I donem inici a la represa del Ple. [[Proposta de resolució sobre el tancament de les plantes de General Cable a Manlleu i a Montcada i Reixac]] [[250-01016/12]] En aquest cas amb el punt dotzè de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució sobre el tancament de les plantes de General Cable a Manlleu i a Montcada i Reixac. Atès que aquesta proposta ha estat presentada conjuntament per tots els grups i subgrups parlamentaris, obrirem un únic torn d'intervencions de deu minuts per a cada grup parlamentari i de cinc, per als subgrups. En primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Carmen de Rivera.
Gràcies, president. Bon dia a tothom. Bon dia als treballadors de General Cable presents aquí a l'hemicicle. Y para empezar decirles..., supongo que ya lo saben, pero que sepan que todos los grupos parlamentarios presentes en el Parlament nos hemos puesto de acuerdo para impulsar esta moción que vamos a votar para intentar ayudar al máximo en este proceso, en este desgraciado proceso que están ustedes viviendo. Estas plantas, las plantas de General Cable que están pendientes de un cierre o de la supresión de todos los empleos, dan trabajo directamente a más de quinientas familias en Cataluña y de forma indirecta a más de 2.500 familias. El cierre de estas plantas, por lo tanto, va a causar un grave quebranto económico, social y familiar en las comarcas de Osona y el Vallés. Las peticiones que se realizan en esta propuesta de resolución intentan reducir en lo posible los efectos que puede ocasionar, aunque el alcance de las gestiones que puede realizar a estas alturas la Generalitat son más bien escasas y en todo caso deberían tener un efecto paliativo. Incluso añadiríamos alguna medida más, destinada a mejorar la cualificación de los trabajadores que estén implicados en el expediente de regulación de empleo. Formación, formación y más formación es la mejor receta para mantener la cualificación profesional actualizada y tener mayores posibilidades de reincorporarse al mundo laboral con la mayor brevedad posible. Desde este grupo parlamentario no nos cansamos de repetir al Govern que se ha desentendido completamente de la realidad, que solo le interesan los asuntos derivados de la deriva secesionista impulsada desde la Administración catalana con especial virulencia estos últimos tiempos. El Govern no solo no gobierna, sino que no es capaz de crear los impulsos económicos necesarios para que las inversiones productivas vengan a nuestra región y creen empleo. Desde nuestro grupo no nos cansamos de repetir que la actual situación social y económica no favorece en absoluto la atracción de inversores, la creación de empleo y el crecimiento económico. Por mucho que desde otras opciones políticas se defiendan posturas contrarias, lo cierto es que la única forma de que los ciudadanos, los trabajadores catalanes puedan defender mejoras en el empleo y en los salarios es con la creación de riqueza que generan las empresas, y estas solo apuestan por territorios que ofrezcan seguridad jurídica. No había más que oír ayer al presidente de SEAT, Luca de Meo, que dice que la imagen actual no ayuda a los inversores a apostar por Cataluña, porque las empresas necesitan serenidad y seguridad jurídica. Los tiempos de la autarquía ya pasaron; estamos en plena globalización. Quizás no es el mejor de los escenarios que tenemos, pero es el que hay. Este escenario, duro, inflexible, altamente competitivo, puede hacer peligrar los derechos de los trabajadores conseguidos después de muchos años de esfuerzo y trabajo. La tarea de los poderes públicos no es empeorar todavía más las cosas aumentando los riesgos inherentes a cualquier proyecto empresarial, al contrario, deben facilitar que las inversiones puedan dar la adecuada remuneración a sus factores, trabajo y capital, con justicia y proporcionalidad. Los cierres de autopistas, las calles ardiendo, las algaradas callejeras repetidas cientos de veces en todos los canales informativos del mundo, puede que al Govern les parezca un trampolín para su asqueante voluntad de internacionalización del procés, pero lo único que consiguen es transmitir al mundo entero la situación de extrema gravedad por la que pasa la convivencia en Cataluña. No pueden pretender buscar soluciones cuando son el principal origen del conflicto. No sabemos las verdaderas razones de la marcha de la empresa Prysmian de nuestro territorio. Pueden ser causas legítimas de reorganización empresarial que, aunque dolorosas y siguiendo los cauces marcados por la ley, tendremos que asumir, aunque no nos gusten. Puede que haya razones especulativas como se denunciaba por parte del comité de empresa y de los sindicatos. Decía que puede que haya razones especulativas, y que, obviamente, si fueran estas las que provocan el cierre de la empresa, condenamos sin paliativos. Pero si lo que sucede..., y ¿si lo que sucede es que la marcha es debida al aumento exponencial de la inseguridad en general en Cataluña? Entonces el máximo responsable de la situación sería el Govern y los partidos que lo apoyan, puesto que de ellos depende, y no de otros, solucionar la crisis de seguridad en la que estamos varados desde hace varios meses. Pedimos al Govern que gobierne y que gobierne bien, para todo el mundo; que piense en todos los ciudadanos sin tener en cuenta a quién votan; que piense en los trabajadores, a la postre los principales damnificados y que son los que acaban engrosando las filas del paro. Desde Ciudadanos queremos enviar un mensaje a los trabajadores afectados y decirles que, en todo caso, estaremos a su lado e intentaremos que el Govern actúe lo antes y en el mejor de los sentidos posible. Nada más. Muchas gracias. Y mucha suerte. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Abans de donar la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, a la diputada senyora Marta Moreta, permetin-me –no ho fet al principi– saludar els alcaldes de Manlleu i l'alcaldessa de Montcada i Reixac i els treballadors que avui ens acompanyen. Diputada, quan vulgui.
Gràcies, president. Diputades, diputats, conseller, alcaldes de Manlleu i alcaldessa de Montcada, benvinguts altra vegada aquí a l'hemicicle. Avui, des d'aquest faristol intentaré –ho intentaré– fer sentir la veu de totes i cadascuna de les cinc-centes persones que veuen amenaçats els seus llocs de treball amb el tancament de les plantes de Manlleu i Montcada i Reixac. He escoltat, sentit i parlat amb moltíssimes persones de Prysmian, i em quedo amb una frase que ressona a cada racó, a cada pensament d'aquests treballadors i treballadores: «Ajudeu-nos a salvar l'empresa i els llocs de treball. Això és el que reivindiquen els treballadors i les treballadores de l'empresa Prysmian, una multinacional que vol el monopoli total de la indústria del cable i que deixarà centenars de persones sense feina a aquestes dues plantes. Miri, perquè ho entenguin bé. Aquí, en aquest hemicicle, hi ha 135 llocs de treball. Doncs imaginin que aquests llocs –aquests llocs–, en finalitzar aquest mes de novembre, quedessin sense feina, sense un sou que entri a casa, i, un cop ho hagin imaginat, multipliquin per quatre aquesta xifra i els donarà els acomiadaments que pensa portar a terme aquest gegant de la indústria del cable. Perquè no es quedin només en la imaginació, això serà una realitat en acabar aquest mes: cinc-centes famílies es quedaran al carrer, sense feina. Aquesta proposta de resolució no només és un recolzament als treballadors i treballadores d'aquesta empresa, és un clam perquè aquesta institució, la més representativa del nostre país faci mans i mànigues per aturar aquest tancament. Tots ells necessiten el recolzament total per part de tots i cadascun de nosaltres; hem d'aturar aquesta bogeria: una empresa sense escrúpols que fa un any ja va comprar General Cable i que no ha esperat més d'un any a tancar-la i així evitar la possible competència dins el sector. Mirin, a Manlleu, aquesta empresa del cable va ser fundada per un empresari manlleuenc el 1921, ara fa ni més ni menys que noranta-vuit anys. És l'empresa més gran de la ciutat de Manlleu, una empresa arrelada al territori, coneguda amb el nom d'«El Cordó. El tancament d'El Cordó a Manlleu tindrà uns efectes devastadors per a les famílies que perdran la feina, per a l'economia de la ciutat, però també pels efectes de l'atur a la comarca d'Osona i els efectes destructius en la vida socioeconòmica d'una població que perdrà una empresa puntera i especialitzada en el món del cable elèctric. Trobem paral·lelismes que ens poden servir de precedents per no deixar de lluitar per aquests llocs de treball. Al País Basc, el 2014, l'empresa General Cable va voler tancar una empresa que es deia ECN, però el Govern Basc va fer d'intermediari posant tot els seus esforços i negociació, i finalment la planta va ser comprada i va aconseguir la continuïtat dels diversos llocs de treball. Ens podem preguntar per què Prysmian vol tancar dues plantes solvents, amb gran especialització, que té diversos productes punters a la venda tant al mercat nacional com internacional. L'empresa té beneficis, i les plantes de Manlleu i Montcada, a nivell de producte, són les més especialitzades del territori estatal. Com s'entén, doncs, la decisió de tancament quan la possibilitat de compra és totalment factible? I a més, sabent que ja hi hauria possibles compradors. El tancament de les plantes de Montcada i Manlleu és, segons l'empresa, per motius d'organització i de producció. Aquests dos motius no són justificats, ja que abans de la compra de General Cable el mercat del cable donava feina a totes les plantes existents a Catalunya. Com a representants polítics de la màxima institució política de Catalunya ens cal treballar conjuntament per revertir aquesta situació i no donar per fet el seu tancament. Hem de ser conscients del que li passaria a Catalunya si la producció de cable es deixa de produir en aquestes dues plantes, el perjudici econòmic és evident. No podem deixar que aquest gegant del cable acapari el monopoli mundial d'aquest producte. Saben quin impacte tindrà al nostre país quan a Manlleu i a Montcada deixin de fabricar aquest producte? Saben el cost que suposarà l'increment del cable de les elèctriques i, de rebot –qui sap–, el cost de la llum? Segur que molts de vostès recordaran l'avaria elèctrica que va deixar sense llum centenars de persones a Barcelona –parlem d'uns quants anys. Aleshores, per pal·liar els efectes d'aquella avaria i poder restablir el servei, es van haver de llogar diversos generadors –segur que ho recorden– per assegurar que els veïns i veïnes disposessin d'electricitat. Els costos que va suposar aquest incident van ser elevadíssims. El que segurament no saben és que va ser la planta de Manlleu la que va posar per sobre de les seves comandes el subministrament del cable per arreglar aquella avaria. Saben què passaria si aquest subministrament vingués de la planta de Prysmian de Milà? Doncs que de ben segur no seria la seva prioritat i que el temps d'entrega doblaria amb escreix el que va suposar el restabliment elèctric a Barcelona durant aquella avaria, per no comptar, segurament, amb l'increment econòmic que suposarà que una multinacional com Prysmian domini el mercat mundial. Si no hi ha competència, els preus pugen. Això ho sabem tots. Parlem de cables. Saben que la planta de Manlleu és l'únic proveïdor de tot l'Estat que fabrica cables de baixa tensió per a les centrals nuclears de Vandellòs i Ascó? Saben que aquesta planta és la principal proveïdora de cables de mitja tensió homologats a grans companyies com Gas Natural, Endesa, o companyies del mercat francès o belga? Saben que la planta de Manlleu són els únics que fabriquen els cables submarins? Ens podem permetre, aquest tancament? Ja els dic jo que no. No ens ho podem permetre de cap manera, necessitem revertir aquesta situació i moure tots els cables possibles perquè Manlleu i Montcada no se'n vegin perjudicats; però també per Catalunya, perquè es veurà danyada pel tancament d'aquestes dues plantes. La proposta de resolució que debatem ha estat elaborada amb els arguments dels mateixos treballadors i treballadores. Nosaltres, com a representants polítics, hem de ser capaços d'aprovar-la de forma unànime. La tradició industrial del nostre país sempre ha estat envejada per molts altres territoris; no ens podem permetre perdre aquesta petita joia d'especialització industrial, perquè si ens ho mirem a nivell microterritorial, aquestes dues plantes es podrien considerar estructures de país. Hem de recordar que el tancament de les dues plantes comportaria la pèrdua, a més a més, la pèrdua de treball de moltíssimes empreses i treballadors que treballen de forma indirecta: transportistes, personal de serveis o empreses de manteniment. Si deixem que tanquin aquestes plantes, perdem competitivitat en la nostra economia, perdem innovació, perdem l'oportunitat d'atracció d'inversions i talent, i perdem nous sectors emergents. Hem de potenciar l'ocupació, perquè tots sabem que no existeix una economia forta sense una indústria forta. Moltíssimes gràcies per ser aquí. