viktig i tiden vi går inn i nå, med masse utbygging av småkraftverk. Vi skal samtidig begrense muligheten til å gi dispensasjon. Det er en viktig sak. Dette gjøres ved at hensynet til natur, kulturmiljø, landskap og friluftsliv for allmennheten skal ligge til grunn for behandling av dispensasjonssøknader i kommunene våre. Vi har også en viktig del som omhandler hensynssoner. Hensynssoner skal nå innføres som et nytt begrep i lovverket, i plan- og bygningsloven. Disse hensynssonene skal defineres av kommunene, og de skal vise hvilke bruksbegrensninger som ligger i de enkelte områdene. Men hensynssonene skal ikke overstyre særlovgivningen. Det har vært knyttet visse bekymringer til om hensynssonene skal overgå sektorlovgivningen, men det er ikke tilfellet. Det åpnes adgang til å ivareta flere miljøhensyn gjennom disse planene. Kommunene kan stille krav bl.a. om fleksible og miljøvennlige energiløsninger i forbindelse med ny utbygging. Det vil si at kommunen nå kan kreve at det legges til rette for bl.a. vannbåren varme i nye byggefeltområder. Ikke minst skal det nå bli enklere for kommunene å bestemme trasévalget for kollektivtransport. Konkret betyr dette at kommunene enklere kan bestemme at kollektivtrafikken skal ha bedre tilgjengelighet enn biltrafikken. Det er et veldig godt redskap for kommunene på miljøsiden. Jeg vil også understreke at lovens formålsparagraf nå slår fast at prinsippet om universell utforming skal ivaretas både i planleggingen og i kravene til det enkelte byggetiltak. Dette med universell utforming har det vært krav om i mange år. På dette området har det til de grader vært sluntret unna. Nå får vi det strengere i lovs form, bl.a. for å ivareta de menneskene som har litt problemer med å få adgang til visse offentlige bygg. Det er ett punkt jeg vil nevne som jeg synes er særdeles viktig, og det er regionale planer, såkalte fylkesplaner. De er i dag bare retningsgivende for kommunene og private utbyggere. Dette endres nå. Etter den nye loven kan regionale planer gjøres juridisk bindende inntil de blir innarbeidet i kommuneplanene, dvs. at en planlagt utbygging som strider mot de regionale planene, kan stoppes. Formålet med denne rikspolitiske bestemmelsen, som man kan kalle det, er å legge til rette for sterkere regional samordning av politikken for etablering og utvidelse av kjøpesentre. Hensikten er å styrke eksisterende by- og tettstedssentre og bidra til miljøvennlige transportvalg. Man vil også unngå en utvikling som fører til byspredning, bilavhengighet og dårligere tilgjengelighet for dem som ikke disponerer bil. Det langsiktige målet er å oppnå en mer bærekraftig og robust by- og tettstedsutvikling og begrense klimagassutslippene. Interkommunalt planleggingsarbeid er også viktig. Interkommunalt samarbeid blir viktigere og viktigere. Kommunegrensene sklir nå mer over i hverandre. Kommunene bygger seg mer sammen på flere felt. De utfordres nå med tanke på bolig, næringsutvikling og næringsareal, men også av hensynet til strategiske posisjoner. Interkommunalt samarbeid er derfor helt avgjørende for en framtidig og god arealutvikling hvor fellesinteresser og samhandling settes foran særinteressene. Interkommunalt samarbeid er også viktig i forholdet til de regionale planene, f.eks. hvor framtidig handel og næringsutvikling skal skje, samtidig som retningslinjene for kjøpesentrene, som jeg var litt inne på, begrunner dette. I forbindelse med dette blir den regionale planleggingen viktigere og viktigere. Arealdisponeringen blir mer og mer grenseoverskridende, og man får fort interessemotsetninger, som kan unngås ved god regional planlegging. Derfor er det med forundring vi registrerer at Høyre og Fremskrittspartiet vil ta kampen om antall forvaltningsnivå inn i plan- og bygningsloven. Alternativet til regional planlegging er mer statlige planer, dersom man ikke ønsker reguleringer og samordninger. Dette er jo en holdning Fremskrittspartiet og Høyre for så vidt har inntatt. Da er det grunn til å stille seg spørsmålet: Er dette en samfunnsutvikling som vil tjene folk flest? Selvfølgelig ikke, etter vår oppfatning. Et uregulert samfunn gagner først og fremst dem med sterke kapitalinteresser. Til slutt vil jeg komme litt inn på energispørsmål, som også er berørt i plan- og bygningsloven. Vi har vært opptatt av at viktige nasjonale oppgaver og ansvarsforhold som framkommer gjennom anlegg for overføring og fordeling av elektrisk energi med høy spenning, og som er underlagt konsesjon, unntas fra bestemmelsene i denne loven, med unntak av krav om kartgrunnlag m.m. og konsekvensutredninger for tiltak og planer etter annet lovverk, og likeledes at rørledninger i sjø for transport av petroleum fortsatt skal være unntatt fra bestemmelsene i den plan- og bygningsloven som vi behandler i dag. På grunn av den debatt som har pågått om energi, vil jeg understreke at anlegg for produksjon av elektrisk energi fortsatt vil omfattes av planbestemmelsene i den nye plan- og bygningsloven. Men her presiserer komiteen at kommunene etter den nye loven ikke vil ha plikt til å regulere, men kan regulere anlegg for produksjon av elektrisk kraft dersom kommunen selv ønsker det.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har lyst til å følge opp representanten der han avsluttet, for i Soria Moria-erklæringen står det: «Et levende og desentralisert demokrati med bred deltakelse er grunnleggende for å møte samfunnsutfordringene. » Når det gjelder energi, vet vi at den nye plan- og bygningsloven åpner for at kommunene skal få mindre å si for framtidige kraftutbygginger enn det de har i dag. Blir lokaldemokratiet hørt når vi åpner for at kommunene i mindre grad skal få påvirke om det skal bygges ut kraft lokalt? Veldig mange kommuner ønsker kraftutbygginger. Det ser vi eksempler på stadig vekk. Vefsna er ett eksempel, Stryn-vassdraget et annet. Men de blir stoppet av nasjonale myndigheter, og åpenbart er ikke kraftbalansen det viktige. Det kommer også tilfeller som jeg frykter det blir flere av, slik som i Austevoll, der kommunen motsetter seg et kraftprosjekt. De vil gjerne ha mye vindkraft, men det er ett vindkraftprosjekt de motsetter seg. De får likevel tredd nedover hodet av NVE at det skal de ha. Synes representanten Nordtun dette representerer lokaldemokrati i praksis?
Replikanten har absolutt et poeng, og det har man drøftet ganske inngående. Men det er viktig her å ha et hovedblikk på de overordnede, nasjonale oppgavene når det gjelder ansvarsforholdene for de store føringene i vår energiproduksjon, og hvordan overføringene skal skje. Det kan synes som det er et motsetningsforhold, men jeg vil spesielt vise til det siste jeg sa: De har ikke plikt til å regulere, men de kan regulere anlegg for produksjon av elektrisk kraft dersom kommunen selv ønsker det. Det vil bli lagt betydelig vekt på det.
Representanten Nordtun går langt i sin lovprising av loven. Han sier bl.a. at den er et redskap for folkevalgte. Det har han for så vidt helt rett i - hvis man ser på denne sal. Det er Stortinget og fylkeskommuner som får tilført makt på bekostning av kommunestyrer og bystyrer. Videre sier representanten Nordtun i sitt innlegg at dette er et riktig skritt i retning av å bekjempe klimaendringer. Denne loven vil ha liten betydning i forhold til klimaendringer. Til slutt sier representanten Nordtun at det styrker lokaldemokratiske prosesser. Vel, det må i så fall igjen være prosessene her i salen, for hvis man ser på de lokaldemokratiske prosessene, blir de nå enda mindre verdt og i mye større grad overstyrt og overprøvd av både fylkespolitikere, fylkesmenn og oss stortingspolitikere.
Det er vel sjelden vi har hatt noen lov til behandling her i denne sal som er så gjennomsyret av lokaldemokratiet og innspill fra lokaldemokratiet. Bare se på det jeg sa når det gjaldt kjøpesenterutviklingen, og hva jeg sa når det gjaldt fylkesdelplaner og regionvise planer. Det er nettopp her innspillene kommer. Da jeg begrunnet bl.a. vår holdning til kjøpesentrene, var det ut fra en større tenkning når det gjaldt regionene, nettopp å sentralisere dem for å legge til rette for kollektivtrafikk framfor privatbilisme, og organisere det etter hvor folk bor og arbeider. Det er nettopp dette vi nå ser i en sammenheng, for å legge kommunale planer, for å møte våre store utfordringer når det gjelder miljøet. Denne loven er et mye bedre redskap enn det vi har hatt tidligere. Det er presisert i paragraf etter paragraf. Jeg er stolt av denne loven.
Kristelig Folkeparti er opptatt av universell utforming. Det var også representanten Tore Nordtun i sitt innlegg. Han pekte på at her kommer det på plass i loven når det gjelder nye bygg og anlegg. Det er bra. Så har en samlet opposisjon sagt i en merknad at det er viktig at det ikke bare gjelder nye bygg og anlegg. Det vil ta veldig lang tid dersom en skal vente til en har fått fornyet hele bygningsmassen og alle anlegg. Det er viktig at en også får på plass universell utforming også for eksisterende bygg og anlegg. En samlet opposisjon har sagt at det er viktig at en får dette med i kommende budsjetter. Nå har ikke regjeringspartiene gått inn i den merknaden. Jeg håper at det ikke betyr at de er imot at en må fokusere spesielt på dette i budsjettene framover. Kan representanten Nordtun bekrefte at en ønsker en slik prioritering i budsjettene framover?
Det har nå vært maktpåliggende, etter så mange år og diskusjoner, å få på plass universell utforming. Det har vært mange ord uten handling, og man har ikke fått satt det ut i praksis. Nå kommer vi via lovverket og pålegger universell utforming. Jeg er klar over de problemstillingene som replikanten reiser når det gjelder nye bygg kontra gamle bygg. Dessverre har vi ikke fått det til i de nye byggene. Dette er også et lovmessig skikkelig godt signal om at man må rydde opp i fortiden man har på dette området. Det er mange av de gamle byggene som også vil stå i framtiden, selvfølgelig, etter at denne loven er vedtatt. Jeg får inderlig håpe at vi også kan ta grep i budsjettbehandlingen på dette området.
Replikkordskiftet er dermed over.
