Comença la sessió. Molt bon dia a tots i totes. [[Remor de veus.]] La llista de les preguntes a respondre està inclosa en el dossier del Ple –si us plau, hem començat la sessió–; d'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí. Per què em demana la paraula, senyor Carrizosa?
Señora presidenta, es para pedir la no inclusión en este orden del día del punto relativo a la moción presentada por las CUP, el punto 16 del orden del día. Pediría este grupo que se someta a votación del Pleno la inclusión de este punto del orden del día, porque entendemos que este punto contradice y vulnera lo previsto en la Sentencia del Tribunal Constitucional sobre la resolución del pasado 9 de noviembre de este Parlamento.
Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Sí; gràcies, senyora presidenta. En el mateix sentit de la intervenció que m'ha precedit, i atès que l'article 81.3 del Reglament del Parlament de Catalunya exigeix que hi hagi almenys dos grups parlamentaris que demanin l'exclusió de l'ordre del dia d'un punt prèviament admès per la Mesa, sol·licitem que sigui sotmesa a votació la inclusió d'un punt de l'ordre del dia que al nostre entendre xoca frontalment amb el contingut d'una sentència del Tribunal Constitucional que anul·la una resolució que pretén ser desenvolupada a través d'aquesta moció presentada per la CUP i transaccionada amb Junts pel Sí.
Senyor Iceta, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre, presidenta. [[Pausa.]] Veig que dos grups han demanat l'alteració de l'ordre del dia, i, per tant, això, doncs, ja s'haurà de substanciar, però el nostre grup volia suscitar una qüestió prèvia, perquè efectivament la moció que és el punt setzè de l'ordre del dia va ser admesa a tràmit de forma condicionada per la Mesa i fins i tot es va anunciar la possibilitat que la presidenta del Parlament proposés al Ple que fos eliminat, diríem, o separat de l'ordre del dia. Com vostè no ho ha fet, hem de suposar que la Mesa considera resolts aquells elements que la feien, diríem, no admissible a tràmit en primera instància?
Com vostè diu, senyor Iceta, això és una decisió de la Mesa; és la Mesa qui decideix l'ordre del dia, i, per tant, nosaltres ho decidirem. I els anuncio que aquesta tarda, en acabar aquesta sessió, farem una mesa extraordinària. Continuem, doncs, amb l'ordre del dia. Els recordo també... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa?
Sí. Creo que se ha formulado una petición reglamentaria por parte de dos grupos de esta cámara para que se someta a votación la alteración del orden del día. Y creo que, como se ha alegado reglamentariamente, debería procederse a esta votación.
D'acord. Suspenem un minut la sessió.
Reprenem la sessió. En resposta a la petició del portaveu de Ciutadans, com que aquest punt de l'orde del dia no afecta la sessió d'avui, aquesta votació en tot cas la farem demà, a les nou del matí. [[Veus de fons.]] No, a la sessió d'avui no afecta; afecta la sessió de demà, perquè vostè s'està referint a un... [[Remor de veus.]] Abans de substanciar-se el punt farem aquesta votació, i la farem demà al matí. D'acord? I, a més a més, com que aquesta tarda farem una mesa... Aquesta tarda farem una mesa i demà –demà–, abans de substanciar-se aquest punt, aquesta moció, ja farem aquesta votació. D'acord? [[Marta Rovira i Vergés demana per parlar.]] Senyora Rovira? [[Pausa.]] Senyora Rovira...
Per posicionar-nos, també, com a grup. Atès que aquest debat no és nou..., vam debatre'l a les dues juntes de portaveus que hi ha hagut al respecte, on fins i tot ahir mateix es van debatre les reconsideracions jurídiques respecte al punt que afectava aquesta moció, i en les dues juntes de portaveus la Mesa ens va comunicar quina seria la forma de procedir a la votació d'aquest punt, aplicant l'article 81.3 del Reglament, que era just abans de la substanciació del punt. Per tant, nosaltres demanaríem que continuéssim tal com s'havia previst, que és que just abans, en tot cas, de la substanciació d'aquest punt es posi a votació si escau, doncs, alterar o no l'ordre del dia, com estava previst i com se'ns havia dit. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Entiendo que la señora Marta Rovira lo que busca es que prevalezca una especie de acuerdo tácito sobre cuándo debía votarse esto, que prevalezca eso sobre el Reglamento de la cámara. Y yo lo que pido es que se aplique el Reglamento de la cámara, que es que, al inicio de la sesión, por petición de dos grupos parlamentarios, se puede someter a votación la inclusión o no de algún punto del orden del día, y es al inicio de la sesión y no en medio de ella, como sería si lo hiciéramos mañana. Por lo tanto, yo creo que si la presidenta considera que esto no debe hacerse así, yo pediría, por lo menos, que se fundamente mínimamente en qué artículo del Reglamento se basan para denegar algo que consta en el Reglamento y no en los desiderátums de parte de la cámara, de los grupos parlamentarios, sobre la propia Mesa. [[Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]]
Senyor Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Com tothom ha pogut comprovar, nosaltres no hem plantejat que aquest punt surti de l'ordre del dia, entre altres coses perquè entenem legítimament els plantejaments d'altres grups; nosaltres no farem mai res que suposi impedir un debat, per molt que ens sembli esperpèntic, com el que anem a fer al voltant d'aquesta moció. Dit això, senyora presidenta i membres de la Mesa, vull recordar –i ja ho vaig fer ahir a la Junta de Portaveus– que la Mesa de la setmana anterior va adoptar una decisió sorprenent, com la de l'admissió a tràmit condicionada, una interpretació creativa del Reglament, si més no, que condicionava l'admissió definitiva d'aquesta moció a unes condicions que va posar la Mesa, que eren que no suposés un fet contrari, una contradicció, un incompliment de la sentència del Tribunal Constitucional. Qui es va sotmetre a aquest condicionant i a la sentència del Tribunal Constitucional va ser la Mesa. En la reunió d'ahir, de la Mesa i de la Junta de Portaveus, se'ns va dir que no es podia prendre la decisió perquè encara hi havia temps de presentar una moció alternativa. La moció alternativa està presentada –ahir, a les sis de la tarda. L'hem tingut temps de llegir tots, i tots els grups d'aquesta cambra i tots els diputats i diputades tenim el dret i l'obligació de demanar-li a la Mesa que ens digui, abans de l'inici d'aquesta sessió, quina és l'opinió de la Mesa amb relació al criteri de la setmana anterior. I perdoni, senyora presidenta, perdonin, membres de la Mesa, és evident que aquest és un ple únic, amb dues sessions, i l'ordre del dia és únic, no dos. I, per tant, l'aprovació de l'ordre del dia s'ha de fer avui. Per tant, nosaltres no hem demanat la seva exclusió, no la demanarem, però, si us plau, senyora presidenta, membres de la Mesa, facin el que hagin de fer, però, si us plau, no contribueixin més a la degradació de la primera institució de Catalunya, que és el Parlament. Si us plau, els ho demano en nom del nostre grup.
Li demanaria que s'abstingui de fer aquests comentaris. [[Remor de veus.]] I ara li llegiré l'article 81.3, al qual fan referència: «L'ordre del dia del Ple pot ser alterat si aquest ho acorda, a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d'una cinquena part dels membres del Parlament, i també pot ésser alterat quan hi obliga el compliment d'una llei. Si s'hi ha d'incloure un assumpte, aquest ha d'haver complert els tràmits reglamentaris que li permeten d'ésser-hi inclòs, llevat d'un acord explícit en sentit contrari, per majoria absoluta. Jo, en aquest article, no hi veig enlloc que el Ple s'hagi de suspendre a l'inici de la sessió, sinó que es pot suspendre en qualsevol moment de la sessió, tal com n'hi ha precedents en aquesta cambra. I, per tant, es pot alterar en qualsevol moment de la sessió, i ja en tenim precedents en aquesta cambra. I així ho farem; ho farem demà al matí, tal com els he dit abans. Farem... [[Anna Gabriel i Sabaté demana per parlar.]] Senyora Gabriel.
Sí; molt bon dia a totes. El que ens sembla absolutament esperpèntic és la poca democràcia que aguanta aquesta cambra, el que ens sembla absolutament inadmissible és que prevalgui el que diu el Tribunal Constitucional per sobre de la legitimitat popular. I ens preocupa fortament que tinguem el Tribunal Constitucional, l'Audiència Nacional i la fiscalia ficats aquí. Això és el que us hauria de preocupar. [[Alguns aplaudiments.]] Actueu democràticament, i no us faci por el debat. [[Marta Rovira i Vergés demana per parlar.]]
Senyora Rovira.
Només volia llegir o volia demanar a la Mesa, si us plau, que llegís l'article 81.3, perquè en cap cas diu en quin moment es pot demanar, d'acord amb els requisits, l'alteració de l'ordre del dia del Ple.
És el que hem llegit. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa...
Bueno, pediría a la CUP que sepa encajar la aplicación de las leyes y de los reglamentos también en este Parlamento y que por favor no nos dé mítines, que nosotros no necesitamos lecciones de democracia. [[Aplaudiments.]]
Continuem el Ple. Els recordo, també, la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, han fet les diputades Alícia Romero Llano, del Grup Parlamentari Socialista, i Àngels Martínez Castells, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, en els seus respectius portaveus, la senyora Eva Granados i el senyor Joan Coscubiela. Així mateix, em plau també saludar la nova diputada María Francisca Valle, que avui s'ha incorporat en aquesta sessió plenària i ha tingut una sessió mogudeta. [[Pregunta al Govern sobre el tancament de línies de P3]] [[310-00037/11]] El primer punt de l'ordre del dia són preguntes al Govern. La primera pregunta és sobre el tancament de les línies de P3. Formula la pregunta la senyora Pilar Castillejo, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí. Bon dia a tots els diputats i diputades. Adrecem la nostra pregunta a la consellera d'Ensenyament, la senyora Meritxell Ruiz. Demà finalitza el període de preinscripció escolar i per al proper curs ja s'han tancat a la preinscripció seixanta-set grups de P3 –ho anunciava la consellera en una roda de premsa–; seixanta-quatre d'aquests grups, de l'escola pública, i només tres, de l'escola concertada. Quin criteri explica que, abans del període de preinscripció, i, per tant, sense esperar a conèixer la voluntat i l'aposta real de les famílies per l'escola pública, es veti l'accés a tots aquests centres públics, on no es permet ofertar places, però, en canvi, als centres concertats, sí que es mantingui l'oferta?
Respon la consellera senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, el que hem d'explicar és que la programació el que fa és donar resposta a les necessitats d'escolarització que té un país; és a dir, en el moment en què saps el padró de P3 i en el moment en què saps l'evolució dels alumnes de primer d'ESO, tu has de fer l'oferta que doni resposta a aquestes necessitats. Enguany ens trobem en una situació que no ens hi hem trobat mai en la història democràtica d'aquest país, que és que hi ha un decrement de set mil alumnes a l'entrada a P3. I, per tant, el que hem fet és prendre aquelles decisions que no comportin un perjudici a la llarga. Vostè m'ha demanat explícitament quins són aquests criteris, i li ho explico. Si l'únic que féssim és fer números, dividíssim aquests set mil alumnes de menys que entraran a P3 per vint o vint-i-cint, hauríem d'ofertar uns 350 grups menys. I això no és el que hem fet. Què hem fet? En aquells municipis on hi ha perill que acabem tancant un projecte educatiu i una escola pública, on hi ha perill d'acabar estigmatitzant més escoles, on hi ha perill que les famílies..., es vegi que després de demanar la seva preinscripció, si allà no n'hi ha hagut suficients, les hagin d'enviar d'ofici, hem pres aquestes decisions. I això ho hem fet, en la majoria de casos, amb un acord amb l'ajuntament. Perquè hem de tenir en compte que, davant una davallada de set mil alumnes, si no prenem cap decisió el que provocarem és, a la llarga, si ho deixem només a l'oferta i a la demanda –la llei de l'oferta i la demanda–, el que això provocaria és que hi hauria molts projectes educatius que acabarien tancant i estigmatitzant escoles. I per això hem pres aquesta decisió, prèviament a la preinscripció. Malgrat això, hi ha una oferta final que en funció de la preinscripció, doncs, es tindrà en compte aquesta demanda, també.
Té la paraula la diputada.
Molt bé; moltes gràcies. Nosaltres el que preguntem, concretament, és aquesta diferència de criteri entre l'escola pública i l'escola concertada. És cert que baixa la natalitat i baixa també la demanda, però aquesta demanda baixa a la pública i baixa a la concertada. I dir que no estan..., diu que ho fan amb aquesta intenció, per no tancar escoles i per defensar el model educatiu. No estem dient que no es faci res; diem que el que s'està fent en aquests moments és blindar el concert i protegir els centres concertats. Sabem, saben vostès que tancant... [[per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de l'oradora]] , de sortida –perdonin–, saben vostès que tancant de sortida els grups a les escoles públiques mantindran els grups de les escoles concertades. D'això se'n diu «privatització, i cada vegada menys encoberta. Que estan potenciant l'escola concertada per sobre de la pública ho veiem en exemples com, per exemple, a Lleida, on els serveis territorials han comunicat..., perquè el curs 2016-17 tanquen una línia de P3, per exemple, a l'Escola Ciutat Jardí, tanquen dos en aquesta ciutat, argumentant la baixa de natalitat; però a la mateixa zona on està aquesta escola obren una nova línia amb una escola concertada, només que l'omplin amb vint sol·licituds. Un altre exemple que es potencia la concertada per sobre la pública, el podem tenir, per exemple, a Arenys de Mar o a Malgrat. A Malgrat tenim dues línies d'escola pública i cinc línies d'escola concertada. La nostra recepta per afrontar el descens demogràfic de la població escolar és clara, i no vol dir no fer res ni prendre decisions: nosaltres apostem per reduir ràtios; és una oportunitat per poder atendre millor l'alumnat i incrementar la qualitat educativa a les nostres escoles públiques. Les ràtios, en aquest moment, a Catalunya estan per sobre de la mitjana de l'Estat espanyol, i és una de les més altes de tota la Unió Europea. El Govern expressa la necessitat d'eixamplar la base social i fer una millora en les polítiques socials. L'elecció entre reduir ràtios o tancar línies públiques és una mostra clara de si veritablement és aquesta la voluntat i quin és el model de país que volem. Gràcies.
Senyora consellera...
Gràcies. Senyora diputada, no, no fem cap mena de privatització. El que fem és actuar, com a titularitat que som de l'escola pública, per intentar evitar el que li estem dient. Jo li porto un exemple d'un municipi del Baix Llobregat on tenim diversos centres. Si no haguéssim pres cap decisió, el més probable és que hi hagués hagut tres projectes educatius que haguessin hagut de tancar. Per tant, davant d'això el que hem fet és reduir una línia, abaixar les ràtios en centres de màxima complexitat... Saben que aquesta també és una decisió que ha pres aquest Govern, que en els centres de màxima complexitat on hi hagi acord i l'ajuntament també hi estigui d'acord s'abaixa la ràtio, justament perquè és en aquests centres on més necessitats tenim de fer una atenció diferent en aquests alumnes. I, per tant, amb la baixada de ràtios en grups a la pública que sabem que no arribaran a vint-i-cinc, i aquest tancament de línia que hem fet, preventiu, n'evitarem tancar segurament dos i un possible tercer. Finalment, dir-li que el centre de Lleida que em diu no és cap concertació, no és cap concertació nova, és una autorització administrativa, que si compleixen els requisits estem obligats a fer-la, però li hem de dir que no és cap...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...no és cap línia nova de concertació.
Segona pregunta al Govern, sobre les persones en situació de dependència. [[Pregunta al Govern sobre les persones en situació de dependència]] [[310-00038/11]] Formula la pregunta el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Presidenta... Des del Grup Parlamentari Socialista volem saber quin és el capteniment del Govern amb relació a les persones que es troben en situació de dependència, concretament, pel que fa a aquelles persones amb discapacitat i aquelles que es troben pendents d'una prestació vinculada a residència.
Respon la pregunta la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, senyor diputat, i moltes gràcies per la pregunta, perquè com a govern ens interessa explicar-nos. Com sap, o com hem tingut ocasions de parlar-ne, treballem intensament per la resolució dels problemes que hi ha amb la gent amb dependència. Estem desplegant la llei del 2006 i, per tant, estem mantenint reunions de treball amb tot el sector. En aquests moments hi ha 142.900 persones beneficiàries; per tant, estem donant un total de 180.333 prestacions. A les valoracions del grau de dependència hem resolt un 97,1 per cent de la gent que ho ha sol·licitat, i en les revisions del grau estem a un 93,7 per cent. Per tant, veu que el que anem fent és treball; treball, un darrere l'altre. En aquests moments, ha entrat el grau 1 de dependència per poder-lo valorar. Estem fent aquest gran esforç per mantenir el sistema. I, sobretot, recordar que les retallades del Govern espanyol a Catalunya han fet que deixem de percebre 336 milions d'euros, la qual cosa hauria permès en aquests moments finançar la Llei de dependència amb 18.150 places noves de residències, que és el que vostè em demana. Gràcies.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, el Partit dels Socialistes de Catalunya i el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot vam presentar en el passat Ple d'emergència social una proposta de resolució per demanar la retirada de l'ordre de copagament de l'any 2014; una proposta que va ser rebutjada pels vots dels partits de Junts pel Sí i de la CUP. Fa tot just una setmana, la Comissió d'Afers Socials i Famílies va aprovar una nova proposta de resolució que, ara sí, insta el Govern a la retirada d'aquesta ordre, que és especialment dura amb les persones amb discapacitat. Comptabilitzar el seu patrimoni i les rendes ha incrementat en un 40 per cent el copagament del servei, i en molts casos han deixat amb poc més de cent euros el mes les persones amb discapacitat. Però aquest no és l'únic problema de les persones amb dependència. L'any 2013, el Govern va eliminar les ajudes a aquelles famílies que, no podent accedir a una residència pública per manca de places, havien de pagar-se una residència privada. Van eliminar les prestacions vinculades al seu pagament i, per tant, el caràcter universal de la llei. Vist el desastre d'aquesta decisió, mesos després es va decidir només donar l'ajuda a aquells grans dependents que complien amb uns criteris econòmics restrictius, i posteriorment es va prometre incloure-hi els de grau 2, fet que no s'està produint. El Parlament és el millor lloc per recordar que a la immensa majoria de famílies de Catalunya els és impossible pagar entre 1.300 i 2.400 euros el mes per una plaça de residència. Recordar també que la Llei de dependència està infrafinançada pel Govern de l'Estat, però que vostès amb les seves ordres el que estan fent és agreujar encara més la situació. Només un exemple: ahir la Comunitat Valenciana va anunciar que destinaria 28 milions d'euros a pagar tot el deute pendent a prop de les sis mil persones dependents; un govern amb una situació econòmica i financera molt complicada, però també amb altres prioritats. Senyora consellera, garantirà, tal com es va aprovar a la Comissió d'Afers Socials de la setmana passada, les prestacions vinculades a residència a totes aquelles persones que les sol·licitin? I, amb relació al copagament, farà efectiu el mandat d'aquest Parlament que l'insta a retirar l'ordre de copagament del 2014?
Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, estem treballant, com he dit, per solucionar els temes que hi ha pendents. De tota manera, és bo saber que quant al copagament, dels 10 euros que correspon..., de cada 10 euros, 1,46 els paga l'Estat, l'usuari en paga 1 i mig –per tant, l'Estat està pagant menys que l'usuari– i la Generalitat hi estem posant 7,30 cèntims. Per tant, el tema del copagament, queda molt clar de la manera que està. Dir-li que sí que estem treballant amb els ajuts de prestacions econòmiques, prestacions econòmiques vinculades a les residències. De fet, a dia d'avui, l'any passat hi havien 6.725 prestacions i avui mateix en tenim 8.720. Per tant, ha augmentat, bàsicament, progressivament molt. En les residències, les llistes d'espera, estem intentant reduir-les. Estem treballant per crear noves places, tant a la part d'especialitat, que en l'últim temps n'hem creat 775 amb serveis socials especialitzats, i amb el general hi estem treballant. I treballem per augmentar la quantitat en les despeses personals de cada persona a les residències, passant del 20 per cent que tenen ara de l'IPREM possiblement a un 50 per cent, quant a discapacitats intel·lectuals, i del 30 per cent al 60 en discapacitats físics. Tot això ho estem treballant amb la gent del sector...
Consellera, ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre l'escolarització bilingüe]] [[310-00040/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre l'escolarització bilingüe. Formula la pregunta la senyora María José García, del Grup Parlamentari Popular.
Gracias, presidenta. Honorable consejera de Educación, hemos sabido que las familias que decidieron llevar a sus hijos a colegios privados bilingües porque la Generalitat les negó escolarización pública bilingüe están recibiendo unas cartas firmadas por la Secretaría General de la consejería de Educación. Se les informa de varios colegios bilingües próximos a su domicilio, del Servei d'Educació y de que tienen una semana para solicitar plaza, con la amenaza de perder las ayudas de la LOMCE. Varias preguntas. ¿Cómo se garantiza la plaza? ¿Van a pasar, estas familias, por delante de otras que tengan más puntos en el baremo? ¿De verdad existen colegios públicos gratuitos bilingües? ¿Es que la inmersión no será ya el sistema universal público en la escuela catalana? ¿O es que están ustedes engañando a estas familias?
Respon la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, és cert que hem enviat una carta a aquestes famílies, perquè el que diu la LOMCE, la seva llei, és que hem de fer una oferta suficient de places on hi hagi també el castellà en una matèria no lingüística. Llavors, el que hem fet amb aquestes famílies, que hem de recordar que són famílies..., els expedients aprovats, que ja anaven a un centre privat, és a dir que en el fons estem pagant la seva escolarització en un centre privat, que tenen una plaça al Servei d'Educació de Catalunya on, per projecte lingüístic, tenen alguna matèria no lingüística en castellà. I, per tant, els hem informat d'aquesta opció.
Té la paraula la diputada.
Gracias. Honorable consellera de Ensenyament, lo primero que sorprende es que ahora, de pronto, haya tantos colegios públicos que den asignaturas no lingüísticas en castellano, cuando hace un año, y después de nueve meses preguntando, fue imposible que nos dieran esta información, ni a nosotros ni al ministerio. También sorprende que no les ofrecieran ustedes estos colegios a los padres cuando los pidieron. ¿Es que ha cambiado de pronto la política lingüística? ¿O no será, consellera, que es que están ustedes mintiendo? Mire, aquí tenemos la respuesta escrita a una familia de unos de sus colegios bilingües. Y, mire: «2,75 horas semanales de lengua castellana, y el resto –aquí lo dice–, «catalán como lengua de aprendizaje. Un típico colegio de inmersión en catalán. Y no es el único; hay más. Tampoco tienen plazas libres, tampoco son gratuitos ni están en el municipio de la familia. Mire, nos parece muy grave ofrecer colegios públicos bilingües que no lo son, que no tienen plazas, que no son gratuitos, a cuarenta quilómetros del domicilio de las familias, colegios de niñas para niños; y, además, amenazando y con la presión a las familias de que se informen y decidan en menos de una semana. Hasta ahora han impuesto ustedes la inmersión infringiendo la ley, y ahora que tienen todas las sentencias judiciales en contra recurren al engaño, la confusión y la coacción. Honorable consellera, ¿es que están ustedes aplicando ya el manifiesto Koiné?, un manifiesto infame firmado ya por dos exconselleres d'educació. Un insulto más. ¿Esta es su política de imposición lingüística contra la ley, el sentido común, la realidad social y la voluntad de las familias? Honorable consellera de Ensenyament, ¿conocía usted estas cartas, firmadas por su secretaria general? ¿Quién responderá de este fraude? ¿Quién asumirá la responsabilidad política por engañar, amedrentar, perjudicar y burlarse de estas familias? Esperamos sus respuestas, porque el Partido Popular no va a permitir que ustedes se burlen de la gente. Gracias.
Té la paraula la consellera.
Gràcies. Senyora diputada, en tot cas, qui es burla de les famílies és la LOMCE, perquè imposa un sistema que no existeix i, a més, ho fa tan bé que no..., o sigui, el que vostè ens ha preguntat al començament, de dir: «Escolti'm, garantirà aquesta plaça?, és que la LOMCE, a l'article 84, no posa cap punt per triar llengua; és a dir, la mateixa LOMCE reconeix que no hi ha més punts per triar una llengua. En canvi, sí que ho va canviar per tema de famílies nombroses. Per tant, si aquest era un interès que tenia la LOMCE, el que ens estranya molt és que l'article 84, en això, no estigui garantit. Per tant, els dóna o els suposa que els dóna un dret que després ni els el reconeix, perquè això no els dóna més punts. Senyora diputada, no són escoles bilingües, són escoles que tenen un projecte lingüístic on la comunitat educativa ha decidit fer una matèria no lingüística en castellà, com a la majoria o a molts centres, més del 58 per cent dels centres, es fa en anglès. I què hem fet? La nostra obligació, que és: informar aquestes famílies que si volen una plaça al Servei d'Educació de Catalunya on es faci una matèria no lingüística en castellà, tenen centres de la seva zona on això es fa. I si això no és el que volen fer, i el que volen és que continuem pagant l'escolarització privada en centres que ja hi anaven..., perquè això no són famílies que han demanat una plaça en centres del Servei d'Educació de Catalunya, com que no l'han trobat han anat al servei privat, no: eren famílies que ja estaven als centres privats i han aprofitat aquesta previsió de disposició addicional per anar-hi. Els trenta-nou casos reconeguts pel ministeri són exactament així. Per tant, el que els oferim és una plaça al Servei d'Educació de Catalunya, i si no la volen, doncs, aleshores, evidentment, tenen tot el dret de triar un altre centre. Però el Servei d'Educació de Catalunya no té escoles bilingües, té projectes educatius que tenen altres llengües en matèries no lingüístiques. I aquesta és l'oferta que fem a les famílies. [[Aplaudiments.]]
Quarta pregunta al Govern, sobre el sou dels alts càrrecs i els directius del sector públic. [[Pregunta al Govern sobre el sou dels alts càrrecs i els directius del sector públic]] [[310-00039/11]] Formula la pregunta el senyor Albano Dante, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. L'any 2013, CIU va decidir retallar la paga extra als funcionaris de la Generalitat, igual que ho havia fet el 2012, amb la diferència que el 2013 necessitava el suport d'Esquerra Republicana. I Esquerra Republicana va donar suport a aquesta retallada als funcionaris, però va dir que, a canvi de donar-hi suport, havia aconseguit el compromís de Convergència per fixar un màxim salarials als alts càrrecs de la Generalitat, que no podrien cobrar més que el sou d'un conseller. CIU va acceptar, i això es va recollir a la Llei 2/2014, però avui, dos anys després d'aquell acord, l'únic que sabem és que els funcionaris han rebut la retallada des del primer dia, però els sous dels alts càrrecs no han rebut aquesta retallada. Per exemple, tenim el director de Barnaclínic, que cobra 122.000 euros; tenim el gerent del Consorci del Port de Mataró, que cobra 132.000 euros. Això només són exemples. I la pregunta és si ens podríeu dir quina previsió té el Govern per solucionar d'una vegada aquest problema.
Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Efectivament, la Llei de mesures del 2014 establia, doncs, quin havia de ser el sou del personal directiu del sector públic. I establia dues situacions. Una era per a aquelles persones que entressin, en el cas de director, personal de director públic, una vegada aprovada la llei. En aquest cas, doncs, d'entrada, el seu salari havia de ser inferior al d'un conseller. Què passava amb aquells casos en què el contracte era anterior a la llei? Doncs, s'establia que s'havia de tirar endavant un reglament –un reglament que té les seves dificultats, li ho explicarem–, i, a partir d'aquí, hi haurien tres mesos perquè es poguessin posar en allò que el reglament establia. Que, lògicament, aquest reglament, com vostè pot imaginar, establirà que el topall és el del conseller. Gràcies.
Té la paraula el diputat.
Hi insisteixo: fa l'efecte que és molt ràpid i molt fàcil retallar als funcionaris, però això de retallar als que cobren més és més complicat. I jo li demanaria que ens digui la data exacta... –perquè portem molt de temps ballant-la amb aquest tema–, la data exacta, quan ho solucionarem, perquè fa dos anys de tot això. I li demano la data exacta perquè, a més a més, vostè deia que això era com ho regulem retroactivament, però és que la setmana passada el diari Ara ens avisava que, avui, continua contractant-se gent que supera el topall legal, i, per tant, es continua aprofundint en aquest tema. Una altra cosa que jo li volia preguntar: he intentat veure quant cobra el director general de l'Hospital Clínic de Barcelona, Josep Maria Campistol, i a la web de transparència diu que no hi ha la informació. Volem saber la resposta d'això. Acabo. Fa poques setmanes, aquí fèiem un ple d'emergència social. Estic segur que tots els problemes que vam posar sobre la taula en aquell moment no se solucionaran complint aquesta llei. Ara bé, tinc la sensació que si fem complir aquestes lleis tindrem una mica més la sensació d'estar en un país on les càrregues es reparteixen per a tots i no només per a alguns, davant la inacció del Govern. Gràcies.
Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Miri, el decret..., hi ha hagut..., el decret l'estem treballant. Aquest és un decret que s'ha de treballar conjuntament per part del Departament d'Economia i Hisenda, i també per part de qui li parla, del Departament de Governació, i lògicament ha de ser debatut i aprovat en el si del Govern. Aquest és un tema complex, ha de tenir en compte moltes coses: el pressupost, el volum d'activitat de les entitats, el nombre de treballadors, la competitivitat externa, etcètera; però és evident que aquest és un tema al qual hem de donar prioritat i, per tant, jo li puc avançar que aquest decret aviat, en una forma, doncs, prou accelerada, podrà ser aprovat definitivament pel Govern. I, per tant, en tres mesos, doncs, s'haurà d'aplicar en el si dels alts càrrecs, als directius del sector públic. Dir-li, també, que tots els sous que s'han establert a partir de l'aprovació del que és la llei han de complir aquest topall de conseller. I, per tant, tothom –i quan dic «tothom vol dir «tothom– ha de complir amb la normativa vigent. En aquest sentit, s'ha establert recentment que per evitar, doncs, disfuncions o garantir clarament el compliment de la llei, qualsevol relleu de personal, qualsevol canvi de retribució ha de ser aprovat per la comissió de retribucions, i qualsevol sou que superi el de secretari general –i, per tant, amb el topall de conseller– ha de ser aprovat definitivament pel Govern. I, per tant, hi insisteixo: tothom –tothom– s'haurà de posar sota aquest mandat.
Cinquena pregunta al Govern, sobre la situació de la justícia. [[Pregunta al Govern sobre la situació de la justícia]] [[310-00041/11]] Formula la pregunta el senyor Josep Maria Espejo, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gracias, presidenta. Honorable conseller Mundó, el funcionamiento de la justicia no pasa por su mejor momento, ni en España ni tampoco, en particular, en Cataluña. Resulta que Cataluña es una de las comunidades donde la tasa de congestión y los asuntos pendientes de resolución son en muchos casos mucho peores que en otras comunidades autónomas. Y Cataluña tiene unas competencias muy importantes en esta materia que creo sinceramente que debería ejercer sin instalarse en el habitual victimismo del «todo es culpa de Madrid o, «si lo hiciéramos nosotros, lo haríamos mejor, porque, en este caso, lo están haciendo ustedes, y lo que es evidente es que lo están haciendo, creo yo, rematadamente mal. Y la pregunta en este sentido, señor conseller, es que cómo explica usted la renuncia de ni más ni menos 503 plazas, que el malvado Estado, ese que quiere laminar las competencias de Cataluña y siempre contra sus intereses, había puesto a disposición de su departamento y, por tanto, y esto es lo más importante, de todos los catalanes.
Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, bon dia. Primer de tot, agrair-li la pregunta perquè, certament, compartim l'interès que l'Administració de justícia de Catalunya vagi millor. No puc estar d'acord amb l'afirmació, a dir que l'índex de resolució a Catalunya és dels pitjors de l'Estat. De fet, si mirem l'estadística, és el millor. Però això, ni de bon tros... [[veus de fons]] , no ens ha de fer sentir satisfets del resultat, perquè certament tenim molta feina per fer i tots volem que l'Administració de Justícia funcioni millor, i per això prenem les decisions que permeten que funcioni millor. Una d'elles és intentar reduir la mobilitat dels treballadors de l'Administració de justícia. I, en aquest sentit, malgrat el que vostè pugui creure, pensant que convocant oposicions aquesta plantilla s'estabilitza més, la realitat demostra que no és així. Perquè, de fet, dels opositors que vénen a fer oposicions a Catalunya, tres de cada quatre procedeixen d'altres territoris de l'Estat, i el fet és que dos de cada tres, de seguida que en tenen l'oportunitat –això és, als dos anys– retornen al seu lloc d'origen, i, per tant, el que acaba provocant la convocatòria d'oposicions és facilitar i afavorir la mobilitat. Per aquesta raó, la nostra proposta és no convocar oposicions i intentar, quan això sigui possible, convocar concurs-oposició per donar estabilitat als interins, que, de fet, són aquells que més experiència i més formació tenen i que ens permeten, també, rendibilitzar la inversió en formació que fem amb aquests treballadors.
Té la paraula el diputat.
Señor conseller, lo que me queda claro de su respuesta es que usted no quiere funcionarios de otras partes del Estado, que quiere funcionarios catalanes y que no se puedan mover. Eso es lo que me ha quedado claro de su respuesta; no me ha contestado. Aparte, los funcionarios interinos, a los que usted se ha referido, pueden, mediante la convocatoria de estas plazas, precisamente, estabilizarse y conservar su puesto de trabajo en Cataluña. Lo que no tienen los funcionarios interinos, actualmente, que trabajan en la Administración de justicia, es la garantía de independencia que tiene un funcionario con su plaza fija, porque los funcionarios interinos de la Administración de justicia y de cualquier otra administración –que, por cierto, en otros departamentos de la Generalitat sucede lo mismo– es la garantía de la independencia. Ustedes, con los funcionarios interinos pueden hacer lo que quieran, están sometidos a la voluntad del responsable político de turno. Usted podía haber convocado ese enorme número de plazas y ha renunciado. No nos vuelva a decir, se lo pido, que si faltan recursos es culpa de otros o que las estadísticas que yo miro están mal, porque son las estadísticas del Consejo General del Poder Judicial. Quizás, esos funcionarios que se quieren ir, y que eso a usted le parece mal, es que no quiere trabajar en una administración colapsada y congestionada, o quizás es porque los funcionarios de la Administración de justicia no quieren trabajar a las órdenes de un gobierno que apoya la desobediencia a la justicia, o quizás es porque quieren ser funcionarios independientes, o quizás es porque quieren no ser los funcionarios únicos de España a los que se les ha quitado la paga extra durante tres años seguidos y no se les ha devuelto. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Mire, la justicia es un servicio público fundamental. Por favor, garantice que es independiente para todos y no quiera hacer...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...que la Administración..., exclusiva para usted. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller.
Jo li agraeixo moltíssim les consideracions. Evidentment, no puc compartir les afirmacions que fa, més que res perquè són falses i em fa dir coses que no he dit. A Catalunya tothom és benvingut i el que, almenys, al Govern el preocupa i al Departament de Justícia el preocupa és que l'Administració de justícia funcioni. No ens preocupen altres consideracions que vostè fa, que jo crec que són bàsicament per buscar un titular fàcil i un titular fora de la realitat. Si ens vol ajudar, i el seu grup ens vol ajudar perquè l'Administració de justícia funcioni bé, li puc donar alguna idea, que probablement vostè en el futur immediat tingui oportunitat d'ajudar-nos. Primer de tot, les taxes judicials que l'Estat cobra a Catalunya: unes taxes que es cobren per un servei que l'Estat no presta i que retornen zero euros a Catalunya. L'Estat ha recaptat 180 milions d'euros per aquest concepte i n'hem vist zero. Això seria una bona mesura per contribuir a dotar encara de més mitjans la plantilla i els sistemes de Catalunya. Igualment, hi ha nou jutjats pendents de crear a Catalunya que no es poden crear perquè el Govern està en funcions. El Govern pot aprovar un pla hidrològic en funcions, però no pot aprovar la creació de nous jutjats, per exemple. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern sobre l'ensenyament. [[Pregunta al Govern sobre l'ensenyament]] [[310-00042/11]] Formula la pregunta la senyora Sonia Sierra, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Molts gràcies, senyora presidenta. Bon dia, diputats, diputades. Consellera, la senyora Pilar Castillejo ja ens ha donat les dades que va fer vostè públiques en roda de premsa i el sorprenent desequilibri entre el tancament de línies públiques i privades, que a nosaltres ens sorprèn, i també ens amoïna. I hi ha una altra dada que també ens amoïna, i és que fins ara han dit això però també han dit que poden arribar fins a tres-centes les línies de P3 que es tanquin i, un altre cop amb una desigualtat entre pública i privada, es podrien tancar, fins i tot, 260 línies en centres públics i 40 en centres concertats. Quins són els criteris per prendre aquesta decisió, senyora consellera?
Té la paraula la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, intentaré explicar-me millor, perquè veig que no ha quedat gaire clar. No he dit que tancaríem pas tres-cents grups, he dit que si apliquéssim directament la reducció de natalitat al nombre de grups, portaríem a aquesta situació. En cap cas el que quedarà és això, entre d'altres coses perquè hi haurà centres amb menys ràtios, perquè Catalunya té una situació diversa i té molts centres que estan per sota de ràtio. De fet, la mitjana de Catalunya ja està per sota de ràtio de vint-i-cinc. Insisteixo en els criteris: quan tens una situació excepcional, perquè això no ha passat mai a la història de Catalunya, el que has de fer és prendre decisions excepcionals. I què fem? Mirar la situació de cada municipi i decidir que allà on pot comportar el tancament sencer d'escoles, d'escoles d'una línia, perquè tenim escoles de tres línies, escoles de dues línies, escoles d'una línia..., si davant d'aquesta situació no es fa res, el més possible és que escoles d'una línia on hi ha molta diversitat i, a més, doncs, certa estigmatització i cert problema, aquestes segurament acabaran tancant. Abans de fer això, el que prenem la decisió és de tancar una línia en escoles de tres línies. Per tant, aquestes escoles, a més, vindran amb una línia menys, per tant, també seran més petites, i garantim la continuïtat de projectes educatius, alguns d'ells que porten molt de temps existint.
Té la paraula la diputada.
Moltes gràcies. Doncs, resulta que la informació que es dóna aquí no acaba de coincidir del tot amb el que vostè acaba de dir, perquè segons aquest dossier, la presentació de les dades que va presentar la senyora Rigau, aquí a Catalunya, hi ha més d'un 7 per cent d'alumnes que són a classes on es sobrepassen les ràtios, i un 0,1 amb vint-i-vuit o més alumnes per classe. Com és possible que es tanquin línies de P3 mentre hi ha alumnes per sobre de les ràtios legals, segons les seves pròpies dades? No serveix –no serveix– que després faci propaganda dient que el que fa es reduir les ràtios dels centres que tenen més problemes, perquè l'únic que fa això és estigmatitzar encara més aquests centres. Tots els nens i nenes de Catalunya tenen dret a una escolarització amb ràtios legals. Aquí, a l'oferta inicial de preinscripció del segon cicle d'educació infantil d'ensenyaments obligatoris, ens diu que quan no hi ha acord entre el departament i l'Administració pública –vostè abans hi feia referència–, s'ha de tornar –és el que entenc jo amb aquesta fletxa– a la negociació fins que es trobi una solució. La realitat és que a almenys divuit municipis, la majoria situats al Baix Llobregat, no s'ha arribat a acord. Com és possible que tiri endavant la seva decisió amb aquesta evident manca d'acord amb municipis tan importants en pes demogràfic? Aquí tenim el mapa dels tancaments; podem veure que la majoria estan a l'àrea metropolitana de Barcelona. Sap què passa, senyora consellera?, ja ho he dit en altres ocasions: és que per al seu Govern l'educació no és una prioritat. Som la segona comunitat autònoma que més ha retallat en educació, en concret, un 26,6 per cent, mentre que la mitjana espanyola...
Senyora diputada, ha exhaurit el temps.
...és del 14,53 per cent. [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Té la paraula la consellera.
Li ho direm cent vegades: la prioritat d'aquest Govern és l'ensenyament, però ens seguirà dient que no és la nostra. És a dir, en aquests anys, amb la situació econòmica que tenim en aquest país, hem hagut de demanar –i vostè ho sap, que és professora– un esforç ingent al professorat per demanar que facin més hores i que cobrin menys sou. Per tant, no hem reduït serveis, hem demanat un esforç, que sempre hem agraït, al professorat d'aquest país. Quan vostè diu..., jo li he dit «ràtio mitjana, suposo que sabrà que la ràtio mitjana és, justament, una ràtio mitjana. Aquests anys, també ho hauria de saber, que hi ha hagut un reial decret a Madrid que obligava totes les administracions a incrementar la ràtio un 20 per cent, i això Catalunya no ho ha aplicat mai a tots els centres, ho ha aplicat en aquells centres que ho demanaven, ho ha aplicat en centres concertats que ho demanaven i ho ha aplicat en determinats centres on havien de donar resposta a necessitats d'escolarització. Però vostè ha d'entendre que Catalunya és molt diversa i tenim, la gran majoria de centres són... –vostè ha dit un 7 per cent–, són 3.000 centres amb ràtio per sota de 25. Quan vostè diu: «Escolti, disminuir ràtios en els centres de màxima complexitat, estigmatitza. Escolti, no estigmatitza, és discriminació positiva. No hem de dedicar més recursos a aquells centres que més ho necessiten? No hem de dotar de més professors a aquells centres que més ho necessiten? No hem d'intentar tenir una ràtio més baixa en aquells centres de màxima complexitat que més ho necessiten? D'això se'n diu «donar suport a aquests centres. Si vostè li vol dir «estigmatització, em sembla que no és això. Però per nosaltres sempre seguirà sent la prioritat ajudar a aquests centres. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern sobre el dèficit de les administracions públiques. [[Pregunta al Govern sobre el dèficit de les administracions públiques]] [[310-00043/11]] Formula la pregunta el senyor Roger Torrent, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable vicepresident, afirmava a ple to que la pitjor forma d'injustícia és la justícia simulada. Jo hi afegiria que si, a més a més, va acompanyada d'un cert grau d'arbitrarietat, llavors hi ha un alt component d'immoralitat. El ministre Montoro, la setmana passada, afirmava que la culpa de sobrepassar el límit de dèficit marcat per Europa era de les comunitats autònomes i dels ajuntaments. Repassem les dades, mirem els fets objectius. L'Estat rep de sostre de dèficit per part de la Comissió Europea un 4,2 per cent del PIB. I l'Estat el centrifuga, com dèiem, a les comunitats i als municipis de manera desproporcionada, perquè, per exemple, les comunitats gasten al voltant del 30 per cent de la despesa pública i, en canvi, només poden fer el 16 per cent de dèficit. En el nostre cas, en el cas de Catalunya, el dèficit marcat per a aquest 2016, el sostre de dèficit marcat, és del 0,3 per cent, mentre que el 2015 era del 0,7 per cent; per tant, pràcticament la meitat. Això passa a casa nostra quan la nostra economia presenta dades macroeconòmiques molt positives, en el sentit de liderar les exportacions, la inversió estrangera directa, la visita de turistes, el creixement econòmic general, etcètera. L'Estat, per tant, el que fa amb aquest sistema és posar traves, posar en risc l'ajuda que té el Govern per dinamitzar l'economia, i, encara més greu, posa en risc la capacitat que té el Govern de traslladar aquest creixement econòmic, aquestes xifres macroeconòmiques al benestar de les famílies, el principal repte d'aquest Parlament i d'aquest Govern. Per tant, un sistema arbitrari, un sistema injust que, en termes platònics, d'alguna manera, s'intenta dissimular amb una pretesa justícia d'objectius. Sabem, però, que el problema no és aquest, que el problema ve per la manca d'ingressos, pels ingressos insuficients. Avui, l'economia catalana genera prou recursos per no haver d'incomplir cap límit de dèficit. El problema és que no disposem dels nostres propis recursos, i no en disposem per decisions polítiques de l'Estat. Per tant, el nostre recorregut, el nostre camí és poder disposar de tots els nostres recursos; aquest és el nostre objectiu. Mentrestant, però, vicepresident, com encararan aquest 2016, tenint en compte aquest límit de dèficit imposat per l'Estat?
Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia, presidenta. Bon dia, diputats. Diputat Torrent, deixi'm començar la meva intervenció trencant una llança a favor del ministre Montoro o de qualsevol altra persona que hagi d'assumir aquella responsabilitat. Recordar que l'Estat espanyol ha passat, en els últims vuit anys, d'una despesa en seguretat social i prestacions d'atur, d'uns 135.000 milions a 185.000 milions. Cinquanta mil milions de més que són, sens dubte, molt difícils d'assumir. Fet aquest reconeixement, que és vàlid per al senyor Montoro o per a qualsevol que hagi d'assumir aquesta responsabilitat en el futur, una altra evidència: malgrat aquesta dificultat, l'Administració pública de l'Estat assumeix el 57 per cent de la despesa pública –el 57 per cent– i sempre s'ha reservat un sostre de dèficit per sobre del 80 per cent. De tal manera que l'any que ve es reservarà el 100 per cent –amb el 57 per cent de la despesa, es reservarà el 100 per cent del sostre de dèficit–, mentre que, tal com explicava vostè, les comunitats autònomes representen un terç de la despesa pública i l'any que ve tindran un 0 per cent del sostre de dèficit. Per tant, és evident que aquí hi ha un desequilibri, hi ha una centrifugació d'aquest sostre de dèficit, que contradiu les recomanacions que vénen per part d'Europa; és evident. Una altra consideració al respecte: l'economia catalana va créixer, afortunadament, l'any passat un 3,4 per cent; l'últim interanual, l'últim trimestre, va ser d'un 3,9; el dèficit, a Catalunya, va créixer un 1,95. Per tant, és evident que la nostra economia creix molt més que el nostre endeutament, mentre que, en canvi, en el cas de l'Estat, l'endeutament creix molt més de pressa que el creixement econòmic. Per tant, l'Estat espanyol, malauradament per a tothom, especialment per a ell, s'endeuta molt més per créixer molt poc. La capacitat d'endeutament de l'Estat espanyol depèn, en enorme mesura, del creixement econòmic català perquè l'Estat espanyol ja deu un 100 per cent del seu PIB. I, per tant, tot allò que hagi d'aguantar de més de deute, ho haurà d'aguantar sobre un creixement del PIB que només, o en gran mesura, es produeix a Catalunya. Per tant, l'Estat espanyol i els governs espanyols, el del senyor Montoro i el senyor Rajoy o qualsevol altre, hauria d'haver tingut present i hauria de tenir en el futur, encara que, ara, això ja dependrà de nosaltres..., hauria d'haver tingut present que el creixement de l'economia catalana és bo per a tothom. En una Catalunya independent, el creixement de l'economia catalana...
Vicepresident...
...també serà bo per a tothom.
...ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre la persecució judicial i política a alcaldes i regidors per llur suport a la independència de Catalunya]] [[310-00044/11]] Pregunta al Govern sobre la persecució judicial i política a alcaldes i regidors per llur suport a la independència de Catalunya. Formula la pregunta la senyora Neus Lloveras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades i diputats. Honorable consellera Borràs, després d'aprovar-se en aquest Parlament el passat dia 9 de novembre la Resolució 1/11, d'inici del procés polític a Catalunya..., fins avui 286 ajuntaments de tot el país han anat aprovant mocions de recolzament a aquesta resolució. Aquestes resolucions, aquestes mocions són posicionaments polítics, són manifestacions absolutament legítimes, sense cap efecte jurídic. Com a conseqüència d'aquestes manifestacions polítiques, diversos jutjats de l'Audiència Nacional han iniciat obrir diligències contra cinc ajuntaments, concretament per un suposat delicte de rebel·lió i sedició. La majoria de causes han quedat arxivades, excepte les dels ajuntaments de Deltebre i Vic, als quals el jutjat número 2 de l'Audiència Nacional..., el senyor Ismael Moreno Chamarro ha obert una causa general. Amb això, en aquests moments s'investiguen 286 ajuntaments, l'Associació Catalana de Municipis, l'AMI, l'Assemblea Nacional de Catalunya..., fins al punt que s'escolten intervencions de regidors en els plens, com és el cas del senyor Joan Coma, regidor de Vic, i s'està posant en dubte... S'està demanant a declarar per afirmacions absolutament d'opinió fetes en els plens. El Grup Parlamentari de Junts pel Sí considerem que estem davant d'una persecució judicial de tot el que es pot vincular al moviment independentista català i que s'estan vulnerant principis bàsics de la democràcia: la separació de poders, la llibertat d'expressió, el dret a la lliure associació. Per tot això, voldríem saber, consellera, què farà el Govern de la Generalitat per protegir els ajuntaments de Catalunya, els seus regidors, els seus alcaldes davant la persecució que pateixen pel fet d'expressar posicionaments polítics absolutament legals i legítims en els plens municipals. [[Aplaudiments.]]
Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, presidenta. Senyora Lloveras, en primer lloc, dir-li que des del Govern lamentem la persecució a què són sotmesos els ajuntaments de Catalunya, i amb aquests els seus alcaldes i regidors, simplement per les seves actuacions polítiques. El focus d'actuació actualment està posat en les mocions de suport, com vostè deia, de les declaracions del 9 de novembre, però amb anterioritat ho va estar en les banderes que onejaven o deixaven d'onejar en els balcons dels ajuntaments catalans, o en el suport que alguns ajuntaments feien a les mobilitzacions populars de l'Onze de Setembre. I així varen ser perseguits els alcaldes, en aquells moments, Puigdemont o Santi Vila. La persecució, però, no ha quedat només en alcaldes i regidors; també, doncs, com tots sabem, la criminalització..., en el president Mas, en la vicepresidenta Joana Ortega, en la consellera Irene Rigau, i el conseller Homs, pel procés participatiu del 9 de novembre, que, al cap i a la fi, el que possibilitava era donar veu a expressar-se democràticament als ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Per tant, escolti'm, de forma clara vull transmetre tranquil·litat als alcaldes i als regidors i regidores d'aquests 286 municipis que han donat suport a la resolució aprovada el 9 de novembre en el Parlament. Com vostè deia, no és res més que, de fet, una llibertat d'expressió poder votar aquestes mocions. I, per tant, en cap cas representa una sedició, rebel·lió, prevaricació, desobediència, usurpació d'atribucions, ni ús indegut de fons públics, els fets dels quals són acusats. Per tant, aquestes actuacions judicials, com vostè deia, responen a la voluntat explícita del Govern de l'Estat de reprimir les expressions democràtiques, i aquí és on nosaltres ens trobarem donant suport, absolutament, als consistoris catalans. Davant d'aquest fet, podem dir-ho més alt però no més clar, escoltin: deixin tranquils els ajuntaments catalans, i ho repeteixo: deixin tranquils els ajuntaments catalans. I, per concloure, senyora Lloveras, els ajuntaments sentiran, doncs, tot l'escalf i el recolzament per part del Govern. I, en primer lloc, també dir-li..., o, finalment, dir-li: felicitats, perquè em sembla que aquest divendres vostè, doncs, serà presidenta de l'AMI i, més enllà d'haver de respondre a les acusacions per no disposar de la bandera de l'Estat en el balcó de casa seva, vostè haurà de donar suport, com l'ACM, als 333 municipis que l'AMI mira d'ajudar, davant de les acusacions que tenen sobre la taula. Gràcies, força i endavant. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern sobre la crisi dels refugiats. [[Pregunta al Govern sobre la crisi dels refugiats]] [[310-00045/11]] Formula la pregunta la senyora Adriana Delgado, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Lamentablement, al món s'han patit i es pateixen nombrosos conflictes bèl·lics, i, en conseqüència, milers i milers de persones fugen de la violència, la fam i la misèria i busquen protecció internacional, seguretat i noves oportunitats. L'enèsima crisi dels refugiats, aguditzada el 2015, és la crisi migratòria i humanitària més gran des de la Segona Guerra Mundial. La resposta dels estats membres de la Unió Europea ha estat del tot insuficient, curtterminista i vergonyosa. S'han aixecat barreres, literalment; s'han tallat vies de pas legals i segures, fet que ha provocat que es posin en perill més vides humanes i que els refugiats siguin víctimes de les màfies; es fan deportacions col·lectives, i fa només uns dies ha entrat en vigor l'acord amb Turquia, un acord vergonyós, ratificat pels caps d'estat i de govern dels vint-i-vuit estats membres, entre ells l'espanyol, un acord que posa en dubte el dret d'asil i vulnera nombroses normatives internacionals i europees en favor dels drets humans i sobre la protecció internacional de persones perseguides o víctimes de guerra. Davant la inoperativitat, rigidesa i falta de compromís de l'Estat, a Catalunya Govern, ajuntaments, entitats i societat civil treballen conjuntament per acollir, però ho fan sense suficient informació ni prou recursos per part del Govern espanyol. I ja han demanat públicament i en diverses ocasions que Catalunya gestioni l'acollida i la integració de refugiats, amb el compromís ferm i unitari d'assistir com cal aquestes persones. A Catalunya tenim el deure legal i l'obligació moral de rebre persones refugiades; més encara quan aquesta terra ha estat sempre solidària i d'acollida, i que també ha patit la fugida de persones perseguides durant la guerra, moltes d'elles familiars d'alguns de nosaltres. Davant d'aquesta situació, consellera Dolors Bassa, quin és el posicionament del Govern de la Generalitat per donar resposta a la crisi dels refugiats i quines mesures concretes portaran a terme per acollir-los i integrar-los? Moltes gràcies.
Respon la consellera senyora Dolors Bassa, consellera d'Afers Socials, Treball i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. De fet, va per endavant dir que tot el que ha explicat vostè és exactament el que estem pensant com a govern. I com a govern tenim un deure: el deure de vetllar per fer complir la llei. Per poder fer complir la llei hem de vetllar per la Declaració dels drets humans i, sobretot, per la declaració de Ginebra, per la convenció. I això vol dir exactament acollir amb dignitat totes aquelles persones que han d'arribar al nostre país, que arriben al nostre país, sense cap mena de discriminació. I això és el que tirarem endavant. Vostè ho ha dit molt bé: també recordem els nostres avis, que van anar a Argelers o, els de la República, a Mèxic, durant el temps de Lázaro Cárdenas. Hi ha quaranta conflictes oberts, i això és greu. Nosaltres hem fet de tot. Hem exigit a l'Estat que obri vies segures. S'ha fet des d'aquesta conselleria mateix, des del nostre departament, junt amb altres comunitats de l'Estat espanyol; s'ha fet des de Presidència a nivell europeu; s'ha fet des d'Afers Exteriors. Per tant, estem treballant per trencar aquesta barrera que hi ha. Si fóssim independents, li puc assegurar que faríem com el Canadà, que agafaríem avions i els aniríem a buscar. Però, en aquest moment que estem, si ho féssim seria tràfic de persones, i, per tant, no ho podem fer. Què estem treballant? En tres línies concretes. Ajudar a crear noves places. Fins fa tres mesos hi havia 28 places per a refugiats; en aquests moments en tenim 250, estem treballant per 500, per 1.800 en un cas d'urgència, i en 4.500 per a dos anys. Però a més a més estem treballant perquè quan arribin no solament els puguem acollir, sinó que es puguin integrar. Col·laborem amb les entitats gestores. Estudiem maneres legals contra l'Estat. Perquè la nostra premissa és allò que deia Kofi Annan: «Els diferents, els desplaçats, els refugiats, són els que enriqueixen les nostres vides. I així ho tenim com a govern, i així ho farem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política i social. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les prioritats en les inversions del Govern a la ciutat de Tarragona]] [[317-00026/11]] Formula la pregunta el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia. President, diuen, diuen, diuen que l'any que ve, a Tarragona i d'altres municipis de Catalunya, del Principat, s'han de celebrar uns jocs mediterranis, l'any 2017. I dic això del «diuen, diuen, diuen perquè no està clar, a dia d'avui, que s'acabin fent. Bàsicament, per tres qüestions. La primera és que a nivell municipal no hi ha consens a Tarragona. La segona és que l'Estat espanyol, que inicialment s'havia compromès a aportar 15 milions d'euros, al final diu que només n'aportarà 3,4. I finalment hi ha una qüestió bastant de pes i que us afecta directament, o mos afecta directament a nosaltres, que és que la Generalitat ha d'aportar 12 milions d'euros –així diu que s'hi ha compromès– per construir, bàsicament, un palau d'esports, però en quinze dies, i en menys de quinze dies de diferència, dos empreses adjudicatàries han renunciat a la construcció, al·legant inviabilitat econòmica, i això segurament, doncs, ha fet..., bé, ja ha fet, de facto, que el Govern suspengui el procediment per iniciar-lo de nou, i segurament això comportarà uns increments pressupostaris. La pregunta és si en aquest context..., com se justifica que la principal inversió que la Generalitat de Catalunya farà al municipi de Tarragona els propers temps vagi destinada a la construcció d'un palau d'esports, quan hi ha altres prioritats i urgències socials a la zona en matèria educativa –sense anar més lluny, l'Escola Ponent, al costat mateix d'on se vol construir el palau d'esports, està en barracons–, o bé en matèria sanitària. Gràcies.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, crec que no cal barrejar les coses. Els serveis bàsics estan garantits. És perfectament compatible assumir una inversió com la que vostè defineix a l'entorn dels Jocs Mediterranis i el manteniment de totes i cadascuna de les obligacions que la Generalitat té envers les terres de Tarragona, en aquest cas, o en el conjunt del país. I vull que quedi clar d'entrada que aquest Govern no contempla els Jocs Mediterranis com una cosa aliena, sinó que els sent com a propis, i així li ho ha expressat a l'alcalde de Tarragona, perquè vol que quedi clar que el Govern l'acompanyarà en un projecte que és estratègic per a aquella part del país.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Si a nosaltres, des del punt de vista social, això ja mos sembla una obscenitat, que en ple context de migradesa de recursos públics se prioritze la construcció d'un palau d'esports per sobre d'altres qüestions socials, des del punt de vista nacional, com justifica un govern independentista que en ple procés cap a la independència s'avali i es financi una competició a on no podran participar les seleccions catalanes? Gràcies.
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. En primer lloc, als Jocs Mediterranis, vostè no confongui «consens amb «unanimitat; perquè aleshores de consensos no n'hi ha hauria mai. No hi ha unanimitat, però hi ha un amplíssim consens –un amplíssim consens. I, per tant, des d'aquest punt de vista, els Jocs Mediterranis gaudeixen de l'acceptació de les institucions, d'una part de la població important, de tot allò que els fa viables i els justifica. En segon lloc, dels compromisos financers de l'Estat espanyol, jo no en puc respondre, com es pot imaginar. Però sí que puc respondre dels compromisos polítics i financers que té contrets el Govern de la Generalitat per fer possibles els Jocs Mediterranis, i perquè siguin un èxit. I, en aquest sentit, la inconveniència del desistiment de les empreses que van ser adjudicatàries de la construcció del palau d'esports, la resoldrem, i l'estem resolent. Perquè el que ens interessa, sobretot, és que el resultat final dels Jocs Mediterranis sigui bo per a Tarragona, i si és bo per a Tarragona és bo per a Catalunya. I si és bo per a Tarragona i per a Catalunya vol dir que tindrà un efecte multiplicador, com solen tenir aquests tipus d'esdeveniments, que reparteixen benefici per a tothom i que ens ajuden a fer un país cohesionat, sostenible, un país en què tothom que vulgui tirar endavant un projecte tingui possibilitats de fer-ho, no per raons de territori o per raons ideològiques. I, en aquest sentit, ens sembla que el plantejament fet des de Tarragona perquè els Jocs Mediterranis siguin un projecte del qual el país es pugui sentir en el seu conjunt orgullós i, per tant, contribueixin a la normalitat d'aquest país mereix el nostre suport, el nostre acompanyament, i és una de les pedres que hem de posar perquè aquest país es doti d'infraestructures i de projecció internacional que el facin mereixedor de poder competir en igualtat de condicions que la resta dels estats en totes les competicions esportives internacionals.
Pregunta al president sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les llistes d'espera a la sanitat pública i les prioritats del Govern en l'àmbit sanitari]] [[317-00029/11]] Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular.
Gràcies, presidenta. Senyor president, a Catalunya tenim un problema molt seriós, que encara que no s'ho pensi ni s'ho cregui va més enllà del procés independentista; i li estic parlant del que afecta la sanitat i, concretament, les llistes d'espera. En aquests moments, a Catalunya hi han més de 926.000 catalans que estan en llista d'espera per esser atesos per la sanitat pública. La pregunta que li voldríem formular des del Partit Popular de Catalunya és: aquesta és una prioritat per a vostès? Quines mesures pensen adoptar? Estan disposats a prioritzar el que són recursos econòmics cap a la sanitat pública?
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Albiol, finalment, després de no sé quantes sessions de control, vostè deixa de parlar del procés i de parlar de les qüestions Catalunya-Espanya, i fa una pregunta sobre un tema que és la sanitat i diu si és la prioritat del Govern parlar de sanitat, hi insisteixo, tres mesos després d'haver començat la legislatura. Doncs, sí, és una prioritat d'aquest Govern. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyor president. Estaria bé que, a part de dir que sí, ho demostrés, com nosaltres, presentant, com ja hem fet, una proposició de llei sobre la matèria i on des del Partit Popular esperem tindre el suport del seu Govern. La realitat, però, senyor president, és que al llarg d'aquestes setmanes hem anat veient com els consellers del seu Govern anaven desfilant i anaven presentant quines eren les seves propostes i les seves prioritats. Hem vist com el senyor Junqueras ens presentava que el seu objectiu és obrir 142 noves oficines de la hisenda catalana; com el conseller fictici, el senyor Romeva, el conseller fictici d'Exteriors, el senyor Romeva, ens explicava que vol obrir quaranta-quatre noves ambaixades, i quan vàrem escoltar el conseller de sanitat, el conseller de Salut, que ens deia que ens presentava disset plans d'actuació; però a part de plans d'actuació no vàrem conèixer cap mesura concreta. Per contra, en aquests moments, aquí a Catalunya hi han 656.000 catalans que estan esperant ser atesos en especialitats, dels quals 200.000 fa més de sis mesos que esperen, senyor president –més de sis mesos esperant–, 117.000 catalans estan esperant unes proves de diagnòstic i 153.000 catalans estan esperant ser intervinguts. Per contra, el que sí que hem vist de l'acció de la conselleria del seu Govern, senyor Puigdemont, és que s'han trencat convenis amb la sanitat privada, convenis que estaven funcionant bé; no hi ha cap millora pressupostària en aquests moments per poder dotar de majors i de més recursos la sanitat pública, i hem vist com s'han reduït els horaris dels centres d'assistència primària. Senyor president, deixi les paraules, deixi els fets i oblidi's del procés separatista i vagi cap als problemes reals, que són la sanitat, l'ensenyament i l'educació per a la immensa majoria de catalans. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyor Albiol, d'entrada no confongui trencar convenis amb no renovar-los; són coses diferents –són coses diferents. I, a més a més, vostè dóna unes xifres que en el seu conjunt són impactants, perquè les sap, diguem-ne, presentar d'una manera que generi una lectura determinada, però que quan entres a la lletra menuda i entres al detall –que és el que hauríem de fer tots en aquesta cambra– les coses també tenen un matís. Sobre llistes d'espera quirúrgiques, vostè, que ha deixat anar a la seva primera part de la intervenció les 926.000 persones..., quirúrgiques en són 153; que en són moltes, però en són 153.000. Per tant, les coses com siguin. El conseller ja ha tingut ocasió de parlar-ho en les seves compareixences; vostès ho veuran a finals de maig, quan entrem el projecte de pressupostos que està elaborant aquest Govern. Veuran que hi ha uns compromisos clars que responen al programa de govern i al pla de xoc –el que nosaltres anomenem «el pla de xoc–, que un dels objectius que té –dels primers– és, entre altres coses, la reducció de les llistes d'espera. I vostès veuran com al final d'aquesta legislatura, que saben que és una legislatura curta, les llistes d'espera s'hauran reduït, en temps d'espera, dels cent vuitanta dies de mitjana que tenen ara, als noranta dies, que és exactament la reducció a la meitat. Li sembla que és anar pel bon camí, això, o no? A nosaltres sí i, per tant, tot el que sigui anar pel bon camí per millorar les condicions dels catalans, aquest Govern farà per un. Ara, dit això, espero que aquestes paraules que vostè anuncia sobre la importància que té de prioritzar la sanitat vagin acompanyades de gestos, gestos en l'aprovació d'un pressupost que, hi insisteixo, vostè podrà mesurar i podrà veure i participar, si cal, on quedarà reflectida la prioritat d'aquest Govern en les mesures que tenen a veure amb la política de sanitat. I la segona qüestió, que aquesta ja depèn més de vostè –de moment– que no pas de nosaltres, és que el Govern espanyol faci d'una vegada per totes honor a la seva paraula de pagar allò que té signat que ha de pagar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la posició del Govern amb relació al manifest Per un veritable procés de normalització lingüística a la Catalunya independent del Grup Koiné]] [[317-00028/11]] Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable, fa uns dies es presentava en societat un manifest, Koiné, denunciant el bilingüisme. Un manifest que, per nosaltres, els que venim de la tradició catalanista d'esquerres, ens resulta molt inquietant en els termes en què s'ha formulat, perquè pensem que posa en qüestió elements fonamentals de la convivència en aquest país que han tingut força i han donat cohesió en les últimes dècades. Ens preocupa, sobretot, que algunes significades personalitats de la majoria parlamentària que li dóna suport han signat aquest manifest. Per tant, ens agradaria..., i hem sentit últimament, fins i tot, fa uns dies, el senyor Turull, que deia que s'havia de tenir en compte i respectar aquest manifest. Nosaltres li volíem demanar, senyor president, si vostè comparteix aquesta opinió i quin resultat té, o què significa aquest respecte en l'acció i en el discurs del seu Govern. Moltes gràcies.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, aquest Govern el que ha de respondre és de les seves polítiques i dels seus compromisos, i si mai signa un manifest, cosa que no ha fet i no farà en el futur, perquè no és feina de governs signar manifestos, doncs, aleshores, explicar per què els signa i per què ho ha fet. Però, de manifestos, en la societat catalana se'n fan molts, de totes les tendències, i segurament aquest mateix que vostè diu en tindrà un altre, de contramanifest, probablement, i no per això el Govern ha d'estar posicionant-se cada vegada amb relació al que opina una part de la societat sobre una qüestió. Però, en tot cas, si el preocupa quina és l'actitud del Govern, quin és el posicionament del Govern, està definit en el programa de govern, que ve del programa electoral, que és explícit sobre aquesta matèria.
Té la paraula el diputat.
Moltes gràcies, presidenta. Doncs, em sembla que no ens en sortirem amb aquesta tebior i amb aquestes generalitats, perquè estem davant d'un fenomen particularment inquietant. Particularment inquietant, justament, i al qual haurien de respondre els poders públics, perquè és la primera vegada, o per primer cop, d'una manera significativa, que dins del camp sobiranista apareix una posició racista –i peso les meves paraules: racista, eh?–, fonamentalista cultural, que d'alguna manera és el reflex invertit de les moltes pressions que està rebent la llengua catalana justament per part d'aquells que la volen soscavar com a llengua vehicular i de cohesió social per part de la dreta espanyola. Un reflex invertit. Un manifest, i gent que es permet parlar de la immigració com elements –com es diu?, com elements...–, [[veus de fons]] , exacte, colonitzadors involuntaris del franquisme, quan aquesta gent ha estat decisiva en la conquesta de les llibertats democràtiques d'aquest país, i d'aquesta gent ha sortit la cohesió lingüística i la cohesió social d'aquest país, perquè és una reivindicació històrica i una lluita de les forces que venim de les esquerres, justament, de defensar xarxes úniques escolars, de defensar la immersió lingüística, de defensar el català com a llengua vehicular i, al mateix temps, reconèixer i defensar la pluralitat cultural de Catalunya, justament, tot allò que va per soscavar aquesta unitat, per soscavar aquesta cohesió social, és un element polític perillosíssim. Per tant, em penso que el seu Govern hauria de ser més responsable, més curiós i més seriós davant d'una manifestació tan inquietant com aquesta, sobretot quan té gent darrere, gent significada, que està donant suport a aquesta manifest i que empara aquest tipus de declaracions. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, no li faci dir al manifest coses que no diu, no li faci dir coses que no diu amb relació al que és unes tesis que vostè qualifica, jo crec, de manera poc responsable, de racistes i..., perquè no crec que la lectura del manifest el porti a aquestes conclusions. Però, en tot cas, si vostè parla de compromisos polítics, els compromisos polítics del Govern estan definits en el programa, i estan definits en el programa de Govern que jo vaig presentar, que és claríssim. Si vol li'n passo una còpia. No té res a veure amb el que vostè diu. Perquè aquest Govern neix –a més a més, se'n sent molt responsable–, de l'herència rebuda dels anteriors governs de tots els colors, de l'esforç que han fet per fer del català una llengua de cohesió, un vehicle d'ascensor social, un vehicle, en fi, de normalització de tota la diversitat que hi ha en aquest país, i continuarà així, com no podia der d'una altra manera. Dit això, vostè admet o no que pugui haver-hi un debat sociolingüístic? Entre sociolingüistes, sobre les tesis que hi ha sobre els bilingüismes, sobre les llengües actives, les llengües passives... I això és un debat acadèmic en què aquest Parlament no hi ha d'entrar –no hi ha d'entrar–, perquè el posicionament d'aquest Parlament sobre el valor de les llengües i sobre l'oficialitat de les llengües i sobre els drets lingüístics està perfectament definit. I estarà perfectament definit perquè en la majoria política d'aquest país, enorme, hi ha la convicció i el compromís ferm de garantir a tots els parlants d'aquest país els seus drets lingüístics. I en el dia a dia d'aquest Govern vostè no trobarà ni un sol element que no només no posi en risc això, sinó que no posi en valor l'esforç que estan fent tanta gent que generosament i voluntàriament contribueixen al català, que és llengua feble, a mantenir-se. I aquest és un esforç que fan des dels anys setanta, finals dels setanta, com vostè molt bé ha dit, molta gent, que va endevinar que el català seria, efectivament, una llengua de llibertat, de democràcia, i que, per tant, la calia ajudar encara que probablement a les seves famílies parlessin el castellà. Aquest Govern està en aquesta línia. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el respecte a la legalitat i a les sentències del Tribunal Constitucional amb relació a la Moció sobre el moment històric excepcional]] [[317-00027/11]] Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
Gràcies, senyora presidenta. Ja sé que no és costum, però voldria afegir-me i felicitar en Lluís Rabell per la pregunta que acaba de formular. Senyor president, en el debat d'investidura vostè es va comprometre a mantenir les institucions catalanes en el marc de la llei. Ho va fer en diverses ocasions i en especial quan va respondre alguna de les meves intervencions. Com vostè sap, els Serveis Jurídics de la cambra ja han dit que la moció presentada per la CUP no s'hauria d'admetre a tràmit a causa –i cito literalment– «de l'obligació que tenen tots els poder públics de complir les sentències del Tribunal Constitucional. Això figura a l'acta de la reunió de la Mesa del Parlament tinguda el 29 de març. De fet, la Mesa va admetre a tràmit la moció de forma ben peculiar: de forma condicionada, condicionada a una modificació del seu contingut. I ahir vam conèixer l'acord a què sembla que han arribat la CUP i Junts pel Sí, que he de dir-li que en la nostra opinió segueix presentant els mateixos defectes. Vull recordar-li, senyor president, l'informe del lletrat major de la cambra, del Parlament de Catalunya, signat el 15 de desembre passat, que diu literalment: «Els efectes de la sentència del Tribunal Constitucional i la seva obligació de compliment sí que afecten la tramitació i adopció de resolucions o actes parlamentaris de naturalesa anàloga a la resolució declarada inconstitucional i nul·la o de contingut molt coincident o molt semblant, especialment d'aquelles que insisteixin a concretar el projecte polític que expressa la Resolució 1/XI prescindint de la reforma constitucional. Senyor president, la moció de la CUP, fins i tot incorporant-hi, si és que és així, les esmenes de Junts pel Sí, és de naturalesa anàloga, de contingut molt coincident o molt semblant, i insisteix a concretar el projecte polític de la Resolució 1/XI. Diu, per posar només un exemple –i cito literalment–: «El Parlament reitera els objectius continguts en la declaració 1/XI del 9-N. Senyor president, creu sincerament que si el Parlament aprova aquesta moció podrà seguir dient que estem respectant la legalitat?
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, de pregunta al president de la Generalitat només ha tingut els deu primers segons. Diu: «Vostè va dir al debat d'investidura que faria tot el possible perquè les actuacions d'aquest Govern s'emmarquessin en el que diu la llei i, acte seguit, ha començat a parlar de la Mesa del Parlament i de decisions d'aquesta cambra. I no sé com dir-li-ho, però la separació de poders, com a mínim, una mica norma de prudència i de pudor, m'obliga a dir-li que aquestes preguntes que vostè té ganes de fer o aquests dubtes que té sobre l'adequació a la legalitat d'una tramitació de la Mesa del Parlament, miri, no la formuli al president de la Generalitat. La formuli a la Mesa, que hi té línia directa i li sabrà respondre. Jo, pel que fa a l'actuació del Govern que presideixo, li puc donar garantia del compliment d'allò que em vaig comprometre quan vaig ésser investit president d'aquesta cambra. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el diputat.
Sí; gràcies, presidenta. Miri, senyor president, he acabat la pregunta dient-li, preguntant la seva opinió de si creu que aprovant aquesta moció estem complint la legalitat. Que vostè no té opinió sobre això? Bé, és possible, no m'hi posaré. Ara, sobre la separació de poders, home, vigilem-la bé. Per exemple, a mi, he de dir-li que la presidenta del Parlament formi part de la direcció del Grup Parlamentari de Junts pel Sí. És possible, però no m'agrada. I jo, el que li vull demanar és que fem tots plegats l'esforç de complir amb la legalitat i de fer-la complir. Precisament, perquè les institucions són...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps. Té la paraula el president.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Però és que, senyor Iceta, vostè s'hi reitera, en l'error. Vostè m'està preguntant a mi sobre com s'organitza el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, i m'està preguntant –m'està preguntant– què hi fa una senyora que és diputada, que a més a més és presidenta del Parlament, al Grup Parlamentari de Junts pel Sí. No sé què té d'estrany, això. Jo potser el veuré, a vostè, d'aquí a un temps, al Grup Parlamentari de Ciutadans o al grup parlamentari de no sé on, si fan no sé quins pactes de govern, però de moment el Grup Parlamentari de Junts pel Sí el formen els diputats i diputades de Junts pel Sí. No sé què té d'estrany, això. Ara, si a vostè l'interessa molt saber quina és l'opinió, entenc que personal, perquè, com es pot imaginar, el Consell Executiu de la Generalitat no pren acords sobre la tramitació parlamentària, però si té molt d'interès a saber la meva opinió personal sobre la moció, jo estic convençut que allò que és bàsic en el fonament de qualsevol llei democràtica és el respecte i, en fi, l'empara dels debats polítics. Amb plena llibertat. I que no es poden posar fronteres aquí, perquè els parlaments han de poder ser lliures a l'hora de discutir de tot i amb tothom i els governs han d'aplicar allò que els parlaments aproven i, si no ho fan, han de respondre davant de la cambra. Però que un parlament de Catalunya hagi d'estar patint per si pot o no pot parlar d'una cosa, cregui'm que és començar molt malament –molt malament– qualsevol projecte de canvi polític o de regeneració política que es pugui tenir, per a aquest país o per al país veí. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el contingut de l'esmena transaccional a la Moció sobre el moment històric excepcional]] [[317-00025/11]] Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, en este Pleno ha entrado una moción conjunta, entre Junts pel Sí y la CUP, que no solo no cumple con el Reglamento del Parlament –eso es obvio–, sino que es un auténtico insulto a la democracia. Una moción que hace que los políticos tengan capacidad para saltarse las leyes que quieran. Una moción que pide una cosa muy grave, y es que los Mossos d'Esquadra, que están bajo la tutela del Departamento de Interior del Gobierno de la Generalitat, no tengan que cumplir con las resoluciones de los tribunales. Ya sabemos a quién ha elegido usted como socios del Gobierno, a un grupo antisistema, un grupo en que la desobediencia es su modus operandi, un grupo que siempre se ha encargado de cuestionar y desproteger a los Mossos d'Esquadra. Ya sabemos lo que va a hacer el Grupo de Junts pel Sí y ya sabemos lo que ha hecho hoy la presidenta del Parlament de Cataluña, que con la actuación de hoy, sinceramente, ha contribuido a degradar, aún más, la credibilidad de la figura y de este Parlament, que tanto esfuerzo nos ha costado recuperar a los catalanes. Pero no le voy a preguntar por ninguno de ellos. [[Remor de veus.]] Le voy a preguntar por usted, como diputado del Parlament de Catalunya, como presidente de todos los catalanes, de los 7 millones y medio de los catalanes: ¿usted también está de acuerdo con todo esto?, ¿usted también está de acuerdo en que los políticos puedan hacer lo que quieran, en que se puede poner entre la espada y la pared a los Mossos d'Esquadra? Gracias.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, home, em fa l'efecte que no és la millor manera de contribuir a la feina i al bon nom d'aquest Parlament, en pocs segons parlar d'insults, de..., de tot un seguit de qüestions que em sembla que ens les podríem estalviar. Perquè la gent del carrer admet que puguem discrepar profundament, i ho hem de fer de moltes coses; però les paraules de traç gruixut crec que no contribueixen, justament, a la part de la seva afirmació en què deia que ens havia costat tant –tant, tant– aquesta institució. Aquesta institució la reforcem amb les actituds de cada dia. Dit això, jo sóc responsable d'allò que voto, i vostè no prejutgi allò que votaré jo d'aquí a una estona o demà, quan es presenti aquesta moció. Però, el que li garanteixo és que Junts pel Sí, el seu sentit del vot, és un sentit del vot, òbviament, debatut en el conjunt del grup, i que és perfectament respectuós amb el seu programa de govern. I les meves actuacions com a diputat, si a vostè la preocupen tant, van, exactament, en aquesta línia, però hi afegeixo un plus: jo tinc encara més l'obligació de respondre al programa de govern que jo vaig presentar a aquesta cambra, que aquesta cambra va aprovar i davant de la qual jo hauré de donar comptes als ciutadans quan acabi aquest mandat.
Té la paraula la diputada.
Gracias, señora presidenta. Señor president, a un presidente de la Generalitat que promete a la gente que va a hacer la independencia no pueden temblarle las piernas para responder a estas preguntas. [[Rialles.]] Si es que usted está prometiendo una cosa mucho más difícil que responder a lo que yo le estoy preguntando. No juegue con la buena fe de los catalanes, ni siquiera de los que le han votado. Se lo digo una vez más. Y me lo dijo usted el otro día: parece que nosotros pensamos mucho más en los independentistas que ustedes en el conjunto de los catalanes. Y es así. Y le voy a recordar una cosa, cuando ustedes voten esta moción –y si se aprueba, si es que se vota y se aprueba– recuerden una cosa: Junts pel Sí y la CUP representan a menos catalanes de los que representamos Ciudadanos, Partido Socialista, Catalunya Sí que es Pot y PP. Por tanto, no hablen en el pueblo en nombre del pueblo... [[Remor de veus.]] Sí, sí, sí...
Si us plau...
Y si ustedes van a votar...
Si us plau... –si us plau–, demano respecte per a totes les opinions.
...y si ustedes van a votar con Junts pel Sí y la CUP, se lo tendrán que explicar a su electorado. Pero cuando los cuatro grupos de la oposición votamos en contra de una resolución de Junts pel Sí y la CUP hay más catalanes que están votando a favor de la democracia, a favor de respetar este Parlament, a favor de respetar las instituciones de Cataluña. No vaya más lejos porque llegará el día, señor Puigdemont, que deberá mirar a los ojos de los catalanes y reconocer que les ha fallado. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per intentar fer un aclariment... [[Remor de veus.]]
Després. Senyor Coscubiela, després de la intervenció del president. D'acord? [[Pausa.]] Té la paraula el president.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas –amb el permís del senyor Coscubiela–, a veure, sobre al respecte el que aprova aquest Parlament o el que representa allò que aprova aquest Parlament, vostès aviat tindran l'oportunitat de demostrar-ho a Madrid quan d'aquest Parlament surtin coses aprovades per una llarguíssima majoria, i veurem quina és l'actitud del seu grup parlamentari, o del seu Govern, en el moment en què això es plantegi a les Corts, i veurem quin és el respecte que té per la majoria que haurà votat aquelles formacions que en aquest Parlament poden, per exemple, enviar una proposta al Govern espanyol que es convoqui un referèndum; que és, exactament, el que el partit a que vostè al·ludia –i entenc que el senyor Coscubiela, quan ha demanat la paraula és perquè potser no s'ha sentit del tot representat amb aquesta agrupació que vostè ha fet de tants electors diversos–; però, en tot cas, ja s'ho arreglaran i ja s'ho faran vostès mateixos. Escolti, vostè té la pràctica per intentar fer dir coses que no diu ningú. A on ha vist vostè que nosaltres demanem als Mossos d'Esquadra que no compleixin la llei? [[Veus de fons.]] A veure..., oh, perdoni, vostè està preguntant al Govern –estava preguntant al Govern–, i al Govern, li poden preguntar al conseller d'Interior, li poden preguntar a qualsevol dels consellers, al vicepresident, a mi, sobre el grau de compliment de les lleis de les decisions que prenem. Vostè pot dir-me, a mi, una sola mesura que hem encarregat als Mossos d'Esquadra –del Govern, no del Parlament– que vagi en la línia de la moció que vostè està ensenyant en aquest moment? [[Veus de fons.]] Sí, però aquí diu «Parlament de Catalunya, no diu «Generalitat de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Coscubiela, li donaré la paraula, m'han dit, quan acabi la sessió de control. D'acord? [[Pausa.]] Falta una pregunta al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'augment de la inversió estrangera, les dades relatives a l'atur i el creixement econòmic]] [[317-00030/11]] Pregunta al president sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Amb el permís del senyor Iceta, faria la pregunta, jo, del grup parlamentari; ho dic perquè també sembla que ens digui com ens hem d'organitzar. I, amb el permís de la senyora Arrimadas, faré la pregunta al president de la Generalitat, no a la senyora Marta Rovira, perquè sembla que sigui una sessió de control de Junts pel Sí i no una sessió de control al Govern de Catalunya. [[Remor de veus.]] Nosaltres..., la nostra pregunta va en la següent línia: nosaltres sempre hem dit que la nostra defensa i el nostre compromís per assolir la independència de Catalunya respon a dos grans objectius. El primer és que la gent, tota la gent, pugui viure millor i tenir més oportunitats, i que puguem deixar un país millor a les futures generacions. Això no vol dir que fins que assolim aquest objectiu, no treballem fermament, doncs, perquè també es vagin produint en aquest mentrestant. I la veritat és que a base de feina, els resultats comencen a arribar, i nosaltres els volem posar en valor. I els volem posar en valor, sobretot, en contraposició, doncs, a alguns discursos absolutament derrotistes, i, sobretot també, en contraposició a alguns discursos tan demagogs com falsos sobre un suposat efecte negatiu del procés que viu Catalunya respecte al seu creixement econòmic. Aquests dies hem conegut les dades de l'atur. Ningú s'hi ha referit, però són unes dades que són les més bones en un mes de març des de l'any 96. Hem passat per sota la barrera dels 500.000 aturats, que encara en són molts, i això vol dir que no podem parar; però venim d'unes dades molt més cruixents, i, a més a més, ara tenim un nou repte que és, com s'ha dit per part del Departament de Treball, de trencar el mur de la precarietat. Al costat d'això, a més a més, aquesta setmana hem conegut una sèrie de dades que no sols conviden a l'esperança, sinó també a la confiança en les nostres possibilitats, i és que Catalunya el 2015 ha estat la quarta –venint de la setzena– la quarta regió europea amb més inversió estrangera situada també en un tema absolutament estratègic com és en el camp industrial, no? Una economia molt de base industrial lligada a la tradició emprenedora, amb talent, amb creativitat, etcètera, pot fer molt possible aquesta recuperació econòmica. Hi han tota una sèrie de dades que, per nosaltres, no només conviden a l'esperança, sinó també a la confiança, doncs, en les nostres possibilitats. I per això nosaltres, president, el que li volem preguntar són dues preguntes. Una, si és que té efecte negatiu, doncs, el procés que viu Catalunya respecte al seu creixement econòmic i, l'altra, quin és el capteniment del seu Govern amb relació al creixement econòmic i que aquest suposi llocs de treball i llocs de treball amb salaris dignes. Moltes gràcies, president.
Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Turull, efectivament, té totes les dades de què disposem, no nosaltres, el Govern de l'Estat, que les coneix; i fixi's que fa temps que no sent piular ningú del Govern espanyol dient que el procés és com una mena de bromur per a l'economia. Justament al contrari, eh? Doncs, ens diuen que la situació macroeconòmica va en la direcció correcta. En termes de reducció del nombre d'aturats, la xifra que hem conegut fa pocs dies justament ens confirma això. En termes de creació, diguéssim, de creixement de riquesa; en termes d'empreses exportadores; en termes d'inversió estrangera a Catalunya; en termes de posicionament de, diguem-ne, l'etiqueta Catalunya en el mercat de les destinacions d'inversions futures de les empreses internacionals, en aquest context, Catalunya no és que vagi bé, és que va molt millor del que van, per exemple, territoris que –que se sàpiga– no estan immersos en cap procés d'independència, i, per tant, no podem atribuir el fet que estiguin a la meitat de resultats que té Catalunya és que hagin iniciat algun procés de desconnexió, perquè no hi té res a veure. O potser sí –o potser sí. Potser la gent pensa que aquest país, que s'estima prou com per poder assumir un projecte que és certament complex, però que és imprescindible per tirar endavant i consolidar aquest model social, econòmic i cultural que tenim, potser és el projecte que val la pena. I que val la pena fer confiança a un país que confia en sí mateix; a un país que té autoestima; a un país que fa el que sigui per garantir llocs de treball, per garantir inversions estrangeres, per anar a buscar arreu del món –encara que el Govern espanyol ens ho intenti impedir– les inversions que són capaces de generar riquesa i llocs de treball. En un país així val la pena invertir-hi, perquè té gent que està disposada a deixar-se la pell perquè la gent del seu país se'n surti. I el que ens diuen les dades són això. I ens n'hem d'alegrar, amb la contenció que vostè ha posat, molt raonablement, i que la consellera Bassa també ha situat i que el Govern, en el seu conjunt, té present. Tenim franges de precarietat que no hem resolt. Tenim problemes, alguns, que amenacen de ser estructurals, que hi hem d'estar especialment alerta; però no els podrem resoldre si no disposem, com a mínim, de dos factors: u, aquesta confiança que som capaços de generar en les inversions econòmiques que vénen a Catalunya, i, dos, que és tant o més important que això, les eines indispensables perquè l'Administració faci les polítiques que generin els efectes multiplicadors d'aquestes inversions. I aquestes eines només les tindrem si som un país independent. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, el senyor Coscubiela pot fer el seu aclariment.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, crec que és la tercera vegada en molt poc temps que li demano, a vostè i a altres grups de la cambra, que facin el favor de no apropiar-se de la representació política de Catalunya Sí que es Pot. Els vots dels ciutadans que ens van votar no són ni tan sols nostres, són d'ells. Però la representació política de Catalunya Sí que es Pot la representem onze diputats i diputades. Per cert, no és vostè l'única que ho fa, hi estem acostumats: el 26 de setembre, alguns ens consideraven del bloc del «no; la nit del 27, com que els faltava un diputat que es deia Marc Vidal, ja érem del bloc del «sí. No, som de Catalunya Sí que es Pot, i només d'això. Com que sembla que vostès no ho entenen... –perdoni, senyor president, utilitzaré aquell llenguatge groller de les peixateres, eh?, del carrer, potser és massa brusc per a vostè– «peix amb peix i verat amb verat. Ho han entès? [[Remor de veus.]]
Senyor Iceta, per què m'ha demanat la paraula? [[Veus de fons.]] Sí, sí... Senyor Iceta, per això hem acabat la sessió de control... Per això li he donat la paraula al senyor Coscubiela un cop acabada la sessió de control. [[Forta remor de veus.]] Senyor Iceta, per què em demana la paraula?
Per una al·lusió del senyor Turull. [[Rialles.]] Li he donat l'oportunitat de fer-ho bé... [[Remor de veus i aplaudiments.]]
A veure, em sembla que és: ara el senyor Turull demana la paraula, la senyora Arrimadas... Això serà el conte de no acabar, eh? [[Remor de veus.]] Per tant... [[Veus de fons.]] Però és que vostè..., però és que hi ha hagut una al·lusió directa a un grup parlamentari... [[Veus de fons.]] Senyor Iceta, trenta segons –trenta segons–, els comptarem.
Menys... Jo només volia saber l'opinió del president sobre una cosa i no ho he aconseguit. I, per tant, no es pot dir que he preguntat ni a Junts pel Sí, ni a... [[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de l'orador.]] I no passa res. Demano disculpes per haver demanat la paraula. Perquè, presidenta, jo volia demanar la paraula perquè preservessin entre tots el torn de sessió de control i admetéssim que, de tant en tant, la menció d'un tercer no implica donar el torn de paraula. [[Inés Arrimadas García demana per parlar.]]
Senyora Arrimadas?
Yo también para hacer una cuestión de orden. Yo comparto las palabras del señor Iceta, en una sesión de control nos podemos aludir todos y creo que si empezamos a abrir turnos de palabra, pues se puede desvirtuar lo que es la sesión de control. Dicho esto, ya que usted ha tomado la decisión de darle la palabra al señor Coscubiela, creo que estoy en mi derecho de, también, aparte de esta cuestión de orden, pedir la palabra...
Sí, però potser ja ha gastat els trenta segons... [[Rialles.]]
No, es que es una cuestión de orden... [[Rialles i aplaudiments.]] No, no... –no, no. Esto es una cuestión de orden. Señora presidenta, le pido por favor que seamos fieles al Reglamento. Una cosa es pedir la palabra por una cosa...
Si us plau, digui el que ha de dir! [[Rialles.]]
Dicha esta cuestión de orden, me gustaría pedirle, por favor, la palabra por..., en respuesta, por alusiones al señor Coscubiela.
Doncs, digui el que ha de dir.
Tinc trenta segons?
Trenta segons.
Señor Coscubiela, le pido que me escuche más en las sesiones de control. Yo no he dicho qué van a votar ustedes o cómo van a utilizar sus votos. Yo he hecho una afirmación matemática: Junts pel Sí y la CUP tienen menos votos que Ciudadanos, Partido Socialista, Catalunya Sí que es Pot y PP. Si usted tiene algún tipo de problema con esta afirmación matemática o con este resultado electoral, es suyo, pero yo no he dicho...
Senyora Arrimadas, ja ha dit el que havia de dir. Moltes gràcies.
Gracias.
Senyor Turull, per què em demana la paraula? [[Rialles.]]
Perquè han parlat tots.
Sí, té raó, perquè han parlat tots.
Exacte. [[Remor de veus.]] No..., jo només...
Però falta el senyor Millo, que també veig que la demana. [[Rialles.]] Bé, gràcies a la CUP, que no la demanen. [[Forta remor de veus.]] Senyor Turull.
No, només dir-li que la meva intervenció al senyor Iceta era perquè havia entrat en qui havia de formar part de l'organització del grup parlamentari, o no. I, per tant, considerem que això és un tema que no toca en una sessió de control, si no és que sigui allò que qui no té feina, el gat pentina. Senyora Arrimadas, Junts pel Sí representa molt més en percentatge de vots del que, per exemple, vostès, a Madrid, amb el Partit Socialista, sumen, i es van atrevir a fer un debat d'investidura. Imagini's el que representem.
Senyor Millo.
Sí; gràcies, presidenta. Espero que no assenti precedent el que estem avui veient...
No, ja li dic jo que no l'assentarà... [[Remor de veus.]]
Però, en qualsevol cas, i atès que s'ha produït aquesta excepció, i nosaltres també hem estat al·ludits per la intervenció de la senyora Arrimadas, reiterar, evidentment, que la senyora Arrimadas no representa al Partit Popular, però ha dit una cosa que sí que és certa amb la qual estem totalment d'acord, i és que Junts pel Sí i la CUP no representen la majoria dels votants catalans. Gràcies.