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, president. Bé, bon dia, treballadors i treballadores de Prysmian, Manlleu i Montcada, que ens acompanyeu avui; bon dia, alcaldessa Campos; bon dia, alcalde Garrido. Vull començar per mostrar públicament el suport del nostre grup parlamentari a la lluita dels treballadors i treballadores de Prysmian, que s'enfronten a una gran injustícia. A ells, a les seves famílies, a les empreses, treballadors i proveïdors que es poden veure indirectament afectats si es produeix el tancament d'aquestes dues plantes, i també el nostre suport a l'alcaldessa Campos i l'alcalde Garrido, perquè estem davant d'un conflicte que té un gran –i que tindrà– un gran impacte local als municipis de Manlleu i Montcada i també un gran impacte territorial, especialment a la comarca d'Osona, on Prysmian, doncs, té un pes significatiu en el teixit industrial de la ciutat. Des del nostre grup parlamentari, celebrem que avui portem aquí al Ple una proposta de resolució, conjuntament, entre tots els grups de la cambra, eh? Certament, creiem que això és un èxit i vull donar les gràcies a tots els diputats i diputades que ho heu fet possible, especialment a la diputada Yolanda López i a la diputada Marta Moreta que, com jo, tenim un vincle territorial amb la problemàtica que avui ens ocupa. Pocs dies després que es conegués la intenció de Prysmian de tancar les seves dues plantes a Manlleu i a Montcada, doncs, vaig tenir l'oportunitat de conèixer de primera mà la problemàtica, reunir-me amb el comitè d'empresa de Prysmian Manlleu, demostrar-los tot el nostre suport, sé que la diputada Moreta també ho va fer; sé que el president Torrent, també. Pocs dies després, tots els grups parlamentaris vam rebre, en aquesta cambra, una representació dels treballadors i treballadores aquí, al Parlament. I crec que és important que les institucions, diputats, diputades; alcaldes, alcaldesses, estem al costat, mostrem empatia, mostrem suport, estiguem a l'alçada quan es produeixen situacions tan dures i complexes com aquesta. I en això, el nostre grup no té el més mínim dubte: nosaltres estem al costat dels treballadors i les treballadores. Certament, però, un sent una certa impotència davant les limitacions d'allò que podem fer des d'aquest Parlament. Òbviament, és important que mostrem el suport i que aprovem tots els punts de la resolució que avui portem aquí, però al final, el que cal és posar solucions, solucions reals a una problemàtica com la que avui ens ocupa, que és complexa, però que necessita de mesures concretes. Mesures legislatives que en aquesta cambra no tenim competència per impulsar, com és la derogació de la reforma laboral; i mesures executives, que el Govern de la Generalitat sí que té competència per impulsar però que, malauradament, nosaltres no estem veient ni acció ni resultats en aquestes mesures. I aquí, nosaltres, estem preocupats; perquè la solució és clara. Si Prysmian no vol continuar l'activitat, el que cal és trobar un comprador que permeti continuar aquesta activitat i mantenir els llocs de treball. I sabem que hi ha compradors interessats. El que correspon al Govern de la Generalitat és intervenir, és mediar, és actuar perquè això passi; perquè això sigui realitat. I és un problema que ha d'ocupar el Departament d'Indústria, la conselleria d'Empresa i Coneixement, i qui hauria de ser avui aquí, és la consellera Chacón, i no la veiem, malauradament. I per tant, això a nosaltres aquí ens preocupa, perquè es dona per fet un tancament que creiem que encara som a temps d'evitar i que volem que es faci tot el possible perquè s'eviti. Mirin, el conflicte de Prysmian no és un cas aïllat; som a les portes d'una nova recessió econòmica, que no és més que una nova fase de la crisi que ja vam iniciar el 2008, de la qual no hem sortit mai. I ara és el moment de decidir com fem front a aquesta nova recessió; si la tornem a pagar les classes populars i les classes mitjanes, si la tornen a pagar la majoria, la gran majoria de la societat en benefici d'una minoria de grans poders econòmics i financers, incrementant les desigualtats, o si és l'hora, ja d'un canvi de rumb i comencem a apostar per polítiques realment progressistes, per polítiques redistributives, per pressupostos expansius; per mesures redistributives que garanteixin la igualtat en aquest país, a través de drets bàsics com són: l'habitatge, l'educació, la sanitat, les pensions o els salaris i unes condicions laborals dignes, estables i segures. Cal que prenguem consciència de la situació. Els expedients de regulació d'ocupació s'estan multiplicant en els darrers mesos aquí, a Catalunya. La indústria catalana està patint ja un augment de crisis laborals, 75 acomiadaments a Bayer, 240 a SADA, amb el tancament de la planta de Lleida; 94 a TE Connectivity, també a Montcada; 82 a Amplifon, o el tancament de la planta de Microson Bimbo; per posar només alguns exemples de com està evolucionant, en els darrers mesos, la situació. I a tots aquests, ara s'hi suma l'amenaça de tancament de les dues plantes de Prysmian. El tancament de Prysmian, ho comentava ara, també, la diputada Moreta, tindria una afectació directa a 487 treballadors i treballadores, que serien acomiadats; 334 a Manlleu, 153 a Montcada, amb una mitjana d'edat de més de quaranta anys. Però és que l'afectació indirecta s'estima en 2.500 persones, perquè estem parlant d'una indústria que és un pol comarcal, que es nodreix de proveïdors d'altres serveis, i que a Osona té un pes relatiu més que significatiu. Estem parlant de més de dues mil famílies afectades, en una ciutat de 20.000 habitants i una comarca de poc més de 150.000 habitants. No sé si són conscients de l'impacte territorial que té això. Només amb aquests acomiadaments de la planta de Prysmian a Manlleu, s'augmentaria la taxa d'atur a la comarca en més de quatre punts. Per tant, l'impacte és realment sever. El cas de Prysmian és un cas clar dels efectes del capitalisme neoliberal i salvatge al que ens han conduit les polítiques dels darrers vint-i-cinc anys. I cal dir-ho clar. Aquí, la socialdemocràcia europea i també la socialdemocràcia espanyola i catalana en són responsables, perquè han sucumbit al liberalisme de mercat i s'han resignat a actuar només amb polítiques de final de canonada, sense atacar les causes estructurals dels problemes, actuant sobre les desigualtats generades pels mercats; però no generant les condicions per evitar que s'originin aquestes desigualtats. Cal ja un canvi de paradigma, no podem continuar per aquest camí. I això no és només un problema de pressupost, o un problema de falta de recursos, o d'una política fiscal, que evidentment, tot això és necessari, però és, sobretot, un problema, també, de voluntat. Perquè legislar és gratis, és gratuït; i derogar la reforma laboral no costa res i fa temps que ho hauríem hagut de fer. El que actualment és la planta de Prysmian a Manlleu és una fàbrica –ara es comentava, també– fundada fa gairebé cent anys; té gairebé cent anys d'història, El Cordó. Fundada per un manlleuenc i avui, és clar, en mans d'una gran multinacional. Una fàbrica que ha arribat, va arribar a tenir set-cents treballadors, que ara en té 334, i que ja ha patit quatre expedients de regulació en els darrers deu anys. Prysmian és una gran multinacional, desarrelada del territori, sense cap preocupació pel desenvolupament territorial i molt menys per la seva gent. L'any 2017, Prysmian va comprar General Cable, amb un únic objectiu, ens deia ara la diputada de Ciutadans, que no estava clar quin era el motiu que hi havia darrera del tancament de Prysmian: jo crec que sí, que està molt clar, perquè Prysmian ja va comprar General Cable amb aquest únic objectiu, que era el seu tancament per eliminar la competència, aquest era l'objectiu. Aquí és on ens porta el model de neoliberalisme en el que estem instal·lats des de ja fa anys. Les causes organitzatives i productives de l'expedient de regulació no són certes. Està més que acreditat que les plantes són rendibles, que no tenen pèrdues i que fan un tipus de cable que no fa ningú més a tot Espanya. I el fan bé, com ningú més el sap fer, perquè fa molt de temps que estan especialitzats. Si es tanquen les plantes de Montcada i Manlleu, aquest cablejat s'haurà de buscar fora. I quan hi hagi –es deia abans, també– alguna emergència en el camp elèctric, energètic, haurem d'anar a buscar aquest cablejat fora i qui sap quan trigarem a tenir-lo i a produir-lo. I estem parlant del sector de l'energia, un sector amb grans oligopolis elèctrics, un sector on avui tenim un nou pic de la llum que pagarem els consumidors i consumidores de forma injusta. I la conseqüència d'això, entre d'altres, serà també sobre els treballadors i treballadores d'empreses com Prysmian. Però, parlem de solucions: el més urgent, trobar un comprador i mediar perquè la compra es faci efectiva; que es continuï l'activitat i es mantinguin els llocs de treball. Segon, el Pacte Nacional per la Indústria, i aquí el Govern de la Generalitat hi ha d'actuar: cal desplegar-lo, cal dotar-lo de recursos, és imprescindible. Però cal, també, executar els recursos pressupostaris de què ja es disposa, cosa que tampoc s'ha fet. I per últim –i amb això acabo– derogar d'una vegada per totes, ja, la reforma laboral. Una reforma laboral que flexibilitzant i abaratint l'acomiadament, ha facilitat situacions com aquestes. Amb el nou acord de Govern a l'Estat, sens dubte s'obre un nou horitzó d'esperança...
Diputat...
... perquè aquestes i moltes altres situacions comencin a canviar ja, d'una vegada. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Vidal Aragonés.
Bon dia a tots i totes. En primer lloc, sobretot agrair als treballadors i les treballadores de Prysmian la seva presència avui aquí. És molt difícil, en un context..., quan et posen damunt de la taula el teu pa, poder continuar el dia a dia i, per tant, tot l'agraïment. I tot l'agraïment, també, perquè el 9 d'octubre d'aquest any, el 2019, així com molts altres dies, han estat permanentment mobilitzats i mobilitzades, reclamant els seus llocs de treball i reclamant el manteniment dels seus llocs de treball. I el 9 d'octubre van estar aquí, a les portes del Parlament, els treballadors i les treballadores, una part dels seus representants, reunits amb els subgrups i grups parlamentaris. I de fet, volem agrair això, perquè la proposta de resolució que ara estem discutint realment troba origen més en la seva acció sindical, que no pas en la nostra acció política. Certament, hi ha hagut diferents grups parlamentaris i subgrups parlamentaris que han tingut molta iniciativa, però sempre hem d'estar atentes i agrair a qui fa acció sindical i que sempre ens passa per davant al conjunt dels representants polítics d'aquest Parlament. Nosaltres també volíem aclarir una qüestió i explicar-la amb un cert deteniment. Hem valorat, de la proposta de resolució que avui aprovarem, hi havia un punt en el qual nosaltres no estàvem d'acord, però hem valorat que era molt més important que hi hagués una presentació com s'ha de donar, conjunta, per tots els grups i acord dels grups i que els treballadors i les treballadores de Prysmian poguessin utilitzar aquest Parlament com a caixa de ressonància per a les seves reclamacions, que no pas les nostres diferències polítiques. Que moltes vegades, fins i tot, debiliten aquestes reclamacions. Fins i tot així nosaltres no demanarem una votació separada del punt 6, votarem el conjunt de la proposta de resolució favorable, perquè pensem que avui lo important no eren els representants polítics, sinó que lo important eren els treballadors i les treballadores, que estan representades en aquest Parlament. Què es troben aquests treballadors i treballadores? Doncs allò que és autèntic paradigma de com les classes treballadores vivim l'actual etapa del capitalisme per una banda, i els efectes del conjunt de contrareformes laborals. Per cert, conjunt de contrareformes laborals del 2010 i 2012, que representants polítics que les van aprovar els tenen també aquí, asseguts a la meva esquerra, i a la meva dreta, els que van aprovar el 2010 i el 2012 les contrareformes laborals, i que avui hi expressaran tot el suport. Per una banda, això sí, també l'expressió pura del capitalisme, l'expressió més salvatge: que hi hagi una multinacional que compra per especular i que hi hagi una multinacional que posa damunt de la taula acomiadaments de treballadors i treballadores amb l'únic objectiu d'economia especulativa, no economia productiva: guanyar més a través d'un tancament, alterant els preus dels mercats, que és el que ara Prysmian, després de la compra de General Cable per aquesta multinacional italiana, doncs, és el que vol transformar en una realitat, i, per tant, nova realitat del capitalisme, on mana més l'economia especulativa que no pas l'economia productiva. Però també que això es pugui fer des d'un punt de vista com a mínim, en l'intent, legal; després ja veurem si la proposta que fan és legal o no és legal. Per una banda, també, el que permeten formalment les contrareformes laborals, que és que, sense existència de pèrdues –i, per tant, ni tan sols s'han preocupat en posar damunt de la taula causes econòmiques–, es pugui intentar tancar una empresa, i per tant que vagin a buscar falses causes productives i organitzatives com les que s'estan traslladant en l'extinció col·lectiva de contracte, allò que històricament anomenàvem els EROs. I, en tercer lloc, també, que tinguem una realitat per la qual es pot transformar allò que és un polígon industrial en una zona residencial. I d'això hem de parlar en aquest Parlament, i hi hem de buscar solucions. Certament el nostre país, la nostra nació no té competències des d'un punt de vista de normativa laboral bàsica, no tenim competències, però que no tinguem competències no ens pot portar a una dinàmica en la qual no busquem d'altres solucions. De fet, hem de redoblar tots els esforços per buscar solucions. Per una banda, buscar solucions a través del que ve a ser o hauria de ser un canvi normatiu i una nova regulació dels polígons industrials, per garantir que no es pugui requalificar tan fàcilment aquests terrenys, però, per una altra banda, no únicament en paraules: aquests representants dels treballadors i les treballadores, les famílies de Manlleu i Montcada i Reixac, no necessiten únicament paraules, necessiten fets, i fets certs dels grups parlamentaris, fets certs del conseller de Treball, fets certs de la consellera d'Empresa, que no la tenim ni tan sols avui asseguda aquí, per buscar alternatives i mantenir llocs de treball. I això passa per acompanyar –per acompanyar–, que és el que fem, el que hem de fer el conjunt de grups polítics i tots els consellers i les conselleres del Govern, en les reclamacions dels treballadors i treballadores: o ens situem al costat de les famílies –famílies treballadores– o ens situem al costat d'aquells i aquelles que desenvolupen l'economia especulativa, i per tant consideren que ningú ho farà, de posar-se a l'altre costat. Nosaltres sabem a quin costat estem, I, per tant, absoluta disposició per acompanyar els treballadors i les treballadores en les seves reclamacions i en la seva lluita per mantenir els llocs de treball. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, treballadors, alcaldes, ens posicionem també en aquesta proposta de resolució, així ho vàrem expressar immediatament a la diputada Marta Moreta, que en va capitanejar, en va liderar la seva redacció, i sense posar-hi absolutament cap mena d'inconvenient, perquè enteníem que era positiu, que és positiu que el Parlament, de la forma més consensuada possible, es posés al costat d'uns treballadors, doncs, bé, que estan patint una situació absolutament indesitjable. I em permetran que els expressi tota l'empatia i tota la solidaritat d'aquest diputat, però també evidentment del meu grup parlamentari. I altres diputats han expressat el seu vincle territorial amb l'empresa. Jo no puc fer-ho, amb relació a les seves empreses, però sí que ho puc fer des d'una altra vessant. Jo soc de Vilanova i la Geltrú. I a Vilanova i la Geltrú també hi ha Prysmian. Però no només això. Si jo soc el que soc, en gran part és gràcies al treball que el meu pare va fer durant més de quaranta anys en una empresa com Pirelli, ara Prysmian, no? I, per tant, entendran el meu sentiment i el meu vincle d'alguna manera amb aquests treballadors que ara estan patint aquesta situació. Hem sentit moltes intervencions, i en funció de les responsabilitats que es poden atribuir o les tasques que pretenem encomanar en aquest moment al Departament de Treball, però crec que he de fer dos reflexions alçant una mica la mirada, no? La primera. S'ha fet referència reiteradament a responsabilitzar el capitalisme, el neoliberalisme, la globalització, de la situació que s'està vivint. Però tots aquests conceptes tenen dos cares. Hi ha qui se'n recorda només del capitalisme quan hi han empreses que marxen, hi ha qui culpa el neoliberalisme quan les empreses se'n van, hi ha qui culpa la globalització quan es produeixen deslocalitzacions. Però són aquests mateixos conceptes, que són evidentment riscos, els que ofereixen també oportunitats: quan hi ha inversions d'empreses a Catalunya i als nostres territoris també és fruit del capitalisme, també és fruit del neoliberalisme, també és fruit de la globalització. I, per tant, aquí s'introdueix un altre concepte, i és que hem de veure la creació de riquesa, hem de veure la generació de llocs de treball, no només com un fet econòmic, que ho és, sinó també com un fet que genera una riquesa social. La millor protecció social que pot tenir una societat sense cap mena de dubte és la creació de riquesa. I perquè hi hagi creació de riquesa els governs hi juguen també un paper fonamental. I aquest és un element que considerem cabdal. M'afegeixo a les consideracions –perquè desconec si és per..., segur que és per causes justificades– de l'absència de la consellera d'Empresa –estic convençut de que és així–, però no és una qüestió només del conseller de Treball, és una qüestió també de la consellera d'Empresa. Per què? Per què és important que, col·lectivament, des del Govern, des del mateix Parlament, el que fem, el que hem de fer és generar que hi hagi l'ambient favorable a que les empreses s'instal·lin a casa nostra i a que les empreses perdin interès en deslocalitzar-se, perdin interès en marxar. I això requereix que hi hagi estabilitat política. I per tant els discursos incendiaris no hi contribueixen en res. Això exigeix també que hi hagi seguretat jurídica, i no hi contribueixen en res determinats espectacles que hem donat en aquest Parlament aprovant lleis absolutament impossibles. Això obliga a que hi hagi llibertat de moviments dels treballadors. No hi contribueix en res que hi hagi qui es dedica a tancar les fronteres i a evitar que els treballadors es puguin moure, no només les mercaderies –no només les mercaderies–, sinó també la mobilitat dels treballadors. I no passaria res si almenys hi hagués un govern que defensés els ciutadans, a tots els ciutadans, i no només a aquells que es manifesten, que és en la situació en la que estem. Això no ho diu la proposta de resolució, però crec que és la principal exigència que hem de fer des d'aquest Parlament al Govern de Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara el diputat senyor Jordi Albert. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Diputats i diputades, treballadors, treballadores del Parlament, alcalde Garrido, de Manlleu, alcaldessa Campos, de Montcada, regidors, membres del comitè d'empresa, treballadors i treballadores de Prysmian, moltes gràcies per assistir avui, ben d'hora, a les nou del matí, al primer punt de l'ordre de la segona sessió del Ple d'aquesta setmana i amb una proposta de resolució que és cabdal, una proposta de resolució que és molt important, i esperem que també sigui molt transcendent; primera, perquè l'objectiu és clar: l'objectiu és manifestar el nostre suport absolut i total als treballadors i les treballadores de Prysmian de les plantes de Montcada i Manlleu. Ja s'han mencionat les xifres i l'afectació que tindrien aquests acomiadaments no només a nivell territorial sinó també pel mapa, pel mapa conjunt del país, i també pel mateix sector. Perquè el missatge és clar: Prysmian sabem molt bé per què se'n va; Prysmian sabem molt bé quin és el seu objectiu, i no se'n va perquè Tsunami Democràtic estigui ara mateix fent lluita social. Hauríem d'aplaudir sempre tots els moviments de lluita social, perquè són els que ens fan avançar com a societat, i des d'aquí jo ho aplaudeixo. No se'n van per això. [[Aplaudiments.]] Se'n van, entre altres qüestions, perquè des de la seva òptica el món globalitzat el que provoca és que, des de l'òptica de Prysmian, sigui molt més important una planta als Estats Units que no pas una planta a Manlleu, sigui molt més important una planta a Alemanya que no pas una planta a Montcada. I per què? Perquè la seva estratègia comercial és aquesta; la seva estratègia comercial és al món, la seva estratègia comercial no passa per Manlleu ni per Montcada; la seva estratègia comercial passa per monopolitzar el mercat i per aconseguir més beneficis, més beneficis i millors balanços empresarials. Els importa un rave el nom de les persones a qui fan fora. I això és el que a nosaltres ens ha de preocupar. I això és el que ens preocupa. I per què Prysmian pot fer aquest pas i el pot fer pràcticament sense cap mena de problema i amb tota impunitat, per què? Perquè tenim unes reformes laborals que flexibilitzen aquests acomiadaments, reformes laborals, en plural, les del 2010 i les del 2012; flexibilitzen l'acomiadament. Ho van deixar molt clar també els representants dels treballadors i les treballadores quan ens vam reunir amb ells, ens ho van deixar molt clar. Aquestes reformes laborals permeten que sigui molt més barat acomiadar a l'Estat espanyol que no pas acomiadar a Alemanya, on també Prysmian té plantes. Estem en uns reptes de globalització, i els hem d'afrontar amb la cara ben alta i els hem d'afrontar mirant als ulls a les classes populars, que són les que estan més afectades pels reptes de la globalització. I com ho hem de fer? Posant mesures, derogant la reforma laboral. I li agafo la paraula al diputat Parés, li agafo la paraula perquè vostès com a grup, també, com nosaltres, com a grup, tant aquí com al Congreso, hem estat lluitant per derogar les reformes laborals, les del 10 i les del 12. I hem vist votacions en aquest Parlament on s'ha vist clarament que una reforma laboral com la del 12 pot tenir algun suport, però en la del 10 resulta que hi ha algú que se'n renta les mans, perquè, sí, va ser la reforma laboral que va impulsar el Partit Socialista, que va impulsar Zapatero. Per tant, aquí aquest compromís ha de ser clar, i és el primer pas. El retorn, el retorn a la petició d'autorització administrativa per part de l'autoritat laboral. És imprescindible. Per què? Perquè amb l'autorització administrativa per part de l'autoritat laboral abans d'iniciar un procediment de regulació d'ocupació, amb aquesta autorització administrativa, l'Administració pot intervenir molt més aviat. I per tant en aquest cas el Departament de Treball tindria més capacitat, més capacitat d'intervenir i de pal·liar les conseqüències negatives dels acomiadaments. Però no només això, també hem d'assumir altres qüestions, també hem d'assumir altres responsabilitats i també hem d'assumir que des de l'àmbit d'empresa i d'indústria podem avançar i podem prendre mesures com assenyalar i alertar d'aquells indicis que ens porten a pensar que una empresa pot acabar tancant. Avui estem en Prysmian, però jo ahir també parlava amb altres representants sindicals de la Nissan, de la Nissan de Zona Franca. Ells ara mateix veuen com poden arribar al mes de desembre, i per ells serà una gran fita arribar al mes de desembre. I, si superen aquest mes, serà una gran fita arribar al mes de juny del 2020. I, si superen aquell mes, serà una gran fita continuar avançant. La millor, la millor mesura pel progrés social i econòmic d'un país sempre passa per l'estabilitat dels seus treballadors i les seves treballadores, no per l'estabilitat dels balanços econòmics dels consells d'administració de les grans empreses multinacionals. I això ho hem de tenir molt clar. I aquest ha de ser un dels objectius i és un dels objectius que estic convençut, també, que aquest Govern, aquest Govern de Catalunya, es planteja, des del seu àmbit competencial, des de les seves pròpies limitacions competencials, perquè són evidents. I aquí diputats i diputades ho han reconegut. És per aquest motiu que nosaltres, en la proposta de resolució, havíem plantejat diversos punts..., i que, com molt bé ha comentat també el diputat Aragonés, pel bé de l'acord, perquè considerem que el més important d'avui és que aquest plenari, des de la seva transversalitat, però també des de la seva fermesa i la seva convicció, hi doni ple suport i arribi aquest ple suport als treballadors i les treballadores de Prysmian a la direcció de l'empresa. Aquí a Catalunya, volem que es quedin. Aquí a Catalunya, volem que els treballadors i les treballadores de Manlleu i Montcada continuïn treballant. I hem de fer tot el possible perquè així sigui. I nosaltres com a parlament avui prenem aquesta decisió. I cada grup parlamentari ha fet cessions, perquè sabem perfectament quines són les solucions que podem implementar i sabem perfectament també quins són els camins que hem de recórrer. I cada grup parlamentari ha fet cessions per tal de que avui tinguem aquesta proposta de resolució damunt de la taula i que la foto sigui ben clara, el nostre suport unànime als treballadors i les treballadores de Prysmian, tant de Manlleu com de Montcada. En aquella reunió també hi havia altres treballadors i altres treballadores. Hi havia companys i companyes de TE Connectivity, hi havia companys i companyes de Microson i Amplifon, i hi havia companyes de Monpack. Amb TE Connectivity s'ha arribat a un acord. Amb Microson i Amplifon també s'ha arribat a un acord. La situació de Monpack és greu i alarmant –és greu i alarmant. Per què? Perquè, entre d'altres qüestions, van veure com havien d'anar a treballar un dilluns i resulta que es van trobar la persiana tancada, i ara mateix estan en una situació que els aboca a una problemàtica molt indefinida, perquè no permet la intervenció de l'Administració, però, a més, tampoc permet que l'empresa modifiqui la seva situació. Quina és? Doncs que no poden anar a l'atur perquè tenen un contracte en vigor, però tampoc poden anar al seu lloc de treball. Aquestes situacions s'estan donant al nostre país. I per què s'estan donant? Perquè hi ha una legislació que ho permet. Per tant, prenguem mesures –prenguem mesures. I les dues mesures més importants i més immediates que podem prendre són: la derogació de reformes laborals, empoderament de l'Administració per tal que pugui intervenir i, així mateix, també treballar a fons el Pacte nacional per a la indústria. Hi estem d'acord, treballar a fons pel Pacte nacional per a la indústria i per assegurar que la indústria del nostre país ha de ser una indústria ben regulada i ben racionalitzada, i ha de ser una indústria competitiva. Que ha de ser atractiva? També, però sobretot competitiva, perquè amb el mapa industrial i amb la tradició industrial que té Catalunya és evident que aquest és un dels nostres motors i, per tant, hem de focalitzar i arribar a grans consensos i grans acords per tal que aquest pacte nacional sigui un èxit. I això també dependrà no només del Govern de la Generalitat, sinó que també dependrà de l'acció política d'aquest Parlament, de l'acció política dels diputats i les diputades d'aquest Parlament. Per tant, hem d'avançar i hem de seguir avançant, perquè no volem continuar esmentant tots els EROs que se'ns plantegen i tots els EROs amb els quals hi ha hagut solució i d'altres que no –per cert, segur que ja ho saben, però la reforma laboral permet que si no hi ha un acord amb l'ERO l'empresa se surt amb la seva. Per tant, es facilita moltíssim la mediació, moltíssim es facilita la mediació!, lògicament, gens ni mica. I aquest és un altre dels hàndicaps i una altra de les problemàtiques molt importants i molt greus que també facilita la reforma laboral, no només la flexibilització, i no només l'acomiadament barat. Per tant, torno al Pacte nacional per a la indústria, necessitem impulsar aquest gran acord i segur segur que com que és un objectiu que tenim aquests diputats i aquestes diputades arribarem a bon fi, però també, segur segur, perquè no volem tenir més treballadors i més treballadores defensant els seus llocs de treball aquí, en aquest hemicicle, perquè això voldrà dir que anem bé, que hi ha estabilitat laboral i, per tant, hi ha progrés econòmic al nostre país. Gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, en nom del Junts per Catalunya, és el torn de la diputada senyora Saloua Laouaji.