La meg begynne med å takke både saksordføreren og statsråden for den ryddigheten som er vist, og den bistanden som er ytt komiteen i forbindelse med denne saken. Den har vært forbilledlig, og man kan slå fast at andre departementer nok har mye å lære av denne prosessen. Den loven vi behandler i dag, handler om hvordan norske arealer skal forvaltes. At det var behov for en opprydding i de lovene som gjaldt før, og spesielt plan- og bygningsloven, er det bred politisk enighet om. At det er behov for et klart regelverk for hvordan norske arealer skal forvaltes, er det bred politisk enighet om. At staten må ha siste ordet i noen få tilfeller, er det også enighet om. Men den største konfliktlinjen i denne saken handler om kommunenes rett til å forvalte egne arealer. Fremskrittspartiet ønsker å styrke denne retten, mens regjeringspartiene ønsker å svekke kommunenes rett til å forvalte egne arealer. Arealforvaltning er for mange kommunestyrer en sentral del av den politiske virksomheten, og ikke minst et viktig virkemiddel for næringsutvikling. God lokal arealforvaltning og tilrettelegging for boligbygging og hyttebygging er også et virkemiddel for å opprettholde og øke bosettingen i mange kommuner i landet. En reduksjon av kommunenes rett til å forvalte egne arealer vil medføre mindre interesse særlig for dette politikkområdet, men også for lokalpolitikk som sådan. I en tid da interessen for politikk er fallende, burde det ikke være i Stortingets interesse å bidra til at det å drive med lokalpolitikk bare skal handle om hvilke tjenester det skal kuttes i. Det burde også handle om utvikling og vitalisering av lokalsamfunnene. Fremskrittspartiet vil i dag fremme en rekke forslag som vil styrke lokaldemokratiet. Dette gjør vi fordi vi mener at vettet er likt fordelt i hele landet, og fordi vi mener at når det gjelder forvaltning av arealer i Tønsberg, i Austevoll, på Frøya, i Namdalen, på Senja og i Lom, er det ikke politikerne i Oslo og byråkratene i Trondheim som er best egnet til å forvalte disse. Fremskrittspartiet mener tvert om at disse arealene best forvaltes av lokalpolitikere og grunneiere i fellesskap. Så er det bare å registrere at Fremskrittspartiet står delvis alene, delvis sammen med Høyre, på dette standpunktet. Senterpartiet mener tydeligvis ikke lenger at vettet er likt fordelt i hele landet, og har sluttet seg til sine tradisjonelt sentralmaktsorienterte regjeringskollegaer, tilsynelatende uten kamp. At sosialistene ønsker å styrke statsmakten mot grunneierne og lokaldemokratiet, er ingen nyhet, men at Senterpartiet uten å tilkjennegi noen som helst form for motstand går med på dette, er svært skuffende. Et klart eksempel på denne frarøvelsen av lokal selvbestemmelse er at regjeringspartiene går inn for å frata kommunene planmyndighet ved vindmølleutbygginger. Det er ikke vanskelig å forstå at større vannkraftutbygginger som har stor nasjonal betydning for forsyningssikkerhet, og ofte får konsekvenser for elver som løper gjennom flere kommuner, må omfattes av statlig arealplanlegging. Men å åpne for å tvinge kommunene til å akseptere vindmølleutbygging er et utidig angrep mot lokaldemokratiet, og det kan ikke forsvares med at nasjonale interesser tilsier utbygging. Det forsøker jo faktisk heller ikke Regjeringen og stortingsflertallet seg på, i og med at forslaget som i dag dessverre kommer til å bli vedtatt, ikke inneholder en begrensning om at viktige nasjonale interesser må ligge til grunn for slik vindmølletvang. Dette står fullstendig i motsetning til det representanten Nordtun gir uttrykk for. Vindmøller vil aldri kunne gi et signifikant bidrag til en regions forsyningssikkerhet, i og med at de ikke produserer kraft i mer enn ca. en tredjedel av tiden. Strandsonen er det andre og minst like graverende eksemplet. Strandsonen representerer for mange kommuner de viktigste arealene både for næringsutvikling og for bosetting. I Senterpartiets program står det at lokal selvråderett skal være det bærende prinsippet i forvaltningen av strandsonen. Forslaget som dessverre ser ut til å bli vedtatt i dag, innebærer at det skal være et byggeforbud i hele strandsonen, langs havet og i vassdragene. Så åpnes det riktignok for en - dog meget skjerpet - dispensasjonsadgang fra dette forbudet. Hvis man ser det i sammenheng med flertallets forslag om regionale planer, betyr det at lokalpolitikere i Hol eller Hurum i framtiden må ha godkjenning fra byråkrater hos fylkesmannen i Drammen, fra politikerne i fylkeskommunen i Drammen, fra byråkratene i Direktoratet for naturforvaltning i Trondheim og fra miljøvernministeren i Oslo før de kan forvente å få godkjent en eventuell utbygging i strandsonen. Hvordan dette kan tolkes som at lokal selvråderett skal være det bærende prinsippet i forvaltningen av strandsonen, som Senterpartiet har gått til valg på, forstår jeg ikke, men jeg gleder meg til å høre Senterpartiets talsmann forklare det senere i debatten. Motorferdsel er et annet tema som det burde vært lagt langt mer vekt på i arbeidet med denne loven. Strengt tatt har vi ikke bruk for en egen motorferdsellov. Plan- og bygningslovens plandel ville ha vært et utmerket virkemiddel for å regulere motorferdsel i utmark og hjemle de nødvendige forskrifter for slik ferdsel. Jeg legger da til grunn det syn at kommunene burde fått utvidet rett til å forvalte motorferdsel i utmark, herunder hvor det skal være lov å kjøre, og for hvilke formål man skal tillate kjøring. Det har jo vært varslet fra regjeringshold at et nytt forslag til motorferdsellov skulle legges fram før sommerferien, men jeg noterer meg at de siste signalene fra Regjeringen indikerer at et slikt forslag ikke vil bli lagt fram før sommeren. Senterungdommens tidligere generalsekretær har sagt at dette ikke blir lagt fram før stortingsvalget i 2009. Det tror jeg etter hvert begynner å stemme. Det er svært skuffende, all den tid signalene fra flere toneangivende posisjonspolitikere - parlamentarisk leder både i Senterpartiet og i SV samt statsråd Helga Pedersen og stortingsrepresentant Torny Pedersen, begge fra Arbeiderpartiet - klart har indikert at kjøring med rekreasjon som formål skal tillates, og at motorferdsel skal forvaltes i medhold av plan- og bygningsloven. Etter min mening ville det da ha vært naturlig om Stortinget behandlet begge sakene samtidig, slik at de kunne ses i sammenheng. Når dette ikke har skjedd, og saken er utsatt, vil jeg tolke det slik at denne saken ikke er så klar som enkelte av posisjonens fremste talsmenn har gitt uttrykk for. Fremskrittspartiet har i alle fall forsøkt å gi uttrykk for at størst mulig del av forvaltningen av motorferdsel i utmark bør utøves av kommunene og i medhold av denne loven. Så foreslår Regjeringen også noe fornuftig i denne loven. En skjerping av prosedyrene for private planforslag er positivt. Særlig er kravet om tidligst mulig dialog med potensielt berørte interessenter meget fornuftig. Det er åpenbart at dette vil medføre en økt kostnad for private utbyggere, men denne skjerpingen sikrer at alle reguleringsplaner får den samme grundige behandling. Da blir det imidlertid noe merkelig at man samtidig ønsker å svekke de private planers rettsstilling. En lovfesting av at arealer hvor regulerte tiltak ikke er bygd innen fem år, må gjennomgå ny regulering dersom tiltaket er regulert med utgangspunkt i privat planforslag, er meningsløst. Regjeringen sidestiller på den ene side prosessen fram mot endelig planbehandling for offentlige og private planforslag. På den annen side svekker man de planene som i utgangspunktet har vært private planforslags rettsstilling. I dag bygges mange boligprosjekter, særlig ute i distriktene, ut over tid. Ved salg av de første boligene i et felt legges infrastrukturkostnaden for hele feltet til grunn for kostnadsberegningen for de enkelte enhetene. Dersom utbyggere i framtiden må kalkulere inn en mulighet for at de tiltakene som ikke er bygd innen fem år, kan risikere ikke å bli bygd, vil kostnadene for de enkelte enhetene nødvendigvis øke. Nok en gang rammes distriktene hardest, fordi det er der muligheten for å gjennomføre større utbygginger i en smell er minst. Loven innfører også et nytt fenomen i norsk forvaltning - lovfestingen er i hvert fall et nytt fenomen. De såkalte hensynssonene åpner for en lang rekke statlige overstyringer, som bare må nevnes helt kort. For eksempel vil den kunngjorte kjøpesenterforskriften fra regjeringshold diktere hvilke kjøpesentre som kan bygges hvor. Verre eksempel på statlig styringskåthet skal man vel lete lenge etter. Her går altså stortingsflertallet inn for at Miljøverndepartementet skal avgjøre hvor kommunene skal få lov å tillate bygging av kjøpesentre. Ser man dette i sammenheng med at det samtidig er signalisert at den forskriftshjemmelen Regjeringen i dag får til å pålegge kommunene et maksimalt antall parkeringsplasser i sentrumsområdene, blir jo komedien komplett. Kundene skal ikke få handle på kjøpesentre utenfor tettstedene, men de skal heller ikke få ha med seg bilen inn i tettstedene. Hvordan detaljhandel for småbarnsfamilier og folk med bevegelseshemming i framtiden skal foregå, er for meg et stort under. Uansett er kjøpesenterforbudet og parkeringsbegrensningene nok et eksempel på utidig statlig overstyring av lokaldemokratiet. Det illustrerer også at Regjeringen ikke tar inn over seg at Norge er et langstrakt land, og at deler av landet har en slik geografisk og demografisk struktur at kjøpesentre utenfor tettstedene er en viktig og nødvendig del av servicetilbudet i mange regioner. Regjeringen går også langt i å foreslå en etnisk dimensjon i arealforvaltningen i halve Norge. Fremskrittspartiet har stor forståelse for at all tradisjonell næringsutøvelse har krav på å bli hørt i areal- og plansaker. Men når Regjeringen foreslår å gi Sametinget innsigelser i alle plansaker - fra Hedmark i sør til Kirkenes i nord - som Sametinget mener er av betydning for samisk kultur og næringsutøvelse, er det å gå altfor langt. Det er derfor gledelig at komiteflertallet kraftig innskjerper at «Sametingets innsigelsesrett etter lovens bestemmelser kun kan komme til anvendelse der dette er av vesentlig og direkte betydning for samisk kultur eller samisk næringsutøvelse ». Fremskrittspartiet er som sagt glad for denne innstrammingen, men mener at vern av samiske kulturminner er ivaretatt av kulturminneloven, og at reindriften godt kunne bli likestilt med andre arealkrevende, tradisjonelle næringer. Regjeringens tilnærming innebærer at man i mange tilfeller i praksis må ha godkjenning fra sitt eget kommunestyre, sin egen regionale myndighet, byråkratene i Trondheim, statsråden i Oslo og, president, fra Sametinget i Karasjok, også i Engerdal i Hedmark! At dette kan ta motet fra enhver utbygger, er ikke vanskelig å forstå. Et eksempel på hvordan dette allerede fungerer, finner vi i Troms Folkeblad den 15. mai, hvor det framkommer at en utbygger ikke får forvalte sin egen innmark fritt, til tross for at det i manns minne ikke har vært kalving på mannens grunn. Det framkommer også i saken at mannen som ønsker å gjennomføre tiltaket, regner med at dersom alle instanser er positive, vil det ta tre år før endelig godkjenning av tiltaket vil foreligge. Dette mener Fremskrittspartiet er sterkt urimelig. Jeg vil avslutte med å si at Fremskrittspartiet går til valg på og tilkjennegir klart og tydelig i dag at vettet er likt fordelt i hele landet. Det er ikke overraskende at Arbeiderpartiet og SV stiller seg i spissen for en kamp for å styrke sentralmakten mot lokaldemokratiet. Det er disse to partiene tuftet på. Men at Senterpartiet i dag kan bidra til at denne loven blir vedtatt som den foreligger, er for meg et stort under. Jeg noterer meg at det er til dels Høyre og Fremskrittspartiet som i dag slåss for lokaldemokratiet, slåss for at Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets lokalpolitikere ute i det norske land også i framtiden skal forvalte de arealene de er satt til å forvalte.
Det blir replikkordskifte.
Her var det mange forunderlige ting, men jeg skal ta fatt i én. Fremskrittspartiet har tatt til seg slagordet «For folk flest ». Dette er i seg selv ganske utrolig, da partiet på de aller fleste punkter innehar en politikk for de få og de velbemidlede. Jeg er derfor ikke forundret når nettopp dette partiet stiller seg i spissen for at tilgangen til attraktive strandsoner skal være for de få og ikke for de mange, under dekke av det lokale selvstyret. Men vi ser i praksis at dette ikke fungerer, og spesielt ser vi det i fremskrittspartistyrte kommuner. «Strandsonen krymper, » står det å lese i Aftenposten i dag. Mitt spørsmål til Fremskrittspartiet er da: Er Fremskrittspartiets talsmann i dag enig i at slagordet «For folk flest » ikke er helt passende?
Jeg kunne ha nøyd meg med å svare nei, for det mener jeg ikke. Nå er det sånn - og det beklager jeg veldig sterkt - at de fleste kommunene i Norge, også langs kysten, er styrt av arbeiderpartiordførere, så når strandsonen forsvinner, er det vel neppe bare Fremskrittspartiets feil. Så vil jeg peke på at det helt åpenbart i en del områder av landet er viktig å ivareta friluftsarealene, arealer som tradisjonelt er brukt til friluftsliv - noe vi også ivaretar - men å legge til grunn et forbud mot bygging i strandsonen overalt, det er jeg ikke med på. Jeg kjenner kystområdene fra Trøndelag og nordover veldig godt. Jeg vet at i mange av disse områdene vil utbygging føre til at de blir mer tilgjengelige, og jeg vet at i mange av disse områdene er det veldig god plass både til friluftsliv og til utbygging uten at det ene må vike for det andre. Derfor er jeg ikke med på at man har behov for et totalforbud mot bygging i strandsonen.
Først vil jeg tillate meg en kommentar. Når representanten sier i sitt innlegg at reindrift må bli en vanlig næring, kan representanten umulig ha forstått hva reindrift handler om. Men det er en kommentar, så til mitt spørsmål. Da jeg leste igjennom denne innstillingen - jeg sitter ikke i komiteen - merket jeg meg alle de gangene det står i komitemerknadene at Høyre og Fremskrittspartiet ønsker seg to forvaltningsnivå. Og da jeg leste igjennom den, tenkte jeg at akkurat en sånn planleggingslov er en begrunnelse for at det nettopp er tre forvaltningsnivå vi trenger her i landet. For det er helt rett at vettet er likt fordelt. Det er ikke sånn at alt skal planlegges i Oslo. Det er sånn at det er mange fornuftige grunner til å ha tre forvaltningsnivå, bl.a. når det gjelder arealplanlegging. Ser ikke representanten at sånne spørsmål som hvor en skal bygge ut, og hvordan en skal forvalte areal, er det veldig fornuftig at flere kommuner i en region har en folkevalgt styring på?