Passem al següent punt de l'ordre del dia. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions]] El segon punt és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Atès que la nova composició de la Comissió d'Economia i Hisenda està inclosa en el dossier i ha estat distribuïda a tots els diputats i diputades, els prego que se n'eximeixi la seva lectura. Acomplert així el que estableix l'article 49.2 del Reglament, passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Proposició de llei de derogació de la Llei 6/2014, del 10 de juny, de modificació de la Llei 2/1989, del 16 de febrer, sobre centres recreatius turístics, i d'establiment de normes en matèria de tributació, comerç i joc (debat de totalitat)]] [[202-00006/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei de derogació de la Llei 6/2014, del 10 de juny, de modificació de la Llei 2/1989, del 16 de febrer, sobre centres recreatius turístics, i d'establiment de normes en matèria de tributació, comerç i joc. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, la senyora Hortènsia Grau.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades, bé, avui tornem a debatre sobre la Llei 6/2014 –no diré el títol, perquè és molt llarg i ja l'ha dit la presidenta del Parlament–, perquè tothom ens entenguem, la llei que s'ha conegut com la «llei del Barcelona World, que modificava el que abans es va conèixer com la «llei del Port Aventura, és a dir, la que posava el Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou. Com que m'agradaria que tothom entengués per què demanem la derogació o, si més no, iniciar la ponència per modificar profundament aquesta llei, i hi ha molts diputats i diputades que són novells –i faré un breu resum– però voldria recordar-los només una cosa a tots i a totes, i és que aquesta llei, que es va aprovar la legislatura passada, el 2014, es va aprovar només amb 65 vots a favor, ni la meitat de la cambra la va aprovar: amb els vots de CiU i el PSC, amb l'abstenció del PP i Ciutadans, i amb els vots en contra d'Esquerra Republicana, Iniciativa-EUiA i la CUP; almenys pel que fa als quatre articles més conflictius, més problemàtics, que són sobre els quals nosaltres pensàvem debatre i derogar, és a dir, l'article que desregula totes les qüestions urbanístiques i permet augmentar fins a 1 milió de metres quadrats de sostre d'edificabilitat; l'article 7, que per nosaltres no acaba de garantir els drets dels infants i dels joves pel que fa als temes de joc; l'article 11, que permet el joc a crèdit, i l'article 17 –estrella–, el que rebaixa la fiscalitat del 55 al 10 per cent, allunyant-nos de la mitjana de fiscalitat europea en temes de joc. Per tant, vull dir, posem-ho en aquest context; per això tornem a fer aquesta proposta de llei. També, afegir que va ser una llei polèmica des del seu inici, tant en les formes com en el fons d'aquesta. Va tenir..., que, a més, aquesta llei no tenia un projecte clar; és a dir, el projecte que presentava Veremonte era una cosa molt de fer volar coloms, com diem, un projecte sense pla de negocis, sense anàlisi de costos-beneficis, sense quantificar a curt i a llarg termini les conseqüències que això podia tenir per al model turístic a la Costa Daurada. I polèmica, també, en les formes, perquè va anar per tràmit d'urgència, va anar amb opacitat. I quan estàvem intentant debatre la ponència de llei, ens va sorprendre un acord entre el PSC i Convergència –el famós pacte del Pretori–, en què el senyor Navarro i el president Mas, doncs, van escenificar de nou la «sociovergència i ho van acordar dinamitant tot el treball que estàvem fent dins de la comissió per intentar posar límits i domesticar els aspectes més salvatges de la llei, que són als que m'he referit abans i que, a més, van tenir vots en contra. Tot això amb el drama –i crec que cal fer memòria– que Veremonte, que és qui força l'aprovació d'aquesta llei, es despenja de l'opció de compra el 2014 i és Incasòl qui, mitjançant un conveni amb “la Caixa”, assumeix aquesta opció de compra, però ja no per tots els terrenys, per les cinc-centes hectàrees, sinó per les cent cinquanta –la famosa banana– on han d'anar els CTI, els centres turístics integrats, que són els hotels, més casinos, més la part comercial. Si no en teníem prou, al juny del 2015, Veremonte, que havia guanyat una de les llicències del concurs, es despenja definitivament. Per tant, estem parlant que no tenim ja projecte Barcelona World, però sí que ens queda una llei feta ad hoc per a aquest projecte; sí que tenim un pla director urbanístic, una aprovació inicial d'un pla director urbanístic, que, a més, es fa el 31 de juliol de 2015, és a dir, tres dies abans que el Govern convoqués eleccions i estigués en funcions, i sí que tenim..., tenim això, i no tenim un acord entre els partits que donen suport al Govern sobre el futur d'aquest projecte. És a dir, creiem que aquests són motius..., bé, que, a més, no estranyarà a ningú que ho digui, i jo no vull fer sang i fetge d'això; és que el 2 d'abril el senyor Junqueras feia declaracions a l'ACN, i li responia el conseller Rull. I tots sabem que hi han consellers –que avui són consellers– que ho van dir durant la campanya. Per tant, són dues evidències: no tenim el projecte inicial, no tenim un acord amb el Govern. I, per tant, nosaltres diem: «Ostres, doncs, tenim una oportunitat. Anem a fer de la necesidad virtud, que diuen els castellans, i tenim l'oportunitat d'obrir aquesta ponència de llei i tornar a debatre seriosament tots aquells aspectes que no vam poder debatre en el seu moment forçats per la crisi; forçats per la famosa foto aquella de les Açores, del setembre, quan no es va instal·lar l'Eurovegas a Madrid, i, bé, forçats per aquelles circumstàncies que no són les actuals. Per tant, tenim una oportunitat, però que sembla que ni Junts pel Sí, ni el PP, ni el PSC, ens volen deixar exercir aquesta oportunitat, quan ens presenten les tres esmenes a la totalitat. Però, miri, jo puc entendre, eh?, una mica, l'esmena a la totalitat de Junts pel Sí; bé, jo sé que estan debatent, estan guanyant temps. També entenc la del PSC i la del PP. Les entenc les tres. La del PSC, molt tacticista, perquè vostès també, doncs, estan atrapats en un pacte en l'Ajuntament de Tarragona, amb un govern amb el PP i amb Unió, i bé. I la del PP, doncs, perquè, en el fons, el model suposo que ja els agrada. Però jo dic, escoltin: ara tenim l'oportunitat de desconstruir la llei i de fer tota una sèrie de reflexions sobre el model econòmic i turístic que suposa aquesta llei, sobre el tema del joc, sobre el tema urbanístic, sobretot. I dic..., i fem un parèntesi, perquè és un tema de país. Per tant, perdoni, i aquí sí que faig parèntesi: si fem consulta, que no caldria fer-la si fem bé el debat, la consulta l'ha de fer el país, perquè la llei es va debatre en aquest Parlament; no és un tema de Tarragona, no ho va acabar decidint Tarragona, ho va decidir aquest Parlament, i, per tant, és un tema de país. Miri, sobre el model turístic, quan parlo de desconstruir la llei..., i he portat –he portat– un llibre, que no és d'un economista ni bolxevic, ni marxista, és d'un economista que és diputat seu a Madrid, que diu que... (veus de fons) –Miquel Puig–, diu que Un bon país no és un país low cost, no? –bé, o va anar a la llista, perdó, m'he equivocat, conseller, va anar a la llista–, bé, diu Un bon país no és un país low cost: una proposta contra la indecència, i que fa una anàlisi força interessant sobre l'aposta per un model turístic de baixos salaris, de poca formació, o sobre l'aposta només de, en temps de crisi, apostar només per projectes turístics i abandonar altres desenvolupaments, per exemple, del tema industrial. Per tant, aquí ens trobem que el sector turístic, avui dia, a casa nostra, és un sector turístic de salaris baixos, amb persones poc qualificades, poca formació, que, a més, ha propiciat un abandonament escolar prematur. I, en això, les dades canten; vostè mira les dades d'abandonament dels llocs turístics de la costa, o inclús en el Camp de Tarragona; només cal que comparin ciutats de l'interior, com Valls o Montblanc, dels instituts, i les dades d'abandonament de la costa. Per tant, ens trobem que aquest no és un model de turisme de qualitat, però no perquè..., la intenció pot ser de dir: «Crearem un turisme de qualitat amb hotels de cinc estrelles. És igual, miri, hotels de cinc estrelles. Coneixen les famoses Kellys? Las Kellys són un moviment, que està protagonitzat per la Lali Corralero, una netejadora d'habitacions de Lloret de Mar, que en hotels de cinc estrelles de Barcelona es posava de manifest que es subcontractava la neteja de les habitacions i es pagaven fins a quatre euros l'hora. Això, als superhotels de Barcelona, de cinc estrelles. Per tant, si continuem amb salaris baixos i no continuem amb un salari mínim digne, aquest model turístic no és sostenible, aquest model turístic no és decent. I, a més, si nosaltres volem que a Tarragona el model turístic es desenvolupi, potser aquest model amb casinos no és la millor forma per fer de Tarragona la regió motor d'Europa. Al mateix temps que ens donem compte que, a Tarragona, forcem això, però tenim tota una crisi brutal en el sector industrial –que miro al conseller perquè aquests dies n'hem estat parlant, eh?: Ercros, Covestro, etcètera. Per tant, nosaltres creiem que si s'aposta pel turisme, hem d'apostar per un turisme de salaris dignes, amb estructures que acompanyin, en termes de creativitat, recerca, de posar en valor el rerepaís, etcètera. Pel que fa a la qüestió urbanística, segon tema: el pla director. Bé, primer de tot, vull aprofitar per desmentir una cosa que en aquest Parlament s'ha dit un munt de vegades, i els la vull aclarir sobretot al senyor Batet i al senyor Terrades. Cada vegada que es diu que va ser el tripartit el que va fer possible els 2.477 habitatges, no és veritat. Perquè és que sembla que el tripartit tingui la culpa de tot, fins d'haver matat a Kennedy. Miri, el tripartit no va fer això, senyor Terrades, i li ho recordo: els 2.477 habitatges, això, ja estava previst en la llei del 89. El que va fer el tripartit, el seu company, l'exconseller Nadal, va ser, a partir del pla parcial del sector 2, decidir com i a on havien d'anar aquests habitatges, perquè, si no ho hagués fet, hauria prevaricat. Per tant, el tripartit ni va fixar l'edificabilitat ni la va modificar. Això ho dic perquè, com és d'aquelles coses que cada vegada surten, a veure si ens queda clar a tots. I, pel que fa al PDU, jo el que els volia dir és que també és una oportunitat, ara, per repensar el centre recreatiu en tota la seva globalitat. És a dir, no agafem només la part de la banana, de les cent cinquanta hectàrees; mirem tot el que queda. Perquè, per exemple, els 2.477 habitatges, «la Caixa ja els podia haver fet –dic «la Caixa perquè és la propietària, eh?, no perquè els tingui mania, és la propietària dels terrenys–, ja els podia haver fet, però no els ha fet. Home, si no els ha fet és perquè no li devia interessar aquest model. Per tant, potser ho podem aprofitar per reordenar i pensar si realment, amb l'estructura que tenim a la Costa Daurada, ens calen aquests 2.477 habitatges, i hi podem fer canvis. Per tant... I presenta molts problemes, aquest pla director, que nosaltres ho vam presentar en les al·legacions; problemes del tipus dels costos d'urbanització: més de 200 milions. Aquests costos d'urbanització, en el moment que un dels grups inversors s'ha retirat, i només tenim tres llicències, què passarà?, qui ho assumirà? Perquè, clar, si hem de fer una rotonda, si hem de fer un enllaç, s'ha de fer..., els tres hauran d'assumir la part del quart inversor que s'ha retirat. O tots els temes de mobilitat, que presenten greus problemes i que, a més, no depenen només del Govern de la Generalitat i d'aquest Parlament, depenen, també, del Govern de l'Estat. Tenim els enllaços a l'AP-7, els enllaços a l'A-7, que s'han de fer per arreglar tota la mobilitat. Tenim qüestions energètiques. Ens falta una estació energètica, que és la que dóna electricitat, una subestació, la de Bellissens, que s'haurà d'instal·lar. Tenim les qüestions d'aigua. Ens diuen: «No, no; hi ha prou aigua del CAT. Sí, ja ho sabem, que hi ha prou aigua del CAT, ja vam fer l'estudi, hi ha prou aigua, però no ens sembla molt ètic que l'aigua que es va portar del minitransvasament, detraient-la de la de l'Ebre..., i més quan estem amb tot el tema de cabals, per impulsar la indústria i perquè teníem un problema d'abastament a Tarragona –la indústria, amb l'esforç que ha fet, tan bèsties, per reduir els consums utilitzant l'aigua del terciari de la depuradora–, ara resulta que per un projecte «macro tornem a agafar, a detreure 1,25 hectòmetres cúbics, i no podem tornar l'aigua del minitransvasament. Tenim un problema de risc químic i protecció civil, que no està resolt i que afortunadament mai passa re, però els escenaris de risc els tenim. I el que ens diuen els experts en protecció civil i el que diu el Pla de protecció civil de Catalunya és que quan tu poses més elements vulnerables en una àrea fas molt més difícil la gestió d'un accident químic. Per tant, tot això fa que ens plantegi dubtes aquest pla director. Tenim el tema del joc –tenim el tema del joc–, que el tema del joc, aquí –i no es pensin que jo vaig amb la «moralina de las hermanas estas que anaven..., les dels Estats Units, eh?, no, no vaig amb «moralina–, és un tema econòmic, d'eficiència. Avui en el tema del joc hi ha dos gran pols: Macao i Las Vegas, i tres regions: l'asiàtica, l'europea i l'americana. El que estan dient aquests estudis és que, cada vegada, la gent quan es desplaça no es desplaça per jugar, a la gent li agrada jugar a prop de casa, si es desplaça és per altres coses. I, a més, ens diuen, amb el tot el tema del joc a internet, de les slots i tal, bé, no augmenta aquest tema. Per tant, no hem valorat prou, suficientment, aquest tema; si realment tindrem... Diuen: «No, vindran turistes xinesos a jugar. No, no, al final és la població d'aquí la que juga, amb les conseqüències que això té. I, a més, seixanta mil metres quadrats per a casinos, creiem que és totalment desmesurat i innecessari. I, després, hi ha una altra qüestió, el tema fiscal –perquè veig que se m'acaba el temps. Clar, el tema fiscal. La mitjana de fiscalitat als casinos europeus està al voltant del 28 al 30 per cent, i aquí, vinga, al 10 per cent, i no li vam posar la catifa al Bañuelos..., bé, que no l'hi vam posar perquè ja no podíem més. Per tant, això és una oportunitat per a revertir-ho. I ja per acabar –perquè veig que em queda poc. Per què jo els demano que retirin l'esmena a la totalitat? Perquè entenguin que aquest poder obrir el meló de tornar a debatre la llei i tornar a fer el pla director és un repte, és una oportunitat que tenim al territori. Perquè poder debatre això ens hauria de permetre discutir el model turístic, territorial i social que implementarem, comptant amb la participació de tots els agents del territori. Perquè si això es fa acabarà influint en la vida col·lectiva de tots els tarragonins i les tarragonines, i perquè, a més, depenent de com s'articuli territorialment aquest projecte tindrà implicacions no per ara, sinó també per al futur de la zona. Tindrà implicacions: pot ajudar a integrar o desintegrar tota la marca Costa Daurada, i tot el sistema urbà, i tot l'entramat metropolità de Tarragona, i, per tant, definirà també el territori en els propers vint anys. Jo crec, diputats i diputades, consellers, consellera, que les persones que vivim en el Camp de Tarragona ens mereixem aquesta oportunitat que abans no vam tenir. Així que moltes gràcies. I per això els demanaria que retiressin les esmenes a la totalitat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Socialista, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Vicepresidenta, consellers, diputades, diputats, li he de donar la raó, senyora Hortènsia Grau: el govern d'esquerres, el tripartit, no va matar el president Kennedy. Ara, sí que va fer una cosa, eh?: va aprovar el plantejament derivat, i va fer, entre altres coses, informes d'avaluació ambiental, que em sembla que el va signar un conseller que era d'Iniciativa per Catalunya...? Era per..., allò, tenir-ho clar, eh? –era per tenir-ho clar. [[Veus de fons.]] I un president que es deia Montilla, efectivament. Dic això perquè, tot i entrant en la..., o comprenent la seva lògica, vostès sempre han estat en contra d'aquest projecte, nosaltres l'hem defensat, i hem fet entremig algunes coses que després li explicaré, que argumenten també quina és la nostra posició, o per què hem presentat aquesta esmena de rebuig a la seva proposta. En aquest país massa sovint passa que quan vols aturar alguna cosa encarregues un estudi o segueixes obrint el debat i segueixes persistint en aquestes qüestions. Jo també opino –i aquest va ser un tema que ja es va debatre en algun altre Ple, em sembla que arran d'una moció que va presentar el Partit Popular en aquesta legislatura– que, a més a més de les seves propostes, jo crec que hi ha un tema també central, que a nosaltres ens agradaria conèixer, que és quina és l'opinió del Govern: què farà el Govern de Catalunya respecte a aquesta qüestió? Perquè, de moment, el Govern de Catalunya té unes quantes coses aturades en el país, entre les quals aquesta, eh? De vegades un té la sensació que l'inici de l'acció del Govern ja està «gripada des del començament, perquè hi han algunes coses que estan aturades. Avui parlarem d'aquest projecte –no es preocupi, senyor Baiget, que un dia d'aquests també parlarem d'alguns temes que afecten la seva conselleria. Convergència Democràtica de Catalunya i Esquerra Republicana de Catalunya, els dos partits que formen la coalició de govern, el grup majoritari d'aquesta cambra, amb aquest projecte s'han d'aclarir, eh? I ho han de fer més aviat que tard, no sigui que les inversions, els inversors que han apostat per aquest projecte, doncs, al final, es cansin d'aquesta situació i decideixin no invertir en el Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou. És a dir, no sé si aquesta és la intenció del Govern o la intenció dels dos partits que formen la coalició de govern. Els socialistes crec que hem demostrat des del primer moment que hem sigut conscients de la importància de l'ampliació que té per a les comarques de Tarragona, per al conjunt del país, l'ampliació del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou. No només perquè la taxa d'atur al Camp de Tarragona o a les comarques de Tarragona sigui més elevada que al conjunt de Catalunya. Abans, el president Puigdemont recordava, en una pregunta que li feia el president del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, que han millorat la taxa o les dades d'atur del darrer trimestre. Escolti, ja els ho reconeixem, i tant cert és això com que a les comarques de què estem parlant segueixen tenint els índex d'atur més importants del país. Sent conscients de la importància d'aquest projecte, el nostre grup parlamentari a l'anterior legislatura, i no compartint el projecte inicial que es va presentar, hem treballat a prop dels inversors, però sobretot a prop dels ajuntaments, dels ajuntaments afectats per aquest projecte, per les forces econòmiques i socials, i pel Govern de la Generalitat, per tal de fer possible que aquest projecte suposés..., i passés d'un plantejament maximalista, que se'ns va presentar a l'inici i que vostès recordaran que nosaltres –i a més ho hem fet públicament– vam divergir-ne... –i ho hem fet després en les reunions de treball que vam tenir amb l'anterior Govern de la Generalitat de Catalunya, del qual avui vostès són continuadors. Ens va permetre iniciar un camí per reconduir un projecte maximalista i que es concreta en un pla director urbanístic que ha limitat les pretensions inicials d'aquell projecte, quant als metres quadrats de sostre que es demanaven per al complex hoteler, per al complex de negocis, per al complex de convencions, també per als temes relacionats amb els casinos. De fet, en aquests moments l'espai reservat als casinos, en funció de les directrius que fixa el pla director urbanístic, està ubicat o situat, més o menys aproximadament, al voltant d'un màxim d'un 15 per cent del conjunt del sostre. Com vostès recorden, inicialment aquestes no eren les pretensions dels primers inversors que van aterrar en aquest projecte. I aquest ha estat un treball fruit de l'anterior Govern de la Generalitat i també del Grup Parlamentari Socialista i dels responsables locals de Vila-seca i de Salou, eh? Què vam aconseguir també amb tot aquest projecte? –cosa que inicialment no estava prevista i que vostès saben que està incorporat en els documents de treball–: que un 1 per cent de la inversió que al final hi hagi del desplegament del Centre Recreatiu i Turístic ha d'estar destinada a inversió en el territori, a un fons social per als treballadors i a programes a favor de la discapacitat. També saben que la taxa turística..., perquè se'n ha parlat, d'aquest tema, però inicialment la taxa turística ja es va acordar que estaria en el tram més alt dels hotels resorts que permet la normativa actual. Si ara el Govern fa una reflexió que vol augmentar aquesta taxa respecte a aquesta qüestió, bé, quan hi hagi la Llei de pressupostos, i sobretot la llei d'acompanyament dels pressupostos, la Llei de mesures fiscals i financeres, nosaltres estem oberts a debatre-ho, eh? Però que quedi clar que, d'un bon inici, aquesta taxa turística ja estava fixada en els nivells més alts que l'actual normativa, la normativa del nostre país ens permet. Podem tornar a encarregar estudis, podem tornar a obrir el debat, senyora Grau. Ara, aquest ha estat un projecte, des del nostre punt de vista, i ho considerem així, debatut en el temps, que ha estat debatut gairebé en el conjunt de segments socials del país; que hi han hagut desenes de compareixences per opinar respecte a aquest projecte en el Parlament de Catalunya; que hi ha hagut debat en els mitjans de comunicació locals i nacionals; que han fet d'aquest projecte, de tot aquest procés participatiu, un exemple de ponderació respecte a les posicions de cadascú, per poder valorar i jutjar, tan a bastament com ha estat possible, la importància d'un projecte com aquest, pel que fa, certament, a la seva magnitud. I per raó d'aquesta magnitud, era lògic que estigués sotmès a l'escrutini a què nosaltres crèiem que ha estat sotmès. Finalment, i per raó de les diverses conteses electorals, que en aquest país sovintegen, i com que aquest és un tema central, també ha estat un tema central del debat polític, no només hi han hagut aquestes desenes de compareixences en el Parlament, aquesta presa de posició per part de tothom en el territori, l'opinió dels agents econòmics i socials i altres entitats, sinó que, fruit d'aquesta fal·lera electoral que tenim en aquest país, doncs, cada vegada, també ha estat sotmès al debat electoral i a l'escrutini dels electors. Ens trobem ara amb una nova situació: per un costat tenim feta l'aprovació inicial del Pla director urbanístic del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou, i està aturat. Està aturat perquè nosaltres tenim la..., no només la sensació, eh?, la certesa que hi ha una divergència, no sé com de profunda, però hi ha una divergència respecte a aquest projecte pel que fa als dos partits polítics que formen o que conformen l'espai central fonamental de la coalició. I ja no vull entrar en les persones que són independents i que també formen part d'aquesta coalició, que segurament cadascuna té la seva opinió. Vam poder-ho veure, també, durant la campanya electoral. Jo li demano disculpes, senyora Grau, perquè ja veu que com que jo conec la seva posició i vostè coneix la meva, a mi el que m'interessa saber no és tant la seva posició, eh?, que ja se la..., bé..., quan ha vist que li hem presentat una esmena a la totalitat, doncs, ja es podia imaginar quina era. Jo crec que el meu grup parlamentari, però..., el país, eh?, el que vol conèixer no és tant la posició del Grup de Catalunya Sí que es Pot o la posició del Partit dels Socialistes respecte a aquest tema, sinó que el que volem conèixer, almenys nosaltres, i que quedi clarificat és la posició del Govern, és la posició del grup, del grup majoritari, que dóna suport a aquest Govern. És a dir, en aquest cas de què estem parlant, els papers no ho aguanten tot. En aquest país, a vegades, estem acostumats a fer grans papers que ho aguanten tot. En aquest cas, els papers ja no ho comencen a aguantar tot. Allò que a vegades també practiquem molt sovintejadament a Catalunya, de qui dia passa, any empeny, eh?, doncs, comença a arribar el dia en què algú ha de fixar la seva posició –el Govern, que és qui té més responsabilitat–, per saber si finalment es produirà o no l'aprovació d'aquest pla director urbanístic, és a dir, quan es produirà; quins seran els paràmetres que es fixaran; com farem avançar el concurs perquè aquells operadors que sí que han dit que volen invertir ho acabin concretant, i, per tant, es puguin començar a prendre decisions respecte a aquesta qüestió. I si no s'avança en aquest camí, perquè les discrepàncies són profundes, doncs, dintre de la coalició de govern, i amb el seu soci predilecte en aquesta legislatura, doncs, que se'ns expliqui; que se'ns expliqui en aquesta cambra, que se li expliqui al país. I si aquesta és una inversió que al final no s'acaba produint, doncs, que algú també assumeixi les seves responsabilitats. Per tant, senyora Hortènsia Grau, ja sap quina és la posició –la coneixia perfectament a l'inici d'aquest debat– del Partit dels Socialistes de Catalunya: no donarem suport a la llei, mantindrem l'esmena a la totalitat, i el que sí que ens agradaria és que el Govern avanci com més aviat millor la seva posició per facilitar la tramitació d'aquest projecte i, justament, doncs, la concreció d'aquesta inversió. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té ara la paraula l'il·lustríssim diputat senyor Albert Batet.
Molt bon dia a tots i a totes. Molt honorable president, honorables consellers del Govern, senyora Grau –benvolguda i amiga senyora Grau–, bé, ens tornem a trobar aquí per parlar sobre el CRT de Vila-seca i de Salou. Fa un mes i tres dies en vam parlar també en aquest hemicicle, fruit d'una moció del Partit Popular, en el qual es va votar en contra de la moció, amb 81 vots en contra i 49 vots a favor; una moció que en aquell moment era del Partit Popular, defensant el projecte de Barcelona World. I tornem a ser aquí per posicionar-nos en aquest cas en el sentit totalment al contrari respecte al que es va presentar en aquella moció ara fa un mes i tres dies –per tant, ens tornem a manifestar–..., en el qual vostès, i crec que ha quedat molt clar i molt palès, demanen la derogació de la llei que va fer possible al seu dia que al Camp de Tarragona i que a la Costa Daurada tinguéssim el projecte de Port Aventura. Demanen la derogació de la llei que al seu dia va fer possible l'arribada de Port Aventura i que fa possible que en aquests moments hi hagin inversions tan importants com és el Ferrari Land; una llei que marca un espai, un dret que referma un projecte turístic en aquell àmbit. I dic això perquè en aquella..., avui, com comprendrà, no parlaré com a ponent d'aquesta llei; avui no em toca parlar com l'Albert Batet que va defensar, en aquest sentit, la posició de Convergència i Unió en aquell moment de la llei; em toca parlar com a Junts pel Sí. I, per tant, si vol sentir el que personalment penso sobre el seu posicionament, tornaríem a repetir el debat d'aprovació de la llei que vam realitzar a l'anterior legislatura, i, per tant, al full de sessions em remeto i no cal que repetim el debat, perquè ja ens coneixem, senyora Grau, de fa molt de temps, i quin és el seu posicionament i quin és el nostre posicionament. En tot cas, avui parlarem, com a Junts pel Sí, al voltant del projecte que vostès proposen. I, miri, per defensar la viabilitat d'aquest projecte, li explicaré una qüestió personal, que no sé si coneix, però que en tot cas compartirem la bondat del que va significar aquesta llei en el seu moment i del que significa en aquest àmbit. Jo, òbviament, sóc de Valls –això ho sap, no, senyora Grau?–, sóc de Valls, sóc l'alcalde de Valls, però per part de mare..., la meva mare és de la Canonja –la meva mare és de la Canonja–, els meus avis són de la Canonja –ho sap, també; això també ho sap–, i jo m'he fet gran els estius a la Canonja i m'he fet gran els caps de setmana de la Canonja. I he conegut de petit com, per anar a la platja, des de la Canonja fins a la platja de la Canonja..., per cert, municipi que va aconseguir la seva independència sense la necessitat de fer un referèndum, sinó amb una majoria del Ple de l'Ajuntament de la Canonja –ho dic per si ho volen prendre amb consideració. Per arribar a la Canonja, que hi anàvem amb bicicleta, per arribar-hi, havies de passar per un munt –per un munt– de fàbriques de tubs i de xemeneies. I recordo que jo hi anava amb el cau, perquè era de l'Agrupament Escolta Bisbe Borràs, i hi anàvem, i per arribar a la platja, que abans d'arribar-hi hi havia el pantalà, i havíem d'anar..., una feinada. I, a més a més, doncs, amb uns espais..., que un dels membres de la candidatura de Junts pel Sí, cantant d'un grup que es diu Els Pets, té una cançó que crec que descriu molt bé el sentiment del que era aquell territori –de Constantí, de la Canonja, de Vila-seca, de la Bonavista, del Campclar–, fa vint o vint-i-cinc anys. Hi ha una cançó que es diu «Sota el barret de fum; la hi recomano, la canta el mateix membre que va vindre a la candidatura de la demarcació de Tarragona de Junts pel Sí, el senyor Reig; la canta ell mateix, i diu: «Quan passeu per l'autopista / que va paral·lela al mar / si és de nit alceu la vista / veureu un cel roig i clar / i trobareu a prop de la ferum / el poble sota, sota el barret de fum. I això era aquest territori fa vint o vint-i-cinc anys. I aquesta llei en el seu moment va poder propiciar que hi hagués un canvi de model en aquest espai territorial i que hi hagués un equilibri ben trobat, que ha conviscut durant vint o vint-i-cinc anys, molt clau i estratègic, al Camp de Tarragona i a la Costa Daurada, entre la química i el turisme. Per tant, ho estem emmarcant en aquest àmbit i en aquest terme. En la meva intervenció, no hi trobaran cap diferència respecte de la que va fer el diputat Torrent en el posicionament de Junts pel Sí, en la moció del senyor diputat del Partit Popular. En tot cas, m'agradaria, per deixar les coses clares, i que no entrem en cap mena de dubte, i marcar un posicionament clar, li llegiré què diu exactament la pàgina 95 del programa electoral de Junts pel Sí, on trobaran el següent compromís. Perquè ho tingui clar, senyora Grau, eh? –ja no caldrà que en parlem més–, perquè quedi clar quin és el posicionament de Junts pel Sí al voltant d'aquest projecte. A la pàgina 95 del programa electoral diu: «Revisar i impulsar el projecte de complexos turístics integrats del Camp de Tarragona per concretar l'aposta de captació de mercats llunyans i de protecció econòmica del territori en el segment del turisme familiar i dels esdeveniments i convencions en un marc de compromís amb el turisme de qualitat, responsable i sostenible. I això és el que està fent el Govern. I això és el compromís en què treballarà el Grup Parlamentari de Junts pel Sí. En quin punt estem? Doncs, bé, estem al punt essencial, necessari, imprescindible per consolidar aquest projecte i aquest model turístic de la Costa Daurada, com hem fet durant aquest vint-i-cinc anys, amb els èxits obtinguts, palpables...., doncs, es necessita consens, consens i unitat; consens..., i aquest és –ho explicava el mateix president Puigdemont, així ho explicava fa pocs dies– un projecte que s'ha d'analitzar molt a fons perquè interessa al territori, i que al disseny d'aquests complexos turístics és a l'àmbit que hi estan dedicant més esforços tant el mateix president com la resta del Govern; no és un projecte que puguem despatxar a la lleugera. I al mateix temps s'està treballant per assolir els consensos necessaris possibles perquè això sigui d'aquesta manera i per poder-ho tirar endavant, des d'un punt de vista local. Així és va comprometre el secretari del Govern d'Hisenda, el secretari d'Hisenda, en la reunió del consorci del CRT on es va comprometre amb els alcaldes de Vila-seca i de Salou que serien partícips de diàleg i del consens de la nova versió del projecte. Per tant, estabilitat política i consens, dos aspectes imprescindibles, necessaris, per consolidar i tirar endavant aquest projecte. Quin projecte volem? Volem tirar endavant amb el millor projecte possible, el millor projecte per ajudar a l'economia del Camp de Tarragona i de Catalunya. Volem un projecte que sigui sostenible, responsable i vinculat al turisme de caràcter familiar, en línia amb l'oferta actual de Port Aventura World i de Ferrari Land, que s'està desenvolupant en aquests moments. Inversions criden inversions. I, per tant, són projectes cabdals perquè això vagi en aquesta línia. Volem un projecte de turisme de qualitat, que ajudi a desestacionalitzar el sector de la Costa Daurada. Miri, aquesta setmana s'han conegut les dades d'atur de Catalunya, i la demarcació de Tarragona sempre som els que anem una mica més coixos; però, sorprenentment, aquesta setmana –aquesta setmana, sorprenentment–, des d'un punt de vista interanual, on ha baixat més l'atur a Catalunya ha sigut a la demarcació de Tarragona. I per què ha sigut això? Setmana Santa. I per què ha passat a Tarragona? Perquè el sector turisme evidencia que és un sector estratègic per disminuir l'atur. Per tant, desestacionalitzar el turisme va en favor de la disminució de l'atur. I en tenim una prova concreta aquesta setmana, quan a la demarcació de Tarragona, des d'un punt de vista interanual, en aquest mes de març, respecte a l'any anterior, ha baixat més l'atur que a la mitjana de Catalunya. Justament per la Setmana Santa, justament pel turisme. Per tant, és un projecte importantíssim, justament, amb aquesta visió de desestacionalització. No volem un projecte només de casinos; volem un projecte de turisme amb èmfasi en el turisme de negoci de qualitat i sense un protagonisme excessiu del joc. Entenem que els atractius del CRT de Vila-seca i de Salou són molt i molt potents i que poden ajudar a desenvolupar aquests altres projectes. Volem un projecte amb una dimensió coherent, proporcionada, realista, lluny d'anteriors propostes com la de Veremonte –i li parlo molt clar, senyora Grau–, lluny i a l'extrem d'anteriors propostes com la de Veremonte, que sí que van ser un impuls per poder facilitar el projecte; igual quan es va aconseguir Port Aventura, ara Port Aventura World, en el seu moment els promotors eren Anheuser-Busch. Per tant, aleshores no vol dir que el marc normatiu sigui fet per una empresa, sinó que està fet per regular un espai, un territori, un sector, en un àmbit determinat, que és la llei que vam aprovar en aquest sentit. Volem un projecte controlat i impulsat des de la iniciativa pública. I això a vostè li hauria d'encantar; que sigui Incasòl que tingui l'opció de compra per fer i per poder desenvolupar aquests projectes, vostè això ho hauria de veure amb molts bons ulls. Veurem un projecte on sigui el Govern qui decideixi quins són els millors operadors, quins són els millors projectes; qui ha de vetllar per inversions que siguin reals, amb noms i cognoms, i amb conseqüències des del punt de vista de la creació d'ocupació. Tenim clar el model, tenim clar el projecte que volem, tenim l'oportunitat i tenim el compromís de millorar-ho substancialment i ampliar el consens polític i social en aquest projecte; que, en aquest sentit, li demanaria –i com hi va fer referència el diputat Torrent a l'anterior moció– que deixin treballar el Govern amb la discreció, el rigor i amb la serietat necessàries per tirar endavant aquests projectes. Ho va dir fa uns dies el conseller d'Empresa; el senyor Baiget va dir que, per defensar aquest projecte del CRT, és una oportunitat que el país no pot deixar perdre. Per tant, deixin treballar. Vostès saben que el Govern està dedicat fermament a aquest compromís, a treballar en aquest projecte. I una vegada més demanaríem..., i saben que per aquest motiu aquest grup votarà en contra, mantindrà, per tant, l'esmena a la totalitat, sense matisos, com ho farem amb totes i cadascuna de les accions parlamentàries que es presentin en les pròximes setmanes al voltant d'aquest projecte, ja sigui a favor o ja sigui en contra. Però fins que no hàgim requerit el treball necessari, mentrestant, doncs, mantindrem aquesta postura i aquest posicionament. Per tant, consens, estabilitat, projecte important per al territori, i estenem la mà a tothom que ens hi vulgui ajudar. Moltes gràcies, senyors diputats.
A continuació [[alguns aplaudiments]] , per a defensar l'esmena a la totalitat, té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Popular.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Diputats, diputades, avui assistim a la tercera etapa de debat parlamentari sobre el projecte CRT, abans conegut com a BCN World, durant aquest mandat. La primera va ser, efectivament, arran de l'anunci de la paralització per part del Govern, un anunci derivat de les discrepàncies no només entre la coalició Junts pel Sí, sinó també amb els socis de la CUP; una posterior interpel·lació del Grup del Partit Popular, i finalment, una moció subsegüent, també del Grup Popular, recolzada en aquell cas també –fet que agraïm– per part del Grup dels Socialistes i de Ciutadans, però que no va tirar endavant pel vot contrari de la resta de grups. Avui, en aquesta tercera etapa, Catalunya Sí que es Pot, no contenta amb la paralització del procés, aprofita l'avinentesa i ens demana la derogació de la llei. Què està passant a Catalunya perquè s'enceti un procés tan agressiu de liquidació d'un projecte com aquest, que té un consens polític, social, sindical i empresarial gairebé unànime a les comarques de Tarragona? –gairebé unànime; el consens ja hi és. Recuperant un argument que vaig fer servir en la interpel·lació anterior –que ja sé que no els agrada, però s'ha de dir–, com és possible que les idees carpetovetòniques que es volien carregar fa vint anys Port Aventura avui s'estiguin imposant? Perquè s'estan imposant. Perquè avui no es votarà la derogació, Junts pel Sí no votarà a favor de la derogació, però el projecte continua paralitzat. Ens ha emocionat molt, senyor Batet, l'evocació de la seva idíl·lica infantesa canongina, però el fet és que el projecte està aturat, per molta emoció que hi vulgui posar. Això només es pot explicar des de la situació d'excepcionalitat política que viu Catalunya. Mentre alguns malbaraten el temps en el procés –diuen– de desconnexió amb Espanya –per cert, jugant a fet i amagar, que és el que s'està veient darrerament–, alguns, CUP, Catalunya Sí que es Pot i alguns elements d'Esquerra Republicana, han aprofitat efectivament l'avinentesa per iniciar una altra desconnexió: una desconnexió amb l'economia de mercat d'ampli consens que s'ha viscut darrerament; una desconnexió, aquesta, per a la qual no tenen cap mandat democràtic. Bé, val a dir que, per a l'altra, la desconnexió amb Espanya, tampoc tenen mandat democràtic en els termes que vostès mateixos van establir. És a dir, en aquell moment van ser vostès els que van dir que..., ara diuen que els nos són diferents, però van ser vostès els qui van decidir que no hi havia matisos, que els que eren catalans havien de votar que sí, i els botiflers, que votessin que no. Doncs bé, sembla que els botiflers van ser més que els que vostès deien que eren catalans. Però aquest és un altre debat. Com a mínim –com a mínim–, podríem acceptar que està més ajustat el tema en aquesta desconnexió. Ara bé, per fer una desconnexió amb l'economia de mercat d'ampli consens no hi ha mandat democràtic, i per fer totes dues alhora, encara menys. I aquí rau el principal problema que viurem en aquesta legislatura: aquesta contradicció irresoluble –irresoluble– entre dues desconnexions paral·leles destinades al fracàs però que es podrien carregar l'economia de mercat a Catalunya com s'ha entès en els darrers anys i que podrien portar-nos a una paràlisi indefinida. I els primers a pagar els plats trencats d'aquesta irresoluble contradicció resulta que som els tarragonins, que teníem projecte, consens, i ara ens demanen derogació i tenim paralització. Bé, la posició minoritària en la visió de l'oci i del turisme dels grups de la CUP, Catalunya Sí que es Pot i alguns elements d'Esquerra Republicana, doncs, està assolint el seu objectiu, malgrat ser minoritària, que és la paralització del CRT. Una minoria, arran de la situació política catalana, imposa el seu model a la majoria i imposa el seu model a l'amplíssima majoria de consens a les comarques de Tarragona. I van una mica més enllà, com deia al començament de la intervenció: en demanen la derogació. Aquest instrument de la derogació, és curiós quan no es presenta una alternativa immediatament. És destruir sense construir. És una visió molt curiosa del concepte de l'alternança política, perquè, evidentment, si tens una nova majoria tens el dret de legislar; però això d'iniciar qualsevol mandat destruint el que ha fet l'anterior és d'aquells que tenen una visió de la política no d'alternança, sinó de revenja. I ho diem nosaltres, des del Partit Popular, des de la credibilitat que ens dóna el fet de recolzar entusiàsticament el projecte, malgrat haver estat exclosos de les negociacions de la llei anteriors, per motivacions polítiques que no tenien res a veure amb BCN World –res a veure–, fet que va motivar l'abstenció en aquell moment; una abstenció necessària per tirar endavant el projecte. Però el que no faríem mai de la vida és, perquè en aquell moment en vam ser exclosos, demanar-ne ara la derogació, si considerem que la llei és l'instrument adient per tirar endavant un projecte d'aquestes característiques. Estem davant, per tant, de la paralització; però estem davant també d'una cosa que ens preocupa més, que és un procés de deslegitimació del projecte, a través de la mentida i la manipulació –de la mentida i la manipulació. Perquè només des de la manipulació es pot entendre que el senyor Lluís Salvadó, secretari d'Hisenda del Govern de Catalunya, digui que no hi ha consens al voltant del projecte –ho va dir la setmana passada–, quan a Tarragona el consens és absolut. Ho torno a repetir: no cal construir-lo, a Tarragona el consens és absolut; no la unanimitat, com s'ha explicat, però sí un consens, podríem dir, del 90 per cent, com a mínim. Deslegitimació del procés amb mentides i manipulacions són les afirmacions, algunes, li he de dir..., jo també me l'estimo molt, senyora Grau, però li he de dir que amb mentides i manipulació..., tant de la seva exposició de motius com d'algunes de les afirmacions que ha fet servir, plenes de desqualificacions als partidaris del projecte. Ho cito textualment: «model indecent –ho ha dit vostè–, «especuladors, «opacs, «interessos ocults. Ja n'hi ha prou, senyora Grau –ja n'hi ha prou. Aquesta batalla també la donarem, la de la dignitat dels que pensem diferentment de vostè. I li plantejaré quatre preguntes, per veure si és capaç de mantindre el que ha dit. I no sé si tindrà l'oportunitat de respondre avui, però davant de la societat tarragonina li plantejaré aquestes quatre preguntes. Primera: són els sindicats majoritaris a Tarragona signants del projecte uns especuladors? M'agradaria que quedés clar. Dues: és el llavors secretari general de l'UGT, el senyor Jordi Salvador, actual diputat d'Esquerra Republicana al Congrés dels Diputats, un especulador per recolzar el projecte i haver-lo signat? Tres: són les cambres de comerç tarragonines, la Societat d'Estudis Econòmics, els col·legis professionals de Tarragona, tots, uns –ho cito textualment– «vulneradors de la igualtat i d'actuació opaca per recolzar el projecte? Manté vostè aquesta afirmació? I quarta –que aquesta és la millor–: són els equips directius del Diari de Tarragona, del Diari Més i de tots els mitjans de comunicació tarragonins –dels mitjans de comunicació tarragonins– uns –ho cito textualment, ha fet servir aquesta expressió– «incentivadors de les ludopaties per recolzar el projecte? M'agradaria que aquesta, especialment, quedés clara. Perquè tothom que està en contra de la seva opinió sembla que som totes aquestes coses. I m'agradaria aturar-me un moment en aquesta qüestió de la ludopatia, perquè l'ha fet servir vostè avui aquí, i l'ha fet servir de manera encara més tendenciosa en els mitjans de comunicació de Tarragona. Miri..., això és la manipulació, la perversió de la comunicació política contemplada des de la pitjor manera possible. Miri, convertir en incentivadors de la ludopatia qualsevol partidari del projecte. Sorprèn d'una formació progressista, ja, primer, aquesta mena de moralisme inquisitorial que no tenen amb d'altres conductes; però, bé, això és el seu problema. Però el que no és tan problema és barrejar sense cap tipus de vergonya el que és un espai d'oci per a un perfil d'estrangers amb grans recursos econòmics, barrejar-lo sense cap tipus de vergonya amb problemàtiques que evidentment s'han de combatre, de ludopaties, associades amb barris molt deprimits, d'escurabutxaques, màquines escurabutxaques, etcètera, que no tenen res a veure amb el que s'està parlant aquí. Un mínim anàlisi objectiu ens porta a pensar que aquesta manipulació és absolutament intolerable –intolerable. Creu vostè que tota la gent, la immensa majoria de la societat tarragonina, si tinguéssim el més mínim dubte sobre aquest espai en termes de ludopatia, ho recolzaríem? Però què es pensa que som, la resta que no pensen com vostè? Li ho pregunto. Ho torno a repetir, l'alcalde de Tarragona, de Salou, de Vila-seca, els sindicats, les patronals, les cambres, som uns incentivadors de la ludopatia per recolzar el projecte? S'ha acabat, senyora Grau, s'ha acabat aquesta mania de trencar la societat entre bons i dolents. Vostè té dret a expressar la seva opinió, però no pot acusar d'aquestes coses els que no pensen com vostè. En definitiva, i vaig acabant, la derogació –la derogació– significaria la fi del projecte. Avui no es votarà. Però també significarà la fi del projecte l'actitud del Govern, ara mateix, d'ambigüitat i de marejar la perdiu. Per tant, demanem que reaccionin, que resolguin les seves contradiccions. El projecte és necessari i, com vaig dir en la interpel·lació, és vital per a la Costa Daurada, per a Tarragona, per a Catalunya... Conformaria, amb Port Aventura i amb Ferrari Land, un trident d'ofertes d'oci i culturals imbatible a Europa i pràcticament al món i, sobretot, és un projecte que ha generat una il·lusió extraordinària a Tarragona. Si us plau, no la trenquin. Gràcies.
A continuació, per al torn en contra, té la paraula la senyora Hortènsia Grau.
Gràcies, presidenta. Dues qüestions –és que encara estic en estat de xoc per la intervenció del senyor Alejandro. A veure, primer, senyor Batet..., perquè em penso que hi ha hagut una confusió; és que jo no sé si en aquesta cambra no ens escoltem prou els uns als altres. Jo, el meu grup, el nostre grup, aquesta proposició de llei la vam entrar el desembre del 2015; el que passa és que s'ha vist ara. I quan la vam entrar, quan parlàvem de derogació, en cap cas, senyor Batet, volem derogar, parlem de derogar la llei del 89 de Port Aventura, sobre la qual vostè ens ha fet el tema idíl·lic de la cançó d'Els Pets... En cap cas! Nosaltres parlem de la llei actual, de la Llei 6/2014. I, si tal com diu, senyor Batet, tot el que ens ha explicat –i jo li agraeixo molt el to i el tarannà i el que ens ha explicat– és cert, al final hi han aspectes d'aquesta llei que haurem d'acabar canviant. I jo avui, si m'han escoltat bé –si m'han escoltat bé–, el que els demanava..., jo els deia: «Jo vaig posar "derogar" per no entrar capítol per capítol. Però jo els parlava de quatre o cinc aspectes d'aquesta llei que van ser problemàtics i que ara teníem l'oportunitat, entre tots, de modificar, atès que, a més, estem fent el Pla director urbanístic. No anava en pla de rebentar-ho tot. Però es veu que no ens escoltem prou. Per tant, jo això és el que els volia fer entendre, que ara teníem l'oportunitat, ara que estem fent el pla director..., d'aquelles coses que van ser menys consensuades i que van aixecar més polèmica i que continuen sent polèmiques. Perquè el tema de la fiscalitat és polèmic, el tema dels seixanta mil metres quadrats de casinos és polèmic. I tot això, ja, és que ni li ho contestaré, senyor Alejandro, perquè és que jo avui ni he parlat de ludopaties ni he carregat contra els sindicats ni contra els alcaldes. He parlat de com es va fer el tràmit de la llei –que vostè no la va viure, però potser pregunti-li-ho al senyor Luna, perquè ell també la va patir–, i, per tant, he parlat d'això. No he acusat ningú. I, vull dir, no sé a què vénen les acusacions que vostè m'ha fet. Però és que després hi ha una altra qüestió. Vostè em llegia el programa de Junts pel Sí, no?, de revisar, impulsar, fer el millor projecte possible. Doncs, justament; justament tenim l'oportunitat, entre tots, ara que s'està fent el PDU, si modifiquem aquells aspectes que van ser més problemàtics, de fer el millor projecte possible. I el millor projecte possible, doncs, no passa per tenir seixanta mil metres quadrats de casinos, potser no passa per aquí. Segurament..., per mi, pel nostre grup, per descomptat, no passa per aquí, eh?, passa per altres qüestions. Per tant, jo..., m'agrada molt, m'ha agradat molt la seva intervenció en el sentit aquest, que està treballant el Govern per modificar..., per fer el plantejament global. Nosaltres estarem amatents a aquesta qüestió. També desmentir aquest pretesament... –que veia que el senyor Civit feia així amb el cap–, aquest pretès consens, que no és tal, per molt que vostès s'entestin a dir-ho, igual que posar els sindicats... A veure, una cosa va ser el paper que va jugar la UGT i el Jordi Salvador en un moment donat i una altra és el sindicat. M'imagino que el senyor Jaume Pros, de Comissions de Tarragona, s'haurà estirat dels cabells en sentir-lo a vostè, senyor Alejandro, perquè Comissions no ha estat mai..., sempre ha estat crítica amb el projecte i, sobretot, molt crítica quan es feien aquelles promeses de... –primer van parlar de vint mil llocs de treball, disset mil llocs de treball–, estaven crítics. Per tant, jo el que demanaria és que, més que acusacions, que ens escoltem una mica més tots, perquè jo el que demanava aquí crec que era molt raonable, posava dubtes, posava dubtes raonables, que vostè, senyor Alejandro, ni m'ha contestat, perquè jo no sé si s'ha mirat el PDU. Jo me l'he mirat, me l'he estudiat i he presentat al·legacions, i hi ha molts dubtes raonables en aquell PDU, i alguns que depenen del seu Govern de l'Estat, com ja li dic, com tots els temes de mobilitat, com els temes energètics..., per tant, ja m'agradaria veure si vostè, que defensa tant aquest projecte, a veure què fa el seu partit a Madrid per facilitar que es pugui desenvolupar el projecte. I ara em poso a la contra, a veure què farà, senyor Alejandro, perquè si fa el mateix que ha fet en el cas de Flix, eh?, que no ens faciliten que pugui arribar el gas perquè s'instal·lin altres empreses davant del tancament d'Ercros, o com fan en altres qüestions, anem apanyats! Per tant, abans de començar a disparar a tort i dret mirem-nos més les coses. Jo he intentat ser rigorosa, he intentat –crec– de no ofendre ningú i a mi és el que m'agradaria en aquest debat. Jo ja sé que no sortirà, perquè a més ho ha deixat molt clar el senyor Batet; volen treballar, volen continuar treballant en silenci i, per tant, jo espero que dins de poc, quan vostès ja hagin acabat aquesta feina, tindrem els resultats d'aquest treball, que espero que serà una proposta molt menys agressiva i que tindrà més consens de totes les forces. Gràcies.