Gràcies, president. Treballadores i treballadors, alcaldessa i «alcaldès... [[l'oradora riu]] , alcalde, gràcies per la vostra presència aquí aquest matí –ho sento, per l'error. Bon dia a tothom. Començo per insistir sobre el principi bàsic. Fonamentalment, el dret que les treballadores i els treballadors han de ser protegits per al bon funcionament democràtic, i han de ser respectats per l'empresa i defensats per les institucions que representem en aquest moment. [[Remor de veus.]]
Silenci.
L'activitat productiva és la força que mou la societat envers el bé comú, per això la importància que les polítiques socioeconòmiques que un país atorga es mesuren en la disposició i capacitat de generar ocupació, i és fonamental enfortir la recuperació de l'ocupació amb la finalitat d'assegurar un creixement econòmic sostenible i evitar una major erosió de les condicions socials. A més, invertir en els treballadors i les treballadores, en la innovació i estimular el comerç i el diàleg social és essencial per enfrontar el possible creixement de la desocupació del país. I com ja hem dit, avui debatem aquí una proposta de resolució en suport als treballadors i les treballadores dels centres de l'empresa General Cabre fusionada amb Prysmian, la multinacional italiana que fabrica cables, sistema de transmissió d'energia elèctrica i sistema de telecomunicacions, i és el major fabricant d'aquest sector, situat a Manlleu i a Montcada i Reixac. Manifestem des de Junts per Catalunya tot el nostre suport i ajut per evitar que aquests centres es tanquin, no podem permetre això. I, a més, hem de tenir molt en compte que el tancament afecta de forma directa a cinc-centes famílies, cinc-cents treballadors i treballadores i, de forma indirecta, a unes 2.500 persones que presten servei de transport, neteja, manteniment i moltes altres coses, persones totes elles que aspiren a una vida digna i que depenen, evidentment, d'aquest lloc de treball. El tancament d'aquests centres tindria, doncs, de forma immediata, com assenyalàvem, un gran impacte sobre l'ocupació a les comarques d'Osona i del Vallès. L'ERO anuncia que la planta de Montcada és el segon que es produeix en el mateix lloc en poc temps. TE Connectivity també n'ha anunciat un altre, que també té un gran impacte a nivell de R+D, els centres que treballen en projectes de desenvolupament, amb clients i proveïdors i amb projectes de col·laboració amb universitats i centres tecnològics. Volem que es trobi una solució que eviti el tancament, una solució que permeti mantenir la totalitat dels llocs de treball i, lamentablement, si no és possible, que mantingui el major nombre d'aquests i, en aquest sentit, tant des del Departament de Treball com des del Departament d'Empresa farem tot el possible perquè sigui així. Contràriament al que s'ha dit, des de Catalunya, el Govern governa i està molt preocupat per la situació. I des del Govern es facilitarà la interlocució dels treballadors i les treballadores a l'empresa Prysmian Group per trobar una solució empresarial per al manteniment dels llocs de treball i per al manteniment dels centres de R+D vinculats a la planta de Manlleu. Es vetllarà per garantir la competència i la diversitat del sector, es continuarà potenciant i facilitant la recerca d'inversors per tal de mantenir l'activitat productiva, tant de la planta de Manlleu com la de Montcada i Reixac. Cal emfatitzar sobre el fet que el Departament d'Empresa i Coneixement ha mantingut diferents reunions amb relació al tancament de l'empresa General Cable. El 21 d'octubre, la consellera Chacón va tenir una reunió amb els alcaldes dels ajuntaments de Reixac i Manlleu. Prèviament, el dia 16 d'octubre també, va haver-hi una reunió amb el comitè d'empresa de Prysmian, amb la presència de la directora general d'Indústria i el subdirector general d'Inversió Industrial. També s'havia mantingut una reunió amb els representants de les federacions d'indústria de Comissions Obreres i d'UGT. Es van mantenir dues reunions el 26 i el 27 de setembre, i també el 14 d'octubre, amb el CEO del grup a Ibèria i el cap d'ocupació i governança industrial del grup. A la segona reunió, l'empresa va estar representada per la Direcció General de Relacions Institucionals, i també hi va participar l'empresa que té encarregat el projecte de la reindustrialització. Pel que fa a les actuacions que té previst dur a terme el Govern, mitjançant la Direcció General d'Indústria i d'Acció, i a partir de la comprensió de les causes que han portat a la situació de risc, s'aplicarà el protocol habitual en la gestió de les situacions de risc industrial, valorant l'impacte en la cadena de valor de clients i proveïdors, i valorant la possibilitat de transformar errors en oportunitats, contribuint a la cessió dels actius productius a un tercer sense limitació, i contribuir també a la cessió dels actius productius a un tercer amb limitació, amb la mateixa col·laboració en la recerca d'alternatives i aplicació dels mecanismes de suport en l'àmbit del departament. No podem evitar de reconèixer que, lamentablement, en el decurs del 2019 ha augmentat significativament el nombre de treballadors i treballadores afectats per l'expedient de regulació d'ocupació i d'extinció. El creixement, amb relació al 2018, és molt important. Hi ha també un cert alentiment en l'economia i cal posar fil a l'agulla de manera urgent i revisar la normativa laboral. Sí, tenim un problema: són necessàries una revisió i modificació de la normativa laboral. És veritat que hi ha expedients de regulació d'ocupació sobre la taula que només s'expliquen perquè no s'han fet les reformes laborals, les modificacions de les reformes laborals que calien, que alguns havien promès i que d'altres hem reclamat des del primer moment. Des del Govern i des del grup parlamentari exigim al Govern de l'Estat –a veure si ara són capaços de fer govern i complir el que prometen– una modificació de la reforma laboral, de mesures urgents per a la reforma del mercat laboral. Aquí s'ha d'escombrar, diguem-ne, lo que és el context de la Llei 3/2012, del 6 de juliol, i fruit del diàleg i de l'acord entre les interlocucions socials, que permeten posar fi als efectes negatius que la seva aplicació ha tingut i que està tenint sobre les condicions de treball, i que possibilitin, entre d'altres, el retorn a l'autorització administrativa prèvia de l'autoritat laboral en els processos d'acomiadament col·lectiu. Hem de poder tenir i poder oferir treball de qualitat i hem de poder garantir rapidesa i seguretat en la transició de l'atur al retorn de l'activitat, articular programes específics per a la requalificació i reincorporació al mercat de treball, per exemple, dels treballadors i treballadores que es vegin afectats pel tema de les plantes industrials. Voldria assenyalar que el Govern aposta més que mai pel foment de l'ocupació a través de les polítiques d'ocupació que responen a tres prioritats: la formació, l'orientació laboral i l'atenció als col·lectius vulnerables i la territorialització, que és un punt molt important. I, evidentment, el Govern, com ja he dit, està compromès també amb les persones que veuen amenaçats els seus llocs de treball. Els treballadors i treballadores de Prysmian poden comptar amb el nostre suport, poden comptar amb nosaltres. Ho repetim: estem davant del fet imprescindible de satisfer una necessitat social de primer ordre. I per acabar, i com que el tema d'avui –i m'excuseu– és un tema de justícia social i dignitat humana, si em permeteu, si em permeten específicament els treballadors i les treballadores aquí presents, m'agradaria manifestar la meva solidaritat personal, principalment amb vosaltres, però també amb les persones detingudes injustament, i amb els meus companys i companyes que estan a la presó i que estan a l'exili a causa d'una situació de justícia i de manca de voluntat de diàleg polític. Sí, manca de diàleg polític. I moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Bé, passarem a la votació. Entenc que no hi ha cap petició de votació separada de cap punt d'aquesta proposta de resolució... Per tant, comencem la votació. Comença la votació. La Proposta de resolució sobre el tancament de les plantes de General Cable a Manlleu i a Montcada i Reixac, ha estat aprovada per 127 vots a favor, cap en contra, i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la situació de l'empresa catalana]] [[310-00243/12]] Seguim amb l'ordre del dia. El novè punt són les preguntes amb resposta oral al Govern. La primera pregunta al Govern la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor José María Cano, i és sobre la situació de l'empresa catalana. Quan vulgui, diputat.
Senyor conseller, en las últimas semanas hemos visto cómo la violencia callejera inundaba las principales ciudades de Cataluña, una violencia que se está saldando con más de seiscientos heridos y enormes pérdidas para aquellos autónomos que han visto las llamas en las puertas de sus comercios o están sufriendo los cortes de carretera. Por eso yo le pregunto: ¿cómo piensan compensar a todas estas familias y estas empresas?
Per respondre la pregunta té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el conseller senyor Jordi Puigneró, quan vulgui.
Gràcies, president. Diputat Cano, escolti, ens preocupen i ens ocupen. Però, escolti, vostès volen que s'acabin, aquestes protestes? Nosaltres també. Però el que haurien de fer perquè es puguin acabar és, en primer lloc, reconèixer que aquestes protestes o l'origen d'aquestes protestes rau en un conflicte polític entre Catalunya i Espanya. I jo crec que ara hi ha una nova oportunitat per entomar el que és, segons diuen moltes de les enquestes, el principal problema d'Espanya en aquests moments, quin és el seu principal problema polític. I per fer-ho, doncs, haurem de..., o hauran, i haurem, entre tots plegats, de seure i fer política, el «sit and talk. I vostès, escolti, deixin per una vegada, eh?, de ser, de continuar sent un problema i siguin també part de la solució.
Gràcies, conseller. Per repreguntar té la paraula el diputat.
Senyor Puigneró, ya sabíamos que su Govern se iba a lavar las manos ante los boicots a las empresas y las familias de Cataluña. Mire, señor conseller, en democracia los representantes públicos no van de la mano de los radicales a cortar carreteras; no se dedican ni a perjudicar a los autónomos ni a las familias. Usted bien sabe que la economía necesita estabilidad y seguridad jurídica, pero ya ha quedado demostrado que su Govern y la seguridad son como el agua y el aceite. Estamos en plena desaceleración económica, que puede ser la antesala de una recesión. Y ustedes deberían dedicarse en cuerpo y alma a defender los derechos de las familias y las empresas catalanas. Y lo deberían hacer en vez de cortar carreteras impidiendo que la gente vaya a trabajar, impidiendo que lleve los niños al colegio, impidiendo que puedan ir a los hospitales o al médico. Lo deberían hacer en vez de boicotear a los trabajadores de la industria catalana bloqueando los pasos fronterizos, en vez de quemar contenedores a la puerta de los comercios o en vez de lanzar piedras a las fuerzas y cuerpos de seguridad. Miren, estamos en pleno siglo XXI. No tiene ningún sentido ir de la mano de radicales violentos, como hacen ustedes. Nunca podrán defender el bienestar de los catalanes amparando la violencia callejera. Y si la amparan es porque a ustedes las familias catalanas les importan bien poco. Por eso les decimos que basta ya, que los conocemos, que sabemos que sus platos rotos siempre los pagan los catalanes, aquellos que le pagan el sueldo a ustedes y a sus amiguetes. Y quiero que sepan que pasarán a la historia como lo que son, unos políticos irresponsables e insolidarios que desde las instituciones rompieron la convivencia y hundieron una región próspera; una región próspera gracias a todos los catalanes que levantaron con su esfuerzo..., muchísimos de ellos provenientes de otras zonas de España; aquellos, precisamente, a los que les quieren quitar el pasaporte. Por eso le digo, señor conseller, que paren, que pidan perdón y compensen a todos los catalanes que han perjudicado permitiendo y alentando el caos. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Senyor diputat, els pitjors talls de carreteres són aquells que no són puntuals, sinó que són estructurals; són aquells que o bé porten trenta anys d'obres o senzillament no es fan, i que són, a més a més, imprescindibles per a l'economia d'aquest país. Si vostès parlessin realment, eh?, amb les empreses d'aquest país, amb les petites i mitjanes empreses –aquest és un país de pimes–, sap què els dirien, els empresaris? Els dirien que els principals problemes..., que estan preocupats, evidentment, per aquests talls que es produeixen ara, però sobretot estan preocupats pels dèficits estructurals d'infraestructures, de finançament, que pateix any rere any aquest país. Escolti, a vostès els preocupa que s'ocupi un dia l'aeroport del Prat, però en canvi no els preocupa que la inversió a Barajas sigui el doble o el triple cada any que a l'aeroport del Prat. Això no els preocupa. No els preocupa... Els preocupa que es talli un dia l'AVE a Girona, però no els preocupa, en canvi, que no es faci el corredor del Mediterrani. Els preocupa que es talli l'AP-7, i en canvi no els preocupa que portem trenta anys –o no sé quants anys portem ja– amb l'enllaç entre l'A-2 i l'AP-7 aquí al Papiol, o que la variant de Vallirana hagi estat trenta anys en obres. [[Aplaudiments.]] Escolti, aquest és un país que creix de forma..., en els darrers cinc anys, eh?, que ha anat creixent, malgrat tenir un estat en contra. Imagini's si tinguéssim un estat a favor. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el cop digital]] [[310-00244/12]] La següent pregunta és sobre el cop digital, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Dimas Gragera.