Når man representerer reindriftsfylket Sør-Trøndelag, er det litt artig å bli satt på plass om reindrift av en representant fra Rogaland. Det noterer jeg meg bare, så skal jeg heller jobbe med å sette meg inn i den saken. To forvaltningsnivå er helt åpenbart løsningen. Det Kristelig Folkeparti og Regjeringen i dag går inn for, er jo å styrke rettsstillingen til fylkesplanene, noe som gjør at lokalpolitikerne, som allerede må forholde seg til fylkesmannen og til statsråd Solheim, i framtiden må forholde seg til fylkesmannen, fylkeskommunen og statsråd Solheim. Det tror ikke jeg er heldig. Det som er løsningen på utfordringene med regional arealplanlegging, er helt åpenbart frivillig interkommunalt plansamarbeid, og det er helt åpenbart først og fremst større kommuner.
Det er i alle fall som senterpartist vanskeleg ikkje å bli rørt når ein høyrer Framstegspartiets plutselege og så intense forsvar for lokaldemokratiet og lokale prosessar. Det gleder meg. Men eg har lyst til å utfordre representanten Lien på éi sak. I innstillinga seier jo også Framstegspartiet at ved visse openberre og viktige nasjonale interesseprosjekt, som kraftframføring, bygging av større kraftproduksjon, osv., er det naturleg at kommunane ikkje har noko veto, eller at dei nasjonale interessene går fyrst. Kva er argumentasjonen for dette? Viss det lokale sjølvstyret er så suverent, kvifor skal dei ikkje då òg ha makta til å seie nei, dette ynskjer vi ikkje? Det var berre den argumentasjonen eg kunne tenkje meg å høyre.
Før representanten Lien skal svare, vil presidenten minne om at det enno ikkje er fremma noko forslag, og presidenten antek at hr. Lien har tenkt å gjere det.
Presidenten har i sin visdom som alltid rett, og jeg tar opp de forslagene hvor Fremskrittspartiet er forslagsstiller eller medforslagsstiller. Og så svarer jeg på spørsmålet. Det er åpenbart, som jeg også sa i mitt innlegg, at det i få eksempler hvor det er viktige nasjonale interesser som taler for det, f.eks. at man må framføre kraft fra Hordaland til Nordmøre, eller at man må bygge større infrastruktur, er riktig at staten har muligheten til å gjøre disse tingene. Men vi legger altså til grunn i alle våre forslag at det skal foreligge viktige nasjonale interesser før staten kan gå til inngrep. Når representanten Sande i dag støtter at man tar ut produksjon av elektrisk kraft fra plan- og bygningsloven og flytter det, fjerner også representanten Sande kravet om at det skal ligge viktige nasjonale interesser til grunn for slik vindmølletvang f.eks. Det er forskjellen på Fremskrittspartiet og Senterpartiet i denne saken.
Under tvil vil presidenten leggje godviljen til, og tolkar det slik at representanten Tord Lien har teke opp dei forslaga han refererte til. Replikkordskiftet er over.
Regjeringens forslag til ny plan- og bygningslov svekker det lokale selvstyret og dermed også muligheten til å skape lokal aktivitet og utvikling. Høyre mener at Regjeringens forslag til ny planlov er et alvorlig inngrep i både lokaldemokratiet og den private eiendomsretten. Høyre har tillit til at innbyggerne i det enkelte lokalsamfunn er i stand til å fatte beslutninger som vil gi det beste utgangspunktet for et godt liv for både seg og sine. Når beslutninger fattes nærmest den det angår, vil løsningene tilpasses det enkelte lokalsamfunn og enkeltmennesket på beste måte. Det er store variasjoner mellom kommuner. Kommunene vil derfor velge ulike løsninger for å dekke ulike behov. Mangfold er ikke en trussel, men skaper utvikling og framgang. Kommunene må settes i stand til å løse sine oppgaver. Det må derfor stimuleres til vekst og tiltak som motiverer kommunene til å skape verdier og generere egne inntekter, og som også bidrar til at den enkelte kommune i størst mulig grad kan leve av sine egne skatteinntekter. Dessverre gjør Regjeringen det stikk motsatte. Kommunene gjøres likere ved at skatteandelen blir mindre og overføringene større, samtidig som den lokale andelen av selskapsskatten fjernes. Det siste er en katastrofe for lokal næringsutvikling. Denne politikken har vært forsøkt også tidligere uten hell. Med en framtidsrettet politikk ville man ha økt den lokale andelen av selskapsskatten og ikke fjernet den. Grunnen til at jeg trekker dette inn, er at det er flere eksempler bare fra den seneste tiden på at Stortinget gjennom sitt flertall har gjort vedtak som har gått på bekostning av det lokale selvstyret. Høyre er sterkt uenig i innstramningene i dispensasjonsadgangen knyttet til byggeforbudet i strandsonen. Store deler av landet vil med denne lovendringen i praksis miste adgangen helt. Høyre mener tvert imot at byggeforbudet i hundremetersbeltet langs sjøen må ta høyde for lokale variasjoner, det gjelder også byggeforbud ved vann og vassdrag. La meg ta et lite eksempel fra Kvinesdal. Det er ikke mange år siden at i realiteten hele kommunen ville ha vært vernet dersom man hadde fulgt Regjeringens framlegg. Et annet fristende eksempel er Flekkerøya i Kristiansand kommune, hvor selvfølgelig det livet som nå finnes i strandsonen, er med på å øke attraktiviteten til øya og ikke svekke den. Selvsagt skal man bevare så sant det er ønskelig med tanke på allemannsretten, de fantastiske arealer som i dag står uberørt. Men det må være opp til det lokale selvstyret selv å bestemme. I Høyre mener vi at Regjeringen ikke har tiltro til lokale organ, og dermed gis man også mindre innflytelse i egen kommune. Statlige organ ser vi styrkes, samtidig som Regjeringen fratar lokale folkevalgte innflytelse. Lovlige vedtak fattes i landets kommunestyrer, men de vil i økende grad settes til side ved at dette lovverket nå strammes inn. Kommunene må ha avgjørende innflytelse på arealdisponering. Høyre er sterkt uenig med Regjeringen i at regionale planer skal være juridisk bindende for kommunene. Det svekker demokratiet, og det overfører makt til byråkrater hos de ulike fylkesmennene og til det fullstendig unødvendige nivået fylkeskommunen. I dag er det slik at fylkesmannen og i praksis hans miljøvernavdeling ikke bare fungerer som godkjenningsmyndighet, men også legger premisser for utviklingen i kommunene ved aktivt å delta i og påvirke selve planprosessen. Denne detaljstyringen har aldri vært Stortingets hensikt. Videre må fylkesmannens oppgaver begrenses til å føre tilsyn og foreta lovlighetskontroll. Fylkesmennenes innsigelsesrett må begrenses i størst mulig grad. Jeg kan ikke forstå at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet på den ene siden snakker pent om det lokale selvstyret, mens de på den andre siden er med på å øke fylkesmennenes makt. Dette er dessverre bare grelle eksempler på forskjellen mellom retorikk og handling. De rikspolitiske bestemmelsene om kjøpesentre betyr at etablering eller utvidelse av kjøpesentre bare kan skje i samsvar med godkjente fylkesplaner eller fylkesdelplaner med retningslinjer for lokalisering av varehandel og andre servicefunksjoner. Når disse planene blir juridisk bindende, blir det et generelt forbud mot etablering i strid med planene. Videre vil det for områder som ikke omfattes av godkjent plan, ikke være tillatt å etablere kjøpesentre med over 3 000 m2 bruksareal eller å utvide eksisterende slik at det samlede bruksarealet overskrider denne grensen. Dette forbudet vil også gjelde dersom en godkjent fylkesplan eller fylkesdelplan blir helt eller delvis opphevet. Forbudet skal gjelde både dagligvarehandel og faghandel, inklusiv salg av plasskrevende varer. Høyre er positiv til målsettingen om å styrke by- og tettstedsentre samt å legge til rette for miljøvennlig transportvalg, men en statlig eller fylkeskommunal begrensning på etablering eller utvidelse av kjøpesentre er ikke veien å gå for å nå en slik målsetting. Undersøkelser fra bl.a. Sverige viser at selv med mange etableringer av kjøpesentre utenfor bysentrene, har likevel bysentrene opplevd økt handel. Familier er ofte avhengige av bil for å kunne transportere varene hjem ved innkjøp, og spesielt i større volum. Mange foretrekker derfor å gjøre storhandel av alt på ett sted i store kjøpesentre. Det gir samlet sett mindre bilbruk enn når man må kjøre til flere steder for å handle. De nye «Solheim-sentrene », med en grense på 3 000 m2, vil føre til at en vil få spredte etableringer rett under grensen, og dermed vil det bli vanskeligere å finne fram til f.eks. gode kollektivløsninger. Det betyr økt bilbruk og mer forurensning, og jeg antar at det er stikk i strid med statsrådens intensjoner. Jeg vil også legge til at kjøpesentrene utenfor de store byene fungerer som et godt priskorrektiv, noe som i aller høyeste grad kommer forbrukerne til gode. Hele denne saken handler om lokaldemokratiet og respekt for lokaldemokratiet. Høyre mener at kommunene er de rette til å legge til rette for og planlegge en bærekraftig arealbruk innenfor sitt område. Dette gjelder også for etablering av kjøpesentre kontra annen bruk av arealene. Det er kommunene selv som innehar den beste kunnskapen om hva som er hensiktsmessig etablering av kjøpesentre innenfor sine kommunegrenser. Høyre går derfor imot statlige eller fylkeskommunale begrensninger på etablering eller utvidelse av kjøpesentre. La meg avslutningsvis henlede oppmerksomheten på Dokument nr. 8:4 for 2006-2007, som er et representantforslag fra representantene Erna Solberg, Gunnar Gundersen, Kari Lise Holmberg, Bent Høie, Ivar Kristiansen og meg selv, hvor det ble foreslått at konsesjonsmyndighet for alle kraftverk opptil 1 MW delegeres til den enkelte kommune. Om dette forslaget hadde blitt vedtatt, ville all myndighet blitt samlet hos den enkelte kommune når det gjaldt vannkraft med en installert effekt under 1 MW. Et slikt forslag ville ha gitt høyere utbyggingstakt for fornybar energi og styrket det lokale selvstyret. At regjeringspartiene stemte ned forslaget, framstår som et klart brudd på egne løfter, men listen over brutte løfter har allerede blitt veldig, veldig lang. La meg helt avslutningsvis ta opp forslagene nr. 4-6, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, forslag nr. 7, fra Høyre og Venstre, og forslag nr. 8, fra Høyre.
Representanten Peter Skovholt Gitmark har teke opp dei forslaga han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Når jeg hører representanten Skovholt Gitmark, må jeg ta opp et litt overordnet spørsmål. Det er altså slik at den nye plan- og bygningsloven skal bli enklere å forstå og enklere å bruke - det er vi enige om. Men så hører jeg hva Skovholt Gitmark sier i sitt innlegg her, og det som også er sagt i merknadene, om at en «må ha en utbredt anledning til å bruke skjønn ». Dette gjør ikke loven enklere, og heller ikke mer konsistent. Hvordan ser Høyre for seg at en skal ivareta omforente nasjonale føringer på miljøområdet, på energiområdet, dersom Høyre vil uthule lovens både intensjon og bokstav?
Det å få en enkel plan- og bygningslov er svært viktig og burde ha vært overordnet for oss alle. Dessverre ser vi at enkelheten fra Regjeringens side er at vi skal få ett statlig regelverk med minst mulig bruk av lokalt skjønn. Det mener Høyre vil føre til en dårligere lov totalt sett. La meg bare si at ulike kommuner har ulike behov, og hvis vi skal ønske at landet tas i bruk, må vi også innse at kommunepolitikerne er de som er nærmest egen kommune, egne innbyggere, og vil fatte vedtak som er best for den enkelte innbygger. Jeg vil også si til representanten at det i denne loven burde vært en mye klarere holdning til at det skal være en ja-lov. Det burde ligge til grunn at i utbyggingssøknader og byggesøknader skal svaret være ja dersom det ikke finnes gode anledninger til å si nei. Motstykket er i realiteten slik som Arbeiderpartiet og de andre samarbeidspartnerne legger opp til, at loven sier nei, men det skal være gode grunner for ja.