Per a fixar el seu posicionament té la paraula el senyor Antonio Espinosa, de Ciutadans.
Muchas gracias, señora presidenta. Senyors consellers, señoras y señores diputados, nuevamente el proyecto de Barcelona World nos llega al Parlamento, nuevamente vuelve para tratarse y debatirse y yo, de verdad, cuando volvió pensé: ¿a qué es debido? Y naturalmente, no puedo dejar de responsabilizar al Gobierno. Un gobierno..., a los últimos gobiernos del partido, en un momento determinado de Convergencia y ahora de Junts pel Sí. Y me voy a explicar: mire, esta ley, esta proposición de ley en su día, esta propuesta de ley que se hizo podía haberse apoyado con mucho más consenso y no se quiso hacer. No hubo voluntad política de ampliar el consenso, de ampliar los apoyos, y eso nos ha hecho una ley, pues, ciertamente como ya en su momento manifestamos, deficiente, con muchas carencias, carencias que se siguen arrastrando y que no se han mejorado. Eso pasaba con el Gobierno del señor Mas, pero es que el actual Gobierno, pues, lo que encontramos es justamente eso, una división y una parálisis, una división que han escenificado perfectamente, eh?, el senyor Turull y el senyor conseller d'Economia, Oriol Junqueras. Estamos, por tanto, ante una situación que la razón por la que nuevamente tengamos que debatir se debe justamente a eso, a las incapacidades y a las incompetencias que están en el origen de esta ley, de esta proposición de ley que nos trae Catalunya Sí que es Pot. Sin embargo –y aquí es donde nosotros no acabamos de ver–, es que esta iniciativa legislativa me parece que se sabía, tal y como se estaba planteando, que no tenía mucho recorrido, eh? Yo creo que –si me permitís los de Junts pel Sí– obedece a lo que se llama ahora un cierto postureo, ¿no? Porque, claro, una cosa es traernos una propuesta para modificar unas determinadas partes de la ley, unos determinados aspectos concretos de la ley, que sabemos que no estaban bien, que sabemos que ampliamente o de una manera también importante, había disenso, y otra cosa es plantearnos una derogación. Y es que, señores de Junts pel Sí, últimamente ustedes se han instalado en la derogación, yo diría que ustedes lo que pretenden es una especie de derribo constante y esto yo creo que, de verdad, no nos facilita las cosas, no nos facilita las cosas porque el lenguaje y las formas también implican. Ahora nos explicaba la señora Hortènsia que ellos lo que querían era un debate, abrir un debate, pero es que el debate creemos que, sinceramente, se trata de abrirlo menos y de concretar más. Y, por tanto, aquí nos hubiera gustado –y nosotros hubiéramos apoyado– una propuesta de concreción, una propuesta en la que las modificaciones se hubieran hecho evidentes, en vez de, de una forma genérica, hablar de derogar, hablar de derribar. Y es que la sociedad –y ustedes también tienen que entenderlo–, en realidad, eh?, la sociedad catalana, la sociedad española, en realidad lo que quiere es construir. En realidad es lo que quiere, es construir y ustedes, utilizando la palabra «derogar, están hablando de destrucción, están hablando de destruir. Hay que construir sobre algo o mejorar lo que ya existe y aspectos que, de lo que ya existe, que son positivos, hay que mantenerlos. Por eso nosotros queremos, junto con la sociedad, transformar, modificar, pero no derogar y derribar. Mire, yo creo que han perdido ustedes la oportunidad, la oportunidad de modificar y mejorar la ley actualmente vigente, porque ahora ya no van a tener apoyos y han perdido ustedes una oportunidad, sencillamente. A veces las formas también importan, no solamente el fondo. Y es que transmiten, lo tienen que reconocer, transmiten un poco la idea de que ustedes lo que quieren es acabar con el proyecto, matarlo, finiquitarlo, y un poco está esto, que se traslada, que se transmite, es lo que yo creo que muchos que estaríamos de acuerdo en modificarlo, no compartimos. El proyecto de Ciudadanos, el propósito de Ciudadanos es justamente el de mejorar ese proyecto, el de mejorar. Y ahí coincidimos con el diagnóstico que se ha hecho, de que hay aspectos clarísimamente mejorables, ya lo decíamos en el debate de aprobación, aspectos relacionados a nivel fiscal, a nivel ambiental, a nivel urbanístico, de protección de los menores en relación al juego, incluso para nuestro caso, en cuanto al crédito, el juego a crédito que se pretende y que nosotros creemos que tendría que estar mucho más limitado, muy limitado y quizá incluso prohibido. Pero, claro, una cosa es exponer aspectos concretos y otra es plantearnos una idea de derogar un proyecto en vez de mejorarlo. Por lo tanto, no podemos estar en ese terreno a su lado, nos vemos obligados –nos vemos obligados– a votar a favor de la enmienda a la totalidad. En el plano fiscal, quiero añadir que..., porque así, como nos piden el posicionamiento, quiero insistir en lo que ha sido una posición clara y nítida de Ciudadanos durante todo este tiempo, y es que la fiscalidad, tal y como se ha establecido, supone privilegios para inversores y agravios para el resto del sector turístico y para miles de autónomos y empresas. Eso es así, eso es así porque rebajar hasta el 10 por ciento la fiscalidad y, además, sin ningún tipo de compensación en cuanto a la creación de empleo, es decir, no está ni tan siquiera mínimamente condicionado a crear empleo. Pues, hombre, si la finalidad fundamental es creación de empleo, bien podríamos, en todo caso, haber ligado esa rebaja excepcional fiscal a esa creación de empleo segura. Es decir, mientras no se hubiera..., como no se ha ligado, entendemos que, verdaderamente, esa rebaja no es aceptable. Porque ya quisieran, ya quisieran muchos empresarios, muchos autónomos, tener la fiscalidad que se les ha puesto a estos inversores, ya quisieran incluso muchos inversores extranjeros o inversores que quisieran venir, que también se les pusiera esa fiscalidad. Realmente, sinceramente se lo digo, yo creo que compartimos, yo creo que mucha gente, muchas personas, muchos diputados de esta cámara, que no es justo, que no es justo que gravemos las actividades productivas mucho más que –en este caso– una actividad que claramente tiene aspectos claramente especulativos. Nosotros, lógicamente, tampoco estamos a favor de cómo se ha tratado el tema urbanístico, porque si bien es cierto que ahora, a través del plan director urbanístico, se pretende arreglar aspectos que no estaban contemplados en la ley, lo cierto es que eso ya se quita del foco del Parlamento; yo creo que es aquí, en el Parlamento donde se debería de haber fijado esos aspectos urbanísticos que hoy, ya te digo, se escapan del control y, por tanto, de la legislación propia del Parlamento. ¿Qué digo, desde el punto de vista ambiental? Desde el punto de vista ambiental se sabe, o, mejor dicho, no se sabe cuál va a ser aún en estos momentos el impacto sobre el territorio y no se estableció en su día la obligación de establecer, de elaborar una evaluación ambiental para una mejor..., sencillamente, para una mejor y más adecuada toma de decisiones. Pues, bien, yo creo que hemos puesto de manifiesto una vez más aspectos y carencias que tiene la ley. No obstante –no obstante– y a pesar de las carencias que hemos manifestado y que pensamos que estamos y deberíamos estar a tiempo de modificar, Ciudadanos está a favor del proyecto Barcelona World, porque, lógicamente, pensamos que bien hecho, que si la inversión se materializa con las suficientes garantías, ¿eh?, supondrá inversión, supondrá dinamización de la economía, supondrá, en definitiva, creación de empleo. Señoras y señores diputados, con una buena regulación, que en estos momentos dudo mucho que exista, al servicio del interés general y no al servicio del interés de unos particulares, la actividad del juego, juntamente con otras actividades, precisamente lo que habría es una mayor... –o potenciaría o favorecería–, es una mayor actividad y oferta turística, ¿eh? Se ha dicho aquí turismo de negocio, turismo de congresos, turismo de convenciones e incluso turismo familiar. Y todo eso, todo eso y por esa razón última es por la que apoyamos el proyecto de Barcelona World. Todo eso redundaría en más prosperidad para las comarcas de Tarragona y para el conjunto de Cataluña. Muchas gracias, señora presidenta, senyors consellers, señoras y señores diputados.
A continuació té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia, moltes gràcies. Fa pràcticament dos anys, en aquest Parlament s'aprovava una llei ad hoc, una llei que portava noms i cognoms, que tenia un beneficiari, amb una rebaixa de l'impost i amb un planejament urbanístic que va ser el detonant de tot plegat i del debat que es va generar al seu voltant. Però posem-nos una mica en antecedents, a part d'això. El tema del planejament urbanístic: vivim en un país on la desregulació urbanística ha estat i és una pràctica habitual de tots els governs al llarg de la història. No cal anar massa enllà: fa deu anys s'aprovava un pla parcial per augmentar la densitat respecte a les propostes inicials. Per tant, en el fons, al llarg dels anys hem utilitzat sistemàticament la desregulació urbanística com una eina de planificació pensant que allà on hi ha un espai, hi podem construir, sense entendre que l'ordenació territorial va molt més enllà de la construcció i l'ús sistemàtic del territori. Però, a més a més, per tal d'atraure inversors i fer un complex de casinos –o això és el que en aquell moment es deia i es pretenia–, el Govern anterior, el Govern de Convergència i Unió va reduir l'impost del joc del 55 per cent, que és el percentatge habitual a tot el món, a un escandalós 10 per cent. Un fet que es generalitza a tots els casinos. Per tant, això vol dir que, des de l'aprovació d'una llei ad hoc amb noms i cognoms, la resta de casinos s'estan beneficiant d'aquesta reducció. A més a més d'un privilegi que qualsevol empresa de la resta de sectors han de pagar l'IRPF en funció de la seva activitat i, en canvi, ens trobem en aquest cas, casinos que no ho han de fer o que tenen una reducció; per tant, empreses que han de pagar el doble, fins i tot, respecte a l'impost del joc. Però, a més a més, s'ha argumentat..., es va argumentar fa dos anys i es torna a argumentar ara, aquí, i s'ha argumentat avui, que cal vetllar pels llocs de treball. Evidentment, nosaltres volem vetllar pels llocs de treball, per una ocupació digna i de qualitat, no pel que sistemàticament el sector majoritari d'aquest nou complex proporciona i impulsa. Perquè el sector hoteler es caracteritza per llocs de treball sense qualificacions professionals, per eliminar categories, per generar inestabilitat laboral amb la figura dels fixos discontinus; per tant, en definitiva, en promoure unes pèssimes condicions laborals. A més a més, és un sector que té en ell mateix una característica pròpia, que és un gran sector femení doblement precaritzat. I aquí esperem que aquesta cambra, en el si de la Comissió d'Igualtat, pugui escoltar les Kellys, treballadores domèstiques que s'estan autoorganitzant per denunciar les condicions en què el sector hoteler, aquest sector amb el qual volem beneficiar el nou projecte, les tracta o, millor dit, maltracta. Per tant, per nosaltres és absurd i inadmissible basar la defensa de la reducció de l'impost sobre el joc en arguments que diuen que és que generarà llocs de treball. Perquè ens podríem trobar altres sectors amb els quals podríem argumentar que generaríem llocs de treball, però que mai arribaríem al consens, tampoc, que són llocs de treball que podem impulsar. I algú dirà que ho portem a l'extrem; però, sí, ho portem a l'extrem expressament perquè són debats que existeixen actualment a Catalunya i, en concret, a la ciutat de Barcelona. La prostitució, molt probablement, també genera llocs de treball, i, en canvi, aquí hi ha gent que no està disposada a regular-la. La ludopatia, a més a més, és una addicció reconeguda. I algú dirà que la utilitzem, però és que la ludopatia no és una problemàtica, és una malaltia, i, com a tal, cal que vetllem perquè no augmenti, perquè les persones malaltes tinguin les condicions necessàries. Per tant, la reducció en l'impost del joc el que posa sobre la taula és la constatació que, potser, estem pretenent avançar cap a un model econòmic que fomenta activitats nocives cap a la salut, a les persones i al seu entorn. I és que, a més a més, algú parlava, el senyor Alejandro, de l'economia de mercat d'ampli consens. I jo li preguntaria: és l'ampli consens de les desnonades, les aturades, les precaritzades? És aquest l'ampli consens de l'economia de mercat que volem defensar Home, jo crec que parlar d'ampli consens de l'economia de mercat després dels anys que portem vivint..., de com l'economia de mercat ha portat unes conseqüències lamentables i devastadores a la majoria de les classes populars dels països catalans, no l'hauríem de defensar ni hem de parlar d'economia de mercat d'ampli consens. Fa dos anys, la companya Isabel Vallet, quan aquí es discutia i es buscava aprovar –i es va aprovar– aquesta llei, ella deia: «L'aposta, de nou, per l'urbanisme, pels macrocomplexos i per la creació d'habitatges és apostar de nou pel mateix model d'economia especulativa que ens ha portat a les xifres d'atur que estem, a les xifres de misèria que estem i a les xifres de no-accés a l'habitatge que estem. I així estàvem fa dos anys i així estem ara, i continuem estant-hi. I, per tant, per què cal obrir ara el meló de la derogació d'aquesta llei? Doncs, perquè al llarg dels darrers mesos ens hem trobat diferents declaracions, i avui s'ha tornat a dir, que hem reconvertit i estem reconvertint Barcelona World. Podríem agafar les últimes declaracions més recents del conseller d'Empresa i Coneixement, que assegurava a l'Agència Catalana de Notícies que aquest projecte..., o sigui, que existeix un procés de modulació, que és el que ha registrat aquest projecte, de manera que ja no ens hem de referir a ell com a Barcelona World, sinó que hem d'utilitzar el nom original –però que tots ens enteníem amb Barcelona World–, que és el de Centre Recreatiu Turístic, on el joc ha passat de tenir un pes rellevant en el projecte a ser, en l'actualitat, un element no essencial del projecte. I, per tant, nosaltres diem: si en la modulació del projecte de Barcelona World el joc passa a ser un element no essencial, quin sentit té mantenir una llei feta, com dèiem, amb nom i cognoms?, quin sentit té continuar mantenint la rebaixa de l'impost del joc?, si és que mai ha tingut sentit rebaixar l'impost del joc, que aquí podríem obrir un altre debat. Els alts impostos en el negoci del joc estan pensats, com altres impostos, no tant per fomentar una gran recaptació, sinó per fomentar o per no fomentar, millor dit, una activitat intrínsecament negativa. I això ens retorna a quin és el model de societat que volem construir. Si assumim que l'impost del joc, la seva voluntat, no és recaptar molt, sinó no fomentar un tipus d'activitats nocives, per què fomentem projectes a partir de rebaixes d'impostos que tenen un objectiu concret? I, a més a més, cal tenir en compte que ens trobem en una situació una mica paradoxal: tot i que no tenim competències en l'impost sobre activitats culturals, aquest a l'Estat espanyol s'ha augmentat del 8 per cent al 21 per cent. I en una moció del febrer de 2015, al Congrés dels Diputats, el grup, aleshores, de Convergència i Unió demanava reduir aquest impost del 21 per cent al 10 per cent. Entenem que les activitats culturals són activitats que fomenten un model social que compartim, un model social que hauria de ser compartit, un model social que ampliés la base i que, per tant, també, aquesta reducció de l'impost el que fa és acostar la cultura a tots els col·lectius, tot i que el podríem rebaixar molt més del 10 per cent. Però, en canvi, en un sector i un negoci que entenem que és nociu, que no facilita ni la redistribució de recursos, ni la participació de tota la ciutadania, ni l'accés de tothom, posem un impost o reduïm un impost al 10 per cent. I, finalment, hi ha un argument basat en la necessitat d'ingressos públics: si dèiem que l'impost del joc no té una voluntat ni un objectiu, bàsicament, de recaptació, sí que recapta i és innegable que recapta. Per tant, en un moment on ens plantegem augmentar ingressos, ens plantegem facilitar una major despesa social per revertir la situació d'emergència en què molta de la població catalana està vivint, ens permetem el luxe, amb aquesta rebaixa, de llençar més de 90 milions d'euros. Que algú dirà: «Amb 90 milions d'euros, no anem enlloc. Home, no, amb 90 milions d'euros sols no, però, si intentem trobar de tot arreu, doncs...
Senyora Reguant, ha exhaurit el temps.
Per tant, el que nosaltres diem és... –ho vam dir fa dos anys, ho hem dit cada dia–, nosaltres diem «no a Barcelona World, direm «no a qualsevol projecte que es basi en una llei basada en un projecte fet ad hoc per uns quants. Per tant, si el projecte ja no existeix, deroguem aquesta llei o, si no, és que potser existeix alguna cosa al darrere? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat procedirem a la votació. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] A continuació, procedirem a la votació conjunta de les tres esmenes a la totalitat, presentades pel Grup Parlamentari Socialista, Junts pel Sí i Partit Popular. Comença la votació. Les esmenes han estat aprovades per 109 vots a favor i 21 en contra i cap abstenció. [[Declaració del Parlament de Catalunya de condemna dels atemptats terroristes a la ciutat de Lahore, al Pakistan]] [[401-00011/11]] A continuació procedirem a llegir la Declaració del Parlament de Catalunya de condemna dels atemptats terroristes a la ciutat de Lahore, al Pakistan; i, immediatament després d'aquesta lectura, farem un minut de silenci. També saludem, en nom de tots els grups parlamentaris i de tota la cambra, el cònsol del Pakistan, que ens acompanya, i a totes les entitats, que també ens acompanyen, de pakistanesos que estan aquí, amb nosaltres, a Catalunya. Demano al senyor secretari Joan Josep Nuet, que procedeixi a la lectura d'aquesta declaració.
«Declaració del Parlament de Catalunya de condemna dels atemptats terroristes a la ciutat de Lahore, al Pakistan. El Parlament de Catalunya condemna de la manera més enèrgica els atemptats perpetrats al parc Gulshan-e-Iqbal de Lahore, al Pakistan, el passat diumenge 27 de març, com a conseqüència dels quals han mort més de setanta persones i n'hi ha més de 340 de ferides, sobretot dones i nens. El Parlament se solidaritza amb les víctimes dels atemptats, i també amb llurs famílies i amics i amb les persones d'origen pakistanès que viuen a Catalunya i en formen part, i mostra el seu suport incondicional al poble pakistanès en aquests moments difícils, especialment per a la comunitat cristiana, objectiu de l'atemptat, però també per a la comunitat musulmana, majoritària entre les víctimes, i per a persones d'altres confessions. El Parlament es referma en el rebuig de totes les formes de terrorisme i es compromet a col·laborar positivament en el repte de substituir la cultura de la violència per la cultura de la pau, per tal que la prevenció de conflictes i la mediació sigui la pràctica principal per a evitar o solucionar els conflictes, i apel·la, un cop més, a defensar i garantir la justícia social i el respecte dels drets humans com el millor mitjà per a fer un món més segur. Palau del Parlament, 6 d'abril de l'any 2016. [[Aplaudiments.]]
Fem el minut de silenci. [[La cambra serva un minut de silenci.]] Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]] [[Proposició de llei de regulació dels règims d'inelegibilitat i d'incompatibilitats i dels conflictes d'interessos dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00009/11]] El quart punt de l'ordre del dia és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de regulació dels règims d'inelegibilitat i d'incompatibilitats i dels conflictes d'interessos dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats i diputades, permetin-me la llicència, tot i que avui ja s'ha fet una pregunta amb relació al tema al qual em referiré, de començar la meva intervenció avui fent una menció, una reflexió al voltant de la crisi dels refugiats i l'actitud de la Unió Europea i el seu acord amb Turquia. Perquè és el primer Ple que celebrem des que ha entrat efectivament en vigor aquest acord Unió Europea - Turquia i s'han començat a produir efectivament les transformacions dels camps de refugiats en camps d'internament, des dels quals s'estan ja produint deportacions en grup a Turquia. Mirin, qualsevol cosa que es pugui dir respecte a la gasiveria moral de l'actitud dels estats de la Unió Europea en aquesta actual crisi dels refugiats quedarà necessàriament curta. Jo només puc dir, a l'inici d'aquesta intervenció i centrant-me immediatament en la qüestió, que la nostra gasiveria actual, la nostra actitud actual, serà jutjada amb extraordinària severitat per les generacions futures, si és que amb els exemples que donem no les hem malmenades. Per tant, aquells que tenim responsabilitats i aquells que podem fer-ho hem d'alçar les nostres veus per intentar de totes totes que s'eviti crear una situació irreversible en la qual molta i molta gent no pugui aspirar a fer la seva vida lluny d'un terror tan intens –o més– com el que s'ha patit a París o Brussel·les i, en tot cas, segur, molt més constant i persistent. Em centro ara en la qüestió, per evitar que ho hagi de fer la presidenta, de cridar-me a la qüestió. Nosaltres, com a Grup Parlamentari Socialista, presentem una Proposició de llei de regulació dels règims d'inelegibilitat i incompatibilitats i dels conflictes d'interessos dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya. No els ocultaré que aquesta iniciativa sorgeix del debat que va tenir lloc en aquesta mateixa cambra, just a l'inici de la legislatura, després que la Comissió de l'Estatut dels Diputats hagués pogut parlar de les incompatibilitats, que sempre, diguem-ne, s'examinen al principi del mandat. Deuen recordar que en aquell moment, des del Grup de Catalunya Sí que es Pot, i amb el concurs d'altres grups, es va suscitar un debat respecte a la dispersió normativa que hi havia, en el cas de Catalunya, a l'hora de recollir i regular les incompatibilitats, la inelegibilitat i les possibles col·lusions d'interessos, i vam recollir immediatament el guant i vam decidir portar una iniciativa que procurés posar remei a aquestes qüestions. Perquè el cert és que, efectivament, aquesta dispersió es troba; tenim una regulació dispersa, parcial, fragmentària, per dir-ho així, no tota ella compta amb rang de llei. I això és així, entre moltes altres qüestions que seria ara llarg d'examinar, perquè no tenim una llei electoral pròpia a Catalunya. Se'ns ha dit aquests dies, debatent amb els grups parlamentaris sobre aquesta iniciativa, que això seria més objecte de regulació a través d'una llei electoral. No és que no hi puguem convenir: hi convenim; així és, de fet, com es troba recollit en molts casos, en moltes altres comunitats autònomes. Però, permetin-me també l'escepticisme de dir que si haguéssim d'esperar que es produís aquesta regulació a través d'una llei electoral, possiblement en futures legislatures ens trobaríem que es susciten debats similars respecte a aquesta dispersió normativa, aquesta fragmentació, etcètera. Per tant, en realitat la proposició que els fem ja té una voluntat, per dir-ho així, o ja admet el seu caràcter provisional. No hi ha cap obstacle perquè després, quan s'arribi a regular una llei electoral pròpia a Catalunya, hi hagi una disposició derogatòria que, diguem-ne, desplaci aquesta proposició de llei que els fem –si és que arriba a esdevenir llei. Per tant, reconeixem aquest caràcter provisional i reconeixem també el caràcter extraordinàriament succint de la regulació que proposem, perquè en el fons és una llei de tres articles: un, dedicat a les inelegibilitats; l'altre, dedicat a les incompatibilitats, i l'altre, dedicat al règim, per dir-ho així, que ha de controlar els diferents interessos que poden tenir els diputats i les diputades i, per tant, que intenta evitar que hi hagi conflictes d'interessos. Estem disposats –i ho vull dir d'entrada– a entrar a fons al debat sobre totes i cadascuna de les qüestions que nosaltres hem plantejat en el text inicial. No hi ha, per dir-ho així, una presa de posició absolutament, diguem-ne, impermeable als arguments que ens puguin exposar altres grups en la tramitació d'aquesta proposició de llei, perquè entenem que hi pot haver un debat raonable, per exemple, respecte a si algunes de les causes d'inelegibilitat que estan recollides així, com les proposem, en àmbit estatal, o ho estan també en altres àmbits autonòmics, potser serien més pròpies d'un règim d'incompatibilitats i no d'una inelegibilitat radical. Per tant, estem absolutament disposats a parlar-ne. També podríem discutir, i hi estem absolutament oberts, si alguna de les incompatibilitats proposades no és, diguem-ne, del tot raonable o justificable. I, per tant, absolutament disposats, en això, a tractar-ho en el tràmit de ponència legislativa o, en cas contrari, si ens n'hem deixat alguna que fóra justificable introduir. I estarem especialment contents d'entrar més a fons en el règim que reguli el conflicte d'interessos, no? Nosaltres entenem que hi ha una demanda social, diguem-ne, potent, intensa, respecte a evitar conductes que puguin suposar una col·lusió d'interessos públics i privats, perquè determinats càrrecs públics, doncs, en tinguin d'altres, privats o públics, que puguin generar alguna situació que èticament sigui reprovable, fins i tot en el supòsit que no hi hagi hagut cap conducta que efectivament porti a pensar que s'ha comès cap il·lícit, etcètera, no?, però... Per tant, estarem especialment atents al desenvolupament d'això. Nosaltres estem convençuts que, si podem tramitar aquesta llei, el redactat pot millorar i que, a més, amb tota seguretat podrem fer una regulació, doncs, més completa, amb els punts de vista que aportin els diferents grups parlamentaris. I, per tant, en aquest sentit, he d'agrair especialment que els grups parlamentaris de Junt pel Sí i del Partit Popular, que inicialment havien presentat una esmena a la totalitat, l'hagin retirada, perquè creiem que s'obre l'oportunitat de discutir al voltant de la regulació d'aquestes qüestions a què he estat referint-me. I, evidentment, reitero el caràcter relativament modest de la proposició que els fem, perquè entenem que això és una regulació que hem de tenir mentre no siguem capaços de tenir una regulació del règim electoral a Catalunya, que és un objectiu polític que, com saben, es reitera debat d'investidura rere debat d'investidura i que encara no hem estat capaços d'assolir. Moltes gràcies.
Els informo que, tal com ha dit el diputat senyor Pedret, les esmenes a la totalitat dels grups parlamentaris de Junts pel Sí i del Partit Popular han estat retirades. Per tant, ara continuarem amb el torn d'intervencions dels diferents grups per a fixar la seva posició. En primer lloc té la paraula el senyor José María Espejo, de Ciutadans.
Moltes gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats..., volvemos a un debate, hoy, que en parte, o totalmente, debería haber quedado resuelto en la pasada legislatura, y de hecho creo que debería haber quedado resuelto hace décadas –hace décadas–, pero Cataluña sigue sin una ley electoral completa, justa, que regule todos y cada uno de los aspectos relativos al procedimiento electoral, sistemas de control, participación de los medios públicos, publicidad, inelegibilidades e incompatibilidades, que es de lo que habla esta proposición, pero sobre todo seguimos sin la gran clave de lo que debe ser una ley electoral propia y verdaderamente justa, que es la regulación de la representación de los ciudadanos, de tal manera que garantice que el voto de todos los ciudadanos valga lo mismo. Hoy tenemos aquí, en este Parlament, una mayoría absoluta parlamentaria que no representa a la mayoría social de votantes de las pasadas elecciones de Cataluña. Y eso es una anomalía democrática –es una anomalía democrática. Es legal y, por tanto, de obligado acatamiento. Nosotros sí que acatamos y aceptamos las leyes aunque no nos gusten. Pero es una anomalía, al fin y al cabo. Y la presente propuesta no viene a poner, ni mucho menos, solución a esto, y sería en vano que lo pretendiera, porque es evidente –y se vio claramente en la legislatura pasada– que aquellos a quien beneficia esta ley electoral –españolísima, por cierto–, pues, no la quieren cambiar –es posiblemente la ley española que más les gusta, es la injusta ley electoral–, y por eso Cataluña es la única comunidad autónoma que no tiene una ley electoral propia. Pero bien, esto es lo que hay; dura lex, sed lex, como dice el aforismo jurídico que el señor Pedret, como jurista, pues, también conoce perfectamente. Esta es también la diferencia entre los grupos independentistas y los grupos que están por el respeto al estado de derecho. Nosotros, las leyes, aunque no nos gusten, las tenemos que respetar, tenemos que respetar una mayoría absoluta parlamentaria que no responde a la mayoría social de votantes de las pasadas elecciones de Cataluña. ¿Qué quiere entonces regular esta ley? Bueno, quiere regular una parte concreta, o muy concreta, de lo que debería ser la ley electoral. Es una parte importante; no la más importante, pero sí es importante. Y en este sentido, aunque la propia exposición de motivos reconozca que se trata de un parche, por así decirlo, a nosotros nos parece bien que se hable..., porque creemos que la ciudadanía demanda, en el ámbito de las compatibilidades y las dedicaciones de los políticos, unos compromisos cada vez más explícitos con la enorme responsabilidad que significa el desempeño de la función representativa. Habla, la proposición, de dos cosas bien distintas: la inelegibilidad, por un lado, y la incompatibilidad, por otro, de los diputados de esta cámara. La primera sería una materia de esa deseada y denegada ley electoral, y la segunda sería una materia del Reglamento del Parlament. Ciertamente, cuando la propuesta habla de las inelegibilidades de los diputados del Parlament, no hace sino repetir la gran mayoría de las que ya constan en diferentes normas estatales, como es, por ejemplo, la Ley electoral general, o también sectoriales de la Generalitat de Catalunya que ya están en vigor. Y en este sentido vuelve a ponerse de manifiesto la condición –y permítame que lo diga de esta manera– de ley..., un poco, una ley parche, en la medida en que es materia que debe, creo yo, regularse por completo en esa ley electoral catalana. Esto de que es una ley parche, y no lo digo con, digamos, ánimo de ofender, es que lo dice la propia ley, ¿no?, lo dice la propia ley, que dice que es una regulación sucinta y con vocación provisional, pero con rango legal. Aquí la crítica sí que vendría en que yo creo que si lo que hay ahora ya son parches y tienen ya rango legal, quizás desde un punto de vista técnico no creo que sea lo más conveniente ponerse a regular otra vez lo mismo para hacer otra cosa provisional, que lo que debería ser es objeto de una ley electoral cuando la tengamos completa, y demás. Pero, bueno, en fin, yo creo que es bueno que se hable de ello. Y, por lo tanto, en este sentido, nuestro total apoyo a esta iniciativa, y que la discutamos. Hablaba, como decía, de inelegibilidades, que ya están recogidas en algunas normas. Y después están las incompatibilidades. En este punto, también hay que decir que ya se está discutiendo, al menos en el seno de la Mesa, un primer borrador para ser enviado posteriormente a la Comisión de Reglamento de lo que debe ser el código de conducta de los diputados, que ha de regular también las incompatibilidades, por lo que yo espero, espero sinceramente, que en esta legislatura podamos tener ese código de conducta. En todo caso, en lo que se refiere a las incompatibilidades, la propuesta vuelve a ser una relación de las que ya resultan con carácter general de algunas normas dispersas, y les reconozco que con algún añadido interesante, que es lo que yo creo que también hace que se justifique que volvamos a..., bueno, a hacer otra ley al respecto. ¿Cuál es ese añadido que yo considero muy interesante? Es, pues, la inclusión como incompatible de la figura del senador con la condición de diputado del Parlament. Nosotros no podemos estar más de acuerdo con esta cuestión. Para algún grupo de esta cámara ya es costumbre nombrar a su presidente como senador. En un primer momento presentaron una enmienda a la totalidad; la han retirado, y yo espero que eso sea la primera muestra de que están dispuestos a que esta situación, que yo considero anómala, pues, no se repita. ¿Por qué? Porque ser diputado del Parlamento de Cataluña creo que es una enorme responsabilidad, y yo creo que los ciudadanos nos piden que la ejerzamos con dedicación más que absoluta. Yo creo que ya está bien de acumular cargos políticos: diputado, senador, alcalde, concejal. Y, en este sentido, a ustedes..., y me parece bien que haya dicho que está dispuesto a hablar de la inclusión de otras posibles incompatibilidades, porque a ustedes se les ha olvidado incluir algo que va en la misma línea. O sea, yo no entiendo por qué proponen que no se pueda compatibilizar el cargo de diputado con el de senador, pero no hayan incluido el cargo de alcalde. Yo creo que el cargo de alcalde es algo mucho más comprometido con el ejercicio de la función ejecutiva en un determinado municipio que el cargo de senador. Básicamente es que el de senador hace poquitas cosas; por eso mismo nosotros proponemos que se elimine esta cámara legislativa, o al menos en la medida en como está ahora mismo regulada. Yo creo que el cargo de alcalde es suficientemente importante y requiere esa total y absoluta dedicación. No me parece bien que se hayan puesto estas dos varas de medir: senador no, porque ustedes no tienen ninguno, pero alcaldes sí, porque ustedes, no sé si tienen alguno, puede ser que sí, pero en todo caso los han tenido, ¿eh?, en su grupo parlamentario, y alcaldes de ciudades muy importantes de Cataluña, que creo que merecen que se dediquen exclusivamente al servicio a sus ciudadanos. Nosotros, en nuestros estatutos de partido, tenemos la obligación para todos los cargos públicos de que no se pueden compatibilizar dos cargos públicos por un periodo de más de un año, y además de manera excepcional, excepcionalísima. Todos nuestros diputados actuales que eran regidores de sus ciudades han renunciado a su acta de concejal en el mismo momento en que se puso en marcha la legislatura; la última, la señora María Valle, este es su primer Pleno, y ya formalizó esta pasada semana su renuncia como regidora de Cerdanyola. Ustedes dicen en su proposición que no se puede ignorar, cito textualmente, «la creciente y muy razonable demanda social de transparencia de la actuación de los cargos públicos, incluidos los electos. Por lo tanto, siguiendo con esta línea, hablemos también de la imposibilidad de ser alcalde y diputado a la vez. Creo que es necesario que un alcalde se dedique exclusivamente..., o al menos los alcaldes de ciudades importantes; podemos hablar del número de habitantes, pero al menos los alcaldes de ciudades importantes tienen que estar en su ciudad atendiendo a sus vecinos. Yo creo que ustedes pretenden un debate serio. Estoy de acuerdo y estoy dispuesto a que mantengamos un debate serio. Yo creo que todos los grupos de la cámara, al haber retirado las enmiendas, parece evidente que estamos dispuestos a que se mantenga ese debate serio y eliminemos, por tanto, esas dobles varas de medir, porque yo creo que la gente ya está harta. Yo le agradezco la iniciativa. Y, en este sentido, puede contar con nuestro apoyo para debatir los aspectos más concretos de la ley. Muchas gracias.
A continuació té la paraula el senyor Joan Coscubiela, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, la proposició de llei del Grup Socialista em sembla absolutament oportuna. No enteníem, sincerament, les esmenes a la totalitat presentades pel Partit Popular i Junts pel Sí. Hem conegut que les han retirat, i crec que és una bona notícia d'inici del que hauria de ser un tràmit parlamentari molt necessari. Una de les raons, ja s'ha dit, però és molt evident, i vull reiterar-la, és que aquesta proposició de llei ve a omplir un forat, un immens forat que té la legalitat catalana. Trenta-set anys després de l'aprovació de l'Estatut de Sau, el Parlament ha estat incapaç d'aprovar una llei electoral catalana, la qual cosa posa de manifest una vegada més que algunes forces polítiques s'omplen molt la boca de la construcció nacional de Catalunya, sempre que no afecti els seus interessos partidaris i electorals. Com que no sembla que, en aquesta legislatura, sigui normal o abreviada, sigui ordinària o extraordinària, hi hagin moltes possibilitats d'aprovar una llei electoral –tant de bo m'equivoqui–, crec que és una bona oportunitat la que ens brinda el Grup Socialista per almenys tapar aquest forat, eh? Ja sé que alguns estan profundament convençuts que ara només cal fer una cosa i després ja farem tota la resta. Nosaltres, ja deuen haver pogut comprovar que som més de la cultura de mientras tanto, eh?, en homenatge a l'amic Sacristán..., i, en català, entretant, mentrestant, intentem fer alguna cosa. I aquesta llei crec que és oportuna. Compartim amb el Grup Socialista la necessitat de disposar, doncs, d'una legislació pròpia sobre règim d'inelegibilitat i incompatibilitats. Després ja tindrem en el tràmit d'esmenes l'oportunitat de construir-la col·lectivament, però voldria avançar algunes opinions al respecte. Crec que hem de tenir molta, molta cura a l'hora de legislar bé les causes d'inelegibilitat i d'incompatibilitat. Crec que és evident que en els dos supòsits no es pot ser diputat o diputada del Parlament de Catalunya, però ni tenen el mateix origen ni tenen les mateixes conseqüències, i fóra bo que no les confonguéssim. Des d'aquest punt de vista, creiem que hi han alguns problemes a l'hora de la seva delimitació; problemes que no són nous, problemes que al nostre entendre també estan en la legislació estatal espanyola, de la LOREG, i que hauríem d'aprofitar l'oportunitat per resoldre'ls amb el text definitiu. Crec que seguint els raonaments del Tribunal Constitucional –perdó pel sacrilegi d'una cita com aquesta en un dia com avui, però en aquest sentit, des del punt de vista de les reflexions jurídiques, ens resulta útil–, la inelegibilitat comporta incompatibilitat, però no a la inversa. I, per tant, des d'aquest punt de vista, són temes que hem de tractar, sobretot –sobretot– perquè tenen un origen, hi insisteixo, i unes conseqüències completament diferents. En la sentència, crec recordar, del setembre del 2014, amb motiu del recurs d'inconstitucionalitat plantejat pel Govern espanyol contra la Llei electoral andalusa, el Tribunal Constitucional –que algunes vegades fa coses sensates– recorda que el règim d'inelegibilitat afecta el dret electoral, mentre que el règim d'incompatibilitat afecta el dret parlamentari; són coses diferents, i això ho hem de tenir molt present. En llenguatge clar i català, les causes de no poder ser elegit, d'inelegibilitat –paraula complicada, almenys per mi–, són un impediment per participar en les llistes electorals, mentre que no ho són les causes d'incompatibilitat fins que aquesta elecció no es consuma per part dels ciutadans. Això té conseqüències importants. Permeti'm que utilitzi un exemple, i espero que ningú s'ho prengui malament. I que em perdoni el conseller Romeva, perquè utilitzo la seva figura com a exemple il·lustratiu. Si al conseller Romeva se'l condemnés a inhabilitació per voler exercir les seves funcions de conseller d'Exteriors com si fos un ministre d'estat independent –Déu i el Tribunal Constitucional no ho vulguin, eh?; estic posant-ho només com un exemple– estaria en unes causes d'inelegible, per molt que es declarés insubmís. Però, en canvi, si Catalunya acaba assolint la condició de la independència i continua formant part de la Unió Europea i el conseller Romeva fos escollit president del Consell Europeu, doncs, bé, podria continuar presentant-se com a diputat del Parlament de Catalunya, però no podria fer compatibles les condicions de president del Consell Europeu i de diputat del Parlament de Catalunya, hauria d'escollir, perquè aquí hi ha una causa d'incompatibilitat. Bé, és l'única manera que he tingut, amb un exemple clar, d'expressar què és el que jo crec que hem de plantejar de manera molt clara en aquest sentit. Sobre el règim d'incompatibilitats compartim l'enfocament general que ens planteja el Grup Socialista. No sé si després, a l'hora de concretar, podrem fer-ho, perquè algunes de les intervencions, especialment la del senyor Espejo, en aquest moment, posa de manifest que serà complexa la tramitació d'aquesta llei, no? Però sobretot crec que hem de tenir clares algunes coses. Sobretot crec que coincidim amb la proposició de llei del Grup Socialista en una idea, i és que nosaltres hem de regular els dos tipus d'incompatibilitats: la incompatibilitat plena, que inclou la funcional i la salarial, i la incompatibilitat salarial. Són coses diferents, des d'aquest punt de vista. Un altre exemple –i ara que em perdoni el senyor Albiol. Si el senyor Albiol continua amb aquesta condició, el lògic és que no pugui cobrar dos salaris. Suposo que en això hi estem tots, fins i tot el Grup Popular. Ara bé... –perquè en aquest cas és una incompatibilitat salarial. Però el que estem plantejant nosaltres, i ho planteja la proposició de llei del Grup Socialista, és que la incompatibilitat sigui plena, és a dir que no es pugui ser alhora diputat del Parlament de Catalunya i senador. Per una qüestió òbvia: per la necessitat de desenvolupar correctament les tasques que corresponen al mandat representatiu que hem rebut dels ciutadans. Ja discutirem en el seu moment la dels alcaldes, eh? Crec sincerament que no és un tema de qui té alcaldes a les llistes o no. Per exemple, jo crec que és oportú que a l'hora d'analitzar aquest tema distingim la diferència que pot ser ser alcalde de Barcelona o alcalde de Sant Jaume de Frontanyà, un poble..., el menys poblat de Catalunya, eh? I fer incompatibilitats totals, no ho sé. Crec que ho hem de seguir discutint, però ho dic perquè, si fem el debat seriosament, intentem treure-hi trampetes partidistes des de tots els costats. Però deixant ben clar en aquest cas aquest plantejament, jo crec que nosaltres hem d'insistir molt –molt– també en el tema de la incompatibilitat en l'àmbit del sector privat. És un tema que no crec que estigui ben tractat. Però aquí hem de filar molt prim, perquè depenent del que fem acabarem provocant efectes indesitjables i no volguts; espero que no volguts per ningú, eh? És evident –és evident– que crec que la incompatibilitat en determinades activitats privades que entren en col·lisió amb els interessos públics, a aquelles empreses que estan amb interessos dins de l'àmbit d'actuació del sector públic, ha de ser una incompatibilitat plena, no només salarial, sinó també funcional, plena, és a dir, no es pot ser a les dues coses al mateix temps, i així ens hauríem estalviat algunes coses que jo he hagut de viure en la meva condició de diputat al Congrés dels Diputats i que després han esclatat públicament, algunes coses bastant vergonyoses. Però, dit això, crec que després hem de veure el cas de la incompatibilitat salarial de determinades activitats privades, perquè depenent de com ho regulem podem provocar un efecte contrari al que crec que volem plantejar. No podem fer-ho d'una manera tan estricta o tan poc..., filant tan poc prim, que al final aconseguim que només puguin ser diputats del Parlament de Catalunya les persones o bé que són professionals de la política o bé que vénen de la funció pública, i no aquelles que tenen un bagatge professional anterior i previ, i que el volen continuar mantenint en el seu futur, i que volen establir algun règim de compatibilitat. Jo crec que això hem d'abordar-ho i hem d'abordar-ho, a més, amb la serenor que comporta la dificultat de fer-ho amb equilibri des d'aquest punt de vista. Perquè, en cas contrari, el que podem plantejar claríssimament és una situació d'una especialització negativa d'aquest Parlament de Catalunya. És evident, és evident que aquest tema és delicat, perquè, just per evitar el tema de les portes giratòries, hem de regular algunes coses amb molta, molta contundència. Però deixin-me que els digui una cosa: en l'entorn que jo em bellugo no hi han portes giratòries, hi han portes als nassos. La gent que, en la seva activitat pública, després d'una activitat privada, s'atreveix a ser crític amb el poder econòmic o amb el poder polític, quan ho deixa, té serioses dificultats per tornar a la seva activitat professional, perquè aquests poder econòmic i poder polític ja s'han encarregat de fotre-li la porta als nassos, en el sentit més literal del terme. I, per tant, hem de buscar també uns mecanismes que impedeixin que això sigui així. Bé, en definitiva, es tracta, amb aquest plantejament que estic fent, d'evitar que unes persones que fan una opció legítima per dedicar un moment puntual de la seva vida a la representació política, acabin sent condemnades a la mort civil, perquè s'han atrevit a confrontar-se amb el poder econòmic en algun moment. No es tracta, evidentment, de resoldre-ho ara, però he volgut apuntar alguns dels eixos del nostre plantejament. I bé, com que sóc optimista de mena, estic convençut que serem capaços d'aprovar..., de convertir aquesta proposició de llei en una llei, i, si em surt bé –per què no?–, agafar carrerilla i plantejar-nos el futur electoral de Catalunya, que espero –espero– no haver d'esperar als nostres néts perquè sigui aprovada. Gràcies.
A continuació té la paraula la senyora Esperança García, del Grup Popular.
Bé. Bon dia, senyors, diputats i diputades. Com bé s'ha avançat, el Partit Popular ha retirat la seva esmena a la totalitat a aquesta proposició de llei que ens planteja el Partit Socialista. Es una proposición de ley –hay que decírselo, señor Pedret– que nace reconociéndose que es insuficiente; reconociéndose, además, que es con vocación de insuficiencia y de temporalidad. Y eso se lo digo porque ustedes lo reconocen ya, prácticamente, en el primer párrafo. O sea, en el primer párrafo ustedes dicen: «Debido a todos los reiterados intentos de aprobar una ley que regule el régimen electoral catalán, el Parlamento de Cataluña todavía no ha conseguido este fin. Y entonces, por la ausencia de una regulación propia en esta materia, comporta que la mayoría de aspectos de la misma, deban de regirse por la normativa española sobre el régimen electoral general. Es decir, reconocen ustedes, prácticamente en el primer párrafo y en el segundo párrafo, que es a consecuencia de no aprobar una ley electoral catalana, que ustedes presentan esta propuesta de ley. Incluso, un poquito más adelante, reconocen ustedes, que es temporal –que es temporal–, es insuficiente, y la presentan en tanto... –estamos siempre en la temporalidad esa de «mientras tanto–, en tanto no hay una ley electoral catalana, ¿no? Nosotros, sin embargo, hemos retirado esa enmienda, ¿no?, y yo creo que la hemos retirado a pesar de que la clave de su propuesta de ley es, precisamente, el reconocer, pues, que no tenemos una legislación electoral catalana; que además la regulación que tenemos es escasa, es insuficiente, no es segura jurídicamente, no es idónea, tampoco, para regular el régimen de incompatibilidades. Y da la impresión de que, con esta propuesta de ley, ustedes como que quieren modificar... –a falta de ese consenso necesario para una nueva ley electoral catalana–, quieren modificar dos leyes: la ley electoral catalana, que no se aprueba –que no se aprueba– y que nunca se hizo, ni siquiera cuando gobernaban ustedes, y que además, ustedes condenan al sueño eterno. Ustedes han renunciado..., mediante esta propuesta de ley ustedes renuncian y condenan al sueño eterno que Cataluña, por fin, tenga una ley electoral propia de régimen electoral. Y lo hacen, incluso, sabiendo que durante todos estos treinta y seis –treinta y seis años, repito, que es bastante– ya ha estado casi –casi– adormecida, no condenada al sueño eterno, pero muy adormecida, ¿no? Y, precisamente, cuando ustedes, en determinadas ocasiones, dicen que: «La capacidad de autogobierno en Cataluña, hombre, también tiene límites, ¿eh?, no es tan extensa. Como desde el Partido Popular defendemos, consideramos y, además, probamos; es decir, una de las competencias que se pueden desarrollar aquí, precisamente, es tener un régimen electoral propio y ustedes, incluso con esta propuesta, renuncian a tenerlo, ¿no? Y además, también quieren modificar –permítame que se lo diga–, incluso, la propia naturaleza misma del Senado. Sorprende bastante que en esta propuesta ustedes no incluyan, pues, que haya determinados alcaldes, de determinadas poblaciones, cuya necesidad de dedicación exclusiva al ejercicio del cargo, pues..., no pudieran ser diputados, por ejemplo, en esta cámara. Pero no, lo hace solo con los senadores y lo hace solo con los senadores designados, precisamente, pensando… –pensando–, designados precisamente en esta cámara parlamentaria, ¿no?, como si precisamente los diputados que están en esta cámara parlamentaria, precisamente, no fueran los idóneos para representar y dar voz a los intereses de la comunidad autónoma que les ha designado a través de su cámara en el Senado. Pero, sin embargo, a pesar de eso, retiramos la enmienda. A pesar de que creemos que ustedes podían haber propuesto, pues, una reforma mucho más ambiciosa –permítame que se lo diga, ¿no?–, como ha hecho, por ejemplo, la señora Cifuentes en Madrid, que ha dicho: «Voy a intentar mejorar nuestro sistema democrático con elementos de transparencia, de regeneración y fijando, además, un régimen de incompatibilidades, y lo voy a hacer a través de una nueva ley electoral, especial para la comunidad, y lo voy a hacer, también, modificando el Estatuto. Ustedes no, ustedes renuncian a eso y parece que adapten…, me gustaría pensar lo contrario, ¿eh?, pero parece que adapten ustedes la misma sistemática que están teniendo en el Congreso de los Diputados estos días, presentando derogaciones que son simbólicas; es decir, que es difícil que lleguen a buen puerto, y que lo único que sirven, prácticamente, es para utilizarlos como una especie de plataforma de precampaña electoral, en fin, para que luzca la cosa. Pero, sin embargo, consideramos que no es malo. Que desde luego no va a ser por el PP que no avancemos en transparencia, en regeneración y en que se pueda mejorar nuestro sistema democrático. Y que si eso requiere, pues, abrir una ponencia para ver cómo se puede desarrollar esta ley, desde luego, que vamos a decir que sí, ¿no?, y no vamos a ser impedimento para eso. Y por eso, y siendo brevemente, pues, hemos retirado esa enmienda, para que podamos continuar hablando y debatiendo sobre esa mejora. Pero que lo hagamos seriamente, por favor.