Gracias, president. Diputados, diputadas, buenos días. Señor Puigneró, le he visto muy vehemente en la anterior pregunta. Me gustaría preguntarle si usted piensa asumir alguna responsabilidad o, por lo menos, dar alguna explicación ante las ilegalidades que estamos conociendo y que implican al CTiTI y al CNI golpista del Cesicat. [[Rialles i remor de veus.]]
Per respondre la pregunta té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró.
Senyor diputat, aquí l'únic golpe que hem vist aquests darrers dies és el seu golpe electoral. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat. [[Rialles.]]
Nosotros los golpes que vemos es cada vez que se abre un sumario o se dicta una sentencia [[aplaudiments]] , donde florecen todas sus corruptelas y todas sus vergüenzas. Miren, en la sentencia del procés, esa que ustedes salen a rechazar y a quemar las calles pero que ni siquiera se han leído, dice claramente que desde el CTiTI se ha malversado dinero público, se han malversado fondos públicos que estaban destinados a fines sociales, para construir estructuras de estado y para preparar referéndums ilegales. Y, si esto es miserable, más miserable es lo que hemos visto en las confesiones de esos CDR acusados por terrorismo, que dicen que desde el Cesicat se podría haber financiado e incluso colaborado con personas que podían estar planeando atentados terroristas. ¿Y ante esto qué encontramos? Un vergonzoso silencio de su Gobierno. Ahora entendemos por qué cuando decíamos «sus comandos se nos cortaba el micrófono: porque estábamos desvelando sus colaboraciones con estos CDRs. Pero lo más importante aquí es que el Gobierno de España tampoco actúa. Hay que cerrar el Cesicat y hay que cortar el grifo a todo el despilfarro que ustedes destinan para dar su golpe digital. Señor Puigneró, ante este escándalo, cualquier gobierno democrático habría caído, y a ustedes solo les aguanta su falta de dignidad y su falta de vergüenza, que ya parece que lo aguanta todo. Mire, gracias al sumario, y por mucho que se utilicen nombres en clave, nosotros sabemos ya quién está detrás de los CDR. Dejen de esconderse –tan valientes que le hemos visto– y den la cara aquí; díganles a los catalanes, en esta sesión de control, si con el dinero que ustedes malversan han financiado o no a estos CDR. No es tan difícil: o desmienten a los CDR o asumen su responsabilidad, renuncian a sus sueldazos y además dejan su acta. Y recuerde que, aunque hoy callen, nosotros vamos a seguir persiguiendo la verdad, aquí en los parlamentos, pero también ante la justicia. Porque oponerse a su Gobierno en Cataluña, señor Puigneró, no es una opción política; creo que es una obligación moral para todos los catalanes que defendemos la libertad, la convivencia y la democracia. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el conseller.
Són tan previsibles, senyor Gragera... La veritat, jo em pensava que després del cop, el cop electoral que han patit, canviarien una miqueta el seu discurs... [[Remor de veus.]]
Silenci...
Escolti, miri, no hi ha més sord que el que no vol escoltar, perquè ja els hi he dit en més d'una sessió. El Cesicat, la nova agència de ciberseguretat –per cert, eh?, aprovada i ratificada pel Tribunal Constitucional–, no és cap CNI catalán; a veure si els queda clar. És un centre de seguretat per protegir-nos en aquesta nova era digital. O és que volen que siguem vulnerables? Volen que aquest país, les seves infraestructures digitals, que són fonamentals per desenvolupar la nova economia digital, doncs..., aquest país no disposi d'eines per defensar-se de ciberamenaces, per defensar-se de ciberatacs, vinguin d'on vinguin, vinguin de més a prop o vinguin de més lluny? És això, el que volen? Escolti, deixin d'embrutar el bon nom del Cesicat, de la nova Agència de Ciberseguretat... Vostès ho empastifen tot, són els reis de propagar fake news. Tinguin, si us plau, una mica de respecte per aquest país. De lo que vostès en diuen permanentment «el golpe digital, jo en dic «innovació digital. Aquest país... [[veus de fons]] –sí, sí– ha estat sempre a l'avantguarda, a l'avantguarda de la revolució industrial; ara vol estar a l'avantguarda de la revolució digital. I vol tenir eines per fer possible el que és un àmbit de creixement econòmic, i per tant necessita eines per poder-se desenvolupar. La innovació és fonamental. En el fons, sap què els fa por, a vostès? Diuen que són molt lliberals, però en canvi els fa por que apoderem la ciutadania, que l'apoderem digitalment; no creuen en la llibertat de les persones. Perquè saben que, quan aquest país empodera la seva gent, és un país imparable. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta és sobre la violència masclista. [[Pregunta al Govern sobre la violència masclista]] [[310-00248/12]] I la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva.
Sí; buenos días, consellera. En abril pasado, le pregunté cuál era el presupuesto que tenía previsto destinar su Gobierno, de sus recursos propios, para combatir la violencia de género y qué incremento representaba para una red de atención que llega solo a una de cada diez mujeres que se estima son víctimas de violencia machista en Cataluña. Usted me contestó en esa ocasión que eran 32 millones de euros, pero no era así, porque luego su conselleria reconoció, en respuesta escrita, que estos 32 millones de euros incluían los fondos transferidos por el Gobierno central para desplegar el Pacto de estado contra la violencia de género. Posteriormente, usted me informó que los recursos propios de 2019 serían de 19,3 millones de euros, pero sigue sin aclarar si esta cifra representa un incremento, si estamos aumentando los recursos o seguimos igual. Me gustaría recordarle que, con motivo del debate de política general de 2018, este Parlamento aprobó aumentar en un 35 por ciento la partida específica para luchar contra la violencia machista en 2019. Como se acerca el 25 de noviembre, quiero preguntarle también qué ha hecho usted, que es la responsable final de todas las políticas de igualdad del Gobierno de Cataluña, para avanzar en el despliegue de la Ley 5/2008, de erradicación de la violencia machista, que está en lista de espera desde hace más de diez años.
Per respondre a la pregunta, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Bé, molt bon dia. Gràcies, president. Diputada, doncs dir-li que el pressupost per a aquest any 2019 és d'aquests 32 milions d'euros, aquests 19 i escaig, 19 i mig aproximadament, que provenen de fons propis de la Generalitat de Catalunya, i tenim la resta, fins als 32 milions, que són la part proporcional del Pacto de estado contra la violencia machista, previstos per al 2018 i que s'estan executant aquest 2019. Després, si li sembla, en la segona resposta, ja entraré més al detall de tot el que estava demanant.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Sí; le agradezco su respuesta, pero me gustaría insistir en el tema de la ley, porque no sacamos nada con tener buenas leyes que no están desplegadas, pero también en los recursos y en las actuaciones, porque sigue sin decirme si estamos aumentado los recursos o no. Respecto a las actuaciones le quiero dar dos ejemplos. En octubre de 2018, este Parlamento aprobó que el Pacto catalán contra la violencia machista tenía que ser realidad en seis meses, o sea, en abril, y seguimos sin tener noticias. Hacer realidad este pacto implica un consenso político-social, los grupos parlamentarios deberíamos ser convocados para participar, pero estamos en noviembre y no tenemos noticias. Otro ejemplo. El Pacto de estado contra la violencia de género establecía que en setiembre tenían que estar desplegadas las unidades de valoración forense integral, que son una herramienta clave para que los jueces puedan valorar el riesgo de las víctimas y dictar medidas de protección. Cataluña recibió en 2018 12,8 millones de euros para desplegar el Paco de estado contra la violencia de género y 13,7 en 2019. Me gustaría que no me contestara que no se han desplegado porque Cataluña ya tiene un modelo de éxito, porque es la comunidad que dicta menos...
Diputada, ha acabat el seu temps...
...órdenes de alejamiento, porque los jueces... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Diputada, doncs miri, dir-li que pel que fa al Pacte nacional contra la violència masclista, com vostè sap i n'ha parlat, em consta, amb la nova presidenta de l'Institut Català de les Dones, s'està treballant per tal de coordinar les diferents portaveus d'aquí del Parlament per posar en funcionament el treball que hem de fer plegades, tal com vàrem acordar. Recordar també, per part del Govern, que en aquest moment estem treballant l'Avantprojecte de pressupostos 2020, que és el que ens ha de dotar d'aquest nou finançament per tal d'incrementar la partida destinada a la lluita contra la violència masclista i per garantir i per treballar per l'erradicació de la violència masclista. I, per tant, serà en el marc d'aquests pressupostos del 2020 on veurem incrementada aquesta partida destinada a la lluita contra la violència masclista. Recordar, i em consta que també n'ha parlat amb la presidenta de l'Institut Català de les Dones..., hauríem d'aconseguir també –és important, i aquí els hi vam demanar i comptem amb la vostra ajuda, com amb la resta de diputades d'aquí del Parlament de Catalunya–, tal com es va fer l'any 2018, que s'aprovi una pròrroga d'execució per a l'any 2020 dels diners provinents del pacto de estado d'aquest any 2019 que tot just ara ens acaben de començar a arribar i que per qüestions, doncs, de calendari és impossible de poder gastar aquest exercici 2019. I, per tant, els agrairíem també treballar plegades aquesta pròrroga, per tal de que aquests diners del 2019 es puguin també executar el 2020, tal com hem fet en aquest exercici anterior. Recordar-li, doncs, que en aquests darrers mesos, i amb tots aquests recursos, hem iniciat un important nombre de projectes. Hem iniciat projectes com incrementar en mig milió el Conveni marc amb els ens locals per a la prestació de serveis d'informació i atenció a les dones; la concessió d'ajuts per a l'accés a l'habitatge de dones en situació de violència masclista, o l'elaboració d'un protocol contra les violències sexuals en entorn d'oci, o el reforç del servei d'acompanyament als judicis de les víctimes de violència masclista. De fet, som conscients que en termes de violència masclista tots els recursos són insuficients, i hem de procurar les màximes sinergies i complicitats entre totes...
Consellera, ha acabat...
...per aconseguir l'objectiu... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les accions en l'àmbit de la cultura digital]] [[310-00240/12]] La següent pregunta és sobre les accions en l'àmbit de la cultura digital. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Montserrat Macià.
Gràcies, president. President, conselleres, consellers, diputades, diputats, bon dia. Honorable consellera Vilallonga, estem immersos dins de la revolució digital, que és global i que s'incardina transversalment en les polítiques culturals. Junts per Catalunya entenem la cultura digital com un agent essencial per a les polítiques de cohesió i inclusió i, per descomptat, com a motor de creació i de dinamització econòmica. Creiem que ha de ser la base d'unes polítiques públiques que garanteixin la democratització dels drets culturals. I vostè ho sap bé: concebem la cultura com una poderosíssima eina de transformació social, que ajuda a avançar cap a una societat més justa, més lliure, més democràtica i arrelada. Les formes de crear, de consumir, de gaudir de la cultura han canviat radicalment respecte al que estàvem acostumats. Sectors com els de les arts visuals, la il·lustració, la música o el cinema han conegut una transformació que ha trencat amb esquemes que semblaven immutables i han forjat un món ple d'oportunitats fins ara impensables. La cultura digital és estratègica segons l'estratègia RIS3CAT. Bona part de les empreses emergents que inverteixen a Catalunya abasten sectors vinculats a la cultura. Consellera, nosaltres sabem que tenim un govern que creu en la cultura. Segons l'Agència per la Competitivitat, entre el 2014 i el 2018, 192 centres amb un perfil tecnològic innovador van escollir ubicar-se a Catalunya. Aquests 192 projectes han suposat la generació de 10.400 llocs de treball i han comportat una inversió econòmica total de 1.800 milions d'euros. Disposem de talent digital i capacitat d'atracció a nivell internacional. En aquest sentit, un dels darrers estudis de Boston Consulting Group col·loca Barcelona com la cinquena ciutat del món preferida pels experts digitals. Financial Times reconeix l'estratègia del Govern català en la captació d'inversions estrangeres a escala internacional com la millor d'Europa entre les regions de més de 4 milions d'habitants. Consellera, quines accions s'impulsen des de la conselleria que vostè dirigeix per a potenciar la cultura digital a Catalunya?