Det er ikke overraskende: For det første er jeg veldig enig i mye av det representanten Skovholt Gitmark sa, og også i det hans parti står for i innstillingen, kanskje fordi vi står sammen om det meste. Men Skovholt Gitmark snakker altså om det lokale selvstyret. Det holder han veldig høyt, også i forvaltningen av strandsonen. Da finner jeg det noe paradoksalt at Høyre allikevel går inn for å opprettholde et byggeforbud i strandsonen. Man ønsker å basere utviklingen av strandsonen på en dispensasjonsadgang. Da blir jo det lokale selvstyret et unntak fra loven og ikke regelen i loven. Hvordan forklarer representanten Skovholt Gitmark at Høyre mener at det lokale selvstyret skal forvalte strandsonen, men allikevel skal man lovfeste et forbud mot bygging i strandsonen? Det synes jeg Høyre skylder velgerne sine en forklaring på.
Jeg er glad for at Høyre og Fremskrittspartiet står sammen om det aller meste i innstillingen, både når det gjelder de enkelte lokale behov for å skape mest mulig grad av positivitet knyttet til plan- og byggesaksbehandling, og ikke minst i respekten for lokaldemokratiet. For Høyres vedkommende er det viktig at man slår fast at det også er Stortingets ansvar å legge til rette for, spesielt innenfor miljøfeltet, en rekke viktige nasjonale, overordnede målsettinger. En av dem er selvfølgelig at vi skal ha en strandsone som ved allemannsretten er til glede for allmennheten. Det betyr ikke at alle områder i strandsonen skal vernes. Vi mener at staten bør legge til rette for det generelle forbudet, slik som vi også gjør, men at kommunene skal ha en dispensasjonsadgang, slik at enkeltområder kan bygges ut dersom det ikke går på bekostning av allemannsretten eller særskilt viktige områder for allemannsretten.
I replikkordskiftet med representanten Nordtun i stad sa representanten Gitmark at denne loven ikke har noen betydning for å bekjempe klimaendringer. Jeg trodde et øyeblikk at jeg hørte feil, men jeg hørte nok rett. Da lurer jeg på om representanten i det hele tatt har lest det lovforslaget som vi har til behandling. Jeg kan jo nevne i fleng hva som ligger av klimaimplikasjoner i det vi i dag vedtar. For det første skal det nå for første gang tas klimahensyn i planleggingen i kommunene. Kommunene skal utarbeide lokale klima- og energiplaner. De får mulighet til å legge begrensninger på parkering i byer og tettsteder. De får mulighet til å bestemme at kollektivtrafikken skal få bedre tilgjengelighet enn biltrafikken. De får makt til å stille krav om fleksible og miljøvennlige energiløsninger i nye bygg. Fylkene får også mulighet til å bidra til at man blir mindre avhengig av bil. Da lurer jeg på: Når transport utgjør en så viktig andel av klimagassutslippene, og når også utslipp fra stasjonær forbrenning utgjør en stor andel, har ikke dette betydning for klimaet?
Det har representanten selvfølgelig rett i. Det var nok et snev av overivrighet overfor representanten Nordtun. Hans lovprising av loven totalt sett gjorde at vi begge to fikk et skjevt blikk på loven. Vi står selvfølgelig sammen om de punktene representanten Inga Marte Thorkildsen tar opp når det gjelder viktigheten av bl.a. å begrense transport, men vi er uenige når det gjelder bl.a. kjøpesentre. Det er viktig at vi har et statlig regelverk også for byggesaksbehandling som legger til rette for positive endringer i klimaet - altså mindre klimautslipp. Det gjør loven i noen grad, men det er i stor grad andre lover som er langt viktigere for akkurat det. Det var det jeg ønsket å få fram i replikkordskiftet med representanten Nordtun.
Replikkordskiftet er over.
I dag våkna jeg til nyheten om at det er internasjonal enighet om forbud mot klasevåpen, og deretter fulgte det to viktige debatter i Stortinget, en om kvinner og utvikling og en om verdens matvarekrise. Det kan synes noe traurig og trøtt å skulle debattere ny plandel i plan- og bygningsloven, men det er verken trøtt eller traurig. Det er tvert imot kjempeviktig. Plan- og bygningsloven er avgjørende for viktige sider ved våre liv, f.eks. klimaspørsmål, miljø og friluftsliv, barn og unges oppvekstmiljø, næringsutvikling, urfolkspørsmål, utvikling av tettsteder og bomiljøer lokalt, kriminalitetsforebygging - akkurat det er jeg ekstra glad for at er kommet inn som tema i loven. Det er noe jeg har jobba for gjennom flere år, etter å ha sittet i justiskomiteen i forrige periode - videre folkehelse, samfunnssikkerhet og ikke minst funksjonshemmedes mulighet til deltakelse på lik linje med funksjonsfriske. Jeg vil imidlertid konsentrere meg om to forhold siden jeg bare har 5 minutter: klima og miljø og friluftsliv, nærmere bestemt tilgangen til strandsonen for folk flest. For første gang skal vi nå lovfeste at det skal tas klimahensyn i planleggingen. Kommunene får, som jeg har sagt før, gjennom klima- og energiplaner mulighet til å gjennomføre bl.a. det klimaforliket alle unntatt Fremskrittspartiet står bak. Fylkene vil få mulighet til å sikre at boliger, handel og arbeidsplasser legges slik at avhengigheten av bil blir mindre. Loven forenkler kommunenes mulighet til å legge restriksjoner på parkering i byer og tettsteder, og det blir enklere for kommunene å legge premissene når man skal velge traseer for veier og kollektivnett. Konkret betyr dette faktisk at kommunene enklere kan bestemme at kollektivtrafikken skal få bedre tilgjengelighet enn biltrafikken - temmelig radikalt altså. I mange områder vil summen av utbygginga i flere kommuner bestemme konsekvensene for transport og klimautslipp. Fylkene får derfor et nytt virkemiddel til å sikre et bærekraftig utbyggingsmønster. En regional plan kan nå få juridisk virkning for kommuner og private. Det er en regional planbestemmelse. Det gjør at planer for store virksomheter eller boligområder i strid med slike planer kan stoppes. En slik bestemmelse kan også brukes til f.eks. å sikre store friluftsområder og jordvern. For byområdene kan denne bestemmelsen bidra til å redusere utslippene fra transport betydelig ved å bygge tettere innenfor byggesonen og lokalisere boliger, handel og andre virksomheter nær traseer og knutepunkt i kollektivsystemet. Et annet viktig klima- og demokratitiltak i denne loven er at kommunene nå vil få makt til å stille krav om fleksible og miljøvennlige energiløsninger i forbindelse med ny utbygging. Det vi si at kommunen kan kreve at det legges til rette for vannbåren varme. Vi har mange eksempler på at kommuner og fylker har vært frustrerte fordi de har vært henvist nærmest til tilskuerplass når viktige avgjørelser som berører deres lokale utvikling og bidrag til f.eks. klimagassutslipp, blir tatt. Eksempler dreier seg om store bygg med oppvarming basert på oljefyring eller nye veipakker uten tilrettelegging for kollektivtrafikk eller syklende og gående. Et annet viktig tema i denne loven handler om allmennhetens tilgang til noen av de flotteste og viktigste områdene våre, nemlig strandsonen. Som vestfolding har jeg i mange år fulgt utviklinga når det gjelder akkurat dette. Fylkesmannen i Vestfold konkluderer med at det til tross for byggeforbudet har vært stor byggeaktivitet langs Oslofjorden. Summen av mange små tiltak gir over tid en uakseptabel virkning, sier de. Antall dispensasjonssaker i strandsonen som er sendt til Fylkesmannens miljøvernavdeling til uttalelse, har økt ganske kraftig de seinere åra. Det skyldes, ifølge fylkesmannen i Vestfold, dels at antall søknader har økt, men også at kommunene er mer positive til dispensasjoner. På samme måte har antallet dispensasjoner som Fylkesmannens miljøvernavdeling har påklaga, økt de seinere åra. Da komiteen var på befaring langs vestfoldkysten tidligere i år, fikk vi klare tilbakemeldinger om at fylkesmannen derfor er fornøyd med at dispensasjonskriteriene nå tas inn i loven, og at det nå blir langt tydeligere hva som skal være tillatt, og hva som ikke skal være det. Unntak knytta til næringsformål og tettbygde strøk fjernes. Etter disse endringene føler jeg meg rimelig trygg på at vi ikke vil se nye, grelle eksempler à la Kalvetangen på Nøtterøy i Vestfold. Vi kan slippe endeløse debatter om hva som er en vaktmesterbolig, og hva som ikke er det. Men ikke minst: Indrefiletene våre vil i langt større grad sikres til fordel for folk flest og ikke privatiseres av de få, de som har vært heldige gjennom arv, eller som har hatt nok penger eller innflytelse til å sikre seg private perler. Loven gir Kongen mulighet til å flytte dispensasjonsmyndigheten fra kommunene i spesielle tilfeller. Dette gjøres kun dersom det er nødvendig for å ivareta nasjonale eller viktige regionale interesser for hensyn i nærmere angitte deler av strandsonen. Dette omfatter bare deler av landet, og vi vil føre en differensiert politikk. Oppsummeringsvis vil jeg si at den nye planloven i sum er en seier for klimaet, for miljøet, for det lokale sjølstyret og for dem som ikke har stemmerett, makt og penger, dvs. kommende generasjoner, barn og unge - og ikke minst naturen sjøl.
Det blir replikkordskifte.
Representanten sier mange ganger at kommunene får makt til både det ene og det andre, også i forhold til dette med transport og klimaløsninger. Så er hun også klinkende klar på - og det håper jeg at representanten Sande fra Senterpartiet legger merke til - at man åpner for fylkeskommunal tvang. Men er det ikke sånn at dette lovforslaget også i stor grad åpner for at Regjeringen i forskrift kan tvinge kommunene til å innføre disse tiltakene som Inga Marte Thorkildsen sier at kommunene selv får makt til å innføre?
Det kommer jo litt an på hvilke områder i loven vi her snakker om. Dette er jo en veldig brei lov. Hvis vi f.eks. ser på spørsmålet om klima, vil kommunene ha plikt til å vurdere hensynet til klima. Jeg mener det er brei oppslutning i Stortinget om akkurat dette. Vi har et klimaforlik bak oss som er særdeles viktig. På andre områder vil ikke staten gripe inn eller tvinge kommunene. På noen områder vil det være sånn at man ser at det én kommune vedtar, kan ha direkte implikasjoner overfor andre kommuner, som vil føle det urettferdig hvis den første kommunen ikke skal måtte ta hensyn til f.eks. andre kommuner i fylket. Da vil vi ha et regionalt nivå - det mener iallfall noen av oss - som vil kunne gå inn og se dette i en større sammenheng og sette ned foten hvis det er sånn at vedtak i én kommune går ut over andre innbyggere i samme fylke. Og det syns jeg er viktig og riktig.
Langs hele kysten reiser ordførere og andre kommunepolitikere seg spesielt mot byggeforbudet i strandsonen og dispensasjonsnekten. En av dem som har gjort det, er Kurt Olsen, fra SV i Lødingen i Nordland, som har skrevet under på et opprop. Han roser initiativet og mener det er viktig å få frem at strandsoneproblematikken fortoner seg annerledes i Lødingen enn rundt Oslo. SV-ordføreren mener også at kommunene selv er best i stand til å ivareta forvaltningen av kystlinjen. Han legger til at kommunepolitikere ikke vil ha interesse av å ødelegge for friluftsliv i egen kommune. Mange kommuner, som Lødingen, er relativt desperate etter å skape utvikling og arbeidsplasser. «Vi må snu en negativ utvikling. Strandlinjen er ett av de fortrinnene vi har, sier Olsen. » Jeg er helt enig. Spørsmålet er: Hvorfor er ikke SV det?