A continuació té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí, bon dia. Bon dia de nou. Heu parlat tots de la manca de la llei electoral catalana; sembla que a alguns ara els posa nerviós que ens regeixi la legislació espanyola i frisen per tenir una legislació pròpia. En tot cas, la memòria justificativa de la iniciativa apel·lava també a això. I nosaltres, que en la passada legislatura va ser una de les ponències de llei en què vam participar de forma activa, sabem quin és el problema de la llei electoral catalana, i sabem que bàsicament el problema que teniu bona part de vosaltres és com s'atribueixen els escons en funció de les circumscripcions, és una qüestió de representativitat, és qüestió de qui guanya o perd un, dos o tres diputats. Aquest és l'escull. Jo no sé si tindreu capacitat de superar-lo; ens fa la sensació que no. I, per tant, doncs, en aquesta legislatura i, a més, amb una necessitat de dos terços de la cambra que doni suport a una llei electoral, probablement, doncs, tampoc tindreu la capacitat d'acordar qui perd o qui guanya diputats. Un altre dels arguments que vosaltres esgrimíeu per justificar la necessitat de la llei és aquesta eventual creixent demanda de transparència respecte a l'actuació dels càrrecs públics i dels càrrecs electes. Nosaltres som part d'aquesta demanda social de transparència, compartim aquesta inquietud, però diríem que no ens conformem, a més a més, amb una mera demanda de transparència. Nosaltres, la veritat és que voldríem anar una mica més enllà i voldríem respostes efectives a un dels problemes més importants, aquest sí, que a més a més denunciem sempre que podem –i ho fem de forma reiterada, desgraciadament–, que és la xacra sistèmica de la corrupció. No són casos aïllats, com diuen alguns. Sabeu que nosaltres defensem que la corrupció és sistema i que el sistema és corrupció. Els Països Catalans concentrem el 31,8 per cent dels imputats en els 135 principals casos de corrupció de l'Estat espanyol, més de 1.900 imputats, 170 condemnes en el decurs, només, de la darrera legislatura. D'aquests 1.900 imputats –la gran majoria vinculats al Partit Popular i al PSOE–, 605 corresponen als Països Catalans, on s'han produït 50 condemnes; la majoria, vinculades a delictes de corrupció urbanística, fraus i contractació irregular. Al Principat existeixen, actualment, 178 imputats i 20 condemnes recents: Caixa Penedès, Hisenda, Pallerols i una de les peces, la de l'hotel, del cas Palau. A les Illes, 313 imputats i 20 condemnes: Scala, Maquillatge, Andratx, Palma Arena. I al País Valencià, 114 imputats, 10 condemnes: Cooperació, Diputació de Castelló. El 17,28 per cent dels consellers dels Països Catalans imputats; 295 consellers autonòmics, 17,28 per cent dels quals només 17 han estat jutjats i només un 2,7 per cent han estat condemnats. De casos paradigmàtics n'hi ha molts, però alguns vinculen un expresident autonòmic condemnat, Jaume Matas; un expresident de diputació, Carlos Fabra, i un exconseller d'Economia de la Generalitat de Catalunya, Planasdemunt. L'estudi Aproximació a una geografia de la corrupció urbanística a Espanya quantifica 646 casos de corrupció vinculats a la bombolla immobiliària i a l'onada especulativa en el període només 2000-2010. El 25 per cent el concentrem als Països Catalans: doblem la mitjana estatal. El 44 per cent d'aquests casos afectava el Partit Popular i el PSOE; la resta, el 25 per cent restant, doncs, s'ho repartien partits de rang autonòmic o local. Permetrà, per tant, aquesta proposició de llei posar fi a aquesta trama de favors, privilegis, d'enriquiments injustos? No, en absolut; segur que no. Permetrà aquesta llei, doncs, que treballem –i ho dèieu vosaltres– sistemes de compatibilitat, declaració de béns, ajustar una mica amb què es pot compatibilitzar la tasca de diputat; és correcte. Permetrà aquesta llei, també, doncs, fer una certa agrupació normativa –està bé, com a plantejament. Però nosaltres, doncs, ho trobem clarament insuficient i intentarem, en la mesura que el marge ho permeti, anar una mica més al moll de l'os. I també s'ha apuntat en alguna de les intervencions: com ens dotem d'un sistema que posi fi a les portes giratòries? Què som abans de ser diputats i diputades, i, sobretot, què som després de ser diputats i diputades. A nosaltres, ens agradaria posar fi a situacions que poden portar com a nom Boi Ruiz, Morenés, Soria, Imma Mayol o Laia Bonet, entre molts, molts, molts d'altres. Gent que entra i surt de l'activitat privada, que ho fa, segurament, de forma legal, però, per nosaltres, en cap cas, doncs, no és ètic. Nosaltres no sabíem que el PP retiraria l'esmena a la totalitat. De fet, ho hem hagut de saber escoltant de forma indiscreta una conversa que tenien dos diputats del Partit Popular. I, en ser interpel·lats i dir-los «per què no ens heu avisat que retiràveu l'esmena?, ens han dit: «És que ja li ho hem dit a Junts pel Sí. Senyors del PP: grup parlamentari propi, Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Poden adreçar-se directament a nosaltres quan modifiquin alguna iniciativa legislativa si és que així ho consideren. Per tant, no ens hem de posicionar entorn a aquesta esmena a la totalitat que hem sabut d'aquesta manera que havia estat retirada, però anunciem que nosaltres encararem aquesta ponència de llei amb la voluntat d'anar el màxim d'enllà que puguem.
A continuació, té la paraula la senyora Magda Casamitjana, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Abans de començar, també, senyor Pedret, deixi'm iniciar la meva intervenció dient-li que estem absolutament d'acord amb vostès en la desgràcia dels refugiats, en la manera com s'estan portant les deportacions i la injusta i la miserable, també, actitud, d'Europa. Però he de dir que estem contents que el Govern de Catalunya, representat –i que ens representa– pel conseller Romeva, per la consellera Bassa i pel conseller Jané i molts alcaldes, hagi fet ja una demanda expressa per la dignitat de tots aquests refugiats i deportats. Per tant, Catalunya hi som i hi volem ser. Començo la meva intervenció. Gràcies, presidenta, com he dit, conseller, conselleres, diputat, Junts pel Sí havíem presentat una esmena a la totalitat, com vostès saben, a aquesta proposta de llei presentada pel Grup Parlamentari del Partit Socialista, perquè considerem més adequat que aquesta regulació s'estableixi en la normativa electoral, pròpiament dita, i així el debat s'engloba en el marc de què significa, què comporta i quins són els límits i les obligacions de la representació política. Creiem també que fora d'aquest marc s'estableix un debat només en l'àmbit d'una major o menor restricció, sense tenir en compte el conjunt del que suposa la representació política, com he dit. Aquesta regulació s'ha d'establir per Junts pel Sí en la normativa electoral, i no com un tema individual deslligat i que afavoreix, una vegada més, la dispersió que tots els representants dels partits han dit en aquest tema. Per Junts pel Sí, a més a més, el marc en què es presenta la proposició de llei no és, tampoc, el més idoni per a la situació històrica que vivim. Estem convençuts que ho hem d'entomar amb valentia i determinació des del procés constituent, des de la llei de transitorietat jurídica, en la ponència del règim jurídic català per elaborar, d'una vegada per totes, una llei electoral de Catalunya sense lligams amb l'Estat espanyol. Finalment, però, hem retirat l'esmena a la totalitat, com li vaig fer saber ahir, perquè, si aquesta proposició de llei no prospera, semblaria que nosaltres no volem parlar d'aquests temes o d'alguns temes, i per això, i perquè quedi clar, Junts pel Sí, el grup majoritari d'aquesta cambra, volem ser-hi, volem parlar-ne, i sobretot debatre, i sobretot, també, per què no?, escoltar tothom, també l'altra banda, i participar i col·laborar i facilitar la tramitació de tots els debats que aquesta cambra generi i proposi. No defugirem cap debat, nosaltres no. Estem d'acord, senyor diputat, amb algunes coses que en aquest moment li diré, que malgrat els reiterats intents no s'ha pogut aprovar en el Parlament una llei electoral catalana. Hem de fer, avui, i fortament, una autocrítica, i fer, si us plau, en aquest sentit, possible, ara sí, entre tots, de tenir-la. Hem de ser capaços, senyor diputat –no sé qui ho ha dit–, de fer-la i, com ha dit el senyor Coscubiela, omplim ja d'una vegada aquest forat que en aquest moment no té solució. L'absència d'aquesta regulació pròpia comporta que la majoria d'aspectes d'aquesta s'hagin de regir per la normativa espanyola general. Aquest és un fet que estem absolutament d'acord a canviar cap a bé, com ha dit la representant del Partit Popular. Volem millorar-la, no només canviar-la perquè sí, i, a més a més, estem convençuts que millorarem molt el sistema democràtic, perquè serà nostra i tothom hi podrà participar. És cert que en aquest moment no podem regular de manera adequada i suficient –tot i que sí que es regula, eh?, no deixem de dir-ho– el règim d'inelegibilitat i incompatibilitat i situacions de conflictes d'interessos dels diputats del Parlament, perquè la normativa aplicable, com s'ha dit, és aquesta matèria força dispersa, un reguitzell de disposicions. Des del Grup Parlamentari del PSC, ens deixa molt clar aquesta proposició que vostès volen aconseguir dues finalitats en què estem absolutament d'acord amb vostès, excepte alguna de les paraules i frases, que jo penso que, al final, arribarem a un acord. En primer lloc, agrupar tota la normativa dispersa en matèria d'incompatibilitats i inelegibilitat dels parlamentaris catalans. D'acord, però preferiríem, i hi insistim, no agrupar res, perquè, si no, és un refregit de coses i de lleis i de mil coses que són incongruents entre elles i preferiríem fer-ne una de nova. La segona finalitat és tenir una llei pròpia catalana amb relació a aquesta matèria, sí que hi coincidim –una llei pròpia en aquesta matèria–, i deixin-me afegir que, per a nosaltres, Junts pel Sí, lleis pròpies, també, en moltes altres matèries, les que calguin. I així ho intentem i ho estem fent des del Govern i des del Parlament. Compartim que no podem ignorar la creixent i molt raonable demanda social de la transparència respecte de l'actuació de càrrecs públics. D'acord. Però Junts pel Sí ja no volem més provisionalitat, ni mans lligades, ni dependre ja d'un tercer, volem una llei pròpia, ajustada al moment que vivim i per al nostre país. Voldríem afegir que ja s'han anat fent passos; aquest en serà un més. En la ponència conjunta de la Llei de la transparència, en què tots els grups del Parlament van participar i van liderar els integrants..., dos dels grups integrants de Junts pel Sí, s'incloïa el codi de conducta dels diputats i diputades. Vostès coneixen i saben que la Mesa presentarà un esborrany a la Comissió de Reglament i que aviat s'aprovarà. Per tant, tenim una peça més –que no un parche– del què haurà de ser la llei electoral catalana. Junts pel Sí parlem de present, també; senyor Coscubiela, també del mentrestant, eh?, també de l'entretant, del mentre que... Per a vostès es fa necessari, senyors del PSC, ara mateix que existeixi una regulació, per bé que succinta i amb vocació professional, d'aquesta llei. I nosaltres diem «D'acord, hi serem, ara també, entretant, però sense oblidar que paral·lelament, i sense defugir cap debat, i amb determinació definim i treballem cada dia lleis fermes i sòlides que contribueixin a la transparència i a la participació de tothom. El convidem, doncs, també a vostè i als integrants del seu grup a participar des del procés constituent a través de la ponència jurídica, també, a dir la seva. Els convidem a participar i a parlar també de la llei electoral de Catalunya, una llei sencera, sense pedaços, pròpia, amb les seves úniques competències. És voluntat de Junts pel Sí que hi participi tothom, no només els partits representats a la cambra –els «independentistes, que diríem–; cal que la futura llei electoral de Catalunya sigui redactada i discutida amb la col·laboració i participació de tothom. Per acabar, i referint-me a la proposició, dir que la proposició de llei que tenim sobre la taula planteja, per nosaltres, la derogació de tot un seguit de preceptes legislatius que han estat fruit de l'aprovació i el consens del Parlament de Catalunya. Haurem de mirar com fem compatible tot plegat i per això insistim que en fem una de nova, no refregim ni ajuntem res. De l'estructura i l'articulació de la iniciativa es pot extreure que l'objectiu de la present proposició és establir una millor regulació, tot i que hem de fer esment que hi hem trobat i que hi incorpora inexactituds, errors, omissions a la llei vigent i preceptes indeterminats. I entra –i no entraré ara en el detall de cada cosa, però sí en aquesta– en les incompatibilitats dels alts càrrecs de la Generalitat. Prenem com a compromís, com a Junts pel Sí, ser-hi, poder esmenar i fer propostes a aquest text inicial que vostès presenten i fer-ne una tots junts. Tindrem temps, doncs, de parlar-ne, de debatre, i estem disposats a col·laborar perquè hi hagi en aquest tema, també, una sòlida regulació del règim d'inelegibilitat i incompatibilitats dels conflictes i interessos dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya, part indispensable d'una llei indispensable, que és la llei electoral del nostre país. Parlem-ne, doncs; Junts pel Sí hi som i hi serem Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat... Senyor Pedret, per què em demana la paraula?
Per contradiccions, presidenta.
Trenta segons.
Molt breument. No; per dir-li a la senyora García que la presentació en clau força pragmàtica d'aquesta llei, que ja hem dit que era modesta en les seves ambicions, és pragmatisme, no una renúncia a debatre sobre una llei electoral a la qual no cal que ens convidin, hi participarem sempre que hi hagi una ponència. I a la senyora Gabriel, dir-li que estem absolutament disposats a entrar al debat sobre la qüestió de les anomenades «portes giratòries, que, evidentment, sabíem des de l'inici que aquesta llei que proposàvem no podia ser l'espai més adequat per tractar tots els temes que tenen a veure amb el fenomen de la corrupció política, però que, si es susciten en el debat de la ponència i creiem que se n'ha d'obrir alguna altra, de ponència, ens hi trobarem perfectament.
Acabat el debat, atès que les dues esmenes a la totalitat, de retorn de la proposició de llei, han estat retirades, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del Dia Mundial de l'Activitat Física]] [[401-00010/11]] I ara, a continuació, abans de suspendre la sessió, llegirem una declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del Dia Mundial de l'Activitat Física. I saludem el secretari general de l'Esport, que ens acompanya. Demano a la senyora Ramona Barrufet, secretària de la Mesa, que llegeixi la declaració.
«Declaració del Parlament de Catalunya amb motiu del Dia Mundial de l'Activitat Física. El Parlament de Catalunya, amb motiu del Dia Mundial de l'Activitat Física, que se celebra el 6 d'abril, manifesta el seu compromís en la incorporació d'aquest hàbit saludable a la vida de tots els ciutadans i a tots els àmbits possibles, i, alhora, dóna suport al Manifest de Toronto per l'activitat física. El Manifest de Toronto per l'activitat física és una eina per a lluitar per la promoció d'un estil de vida físicament actiu i una crida a l'acció adreçada a tots els països, regions i comunitats perquè s'esforcin a incrementar el compromís polític i social per a potenciar una activitat física saludable per a tothom. A Catalunya, el Pla d'activitat física, esport i salut i el Pla nacional de promoció de l'activitat física reflecteixen aquest esforç. L'activitat física genera benestar i salut física i mental, prevé malalties, millora la cohesió social i la qualitat de vida, proporciona beneficis econòmics i contribueix a la sostenibilitat del medi ambient. Catalunya celebra per setè any consecutiu el Dia Mundial de l'Activitat Física per sensibilitzar tothom sobre la importància que té per al seu benestar aconseguir un nivell d'activitat física saludable, i s'afegeix a Agita Mundo i a l'Organització Mundial de la Salut per tal de conscienciar tota la població de la necessitat de fer trenta minuts diaris d'activitat física, en el cas dels adults, i seixanta minuts, en els cas dels infants i els adolescents. Enguany el lema reflecteix prou bé aquesta recomanació: “Infant actiu igual a adult saludable”. És amb aquest interès que durant aquesta setmana se celebren molts actes arreu de Catalunya per a potenciar aquesta sensibilització. La referència d'enguany són els actes que se celebraran el 10 d'abril a Sant Cugat del Vallès. El Parlament de Catalunya manifesta la necessitat de treballar conjuntament perquè l'activitat física diària formi part de l'estil de vida dels ciutadans. Palau del Parlament, 6 d'abril de 2016.
Se suspèn la sessió fins a tres quarts de quatre de la tarda; atès que hem acabat el Ple dotze minuts més tard del previst, per tant, doncs, també començarem un quart d'hora més tard, a tres quarts de quatre. Moltes gràcies.
Es reprèn la sessió. [[Veus de fons.]] Hi són els que fan falta. [[Interpel·lació al Govern sobre la política fiscal i pressupostària]] [[300-00025/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la política fiscal i pressupostària, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, estem a 6 d'abril i pel que fa a la política fiscal i pressupostària del seu Govern, el més calent està a l'aigüera. Una cosa és que vostè no estigui en condicions de presentar el pressupost, la proposta de pressupost, això ho entenem, però l'altra és que, sis mesos després del 27 de setembre, ni tan sols siguin capaços de concretar els eixos bàsics d'aquesta política fiscal i pressupostària. No sé si ho recorda, però vostè ha tingut, fins i tot, quatre oportunitats per dir-li al Parlament de Catalunya alguna cosa sobre la seva política i fins ara ha fugit d'estudi. Se'n recorda? L'última vegada que va fugir, d'aquesta manera tan estil Junqueras, va ser allò de: «Ui, m'ha fet massa preguntes juntes; ja li contestaré un altre dia. Doncs, bé, ja estem aquí, un altre dia. Ara té deu minuts. Espero que en deu minuts en pugui contestar almenys algunes, eh? Volem fonamentalment fer un debat sobre els eixos bàsics de la política fiscal i pressupostària del seu Govern. Vostès porten tot el temps condicionant totes les polítiques al fet que hi hagi pressupostos. I la primera pregunta que cal fer-li és: de veritat és tan important? Vostè creu que uns pressupostos que en el millor dels casos s'aprovaran a finals de juliol, en el millor dels casos, són uns pressupostos, o ja és feina feta passada i en el millor dels casos, serviran per cinc mesos després? Però, clar, aquests mesos perduts..., vostè podria dir: «És que acabo d'entrar al Govern. I és veritat. Però no estem aquí per casualitat, això no és una maledicció bíblica; el qui va optar per escurçar la legislatura i fer servir el 27 de setembre com una estratègia política al servei dels seus interessos partidaris, això sí, embolicats amb una estratègia de país, i per tant ignorar la prioritat de l'emergència social, van ser vostès. Des d'aquest punt de vista, doncs, val la pena destacar –i espero que vostè no li tiri la culpa al temps, al mal temps–... Som conscients, ho hem dit alguna altra vegada, de la dificultat de presentar uns pressupostos en aquestes condicions, en som molt conscients, qui digui el contrari s'enganya; però, miri, les seves dificultats no són sols econòmiques, que són molt importants, no li ho neguem, són sobretot polítiques: el seu Govern no té, de moment, la majoria parlamentària per aprovar uns pressupostos, però el que és pitjor és que no té ni les polítiques per fer-ho. M'atreveixo a dir: té una política, però és tan estràbica, disculpi'm el símil, és tan, des d'un punt de vista polític, esquizoide, que és materialment impossible que això vostè ho pugui recollir amb uns pressupostos. El Govern practica la política aquesta a què ens té tan acostumats: als matins –ho hem vist avui–, grandiloqüents declaracions de desconnexió i desobediència; a les tardes, viatge amb AVE o amb el pont aeri a Madrid a negociar. I no li ho retraiem, que negociï; el que li dic, el que li diem, és que hi han coses que a la vida és impossible compatibilitzar. Bé, vostè pot fer de tot, perquè era el cap de l'oposició i era suport del Govern anterior; ara, la feina aquesta els toca a uns altres, i vostè, des de la posició una mica més incòmoda de vicepresident del Govern. Vagi per davant una altra vegada el següent. Compartim amb vostès –i no és retòrica, és un sentiment profund– la valoració de tremenda injustícia amb relació al finançament de Catalunya, i que reiterem un altre cop més, i ens pot posar a prova quan vulgui, el compromís de Catalunya Sí que es Pot per exigir i aconseguir un millor finançament per Catalunya i, sobretot, posar fi al comportament d'asfíxia que practica el Govern espanyol amb Catalunya i amb altres comunitats autònomes, com hem pogut veure aquests dies amb València i amb Extremadura, i amb altres. Fins i tot, m'atreveixo a dir, amb actituds sàdiques del ministre Montoro. Avui, a vostè li ha generat allò, una certa complicitat; però, clar, veure'l com se li escapa el somriure quan diu «els tenim ofegats i resulta que a sobre són els culpables... Doncs, li ho he dit a ell a la cara, li ho puc dir aquí: en això ens té al costat. Però, clar, és molt difícil; és molt difícil que vostès continuïn amb aquest plantejament de cridar als matins a la desobediència i la desconnexió i després plantejar un element de pragmatisme tan absolut. Bé, impossible no ho és, perquè en definitiva això és la vella tècnica que en aquest Parlament es va inventar un senyor que es deia Pujol, en la política catalana, i que han vingut practicant molts altres, no?: quan hi ha grans moments de pragmatisme, muntem focs florals i així dissimulem el pragmatisme. Des d'aquest punt de vista, deixi'm que també li digui una cosa, que vostès hauran d'assumir com a govern: l'asfíxia dels pressupostos de la Generalitat no prové només del Partit Popular –que ho és–, prové fonamentalment d'unes polítiques molt «austericides que han estat votades a Europa i a Espanya per gent que és majoritària en el Grup de Junts pel Sí i en el seu Govern. Vull recordar que el partit dels presidents, del president Mas i el president Puigdemont, ha votat a Europa i ha votat a Espanya aquestes polítiques d'estabilitat, i les han defensat m'atreveixo a dir que fins i tot amb fervor patriòtic, eh?, patriòtic, ja ho sabem, no de la nació catalana, sinó de la nació de les finances. Sense oblidar que una part de la caiguda de les finances públiques, de la recaptació de la Generalitat, prové també de decisions dels governs anteriors. Vostè ho coneix: el canvi en l'impost de successions va suposar una caiguda significativa, per molt que després s'ha alleugerit. O, des d'aquest punt de vista, les decisions preses reiteradament pel Grup de Convergència Democràtica a Madrid, amb l'impost de societats, amb alguns altres, que al final acaben derivant, també, en la participació de Catalunya en el conjunt dels ingressos. Des d'aquest punt de vista, nosaltres, fent aquestes consideracions, li oferim l'oportunitat ara de debatre amb vostè, com una qüestió prèvia a la presentació dels pressupostos, algun dels eixos d'aquesta política fiscal i pressupostària, i miri bé el que li dic, i la possibilitat de buscar acords perquè aquesta política pressupostària que aprovi el Parlament de Catalunya permeti encarar la situació d'emergència social, no tant com voldríem nosaltres, però almenys que la permeti encarar de veritat i sense trampes. Però, clar, per això hi ha una primera cosa que li hem de plantejar, senyor vicepresident, i vostè sap que l'ha de resoldre; vostès han de decidir ja si continuen amb l'hipersurrealisme de, al matí, fer discursos de desobediència i desconnexió, i, a la tarda, anar a Madrid a demanar respiració assistida..., o per l'hiperrealisme que tots els grups vam tenir oportunitat de comprovar amb el grup de treball sobre el deute amb l'equip del seu departament; una actuació d'un hiperrealisme que sorprenia, que és quasi una dutxa escocesa, eh?, des d'aquest punt de vista. Ara bé, deixi'm que li digui que, amb relació al tema del deute públic, clar, no es tracta només de gestionar bé el deute públic i el dèficit, això és imprescindible, i ens tindrà al seu costat; es tracta de fer alguna cosa més, perquè, si només gestionem eficientment el deute públic, estem condemnant els ciutadans de Catalunya a estar treballant i pagant impostos fins al 2060, en el millor dels casos, per pagar només els interessos del deute. Vostè, aquest Govern, ha de començar a encarar amb profunditat el tema d'un procés de reestructuració del deute, amb tot el que això suposa, fins i tot amb l'objectiu de la quitança, i ens tindrà a nosaltres al seu costat. Ja sé que això no es pot fer només des de Catalunya, ja sé que això vol dir complicitats amb altres comunitats autònomes i possiblement començar a treballar amb un front de naturalesa europeu, i que això no estarà disponible per als pressupostos del 2016, però hem de fer-ho, perquè, si no, estem condemnant els catalans a això, a pagar, a treballar i a pagar, només per pagar interessos. De la mateixa manera que necessitem rediscutir la distribució del dèficit entre comunitats autònomes. Vostè ho explicava aquest matí. Necessitem plantejar-ho, la situació d'injustícia que hi ha en aquest sentit. I aquí podem trobar complicitats amb altres comunitats autònomes. De la mateixa manera que està claríssim que hem d'exigir, en el mentrestant, perquè mentrestant hem de fer coses, d'una vegada per totes la renovació del model de finançament autonòmic. Bé, per aquests tres plantejaments que vostè, si continua amb aquesta estratègia d'hiperrealisme que vam veure l'altre dia en el seu departament, ha de seguir, vostè necessita complicitats amb altres agents, altres comunitats autònomes, a aquesta cambra i fora d'aquesta cambra. Clar, però això, si em permet que li ho digui, és molt difícil compatibilitzar-ho amb els altres discursos, diria el nostre president, abrandats, eh?, que fan vostès, ho suposo, per tapar l'hiperrealisme. Clar, si vostès continuen amb l'emmirallament místic que aquests no seran uns pressupostos autonòmics, doncs, malament anem, perquè, clar, entre el dit i el fet hi ha d'haver alguna similitud. Algunes coses concretes que li plantegem. Aquests pressupostos, o la llei d'acompanyament, han d'encarar ja d'una vegada per totes la reforma de l'impost de successions. Vostès no poden renunciar a aprofitar el marge entre 500-600 milions d'euros que es podrien desprendre d'una reforma de l'impost de successions. Espero que vostè no estigui entre aquells que quan aborden el debat de l'impost de successions... –ja li vaig dir que no em va agradar la intervenció que va fer en la seva compareixença a la Comissió d'Economia, que preparava un terreny perillosíssim per no fer-ho–, espero que vostè no estigui entre els que prefereix protegir l'1 per cent dels catalans més rics a costa de renunciar a aquesta quantia. De la mateixa manera que li demanem també que es pronunciï clarament sobre la possibilitat d'augmentar la capacitat fiscal de l'impost de patrimoni –ja sé que té això elements limitats–, i, per què no?, rediscutir entre tots si podem millorar la progressivitat del tram autonòmic de l'impost de l'IRPF, que no és només apujar impostos a la part alta, és redistribuir la pressió entre els diferents trams. I això és un marge que crec que hem de saber aprofitar. Per cert, ja sé que diuen vostès que han començat a fer-ho, però tenim unes ganes que d'una vegada per totes a les estadístiques de la Generalitat aparegui a l'apartat d'impost sobre habitatges buits alguna cosa que no sigui zero, zero, zero; alguna cosa en algun moment s'haurà de començar a recaptar per això que se n'ha fet tant bombo y platillo i, en canvi, no està funcionant. De la mateixa manera, en el tema dels impostos mediambientals. Ja li hem plantejat moltes vegades la possibilitat de rediscutir els marges que hi ha. Tots els marges són estrets, li ho reconec, però tots els marges són necessaris i imprescindibles, i són bons; no ens podem permetre el luxe de dir: «Com que és poca cosa, la xocolata del lloro, no l'encarem. I una altra cosa: la Llei de finançament del transport públic; té previst una possibilitat d'establir mecanismes de finançament en matèria de taxes, i està verge, sense desenvolupar. I des d'aquest punt de vista, nosaltres li ho plantegem. Sobre gestió tributària, li preguntaríem: això que els mitjans de comunicació diuen que diu vostè o gent del seu equip que l'anterior Govern ha estat tan pendent dels discursos de la creació d'una agència tributària pròpia que s'ha oblidat d'organitzar el mentrestant, això, és cert? Perquè, si és així, seria una certa responsabilitat: què pensar fer, vostè, per acabar amb els forats? Vostè i jo sabem que l'agència tributària catalana és manifestament millorable, com les finques andaluses i extremenyes –se'n recorda, no?–, i no només per responsabilitat espanyola, i que això, encara que no és la clau determinant del tema del frau fiscal, pot jugar un paper important des d'aquest punt de vista. Aquí, en aquest país, s'ha renunciat a posar en marxa el consorci tributari conjunt previst per l'Estatut d'autonomia de Catalunya, però, a més a més, amb tants discursos s'ha oblidat que l'agència tributària funcioni bé, la catalana. Clar, és que és el que tenen, els discursos. Quan un fa discursos, no cal que faci polítiques. I això és un drama que hem tingut amb la política d'aquest Govern. Des d'aquesta perspectiva i amb relació a la despesa, li plantegem la necessitat que aquests pressupostos inaugurin una etapa, que la hi plantegem amb un horitzó possiblement de vuit anys, i estem disposats a discutir-ho, que estableixi la necessitat d'un sòl d'inversió social; necessitem un pacte d'aquesta cambra, perquè situï la despesa social en l'horitzó de la mitjana de la Unió Europea, sigui quin sigui l'estat en què avanci la nostra condició reivindicativa d'estat propi, independent, confederal, el que sigui; necessitem situar-ho. En aquesta matèria de despesa, pensa d'una vegada per totes reformular el tema del repagament de la dependència acabant amb la situació d'expropiació pràcticament d'algunes pensions? No és una qüestió de mitjana. Avui se'ns ha fet unes mitjanes... Això de les mitjanes és la trampa del món! Clar, 1 coma no sé quant paga l'usuari... No; el problema és el que paguen els que tenen sis-cents euros de pensió i tenen un pis acumulat, només. Clar, perquè, per un costat, a aquesta gent se'ls expropia la pensió, i pràcticament les rendes del seu habitatge habitual, que és l'únic que tenen, i els altres no paguen impost de successions, o paguen poquíssim; és un concepte fiscal profundament injust, del mateix. La consellera Borràs avui ha fugit d'estudi. Vejam si vostè... Li ho demanem. I, a més, li ha tirat la pilota a vostè. Pensen d'una vegada per totes aplicar el límit del sou als alts càrrecs que es va acordar a la Llei 2/2014? Per cert, vostè hi té interès, perquè ho va pactar, i va tragar coses a canvi d'això; el que va tragar ja ho té, i el que li van prometre no ho tenim. Aleshores, des d'aquest punt de vista, el mateix: pensa vostè rediscutir una a una les partides de despesa o continuarem tenint la despesa de publicitat institucional que tots sabem...?
Senyor Coscubiela...
Acabo.
...se li ha acabat el temps.
Que tot serveix..., que només serveix per a subvencions encobertes? Miri bé el que li vaig a preguntar, i és l'última cosa que li pregunto. Pensa continuar mantenint subvencions que només serveixen per alimentar els cortesans mediàtics del règim o, encara que sigui poca cosa, això ho podem traslladar a les prestacions de dependència? Acabo, senyor conseller. Espero haver-li ofert la cinquena oportunitat de respondre. I dir-li el següent...
Se li ha acabat el temps.
Molt pitjor que no tenir pressupostos és tenir uns pressupostos nous amb polítiques velles... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Respon el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputats. Començo excusant-me pel constipat i la tos, espero que no m'impedeixi respondre les moltes preguntes que vostè ha fet. En segon lloc, agrair-li el to de la seva intervenció i agrair-li la seva disposició a parlar dels temes que ha posat sobre la taula. Tercera, entenc, com un cert reconeixement, en aquest sentit, de possibilitat de parlar de coses i d'arribar a acords, que vostè ha valorat positivament la reunió sobre el deute que es va fer a la conselleria, etcètera. I entenc que aquesta és una valoració positiva que s'estén també a d'altres grups. La nostra feina és, precisament, una feina feta des de la voluntat d'aquest hiperrealisme. No sé si la paraula «hiper tenia alguna connotació pejorativa o no, però... [[Pausa.]] D'acord. Doncs, llavors, ho compartim. Per tant, des de l'hiperrealisme, del realisme de les xifres, del realisme del que tenim al davant. Començo contestant algunes de les qüestions que vostè ha plantejat. Ha preguntat sobre l'estat de l'agència tributària i sobre la possibilitat del consorci, etcètera. Primer, aquesta no ha sigut només una qüestió que hagi depès de les decisions que pren el Govern de Catalunya, el consorci o el no-consorci. Segon, sobre l'agència tributària, queda un ampli recorregut en l'àmbit autonòmic. Em sembla que això ja ho he explicat en alguna altra ocasió, però ja que vostè ho pregunta, ho torno a explicar, i en poso algun exemple. Un exemple és que no s'ha liquidat mai cap impost, i que les liquidacions s'han fet a través de les oficines dels registradors de la propietat, amb un cost que l'any passat va estar al voltant dels 24 o 25 milions d'euros. Poso un altre exemple: no s'ha fet mai el cobrament executiu d'un impost, sinó que això s'ha delegat en el Ministerio de Hacienda, en el Ministerio del senyor Montoro. L'any passat, o gairebé cada any, per un valor d'uns 10 milions d'euros. És evident que hi ha un recorregut autonòmic –un recorregut autonòmic– que altres administracions subestatals de l'Estat espanyol han recorregut molt més, diguem-ne; és una evidència. I que, per tant, em sembla que aquí també trobarem, en vostè i el grup que representa, doncs, el suport per desenvolupar aquest recorregut estrictament autonòmic, sense altres consideracions, que, des del nostre punt de vista, també és fonamental per fer tota la resta de coses que volem fer. Intento contestar alguna altra de les qüestions que vostè plantejava. Vostè plantejava la possibilitat d'algun tipus de quitança sobre el deute i reconeixia que això no és quelcom que depengui només d'aquest Govern ni d'aquest Parlament. Jo li..., i estic d'acord, amb vostè, és a dir, hi han moltes qüestions que sobrepassen en aquests moments l'àmbit de sobirania d'aquest Parlament, moltes. I quan siguem un estat, quan siguem una república, hi hauran moltes qüestions que continuaran sobrepassant l'àmbit de les estatalitats estrictes, perquè hi han moltes qüestions que superen l'àmbit de l'estatalitat de qualsevol estat europeu. L'exemple que vostè posava, n'és un bon exemple. Per tant, hi han qüestions que podem arribar-nos a plantejar, des d'un punt de vista ideològic, que ens podem plantejar des d'un punt de vista d'una possibilitat teòrica, però que vostè entenc que reconeixia que estan fora de l'abast de la possibilitat de la gestió que en aquests moments correspon. Això no treu que, potser, algun dia –i potser un dia no gaire llunyà– caldrà un gran acord internacional, caldrà un gran acord de moltes administracions públiques, de molts estats, al voltant d'aquesta qüestió. Perquè és evident que la bombolla dels dèficits públics, la bombolla de l'endeutament, la bombolla de l'oferta monetària té dimensions mai vistes. I en això no hi ha cap exageració. És una qüestió a la qual ja ens hi hem referit en d'altres ocasions i que em sembla que és oportú no perdre mai l'oportunitat de referir-s'hi, perquè és una evidència: la bombolla de l'oferta monetària, en aquests moments, 80.000 milions d'euros nous cada mes posats en el mercat per part del Banc Central Europeu, o els 85.000 milions que la Reserva Federal nord-americana ha posat durant anys cada mes en el mercat, doncs, és evident que és una bombolla sense precedents. Això alimenta una situació d'endeutament públic gegantí. I és evident, també, que aquí hi ha una contradicció difícil de gestionar, molt difícil de gestionar, que és: si la majoria dels estats occidentals, i no entraré ara una altra vegada en una discussió amb vostè sobre el concepte de l'occidentalitat, o no, però si la majoria de les economies occidentals estan, en aquests moments, recorrent a l'endeutament, és evident que qualsevol plantejament al voltant del no-pagament del deute, té poc futur, perquè és molt difícil que el creditor et continuï donant crèdit si simultàniament li anuncies que no li pagaràs el crèdit que et dóna. Per tant, aquí les limitacions també em sembla que són evidents, i no treu que la nostra voluntat, com entenc que vostè reconeixia, és estudiar la gestió del deute, és estudiar-ho des de totes les possibilitats; d'acord, perfectament. Després, vostè plantejava algunes qüestions al voltant de les línies pressupostàries. Vostè diu que no li contesto mai. Jo li tornaré a contestar, el que passa que vostè, llavors, és lliure de dir: «Avui tampoc no m'ha contestat. Però jo ho he fet sempre, excepte aquell dia que vostè em va fer vint-i-quatre preguntes en un minut, més o menys, em sembla recordar, i espero no exagerar gaire, i, per tant, li vaig dir: «Escolti, totes no li podré contestar ara, en un minut més! Vostè plantejava algunes qüestions al voltant de..., o em preguntava sobre les línies generals del proper pressupost o de la proposta pressupostària que el Govern està treballant, que portarà a aquesta cambra, probablement a finals de maig, o gairebé amb tota certesa a finals de maig, i que s'acabarà votant i, si el Parlament ho considera oportú, aprovant en el mes de juliol. Nosaltres hem explicat sempre –i jo ho he explicat sempre, almenys tinc aquest convenciment– que es mantindran les línies pressupostàries, aproximadament, que hi havien hagut fins ara, amb alguns afegitons, alguns d'ells importants –l'afegitó del pla de xoc, compromisos adquirits en els plens parlamentaris, singularment en el Ple extraordinari que vam fer sobre la pobresa–, que una part de tot això és possible gràcies a la rebaixa general que es produeix en el pagament d'interessos, no per decisions de l'Administració estatal, que justament van en sentit contrari, sinó senzillament perquè la renovació de molts dels crèdits que estan vigents, doncs, es fan a tipus d'interès cada vegada més baix, fruit d'aquesta bombolla d'oferta monetària gegantina, diguem-ne, no?, i que té algunes conseqüències positives, que és que allibera una part de la disponibilitat pressupostària per fer front a partides socials. Vostè em parlava de la possibilitat d'establir un sòl de la despesa social. Encantat de considerar-ho, d'estudiar-ho amb vostès, de parlar-ne, de buscar mecanismes, etcètera. En aquest sentit, també, una proposta que nosaltres ja hem fet, que ja hem explicat és la de blindar les partides de caràcter social, en el sentit que hi han determinades partides que tenien o que tenen un objectiu social, que en alguns casos, per raons diverses, alguna d'elles no es va acabar aplicant en la seva totalitat en la finalitat que tenien prevista i que després no hi ha una garantia que es continuïn dedicant o que es dediquin, aquestes cues pressupostàries, en l'àmbit estrictament social. Nosaltres, en aquest sentit, hem expressat el nostre compromís, la nostra voluntat de blindar aquestes partides de caràcter social. Vostè, després, feia referència a la possibilitat de reconsiderar els trams autonòmics de l'IRPF. Parlem-ne, estudiem-ho, mirem-ho, sabent, també, que aquí, com vostè reconeixia, els límits són molt magres, són molt estrets, són molt difícils d'aprofitar. Però, nosaltres, encantats d'estudiar aquesta possibilitat. Vostè feia referència, també, a d'altres figures impositives: impost de successions, impost de patrimoni, etcètera. Aquí, la nostra resposta continua sent la mateixa que hem donat sempre en aquest i en tots els altres àmbits, també quan vostè feia referència als impostos de caràcter ambiental; i és la nostra voluntat i la nostra disposició, la nostra predisposició a estudiar totes les possibilitats que se'ns plantegin, sabent que els marges són estrets i sabent que cap d'aquestes possibilitats en ella mateixa no és bona ni dolenta, sinó que, en tot cas, serà bona o dolenta en funció de quin sigui el context general. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] He esgotat el temps, jo crec que he contestat moltes de les coses que vostè m'ha preguntat. En tot cas, ara vostè té cinc minuts més, i després hi ha una intervenció d'un altre grup que anirà, més o menys, sobre el mateix àmbit i espero tenir ocasió, entre la resposta que li faré a vostè d'aquí a uns minuts, d'aquí a cinc minuts, i la del proper grup, doncs, de tractar-ho amb més detall. Moltes gràcies.
Té la paraula el senyor Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyor vicepresident. A poc a poc, com els dentistes arrencant queixals, anirem traient alguna cosa. Molt em temo, de totes maneres, que el seu problema per respondre les preguntes que li fem no és només de temps, és que algunes preguntes són incòmodes i, per moltes vegades que les hi fem, vostè no les contestarà; per exemple, l'impost de successions. Ho torno a plantejar. Ho dic per si se li ha oblidat. [[Veus de fons.]] No, de successions, no el tram autonòmic de l'IRPF. [[Veus de fons.]] Sí... [[Veus de fons.]] Molt bé... –molt bé. Ha entès molt bé vostè, senyor vicepresident, la nostra disposició a parlar-ne, com no podia ser d'una altra manera, aquesta és la casa del diàleg i, per tant, és així. Ara, des de la claredat, vostès no poden continuar amb aquest plantejament absolutament estràbic. Perquè jo..., que estic d'acord completament amb el plantejament pressupostari que vostè fa, això és absolutament incompatible amb continuar dient-li, a la gent, que aquesta és una legislatura de divuit mesos, que aquest és l'últim pressupost autonòmic i que, a partir de no sé quan, resulta que les coses canviaran radicalment. Vostè, una de dues, o enganya a uns o enganya als altres. I molt em temo que pretén fer un il·lusionisme, de la manera: «Jo dic una cosa els matins i una altra cosa a les tardes, i cadascú escolti el que vulgui. I així tothom està content. I això és el que no podem continuar fent, perquè aleshores vol dir que s'està enganyant la ciutadania al voltant d'un tema tan important com és el tema pressupostari i fiscal. Sí, sí..., jo valoro l'hiperrealisme del seu equip aquell dia, però, ho torno a dir, té molt poc a veure amb el que vostès continuen dient. Sobre l'agència tributària. És que ens serveix com a exemple. Si jo insisteixo, si nosaltres, el nostre grup, insistim que no hi ha cosa pitjor que estar tot el dia fent discursos abrandats, que no tenen res a veure amb la realitat, és perquè les conseqüències són aquestes que vostès ens descriuen. I és que Catalunya s'ha passat..., el Govern, perdó, els governs catalans, el darrer Govern català s'ha passat no sé quant de temps parlant de no sé quantes ruptures amb l'Estat espanyol, i resulta que és dels que va més endarrerit a l'hora de posar en marxa la seva agència tributària pròpia. I vostè ho ha reconegut. Perquè, en el fons, els discursos neutralitzen, paralitzen, són narcotitzants de la política, sobretot quan no tenen res a veure amb la política que es planteja. Miri, amb relació al deute públic, dèficit públic i finançament autonòmic, li he fet un plantejament. No es tracta que vostè i jo estiguem d'acord intel·lectualment. Això no és una tertúlia anarcosindicalera, vull dir que és una cosa diferent, és un parlament, i, si estem d'acord, s'ha d'expressar d'alguna manera. Jo li estic plantejant que fem, que comencem, des de Catalunya, modestament, des de les nostres limitacions, a establir un front nítid per ser una part d'aquests països perifèrics d'Europa –estats, nacions, el que sigui– que tenen ben clar que no podem sortir endavant i resoldre els problemes de la nostra gent si no ens carreguem les polítiques de falsa estabilitat de la Unió Europea i de la Llei d'estabilitat espanyola. Crec que el seu problema no és de sobiranies. El seu problema és que vostè és el vicepresident d'un govern que està presidit per un president que es diu Puigdemont, i que té el senyor Mas que formava part d'un govern que ha aplaudit aquestes polítiques i les ha votades. I, per tant, si les volen rebutjar i les volen combatre, s'hauran de desdir d'això. Jo crec que aquest és el problema. I és que, cada vegada més, entre el que vostès diuen i el que vostès fan, qualsevol semblança amb la realitat és pura coincidència. I aquest és el problema de fons. Per això abans els he parlat d'una política estràbica, en aquest sentit. I és tremendament important, en aquestes qüestions, que vostès se situïn. Des d'aquesta perspectiva, hi insistim molt, estem disposats a parlar-ne –hi estem disposats. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Però fixi's vostè fins a quin punt és incongruent el que vostès diuen com a govern. Aquesta és una legislatura breu, divuit mesos. En el millor dels casos es poden fer dos pressupostos. El primer es fa el mes setè del primer any, i no es té clar ni si es podrà aprovar o no. Vostè no se n'adona que aquests discursos no quadren? Hi ha alguna cosa que en el seu discurs no encaixa, per això jo li dic que vostès han d'aclarir-se: o l'hipersurrealisme de les declaracions que no porten enlloc i només fan que tapar el pragmatisme que ens ve, o l'hiperrealisme d'abordar aquestes coses. Clar que hi ha un punt intermedi: el realisme amb voluntat de canviar la realitat. Però per canviar la realitat el que no es pot fer és negar-la. I això és el que jo crec que vostès estant fent permanentment. Té la nostra col·laboració, però, si us plau, aclareixin vostès què volen fer, i sobretot que el discurs vagi acompanyat de fets. Tra il dire e il fare. Jo sé que vostè té vocació vaticanista i ho deu haver entès. Gràcies.