Per respondre a la pregunta, té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president; moltes gràcies, senyora diputada, per aquesta seva intervenció, que ha posat sobre la taula en aquest hemicicle tot el que el Departament de Cultura pensa sobre cultura digital i sobre la cultura en general. La cultura és pal de paller de la nostra Catalunya. Des del departament hem fet una aposta clara per impulsar una estratègia ambiciosa en l'àmbit digital, en l'àmbit tecnològic. L'objectiu del Pla de cultura digital 2020, que impulsa el departament, és precisament situar les empreses culturals i creatives catalanes en primera línia. Des del Govern donem suport al sector de la cultura digital amb préstecs per a emprenedors digitals, amb incubadores empresarials, formació universitària i professional d'alt nivell, amb fires i mercats professionals, que ens distingeixen com un territori obert a la innovació i amb un posicionament global. Quasi una tercera de les start-ups de Catalunya són culturals, i la meitat d'aquestes són empreses dedicades al sector dels videojocs, per exemple; són cent quaranta i representen el 30 per cent del total de l'Estat, per davant de comunitats com València, Madrid, Andalusia o el País Basc. Estem treballant per liderar la indústria del videojoc al sud d'Europa, a la Mediterrània, perquè tenim present que al nord ja hi ha unes ciutats que la lideren: Amsterdam, Berlín, Londres. Per al departament, els videojocs són un sector estratègic; en només tres anys, se n'ha triplicat la facturació i el nombre de persones empleades. En els darrers temps, hem pogut veure els resultats d'aquesta política, perquè empreses multinacionals dels videojocs han establert oficines a Barcelona, algunes provinents dels Estats Units, com Riot Games, o d'Àsia, com Bandai Namco. A més, empreses com Ubisoft o King tenen oficines a Catalunya, amb una bona quantitat de treballadors. Justament el dia 1 de novembre vam signar un conveni entre el Departament de Cultura, Acció i el CIP de Tòquio, que és una entitat creada per desenvolupar un hub d'empreses tecnològiques a nivell mundial, que ens situa en aquesta xarxa mundial que ens permetrà entrar en sectors culturals d'abast mundial...
Consellera, ha acabat el temps...
...relacionats amb la tecnologia... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta sobre la resposta als danys ocasionats per les pluges torrencials del 22 i 23 d'octubre de 2019]] [[310-00241/12]] La següent pregunta és sobre la resposta als danys ocasionats per les pluges torrencials del 22 i 23 d'octubre de 2019. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Moltes gràcies, president. Consellera, aquest passat octubre, doncs, unes pluges torrencials sense precedents han causat un desbordament del riu Francolí que ha superat tots els nivells que es coneixien històricament i ha devastat, amb una gravíssima afectació, les comarques de les Garrigues i de la Conca de Barberà: han afectat els pobles del Vilosell, de la Floresta, l'Albi, Vallclara, Vimbodí, l'Espluga de Francolí, Vilaverd, i també Montblanc, que aquí m'afecta especialment, en deixar totalment anorreat el que era el paisatge de la meva infància al voltant del pont Vell. S'han hagut de lamentar greus desgràcies personals, amb dues persones mortes i tres encara desaparegudes –des d'aquí volem reiterar el nostre condol i donar el suport a les famílies i amics d'aquestes persones–, però també gravíssims danys materials tant en infraestructures com en cases i en béns particulars, i també, com hem vist, en empreses. Això, evidentment, ha provocat la resposta, com sempre en aquest país, de la solidaritat espontània de la ciutadania. Tots recordem les imatges dels veïns anant a recollir les ampolles, traient-les del fang, doncs, per ajudar a reflotar aquella empresa, i que a més a més s'han materialitzat en iniciatives d'àmbit a nivell nacional per ajudar materialment... I cal felicitar, evidentment, la resposta que han tingut, immediata, com sempre, dels alcaldes i els ajuntaments, dels Mossos, dels Bombers, de Protecció Civil, de les agrupacions de defensa forestal i de les guàrdies urbanes, que es van posar immediatament al costat dels veïns i van començar a fer les accions immediates. És per aquest motiu, consellera, que li vull preguntar sobre la resposta, precisament, del Govern de la Generalitat als gravíssims danys ocasionats per aquestes pluges torrencials dels passats 22 i 23 d'octubre. Moltes gràcies.
Per respondre a la pregunta, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Senyor diputat, efectivament, fa un parell de setmanes vam patir una llevantada d'efectes catastròfics: pluges torrencials i riuades que varen ocasionar danys molt importants i que malauradament, en el seu balanç, també comptem amb diferents víctimes mortals. Una catàstrofe que va coincidir, ho deuen recordar, amb el primer dia del Ple anterior i que... [[per raons tècniques, no han quedat enregistrats alguns mots de la intervenció de la consellera]] ...i a la seva importància, tant el president com jo mateixa ens vam desplaçar fins a la zona afectada tot just acabar la sessió de control. Des del Govern –vostè ho preguntava– estem decidits a donar una resposta ràpida, una resposta efectiva i una resposta eficient en tots els casos de desastres naturals i emergències, i des del Departament de la Presidència coordinem aquesta resposta en el si del Govern, però també amb les altres administracions que també participen de la resposta. Així doncs, al consell de govern immediatament posterior a aquella llevantada, el del dimarts 30 d'octubre, es va aprovar un acord de govern amb un paquet de mesures urgents per poder pal·liar aquests danys ocasionats; un paquet de mesures que es treballa des de la implicació dels diferents departaments del Govern de la Generalitat de Catalunya i que es coordinen des del Departament de la Presidència per tal de facilitar que els tràmits de totes les persones que han patit aquests danys, doncs, siguin més senzills i vagin, diguem-ne, com a una finestreta única, no? Han de tenir la seguretat de tenir un interlocutor que tracti el seu cas des d'una forma global i que no es deixi res. Per tant, en això estem treballant en aquests moments. I a tall d'exemple li podem dir que les mesures adoptades han set, per exemple, des del Departament de la Presidència, finançar actuacions d'emergència realitzades pels mateixos ens locals. O, pel Departament d'Interior, avaluar les mesures de millora de la xarxa de protecció civil i bombers en aquestes comarques. O, des de Cultura, reparar el patrimoni cultural malmès. O, des de Territori i Sostenibilitat, revisar les actuacions previstes en infraestructures. O, des d'Agricultura i Ramaderia, ampliar la línia de préstecs per a ramaders i pagesos afectats. O, des d'Economia, bonificar els interessos d'aquests préstecs. Bé, com veu, des de l'executiu, compromís en donar una resposta coordinada, una resposta ràpida, una resposta efectiva i eficient; aquest és el nostre compromís i aquests són els fonaments de la nostra intervenció. I dir-li que també hem sol·licitat a l'executiu que tinguin en compte per a aquestes pluges ocorregudes i aquests danys ocorreguts les ajudes previstes que contempla el Reial decret llei... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera aquesta continua parlant uns moments.]]
Consellera, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el Reial decret llei 14/2019, pel qual s'adopten mesures urgents per raons de seguretat pública en matèria d'administració digital, contractació del sector públic i telecomunicacions]] [[310-00242/12]] La següent pregunta és sobre el Reial decret llei 14/2019, pel qual s'adopten mesures urgents per raons de seguretat pública en matèria d'administració digital, contractació del sector públic i telecomunicacions. Pregunta formulada, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, per la diputada senyora Gemma Geis.
Bé, bon dia. Junts per Catalunya li vol formular al conseller Puigneró aquesta pregunta amb relació a aquest Reial decret llei, més conegut ja com el «decretazo digital. El Parlament de Catalunya fa poc va aprovar una moció sobre la Carta de drets i responsabilitats digitals, que la conselleria està desenvolupant; una carta que ha de garantir aquests nous drets digitals. Aquesta carta no va rebre el suport ni de Ciudadanos, ni del PP, però tampoc del Partit Socialista de Catalunya. Aquests darrers dies hem escoltat veus molt crítiques amb aquest decret llei. Un expert acadèmic, no català, no independentista i ex-alt càrrec del PSOE afirmava que el decret llei era un dret administratiu hiperventilat, sense instrument normatiu, sense tècnica legislativa, sense integració en el dret europeu. O la Simona Levi afirmava que gràcies a aquest decret llei –aprovat amb la nocturnitat de les eleccions–, des d'avui, a Espanya, la regulació sobre internet no té res a envejar a la censura de la Xina. I és que, diputats i diputades, aquest decret llei permet, directament, la intervenció d'internet, per ordre públic, sense garanties. Després s'autoanomenen «constitucionalistes i vostès són els primers que la vulneren. Volem un país que garanteixi els drets digitals. Ahir llegíem com Google va recollir dades, moltíssimes dades mèdiques de milions de persones, sense permís. Aquest no és el nostre model, i el conseller Puigneró va iniciar el projecte IdentiCAT precisament amb aquesta finalitat, projecte que Pedro Sánchez ha paralitzat. Al país on té lloc el Mobile World Congress es pot intervenir internet sense autorització judicial. Quin contrasentit, Catalunya versus Espanya. Volem saber, conseller, quin serà l'impacte en el sector de l'economia digital, en l'ús de la tecnologia blockchain, en l'avenç en l'administració digital catalana, en les garanties dels drets digitals dels ciutadans de Catalunya. Volen vostès censurar una realitat que no té fronteres, una realitat que, com el Tsunami Digital, és incontrolable, perquè la llibertat no té aturador, com ho vam veure l'U d'Octubre. Per tot això, conseller Puigneró, li preguntem sobre el capteniment del Govern en aquest decret llei, quina serà la posició de la conselleria i, sobretot, quines actuacions per a la salvaguarda dels drets digitals dels ciutadans de Catalunya.
Per respondre té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, president. Diputada, miri, aquest Govern té un projecte de país digital, un projecte que vol ser avantguardista, que alguns d'aquest Parlament, eh, se'n reien al principi de la legislatura dient que això era Matrix, o que era el «videojuego de Puigneró, o que volíem governar el país amb el WhatsApp, eh, jo això ho he sentit dir per part d'alguns diputats. Doncs bé, ara resulta, ara resulta que volen prohibir, eh, volen prohibir per decret allò que deien que no existia. La primera sorpresa que tenim amb aquest decret llei. En segon lloc, escoltin, nosaltres estem construint un país amb nous drets emergents –nous drets emergents. Igual que reivindiquem el dret a respirar un aire net com un nou dret, també hem de reivindicar el dret a un accés a internet lliure, a un accés a internet sense límits, sense intervencions de qualsevol tipus, amb igualtat d'oportunitats, es visqui on es visqui, amb ciutadans que no siguin de primera o de segona pel que fa a aquest accés a internet, que es garanteixi la ciberseguretat, que es garanteixi un entorn segur en aquest espai per donar estabilitat, que es puguin oferir nous serveis i noves cultures en l'àmbit, per exemple, del vot electrònic. Això és el que estem fent nosaltres amb aquest projecte de país digital. I això és el que vostès i el que vol, en aquest cas, el Govern del PSOE, tombar. Aquest decret és un decret que s'assembla molt o és la versió digital de la «llei mordassa, s'hi assembla molt. És també un decret que podria ser una LOAPA digital, per a la recentralització que es vol fer de moltes competències de la Generalitat aprofitant aquesta nova era digital. I això no ho podem permetre i no ho permetrem. I per això la Carta de drets i deures digitals, que està ja enllestint-se i que blindarà aquests drets dels nostres ciutadans. I en aquest camí celebro i espero que ens hi trobem altres grups polítics. Celebro, per exemple, que, en aquest cas, l'alcaldessa de Barcelona, la senyora Ada Colau, va fer un tuit, precisament a propòsit d'aquest decret, que voldria llegir, que deia: «Pedro Sánchez aprueba intervenir internet por el orden público. Esto es un grave ataque a los derechos y libertades fundamentales. No lo podemos permitir. Hay que frenarlo en internet, en los tribunales y en las urnas el próximo 10 de noviembre. Els convido a continuar en aquesta línia, sé que, a més a més, avui ha sortit un comunicat d'Izquierda Unida a nivell de l'Estat...
Conseller, s'ha acabat el temps...
I, per tant... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el copagament encobert a les escoles públiques per mitjà de quotes a les associacions de mares i pares d'alumnes]] [[310-00249/12]] La següent pregunta és sobre el copagament encobert a les escoles públiques per mitjà de quotes a les associacions de mares i pares d'alumnes, que formula el Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular, i en nom seu, el diputat senyor Vidal Aragonés.