Jeg tror at hvis Høyre og Fremskrittspartiet hadde vært noe mer tilbakeholdne når det gjelder akkurat dette, og ikke satt ting på spissen, så ville også kommunepolitikere i andre deler enn de mest nedbygde deler av landet se at her legger Regjeringa faktisk opp til en differensiert praktisering. Det vil si at i de områdene hvor det ikke er sterkt press på strandsonen, vil vi ikke ha en så restriktiv holdning til dette spørsmålet. Tvert imot vil det være mulig å bruke dette i næringsutvikling og utvikling lokalt. Men her i Oslo-området er det altså sånn at godt over 60 pst. av strandsonen er privatisert. I Oslo er 82 pst. privatisert, i Asker er det 87,5 pst. og på Nøtterøy, som jeg var innom i stad, er 81 pst. av indrefileten, som jeg vil kalle det, privatisert. Det går direkte på bekostning av folk flest, og da er vi faktisk nødt til å ta et valg, og vi er nødt til å ha noen ris bak speilet.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Jeg har lyst til å rette fokuset mot universell utforming. FN-konvensjonen om funksjonshemmedes rettigheter ble vedtatt på FNs generalforsamling i desember 2006, og Norge undertegnet den i 2007. Artikkel 9 handler om tilgjengelighet for funksjonshemmede. Prinsippet om universell utforming står sentralt. Jeg er veldig glad for at vi har kommet dit at tilgjengelighet og likeverd for alle anerkjennes. Tilgjengelighet for funksjonshemmede handler om likestilling, og det handler om menneskerettigheter. Det er veldig bra at universell utforming er tatt med i forslaget til formålsparagraf i den nye plan- og bygningsloven. Byggebransjen må ta inn over seg og anerkjenne prinsippene om universell utforming. Kommunale plan- og bygningsmyndigheter er viktige aktører for å sette prinsippet om universell utforming ut i livet. Men - som hele komiteen påpeker i innstillingen - selv om alle nye bygg og anlegg umiddelbart blir utformet i tråd med prinsippene, vil det gå lang tid før våre fysiske omgivelser tilfredsstiller målene for universell utforming. Derfor er det svært viktig at det legges til rette for ombygging av eksisterende bygg og anlegg, bl.a. gjennom at det settes av økonomiske midler i de kommende budsjetter til akkurat dette. Så til strandsonen. Regjeringens forslag til innstramming og målretting av praksis med byggeforbud i strandsonen er både positivt og nødvendig. Det var også statsråd Hareide opptatt av i Bondevik II-regjeringen. Det er av nasjonal interesse å sikre befolkningens mulighet til friluftsliv i og tilgang til kystområder. I deler av landet, som rundt Oslofjorden, på Sørlandet og på Sør-Vestlandet, er det et økende press på strandsonen til tross for at det har vært innført byggeforbud. Viktige natur-, kultur- og friluftslivsverdier er truet. I andre deler av landet er det så stort strandsoneareal i forhold til folketallet at allemannsretten ikke blir svekket selv om man åpner for en noe mer lempelig praksis når det gjelder tilrettelegging for bolig- og næringsformål i disse områdene. Færre restriksjoner her kan være et fornuftig distriktspolitisk tiltak. Det å kunne legge til rette for og tilby attraktive strand- og kystområder til bolig, turisme og annen næringsvirksomhet er en kapital som må forvaltes på en langsiktig måte. En tilpasset praktisering av lovverket vil også styrke legitimiteten til en stram strandsonepolitikk. Det er viktig at vi her får både en strammere håndheving av lovverket og en mer differensiert eller tilpasset praktisering. I sum blir det en målrettet politisk styring på dette feltet. Det er Kristelig Folkeparti glad for. Kommunene får anledning til å fastsette bestemmelser som begrenser parkeringstilbudet i sentrumsområder og andre områder med god kollektivdekning. Det er et bra og konkret miljøtiltak. Det blir også enklere for kommunene å bestemme grunnlaget for trasévalget for veier og kollektivnett. Dette er praktiske føringer som det er lett for kommunene å etterkomme og benytte seg av. Kristelig Folkeparti har tillit til lokaldemokratiet. Like fullt støtter vi lovens paragraf om at Miljøverndepartementet kan bestemme at arealbruken for et område ikke skal endres for en lengre periode. Denne bestemmelsen er å se på som et redskap når det gjelder å sikre nasjonale mål i det lokale planarbeidet, og slike redskaper er Kristelig Folkeparti for. Så litt til debatten i salen i dag. Høyre og Fremskrittspartiet har vært svært bekymret når det gjelder utbygging av kjøpesentre her i landet. Og jeg stiller meg spørsmålet: Hva består denne bekymringen i? Det er en påstand som jeg har hørt bli framsatt, om at vi har kjøpesentre og butikker som kan betjene en befolkning på 20 millioner mennesker i Norge. Det er muligens en overdrivelse, men det er i alle fall rett at vi har altfor mye areal til kjøpesentre, og vi har et for høyt forbruk i Norge i dag, så jeg skjønner ikke årsaken til bekymringen dersom det nå viser seg at det blir færre kjøpesentre i Norge.
Arealplanlegging og arealforvaltning er blant kommunane sine viktigaste oppgåver. Ei god plan- og bygningslov vil vere ein viktig reiskap for kommunane i arbeidet med å planleggje areala i kommunen til best mogleg bruk for framtida sine utfordringar. Kommunane skal ivareta ei rekkje oppgåver gjennom planlegging, og heilskapleg planlegging vil gje føreseielege rammevilkår for privatpersonar, verksemder og offentlege instansar i den enkelte kommunen. Det er viktig å utvikle kommunane til gode område å bu, arbeide, skape verdiar og leve i, for vi bur alle i ein kommune. For Senterpartiet har det vore viktig at ein samla komite er så tydeleg på at dei berande prinsippa om opne og føreseielege prosessar med medverknad skal liggje til grunn for planlegging og samfunnsutvikling. Ikkje minst er det viktig at eit breitt fleirtal i komiteen seier tydeleg at dei politiske avgjerslene skal fattast så nær dei det vedrører, som mogleg, og at lokaldemokratiet er berebjelken i eit levande folkestyre. Viktig er det òg at fleirtalet slår fast at all planlegging etter denne lova skal styrast av folkevalde organ etter demokratiske og involverande prosessar. Lat meg òg nemne at målet om universell utforming er med i formålsparagrafen, og vi i Senterpartiet meiner at både offentlege og private interesser må ta inn over seg denne målsetjinga. Nokre delar av lova har det vore særskilt stort engasjement kring hjå oss, m.a. gjeld det forvaltninga av areala i strandsona. Senterpartiet har over lang tid arbeidd for ei differensiert strandsoneforvaltning. I delar av landet er det sterkt press på strandsona. Eg trur dei fleste av oss ser at ikkje alle kommunar har forvalta den store verdien som strandsona utgjer, til fellesskapen sitt beste. Men dei fleste kommunar har faktisk forvalta strandsona på ein fornuftig måte, og då er det viktig at dei lover og forskrifter som sentrale styresmakter utformar, tek inn over seg nettopp det. Medan det i nokre delar av landet er vanskeleg for enkeltpersonar og familiar å oppsøkje strandsona utan å kome tett inn på andre menneske sine bustader - og i nokre tilfelle faktisk møter hindringar - er det i andre delar av landet milevis med urørd strandsone. I mange kommunar har strandsona blitt nytta aktivt til busetnad og næringsutvikling, og oftast har nettopp det vore den riktige bruken av strandsona. I område som ligg utanfor pressområda, skal kommunane oppleve å få forskrifter som tek omsyn til at dei både har strandsone som ikkje er utnytta, og at strandsona mange stader er avgjerande viktig for i det heile å ha areal å nytte til å sikre busetnad og verdiskaping. På den måten slepp dei å oppleve å måtte halde seg til det same rigide regelverket som pressområda med rette blir pålagde. Eit breitt fleirtal seier i dag at statlege retningslinjer for ein slik geografisk differensiert strandsonepolitikk skal utformast. Nettopp slik sikrar Regjeringa reglar som tek inn over seg dei enorme forskjellane vi har i landet vårt. Så til nokre andre viktige moment. Senterpartiet er glad for at komitefleirtalet støttar at lova skal vere sentral i utforminga av motorferdsleplanar, og at ein tydeleg seier at kommunale og regionale styresmakter skal tilvise motorferdsle i utmark gjennom plan- og bygningslova sine føresegner. Noreg har i tillegg gjennom klimaforliket pålagt seg sjølv djerve målsetjingar i klimapolitikken. Kommunane har store moglegheiter til å bidra til at vi i fellesskap når måla som vi har sett oss for utsleppsreduksjon. Det har vore Regjeringa sitt mål at den nye plan- og bygningslova skal vere ein av fleire gode reiskapar for kommunane i arbeidet for å nå desse målsetjingane. Eg må få leggje til at når representanten Skovholt Gitmark frå denne talarstolen seier at plan- og bygningslova ikkje har nokon effekt i forhold til klimaarbeidet og reduksjonen av klimautsleppa, må han lese lova betre. Lat meg til slutt berre kort få nemne at det er viktig at Regjeringa har slått fast at dersom det skal knytast særskilde restriksjonar til randsonene kring verneområda, skal dette skje i samband med innføring eller revisjon av områda, og det er etter vårt syn med på å sikre at ein har ein føreseieleg vernepolitikk med prosessar som det faktisk er mogleg å halde seg til for grunneigarar og lokalsamfunn.
Det blir replikkordskifte.
Det er i seg selv et poeng å bite seg merke i at representanten, så vidt jeg kunne få med meg, ikke var inne på vindmølletvang og ikke har lyst til å snakke om det. Det har jeg stor forståelse for. Men så sier representanten at vi ser at noen kommuner har forvaltet strandsonen dårlig. Og da legger man som sentrale politikere i Oslo til grunn at man har en mening om hvordan strandsonen skal forvaltes. Det er i utgangspunktet en tilnærming som jeg ikke var klar over at Senterpartiet hadde, men det er greit å få det bekreftet. Men så spør jeg representanten Sande om han vet at det er en lov vi behandler nå, og ikke en forskrift; den er det altså Regjeringen som behandler. Vi kunne laget en lov som gjorde at vi fikk differensiert forvaltning. Det har vi ikke gjort nå. Vi har derimot laget en lov som gjør at Austevoll kommune i Hordaland kan bli tvunget til å bebygge med vindmøller, og man mister altså retten til å forvalte sin egen strandsone. Kan representanten Sande forklare meg hvordan disse tingene henger sammen?
Eg meiner oppriktig at dersom ein kommune vel å byggje ned heile strandsona si, ja, så er det ei dårleg strandsoneforvalting. Det meiner også Senterpartiet, men så tek vi inn over oss at landet er ueinsarta, og difor ynskjer ein eit differensiert, tilpassa regelverk. Men det som forundrar meg, er at Framstegspartiet - for det er rett at lova betyr ei tydeleggjering og innstramming av dispensasjonar og unntak - gjev uttrykk for at det er der lokaldemokratiet ligg, at lokaldemokratiet ligg i unntak og dispensasjonar. Eg vil seie at det ligg minst like mykje i planlegginga, ja meir i planlegginga, fordi planlegginga inneheld breie prosessar der folk flest verkeleg får vere med og gje uttrykk for korleis dei ynskjer at kommunen deira skal sjå ut, og korleis arealforvaltinga i den kommunen skal vere. Det hadde vore interessant å høyre representanten Lien sitt syn: Dersom ein kommune vel å byggje ned heile stradsona si, synest Lien det er ei fornuftig og god strandsoneforvalting?
Nå er det slik at det er replikanten som stiller spørsmål, ikke den som holder innlegget. Det er interessant det representanten Sande sier, for det er ikke slik at vi «kicker » på det med dispensasjoner. Vi er opptatt av at Senterpartiet i dag stemmer for et byggeforbud i strandsonen, slik at alt som skal foregå i strandsonen heretter, er avhengig av statsrådens godkjenning, for slik vil denne loven fungere i praksis. Så sier man at man skal ha en differensiert strandsoneforvaltning som åpner for en større frihet enkelte steder. Da kommer jeg tilbake til fiskerikommunen Austevoll i Nord-hordland. Kommer denne kommunen til å bli omfattet av en streng eller en mindre streng forvaltning? Hvor skal grensen gå, og hvem skal bestemme det? Er det statsråd Solheim, er det Stortinget, eller er det fylkeskommunen?
Representanten Sande skal få lov å svare.