Té la paraula el vicepresident.
Gràcies, presidenta. Deixi'm començar pel final. Més que vocació vaticanista, en tot cas dec tenir una certa experiència laboral en el Vaticà. Però no sé si és ben bé el mateix. Vostè té tota la meva simpatia. Però deixi'm que posi un exemple, eh? Vostè em diu: «Vostè ha reconegut... I, com que el verb «reconèixer té la connotació, sempre, que vol dir que abans ho havies volgut amagar, sembla que jo hagi volgut amagar... Re de re. Escolti, jo no he reconegut re. Jo el que he fet és explicar-ho sempre. Vostè m'ha fet una pregunta sobre l'agència tributària i jo li ho he explicat. No li ho he reconegut, li ho he explicat. I li ho he explicat amb la mateixa transparència que ho expliquem sempre tot –tot. Per tant, matisaria. Vostè faci servir el verb que cregui oportú. Jo matisaria aquest verb «reconèixer i el substituiria per «explicar. Llavors, deixi'm que li expliqui algun exemple més, i aquest matí, en part, hi fèiem referència també en una pregunta de control al Govern, però em sembla que és oportú recordar-ho aquí, diguem-ne. L'any passat, a la Generalitat de Catalunya se li atribueix un dèficit del 2,7, del qual 0,75 punts són one-off. És a dir, són despeses que no corresponen al 2015, que no són estrictament públiques, sinó que són qüestions d'inversions publicoprivades, que no corresponen, ho repeteixo, al 2015 i que en canvi el ministeri decideix atribuir al 2015. Si en retiréssim aquests 0,75 punts, ens quedaríem amb 1,95 punts de desviació del dèficit. Això estaria cobert només –només– que s'hagués aplicat la Llei d'estabilitat pressupostària. Només que s'hagués aplicat. Si aquesta llei, que vostè critica –i que jo també he criticat, per tant en això també estem d'acord–, s'hagués aplicat estrictament, com diu la llei, això hauria representat 1,60 punts, i per tant hauria cobert pràcticament tot el dèficit de l'any passat. No hi hauria desviació. O en tot cas hi hauria una desviació aplicada a altres partides de caràcter social, del desenvolupament econòmic, etcètera. O li poso un altre exemple: això hauria quedat cobert àmpliament si no hi hagués hagut un bloqueig institucional de decisions que ha pres aquesta cambra, i en alguns casos fins i tot les Corts espanyoles, com per exemple la disposició addicional tercera, l'impost sobre dipòsits bancaris... Si això s'hagués respectat, tal com diuen les lleis orgàniques de l'Estat i tal com diuen les decisions d'aquest Parlament, no hi hauria hagut desviació pressupostària. En poso un altre exemple, d'això. Perquè això és realisme, que vostè em reclama, d'acord?, realisme que vostè em reclama. Si l'Estat, que assumeix..., el Govern central... Faig un matís. No sé si tinc temps de fer-lo o no, però intento forçar el temps. Vostè em diu: «Vostè aquest matí ha fet un reconeixement de les dificultats de gestionar que té el senyor Montoro. I jo el puc tornar a fer ara sense cap problema. El senyor Montoro, i qualsevol persona que estigui en el seu lloc, té objectivament unes dificultats ben reals. I he posat un exemple d'això, i és que el cost de la seguretat social, pensions i subsidis d'atur, ha passat en els últims set anys, o en els últims vuit anys, de 135.000 a 185.000 milions. És una dificultat objectiva: 50.000 milions de més. I això passarà a tothom –a tothom. Sigui quin sigui el ministre d'Hisenda, o d'Economia i Hisenda, que hi hagi es trobarà amb aquesta realitat, d'acord? Ara, un cop reconegut això –perquè cap inconvenient en aquest cas a reconèixer-ho, a explicar-ho, a dir-ho, perquè em sembla que la meva obligació és explicar-me amb la màxima claredat possible–, el conjunt de la despesa pública que suporta el Govern espanyol és del 57 per cent, i es reserva més del 80 per cent del sostre de dèficit, i l'any que ve, el 100 per cent. El conjunt de la despesa pública que suporten les comunitats autònomes està entre el 33 i el 35 per cent, i sempre han tingut un sostre de dèficit assignat de menys del 20 per cent, i l'any que ve, del 0 per cent. Doncs és evident que això és una limitació brutal. I vostè diu: «Posem-nos d'acord, vostè i jo. Jo, encantat de posar-me d'acord amb vostè, i amb el seu grup, i amb d'altres grups que estan en aquest Parlament que segurament representen una amplíssima majoria d'aquest Parlament. Ara, un cop ens haguem posat d'acord, no alterarem una realitat que, en el marc autonòmic, no depèn de les decisions que pren aquest Parlament. Perquè, de decisions, aquest Parlament n'ha pres moltes, en benefici dels ciutadans, i malauradament després no s'han pogut aplicar. Per tant, escolti, parlem-ne, treballem-ho, estudiem-ho conjuntament, amb tota la bona predisposició per part del Govern i per part d'aquest vicepresident i conseller d'Economia i Hisenda, de debò, amb tota la voluntat, i, escolti, fem tot el possible, i fem tot el possible per aprovar uns bons pressupostos, per aprovar els millors pressupostos possibles, fem tot el possible, i, escolti, si al final no ens en sortim, doncs gestionarem la realitat que tinguem al davant també amb la màxima capacitat que tinguem.
El sisè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre els projectes de llei de pressupostos i de mesures fiscals i financeres. [[Interpel·lació al Govern sobre els projectes de llei de pressupostos i de mesures fiscals i financeres]] [[300-00027/11]] Presentada pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, membres del Govern, diputades, diputats, bé, intentaré no trepitjar molt algunes coses que ja segurament s'hi ha insistit, en tot cas, i incidir més en algunes que crec que potser s'hi pot donar més recorregut. Encara que sembli fet expressament, no ens havíem posat d'acord per fer la interpel·lació sobre el mateix. Una cosa que ha dit que l'aprofito ja, que serà el fil conductor de la meva intervenció: un dels nostres objectius és saber si el pressupost 2016 que s'ha de presentar en aquest Parlament serà continuista o serà de canvi. Vostè ens ha dit «continuista amb alguns retocs. Nosaltres pensem que cal un pressupost de canvi, sobretot perquè veiem que els pressupostos i les polítiques públiques, de la Unió Europea, de l'Estat espanyol, també de la Generalitat, que coincidien totes en com havíem d'afrontar la crisi, han estat nefastes per a la promoció econòmica, i per a l'ocupació, i per al sosteniment dels serveis públics, i per a, evidentment, la cohesió social del nostre país; social..., que també territorial, de casa nostra. Crítics amb el Govern, ho som. Ja ho hem dit els darrers anys, i veiem..., i per tant hi ha una certa continuïtat. Govern nou, però de moment no veiem canvis significatius. I, per tant, a mesura que anem veient canvis, que anem veient un nou Govern amb noves prioritats, aprenent dels errors, perquè tenim més informació ara de la que teníem a l'inici de la crisi, estarem més oberts a parlar-ne, a dialogar, tindrà el benefici del dubte. Però, evidentment, de moment el que li hem de preguntar és quan arribaran els comptes. Com ja he dit, creiem que fa falta... Com deia, van passant els mesos, hi ha inversions pendents, hi ha necessitats urgents, hi ha resolucions d'aquest Parlament que es van aprovant, que són moltes, de moltes necessitats... Tenim un Parlament divers, un país divers, i, per tant, parlant de mandats, tenim també molts mandats que, tot i les eleccions, s'han de portar a aquest Parlament. S'han votat, s'han aprovat, i cal incloure'ls al pressupost 2016. També li hem de demanar: creu que podrà aprovar els comptes? Creu que tindrà prou suports parlamentaris? I no perquè nosaltres no li haguem donat la mà i no puguem coincidir en algunes coses. Però sí que creiem que els 5.000 milions d'euros de retallades, d'ajustos, diguin-ne com vulguin, que hem tingut des del 2010, sobretot 1.000 milions en educació, 1.500 en sanitat..., doncs, home, nosaltres creiem que el 2016, el 17, el 18, cal fer un escalat per recuperar les retallades de salut, d'educació, serveis socials, les més importants. I en això creiem que fa falta un consens. De la mateixa manera que també ens alegrem de la sessió de treball que s'ha fet al departament per avaluar el deute. Perquè 72.000 milions d'euros de deute no es paguen d'avui per demà. Ni vostè amb el pressupost 2016, ni el 17, ni el 18, ni el 19, sinó que els nostres fills, els nostres néts i els néts dels nostres néts..., i a saber quants anys més tardarem a pagar aquest deute, que és insostenible amb la capacitat financera o amb l'estructura pressupostària que en aquest moment té el Parlament. I això cal que ho sapiguem tots: impossible tornar el deute si no canviem. I és per això que nosaltres, sobretot, volíem centrar la nostra intervenció dient: hi ha recorregut, en el pressupost 2016, tot i les circumstàncies, empatitzant amb el Govern i amb les dificultats econòmiques i polítiques, moltes vegades, que també hi són? Hi ha capacitat de maniobra? Hi ha capacitat de millorar els ingressos? Nosaltres creiem que sí. Tot i les dificultats, creiem que sí. Algunes ja les han dit: successions. Tal com està el panorama, escolta, el dúmping fiscal que hi ha en aquests moments a Espanya, per exemple en el tema de les successions, no ajuda. Però sí que nosaltres proposem tornar a la reforma del 2010. Perquè ja en vam fer una, de reforma, en aquest sentit. Per tant, qui més té més ha de pagar. I el que no podem fer és abaixar impostos o mantenir algunes rebaixes fiscals quan hem de fer 1.500 milions d'euros de retallades en salut. Negociacions amb l'Estat? Home, ja era hora –ja era hora–, eh?, que donéssim un exemple que, independentment de les prioritats polítiques que tinguem cada un, doncs, escolta, les institucions parlen, i s'exigeixen, i es demanen lleialtat. I no hi ha hagut lleialtat, moltes vegades. És cert. I, dit això, prioritat número u: finançar els serveis bàsics. I és aquí on nosaltres diem... Hi ha aquella frase que diu: «Res canvia, però si tu canvies tot canvia, no? Nosaltres, segurament que també hem comès algun error, que és aquella reforma constitucional de blindar el deute. No, no: el més important és blindar les partides socials, i les premisses que teníem a l'inici de la crisi no són les que podem aplicar ara. I, per tant, nosaltres diem: «Fem un acord per intentar blindar i recuperar les partides. La despesa per capita, salut, educació, serveis socials, copagaments i totes aquestes coses que hem dit. I aquí estarem al seu costat. Evidentment, que és impossible. 0,3 per cent de dèficit. És impossible –és impossible. O sigui, el que fem, a més a més, és..., resulta que s'ha de pagar el deute i hi ha d'haver dèficit zero en el pitjor moment de l'economia, en el moment que hi ha més dificultats econòmiques. I què farem? I quan hi hagi bonança econòmica llavors flexibilitzarem el dèficit? És el contrasentit. Per tant, flexibilitat ara, repartiment equilibrat del dèficit. Perquè és de sentit comú. I aquí estarem amb vostè. Ara, clar, nosaltres, també, com que també a vegades apuntem a la lluna, i això també és molt dels catalans, eh?, que ho volem tot però a vegades també ens descuidem també d'arreglar temes concrets... Veiem com el president de la Comunitat Valenciana ja deia: «Volem una quitança del FLA proporcional al dèficit fiscal que ha tingut la nostra comunitat autònoma. Nosaltres ho hem demanat, això? Nosaltres volem una quitança del FLA, també, perquè hi ha hagut dèficit en el finançament; volem un nou pacte fiscal, o un nou pla de finançament. I, llavors, vostès voldran anar més lluny, encara. Doncs vagin més lluny. Però de moment explorem, explotem, negociem i «apretem al màxim amb les competències que tenim. Ningú podrà negar que això, que aquestes frases que fem, que és molta retòrica..., i que crec que fa un flac favor també al missatge independentista dir que les llistes d'espera quan siguem independents..., que l'atur quan siguem independents..., ho resoldrem, que la corrupció quan siguem independents... A veure, una comunitat autònoma amb corrupció és un país independent amb corrupció; unes retallades en educació..., és un país amb retallades en educació; el copagament en una comunitat autònoma serà, evidentment, la prioritat d'un país independent. Per tant, què vull dir amb això? Que no esperem per fer els deures al que pugui passar d'aquí a dos anys. Del deute, i ho dic ara també..., a vegades es diu, també: «Ah!, el deute...: 23.000 milions de deute quan governàvem junts, eh?, quins anys aquells, 23.000 milions en set anys; 37.000 milions des de Convergència, i una etapa també que governaven amb vostès. Amb la diferència que es feia una inversió molt important, en l'època del tripartit, i ara no hi ha inversió. Una part és inversió, però sobretot és de generar dèficit, perquè no quadren els comptes. Per tant, 1.900 milions d'euros l'any en interessos. Aquí hi ha molt recorregut: que si ens fiquen el 0 per cent d'interessos del FLA, d'aquest molts deixem de pagar-los; que si ens paguen els deutes pendents, molts, tindrem molts més diners alliberats també per a això que dèiem de recuperar aquestes partides tan importants; que si fem un front comú amb les comunitats autònomes que reivindiquen coses similars a les nostres, doncs, també, evidentment, podem aconseguir més recursos; que si fem la modificació de successions, també una part, tot i que els impostos que la Generalitat ingressa, els transferits, ja són molt alts respecte a la majoria de les comunitats autònomes. Sapiguem-ho, també, per tant; tampoc es tracta de..., la poca capacitat d'impostos que tenim d'explotar-la més del compte, sinó que jo crec que hem de dir que no hi haurà solució si no ve negociada. Nou finançament; lleialtat institucional, evidentment; frau, evasió i fiscal –elusió fiscal–, eh?, l'agència, el consorci tributari. Per què no fem un consorci tributari? Això que ells en recapten una part, nosaltres en recaptem una altra, i al final ningú és responsable de lluitar contra l'evasió o l'elusió fiscal. Aquests dies que han sortit els «papers de Panamà... Per cert –obro parèntesi–, què hi fa una oficina de la Generalitat a Panamà? Estant d'acord amb l'acció exterior de la Generalitat, Panamà, dic, no ho sé, dóna suport a tota una zona, entenc, geogràfica, però ha d'estar allà? És allò..., a vegades també som poc curosos amb aquests temes. I alguns temes que tampoc hem acabat de fer bé. Com és que augmentem un 11 per cent els càrrecs de confiança, amb la que està caient? Com és que no hem complert el sostre de dèficit dels alts càrrecs del Govern? Aquests són temes que són la xocolata del lloro segurament, però són temes molt i molt importants, per tal de donar exemple, eh?, que no hi ha diners i que es fan les coses bé, i que es compleixen les resolucions i les lleis que estan aprovades. Com també –tema important i d'hiperrealisme– tresoreria del Govern: tenim garantits pagaments a proveïdors, als ajuntaments? Perquè això de la lleialtat institucional amb Madrid..., també podríem parlar molt sobre la lleialtat institucional cap als ajuntaments. Com ho fem? Ho tenim garantit? En tenim garantida la tresoreria, amb proveïdors, ajuntaments i treballadors públics? Per tant..., queden vint segons; llavors tindrem també ocasió de parlar una miqueta més. Sí que voldria que es quedés amb una cosa, i a veure si coincidim amb l'anàlisi de quina és la situació: més ingressos, prioritat número 1; retallades, replantejar retallades i la política de despesa, creiem que també és molt important; 3, renegociar deute i, evidentment, una quitança, com també de tots els seus interessos. Gràcies.
Respon el vicepresident i conseller d'Economia i Hisenda, senyor Oriol Junqueras.
Bé, una altra vegada, bona tarda a tothom. També començar agraint-li el to de la intervenció i la disponibilitat per parlar de qüestions concretes, d'objectius concrets al voltant del sostre de dèficit, etcètera. Per cert, si no estic mal informat –i si estic mal informat espero que algú de vostès em corregeixi; si pot ser amablement, millor–, el Tribunal Suprem acaba d'anul·lar la distribució del sostre de dèficit decidida pel Govern espanyol, corresponent a l'any 2013. Escolti, és evident que hi ha un terreny en el qual ens podem posar d'acord. Segur. Si hi està d'acord el Tribunal Suprem, si hi està d'acord l'Airef, l'Autoritat Independent de Responsabilitat Fiscal; li recorda al Govern espanyol –ahir mateix– que en la distribució del sostre de dèficit s'ha fet molt malament per part del Govern espanyol i que la responsabilitat en la desviació del sostre de dèficit és fonamentalment, extramajoritàriament, responsabilitat del Govern espanyol, i no de les comunitats autònomes. Fixi's si hi ha terreny per explorar, acords possibles en aquesta línia que diu vostè, que fins i tot el president de la Comunitat Autònoma de Castilla y León ha acusat el ministre d'Hisenda del Govern espanyol de deslleialtat institucional en el repartiment del sostre de dèficit, ha denunciat que és un model de finançament autonòmic absolutament fallit, perquè no reconeix a les comunitats autònomes les partides necessàries per fer front a les despeses de caràcter sanitari, d'educació i de polítiques socials. Sí, és clar, hi han molts elements en els quals ens podrem posar d'acord. De fet, nosaltres ho expliquem des de fa anys i panys; tots aquests exemples els hem explicat en aquesta cambra un munt de vegades. A mi m'ho han sentit dir moltes vegades en els últims anys, almenys des que sóc diputat. I, abans que jo ho digués, els meus companys ho explicaven a tort i a dret, també en aquesta cambra; per cert, molt sovint, sense tanta bona predisposició com la que sembla que hi ha avui. Ara bé, això no treu una altra qüestió que és fonamental, que al final..., vostè reconeixia que potser el seu partit es va equivocar a l'hora de blindar en la Constitució espanyola el pagament del deute per davant de les partides de caràcter social. Jo crec que sí, que es van equivocar. Però, en tot cas, el que és evident –el que és evident– és que o tenim les eines que ens permeten decidir sobre el nostre futur i que ens permeten decidir sobre el nostre esforç fiscal, o sempre –sempre, sempre– estarem en mans de decisions que poden arribar a ser tan arbitràries com les que ha pres el Govern espanyol en els darrers anys. Per cert, tan arbitràries com les que han pres tots els governs espanyols gairebé sempre. Per tant, al final la qüestió del realisme és una qüestió que jo aprecio molt i aprecio molt les seves crides al realisme, que jo entenc que comparteixo i entenc que comparteixo bona part de les propostes i de les exigències que vostès plantegen. Ara, em sembla que l'única manera de blindar-les és que efectivament aquestes siguin unes decisions que pot prendre aquesta cambra en representació del poble de Catalunya i que les decisions que pren aquesta cambra no poden ser tombades per una tercera cambra que sigui el Tribunal Constitucional o no poden ser tombades per decisions arbitràries que pren un govern, encara que després les hi tombin uns quants anys després. Per tant, precisament, siguem realistes i dotem aquest Parlament i dotem aquestes institucions de les característiques i de les competències pròpies d'un estat, perquè, si no, constantment estarem en mans d'aquesta arbitrarietat. Vostè em deia: «Tenim garantida la tresoreria? La resposta és: evidentment –evidentment. Mentre el 95 per cent dels impostos que paga aquesta economia, que paga aquesta societat, els gestioni i els cobri el Govern espanyol, doncs, no tindrem garantit pràcticament re. I la prova és que constantment estem recordant-li obligacions que ell mateix reconeix que té: la liquidació de la bestreta del 14; però seria extensible a la liquidació de la bestreta del 15, i seria perfectament extensible a la liquidació de la bestreta del 16. Sistemàticament es calculen a la baixa, sistemàticament. I estem parlant de 1.600 milions menys corresponents a l'any 2014, estem parlant de 1.200 milions menys corresponents a l'any 2015 i probablement..., això s'haurà d'acabar de veure al voltant d'aquest any, però estaran al mateix ordre de magnitud. Compti vostè aquesta diferència, només de la liquidació de la bestreta! I aquí no estem parlant del sostre de dèficit, que són 1.600 milions menys corresponents a aquest any, que és la diferència entre el 0,3 que decideix el Ministeri d'Hisenda i el que diu la Llei d'estabilitat pressupostària, que hauria de ser l'1,07. Facin el sumatori. I això sense tenir en compte totes les decisions que ha pres aquesta cambra al voltant de disposicions..., o fins i tot les Corts espanyoles, al voltant de la disposició addicional tercera, com l'exemple que posava fa un moment, que estaríem parlant d'una altra xifra equivalent a la que acabem de dir. Facin el sumatori. I després de fer aquest sumatori pregunti's si això és equivalent o no és equivalent a les retallades a què vostè feia referència o... Al final, el realisme ens porta a la següent consideració: l'economia catalana creix? La resposta és sí, i creix molt. En concret, un 3,4 per cent l'any passat; l'últim interanual corresponent al darrer trimestre del 2015, un 3,9 per cent. L'esforç fiscal que fan les empreses i els ciutadans d'aquesta economia que creix és un esforç fiscal, en termes relatius, molt important? Podem discutir si podria ser una mica més important en no sé quin tram de no sé quin impost. Discutim-ho. Però és molt important? Està per sobre de la mitjana globalment? Clarament, sí. Llavors, com és possible que una economia que creix més que la mitjana, que és el primer PIB en termes per capita, que és el que més esforç fiscal fa... És a dir, si la base imposable és la més gran, és la que més creix, i l'exigència fiscal sobre aquesta base imposable és, en termes relatius, la més alta de mitjana, reconegui'm vostè que el problema està en com es distribueix tot aquest esforç fiscal. I alguna responsabilitat en deu tenir qui gestiona el 95 per cent d'aquest esforç fiscal. Per tant, jo els accepto les seves propostes d'estudiar, de mirar, d'analitzar-ho, igual que ho hem fet en l'àmbit del deute i hem de seguir-ho fent; igual. Jo els proposo de treballar en l'àmbit fiscal, en el..., exactament igual. I, escolti, comparar quines conseqüències té una determinada rebaixa en determinats trams de l'IRPF –ho comentava el senyor Coscubiela– o un determinat increment. I veure si es compensen, si no es compensen, quines conseqüències té... I ser també conscients de quin és l'entorn en què estem. No són decisions que nosaltres podem prendre al marge de l'entorn econòmic i del context econòmic en què estem. No ho podem fer. Igual que no podem fer créixer el deute de forma indefinida..., i que el dèficit no és una dimensió econòmica sense conseqüències futures. No ho és. I encara menys... –i a mi m'agrada explicar-ho i, per tant, aprofito que em queden un minut i quaranta-vuit segons per tornar-ho a explicar–, i menys en un context de contracció demogràfica. Perquè al final estem traspassant un deute que genera una generació molt nombrosa i que hauran de pagar probablement generacions que ho seran molt menys, de nombroses, i que, per tant, el cost per capita que tindrà afrontar aquest deute serà molt més alt. Per tant, com que tot això són consideracions que no són independents, que no són neutres, que no es poden prendre al marge del context en el qual estem, del conjunt de l'esforç fiscal que exigim als nostres ciutadans o que els és exigit als nostres conciutadans, doncs, escolti, analitzem-ho. I des d'aquesta visió conjunta intentem trobar els màxims consensos possibles. I, si aconseguim que aquests consensos vagin més enllà d'aquesta legislatura, millor; molt millor. Per part nostra, i per part meva en particular, com es poden imaginar, com més consensos al voltant d'aquesta qüestió, millor. I segurament és amb grups com els que acaben de parlar avui, aquesta tarda, amb qui, escolti, sento més proximitat a l'hora d'intentar arribar a acords de llarg recorregut. Per tant, estudiem-ho. Ens queden cinc minuts més a cada un de nosaltres per acabar-ho de reblar, eh?
Té la paraula el diputat senyor Òscar Ordeig.
Conseller, no m'ha respost el tema de successions ni del nou finançament, nou sistema de finançament; si hi ha possibilitat o no hi ha possibilitat d'abordar els temes. Jo crec que és un moment importantíssim. És que per primera vegada hi ha augment del PIB; per tant, ara hi ha capacitat de negociació. A vegades, d'unes mitges veritats, construeix a vegades alguna afirmació que potser no és ben bé certa. El FLA, al final, l'Estat també s'ha d'endeutar per donar-nos FLA a les comunitats. Per tant, allò de dir que nosaltres creixem i generem menys deute que el de l'Estat. Home, l'Estat també es carrega una part del deute de..., per ajudar les comunitats autònomes. Que tant de bo tinguéssim més capacitat d'ingressos i demanar-lo nosaltres pel nostre compte. El FLA, per si mateix, és una bona eina. Una altra cosa és per què no tenim prou diners. Però és una bona eina, sobretot quan ens els deixen al zero per cent d'interès. Jo també li volia demanar una cosa. Primer, si em podria valorar el pla d'estabilitat que han enviat al Ministeri d'Hisenda, per què l'han tornat? Què passa, aquests retocs, aquests molts retocs que s'han de fer, què ha passat? Jo crec que s'equivoca. Enviar-lo està bé, el pot enviar, però jo crec que s'equivoca de no obrir ja ronda de contactes amb els portaveus polítics, per ja anar comentant amb temps, eh?, que tothom tingui tota la informació, com hem fet amb el deute, com estem començant a fer amb el deute, doncs, precisament per parlar de quins són els paràmetres en què ens movem. On hi ha, on no hi ha recorregut? Per tant, vejam si ho pogués comentar. I llavors també m'agradaria que digués si està d'acord amb aquesta afirmació que sense pressupostos no hi ha legislatura, que va fer un tal Artur Mas, expresident, que diu: «Sense pressupostos, no hi ha legislatura. Home, pot ser, pot semblar, sent inici de legislatura i sent una legislatura tan curteta, d'un any i mig, doncs, sí, i a més no hi ha pressupostos..., no sé si té molt sentit seguir amb la legislatura. Per tant, de dir: home, allò que li deia d'obrir ronda de contacte amb els grups, sabent que, a més a més, hi ha discrepàncies importants i que la CUP moltes vegades hi ha coses que no coincideixen amb vostès, doncs, home, per què no obre? Ara, clar, si tarda molt a obrir, si l'any que ve ja ens n'anem a eleccions, aquí no hi haurà molt que parlar. Per tant, fa geometria variable? Faci geometria variable, però no la faci entre Montoro i la CUP; faci-la entre la CUP i la resta de grups parlamentaris o entre tots, eh? Perquè jo crec que al final és el que, analitzant la situació que veiem, és el més de sentit comú. Jo crec que coincidim amb el diagnòstic, això és «aplastant. Només que hi ha una cosa, que nosaltres diem: «Tenim una sèrie de problemes, arreglem-los un per un, diem nosaltres; vostè diu: «Tenim una sèrie de problemes, ens n'anem, no en voler saber res. Home, intentem arreglar-ho –intentem arreglar-ho–, fins on puguem. I la situació és molt diferent de la majoria absoluta del PP, de la que hi ha ara, ja, fins i tot, amb el Govern en funcions. I al final és un tema de diners?, perquè tot ho resolem..., aquí ha parlat..., tot de diners. Tot el problema de Catalunya-Espanya és un problema de diners? [[Veus de fons.]] El problema... No... Bé, són preguntes retòriques que deixo a l'aire i cada un dirà... Evidentment que és un tema de problema de diners, i evidentment que, sigui Catalunya independent o no sigui independent, hi ha d'haver una solidaritat amb els pobles del nostre voltant. Eh que sí? Per tant, al final estem parlant de dir: «Escolta, potser paguem massa i rebem poc, i potser aquest nou..., hem de fer un nou acord perquè sigui més proporcional, i que això no ens hipotequi. D'acord. A més a més, hi ha d'haver un respecte per la cultura, la llengua i se'ns ha de respectar com a nació. Així, segurament que ja ho arreglaríem. Per tant, a vegades, també, fem una fal·làcia, que és que anem prenent conclusions i arriba un moment que ens ho saltem, i diem: «Doncs, mira, realment ens n'hem d'anar, perquè no hi ha res a fer. Home, no; si hi han uns problemes concrets i molt diagnosticats, per què no els arreglem? Per tant, vostè ha dit: «Continuïtat, amb retocs. Torno..., de dir: «Volem canvis, i en la mesura que hi hagi canvis al pressupost serà la mesura en la qual tindrà la nostra confiança i la nostra mà per intentar treballar conjuntament. Nosaltres no volem..., no és que vulguem continuar amb alguns retocs, sinó que volem molts retocs o un canvi substancial i poca continuïtat –poca continuïtat. Perquè el que hem fet fins ara no ha acabat d'anar bé, i la nova distribució parlamentària jo crec que també ens exigeix una sèrie de canvis. Per últim..., que també me n'he descuidat abans, de la despesa, vostè va anunciar un pla d'eficiència en la despesa, crec recordar. Nosaltres també ho defensem de fa temps: la modernització de l'Administració. Miri si n'hi ha de feina a fer i no en parlem mai! Nosaltres sempre parlem del que fan a Madrid... Home, intentem donar explicacions i prendre consciència de les atribucions i de les responsabilitats que tenim com a Govern, com a país, quina és la situació i els recursos que tenim, i fem-ho el millor possible. Bona gestió, bones polítiques públiques, i llavors, que puguem mirar els companys de Madrid, els companys dels ajuntaments i dir: «Nosaltres, com a Govern, estem fent els deures; com a Parlament estem fent els deures. I llavors també podrem exigir als altres que ho facin, que siguin lleials, que siguin productius i que pensin en tots i totes els ciutadans. Gràcies, sí, a tots i a totes.
Té la paraula el vicepresident, senyor Oriol Junqueras.
Bona tarda. Els adverbis sempre són de mal interpretar. Llavors, vostè em diu: «Jo vull uns pressupostos amb poca continuïtat. Doncs, deixi-m'ho expressar així: «Jo, amb menys continuïtat. I vostè vol uns pressupostos amb molts canvis; doncs, jo, amb molts canvis i una mica més. La qüestió és: disposem dels recursos, en aquests moments, per fer tot això?, sí o no? En disposem, per fer-los? Doncs, farem encara més canvis. No en disposem? Doncs, en farem una mica menys. Hi ha alguna possibilitat real de canviar gaires coses entre ara i a finals de maig, quan seran aprovats en el Govern, i quan es portaran, el juny, a aquest Parlament, i es votaran en aquest Parlament al juliol? Doncs, no hi ha gaires marges, diguem-ne. Si vostè té en compte que el 88 per cent del pressupost és finalista i que, per tant, la part disponible és una part molt menor del pressupost..., escolti, veurà molts canvis –molts– en la proposta que portarem; fins i tot, m'atreveixo a dir que en veurà moltíssims. Ara, és clar, els adverbis són de mal interpretar. Però..., i, en tot cas, ajudi'm, ajudem-nos-hi, tots plegats, a fer els millors pressupostos possibles, sabent que aquestes limitacions, per molt que a vostès els sembli que es poden canviar en el proper mes, doncs, difícilment es canviaran en el proper mes –difícilment. Si no és que vostès tenen un..., no ho sé, sàpiguen alguna cosa que jo no sé i que el Govern en aquests moments no sap. Per tant, escolti, veurà molts canvis en els pressupostos? Molts. I si a vostè li agraden molt els canvis, apunti's a aprovar aquests pressupostos, i serà protagonista dels molts canvis que hi hauran. La nostra voluntat –la nostra voluntat– és prioritzar un acord amb la CUP, evidentment, perquè considerem que hi ha una majoria parlamentària i volem arribar a un acord, prioritàriament, amb aquest grup parlamentari. I, per tant, farem els esforços que puguem per arribar a un acord. Entenent que no és fàcil arribar a un acord per tots els condicionants que ja hem explicat fa un moment i que hem explicitat altres vegades; doncs, segurament no és fàcil. Ara, ho intentarem? Sí. En aquest acord, a nosaltres ens agradaria que hi hagués molts més grups i quants més millor? I tant que ens agradaria que hi haguessin quants més millor! I, per tant, la nostra disponibilitat a estudiar aquestes propostes a les quals vostè feia referència? Sí. Sobre el tema de successions, vostè diu: «No m'ha contestat. Sí que li he contestat: «Dependrà del context global, de la pressió fiscal que tinguem en aquest moment. Escolti, analitzem-ho: ens asseiem, ho mirem, quines conseqüències té, què es pot obtenir de més, de menys, etcètera. El mateix que en els trams de l'IRPF, ja ho he contestat. Ara, depèn del context global. No hi ha cap decisió fiscal que per ella mateixa sigui bona o dolenta: són bones o dolentes en funció de quin és el context global de la fiscalitat. I les conseqüències marginals que té qualsevol decisió fiscal ulterior estan amb relació a quantes vegades l'has fet servir, amb quina intensitat l'has fet servir i quin és el context fiscal general que existeix. Per tant, escolti, asseguem-nos a parlar-ho i valorem-ho. I, escolti, potser arribem a un acord, i, si arribem a un acord, perfecte. Hi han legislatures on es prorroguen pressupostos? Sí..., sí, és clar..., moltes, sí. Hi han legislatures en les quals no es prorroguen pressupostos, sinó que s'aproven nous pressupostos? Sí... –sí, sí. Hi han hagut..., escolti, no cal posar exemples històrics, però..., hi han hagut moments en els quals s'ha prorrogat i s'ha prorrogat molt. Ja està. Quina és la nostra preferència? Aprovar pressupostos. Per què? Perquè estem convençuts –i em sembla que en això coincidirem tots sense excepció– que dóna més marge de maniobra per fer alguns d'aquests molts canvis que vostè demana i que nosaltres volem fer. Per tant, evidentment, és millor aprovar-los que no aprovar-los. Això vol dir que si no s'aproven no es pot fer res? No, no vol dir això. Vol dir que si no s'aproven és més difícil fer segons quines coses. I potser n'hi ha algunes que no es podran fer, perquè els marges es fan molt més estrets; prou estrets que són, tal com vostès també reconeixen. Per tant, escolti, voluntat de negociar? Tota. I amb el màxim respecte possible per a tots els grups i per a les decisions que pren cadascun dels grups i la sobirania de cadascun dels grups d'aquesta cambra. Només faltaria! Tot el respecte, i el reconeixement per part meva, també –i amb això m'agradaria acabar, i no voldria ser massa insistent–, que, escolti, que el context és difícil per a gairebé tothom, eh? I, per tant, quan vostès assumeixin la responsabilitat del Govern de l'Estat espanyol conjuntament amb no sé qui o amb no sé quins o no sé quants, els qui sigui, el panorama no serà gens senzill, tampoc –tampoc. I es trobaran que segurament algú els exigirà que han de retallar 8.000 milions més en despesa pública. I, llavors, vostè haurà de sortir aquí i dir: «Bé, ja sé que vaig dir que hi havien hagut retallades en la despesa pública i que ara, potser, n'hi han més. Doncs, potser ho haurà de dir. Vostè no té la garantia que no ho haurà de dir. I si creu que la té, jo li ho respecto, que vostè cregui que la té. El context no serà fàcil, governi qui governi –governi el Partit Popular, el Partit Socialista, el Partit Socialista en combinació amb qui sigui–, segur que no. Jo crec que aquest reconeixement tots l'hem de fer. I això..., jo crec que tots tenim l'obligació intel·lectual d'explicar que el context és difícil per al conjunt dels estats europeus, especialment per als estats que estan situats més lluny del centre del sistema. Doncs, sí. I que, paradoxalment, per nosaltres seria més fàcil d'assumir si tinguéssim la responsabilitat plena sobre el nostre esforç fiscal? Jo crec que les dades que cada vegada expliquem ho demostren àmpliament –àmpliament, àmpliament. I, per tant...
Vicepresident, se li ha acabat el temps.
Doncs, per tant, els demano que ens hi esforcem tots, i estic segur que així serà.
El setè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'aplicació del 3+2, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. [[Interpel·lació al Govern sobre l'aplicació del 3+2]] [[300-00026/11]] Té la paraula el senyor Albert Botran.
Bé; gràcies, presidenta. Ara fa tres setmanes que preguntàvem al conseller per les conseqüències de l'aplicació del 3+2 en el sistema universitari català. I ho fèiem empesos per les preocupacions i reivindicacions del moviment estudiantil, al qual tot sovint li costa de fer visibles les seves lluites més enllà dels campus universitaris i, en canvi, són reivindicacions que apleguen moltíssima complicitat entre els estudiants. Més en concret, en els darrers mesos es van celebrar referèndums sobre la paralització del 3+2 a gairebé totes les universitats dels Països Catalans. La participació va superar la participació que acostuma a donar-se en les convocatòries electorals en les universitats. I, a més, ho va fer amb un pronunciament, doncs, aclaparadorament contrari als canvis que es volen introduir, més d'un 90 per cent dels estudiants participants s'hi van oposar. En tots els casos, es van celebrar aquests referèndums per iniciativa de sindicats i plataformes estudiantils; però, fins i tot, en alguns en concret, el referèndum va ser organitzat pel consell d'estudiants de les respectives universitats, en el cas de la Universitat de Barcelona, de la Pompeu Fabra o la Universitat de Girona. Quan parlem d'invisibilització ens referim a això: al fet que les autoritats polítiques i universitàries poden girar l'esquena a una mobilització d'aquestes característiques i continuar, sense necessitat de diàleg, l'aplicació de les noves ordenacions acadèmiques. Per això també es va recórrer a la vaga estudiantil el passat 3 de març. Aquesta és una lluita pel dret a l'educació superior, pública i de qualitat, i està basada en les amenaces que el Real decreto 43/2015 pot exercir sobre aquest dret a través d'un encariment de les condicions d'accés. L'encariment dels estudis superiors és una realitat. Ja va passar amb el procés de Bolonya, malgrat que es deia que no tindria aquestes conseqüències i que també va ser una lluita, per cert, que va aconseguir aturar facultats i omplir carrers reivindicativament, però que, malauradament, també se li va donar l'esquena des de la immensa majoria de representants polítics i mitjans de comunicació, i va quedar, com dèiem, silenciada. En l'anterior Ple ja vam discutir de com s'han incrementat les matrícules en els últims anys, en la interpel·lació que li va adreçar el diputat Joan Giner, de Catalunya Sí que es Pot, i que aquest increment es dóna, ja, dins d'un sistema que, comparativament, a nivell europeu és dels més cars. Amb dades de l'Observatori del Sistema Universitari a la mà, d'un estudi que va fer sobre el curs 2013-2014 comparant Catalunya i l'Estat espanyol amb trenta-vuit estats i regions del conjunt d'Europa, el panorama en el qual es situa el nostre sistema universitari, quant a accessibilitat a través dels preus, és bastant galdós. Si li diguéssim, comparant amb quantitats d'euros corrents, el preu mínim dels estudis superiors a Catalunya, tan sols és superat pel Regne Unit i per Irlanda; és a dir, estats, països que tots sabem que són capdavanters en l'aplicació de les polítiques neoliberals. Això amb preus absoluts en euros. A paritat de poder adquisitiu, agafant un altre punt de vista, Catalunya és el sisè país on els preus màxims dels estudis de grau són més cars. I diguem-ne que els països que tindríem per davant són amb la mateixa naturalesa, països o bé de l'Europa de l'Est, on les polítiques que s'han aplicat a partir dels anys noranta han sigut de neoliberalisme agressiu, o bé, altra vegada, els països del Regne Unit o Irlanda. Això, pel que fa a preus de grau. Sobre preus de màster, Catalunya i l'Estat espanyol són, dintre d'Europa, una singularitat en el sentit que són d'aquells estats, d'aquells països en els quals els preus dels màsters són substancialment més cars que els preus de grau. I hi ha un petit grup de països que presenten uns preus mínims molt superiors als preus màxims de la resta de territoris europeus, i és el cas de Catalunya. És a dir, hi ha un preu mínim de màster –aquí ens situem en els 2.500 euros per curs–, i ara, doncs, podem esmentar els països que ens superen, que ens van al davant: Grècia, Irlanda, altra vegada, i Xipre; és a dir, altra vegada, aquells que han patit el neoliberalisme més descarnat. Finalment, parlàvem de preus de graus, parlàvem de preus de màsters, parlem de les beques. Com més alts són els preus més baix és el percentatge d'estudiants que els paguen. Aquesta és la filosofia que impera majoritàriament en els sistemes universitaris europeus, amb dues clares excepcions: Estat espanyol i Catalunya, i el Regne Unit Aquest estudi del qual ens ha proporcionat dades s'atura el 2014. Estaria bé conèixer la realitat actual desenvolupant un nou informe, tal com es comprometia a fer la Moció 225/X que es va aprovar el juliol del 2015 en aquest mateix Ple, i llavors podrem parlar amb més propietat, però dubtem que la introducció de les beques Equitat hagi corregit gaire aquesta realitat. Atenent, doncs, que la reivindicació d'aturar el decret ha recollit un ampli suport entre l'estudiantat; atenent que sobre aquests canvis pesa la sospita que serviran per a un nou encariment dels estudis com va passar amb el procés de Bolonya; atenent que aquests canvis que s'introduiran ja ho faran sobre un sistema que, ho estàvem veient ara, és dels més cars d'Europa; atenent que considerem que aquest debat ha transcendir, ha de sortir de les facultats perquè és de transcendència social, és a dir, el pes que té educació superior està lligat, doncs, a la perspectiva de la democratització del coneixement i a l'ascensor social, no afecta només a qui està cursant els estudis ara, i atenent que aquest país viu moments i moviments constituents que també han d'obrir el debat sobre quin model universitari volem, interpel·lem el Govern perquè reconsideri la introducció dels canvis en l'ordenació dels ensenyaments que es deriven d'aquest decret que coneixem informalment com el «3+2, i que ho faci en termes de moratòria que beneficiï l'obertura d'un debat obert a la societat. Proposarem, per tant i com a punt de partida, no aplicar el Real decreto 43/2015, i a partir d'aquest decret, que s'han de crear els graus de tres anys –i aquest és, diguem-ne, el punt neuràlgic pel qual el moviment estudiantil malfia del 3+2, no és per l'ordenació dels estudis, sinó per les conseqüències que pot tenir en els preus i en l'accés–, a partir d'aquest decret, deia, s'han de crear aquests graus de tres anys; atès que la formació universitària d'aquests tres anys serà, doncs, molt menor a la que abans es proporcionava en les llicenciatures, la majoria dels estudiants es veuran empesos a cursar els dos anys de màster, aquests a un preu substancialment més elevant, com hem explicat anteriorment. Es convertirà això en un nou filtre de diferenciació social? I per això també preguntem al Govern: no caldria, abans de fer qualsevol canvi en l'ordenació dels ensenyaments universitaris, garantir que graus i màsters siguin totalment equiparats en condicions d'accés, és a dir, en preus, en taxes, en beques, en coeficients, en el cas, doncs, dels ensenyaments públics? No caldria, també, garantir que hi ha prou places de màster per absorbir tota la demanda, és a dir, garantir que cap graduat es queda sense poder fer el màster que l'habilita per a la seva professió? És el que es coneix com a «màsters habilitadors. I no caldria, per últim, instar les universitats públiques catalanes a crear espais de debat sobre les conseqüències que pot tenir l'aplicació del 3+2 i les garanties per impedir que suposi un encariment de preus? I reprendre, també, el treball en el marc del Consell Interuniversitari de Catalunya en les comissions que va fer en el seu moment –això sí–, doncs, garantint que la veu dels estudiants hi està representada? Són aquestes les preguntes que adrecem al Govern en matèria de sistema universitari.
Respon el conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Jordi Baiget.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, ho ha dit vostè, en el plantejament i en l'origen d'aquesta interpel·lació, doncs, el passat 16 de març responia a una pregunta que va fer vostè en nom del seu grup, i a l'últim Ple, també, responíem una interpel·lació que va fer el Grup de Catalunya Sí que es Pot sobre –era un tema més ampli del que..., però, al final, acaben sent el mateix– els efectes, com determinades normes poden afectar el model universitari que volem i el model universitari i el sistema universitari català. Sí que li volia posar de manifest que en cap cas podem parlar d'un model 3+2 o d'un model 4+1. No volem, com a Govern, bascular d'un model a un altre, el que hi pot haver, com a màxim, es pot parlar de flexibilització de la durada dels estudis, però, per criteris i per motius estrictament acadèmics, no volem que hi hagi cap altre criteri que pugui determinar aquest fet. Creiem que el debat real no ha de ser només la durada dels estudis, sinó –i vostè feia hi referència, també, en la seva interpel·lació– en aquelles competències que els graduats han d'adquirir durant el seu procés de formació, ja sigui per coneixements, ja sigui per exercici, després, amb posterioritat, de la seva professió. I una primera característica que volem garantir, que creiem que s'ha de garantir i volem que es garanteixi és l'existència de consens amb tota la comunitat universitària, amb les universitats, amb els estudiants i amb el Govern. Del Govern no en sortirà cap decisió unilateral, i les úniques decisions que s'han pres en aquest àmbit s'han pres en el marc del Consell Interuniversitari de Catalunya i amb la participació de tota la comunitat. En segon lloc... Per tant, primer, consens. En segon lloc, considerem que si hi ha algun aspecte per determinar quins graus i quins màsters s'han de flexibilitzar, aquest ha de ser el criteri acadèmic, cap més. Han de ser les mateixes universitats les que, en el marc de la programació que es debati també en el si del Consell Interuniversitari de Catalunya, puguin presentar les seves propostes d'acord amb criteris acadèmics. Actualment tenim 474 estudis de grau sota la forma de 4+1, 474. El 80 per cent dels alumnes que estan cursant graus a les universitats catalanes estan matriculats en universitats públiques, en aquest sentit; 474, la majoria públiques, i el 80 per cent en la universitat pública. I el curs que ve es continuaran fent els mateixos estudis, 474, i amb la mateixa proporcionalitat, sota la mateixa forma. No canvia res. Hi haurà graus nous el curs 2016-2017? Doncs, per al curs 2016-2017, l'oferta de nous graus amb el format de 3+2 es limita a quatre nous estudis, que és el que va aprovar el Consell Interuniversitari de Catalunya. I vull remarcar que són, tots ells, propostes singulars, noves, no existien fins ara, no substitueixen res i tots ells estan molt orientats a la internacionalització. Aquests estudis són els de creació i producció digital, que es fa a la Universitat de Barcelona a través d'un centre adscrit; el de bioinformàtica, que és un màster interuniversitari de la Universitat Pompeu Fabra, la Universitat de Barcelona i la Universitat Politècnica de Catalunya, que es fa també a través d'un centre adscrit; els estudis globals, que es fa a la Universitat Pompeu Fabra a través d'un centre propi, i el de disseny i arts digitals, que és un curs no presencial i és un grau no presencial que fa la Universitat Oberta de Catalunya. En resum, el curs següent hi haurà quatre estudis que tindran el format 3+2; la resta, quasi 480 titulacions, continuaran sent 4+1. No hi ha canvis substancials i no hi ha cap –cap– titulació que es transformi de 4+1 a 3+2, cap. A més, i tal com ja diu un dels acords adoptats en el marc del Consell Interuniversitari de Catalunya, les propostes d'implementació de nous estudis tindran com a referent l'anàlisi de les competències que els titulats han d'adquirir per al desenvolupament personal i professional necessaris. Aquest ha de ser el criteri. A més, aquest debat la implantació de Bolonya, dels estudis de Bolonya i del 3+1, tenint en compte que a la pràctica totalitat de països del nostre entorn l'estructura és 3+2, la flexibilització en termes acadèmics, estrictament, podria permetre moltes més oportunitats per als estudiants, i també afavorir la mobilitat d'estudiants internacionals cap a la nostra oferta universitària. Perquè cal tenir present que més del 85 per cent dels intercanvis d'estudiants que es fan a Catalunya es fan i es donen amb països que tenen com a estructura principal de graus, tres anys, i màsters de dos anys. I aquesta és la realitat. De fet, són majoritaris a tot arreu excepte, doncs, diria a l'Estat espanyol, a Escòcia, Turquia, determinats i antics països de la Unió Soviètica, i de l'antiga Unió Soviètica i de Iugoslàvia. A més, i pel que fa als màsters, la fórmula de +2 és una de les opcions possibles, però no és l'única necessàriament, ni hauria de ser, ni pot ser, i es determinarà quina és la més habitual. Una de les terceres característiques –i és una de les característiques i dels àmbits en els quals vostè hi ha dedicat una atenció especial– ha de ser que aquesta flexibilització no ha de suposar cap cost addicional per als estudiants ni menys recursos per a les universitats. I en aquest sentit, m'agradaria llegir-li el que va determinar la Junta del Consell Interuniversitari de Catalunya quan es van constituir tres comissions específiques de caràcter no permanent per debatre i arribar a acords amb relació a la flexibilització de graus i màsters o, millor dit, als efectes de com s'aplicava el Reial decret 43/2015. I el 5 de juny es va arribar a aquests acords. És a dir, en aquestes comissions hi havia representants de la universitat, representants del Govern i representants dels estudiants. A la Comissió de Garantia de l'Accés dels Estudiants de Preus i Beques es va acordar que l'estructura de preus no incrementarà l'aportació dels estudiants per a un mateix nombre de crèdits. Primer acord que es va fer. Un segon acord; que tots els estudiants titulats a estudis de grau de cent vuitanta crèdits, durant els cinc cursos posteriors a la seva graduació, tindran dret, com a mínim, a cursar seixanta crèdits d'estudi d'un màster al mateix preu públic vigent del grau en el qual es va titular a través del mecanisme de beques Equitat. Un tercer acord era que aquest acord també ha d'estar en condició d'aplicar-se tan bon punt es puguin graduar estudiants dels nous graus de cent vuitanta crèdits. Pel que fa a la Comissió de Garantia del Finançament de les Universitats, és que es garantia –hi ha aquest acord– que, com a mínim, l'aportació de la Generalitat de Catalunya al finançament del conjunt del sistema universitari es mantindrà. Per tant, no més cost per als estudiants, no menys recursos per a les mateixes universitats. I si calgués alguna compensació, la Generalitat ho mantindria. Per tant, i d'acord amb una decisió que s'ha de prendre basada en qüestions acadèmiques, perquè no hauria de comportar cap augment de preu per als estudiants i les famílies, respecte a l'educació en la situació actual. Quin és l'objectiu desitjable, parlant de preus –vostè hi ha fet referència–, preus de grau i preus de màster? L'objectiu desitjable a mitjà termini és el que s'ha votat en aquest Parlament i és el que s'ha votat en la Resolució 225 de la passada legislatura. Procurar que a mitjà termini i en la mesura que les possibilitats econòmiques i pressupostàries ho permetin, perquè és així, la convergència dels preus de graus amb els preus de màster. I aquí, en la mesura que nosaltres tinguem els recursos suficients, nosaltres en tindrem i hi podrem anar. Quin horitzó ens fixem? Doncs, si tenim en compte que els graus de 3+2, en els millors dels casos, no començarien sinó en el curs 2017-2018, si hi ha el consens necessari i així es decideix per part de la comunitat universitària, doncs, tindríem un coll de tres o quatre anys per intentar fer aquesta convergència de preus i de costos que, òbviament, és el que volem. I en darrer terme, una cosa sí que els vull dir; nosaltres, com a Govern, no imposarem res. Respectarem les demandes i les peticions que ens facin arribar totes les universitats. I d'aquest àmbit sí que no ens mourem. Després ja continuarem.