Gràcies, president. Conseller, diferents governs de la Generalitat, de diferents colors, han dut a terme una pràctica de reduir el finançament –o més ben dit els pressupostos de l'ensenyament públic– a la vegada que augmentaven el finançament –en aquest cas sí– de l'escola privada. Això, enguany, suposa 1.000 milions més per a l'escola privada que no aniran a la pública. No estan garantint vostès ni tan sols que puguem estudiar a la pública als nostres barris, a cadascun dels nostres barris, o a la majoria de pobles i viles del país. Ens estan convertint en líders, conjuntament amb la Comunitat de Madrid, de concert educatiu i de segregació escolar. La setmana passada, conseller, la FAPAC ens feia públic un informe on situava que el 96% dels centres d'ensenyament públic financen, o s'autofinancen a través de quotes que trenquen amb la gratuïtat. Evidentment, d'això, no en som responsables ni els pares, ni les mares, ni les AFA que poden arribar a gestionar això, sinó que és responsable l'infrafinançament de l'escola pública catalana. Senyor conseller, les dues primeres preguntes: per què no ha fet res el seu Departament, el darrer any, per acabar amb aquestes quotes il·legals i quines seran les actuacions que durà a terme a partir d'ara més enllà de reunir-se amb la FAPAC perquè li expliquin aquest informe.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Sí, senyor diputat, té raó. La setmana passada, coincidint amb la campanya electoral, la FAPAC va fer públic un informe sobre la resposta de 1.200 centres, de les AMPAs de 1.200 centres sobre un qüestionari telefònic. És un informe interessant que ahir vam rebre en el Departament per via postal i que estudiarem i treballarem amb la FAPAC en una reunió que tenim convocada per al proper 20 de novembre. I, per a les altres qüestions a què vostè fa referència, hi ha un element substancial, necessitem un pressupost urgentment –urgentment– per fer algunes d'aquestes polítiques que vostè reclamava i, per altre cantó, a nosaltres ens preocupen molt, molt, molt aquells centres que no tenen AMPA, que no apareixen en l'estudi i que són alguns dels més desafavorits del nostre país. Moltes gràcies.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Conseller, si els preocupa ho dissimulen molt bé, per la seva pràctica en política educativa. Ja li deia que no calia que ens contestés que es reuniria amb la FAPAC. Miri, és preocupant que hagi de ser una entitat com la FAPAC qui li digui el que vostè ja sap que està passant als nostres centres. I allò que li demanem són qüestions ben senzilles i l'hi intentarem repreguntar d'una altra manera. Mirin, en base a quina normativa –que, en tot cas, seria contrària a l'article 50.2 de la LEC– vostès permeten o no eviten –i li diem, no eviten– que aquestes quotes il·legals les hagin d'assumir les famílies a l'escola pública catalana. Nosaltres també considerem que hi ha un responsable, que és la conselleria i que és vostè, no del que passa sinó del que no evita que passi. I, per últim, l'hi tornem a preguntar –d'una altra manera, d'una manera molt humil, d'una manera molt tranquil·la–, vostès –o vostè, concretament– ara ja fa un any, en un diari d'abast de l'Estat espanyol, va manifestar que actuaria els següents mesos –així ho va dir el desembre del 2018– perquè no es cobressin quotes il·legals. L'hi tornem a preguntar, contesti, si us plau, què ha fet en relació amb aquestes afirmacions en què deia que actuarien? I, si no, què farà, expressament en normativa o en actuació, per al curs 2020-2021?
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Senyor diputat, la Comissió del Seguiment del Pacte contra la Segregació Escolar –de la que vostès no en formen part de manera voluntària– ha treballat aquesta qüestió que vostè pregunta, ha formulat un requeriment a tots els centres educatius per obtenir la informació, a tots –a tres mil, no només a mil dos-cents–, el departament ha obligat enguany a la normativa d'inici de curs a publicar a la pàgina web de cada centre aquesta normativa de quotes i hem de diferenciar les quotes que obliguen els centres, a les quotes de les AMPAs, que són voluntàries. En les quotes que obliguen al centre, la inspecció té ja les ordres, a partir de la informació recollida, d'actuar; perquè, en cap cas, poden ser de forma obligatòria les quotes que es fan a partir de les AMPAs. Hi hem de treballar en la Comissió de Seguiment del Pacte de Segregació i en la Comissió que haurem de fer amb la FAPAC que, com vostès, no vol participar del Pacte contra la segregació però que, en el fons, tots tenim la mateixa finalitat, que és l'equitat a l'escola.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la resposta a les dones víctimes de la violència masclista]] [[310-00247/12]] La següent pregunta és sobre les dones víctimes de la violència masclista i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia. Quan vulgui, diputada.
Sí, consellera. Una de les claus per a la reparació de les víctimes de violència masclista és poder accedir a un habitatge digne, autònom i estable. Quina és, en aquest sentit, la resposta que dona el seu Govern a les víctimes de violència masclista que necessiten un habitatge? Quantes dones ens trobem que necessiten un habitatge i quant de temps han d'esperar?
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta té la paraula la consellera de la Presidència, senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Diputada, doncs, miri, certament un dels problemes principals de la lluita contra la violència masclista és precisament la reparació de les dones que han patit aquesta violència masclista, que l'estan patint i també de les seves filles i dels seus fills i, per tant, el capteniment del Govern en aquest sentit és mirar d'agilitzar el màxim possible l'accés a l'habitatge i facilitar, precisament, les ajudes per tal de que puguin accedir a un habitatge de manera immediata.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Bé, no ens ha dit quantes, ni quant de temps esperen. Sap quants pisos de pont i pisos de suport hi havia per a víctimes de violència masclista el 2010? Onze. Sap quants, el 2018? Onze. I el 2019 sembla que els mateixos. Cada pis dona resposta... –perdó–, en total això dona resposta a quaranta-dues unitats familiars. Realment creu que és suficient, que el que fa el seu Govern és suficient? Que amb ajuts a les víctimes que a més a més han de fer tot un tràmit per poder-hi accedir es dona resposta? Hi ha dones que han d'estar més de quatre mesos esperant un habitatge, una solució habitacional. Quatre mesos en una situació de violència masclista. Quatre mesos amb criatures sense saber on viuran i sense poder escapar de la situació en la qual estan vivint, perquè, a més a més, també deu saber que molts municipis no tenen ni els recursos ni la capacitat de donar resposta, i aquestes dones acaben en pensions o en pisos compartits. El seu Govern, al setembre, va anunciar que trauria una convocatòria de gestió de deu pisos més i de quatre SIEs. En aquestes alçades, encara no hi ha re. Amb el risc que això suposa de perdre els recursos del pacte d'estat, perquè, a més a més, són a càrrec del pacte d'estat i estem al novembre i no s'han executat i les entitats ens estan demanant què és el que està passant amb aquests recursos que els van oferir. De fet, vostès –em sap greu dir-l'hi, però és veritat– tenen bons discursos –ahir mateix vam sentir el conseller de Benestar Social i de Treball–, però tenen poques accions, tenen molt poques accions, no estan fent prou. De fet, ahir van votar en contra d'un pla de xoc per a les violències masclistes, i, sistemàticament, incompleixen les mocions d'aquest Parlament que demana més recursos, com la que demanava tenir vuit SIEs en acabar l'any 2019, vuit SIEs més dels que ja hi havia. Nosaltres creiem que el seu Govern no fa prou, no fa prou per garantir aquesta reparació, per garantir aquests habitatges, que no dona una resposta a les dones víctimes de violència masclista que pateixen doble i triple discriminació, perquè són immigrants, perquè venen de la tracta, perquè no tenen recursos econòmics, perquè no tenen xarxa familiar. Consellera, nosaltres li demanem que sigui valenta i que també, quan estigui parlant de pressupostos amb el Departament d'Economia, demani més recursos per fer front a les víctimes de violència masclista, perquè, a més, és que resulta molt difícil poder saber quant s'està gastant el Govern i en quins departaments s'està gastant.
Diputada, ha acabat el temps.
Cap dona víctima ha d'estar... [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Bé, senyora diputada. Òbviament que la reparació és un conjunt d'accions i no només una, i com a Govern ens preocupa i ens preocupa molt aquesta capacitat de poder donar resposta a les dones víctimes de violència masclista. I, de fet, per això el segon programa d'intervenció integral aprovat pel Govern reforça aquesta xarxa d'atenció i recuperació integral per a les dones en situació de violència masclista, a banda de desenvolupar diferents accions necessàries en l'àmbit també, com per exemple pot ser la formació o la prevenció. Anunciar-li que avui mateix surt la convocatòria de quatre nous SIEs, i per tant, estem fent la feina, s'està comunicant. I ara mateix el conseller m'acaba d'anunciar que avui mateix surt aquesta convocatòria. Miri, fixi's també que dels deu objectius estratègics aprovats en el programa, tres fan especial esment a la reparació. L'objectiu de desplegar i ampliar la xarxa d'atenció i recuperació integral per a les dones que pateixen o han patit violència masclista o per als seus fills i filles també dependents. L'objectiu de millorar l'atenció de les dones al moment de les denúncies i al llarg de tot el procés judicial. L'objectiu d'optimitzar els mecanismes de coordinació de la xarxa d'atenció integral de la violència masclista. I si parlem d'alguna acció més concreta, li puc dir l'increment de les subvencions adreçades a la xarxa d'habitatges d'inclusió social, que és a través d'aquest increment de la subvenció. I no podem comprar, perquè sap que els diners del Pacto de Estado no permeten adquirir patrimoni, per tant, hem de fer-ho via ajuts i subvencions. El servei d'acompanyament a la víctima en seu judicial. També una demanda important. La creació d'un dispositiu d'atenció urgent i permanent. Protocols contra les violències sexuals en els entorns d'oci. En fi, com sap, fa un parell de setmanes també vam portar a terme, amb èxit, val a dir, el primer Congrés Internacional per a l'Erradicació de les Violències Masclistes. Un congrés que va aplegar acadèmiques i que va aplegar entitats, aconseguint d'aquesta manera treballar plegades per tal d'assolir un abordatge de la violència masclista des d'una perspectiva més global. En això estem treballant i implicant a tots els actors per...
Consellera, ha acabat el temps.
D'acord.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la seva estratègia amb relació a les reformes laborals i les sentències del Tribunal Constitucional que discriminen els treballadors malalts]] [[310-00245/12]] La següent pregunta és sobre la seva estratègia amb relació a les reformes laborals i les sentències del Tribunal Constitucional que discriminen els treballadors malalts. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor José Rodríguez.