Representanten Lien kan vere trygg på at strandsona i store delar av dette landet framleis kjem til å bli brukt aktivt til å sikre busetjing, til å sikre næringsutvikling, og lova seier ikkje at det er umogleg. Eg er overraska - det må eg oppriktig seie - over at Tord Lien ikkje gler seg over at eit breitt fleirtal i komiteen seier at for fyrste gong skal Austevoll, Andøya og andre kommunar som kanskje har mindre press i strandsona, få oppleve å bli behandla ut frå eigne føresetnader, rett nok gjennom forskrift, men altså ut frå eigne føresetnader. Dei må ikkje halde seg til nettopp eit felles, rigid regelverk som skjer alle over ein kam. Eg og Senterpartiet er særskilt glade for at ein så stor del av komiteen seier at dette er vegen å gå for vidare strandsoneforvalting.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Det er et stort behov for å modernisere plansystemet i dagens plan- og bygningslov. Den moderniseringen bidrar den nye loven til. Lovforslaget har fått en ny struktur. Loven er blitt enklere å forstå og enklere å bruke. I bunn for loven ligger viktige prinsipp som åpenhet, forutsigbarhet og medvirkning. Det er viktige prinsipp for Venstre. Loven har et bredt samfunnsmessig perspektiv. Den skal fremme bærekraftig utvikling til beste for den enkelte, for samfunnet og for framtidige generasjoner. Venstre vil også vektlegget at prinsippet om universell utforming skal ivaretas i planleggingen. Klimaproblemet har betydning for utformingen av plansystemer og planer. Gjennom arealplanlegging gis det en mulighet til å påvirke utslipp av klimagasser, særlig fra transportsektoren og stasjonær energibruk. Jeg synes Inga Marte Thorkildsen på en god måte synliggjorde de mulighetene denne planen gir for et mer offensivt lokalt klimaarbeid. Jeg reagerte på det første innlegget til Peter Skovholt Gitmark, hvor han nullet ut den betydningen dette kan ha for klimaarbeidet. Da var jeg mer oppløftet av Gitmarks «reviderte », som klargjorde at det finnes et handlingsrom i loven som bør nyttes i klimaarbeidet. Lokaldemokrati og spørsmål knyttet til arbeidsdeling mellom de ulike forvaltningsnivåene har stått veldig sentralt i komiteens arbeid, og det preger også innstillingen som vi behandler i dag. For Venstre er det et viktig prinsipp at politiske avgjørelser fattes så nær dem det angår, som mulig. Lokaldemokratiet er en bærebjelke i det levende folkestyret. Derfor må det lokale folkestyret styrkes. Venstre har vært en pådriver på dette området. Det skal vi fortsette å være, for her er det fortsatt mye ugjort, og det er et stort forbedringspotensial. På noen områder er det likevel slik at nasjonale interesser må sette rammer for det lokale folkestyret. Strandsonepolitikken er et slikt område. Her går hensynet til allmennheten foran andre interesser. Venstre har lenge vært en forkjemper for byggeforbudet i hundremetersbeltet, og jeg er enig i den innstrammingen som det legges opp til i områder hvor strandsonen er under sterkt press. Her mener jeg at praksis har vært i strid med lovens intensjon. I bunn og grunn er det den samme realitet som nå skal ivaretas, som den tidligere loven ønsket å ivareta. Det en nå ønsker å unngå, er en praksis som undergraver byggeforbudet. Jeg er svært opptatt av at det utarbeides statlige retningslinjer for en geografisk differensiert strandsonepolitikk som tar hensyn til ulikhetene langs kysten. Den påpekingen som her kommer fra komiteen, mener jeg åpner for en mer differensiert politikk enn det vi har hatt tidligere, og slik sett åpnes det for større lokale variasjoner og større rom for dem som fatter lokale beslutninger. Jeg tror en slik differensiert politikk er av stor betyding for å skape legitimitet til det som skal være en stram strandsonepolitikk, der allmennhetens interesser er under press. Venstre mener at Regjeringens forslag om å frata kommunal planmyndighet ansvaret for mindre energianlegg og vindmøller ikke er godt nok begrunnet. Her settes lokaldemokratiet til side uten at det er godtgjort at det er nødvendig av overordnede hensyn. Venstre går derfor mot Regjeringens forslag på dette punktet. Vi trenger vindkraftutbygging, og på en del plasser er det omstridt. Da er det viktig at kommunene blir hørt, ikke overkjørt. Økt motstand kan bli resultatet av et plansystem som skaper inntrykk av at her skal ting bestemmes sentralt. Jeg vil også understreke den betydningen det har at det har kommet inn en ny bestemmelse om samfunnssikkerhet i samsvar med det som Planlovutvalget foreslo. Nå skal det bli obligatorisk å foreta en vurdering av samfunnssikkerhet og sårbarhet i forbindelse med planforslag, og det synes vi i Venstre er viktig.
Det blir replikkordskifte.
Det var interessant å høre det som representanten Kvassheim avsluttet med, nemlig at i vindmøllesaker skal kommunene bli hørt og ikke overkjørt. I det berømte eksemplet fra Austevoll som har blitt brukt flere ganger, vet en at kommunen i utgangspunktet var positiv til tre av fire vindkraftprosjekt, men ble pålagt alle fire og dermed sa nei til alle fire. Fremskrittspartiet fremmet da et forslag om at kommunene skulle få en slags vetorett i slike saker, for å vise at en respekterte lokaldemokratiet. Det stemte Venstre imot. Det hadde vært veldig greit hvis Venstre nå kunne oppklare hvor de egentlig står. Er det bare tom retorikk som nå kommer, for å gi en slags verbal støtte til Austevoll, eller er man villig til å sette makt bak ordene og si at kommunene faktisk skal få en reell innflytelse når det er rent lokale vindkraftprosjekt som planlegges?
Det Venstre i likhet med alle andre partier enn Fremskrittspartiet har stemt imot, er å gi kommunene vetorett. Det vi i dag diskuterer, er hvem som skal ha planansvar knyttet til denne type utbygging. Det er da jeg sier at jeg tror det vil skape et inntrykk av at de lokale hensynene blir dårligere ivaretatt hvis en foretar den overføring av ansvar som Regjeringen åpner for. Dessuten er det mitt standpunkt at arbeidet med vindkraftutbygging i Norge bør basere seg på fylkesvise planer, hvor de lokale instansene har kommet med innspill og sortert i forhold til hvilke anlegg man ønsker, og hvilke man ikke ønsker. Da tror jeg at summen av dette blir at de lokale hensynene blir godt ivaretatt. Så vil det fortsatt være slik at konsesjoner gis sentralt. Men mitt råd til dem som gir konsesjoner, er at en vektlegger tungt de lokale synspunktene og de prioriteringene som er i fylkesplanen.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre står i dag sammen om å gjennomføre en svært viktig lov, som svarer på det som var utfordringen fra en konferanse jeg var på i går i Bonn, i Tyskland, hvor forbundskansler Merkel var hovedinnleder, og som var den internasjonale konferansen for biologisk mangfold. Det som truer det biologiske mangfoldet i verden er jo ikke ondskap. Det er ikke at noen ønsker å utrydde arter, men det er en konsekvent bit for bit-politikk hvor man alltid i alle sammenhenger lar de økonomiske interessene få forrang framfor helhetsinteressene eller allmenninteressene eller folk flest eller neste generasjon, eller hva vi nå ønsker å kalle det. Denne planloven gir et helt annet virkemiddelapparat for å kunne ta vare på det artsmangfoldet vi ønsker, og for å kunne ta klimahensyn i lokal planlegging. Jeg er glad for det som ble kalt den reviderte Gitmark - at også Høyre da slutter opp om det. Dette er også en plan som ikke bare gir mulighet for å ta bedre hensyn til helt viktige natur- og miljøinteresser. Det er også en plan som styrker lokaldemokratiet, fordi det gir kommunestyrene større mulighet til reell, langsiktig planlegging på sine områder, framfor at beslutningene tas ad hoc i form av dispensasjoner i ulike sammenhenger. Det å gi mulighet til større planlegging, en planprosess med større innsyn, styrker og svekker ikke det lokale demokratiet. Det styrker også innbyggernes innsyn i hva ens egen kommune står for. Realiteten er at jo mer jeg hører på denne debatten, jo mer ser jeg dette som en grunnleggende ideologisk forskjell. De tre regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre står opp for miljøet for neste generasjon og for folk flest, mens spesielt Fremskrittspartiet, men også i stor grad Høyre, vektlegger framfor alt grunneierinteresser og det som i mange lokale sammenhenger vil være sterke økonomiske interesser i denne delingen. Den saken som vel kanskje tydeligst viser det, er debatten om strandsonen. Det er jo ikke en debatt om at man skal ha den samme strandsonepolitikken i hele landet. Ingen ønsker det. Ingen ønsker at vi skal gjøre det samme i Asker og Bærum, i Nøtterøy og i Tjøme, som i Lødingen eller på Loppa. Det er en differensiert strandsonepolitikk som vi legger til grunn. Det er en politikk hvor man ikke bit for bit skal bygge Norge ned uten noen form for plan. Denne loven gir kommunene adgang og mulighet til å legge en plan på basis av - ja et restriktivt utgangspunkt, men en plan for eventuelle utbygginger i sitt område og få den godkjent. Den planen vil da også være til offentlig innsyn. Så skal vi lage et regelverk for differensierte retningslinjer som tydeliggjør at den samme politikken ikke forventes i ulike deler av landet. Det vi unngår med dette, er jo det som i dag er realiteten, nemlig at strandsonen bygges ut på basis av dispensasjon. Hvis strandsonen bygges ut, skal det være på basis av en plan, nemlig en plan som tar hensyn til de lokale interessene og mulighet for planlegging ut fra de hensyn som gjelder på ethvert sted. For at dette ikke skal bli for lett for opposisjonen, føler jeg at vi også må rette et søkelys på hva Høyre og Fremskrittspartiet faktisk ønsker. Spesielt Fremskrittspartiet argumenterer knallhardt for å fjerne det fylkeskommunale nivået. Det vi ikke får høre noe om, er hva dette betyr for det kommunale nivået. Og det er jo det grunnleggende i denne debatten. Hva betyr det for det kommunale nivået - hvis det kommunale nivået ikke bare for alle praktiske formål skal ha mye mindre makt - at man fjerner fylkeskommunen, men overfører all makt til Oslo? Hvis det kommunale nivået skal ha mer makt, må det bety større kommuner. Jeg utfordrer Fremskrittspartiet og Høyre til å legge fram en plan over hvilke norske kommuner man skal ha. Representanten Tord Lien kan starte med Sør-Trøndelag og fortelle velgerne der hva det betyr. Er det at Midtre Gauldal og Holtålen skal legges under Røros? Er det at Selbu og Tydal skal legges under Stjørdalen? Skal det være én Fosen-kommune? Skal Oppdal legges under Orkdalen - kanskje sammen med Meldal? La oss få klarhet i hva det betyr for Sør-Trøndelag, som et startpunkt i en samlet plan for kommunesammenslåing fra Høyres og Fremskrittspartiets side. Når planen foreligger, vil vi få en realistisk debatt om regjeringspartienes og Kristelig Folkepartis og Venstres ønske om tre nivåer versus ønsket om to nivåer i Norge.
Det blir replikkordskifte.
La meg begynne med å si at jeg synes statsråden er inne på en god plan for hvordan vi kan strukturere Sør-Trøndelag etter valget i 2009, for Fremskrittspartiet ønsker større kommuner. Om akkurat de kommunesammenslåingene statsråden foreslo, var veldig praktiske, er jeg vel mer i tvil om. Statsråden snakket om at dette er en ideologisk kamp. Jeg mener at det da må være kampen mellom dem av oss som stoler på og tror på sentralmakten, og dem som tror på lokalmakten og lokaldemokratiet - sunt folkevett lokalt. Det er de sterke økonomiske interessene - som statsråden snakket om - som opprettholder bosettingen og verdiskapingen i store deler av Norge. Og mange steder er det strandsonen som utgjør den aller viktigste delen av arealene. Austevoll - nok en gang - er et eksempel på det. Her er fullstendig motstridende signaler fra representanten Thorkildsen på den ene siden og representanten Sande på den andre. Så jeg ser gjerne at statsråden forklarer meg hvor grensene egentlig skal gå, og hvordan man i praksis ønsker å liberalisere[[presidenten avbryter]] strandsoneforvaltningen i deler av landet.
Jeg oppfattet det ikke slik at det var vesentlig forskjellige signaler fra Inga Marte Thorkildsen og fra Erling Sande, tvert imot. Jeg mener begge vektla det vesentlige, nemlig at man ønsker en restriktiv strandsonepolitikk, slik at allmennhetens interesser ivaretas. Alle skal ha rett til å ta del i det fantastiske som er norsk natur langs kysten. Representanten Sande vektla veldig sterkt at man ikke kan spise opp dette på vegne av neste generasjon, at man har et ansvar også for den. Begge vektla også betydningen av en differensiert strandsonepolitikk, som er at man har en annen politikk i Lødingen enn i Asker og i Nøtterøy- og Tønsberg-området eller langs sørlandskysten enn hva det er nødvendig å ha i Finnmark.
Jeg vil gi statsråden helt rett: Det foregår en ideologisk kamp. Denne saken viser veldig tydelig at Høyre og Fremskrittspartiet står opp og kjemper både for enkeltmennesket og for det kommunale selvstyret, samtidig som vi dessverre ser at regjeringspartiene og flere står opp og kjemper for statsmakten. Vi ser at det er kommunestyre som står mot storting, og at fylkesmenn og fylkeskommuner i større grad vil overkjøre kommunene. Det vi kommer til å se fremover, er et kommunalt selvstyre under økt press. Og jeg kan ikke forstå - selv med min beste velvilje - hvordan statsråden kan si at denne loven vil øke det lokale selvstyret, spesielt når vi ser at så mange lokalpolitikere langs hele kysten nå har gått til opprør mot loven.