Té la paraula el senyor Albert Botran.
Bé, gràcies. Conseller, és veritat, doncs, que és un tema recurrent en els últims plens. Com deia Ramon Barnils, la millor manera de preguntar és repreguntar, i, per tant, doncs, aquí ens té. I crec que al final arribarem a treure'n l'entrellat. Sobre el consens, nosaltres hi estem d'acord. El que demanem és portar-lo més enllà d'aquest curs 2016-2017 al qual afectaven, doncs, les conclusions de les comissions del Consell Interuniversitari de Catalunya. I per això també ho portem aquí, perquè tingui la dimensió que es mereix. I també ho fem des d'una dinàmica, des d'un punt de vista no partidista. És a dir, entenem que recollim reivindicacions que van més enllà dels estudiants que puguin tenir afinitat amb nosaltres i que crec que tindran molta sintonia amb els estudiants que en el seu moment van participar d'aquestes comissions, i que van quedar-ne, doncs, relativament satisfets i relativament insatisfets. L'estructura no és el problema. Això, hi hem estat insistint, però tornarem a explicar-ho. L'estructura dels ensenyaments no és el problema, de fet, tres anys de grau i dos anys de màster, si això donés com a resultat una formació, doncs, de cinc anys, a la qual tothom hauria pogut tenir el mateix accés, i no s'hagués produït un filtre entremig, al passar del grau al màster. Fa tres setmanes, en Joan Giner ho posava amb exemples, que ell va cursar la llicenciatura de «telecos; jo li posaré el meu cas, també. És a dir, jo vaig estudiar quatre anys a la universitat pública a un preu..., em sembla que cada any era d'uns 500 euros i escaig, més el màster, que em va costar uns 1.500 euros; vaig pagar quatre anys a 500 euros i escaig, i l'últim, a 1.500 euros. Ara el que estem parlant és que la llicenciatura..., ja han pujat els preus de matrícula dels graus, per tant, es pagaran tres anys a molts més d'aquests 500 euros que jo pagava, i se'n pagaran dos a aquests 2.500 euros mínims que dèiem que és el que s'estableix, eh? I ja sabem, doncs, que el compromís que es deriva de les comissions del Consell Interuniversitari és el 3+1+1, és a dir que aquell primer any, doncs, no seria substancialment diferent, sinó que seria com si fos un altre any més de grau. Però nosaltres pensem que això és insuficient; és a dir, aquest 3+1+1 no és al que aspirem, i no és el que creiem que equipara els graus amb els màsters, que és al que es vol convergir, sinó que haurien de ser, aquests cinc anys, equiparats... –per sota, eh?, a veure si ens enganyarem i farem l'equiparació per dalt–, l'equiparació per sota en el preu de grau, no? Això és el que hi ha a la majoria de països d'Europa i això és al que aspirem. També dir-li, finalment, doncs, que el rang dels acords que es van donar en aquestes comissions, creiem que ha de ser molt major. Per exemple, els acords que es deriven d'aquestes comissions no estarien..., ni tan sols no serien d'accés públic si no els hagués penjat –i si m'equivoco corregeixi'm– el consell d'estudiants universitaris de Catalunya. És a dir, és una documentació que queda, una mica, per la transcendència que té i agafant-se el Govern com s'hi agafa..., com a eix principal per garantir que la introducció del 3+2 no serà regressiva socialment, donem-li la dimensió que es mereix. I nosaltres per això també ho volem portar aquí, interpel·lar el Govern i, d'aquí a quinze dies, donar-li el rang de moció i que tothom es pugui posicionar al voltant, doncs, d'això, de garantir, hi insistim –i amb això acabem–, que aquests canvis en l'ordenació dels estudis universitaris no es facin si no és garantint que no suposaran regressió social, que no suposaran un filtre social més entre qui pugui estudiar el grau, perquè és el que encara hi arriba a través de la seva renda, però que, en canvi, vegi el màster, el qual pràcticament serà d'obligatori curs per tenir una formació universitària completa..., no vegi el màster com una cosa que li suposa una barrera econòmica. Aquesta és la principal preocupació del moviment estudiantil, i aquesta és la principal preocupació que volíem recollir i portar aquí en forma d'interpel·lació i de posterior moció. Moltes gràcies.
Té la paraula el conseller senyor Jordi Baiget.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, senyor diputat. Miri, no hi ha hagut voluntat d'ocultació dels acords que es van prendre en el Consell Interuniversitari de Catalunya. De fet, els acords, resultats i fruits d'aquestes comissions específiques i ad hoc que es van crear per analitzar com afectaria o com podria afectar l'aplicació del decret, doncs, hi eren..., estan penjades. I, per tant, la voluntat no ha sigut d'ocultació, la voluntat ha sigut d'explicar-ho, perquè jo crec que és un bon acord, que s'hi ha arribat..., quan s'arriba a tota la comunitat i a tots els integrants i a tots els estaments de la comunitat universitària. Dèiem..., aquest estudi que s'hauria de fer en funció de com és la tarifació i quins són els costos i quin és el percentatge que han de suportar les famílies, els estudiants en la matèria universitària, l'estem fent i el tindran ben aviat aquí al Parlament. Intentem complir totes les mocions que s'aproven en aquest Parlament, i aquesta ha de ser la base de tots els futurs posicionaments i decisions que hem de prendre en matèria de tarifació i en matèria de taxes universitàries, ja sigui de graus o de màsters, que hi pugui haver en aquest país en el futur. Vostè ha dit el que va pagar quan era estudiant. Doncs, avui –avui– hi ha estudiants que paguen menys del que vostè va pagar quan era estudiant. I són gràcies a les beques Equitat. També li he de dir –això és cert– que avui hi ha estudiants..., els estudiants de rendes elevades o els estudiants que pertanyen a famílies amb rendes més elevades paguen més, sí, li ho reconec. És el model que s'ha triat de tarifació social. La gent i les famílies dels estudiants que poden o que tenen unes rendes més elevades paguen més, i després hi ha trams i hi ha molts estudiants que paguen i estan pagant menys del que pagaven abans de l'increment de les taxes. I fins i tot hi ha estudiants, ara que es diu i que es compara..., perquè els preus que ha dit vostè dels estudis en la primera intervenció que ha fet, els preus que ha dit vostè dels estudis i dels preus eren preus màxims, perquè en funció de quin sigui el nivell de renda és el preu que pagarà cada estudiant, i és un preu individualitzat. I aquest és, precisament –precisament–, el que és..., i el bo de la tarifació social que estem fent. I vostè ha parlat de la universitat com a factor d'equitat i d'ascensor social. Li donaré unes dades, perquè de tant en tant és bo que recordem una funció que hi és, que s'està fent i que es vol continuar fent, de la universitat com a element de progressió i d'inclusió social i d'ascensor social. El 80 per cent dels estudiants d'aquest país estan estudiant en graus públics i en universitats públiques; per tant –per tant–, de mitjana, el 80 per cent del cost de cada plaça universitària està sufragat pels impostos de tots els ciutadans. I aquesta és una qüestió que podem decidir: és el 80, és el 100? Hi ha països que és el 100 per cent. Sí, però potser el sistema sanitari i el sistema de salut tenen un altre funcionament que no és tan bo com el d'aquí. Al final, aquesta decisió és una decisió que hem de prendre, s'ha de prendre en el Parlament, s'ha de prendre per part dels representants del poble de Catalunya i s'ha de prendre amb una visió global. Però, tot i així, el 80 per cent de mitjana, i en alguns casos el 100 per cent, està sufragat pels impostos de tots els ciutadans. El 40 per cent dels estudiants universitaris catalans tenen, disposen d'algun tipus de beca en aquest moment. I mai com fins ara hi havia hagut un percentatge tan gran de joves catalans que estan a la universitat. A més a més, les beques Equitat són més àmplies, amb uns criteris més amplis, que els que determina el ministeri. El 47 per cent dels que avui estan estudiant a les universitats, ni el seu pare ni la seva mare són graduats o llicenciats universitaris. Per tant, aquest és un exemple de l'ascensor social, de la igualtat d'oportunitats i de l'equitat que representa aquest sistema i que entre tots volem mantenir. I després una dada coneguda avui, que també és bo que de vegades la posem en relleu. Miri, si fem l'exercici de mirar el rànquing de Times Higher Education, que fa el rànquing de quines són les millors universitats europees, resulta que el 44 per cent dels estudiants d'universitats catalanes estan en unes universitats molt ben posicionades en aquest rànquing; si ho mirem a Alemanya, aquesta taxa és del 22 per cent. I aquestes són les dades que surten, i això també ho hem de posar en valor. I que hi hagi un 44 per cent d'estudiants que amb aquestes característiques, amb aquestes circumstàncies d'avui que tenim, estiguin situats en unes universitats que estan molt ben posicionades en els rànquings europeus, doncs, també és un mèrit de l'esforç que fa tota la comunitat, però també totes les administracions, i també tota la societat, per a situar i per posar la universitat en el lloc que li pertoca, també – també–, com a ascensor social d'aquesta societat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat]] [[300-00028/11]] Té la paraula el senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores i senyors diputats, bé, em toca fer aquesta interpel·lació sobre polítiques de seguretat. Aquest matí ja li he dit al conseller Jané que parlaríem de seguretat, però també de política. I hem de recordar que la seguretat és un bé social –nosaltres el reconeixem de caràcter essencial– i que és imprescindible per gaudir de la llibertat, un d'aquests valors superiors que estan perfectament consagrats en el nostre ordenament democràtic, i que com a representants públics, com a representants del conjunt dels nostres conciutadans, estem obligats a defensar i a aconseguir uns nivells adequats de seguretat en l'àmbit públic i privat que ens permetin a tots desenvolupar les nostres activitats quotidianes amb absoluta llibertat, sense cap mena de restricció, més enllà del respecte a les normes de convivència que ens atorga la legislació vigent. Al meu grup parlamentari, a Ciutadans, ens preocupa i ens ocupa la qüestió de la seguretat i creiem en la necessitat d'enfortir la capacitat operativa dels funcionaris públics que la tenen a càrrec. El nostre model de seguretat, que molt probablement compartim en bona mesura amb vostè, senyor conseller, es basa en una visió integral en què l'activitat dels poders públics i els seus agents s'adreça a la protecció de les persones i dels seus béns, davant de les possibles agressions o riscos. En la nostra visió de la prestació d'aquest servei essencial són les persones, els nostres conciutadans, els qui han d'estar al centre de les polítiques de seguretat pública. De ben segur que, en aquest sentit essencial per a la visió integral de la seguretat com a bé social a enfortir i defensar, podem estar molt d'acord tant vostè, com a representat del Govern de la Generalitat, com jo mateix, com a membre del grup parlamentari que lidera l'oposició en aquest Parlament. Tot i que la visió integral de la seguretat demana la inclusió d'aspectes i qüestions que tenen relació directa amb la protecció civil i les emergències, el trànsit, els operadors de seguretat privada i fins i tot els jocs i els espectacles, aquesta interpel·lació vol cenyir-se específicament a la Policia de la Generalitat, el Cos de Mossos d'Esquadra, i també de forma puntual a l'activitat i la coordinació de les policies locals de Catalunya. És una interpel·lació que des del Grup Parlamentari de Ciutadans volem que tingui un caràcter constructiu, amb l'objectiu de millorar alguns aspectes de la seguretat pública a Catalunya que ens preocupen. He de dir-li que una de les qüestions que ens preocupen és la dependència del seu Govern, de l'actual Govern de la Generalitat, respecte d'un grup polític que té una visió de la seguretat que entenem poc coincident amb la que tenim nosaltres i amb la que, des del nostre punt de vista, haurien de tenir vostè i el seu Govern, i que potser tenen. Tenim una visió de la seguretat pública que potser és coincident amb la que vostè té, ja li ho acabo de dir; però és que, fins i tot, alguns dels membres actuals del grup parlamentari que dóna suport al seu Govern, precisament aquells que pertanyen a organitzacions separatistes, com per exemple l'autoanomenada «Assemblea Nacional Catalana, si segueixen defensant el que defensa aquesta associació, doncs, estarien disposats que el Cos de Mossos d'Esquadra no respectés les lleis democràtiques vigents, l'ordenament democràtic vigent, la Constitució espanyola i l'Estatut d'autonomia de Catalunya. És a dir, estarien disposats que hi hagués un moviment, que podríem dir-ne fins i tot «insurreccional, que assegurés el control d'infraestructures crítiques per a la seguretat i la vida en llibertat del conjunt dels ciutadans de Catalunya. El seu partit, a l'anterior legislatura, ja es va pronunciar en contra d'aquesta possibilitat. El Grup Parlamentari de Convergència i Unió a la desena legislatura i, tanmateix, el Grup d'Esquerra Republicana, que tots dos estan integrant, doncs, el gruix de Junts pel Sí en aquest Parlament, ja es van oposar a aquesta pretensió que defensava i que entenem que segueix defensant l'ANC. Vostè, senyor conseller, hauria de defensar, promoure i exigir aquesta postura impulsada des de Ciutadans que les institucions democràtiques estiguin al servei de tots els ciutadans i que es respecti de forma escrupolosa l'ordenament democràtic que empara els drets i les llibertats de tots, que assegura les bases de la convivència en pau i llibertat i que permet el desenvolupament social i econòmic en l'àmbit d'un dels estats membres de la Unió Europea. Ho fa? Se sent còmode amb el suport d'una amalgama política en què alguns estan en la línia de trencar unilateralment el nostre ordenament democràtic?, en què alguns estan disposats a saltar-se la legalitat democràtica apel·lant a una suposada legitimitat que no s'obté pel sol fet de plantejar, en un programa electoral, un pla de desconnexió, de negació de la realitat política i jurídica, de voler construir una realitat paral·lela que senzillament és impossible i és rebutjada, no només per una majoria de catalans, sinó també per tots i cadascun dels governs de les democràcies integrades en la Unió Europea? Està disposat que es pugui fer servir d'hostatges els funcionaris del seu departament, els encarregats de reballar en benefici de la seguretat de tots a Catalunya, uns funcionaris, uns agents que tenen motius objectius per estar desmotivats, perquè sovint no se'ls ha dotat adequadament, o no han comptat amb els equipaments materials adients, o no se'ls ha pagat oportunament, o no s'han organitzat els seus torns de treball d'una forma que permetin, doncs, el normal desenvolupament de les seves tasques? Perquè li he de dir que és així com se senten alguns, potser molts, segur que massa, agents de la policia de Catalunya, del Cos de Mossos d'Esquadra, i també alguns, potser molts, segur que massa, agents de les diverses policies locals, que han vist els seus representants, els seus responsables directes plantejar obertament el trencament de l'ordenament democràtic; que veuen com es posa en dubte el mandat democràtic d'exercir la seva funció de proporcionar seguretat dins el respecte estricte de la llei. Avui mateix, la majoria del seu grup parlamentari, la majoria a la Mesa del Parlament del grup parlamentari que dóna suport al seu Govern, els quatre membres de Junts pel Sí a la Mesa del Parlament, doncs, han permès que entri en el debat parlamentari una moció del seu soci antisistema en què es demana que la seva policia, la policia de Catalunya, el Cos de Mossos d'Esquadra, incompleixi amb el seu deure democràtic de respectar i obeir el mandat del poder judicial, dels tribunals de justícia. Vostè, senyor conseller, està d'acord amb aquesta decisió dels seus companys de viatge? Vostè, senyor conseller, si hagués estat membre de la Mesa del Parlament, hauria donat suport al tràmit parlamentari d'una moció com aquesta, que és manifestament inconstitucional i contrària a una sentència del Tribunal Constitucional? Vostè, senyor conseller, que és un jurista especialista en l'àmbit del dret constitucional, hauria permès amb el seu vot favorable que el Parlament es convertís una vegada més en l'escenari de la realitat paral·lela del Matrix en què alguns volen que es desenvolupi l'activitat quotidiana de les institucions democràtiques catalanes? Possiblement, no se sent còmode. Gairebé estic segur que no se sent còmode. En tot cas, espero que no s'acomodi i que en el si del consell executiu faci sentir la seva veu en contra de posicions que posen en risc la seguretat jurídica dels funcionaris, de posicions contràries a l'ordenament democràtic que posen en risc fins i tot el mateix autogovern de Catalunya. Perquè la nostra obligació –la seva també, senyor conseller– és enfortir la capacitat d'autogovern de la Generalitat de Catalunya, des de la lleialtat institucional, l'única via per ser lleials amb tots els ciutadans de Catalunya, sense excepcions: la lleialtat institucional; massa sovint absent i que alguns grup polítics consideren prescindible, que no cal en l'activitat política i institucional. Assegurar i enfortir l'autogovern, mantenir la lleialtat institucional és la millor via de garantir la convivència en llibertat. I és la seva obligació, senyor conseller, mantenir el seu departament i el Cos de Mossos d'Esquadra en el si d'aquesta lleialtat institucional i en el respecte estricte del marc legal i de l'estat de dret que emana de la Constitució espanyola i de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, per mantenir la seguretat pública, per garantir en tot moment el funcionament adequat de les infraestructures i de les institucions de govern, en qualsevol nivell de l'Administració de l'Estat a Catalunya, de conformitat amb la legalitat democràtica. En els termes de la Moció 100/X d'aquest Parlament, que es va aprovar ara, aviat, el dia 10 farà dos anys, sobre les mesures per garantir l'ordre públic, la seguretat ciutadana i les institucions de govern davant possibles mobilitzacions massives, impulsada per Ciutadans i aprovada ara fa dos anys, li ho he dit, amb el vot favorable del seu partit, integrat aleshores a la federació de Convergència i Unió, i d'Esquerra Republicana de Catalunya, ambdós integrats majoritàriament en l'actual grup que dóna suport al Govern de la Generalitat, a Junts pel Sí. Però, bé, li he dit que vull parlar de qüestions que tenen relació directa amb la seguretat i amb l'actuació i la capacitat d'actuació del Cos de Mossos d'Esquadra, i, com que se m'ha exhaurit el temps, doncs, en el proper torn li ho faré avinent. Gràcies.
Té la paraula el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Senyora presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats..., senyor Alonso, vostè parteix d'una concepció de la seguretat que comparteix el Govern de Catalunya, no ja el conseller d'Interior; el conseller d'Interior parla en nom del Govern al donar resposta a la seva interpel·lació, i jo el que li vull traslladar és que des del Govern de Catalunya tenim el deure, la voluntat de considerar la seguretat com un pilar de l'estat del benestar; considerar aquest caràcter essencial: sense seguretat no hi ha llibertat, no hi ha convivència, no hi ha respecte. Per tant, la voluntat del conseller d'Interior, la voluntat del Govern de Catalunya és preservar la seguretat i estar al costat de tots els cossos, d'emergències... Ha parlat de diversos cossos, i diu: «Em centraré més en el Cos de Mossos d'Esquadra. No oblidem el Cos de Bombers, tampoc, que evidentment és una peça cabdal per preservar, doncs, també, en moments molt difícils..., cada dia centenars de rescats de persones que pateixen, i també allà tenim el Cos de Bombers. Per tant, una coincidència plena, absoluta, amb aquesta concepció de la necessitat que la seguretat quedi garantida. I això m'ho agafo com un deure. Jo, personalment, no formaria part d'un govern que frivolitzés en termes de seguretat; preferiria no assumir mai aquesta responsabilitat abans que minimitzar-la, perquè per les persones..., si ara agaféssim l'enquesta del CEO o d'altres enquestes, per sort, la preocupació per la seguretat no és de les principals. I això és un bon símptoma; vol dir que les persones, els ciutadans, perceben que globalment la seguretat està garantida. Evidentment, sempre haurem de lamentar episodis i incidents, però globalment la sensació global és que hi ha un bon nivell de seguretat. La prova és, doncs, que cada vegada ens visiten més persones, a Catalunya, que cada vegada... La percepció, quan hi ha inseguretat en un tercer país, és que les persones anul·len els vols; o, fins i tot, la planificació de vacances que volien fer inicialment, si hi ha un atemptat, si veuen que la seguretat perilla, l'anul·len. Per tant, això no ens passa a Catalunya, i, entre tots, i evidentment el Govern hi té una especial tasca a fer, hem de preservar que això sigui així. Per tant, li agraeixo, doncs, aquesta premissa inicial, que sap que aquest conseller l'ha manifestada també a la comissió que vostè té l'honor de presidir, i, per tant, aquí ens hi trobaran absolutament. També ens troben en una preocupació que jo intento, des del primer moment, estar-hi absolutament a sobre, que és millorar la capacitat operativa dels agents del cos. És una preocupació que vostè em traslladava i que jo li trasllado que té raó, que sempre cal esmerçar esforços per millorar aquesta capacitat de resposta operativa, i cregui que ens hi estem posant de manera decidida. Li'n posaré algun exemple concret. A les primeres reunions del nou Govern de Catalunya, quan ja no estàvem en funcions, el passat mes de gener, una de les inversions importants en un context de mancança pressupostària greu..., però aconseguim que s'aprovi un fons de contingència de més d'11,5 milions d'euros, i entre les partides d'aquest fons de contingència –que ja s'ha aprovat– hi ha aspectes essencials per millorar la capacitat operativa del cos, perquè ho necessitem. Necessitem, per exemple –i ja es feia i ho accelerem encara més a partir de l'aprovació d'aquest fons de contingència–, que tots els agents tinguin armilles antibales, tots, i que ho tinguin com un EPI, que un EPI és un equipament de protecció individual, que en tindran tots, tots, des del primer agent fins al comissari en cap, tots; a la que un agent sortirà de l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, tindrà la seva armilla. I això, que és una legítima aspiració, i que ens hi hem posat, i que la nostra previsió és que no acabéssim aquest any sense que tots els agents tinguin aquesta armilla –i, evidentment, estem prioritzant aquelles unitats on més falta fa, però estem accelerant, absolutament, aquesta compra i adquisició d'armilles per a tothom–, pensi que és una reivindicació..., vostè que..., i jo respecto moltíssim els seus coneixements en l'àmbit de la defensa i de la seguretat, perquè em consta que els té, sap que, per exemple, aquesta setmana, al Congrés dels Diputats, amb aspiracions del CNP i de la Guàrdia Civil, que ho demanen..., justament aquesta setmana el Congrés dels Diputats ha aprovat una proposta de Podemos per tal que..., ells diuen «chalecos antibalas para..., sí. Doncs, allò que aproven cossos que ja porten molts més anys, nosaltres, des d'un cos que ha tingut, evidentment, una situació pressupostària –i encara la tenim– que no és la que voldríem, fem aquest esforç perquè creiem que és necessari, és útil, i s'ha demostrat, darrerament, a Santa Coloma, doncs, en un incident greu que va patir una agent del cos. Vaig parlar amb ella, i em deia: «Conseller, quina sort que portava una armilla. Nosaltres no ens podríem permetre que pugui passar un incident així. Per tant, com que..., sempre dic «toquem fusta, però no n'hi ha prou amb tocar fusta, posem-nos-hi. I, per tant, «posem-nos-hi vol dir aquest fons de contingència per tal que realment el Cos de Mossos d'Esquadra tingui els equipaments que necessita. Ja li ho dic, amb tota sinceritat; posi's en el seient, per un moment, del conseller d'Interior. Estic convençut que qualsevol dels diputats, de tots els grups, que està aquí, a la cambra del Parlament de Catalunya, intentaria fer el mateix. Però no sempre es pot fer tot a la vegada ni hi han els recursos per fer-ho tot de forma immediata. I, per tant, el pla hi és, el programa està aprovat, hi ha la dotació pressupostària i l'objectiu és que això s'acompleixi i s'acompleixi dins d'aquest any 2016. Després també m'ha plantejat altres aspectes, que jo també volia obrir, des d'aquest punt de vista, una reflexió, perquè vostè em parlava fa un moment del que és, doncs, la necessària defensa dels funcionaris del cos. Jo aquí crec que el Govern de Catalunya ho ha dit de manera molt clara: els funcionaris han de complir sempre la llei, i en concret els policies, ja que centràvem la interpel·lació en el Cos de Mossos d'Esquadra, tenen un mandat obligat. Jo ja els puc donar les ordres, que, quan són policia judicial, a més a més, no els les dono jo, sinó que obeeixen una autoritat judicial. Però l'autoritat judicial ja els pot donar les ordres: ni jo puc donar en aquest cas contraordres, ni ells podrien obeir un conseller que els en donés, perquè, d'acord amb la Llei de la policia de Catalunya, no poden en la seva actuació deixar de complir l'ordenament jurídic. I, per tant, això també li ho deixo molt clar, perquè vostè també em qüestionava quina era la meva posició. La meva posició és la que marca en aquest cas la Llei de policia de Catalunya, i, per tant, he de preservar la funció en aquest cas..., que la mateixa normativa empara els agents del cos, i, per tant, l'he de respectar. Però, de la mateixa manera que els agents del cos estan per complir amb la legalitat, els agents del Cos de Mossos d'Esquadra estan també sempre al costat, com no pot ser d'altra manera, de les institucions de Catalunya, a les quals ells també pertanyen, i estan al costat, evidentment, de la ciutadania de Catalunya, com no pot ser d'altra manera. Imagini's, senyor Alonso, grans esdeveniments multitudinaris que ha viscut el poble de Catalunya, amb les diades de l'Onze de Setembre. Milers i milers de persones al carrer manifestant-se amb respecte, amb civisme i amb seguretat. Per què? Perquè hi ha un cos de mossos d'esquadra que es posa al costat d'aquells que organitzen aquestes manifestacions per preservar l'ordre, per preservar la seguretat, per facilitat que aquelles persones que es volen expressar en el carrer ho puguin fer des de la convivència i des del civisme. Aquest és el concepte de cos policial, cos de proximitat, que defensem des del Govern i que la mateixa llei ens empara perquè sigui així. I un cos que, si m'ho permet, necessita també una major projecció internacional i una major col·laboració amb la resta de forces i cossos de seguretat. Jo, fa poc, vaig adreçar una carta al ministre de l'Interior, justament després dels darrers atemptats el dia 22 de març a Brussel·les, i hi posava de manifest un aspecte en què crec que tots coincidim: davant de l'amenaça gihadista, que és greu, el que hem de fer és col·laborar tots activament –tots–, totes les policies europees, i, per tant, jo també, legítimament, reclamo que allò que diu l'article 164.4 de l'Estatut... –que, per cert, ningú va impugnar, i, evidentment, cap Tribunal Constitucional va invalidar–, allò que és plenament vigent no es compleix, que és que la Generalitat sigui present, que el cos de Mossos d'Esquadra sigui present en els grups de treball de col·laboració amb les policies d'altres països en què participi l'Estat. I això, per exemple, és una mancança que no es dóna, i que jo li trasllado al ministre, perquè és necessari, perquè és imprescindible. Perquè és imprescindible que formem part del CITCO, amb l'oportú conveni...
Conseller, ha exhaurit el temps.
Acabo ja, doncs, senyora presidenta. Tindrem, segur, senyor Alonso, més oportunitats de debatre en el segon torn, però ho repeteixo: recolzar els Mossos d'Esquadra, que ho fem, és també recolzar les seves possibilitats d'interactuació amb la resta de cossos policials europeus.
Té la paraula el senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Gràcies, senyor conseller. Bé, ja n'estava segur, que hi havia molts aspectes respecte a aquesta qüestió de la seguretat en què coincidíem, però també li he fet veure, doncs, que hi ha certa preocupació en els agents. No ho hem de quantificar tampoc necessàriament, però aquesta preocupació hi és. I aquesta preocupació ve donada també perquè tot i que vostè fa èmfasi, i no pot ser d'una altra manera, en l'obligació que tenen els mateixos agents de defensar l'ordenament democràtic, d'estar al costat de la democràcia, d'aquest mandat obligat del respecte a la legalitat vigent, també estan preocupats perquè precisament el grup parlamentari, que jo sé que vostè no en forma part, però que és el grup parlamentari que dóna suport al seu Govern, doncs, ha donat vistiplau..., en certa forma podríem dir que impulsa, doncs, que es torni a repetir un incident que es va produir el 9 de novembre, que és tornar a demanar una situació de trencament d'aquest ordenament constitucional, d'aquest ordenament democràtic. I també, doncs, de posar en risc aquesta, diguem-ne, seguretat jurídica que han de tenir en tot moment els servidors públics, els funcionaris i, clar, també els agents de Mossos d'Esquadra. Miri, vostè ho sap perquè m'ho ha sentit dir i nosaltres també ho hem proposat, estem absolutament d'acord amb la necessitat que hi hagi una integració veritable en els sistemes d'informació, en els sistemes d'intel·ligència a nivell nacional i, per descomptat, també a nivell internacional, perquè les amenaces, els riscos a què ens enfrontem avui dia, doncs, ho fan necessari. I li he de dir que d'això parlarà, de ben segur, també, la nostra moció, perquè estem segurs que cal millorar la capacitat operativa del cos de Mossos d'Esquadra i del conjunt de les forces i cossos de seguretat de l'Estat, perquè tenim un risc damunt la taula molt greu, un risc que pot tenir conseqüències greus. És veritat que hi ha una percepció, una percepció àmplia a tot el món que Catalunya i el conjunt d'Espanya és un bon destí, és un destí en què es poden fer moltes coses, doncs, aprofitant el bon temps i gaudint també d'una seguretat que en certa forma es percep al carrer. Per tant, això ho hem de mantenir i ho hem d'assegurar. És una responsabilitat de tots. I em parlava, vostè, d'un incident concret, el que es va produir a Santa Coloma, un incident desgraciat, però que sembla que apunta també que és possible que hi hagi part de l'equipament que no estigui del tot, doncs, en condicions o que no sigui prou adient per complir les funcions que ha de complir, que és assegurar, en tot cas, també la seguretat del mateix agent. I em deia: «Encara sort que portava armilla. Però, clar, vostè no ha dit –i ja li ho dic jo– que l'armilla que portava no era seva, que era d'una companya. Per tant, això també vol dir, doncs, que estem en una situació de precarietat contra la qual hem de lluitar i de què hem de prevenir-nos tots, no? Per tant, bé, estem d'acord en moltes coses, de ben segur, i segur també que en la moció que presentem, doncs, arribarem a punts d'encontre, punts d'acord. Però, bé, li he de dir que tenim una situació encara molt precària pel que fa a efectius, un desplegament molt ampli amb una precarietat d'efectius gran, que no permet arribar a tot arreu; per tant, haurem de fer alguna cosa al respecte. Aquesta manca d'efectius, que ja és crònica i que, amb aquesta situació de risc que estem vivint a hores d'ara, doncs, encara agreuja molt més les condicions de treball, les condicions de prestació per part dels agents del cos de Mossos d'Esquadra, d'aquest servei essencial... Hem de recordar-ho: ens asseguren la llibertat a tots. Bé, doncs, a part d'això, parlarem de la necessitat de millorar, doncs, i de dignificar també la tasca que desenvolupen els agents de seguretat ciutadana. Hi ha molt per fer, encara; hi han compromisos adoptats per successius governs que encara no s'han portat a terme. Volem parlar de formació, de reciclatge, d'instrucció, d'entrenament amb armament, en determinades tècniques, en pràctiques de defensa personal... Són qüestions molt importants en què hi ha una carència certa. Volem millorar les condicions per enfrontar les actuals amenaces, aquest fenomen terrorista, el crim organitzat també, i cal aprofundir en qüestions d'intel·ligència, en compartir la informació. La Junta de Seguretat de Catalunya, senyor conseller, cal reunir-la, és important parlar d'aquestes qüestions aquí dins; és una reivindicació crònica d'aquest grup i d'altres grups en aquesta cambra. I ens hem de coordinar en aquelles qüestions essencials per a la seguretat amb totes les policies, també amb les locals, integrant-les en els circuits d'informació i de formació davant d'aquestes amenaces. Prepararem una moció –una moció extensa– en aquest sentit que reculli totes aquestes qüestions. Moltes gràcies.
Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Alonso, em plantejava alguna cosa en concret, jo també, doncs... El tema de la formació: realment, el nou impuls pressupostari que s'ha donat, amb aquest fons de contingència, ha de permetre alguna situació concreta. Quan hi ha realment situacions de risc, poder implementar, per exemple, l'ús d'armes llargues. Però, evidentment, aquest ús d'armes llargues s'ha de preveure com es fa, com es transporten, com es garanteix el seu ancoratge en els vehicles i com es poden utilitzar amb la formació adequada. Jo també li vull anunciar que en el marc d'aquest Fons de contingència hi ha previst que s'adquireixin 200 subfusells de nou mil·límetres per a les unitats de seguretat ciutadana. I aquests 200 s'afegeixen a les 584 unitats que ja existeixen, com les 508 d'escopetes o les 159 de llançadores. Per tant, hi haurà una inversió en l'àmbit concret de les armes llargues: a part d'aquestes 200 destinades a les unitats de seguretat ciutadana, n'hi hauran 70 més per a unitats d'ARRO i Brimo i 28 més per al GEI, que és Grup Especial d'Intervenció. Per tant, hi ha aquí una voluntat d'adquisició, però també de formació. I, per tant, en aquest àmbit de la formació, nosaltres passarem d'una a quatre les pràctiques de tir anuals –d'una a quatre–, i dintre d'aquestes noves pràctiques, de les quatre que es faran, tres seran amb arma llarga. Precisament, per garantir l'adequada formació d'aquells membres del cos de Mossos d'Esquadra que les hagin d'utilitzar. Però aquesta utilització, evidentment, ha de ser en els paràmetres en què, efectivament, d'acord amb un criteri tècnic dels comandaments, sigui necessària per la situació de risc que es pugui, en un moment donat, plantejar. I ho farem en els paràmetres de modernitat que fan el conjunt de cossos i forces de seguretat en l'àmbit de l'Estat i en l'àmbit europeu. Per tant, hem pogut veure imatges, doncs, de la preocupació. Una preocupació, la de l'amenaça gihadista..., que jo només els vull donar una dada, una dada que existeix, que ens l'ha donat Europol el passat mes de març, i, per tant, tots els cossos policials i tota la societat l'hem de tenir molt present, i és que a nivell d'Europol, l'11 de març passat, se'ns deia que tenen detectats 18.000 –18.000– europeus amb possibles vincles gihadistes. Aquesta dada, doncs, és una dada rellevant. Com és una dada rellevant que hi ha entre 4.800 i 6.000 europeus que han pogut anar a Síria, o a l'Iraq, entrar en combat, i que poden haver tornat. Això, globalment requereix una preocupació i requereix quelcom a què ningú amb responsabilitats es pot negar –ningú. No s'hi pot negar el Ministeri de l'Interior, sigui qui sigui el seu titular. Ara estem amb un Govern en funcions, veurem, doncs, si es forma un nou govern en l'àmbit de l'Estat, però no s'hi pot negar ningú. I no s'hi poden negar el conjunt de forces i cossos de seguretat en l'àmbit europeu, que el dijous després del dimarts en què hi va haver l'atemptat, deia: «Col·laborem tots. Doncs, col·laborem tots voldrà dir que col·laborin també qui és policia integral a Catalunya, que és el cos de Mossos d'Esquadra, amb 17.000 agents. I és cert, que ens falten efectius, fa cinc anys que no es convoquen noves promocions, i nosaltres ja hem anunciat que volem convocar una nova promoció. Perquè, efectivament, necessitem més efectius policials. L'amenaça és gran, és important, però hem de col·laborar tots. D'aquí, que hi hagi qui hi hagi al Ministeri de l'Interior, ningú ens pot negar que hem de formar part del CITCO. Perquè el CITCO és un àmbit que..., tothom ho ha d'entendre: tens dades sobre una persona, la poses en aquella base de dades i automàticament et salta l'alerta que aquella persona té antecedents; potser en l'àmbit del terrorisme en un altre cos policial. No fer-ho és oblidar-nos d'una informació que pot ser essencial per a tots, és essencial que els altres tinguin les nostres dades; és essencial per al cos de la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra disposar d'aquesta informació, perquè és una informació útil per preservar la seguretat de tots els catalans i de tots els que ens visiten a Catalunya, de tots els que estan aquí i que volen viure en llibertat, amb seguretat, i, per tant, exigeixen als poders públics que col·laborem passant-nos les dades i col·laborant activament per preservar..., el delicte i per poder ser més eficaços davant d'aquesta amenaça terrorista gihadista que patim. Res més i moltes gràcies.