For det første vil jeg komme med den samme utfordringen til representanten Gitmark som til Fremskrittspartiet: Legg fram planen for kommunesammenslåingen av de to Agder-fylkene, slik at vi får et konkret sammenligningsgrunnlag med hensyn til hva som er Høyres lokale styringssystem, og hva som er regjeringspartienes lokale styringssystem! Jeg forventer ikke en plan for hele landet, men man kan starte med planen for Agder-fylkene. Så kan vi diskutere de to reelle alternativene på det grunnlaget. Til sjuende og sist handler dette litt om synet på demokrati. Jeg føler at det synet som Høyre og Fremskrittspartiet legger fram her - hvis man skal ta det i ekstrem form - er den form for demokrati som eksisterte i det gamle Hellas. Der var det riktignok fullt ut demokrati i den enkelte by, men det var ingen instans til å se det hele i sammenheng. Det er en rekke ting i samfunnet som vi mennesker ønsker, som vi i vår kommune ønsker - men vi vil helst at det skal ligge hos noen andre. Det å ta vare på allemannsretten er nettopp en slik ting. Representanten Gitmark åpnet jo døren på vidt gap for at også hvordan man ser på allemannsretten, skulle overlates til den enkelte kommunes praksis.[[Presidenten klubber.]] Hvis allemannsretten ikke blir ivaretatt på nasjonalt nivå, vil det fort ikke være noe igjen av den.
Det har vært mye snakk om ideologiske kamper. Det kan synes som om det er en ideologisk kamp mellom dem som tror at folk flest er de som i dag - ut fra sin interesse - utfordrer allmennheten, og oss i Venstre, som mener at «folk flest » ennå ikke er født. Det er litt av det perspektivet vi må ha når det gjelder spørsmålet om å ivareta naturinteresser for neste generasjon. Jeg har lyst til å gi statsråden anledning til å si litt mer om arbeidet med den differensierte strandsonepolitikken. For det første ønsker jeg en bekreftelse på at den vil bli gitt et reelt innhold - at det ikke bare er en mulighet som er gitt. For det andre kunne det være interessant å høre litt om tidsperspektivet for dette. Jeg tror det er viktig at en får gitt det et reelt innhold - og ikke skaper usikkerhet, slik enkelte nå forsøker å gjøre.
For det første vil jeg gi Gunnar Kvassheim rett i at det perspektivet at folk flest ennå ikke er født, er et veldig godt perspektiv. De menneskene som lever i dag, utgjør alene - på grunn av den ufattelige folkeveksten - en veldig stor andel av alle mennesker i hele verdenshistorien som har levd. Det store flertallet av mennesker er - forhåpentlig - mennesker som ennå ikke er født. La oss ha det perspektivet i flere av de beslutningene vi tar. Det vil være nyttig. Jeg slutter meg til mange av de prinsipielle betraktningene om vindmøller som Kvassheim kom med tidligere. Utgangspunktet kan ikke være at man så å si skal diktere flest mulig vindmøller på kommunene. Utgangspunktet må i så stor grad som overhodet mulig være å lytte til lokale ønsker og lokale synspunkter når det gjelder vindmøller - men i siste runde ha en mulighet til å diktere det, om man ikke skulle klare å få gjort dette på basis av den fornuftige, lokale beslutningen. Og så til slutt: Ja, vi skal legge fram retningslinjer for en differensiert strandsonepolitikk. Jeg kan ikke si akkurat hvor raskt retningslinjene vil komme, men de skal selvsagt komme i nær framtid.
Dessverre framstår miljøvernministeren som en retoriker når han svartmaler Fremskrittspartiets og Høyres standpunkt. Jeg vil gjøre ham oppmerksom på Fremskrittspartiets forslag når det gjelder strandsonen, dvs. at § 1-8 første ledd bør lyde: «I sjønære arealer hvor det tradisjonelt har vært utøvd friluftsliv skal det ved regulering tas hensyn til allmennhetens mulighet til fri ferdsel. » De hensynene som miljøvernministeren etterlyser fra Fremskrittspartiet, er altså ivaretatt. Det vi reagerer på, er jo nettopp at staten i enda større grad skal kunne overstyre. Det er ingen tvil om at dette regelverket er strengere. Det er strengere for alle kommuner. For noen vil det bli veldig mye strengere, for andre bare litt strengere. Det er ikke slik som en kan få inntrykk av, at enkelte kommuner her slipper like greit unna som de alltid har gjort, men hvor strengt det blir, er opp til forskriftene fra Regjeringen. Der får dessverre ikke Stortinget noe som helst å si. Det skal bli veldig interessant å se om representanten Sande står ved dette, når han i neste periode er i opposisjon.
Regjeringen går inn for en streng politikk på dette området, men ikke den samme strenge politikken for hele landet. Utgangspunktet er å forsøke å ta vare på strandsonen i Norge for kommende generasjoner og for allmennheten. Men landet er veldig forskjellig, og i deler av landet er dette hensynet mindre vesentlig fordi det er mye mer natur å ta av, mye mindre press på den. Der vil det bli lagt til rette for en mer avslappet holdning til det. Men jeg nekter å godta at vi i denne forsamling bare skal diskutere Regjeringens politikk. Det er på tide at vi av og til også diskuterer opposisjonens politikk. Det er derfor jeg har kommet med utfordringen om kommunesammenslåing. Jeg vil også sparke ballen tilbake til Solvik-Olsen, som tidligere i dag åpenbart mente, slik jeg oppfattet ham, at når det gjelder Stryn og Vefsna - altså store naturinngrep som har en gigantisk betydning for retten til friluftsliv, retten til natur- og miljøutfoldelse i Norge - skulle avgjørelsene være rent kommunale. Hvor er vi da[[presidenten klubber]]
Presidenten vil be representanter og statsråder om å holde seg til taletiden.
Jeg noterer meg at statsråden er veldig fornøyd med seg selv og sitt påfunn om Fremskrittspartiet og kommunesammenslåing. Det står faktisk nevnt i innstillingen at Fremskrittspartiet legger dette til grunn. Så han bør vel ikke få for mye kredit, akkurat, for å ha lest innstillingen. Når det gjelder vindmøller, er det slik at man tar ut vindmølleutbygging fra mesteparten av virkeområdene i plan- og bygningsloven. Dette medfører at man ikke lenger må legge til grunn viktige nasjonale hensyn for å tvinge kommuner til vindmølleutbygging, fordi plan- og bygningsloven legger en slik begrensning til grunn for statlig regulering. I framtiden vil ikke det være tilfellet. Er dette en endring Regjeringen foreslår fordi Regjeringen er kommet fram til at man ikke kan argumentere med at vindmøller må bygges ut, med bakgrunn i viktige nasjonale hensyn?
Vi er jo i starten på en vindmølleutbygging i Norge. Det er ikke mange som er bygd ut, og det er veldig tidlig å vite hvordan den lokale reaksjonen vil være i praksis, også i hvilken grad de vil medføre lokale ulemper. Jeg tror vi skal la den debatten gå litt og la folk få erfaring med vindmøller. Men utgangspunktet er selvsagt at den lokale innstillingen til utbygging av vindmøller må være en helt vesentlig faktor for hvor vindmølleparker plasseres, og hva som er den nasjonale politikken på dette området. Men som med mange andre goder kan det ikke være en absolutt, lokal vetorett, fordi vi har en del overordnede nasjonale hensyn som også må tas. Så er det riktig at jeg er fornøyd med å ha brakt inn i debatten Fremskrittspartiets politikk, for det er for ofte slik at Fremskrittspartiet får lov til bare å stå og finne feil ved alle andre. Det er partiet verdensmester i. Men det er ingen vanskelig øvelse. Det som er vanskelig, er å formulere en politikk som landet kan styres etter, og den har Fremskrittspartiet på dette området først når partiet forteller verden hvilke kommuner vi skal ha i Norge.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Både Ot.prp. nr. 32 for 2007-2008 om plan- og bygningsloven og innstillingen til den er to gode dokumenter. Kommunene får klarere regler, slik at de kan utøve fornuftige og gode valg for sine innbyggere. Like viktig er det at vi får klare regler for å ivareta miljø og klima, som er framtidens utfordringer. Ingen kommuner vil vel bli stemplet som versting når det gjelder å ta i bruk arealer bit for bit som til slutt er stengt for allmennheten når det gjelder tilgangen til attraktive områder, ikke minst i strandsonen. Vi vet at Riksrevisjonen har vurdert arealforvaltningen i strandsonen. Alle kjenner vel konklusjonene. Det er en storstilt nedbygging av strandsonen langs sjøen, og mange gitte dispensasjoner skulle aldri vært gitt. Det er nå viktig at alle kommuner kjenner sin besøkelsestid og utarbeider arealplaner i tråd med lovverket der det klart går fram hvilke områder som kan bebygges, og hvilke områder som ikke kan bebygges. Arbeiderpartiet er svært opptatt av å se landet som det er, med de ulikhetene geografien har gitt oss. Det er viktig at flertallet på Stortinget ber staten om å utarbeide planretningslinjer for en geografisk differensiert strandsonepolitikk som tar hensyn til ulikhetene i våre over 430 kommuner. Det betyr at kommuner med særskilte utfordringer for framtidig bosetting og vekst vil kunne inkludere strandsonen i en helhetlig utviklingsstrategi. Med lokalt selvstyre vil dette skape både et mangfold av løsninger og lokalt engasjement for innbyggerne. Videre er plan- og bygningsloven et viktig redskap for å redusere klimautfordringene våre gjennom ulike transportmåter og ulik energibruk, f.eks. vannbåren varme. Plan- og bygningsloven vil også være et viktig redskap for den kommende loven om motorferdsel i utmark. Direktoratet for naturforvaltning foreslår å pålegge kommunene å utarbeide motorferdselsplaner ved bruk av plan- og bygningsloven. Dermed vil plan- og bygningsloven være kommunenes beste redskap for i størst mulig grad å legge kjøringen til områder der dette ikke kommer i konflikt med miljøet og behovet for stillhet. Norge har etter hvert fått mange vernede områder. I enkelte kommuner dekker vernede områder over 70 pst. av arealet. Helgeland i Nordland har slike kommuner. Nå er Statskog SF gjennom fylkesmannen i gang med å kartlegge statens skogarealer, og vi kan forvente ytterligere vern. Dette kan i framtiden skape store problemer for sponfabrikken Arbor i Hattfjelldal, en hjørnesteinsbedrift i kommunen, og Nes trelastbruk ved Mosjøen, som leverer flis til Arbor. Slike problemstillinger håper jeg kan løses gjennom det lovverket vi nå vedtar, og de mulighetene som er uttrykt angående næringsvirksomhet i randsonen, som ikke er tilleggsverneområder, men områder som bør anvendes til næringsutøvelse. Dette faller inn i Regjeringens distriktspolitikk. Til slutt må jeg innom Høyre og Fremskrittspartiet. En skulle tro at det var hakk i plata når man leser innstillingen. Gjennomgangsmelodien er: Disse medlemmer går imot Regjeringens forslag. Hvor mange ganger det står å lese, har jeg ikke telt, men det er beklagelig lesing - mest på grunn av én ting: motstanden mot det regionale nivået. Jeg vil bare minne Høyre og Fremskrittspartiet på at nestleder i Det norske Arbeiderparti og leder av programkomiteen, Helga Pedersen, har sagt at i framtiden skal flere oppgaver legges til det regionale nivået - for vi skal jo fortsette etter 2009. Hvorfor stritte mot noe som er en realitet? Hvorfor ikke heller bidra til at en landsomfattende plan- og bygningslov har bred tilslutning i Stortinget? Jeg er glad for at i alle fall Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker resultater til beste for folk flest. Dette forteller oss at det er langt mellom partiene i opposisjon, og at det er en utkrystallisering mellom venstresiden og høyresiden i norsk politikk.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
I motsetning til det Høyre og Fremskrittspartiet tror, er det i dag mange, særlig i kommuner og fylker, som sier: Endelig. Alt i 1996 og 1997 bad Stortinget om en gjennomgang av planbestemmelsene. Et hovedspørsmål den gangen var hvordan man gjennom planlegging kunne sikre en bærekraftig utvikling i alle betydninger av ordet - miljømessig, sosialt, økonomisk og kulturelt. Det er ingen liten ambisjon, men den er ikke utenfor rekkevidde. Men forutsetningen er et godt planverktøy. Og hva er så det? Jo, det er et verktøy som sikrer helhet og langsiktighet, at det blir færre sektorplaner, som dessverre ofte spriker litt, at det er mulig for lokale og regionale folkevalgte å tilpasse statlige forventninger og krav gjennom en lokal skreddersøm, styrt av de folkevalgte og ikke av administrasjonen. Det siste kan kanskje ikke understrekes sterkt nok, men det er en viktig tilleggsforutsetning: styring gjennom åpne planprosesser, der det legges godt til rette for medvirkning fra folk flest, der f.eks. barn og unge får si sitt på sin måte, også når det gjelder private planer. Men planlegging har dessverre ikke alltid en like god klang i alles ører. Mange er de lokalpolitikere som har vært kjempefrustrerte, som har deltatt i lange planprosesser som nulles ut med en kjapp innsigelse eller to, tre, fire eller fem på tampen, som ofte ikke engang er koordinert. Med ny planlov skjer det en stor forbedring på det området, fordi alle de aktørene skal delta i planlegging på eget felt. Det kommer også kommuner med liten plankapasitet til gode - konflikter kommer opp tidlig, og det vil styrke den folkevalgte styringen. Noe av det viktigste er kanskje likevel kravet om en kommunal planstrategi, der en alt det første året som folkevalgt får en oversikt som jeg vil påstå de aller, aller fleste har manglet til nå. Det samme skal skje i fylket. Det betyr at det går parallelle prosesser på begge nivåer som igjen øker kommunenes muligheter til å bidra til relevant planlegging på regionalt nivå. Når regional planlegging oppleves som relevant, styrker det også fylkespolitikernes mulighet til å ta rollen som regional utviklingsaktør på en skikkelig måte som det kan bli noe ut av, i tillegg til den litt tilfeldige lista med oppgaver som de har fått av oss hittil. Når en styrker regional eller lokal planlegging, styrker en også våre muligheter til å få realisert nasjonale mål, for veldig mange av dem realiseres der ute. Jeg er helt uenig i Fremskrittspartiets og Høyres påstander om at den nye loven styrker sentralmakten mot lokaldemokratiet. Tvert imot gis det et handlingsrom, og det skapes arenaer som flytter makt fra administrasjon til politikk. Men det fordrer selvfølgelig at en har politikere ute som vil ta den makten det legges opp til.
Jeg tror vi skal være klar over at sannheten nok er litt avhengig av hvilke sko vi har på, og hvor vi kommer fra. Når vi prater om lokalforvaltning, må vi også ta inn over oss og forstå at det er stor forskjell på kommuner i Norge, etter hvor de er. Jeg vil her vise til Porsanger kommune, som har en størrelse som Østfold, Akershus, Oslo og enda litt til. Der er det slik at 60 pst. av arealene allerede er båndlagt. På de øvrige 40 pst. foregår det reindrift og reinflytting. Når statsråden og representanten for Senterpartiet mener at vi skal ha en arealforvaltning med basis i en plan, må jeg derfor spørre: I forhold til hvilken plan kan Porsanger kommune forvalte sine arealer? Arealene er allerede båndlagt. Der har vi et stort problem, for det som er sannheten i en del av landet, blir helt galt på en annen kant. Når det gjelder retorikken til Arbeiderpartiet, hvor man snakker om hvilket parti som er for folk flest, har jeg lyst til å si: Når man gir Sametinget innsigelsesrett, vil jeg minne om at det er 14 pst. av befolkningen i Finmark som stemmer til Sametinget, i Troms er det 2,2 pst., i Nordland 0,42 pst. og i trøndelagsfylkene og Hedmark er det enda færre. Da blir uforholdsmessig mye makt tildelt en liten del av befolkningen der vi vet at folk flest ønsker et kommunalt selvstyre. Jeg vet ikke om man kan kalle det for en diskriminering av flertallet, men det har i hvert fall veldig lite med demokrati å gjøre. Sametinget og Reindriftsforvaltningen er som hånd i hanske. Jeg har lyst til å sitere Odelstingets visepresident, som slakter Sametingets innsigelsesrett i Finnmark og Reindriftsforvaltningen, hvor de stopper gruvedrift med en brutto innkomst på 1,5 milliarder kr og 20 arbeidsplasser på grunn av at dette var en særlig samisk interesse. Han sier til NRK at reindriftsnæringen i dag bare har én funksjon, som kulturbærer, den er ikke forenlig med andre næringer i Finmark.
Det er miljøvernministerens relativt usaklige opptreden mange ganger som gjør at jeg får lyst å ta ordet. Jeg synes statsråden snart burde bli voksen i slike debatter, behandle motdebattantene med respekt og ikke tillegge dem idiotstandpunkter ved enhver anledning. Når det gjelder Vefsna og Stryn, som jeg nevnte i min første replikk til Arbeiderpartiet, sa jeg aldri at dette skulle være et kommunalt anliggende. Det jeg brukte Stryn og Vefsna som eksempler på, var store kraftprosjekter som blir skrinlagt av denne regjeringen, og det er åpenbart ikke krafthensynet som er det viktigste. Selvsagt skal prosjekter som er overgripende over mer enn én kommunegrense, måtte vedtas og behandles enten regionalt eller statlig - hvis det er store prosjekter. Vi har aldri sagt noe annet. Det å prøve å tillegge oss et slikt standpunkt blir helt meningsløst. Det det ble brukt som eksempel på, er at når man har et lite prosjekt innenfor en kommunegrense, slik som Austevoll, er det meningsløst at man skal tvinge dem til å akseptere prosjektet når krafthensyn ikke gjelder mange andre steder. Statsråden hadde behov for å utfordre Fremskrittspartiet. Jeg kan berolige statsråden med at det får han rikelig med anledning til hvis han stiller til gjenvalg for SV i neste periode. Da kan han utfordre mange statsråder fra Fremskrittspartiet i replikkordskifter i denne sal. Hvis ønsket er å finne ut hva Fremskrittspartiet står for, ville jeg heller anbefalt statsråden å lese innstillingen, noe han åpenbart ikke har gjort, ut fra mange av utsagnene hans å dømme. Der har Fremskrittspartiet fremmet en rekke helhetlige alternative forslag som viser at vi ønsker å ivareta mange av de samme hensynene som regjeringspartiene prøver å ivareta, men vi tror på andre virkemidler. Vi tror på lokaldemokrati istedenfor sentralstyring. Når miljøvernministeren ber Fremskrittspartiet navngi hvilke kommuner som skal slås sammen, er det helt irrelevant med tanke på å vise retning. Da kan man like godt stille spørsmålet tilbake: Navngi hvor denne regjeringen skal bygge barnehager for å innfri sitt valgløfte om full barnehagedekning. Jeg gjør jo ikke det, for det er helt urimelig, for det er en prosess hvor løsningen vil komme etter hvert. Man kan ikke sitte og peke på det i forkant. Det som likevel er det mest oppsiktsvekkende i denne debatten, er ikke at miljøvernministeren argumenterer som han alltid gjør, men det er at Senterpartiet fullstendig nekter å uttale seg om hva de mener om vindmølletvangen som de nå er med på å innføre. Til og med Venstre, som er veldig offensiv på bygging av vindmøller, sier at dette er problematisk slik plan- og bygningsloven nå blir. Senterpartiet har ved enhver anledning i denne debatten unngått å forholde seg til forslaget. Det viser jo veldig tydelig at det ikke er slik som miljøvernministeren sier, at det her er bred enighet mellom Senterpartiet og SV. Jeg tror man kan vedde to liter sjokolademelk på at så fort disse partiene kommer i opposisjon, vil de sprike i hver sin retning og prøve å gjøre endringer i det som de nå tror er et stort, godt kompromiss for å få vedtatt denne saken. I Austevoll-saken dreier det seg altså ikke om en presskommune. Der burde kommunen få bestemme over sitt eget areal. Det får de dessverre ikke.
Presidenten vil be om at representanten, når han beskriver statsrådens argumenter, bruker et parlamentarisk uttrykk og ikke den typen uttrykk som ble benyttet i innlegget. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se nedenfor]] Sigvald Oppebøen Hansen tok her igjen over presidentplassen.
Den reglementsmessige tida for formiddagsmøtet er ute, og vel så det. Presidenten vil foreslå at Odelstinget gjennomfører voteringa - og ser det som vedteke.
Under debatten er det sett fram åtte forslag. Det er forslag nr. 1, frå Tord Lien på vegner av Framstegspartiet og Høgre forslaga nr. 2 og 3, frå Tord Lien på vegner av Framstegspartiet forslaga nr. 4-6, frå Peter Skovholt Gitmark på vegner av Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre forslag nr. 7, frå Peter Skovholt Gitmark på vegner av Høgre og Venstre forslag nr. 8, frå Peter Skovholt Gitmark på vegner av Høgre
Det blir votert over forslag nr. 7, frå Høgre og Venstre. Forslaget lyder: «I lov om planlegging og byggesaksbehandling[[(plan- og bygningsloven) (plandelen)]] skal § 6-4 Statlig arealplan, tredje ledd lyde: Departementet kan i den enkelte sak bestemme at endelig konsesjon til kraftproduksjonsanlegg for vannkraft med kapasitet på mer enn 10 MW produsert kraft etter energiloven, vannressursloven eller vassdragsreguleringsloven uten videre skal ha virkning som statlig arealplan. Departementets vedtak etter dette ledd kan ikke påklages. »
Det blir så votert over forslaga nr. 4 - 6, frå Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre. Forslag nr. 4 lyder: «I lov 14. desember 1917 nr. 17 om vassdragsreguleringer[[vassdragsreguleringsloven]] skal § 2 nytt femte ledd lyde: Departementet kan bestemme at ethvert kraftproduksjonsanlegg med kapasitet på mer enn 10 MW produsert kraft med endelig konsesjon etter denne lov uten videre skal ha virkning som statlig arealplan etter plan- og bygningsloven § 6-4. » Forslag nr. 5 lyder: «I lov 29. juni 1990 nr. 50 om produksjon, omforming, omsetning, fordeling og bruk av energi m.m.[[energiloven]] skal § 3-1 nytt fjerde ledd lyde: Departementet kan bestemme at ethvert kraftanlegg for produksjon av vannkraft med kapasitet på mer enn 10 MW produsert kraft med endelig konsesjon etter denne lov, og som ikke er unntatt fra plan- og bygningsloven etter tredje ledd, uten videre skal ha virkning som statlig arealplan etter plan- og bygningsloven § 6-4. » Forslag nr. 6 lyder: «I lov 24. november 2000 nr. 82 om vassdrag og grunnvann[[vannressursloven]] skal § 22 fjerde ledd nytt annet punktum lyde: Vassdragsmyndigheten kan bestemme at ethvert kraftproduksjonsanlegg med kapasitet på mer enn 10 MW produsert kraft med endelig konsesjon etter denne lov uten videre skal ha virkning som statlig arealplan etter plan- og bygningsloven § 6-4. »
Det blir så votert over forslaga nr. 2 og 3, frå Framstegspartiet.
Det blir så votert over forslag nr. 1, frå Framstegspartiet og Høgre. Forslaget lyder: «I lov om planlegging og byggesaksbehandling[[(plan- og bygningsloven) (plandelen)]] skal § 1-6 første ledd andre punktum strykes.
Vi går da til tilrådinga frå komiteen.
Vi startar med kapittel 1 § 1-8 femte ledd og kapittel 19 § 19-4. Høgre har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir så votert over kapittel 1 § 1-8 andre, tredje og fjerde ledd, kapittel 3 § 3-1 første ledd bokstav a, b, c og f, kapittel 5 § 5-4 tredje ledd, kapittel 6 § 6-4 andre ledd og kapittel 11 § 11-11 nr. 5. Framstegspartiet har varsla at dei ønskjer å røyste imot.
Det blir så votert over kapittel 3 § 3-5 første og fjerde ledd, kapittel 5 § 5-3 og § 5-4 fjerde ledd, kapittel 6 § 6-1, § 6-2 og § 6-3, kapittel 9 § 9-4 og § 9-7, kapittel 11 § 11-8 og § 11-18, kapittel 12 § 12-6 og § 12-13, kapittel 19 § 19-2 andre, tredje, fjerde og femte ledd, og heile kapittel 7 og heile kapittel 8. Framstegspartiet og Høgre har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir så votert over resten av kapittel 9. Framstegspartiet har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir så votert over kapittel 12 §12-1 tredje ledd tredje punktum og § 12-4 femte ledd. Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir så votert over kapittel 35 § 35-1 punkt 10, energilova, § 3-1 nytt fjerde ledd, og punkt 15, vassressurslova, § 22 fjerde ledd nytt andre punktum. Framstegspartiet har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir så votert over resten av paragrafane og ledda i kapitla 1, 3, 5, 6, 11, 12, 19 og 35, heile kapitla 2, 4, 10, 13, 14, 15 og 34 og alle deloverskriftene. Under debatten er det gjort ei retting i kapittel 35 punkt 5 der det i tilrådinga står:
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat. Er det nokon som forlanger ordet etter § 37 a i forretningsordenen før møtet blir heva? - Det er det ikkje.