El novè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el millorament de l'atenció sanitària, presentada pel Grup Parlamentari Popular. [[Interpel·lació al Govern sobre el millorament de l'atenció sanitària]] [[300-00029/11]] Té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, honorable conseller Comín, vostè porta ja gairebé tres mesos al Govern, i està perdent el partit: conseller Junqueras, 142; conseller Comín, 0. Sense pagar farmàcies, per cert, conseller Junqueras: ahir s'havia d'haver pagat una nova factura a les farmàcies i no es van pagar. Sense que el Banc Central Europeu admeti bons catalans: admeten els andalusos, admeten els valencians, però diuen que les finances de la Generalitat de Catalunya són tan poc solvents que no volen bons catalans. I, tot i amb això, es permet anunciar l'obertura imminent de 142 oficines de la hisenda catalana, amb dos mil funcionaris. Mentrestant, conseller de Salut: zero caps, zero hospitals, zero –zero, zero. Porta gairebé tres mesos al Govern i no va ser fins abans-d'ahir que va presentar la primera iniciativa de Govern: el Pla per a la millora de les llistes d'espera sanitàries. Cordialment, vàrem tenir més la sensació que era el pla per forçar a la CUP a votar els pressupostos que no pas un autèntic pla per intentar millorar les llistes d'espera de la sanitat catalana. Volem fer aquesta interpel·lació, li plantegem aquesta interpel·lació, per tenir una visió més global de l'atenció sanitària a Catalunya. M'estalviaré el debat sobre el transport sanitari. Ja s'ha fet interpel·lació, demà hi ha una moció. Hi ha hagut, fins i tot, consens a la Comissió de Salut: es van aprovar tres resolucions sobre el transport sanitari, això sí, amb el vot contrari de Junts pel Sí, però es van aprovar tres resolucions amb consens. Parlem, per exemple, de l'atenció primària. És compartida la voluntat, crec que per part de tots els grups parlamentaris, de reforçar l'atenció primària, especialment, com a porta d'entrada en el sistema sanitari, des de dos punts de vista: des del punt de vista ordinari de l'atenció primària ordinària, però també des del punt de vista de l'atenció primària extraordinària. I, en aquest sentit, hi havia CAP que tenien un paper fonamental per resoldre aquelles urgències que es plantejaven en determinats municipis, en uns determinats horaris de dia, però també de nit. I això era un avantatge per als ciutadans que tenien un centre de proximitat on atendre les seves urgències menors. Quaranta-set CAP –quaranta-set CAP– amb reduccions horàries, el que significa desplaçar els malalts a les urgències hospitalàries, amb els inconvenients per als malalts, per al desplaçament, i amb les conseqüències que té això sobre les urgències hospitalàries. Centres hospitalaris que en els darrers anys han hagut de reduir personal sanitari. Hem vist reduïts els pressupostos. Hem vist reduïdes les inversions. Han reduït la capacitat d'atenció. Han reduït llits. Han reduït quiròfans. I, en aquesta situació, doncs, es produeix el que dia sí, dia també podem llegir en els mitjans de comunicació: «Col·lapse a les urgències hospitalàries, fruit d'una major afluència de persones que requereixen l'atenció per la via d'urgències i una menor capacitat dels centres hospitalaris de derivar els malalts que arriben a les urgències o bé a llits, o bé a atendre'ls adequadament. I és d'aquesta manera que veiem..., doncs, les noticies que anem veient reiteradament, doncs, per exemple, recents, eh?: «L'Hospital de Viladecans deixa un auxiliar d'infermeria a càrrec de vint-i-set malalts, o «les urgències de l'Hospital de Sabadell absolutament col·lapsades, «els treballadors del consorci sanitari de Terrassa es neguen a acceptar més retallades. I això són les recents, però si ens remuntem a unes setmanes abans, jo crec que dintre del seu propi mandat, dos mesos i mig, una miqueta més: «Col·lapse a l'Hospital del Mar, «col·lapse a Can Ruti, «col·lapse a la Vall d'Hebron, «col·lapse a Bellvitge, «boxs d'urgències doblats, «pacients als passadissos, que després no consten a les estadístiques, perquè els hospitals tenen plantes fictícies –tenen plantes fictícies– en què inscriuen els malalts d'urgències que estan en passadissos, «tensió sobre els professionals, «tensió sobre els malalts. Em permetrà un parèntesi. Aquest matí hem estat reunits amb gent de Mataró i amb gent del Consorci Sanitari del Maresme que ens expressaven la seva preocupació immediata per la situació de l'Hospital de Mataró, que és una situació que s'arrossega des de ja fa molts anys, però és que la situació ara, en aquest moment, és una situació crítica. El Parlament s'ha pronunciat ja reiterades vegades demanant al Govern de la Generalitat que adopti mesures per resoldre aquesta situació. I, per tant, li agrairíem, conseller, que expressés també quina és la posició del Govern respecte a la situació actual immediata i en el curt termini de l'Hospital de Mataró. Què ha fet el Govern fins avui? Anunciar la rescissió de convenis amb centres privats? Anunciar mesures d'universalitat al servei de la sanitat? I, sobre els centre privats, permetin-me que li digui, sense dogmes: l'objectiu principal és la salut dels catalans. I per assolir aquest objectiu principal tenim els mitjans que tenim, i tenim mitjans públics i tenim mitjans privats. Si cal prioritzar el públic, ja hi estem d'acord; però, si el públic no té suficient capacitat, utilitzem tots els mitjans que tinguem al nostre abast. Perquè, en definitiva, conseller, el debat no és si s'ha de rescindir o no el contracte dels centres privats, el debat és: ha fet vostè els deures amb els centres públics?, s'han pres les mesures necessàries perquè en l'àmbit públic es puguin atendre totes aquelles derivacions que deixaran de fer els centres privats?, estem en condicions de garantir que això serà així? Li acabo de llegir la notícia del Parc Taulí, de Sabadell. Estan col·lapsats. I en aquestes condicions hauran de rebre les derivacions que ara van a la Clínica del Vallès, conseller? Aclareixi-ho. De veritat creu que incorporant la immigració irregular a l'atenció sanitària ja es podrà considerar universal? Ho creu de veritat? Doncs, miri, amb 926.000 catalans en llistes d'espera no podem dir que la sanitat catalana sigui una sanitat universal, perquè hi han 926.000 persones esperant, i això no és universal. I aquesta hauria de ser la primera prioritat del Govern. Digui-li al senyor Junqueras que els catalans necessitem CAP i no oficines de la hisenda catalana. Els catalans necessitem metges i infermeres, no funcionaris de la hisenda catalana. Els catalans necessitem més zeladors i no ambaixadors. [[Veus de fons.]] Sobre el Pla per a la millora de les llistes d'espera, conseller, que va presentar vostè dilluns, erren les prioritats. M'explicaré. Vostès proposen quatre mesures: més informació. Això no serà fonamental per reduir les llistes d'espera, però és la primera de les mesures que vostè planteja: més informació. I la primera cronològicament: aplicació immediatament, ja. Molt bé. Més atenció primària: «Apoderem la primària, diu. Ja hi estem molt d'acord. Després... –de seguida m'hi refereixo una mica més intensament–, ja ho deixa per al setembre. Proactivitat del sistema de salut: magnífic, a l'octubre. I l'autèntica mesura que resoldria el problema de les llistes d'espera, que és incrementar l'activitat hospitalària..., ah, «quan la CUP ens voti els pressupostos; és a dir, sine die –sine die–, conseller, sine die. Sobre primària preveuen dues accions: la programació directa de visites als especialistes. Permeti'm que li digui, sense dir que no és important, crec que és el menys important. Això sí, dotat amb 34 milions d'euros de pressupost –això ho diu el seu document. Ara, incrementar la capacitat de resolució de la primària, que és allò autènticament important, no té dotació pressupostària. I és aquí, conseller, on creiem que cal incidir: més resolució d'urgències, més horari, més personal, unitats especialitzades en cronicitats, en altres malalties, en la síndrome de sensibilitat central –que sap que reclamen tenir una atenció amb els malalts d'ELA, per exemple–, i després continuaré amb alguna proposta addicional. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Té la paraula el conseller de Salut, senyor Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores diputades, senyors diputats, honorable consellera Bassa..., senyor Rodríguez, no he aconseguit saber sobre quin tema versava la interpel·lació. No he aconseguit saber si la interpel·lació va sobre els CAP, sobre primària, si va sobre urgències, si va sobre farmàcies, si va sobre Mataró... M'ha sigut realment difícil, una mica, identificar el tema de la interpel·lació, si no és que vostè considera que es pot parlar de tots els problemes de la salut dels catalans, si no és que vostè considera que es pot parlar de tots els problemes que té el sistema de salut, avui, en deu minuts. Llavors, sí; si vostè pensa que en deu minuts podem parlar de tot..., llavors, vostè ha parlat de tots els problemes que té la salut avui a Catalunya en deu minutets. Hem fet una amanideta i hem fet una mica de picoteo, un aperitiu, una mica de cada. Però jo crec que aquests temes són tan importants –tan importants– que demanen una mica de focus. I dic que seleccionem i que intentem parlar d'algun tema concret. Després, també li agraeixo que vostè pensi que les meves capacitats són, doncs, no diré infinites, però molt grans; perquè vostè em demana que en tres mesos jo resolgui tots els problemes de la salut, del sistema sanitari català. Està bé –està bé– que vostè em consideri, a mi i al meu equip, en condicions de fer aquest petit miracle, diguem-ne, no? Nosaltres tenim una visió bastant més modesta de nosaltres mateixos. Hem explicat què pensem resoldre en els divuit mesos de legislatura, que no és tot, eh? I ara sí que intento anar tocant..., intentaré tocar tots els temes que vostè ha comentat amb el temps que tenim, que és molt complicat, no? Començaré, si m'ho permet, pel tema de les urgències. Senyor Rodríguez, la situació de les urgències avui a Catalunya és crítica en alguns centres, efectivament. Jo, el dijous de la setmana passada vaig estar més d'una hora a les urgències que estan en pitjors condicions de Catalunya, que són –crec que vostè ho deu saber– les de l'Hospital Clínic. En part per raons estructurals, no només per raons pressupostàries. He estat a d'altres urgències en situació crítica. He estat a les urgències de Vall d'Hebron. Estic anant, directament, a veure jo amb els meus ulls i amb el meu equip les urgències dels hospitals de Catalunya. Li ho confirmaran els professionals dels centres que he tingut ocasió de visitar en aquests tres mesos. I em vaig trobar una persona a les urgències, al nivell 3, de l'Hospital Clínic, que feia unes quantes hores que estava esperant. I em fa... –li agraeixo que vostè hagi tret aquest tema perquè compartiré amb vostè el que em va dir–, em va dir: «Escolti, estic molt enfadat amb el Govern, que no és capaç de resoldre això. I em va dir: «Per cert, encara estic més enfadat amb l'oposició, que ens fa servir i ens instrumentalitza a la gent que estem avui a les urgències per als seus interessos, que no tenen res a veure amb els nostres. Això em va dir una pacient d'urgències l'altre dia. [[Veus de fons.]] Li ho dic perquè ho tingui en compte fins a quin punt vostè, en aquest moment, potser el que està fent no és el que es pensa –no és el que es pensa. Potser vostè es pensa que està defensant una gent que en aquests moments pensa que vostè els està utilitzant. Parlem seriosament d'urgències. Nosaltres estem treballant sobre un pla director d'urgències, vaig anunciar a la meva compareixença que el faria, i aquest pla director d'urgències, com que és un tema molt important s'està treballant molt seriosament i molt a fons i serà presentat en el moment que tinguem ja les idees definides, aclarides i decidides, i el presentarem davant de la Comissió de Salut, on explicarem tot allò que, honestament i bonament, es pot fer en divuit mesos i amb les disponibilitats pressupostàries per afrontar aquest tema. Segona qüestió. Jo entenc que per vostè la llei d'universalitat no sigui..., la llei d'accés universal a la salut no sigui una iniciativa política rellevant. Jo entenc que per vostè garantir que tots aquells ciutadans del nostre país, que viuen i treballen a Catalunya, que en aquell moment no tenien garantit l'accés al nostre sistema assistencial o que havien d'esperar tres mesos després del seu empadronament per poder entrar en un CAP o en un hospital, garantir aquest dret entenc que per vostè no sigui una iniciativa política rellevant. No em sorprèn que vostè menystingui aquesta iniciativa. Però les 65.000 persones a les quals hem garantit el seu dret a l'accés a la salut i tots els que les acompanyen consideren que aquesta iniciativa és molt rellevant. Podria acostar-s'hi i veurà què li diuen, si és que té interès que aquests ciutadans del nostre país siguin ciutadans en igualtat de drets a la resta. Sobre els CAP. Sobre els CAP li he d'aclarir uns quants conceptes que em demanaríem moltíssim més temps, diguem-ne. El primer és que nosaltres hem anunciat una iniciativa sobre primària molt rellevant, que és que estem analitzant les necessitats en salut de les àrees bàsiques, no només la població. Perquè volem distribuir els recursos no només en funció de la població, sinó en funció de les necessitats que depenen molt particularment dels determinants socials de la salut, que són molt diferents en funció del nivell socioeconòmic de cada àrea bàsica. I en aquest tema s'hi està treballant amb tot el rigor que el tema mereix, i tenim previst redistribuir els recursos a l'atenció primària en funció d'aquestes necessitats que primer hem de tenir en un mapa. I encara hem anunciat una altra iniciativa amb relació a la qüestió a què feia referència vostè; que s'està començant a construir de la manera com s'ha de construir, que és amb diàleg amb el poder local, amb les entitats municipalistes –tenim previst fer-ho així–, que és determinar quins han de ser els criteris amb base als quals hem de repensar l'atenció continuada. Però, senyor Rodríguez, entendrà vostè que a vegades hi ha mesures de centralització de recursos que milloren el dret a la salut? Vostè entén que a vegades hi ha decisions de centralització de recursos que el que fan és garantir una més alta qualitat assistencial? Vostè sap que quan hi havia una atenció continuada vint-i-quatre hores, en el moment que aquell metge era sol·licitat per fer una atenció domiciliària s'absentava del centre de salut, la qual cosa podia fer que un segon ciutadà, que no era el que havia trucat per a l'atenció domiciliària, arribés al centre de salut i es trobés que en aquell centre de salut no hi havia el metge que suposadament havia de garantir la urgència? I que, per tant, quan nosaltres centralitzem l'atenció continuada amb més professionals en menys centres de salut, el que estem fent és garantir que aquells centres no quedin desatesos en cap moment del dia i que, simultàniament, els professionals puguin fer atenció domiciliària. Perquè suposo que vostè és conscient que un dels instruments claus de l'atenció continuada als ciutadans i de l'atenció urgent als ciutadans és l'atenció al domicili. És conscient, vostè, que hi ha molta gent, particularment gent gran, que el que necessita és que el metge li vagi a casa i no ells haver d'anar a casa del metge? Ho entén, vostè, que el que estem fent és un nou model que garanteix millor el dret de la salut de la gent, especialment de la gent gran, perquè el que estem fent és reforçar, sí, primària; sí, atenció continuada; sí, vint-i-quatre hores; el que estem fent és reforçar l'atenció a domicili? Ho entén això, vostè? I per tant, espero que estigui d'acord amb mi que aquest és el camí en el qual hem d'aprofundir més. Per tant, sobre primària, Déu n'hi do, per portar tres mesos, les iniciatives. Sobre Mataró, comprendrà vostè –comprendrà vostè– que no em ventilaré en trenta segons un tema de la importància i de la preocupació com el que és la sostenibilitat financera de l'Hospital de Mataró i el Consorci Sanitari del Maresme. Comprendrà vostè que jo no puc cometre la frivolitat d'explicar-li, ara, aquí, en trenta segons, quina és la solució que estem pensant, treballant i dialogant per a Mataró. Em sembla que l'alcalde de Mataró, per cert, a la reunió també ha demanat una mica de rigor als grups parlamentaris a l'hora d'afrontar aquest tema. M'ha arribat que el mateix alcalde ha fet aquesta advertència; una mica de rigor, perquè ell també té el mateix interès que jo a afrontar aquest tema amb serietat. I sobre les derivacions als centres privats, entenc que a vostès els hagi dolgut en l'ànima el dia que van llegir un titular al diari que deia: «El conseller Comín desprivatitzarà... –a mi no és un concepte que m'agradi especialment, però és el que han fet servir els periodistes–, «desprivatitzarà la xarxa hospitalària i quedaran fora del Siscat aquells hospitals en aquests moments operats per empreses amb afany de lucre. Entenc que vostès s'hagin sentit ferits en el més profund de la seva sensibilitat. Jo, que tinc una excel·lent interlocució amb els senyors de Quirón Salut, perquè també sóc autoritat sanitària i, per tant, també regulo la sanitat privada i també protegeixo, en aquest sentit, els legítims interessos d'aquesta sanitat, ells han entès millor que vostè que quan hi ha centres com el Taulí, que en aquests moments tenen llits sense utilitzar, quiròfans sense utilitzar, el normal és que el pressupost que en aquests moments s'està destinant a operadors privats que no havien format part mai del sistema, deixem, quan s'acabi el contracte, de dedicar-lo a aquests operadors privats amb afany de lucre, contra els quals, hi insisteixo, no tenim res en contra, però no estan en el punt 1 de la nostra llista de preferències. A dalt de tot de la nostra llista de preferències hi han els operadors públics, senyor Rodríguez –els operadors públics–, encara que a vostè li dolgui. I si el Taulí té capacitat disponible... I si no li dol millor, perquè vol dir que en això estarem d'acord. Estem per reforçar el caràcter públic –estem per reforçar el caràcter públic– de la sanitat catalana: doncs, dediquem uns pressupostos que avui es destinen a uns concerts, molts, legítims, però que per nosaltres no són prioritaris, dediquem aquest pressupost a obrir els llits i els quiròfans de tots aquells centres públics que avui tenen llits i quiròfans per obrir. Crec que ho ha entès tothom, ho han entès fins i tot els senyors de Quirón Salut. Llistes d'espera. A la meva segona intervenció m'hi referiré, però li ben asseguro, senyor Rodríguez, que no es poden escurçar les llistes d'espera sense posar més metges, més infermeres, més quiròfans i més llits. I suposo que vostè no em demana que la gent treballi sense cobrar. I si vostè vol més metges, més infermeres, i vol que els metges i les infermeres cobrin, necessitem més pressupost. I si vostè vol realment reduir les llistes d'espera, doncs, ja sap què ha de fer: votar els pressupostos que presentarà el Govern de Catalunya, en els quals una de les principals mesures serà...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...l'augment de la despesa en salut –gràcies, senyora presidenta– per fer aquesta reducció de les llistes d'espera. Concretament un augment en 100 milions d'euros per a la reducció de les llistes d'espera. Gràcies, senyora presidenta.
Té la paraula el diputat Santi Rodríguez.
Gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller, vostè vol que al Partit Popular ens plantegem seriosament donar suport als pressupostos de la Generalitat que pugui presentar el seu Govern? S'ho planteja de veritat? No, no..., s'ho planteja de veritat? Renunciïn a les oficines d'hisenda catalana, renunciïn a les ambaixades, renunciïn al procés independentista, renunciïn a tot allò que distreu la seva atenció i ocupin-se d'allò que preocupa la gent. [[Alguns aplaudiments.]] Ocupin-se de la salut, ocupin-se de l'ensenyament, ocupin-se dels alumnes que estan en barracots, ocupin-se de la gent que ho passa malament. I aquells que diuen «ai, senyor, que no s'ocupin tant de signar manifestos lingüístics racistes! [[Alguns aplaudiments. Veus de «Oh...]] Permeti'm acabar, perquè, si no, em passarà per alt i no vull que em passi per alt, perquè arran de l'apoderament de la primària, jo li volia tornar a parlar de la farmàcia comunitària. Tenim tres mil oficines repartides en el territori que podrien jugar un paper en el sistema de salut. És més, hi ha una resolució parlamentària, la 1106 de la legislatura passada, que apunta en aquest sentit i que dóna instruccions al Govern per tal que s'adoptin mesures en el sentit de procurar que aquests tres mil agents que tenim repartits en el territori i, a més, amb una capil·laritat extraordinàriament important, poden tenir un paper, com han tingut ja experimentalment en determinades actuacions –cribratge de càncer de colon, gestió de determinades cronicitats–, poden tenir un paper important en el sistema català de salut. I, dit això, deixi'm replicar-li algunes de les coses que ens ha dit. Diu: «Home, en deu minuts no podem parlar de tota la política sanitària. Ja ho sé, però és que jo esperava que, dos mesos i mig després que vostè hagués pres possessió, hauríem tingut temps de parlar de la política sanitària, en alguna ocasió, en les comissions, i no ho hem pogut fer. A vostè..., «escolti'm, és que no hem tingut temps. Bé, doncs, ja tindrem temps. Miri, quan vostè va presentar un pla per reduir les llistes d'espera, nosaltres avui hem demanat la seva compareixença a la comissió perquè en comptes d'explicar-ho a la premsa ens ho vingui a explicar als grups parlamentaris. És més, com que el pla que vostè ha presentat no ens ha agradat, hem presentat una proposició de llei per reduir les llistes d'espera i l'invitem a parlar-ne per tal de buscar punts d'acord, poder aprovar una llei, i que, en comptes de temps de referència com tenen vostès ara, siguem capaços tots plegats d'oferir temps de garantia, que és el que el Govern es va carregar encara no fa un any. Pla director d'urgències, com resoldrem les urgències? I em torna, vostè, a la compareixença inicial. Com resoldrem el problema que tenim a les urgències? Farem un pla director d'urgències. Bé, ja en queden setze. Menys el de llistes d'espera, ja en queden quinze. El problema de la universalitat: a nosaltres no ens sap greu, conseller –no ens sap greu–; és una qüestió de valorar les prioritats. Sap quantes persones, d'aquestes, van ser ateses –perquè van ser ateses– pel Sistema Català de Salut l'any 2014? Trenta-quatre. Si ens sembla molt bé que faci una llei per atendre trenta-quatre persones amb tota la seguretat jurídica que vulgui, però és que el problema són les 926.000 persones que estan en llistes d'espera. [[Alguns aplaudiments.]] Vejam si ho entenem. És una qüestió quantitativa, fonamentalment quantitativa, conseller. Per a l'atenció primària. Jo, aquí, no l'he entès. Vostè ja m'explicarà si un ha de fer un pla per veure quines necessitats hi ha a l'atenció primària, o vostè defensa la situació de l'atenció primària, que és el que m'ha fet. M'ha dit: «Farem una anàlisi. Però després em diu: «Ah, jo defenso el que està passant i el que s'està fent. Bé, en què quedem? S'ha de fer un pla o no s'ha de fer un pla? A l'Hospital de Mataró, en trenta segons, no ens ho pot explicar. Però si és molt fàcil, és una resposta binària, no és ni com una consulta per a la independència. Pot dir sí o no: prendrem mesures amb la immediatesa, sí o no. Està en la nostra agenda, sí o no, perquè la situació és crítica. I respecte al debat sobre centres privats i públics. Si és que el problema, conseller, és que, segurament, el que vostè explica als operadors privats no ho explica en el Parlament. No, no ho explica. Vostè arriba al Parlament i diu: «El dia 22 de febrer, reunió del CatSalut, trencarem el conveni amb la Clínica del Vallès i l'Hospital General de Catalunya. Vostè diu això, però no diu ni una sola paraula de què passa amb els llits tancats, amb els quiròfans tancats i amb la manca de personal que hi ha al Parc Taulí, que és qui haurà d'atendre la major demanda d'intervencions que en aquest moment s'estan derivant. I és això...
Senyor Rodríguez, ha exhaurit el temps.
...el que volem conèixer: quants recursos destinarà al Parc Taulí per poder absorbir aquesta demanda d'intervencions i d'atenció sanitària. Gràcies, senyora presidenta.
Té la paraula el conseller Antoni Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, en aquesta dinàmica una mica així, operística...
Si us plau, silenci.
...que hem agafat avui, deixi'm que li relacioni un moment els dos mil funcionaris de l'Agència Tributària amb el que estic fent jo. Sap què passa? Si vostè em demana que redueixi les llistes d'espera a zero, que m'ho han demanat vostès diverses vegades, li he explicat que això té un pressupost de 1.000 milions. I jo, per aconseguir-los, he arribat a la conclusió, com molts catalans, que només els aconseguirem el dia que tinguem plena autonomia fiscal en aquest país. Per tant, necessito els dos mil funcionaris de la hisenda catalana per poder recaptar els impostos, senyor Rodríguez, que m'han de servir, exactament, per garantir millor el dret a la salut, el dret a l'educació, la lluita contra la pobresa i moltes mesures socials que són les que ja en aquests pressupostos es trobaran vostès. Per tant, sí, senyor Rodríguez, si vostès, honestament, la seva preocupació és la millora de la situació social dels catalans, vostè té el deure de votar uns pressupostos que tindran com a pràcticament única prioritat la millora de la situació social dels catalans –senyor diputat, si em deixa que jo vegi el senyor Rodríguez, ens serà molt més fàcil poder seguir de manera normal aquesta interpel·lació. [[Pausa.]] De la mateixa manera que quan vostè em diu coses que no em semblen sensates i jo li replico amb vehemència, quan vostè em dóna una bona idea jo la hi recullo. I li ho vaig dir a la compareixença, i és veritat, no ha estat la meva prioritat durant aquests tres mesos, és un tema que tinc pendent, però jo li vaig dir i li reitero que els temes de farmàcia comunitària em semblen una bona aportació per part del Grup Parlamentari Popular. Per tant, en aquest tema està previst treballar-hi, però com que vostè em demana prioritats, efectivament, les nostres prioritats en aquests moments, en aquests tres mesos, han estat les que els mitjans de comunicació i les meves compareixences en el Parlament han anat detallant. Senyor Rodríguez, jo entenc que per vostè el dret a la salut és un tema de número, de si són 65 o de si són 650; però per nosaltres no és una qüestió de número, per nosaltres és una qüestió de concepte. Nosaltres no..., ens cau la cara de vergonya si no garantíssim a tothom, de la manera que correspon normativament, el dret a la salut. No és un tema de si són 65 o 300! I, per tant, segueixi vostè menystenint la llei d'accés universal: per nosaltres és una iniciativa prioritària, efectivament, i com que té un impacte pressupostari quasi nul, molt petit, de 2 milions d'euros, hem pogut fer-ho només començar. Hi ha d'altres mesures que depenen del pressupost, malauradament –malauradament. Sobre primària. Sobre primària, escolti, el tema de primària mereix... Vostè diu: «Vostè només ha vingut al Parlament a..., només explica les coses als mitjans de comunicació. Escolti, vaig fer una compareixença, que vostè la va escoltar sencera, que és la compareixença que ha tingut més durada de totes les compareixences que han fet els membres d'aquest Govern en seu parlamentària, perquè vaig estar una hora i quaranta minuts parlant; la compareixença, amb el torn de rèpliques, va ser la més llarga de totes les que s'han fet, i a continuació he comparegut a iniciativa pròpia!, davant de la Comissió de Salut, per explicar el Decret d'infermeria, que és un decret que no caldria, que no necessito la majoria parlamentària per aprovar-lo, però jo vull que fins i tot aquest tema es faci per majoria parlamentària! I he vingut a iniciativa pròpia, a petició pròpia. I vindré encantadíssim a fer una compareixença monogràfica sobre llistes d'espera, absolutament. Però nosaltres estem molt convençuts que amb llistes d'espera l'aproximació que hem fet és la correcta: reduir el temps d'espera per a tothom. Perquè el gran canvi en llistes d'espera és aquest, no parlar del nombre de gent que espera i parlar del temps que espera la gent i dir: «Consultes externes, els 600.000 catalans que estan esperant, en comptes d'esperar 163 dies, volem que n'esperin 80. Avaluï'm al final de mandat a veure si ho he aconseguit. I en proves diagnòstiques la gent que està esperant volem que esperi trenta-cinc dies i no setanta-un dies de mitjana, que és el que esperen en aquests moments. Ho discutim? Exacte. Li agraeixo moltíssim que vostè hagi fet una proposta detallada, concreta, amb els mitjans de què disposa un grup parlamentari, que són diferents dels que en disposa un govern. Dono per suposat que el seu pla de reducció de llistes d'espera no serà tan potent i tan rigorós com el del Govern; només faltaria que a vostè li exigís que fes un pla tan potent, tan detallat i tan ben analitzat com el nostre; jo tinc uns mitjans diferents dels grups parlamentaris. Però vostè em dóna idees, les parlarem, vindré ràpidament –ràpidament–, em comprometo a venir ràpidament a fer aquesta compareixença monogràfica sobre llistes d'espera, i mirarem la seva resolució, mirem el pla del Govern i intentem construir un consens, perquè al final treballem per la gent. Primària. Primària..., són, senyor Rodríguez, moltes qüestions que hauríem d'intentar no barrejar, perquè primària és molt important i, per tant, obre molts fronts. A primària hi ha el tema de l'autonomia de gestió, a primària hi ha el tema de la capacitat de resolució. Per cert, els 34 milions que nosaltres hem dit en el Pla de llistes d'espera que posem a disposició de primària precisament augmenten la capacitat de resolució de primària, perquè el que estem dient és: el pressupost que tenim avui ja previst per a proves diagnòstiques amb la pròrroga pressupostària, no un pressupost que potser tindrem, no, el pressupost que avui tenim, que preveu la pròrroga pressupostària per a proves diagnòstiques, nosaltres diem que una part important d'aquest pressupost, qui en decidirà la prioritat i, per tant, qui el posarà a l'agenda de l'especialista serà el metge de primària. I això es diu augmentar la capacitat de resolució! I a més a més en primària hem de discutir de la redistribució dels recursos en funció de les necessitats, hem de discutir de fins a quin punt la primària mereix que sigui d'atenció continuada i, per tant, que estigui oberta a les nits, etcètera. Però també cadascun d'aquests temes mereix ser tractat de manera específica. Senyor Rodríguez, jo sé que, més enllà de la vehemència que ens caracteritza a vostè i a mi, hi ha una cosa que encara ens caracteritza més, que és el compromís amb els drets de la gent. I, per tant, estic segur que amb temps, en comissió, en hemicicle, on convingui, com molts altres diputats...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...treballarem junts i ens posarem d'acord en molts temes: farmàcia comunitària, llistes d'espera, i espero que en siguin encara molts d'altres. Gràcies, senyora presidenta.
El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de joventut, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de joventut]] [[300-00030/11]] Té la paraula el senyor Fernando de Páramo.
Bé; gràcies, senyora presidenta. Consellera Bassa, diputats, diputades..., bien, antes de empezar esta interpelación, me gustaría hacer un inciso en el tono, en el tono con el que la vamos, con el que este diputado la va a realizar. Porque el objetivo de esta interpelación es venir aquí a sumar. Nosotros queremos dejar, en esta cuestión sobre los jóvenes..., vamos a intentar dejar a un lado las diferencias, vamos a intentar dejar a un lado los bandos, las ideologías, y vamos a preocuparnos de solucionar los problemas que tienen y que tenemos muchos jóvenes en Cataluña. Y ese es el objeto con el que va a ir y el objetivo con el que va a ir dirigida esta interpelación. Porque a nosotros nos preocupa mucho –imagino, como a usted– la situación de los jóvenes en Cataluña y, como le decía, vamos a intentar que sea propositiva y que intentemos alcanzar acuerdos en este sentido. Permítame que antes de empezar haga un breve análisis de cómo está la situación en nuestra generación, en la generación más joven. Podemos decir que somos la generación más preparada, podemos decir que somos la generación que ha nacido ya en democracia, que ha nacido en una época de avances, de avances tecnológicos, de avances educativos, de avances sanitarios y de muchos otros avances. En cualquier caso, tenemos que hacernos una pregunta, y es que: ¿qué es lo que falla?, ¿qué es lo que ha fallado en todo este tiempo? Desde luego, hay fallos de carácter estructural que nos ocuparían mucho tiempo, como puede entender, y no es objeto de esta interpelación. Pero también hay fallos y también ha habido errores que dependen de los políticos, que dependen de nosotros, y yo creo que es ahí donde tenemos que hacer la autocrítica. Porque los jóvenes no somos solo el futuro, somos también el presente, y por eso debemos poner todos los esfuerzos en las futuras generaciones también, pero también en esta generación de jóvenes. Hay una palabra que define muy bien la sensación que viven muchos jóvenes en este país, en Cataluña, en el resto de España, que es la «frustración. Y dice el diccionario, y leo textualmente, que es esa «imposibilidad de satisfacer una necesidad o un deseo, es un sentimiento de tristeza y decepción que genera desilusión. Necesidad, deseo, decepción, desilusión..., así es como se sienten a día de hoy muchos jóvenes en Cataluña. Jóvenes, insisto, que la mayoría de ellos han hecho los deberes, jóvenes que han cumplido, pero que, aun así, no ven satisfechas sus necesidades, que, aun así, no ven satisfechos sus objetivos. Decía Ben Jonson que donde no hay esperanza no puede haber esfuerzo. Y así es. Nosotros, desde este Parlament, tenemos que ayudar para que los jóvenes puedan cumplir sus sueños, para que los jóvenes puedan alcanzar sus objetivos. Y ese debe ser nuestro objetivo, eliminar la frustración y convertirla en oportunidades, el eliminar la frustración y convertirla en soluciones. Ese es nuestro trabajo como parlamentarios. Le voy a exponer una serie de problemas que usted conoce bien. No lo quiero aburrir en un debate de cifras, por eso he traído sus propias cifras; no voy a ir con otros datos que puedan inducir al error, para que no se crea que voy a utilizar las cifras, en este caso, en beneficio propio de este grupo parlamentario, sino todo lo contrario: vamos a ir, a lo largo de esta interpelación y de la correspondiente réplica, con las cifras que ustedes, que su departamento y que departamentos del Gobierno nos han facilitado. Por supuesto, el paro juvenil ocupa un aspecto fundamental. Dentro de las preocupaciones de los jóvenes, en esas cifras que ustedes recogen, de dieciséis a veintinueve años hay una tasa de paro del 28,3 por ciento, que se acentúa todavía más si acortamos los plazos entre los de dieciséis y veinticuatro, donde estamos a una tasa del 39 por ciento. Para compararlo con el resto de países de la Unión Europea, que se mueven alrededor del 19 por ciento de media..., casos ya sangrantes, como el de Alemania, con tan solo un 7,1, o el de Dinamarca, con un 11. Lo más preocupante de la situación de desempleo es también la temporalidad de los contratos. Nos encontramos con un alto número de contratos temporales, contratos clínex, contratos que en definitiva son de usar y tirar, contratos basura que ocupan más del 46,2 por ciento. ¿Qué ocurre a raíz de esos contratos? Que, por un lado, los jóvenes no pueden formarse a lo largo de sus trabajos, porque cambian constantemente de trabajo –los que encuentran trabajo–, y, por otro lado, es difícil que alguien pueda planificarse su vida, su vida personal, y profesional, por supuesto, cuando está constantemente cambiando de trabajo. Nosotros, en esa línea, tenemos propuestas; nos gustaría conocer cuáles son las suyas. Nosotros tenemos propuestas en materia de contratación. Algunas trascienden del ámbito autonómico, se lo reconozco, pero otras creemos que pueden ser importantes y que pueden ayudar a mejorar esta situación de precariedad, como es el contrato estable, donde se premia con bonus a aquellas empresas que contratan más indefinidos y se castiga a las que despiden más, se castiga a las que abusan de los contratos temporales. Nos preocupa también la situación de los emprendedores, porque los emprendedores, según una noticia publicada estos días en Cataluña..., el 46 por ciento de los jóvenes quieren crear su propia empresa como una forma y como una opción de futuro. Pero en Cataluña los emprendedores, además de luchar contra el mercado, contra la competencia, contra los bancos, tienen que hacerlo también contra la burocracia, contra una burocracia que muchas veces oprime. Nos gustaría saber qué se va a hacer también en materia de emprendimiento, qué se va a hacer en materia de emprendedores, cómo se va a ayudar a formar a esos emprendedores... Porque, en otros países..., por ejemplo, en el Reino Unido, 500.000 estudiantes entre catorce y dieciséis años, en edades muy jóvenes, hacen prácticas con emprendedores; también ocurre en Alemania, donde 40.000 estudiantes han fundado empresas propias y start-ups. Nos gustaría también conocer, en materia de emprendimiento, qué es lo que se va a hacer. Otra preocupación que nos preocupa especialmente –porque estoy convencido de que muchos de nosotros tenemos amigos, familiares que están en esta situación– son los jóvenes que se van al extranjero; son los jóvenes que se van al extranjero no porque quieren encontrar oportunidades porque aquí les sobran, sino todo lo contrario: que se van al extranjero porque no tienen oportunidades aquí; en definitiva, están obligados a marcharse a otro país para buscar un empleo. Es preocupante la salida, pero es también preocupante el retorno, porque muchos jóvenes no vuelven y perdemos ese talento; un talento que se desperdicia en otros países y que después no podemos retomar para beneficiar también a nuestro sistema. Por supuesto, todo eso está muy ligado con la formación, y la formación ocupa un papel fundamental en estos estudios. Ustedes hablan de que se ha incrementado la formación de jóvenes debido a que muchos, fruto de la crisis, han estudiado o se están formando más porque no encuentran trabajo; pero creemos que eso es un parche, debe ser al revés: los jóvenes se deben formar para tener un mejor acceso al mundo laboral. También me gustaría conocer, en materia de formación, qué se está haciendo. Nosotros tenemos propuestas, propuestas de reorientar los recursos formativos, porque hay muchas veces que tenemos muchos licenciados pero que después no tienen un puesto de trabajo al que poder acceder. Nos gustaría también..., qué piensa sobre eso. Por supuesto, el inglés. El inglés, algunos dicen que es la lengua del futuro, pero el inglés es la lengua del presente. Como bien saben, nosotros tenemos un sistema y una propuesta de sistema trilingüe, porque entendemos que el inglés, a día de hoy, ha dejado de ser una obligación para ser una exigencia en cada uno o en la gran mayoría de los trabajos a los que quieren acceder nuestros jóvenes. Por tanto, también me gustaría saber, en materia de lenguas extranjeras..., donde también en esos informes se destaca que vamos a la cola de los principales países de Europa. Y permítame un último punto..., podríamos hablar de muchísimos más, pero luego en la moción estoy convencido de que tendremos tiempo de desarrollarlo. Pero me preocupa también la participación política, que es un tema que también ustedes recogen precisamente en estos estudios. Y es que muchos jóvenes han desconectado de la política; de hecho, hay un dato que es muy significativo, y es que en el 2006 era de un 52,9 por ciento, la satisfacción de los jóvenes respecto a la política, y actualmente es tan solo de un 11 por ciento. Es decir, el desinterés por el sistema político ha disminuido. Me imagino que en eso tienen mucho que ver los viejos partidos, imagino que en eso tiene mucho que ver la corrupción, tiene mucho que ver el inmovilismo de muchos. Pero también creo que tenemos que hacer autocrítica todos e intentar darle la vuelta, porque hay un dato alentador en este sentido, que es que el 52 por ciento de los jóvenes en Cataluña creen que pueden influir en la política, creen que pueden dar un paso al frente e influir en la política, y en el 2012 era solo un 39 por ciento; es decir, ha subido mucho en los últimos años. Me imagino que los nuevos partidos tenemos mucho que ver en eso. Pero, en cualquier caso, creo que los que hemos nacido en democracia tenemos que estar, como mínimo, a la altura de los que nos trajeron la democracia; creo que los que hemos nacido en democracia tenemos que estar, como mínimo, a la altura de aquellos hombres y mujeres valientes que pensaron más en sus hijos que en ellos mismos. Tenemos que conseguirlo entre todos, y especialmente los que venimos nuevos tenemos todavía más responsabilidad, porque el listón está mucho más alto. Me gustaría también conocer cuáles son sus planes para intentar darle la vuelta también a esas cifras, que son muy poco alentadoras. Por supuesto, ser joven –se lo reconozco– no da un pasaporte hacia nada, no te garantiza absolutamente nada en política, pero estamos convencidos de que si en las empresas y en los principales puestos de trabajo han entrado jóvenes, pues, ¿por qué no?, también podemos hacerlo en la política. En cualquier caso, me gustaría concluir que..., la mayoría de problemas que he expuesto, hay muchísimos más, me dejo, seguro, muchos en el tintero, pero me gustaría conocer su postura sobre ellos. Porque fracasar es parte de la vida, lo decía Steve Jobs en un discurso en Stanford en el que decía que «lo mejor que me pasó es que me echaran de Apple, después pude volver a Apple y ahora está valorada en 2.000 millones y tiene cuatro mil empleados. Porque todos podemos fracasar, todos podemos caernos, pero los jóvenes también tenemos el derecho a empezar y el derecho a poder levantarnos. Muchas gracias.
Respon la consellera senyora Dolors Bassa.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, senyor Fernando Tomás, diputat. Primer de tot, dir que em va sobtar que avui hi hagués una interpel·lació de compareixença al Govern sobre joventut quan nosaltres, com a Govern, havíem demanat la compareixença de mi mateixa com a consellera i de la directora general de Joventut a la comissió de seguiment, que avui també es troba aquí, per tant, la saludo directament des d'aquí, en una compareixença quan encara la comissió no estava formada, per tant, demanat pròpiament. Ahir es va fer la comissió. Vàrem comparèixer i tot això que ha preguntat vostè aquí es va explicar ahir..., i es va explicar. Per tant, entenc que no solament em sobta que em demani la interpel·lació avui, sinó que em sobta que no tinguin coordinació dins el seu grup, que la gent que va participar ahir en la compareixença no li hagin explicat tots aquests temes. Sí que suposo que li han donat el document o que se l'ha baixat, perquè aquest document el vam donar ahir també. De tota manera, malgrat això, li agraeixo el to. És veritat que té..., que ha fet un bon to, que no és la vehemència que hi havia a l'anterior interpel·lació. Per tant, li agraeixo aquest to, li..., estaré d'acord amb vostè pels acords propositius que està demanant i estem en la mateixa línia: ens cal eliminar la frustració, com deia molt bé vostè, i aconseguir els somnis. I aquí és en el que estem treballant com a Govern. Volem combatre les desigualtats que hi ha dels nostres joves per tal de garantir la igualtat d'oportunitats, que és el que es mereixen, i el col·lectiu jove més per sobre de tot. Hem de passar –i ahir ho explicàvem molt bé– del que són les mesures assistencialistes per a joves a poder passar a intervencions més estructurals, més capacitatives per engegar plans d'inclusió social i juvenil, i, per tant, passar al que siguin mesures estructurals per als joves. I per això vam anunciar ahir cinc projectes pilot, projectes de la mateixa trajectòria que s'havia fet temps enrere de la fórmula jove que ara tenim integrada en el Garantia juvenil, que ens permetin avançar en aquests temes. Vostè parla de l'atur, i és veritat que és molt alt l'atur dels joves: un 28,3 per cent. Tindrà molta feina quan el seu grup entri a l'Estat espanyol, quan allà l'atur juvenil és del 50 per cent. Per tant, no ens alegrem que sigui un 28 per cent, treballarem per això. Però les dades que vostè ha donat d'Europa..., també cal donar les d'Espanya, que, per tant, com li deia, són un 50 per cent, i s'ha descuidat de dir-ho. Precarietat en el treball, i tant! I nosaltres ho hem defensat per sobre de tot. Per això, com a Govern, vàrem fer la reorganització. El departament té treball i té afers socials junt amb joves, perquè considerem que és una oportunitat que el treball sigui la millor política social. Per aquesta raó, ahir mateix, quan donàvem les dades d'atur, dèiem que havíem trencat el mur de les 500.000 persones que hi havia a l'atur –per tant, més baix–, però que no havíem trencat encara el mur de la precarietat, i treballarem perquè això sigui possible. Com sap molt bé, des del departament les polítiques de joventut que portem a terme tenen un paper fonamental, però, sobretot, un paper transversal i interdepartamental. Per tant, el que fem és liderar la coordinació amb tots els departaments. I, com deia, la vinculació amb treball és importantíssima. Tenim dues eines molt importants: la xarxa nacional d'emancipació juvenil i el programa del Servei d'Ocupació de Catalunya, el programa del SOC, que ens ha de permetre fer un canvi en les polítiques de joves. Ens ha de permetre treballar-hi directament, i, per tant, dissenyar polítiques de joventut en els temes de treball i en els temes, directament, que van cap a ells. Explicàvem ahir que donarem suport a la diagnosi i al disseny de polítiques joves a partir de l'Enquesta de joventut 2017. Com bé saben, s'han fet enquestes cada quatre anys; l'última era en plena crisi, i, amb les dades que tenim del 2012, creiem que ara és important que aquesta ens digui si hem revertit durant aquest temps les dades que teníem o si, realment, ens cal una política més profunda. Vostè ha parlat del retorn dels joves. Miri, ahir ho dèiem clarament, i vam estar molta estona parlant d'aquest tema: la millor política de retorn és la política de treball. I per això el departament també deia aquesta relació amb treball. Però ahir ho explicàvem: volem girar els temes. Vam estar explicant el que hi havia de la plataforma MónCat, que si hi entren ara no té res a veure amb el que hi havia fa cinc mesos. Si durant molt de temps la web MónCat era destinada al fet que els joves tinguessin la informació des de fora, ara no solament té aquesta informació, sinó que el que té, també, és quines possibilitats hi ha de retorn. Explicàvem que aquesta plataforma tan potent ens ajudaria al foment del retorn dels joves, perquè creiem fermament que això és capital humà, que això és talent que ha de tornar al nostre país, perquè el que volem és fer un país nou i necessitem el talent de tota aquella gent que ha marxat –que ha marxat– sigui per estudis, sigui per necessitat de treball, i que ha de tornar i ens ha de portar aquesta nova energia per continuar reforçant i poder continuar amb l'eina de ser un nou país..., un nou país clar, ben sincer i un nou país amb les oportunitats de tots els joves. Però no solament plantejàvem això, sinó que explicàvem que hi havia el Registre de catalans i catalanes residents a l'estranger, que això ens ajudaria a fer una xarxa important. Parlàvem del Pla per a la mobilitat internacional. Parlàvem, fins i tot, d'aquells punts que necessitem per treballar endavant i tots els punts de desenvolupar el Garantia juvenil, en què 25.000 persones –joves, en aquest cas–, ja s'hi han inscrit, dels quals 19.000 s'han beneficiat d'algun programa, i 6.212, en aquests moments, tenen una feina gràcies al Garantia juvenil. La participació. Vostè parla de la participació política. I tant! I ahir també ho explicàvem a la comissió. Un dels temes importants, precisament, és la relació amb el Consell Nacional de la Joventut, i dèiem que havíem d'entrar en el debat polític que tenim en aquests moments al nostre país, perquè creiem que els joves són els qui han de tirar endavant el país, són els qui han d'entrar en el debat, i una plataforma que té més de cent entitats juvenils és un consell en què podem aportar-hi i en què podem ser interlocutors, perquè són ells els que ens han de dir el país que volem, el país que volem ser, perquè, a partir d'ara, i com hem dit al principi, entre un 50 per cent d'atur o un 28 per cent d'atur, jo entenc que els joves saben molt bé allà on són. Gràcies, i continuarem.
Té la paraula el senyor Fernando de Páramo.
Bé; gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera..., lo he dicho al principio de mi intervención, de mi comparecencia. He dicho: usted sabe cómo funciona la dinámica parlamentaria, esto estaba presentado previamente. En cualquier caso, usted tiene la obligación de comparecer, es consellera; si no le gusta comparecer, deje de ser consellera. Y, además, sobre el tema de la interpelación, lo he dicho al principio también: intentemos un tono constructivo, dejemos al lado los bandos, dejemos al lado la ideología. Yo he sido capaz, durante diez minutos de mi intervención, de no pronunciar en ningún momento, ni en ningún momento sacar el debate independentista. Me ha costado, se lo reconozco, pero he sido capaz, en diez minutos, de no utilizar el debate independentista como un argumento de fuerza. Usted, que ha estado menos tiempo, no ha sido capaz. Es la diferencia: que cuando intentamos hablar de los problemas reales…, que tenemos todos, insisto. [[Aplaudiments.]] Y lo he intentado, y ha sido el objeto porque la crítica fácil es que nosotros solo hablamos de eso. Y lo he intentado, creo que lo he conseguido. Y ese ha sido el objeto de esta interpelación. Usted, no; usted ha vuelto a las excusas de siempre. Ahora ya me obliga a hablar de esto. Nosotros queremos oportunidades y no excusas. Es muy fácil. Y ya sé que usted ayer lo explicó. Pero, en cualquier caso, insisto: vuelven siempre al monotema de siempre. Estamos hablando de jóvenes, de cómo podemos ayudar. Tendremos diferencias, por supuesto: izquierda, derecha, centro; pero, en cualquier caso, propuestas para mejorar la situación. No, nos vamos y lo primero que me dice es que yo no hablo de los datos del resto de España, cuando le estoy hablando de Dinamarca y de Alemania. Y cuando le reconozco, sin ningún problema, porque nosotros no gobernamos España, todavía, que nosotros no tenemos la culpa de ese 50 por ciento. Y yo lo reconozco, no tengo ningún problema en decirlo. He puesto referencias a otros países, donde la diferencia es más sangrante. Con esa intención. Usted, no; usted se cree que yo he salido aquí con la intención de ridiculizar a Cataluña y a ensalzar los bienes del resto de España, cuando nosotros no hemos, todavía, hecho nada en el Gobierno de España. En cualquier caso, como le decía, echo de menos la autocrítica. Yo he venido con cifras, he intentado ser lo más neutral posible, le he venido con sus cifras, porque hay otras cifras, pero le he venido con las que realiza el Gobierno. He venido con las cifras que ustedes publican, las mismas que usted, ayer, expuso en esa comisión, que conozco perfectamente el contenido porque sí he hecho mi trabajo. Sí hay coordinación. Ya sé que, últimamente, en este Parlamento gusta mucho meterse en la coordinación de los demás grupos. En el nuestro, existe esa coordinación y he hablado con mis compañeros para preparar esta interpelación, a lo largo de ayer y hoy. En cualquier caso, echo de menos autocrítica. Yo me imagino que algo estaremos haciendo mal. Ustedes algo estarán haciendo mal. Y es la primera piedra para construir algo. Y es reconocer los errores que uno comete y en qué podemos mejorar. Y esa mano sigue tendida para saber y para que usted nos explique en qué puntos podemos mejorar. Insisto: desilusión, por parte de este diputado, porque el objeto de esta interpelación estaba muy lejos, se lo puedo asegurar, de que entráramos en un debate ideológico, de que entráramos en un debate sobre la independencia. Era una propuesta, una interpelación y para la consecuente moción, para hablar de los problemas de los jóvenes. Pero a ustedes les importan poco los problemas de los jóvenes. De hecho, hay muchos jóvenes que desde que ustedes hablan del debate independentista ya han dejado de ser jóvenes y se han hecho viejos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, jo crec..., no sé si és que no m'ha entès, jo no he dit cap vegada la paraula «independentista, vostè l'ha dita set vegades. Amb... [[veus de fons]] , sí, més... , nou país, i tant que volem nou país –i tant que volem nou país! I això li prometo que no solament jo, sinó que molta gent de Catalunya. Volem un nou país, precisament, perquè els joves tinguin feina, com li deia. Volem un nou país perquè els joves se sentin recolzats. Volem un nou país perquè tots siguem reconeguts i perquè els drets siguin per a tothom. I que no hi hagi desigualtat, que no hi hagi corrupció, com vostè molt bé deia, i que no hi hagin els temes vells que estava dient en un principi. Vostè em parla de què pensem fer. I jo ho he dit. Escolti, sí que vaig comparèixer ahir i és la meva obligació, però no és la meva obligació fer-ho abans que sigui la comissió que ho hagi fet, ni abans que m'ho demanin. I ho vàrem fer de caràcter voluntari. Per tant, jo penso que aquí hi ha una diferència, però és igual, només faltaria!, per això estic, i estic molt orgullosa de ser consellera del meu país i poder fer aquesta etapa que, precisament, vostè no la té en compte, però nosaltres sí. Suport al món local. Un dels punts més importants que estem treballant. Si vostè ha donat dades, jo també li'n donaré. Plans locals de joventut: 505 plans locals de joventut. En municipis de menys de 3.000 habitants: 48 plans locals de joventut. Per tant, 553 plans locals de joventut, que això vol dir que des del territori arribem a per tot i que els joves poden tenir els punts directes en els seus municipis per poder tirar endavant, per poder tenir la necessitat del que vol dir. Vostè parlava de participació política. Jo no he parlat d'independència; jo he parlat de com fer la participació política. Li he estat explicant el consell nacional, en el qual nosaltres som interlocutors, que són cent dues entitats, que portarem el debat de quin país volem al consell i que anirem parlant. Però de quin país volem vol dir parlar d'educació, vol dir parlar de treball, vol dir parlar de problemes, vol dir parlar de tot el que hi ha. Jo en cap moment li he dit aquesta paraula que vostè va traient dia rere dia. Li he explicat l'Enquesta de joventut del 2017; li he explicat l'enquesta que es fa a municipis sobre joventut; li puc parlar de l'Agència Catalana de Joventut, del que anem fent, de la xarxa nacional d'albergs, que els joves hi tenen molt a veure, que, per tant, serà un nou camp de turisme social. Li puc parlar de més del 50 per cent d'implantació del carnet jove, una eina importantíssima que arriba, com deia, a més del 50 per cent de joves del nostre país; de l'impuls social que li anem donant. Li puc explicar els plans de prevenció de violència masclista en joves, que ahir vàrem estar comentant; dels grups de treball que tenim amb els adolescents. I li puc parlar, sobretot, del tema aquest de retorn que estàvem dient al principi, aquesta promoció del retorn, que es concreta en diferents mesures. Ahir també les vam explicar una per una: facilitar a l'empresari l'accés a perfils professionals residents a l'exterior i que tenen voluntat de retorn; facilitar als residents de l'exterior la participació en els processos que estem portant a terme a Catalunya; facilitar les oportunitats laborals en l'àmbit de recerca; el disseny d'iniciatives i recursos informàtics de suport a la mobilitat; facilitar la implementació de projectes d'emprenedoria, que vostè comentava, i molts altres temes. De tots, hi ha punts a favor i punts crítics, com no podia ser d'altra manera, però ahir els vàrem desgranar un a un. I, per tant, avui jo crec que en cinc minuts, o en deu minuts, no li ho puc desgranar tot. Però sí que li puc dir que hi ha una gran carta de serveis en el tema tant de garantia juvenil com en la xarxa de joves; sí que li puc dir que reforçar l'ocupabilitat i les competències professionals dels joves és una de les prioritats, i sí que li puc dir que l'activació de les persones joves no ocupades ni integrades en el sistema d'educació i formació serà una de les segones prioritats. Per tant, li parlaré d'educació, li parlaré de treball, li he parlat de tots els temes que jo crec que als joves els interessen, i en especial, en emprenedoria, no solament l'apartat que hi ha en el Garantia juvenil, sinó que fem accions des del departament d'Economia Social, adreçades directament als joves. I, com vostè sap, al SOC no pot sortir cap convocatòria que no tingui en compte el 25 per cent que sigui destinat a joves perquè es puguin integrar.
Es suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.