Gràcies, president. Hem sabut, hem conegut aquesta setmana una sentència del Tribunal Constitucional que, sorpresa, no parla de lleis catalanes, no suspèn cap llei i no impedeix debats parlamentaris. I veient que no era tema dels catalans i parlava de drets fonamentals, com és el dret de treball o el dret humà de poder afrontar malalties sense perdre la feina, crèiem que potser el Tribunal Constitucional faria una lectura més oberta i progressista. Però ens hem trobat que no, que el Tribunal Constitucional no només impedeix debats aquí en aquest Parlament, sinó que fa lectures molt regressives de les lleis laborals. De fet, el Tribunal Constitucional ha avalat un articulat de l'Estatut dels treballadors que diu que si has estat massa dies malalt, o sigui, nou dies en dos mesos, pots ser acomiadat de la feina. Aquesta situació fomenta la indefensió dels treballadors i treballadores, que es veuen en un dilema: o bé han d'anar a treballar malalts, o bé, tot i tenir la baixa mèdica reconeguda, poden perdre la feina. Aquesta situació és fruit de les reformes laborals regressives del 2010 i 2012. Reformes que el PSOE havia anunciat que les derogaria i no ho ha fet, ni sembla que ho hagi de fer. La pregunta, honorable conseller, és, tot i que aquesta és una situació que depèn de lleis estatals i d'un tribunal que ha decidit de fer una lectura cada cop més regressiva dels drets polítics i socials, com des del Govern de la Generalitat, es vol afrontar aquesta situació d'indefensió en la que ens trobem els treballadors i treballadores d'aquest país. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputades, diputats... Diputat, vostè ho ha situat de forma clara. El 16 d'octubre vam conèixer aquesta sentència, una sentència que fica en contradicció drets fonamentals diferents: el dret a la salut amb el dret al treball; que fica en contradicció les persones que pateixen malalties cròniques; que fica i que dona eines de repressió –hem conegut alguns casos de repressió sindical, aprofitant aquesta eina. I això el que mostra és que hi ha hagut inacció, hi ha hagut manca de voluntat a l'hora de regular el mercat laboral entorn de les dues reformes laborals que el precaritzen: la del 2010, liderada pel senyor Zapatero; la del 2012, liderada pel senyor Rajoy. Hi ha hagut inacció. I ho vivim dia a dia. Hem tingut, de nou a deu, un debat de tots els grups parlamentaris amb unanimitat, que és una molt bona notícia, sobre la situació de les plantes de Prysmian a Manlleu i a Montcada. Però si hi ha hagut un element que és vertebrador de totes les intervencions ha sigut el punt de frustració davant d'un marc normatiu que el que fa és que tancar empreses i fer fora a gent és gratis a l'Estat espanyol. I, per desgràcia, també a Catalunya. I és així. A partir d'aquí, quina és la nostra estratègia? Seguirem reivindicant els canvis necessaris en matèria del marc normatiu laboral. I aprofitarem aquesta legislatura per situar-ho tots, i després aprofitar les competències que tenim. Perquè, igual que hem de criticar allò que no es fa, hem de ser conscients de quines competències tenim. I en aquest àmbit, hi ha dos elements que són claus: el treball de la inspecció; la inspecció ha fet un grandíssim treball, ha incrementat la seva capacitat inspectora, ha fet que més de nou mil contractes es converteixin de temporals a indefinits, ha aixecat més de tretze mil relacions laborals i ha aixecat, entre quotes de seguretat social i sancions, 130 milions d'euros en tres trimestres. I l'altra, la concertació. La capacitat de diàleg amb els agents econòmics i socials, que és per aquesta via per la qual tenim incidència en la negociació col·lectiva i tenim incidència en la normativa laboral. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la seva estratègia pel que fa a la desaparició forçada de menors]] [[310-00246/12]] La següent pregunta és sobre l'estratègia pel que fa a la desaparició forçada de menors, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Raquel Sans. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Consellera, «no llores, que vas a ser feliz és el fragment d'una carta tipus, que es lliurava als nens que havien estat donats en adopció si demanaven per la seva mare. Era un text molt cruel, en què la mare deia que abandonava la criatura perquè no l'estimava. Una mare dient al seu fill que l'abandona perquè no l'estima. Però no era veritat. Centenars de milers de nens i nenes van ser robats a l'Estat espanyol entre 1938 i 1996. No llores que vas a ser feliz també és el títol del llibre de l'antropòloga tarragonina Neus Roig, on es detallen tots aquests casos, i que val la pena llegir. Situem-nos una mica. Aquestes desaparicions a l'Estat espanyol es produeixen en tres fases. La primera, a partir de l'any 38, com un sistema de repressió política a les preses republicanes, amb tècniques importades del nazisme. Més tard, el robatori de nadons s'usa com una eina de càstig i de control cap a les dones que no compleixen els cànons establerts per l'Església catòlica. Es prenen nadons, sobretot, a dones solteres, a les dones més vulnerables. Aquesta fase dura entre el 1952 i el 1977, quan aquests robatoris es transformen en un pur negoci. Uns robatoris que s'allarguen fins a 1996, quan es reforma la Llei d'adopció i es fa gairebé impossible robar més nadons. Voldria destacar, i crec que hem de destacar, que no estem parlant de casos aïllats. L'Audiència Nacional parla de trenta mil casos de desaparicions. Algunes organitzacions la xifren en tres-centes mil –tres-centes mil. I, malgrat aquestes xifres, malgrat la vulneració de drets humans, no va ser fins l'any passat quan va tenir lloc a l'Estat espanyol el primer judici per un cas de nens robats. El ginecòleg Eduardo Vela va ser considerat culpable, però va sortir en llibertat perquè havia prescrit el delicte. Sí, al Codi penal espanyol aquests delictes prescriuen. No ho fan, en canvi, per al dret internacional, on són considerats crims contra la humanitat i, per tant, no prescriuen fins que a la víctima se li ha restaurat la seva identitat. En compliment d'una resolució d'aquest Parlament del maig d'aquest any, el Govern ha aprovat un acord per fixar una estratègia interdepartamental i integral davant les desaparicions forçades de menors. Voldria que ens concretés, si us plau, una mica més el detall d'aquest acord i, sobretot, quina n'és la finalitat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta, té la paraula al consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Gràcies, president. Molt bon dia, diputades, diputats. Senyora diputada, senyora Sans, molt pertinent la seva pregunta. A Catalunya hi ha centenars de denúncies presentades pel que s'ha anomenat, com vostè descrivia molt bé, els robatoris de nadons, que va tenir el seu inici durant la Dictadura franquista i que es va perpetuar en el temps durant la Transició i ben entrats els anys noranta. En aquests moments, doncs no hi ha cap víctima amb una solució efectiva. És a dir, no han tingut resposta. I s'està vulnerant un dret fonamental, que és el dret a la veritat biològica, el dret a saber la identitat. Per tant, mares, pares, filles i fills no tenen resposta. I aquesta situació, al Govern de Catalunya, li preocupa i l'ocupa –molt bé, com vostè apuntava–, fruit també d'una resolució d'aquest Parlament, i, per tant, hi ha una estratègia interdepartamental i integral, que està liderada pel Departament de Justícia, però en què hi participen tant la conselleria d'Interior com la conselleria de Salut. I amb quins objectius? Doncs buscar la veritat, restituir, reparar, reparar les víctimes, identificar els responsables, posar-los noms i cognoms, òbviament, doncs que hi hagi responsabilitat jurídica i, evidentment, trobar una metodologia de recerca i d'investigació. I quines són les accions possibles? Vostè ho ha apuntat molt bé, s'ha dut a terme un judici en què la condemna ha existit, però, com que estava prescrit el delicte..., aquesta ha estat la resposta de la justícia. Doncs no, la resposta de la justícia ha de ser una altra. Són delictes de lesa humanitat. Hem de veure si això és traduïble o no en la legislació actual, en el Codi penal actual. Però també, en aquest cas, doncs en la justícia universal, que espero que, en breu, pugui ser modificada i, per tant, la jurisdicció espanyola pugui enjudiciar aquests judicis, i per tant ho pugui dur a terme. Després, la possibilitat de quantificar. De quantes persones estem parlant? De quants nadons robats estem parlant? Quantes són les víctimes? I per tant, també la possibilitat d'identificar-les a través de l'ADN, etcètera. I per tant, tenir una base de dades d'ADN per poder, doncs, fer efectiu el dret fonamental a la veritat biològica. I, òbviament, la reparació de les víctimes. La necessària reparació de les víctimes, que passa per una resposta judicial... –en aquest cas jurídica, no judicial–, jurídica, psicològica, econòmica, etcètera...
Consellera ha acabat el temps.
...i això, en sis mesos.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la sessió plenària d'ahir, l'absència en aquesta sessió dels membres del Govern i les diferències que això evidencia entre els socis que l'integren]] [[317-00141/12]] Passem a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidente. Señor Torra, ¿cómo le sentó que el presidente del Parlament adelantara ayer la votación sobre autodeterminación sin avisarle y sin que usted estuviera presente? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Molt bon dia. Senyor diputat, ja vam expressar en una carta que nosaltres no vam entendre per què no se'ns havia informat d'aquest canvi d'horari. Per tant, lògicament, nosaltres vam seguir mantenint la reunió del Consell Executiu. I avui som aquí, perquè..., tal com se'ns havia convocat, doncs avui som aquí. Per tant, sí que li demano respecte, tant pel Parlament, com pel Consell Executiu.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Todo mi respeto, señor Torra. Pero, bueno, es evidente que no le sentó muy bien. No le costaba tanto reconocerlo y decir que no le sentó bien. Y que, efectivamente, pues lo que hizo el presidente del Parlament le sentó mal, como expresó, efectivamente, en la carta, la señora Budó. Ya le expresé en su momento mi solidaridad, porque, aunque nosotros solo somos cuatro, está usted más solo que yo. Y recuerdo perfectamente su investidura. Le escuché con muchísima atención –le escucho siempre con mucha atención, debo ser ya el único–, decía aquel día, en su Pla de Govern..., lo basó en tres ejes fundamentales, que eran innegociables y que eran la base sobre la que se basaría, valga la redundancia, esta legislatura: Consell de la República efectivo, como poder efectivo, no simbólico; investidura y retorno de Carles Puigdemont; implementación inmediata de la Ley de transitoriedad. Ha sido un fracaso rotundo. Ninguno de los tres elementos ha podido tirarlos adelante, pero es que, encima, ni tiene presupuesto, ni una mayoría parlamentaria sólida para lanzar su acción de gobierno. ¿Se ha dado cuenta de que sus socios de gobierno le han boicoteado sistemáticamente cada iniciativa que ha planteado? ¿Se ha dado cuenta de que en la hora decisiva siempre le han dejado tirado? ¿Se ha planteado usted que le dan largas y le están haciendo ahora el lío porque, probablemente, ya tienen preparado un tripartit con el señor Miquel Iceta? Creo que es evidente que se ha quedado usted solo. No alargue más la agonía. Y creo que es imprescindible ya que ponga las urnas. Pero que ponga las urnas, las legales, la de verdad, las de las elecciones autonómicas. Es absolutamente imprescindible porque esta legislatura ya no tiene sentido. Lo sabe usted y lo sé yo. Muchísimas gracias.
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, ens la podríem haver treballat una mica més, eh?, senyor Fernández, avui, aquesta intervenció. En qualsevol cas, escolti'm, vostè ve avui aquí i diu «fracaso rotundo. [[Remor de veus.]] No, jo, parlant de fracassos, permeti'm felicitar-lo per l'èxit tremebund de la seva formació a Catalunya, doncs, en les passades eleccions. [[Aplaudiments.]] Ha pujat d'un a dos diputats! I no té cap representació a les demarcacions de Lleida, Girona i Tarragona. Zero diputats allà. Realment això sí que és un fracàs absolutament rotund. Avui les seves brometes estan fora de joc. Sap per què estan fora de joc? Perquè aquests senyors de la Mesa i aquestes senyores de la Mesa estan ja essent investigats per la Fiscalia de l'Estat –estan essent investigats per la Fiscalia de l'Estat– [[aplaudiments]] , que ha donat ordre a la fiscalia. I està absolutament fora de joc. I tenen tot el meu suport, avui, tots els companys de la Mesa, el president, que van tirar endavant, doncs, aquesta iniciativa. És increïble –és increïble– que en aquest Parlament no es pugui votar sobre el dret a l'autodeterminació de Catalunya. És increïble. I vostès s'ho han de plantejar. Escoltin, això s'ha votat sempre en aquest Parlament, ja fa molts anys que hem votat que Catalunya es reconeix a si mateixa el dret a l'autodeterminació. I, per tant, em sembla que avui aquestes brometes estan senzillament fora de joc. I sobre el sentit de la legislatura, doncs en té més que mai. I en té més que mai respecte als resultats electorals. Escolti'm, aquest diumenge es va demostrar que el bloc independentista creix, que el bloc unionista baixa, que tenim un projecte a Catalunya i que qui no té projecte és Espanya. Per tant, nosaltres estem esperant la proposta espanyola, a veure si arriba, per a Catalunya, i nosaltres tenim vint-i-tres diputats independentistes al Congrés que defensaran l'exercici del dret a l'autodeterminació de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta és sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el seu posicionament amb relació al pacte de govern que han anunciat el PSOE i Unidas Podemos]] [[317-00146/12]] I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. President, ahir es va anunciar un acord per un govern progressista a l'Estat entre el Partit Socialista, Unidas Podemos i En Comú Podem, i ens agradaria saber el posicionament del Govern de la Generalitat davant d'aquest nou escenari que s'obre.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; bon dia. Efectivament, coneixem, d'aquest acord, coneixem els punts..., aquells dos fulls, doncs, que ahir es van donar a conèixer. Ens va interessar especialment llegir el punt novè, que va sobre Catalunya, en el qual es parla de que sembla que es digui que a Catalunya hi ha un problema de convivència, en què es vol un diàleg «a Catalunya i no «amb Catalunya, i, per tant, aquella música va començar a no agradar-nos. Jo espero que, de totes maneres, ara vostè, doncs, em pugui explicar exactament, aquest punt novè, si reflecteix tot allò que vostès, en el seu programa electoral, defensaven per a Catalunya, que espero que tinguin ara l'ocasió de defensar-ho dintre d'aquest Govern de coalició. [[Aplaudiments.]]
Per preguntar de nou té la paraula la diputada.
President, això és una sessió de control al president, no a l'oposició. Per tant, jo no tinc per què explicar-li el punt novè; ja es veuran els esdeveniments. Miri, en un moment d'excepcionalitat, com el que estem arrossegant, i també amb una nova fase de la crisi que està traient el cap, ara l'únic camí que hi ha és el diàleg i són les noves aliances. Jo crec que no és temps ni d'ocurrències, ni d'improvisacions, ni de vies unilaterals com les que vostè va anunciar fa poques setmanes. Perquè ja s'ha demostrat que va ser un fracàs i perquè va deixar mitja Catalunya enrere. Jo crec que no és casualitat que siga una dona la que ha reconegut fa relativament poc, en públic, que la tardor de 2017, a l'elit independentista li va faltar empatia amb l'altra part del país que no és independentista. I m'estic referint a la Carme Forcadell, una dona valenta, amb la qual jo puc tindre discrepàncies polítiques però que clarament està posant el país per davant dels partits. I, en definitiva, això és el que demanem que facen: que posen el país per davant dels partits. Mire, nosaltres estem treballant per buscar una solució política al conflicte entre Catalunya i l'Estat, i també per tirar endavant polítiques socials en favor de les majories i de les classes treballadores. Perquè, ens agrade o no, Catalunya estarà condicionada i l'afecta tot allò que passa a l'Estat. I ara vostès han de decidir. Han de decidir si volen formar part d'aquesta nova etapa o si volen seguir en el bloqueig permanent. Han de decidir si volen seguir amb la política del zasca i del tuit o si volen moure's. I només dos apunts. El primer: l'opció preferida, segons totes les enquestes des de Catalunya, per a un govern a l'Estat és el de una coalició entre el Partit Socialista, Unidas Podemos i En Comú Podem perquè, vulguen o no, obri escenaris per a començar a desbloquejar. I la segona: només pensen, per un segon, quina és l'alternativa; l'alternativa és o repetició electoral o una gran coalició entre el Partit Popular i el Partit Socialista. I jo no sé vostès què pensen que és millor per a Catalunya, però jo, veient les primeres reaccions de l'IBEX, de la patronal, de la dreta, de les elèctriques, de l'extrema dreta i de determinats grups mediàtics, tinc claríssim què és el millor per a Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Bé, jo també creia que aquesta era una sessió de control al Govern i al president del Govern. No sé què, exactament, té a veure la seva pregunta, doncs, amb aquest control al president del Govern. Però bé, vull pensar en positiu. Vull pensar en positiu que aquest acord de vostès amb el PSOE, doncs, per exemple, abordarà la llei mordassa, abordarà la reforma laboral, abordarà la reforma de lloguers, clar que sí, i que, per tant, aquesta nova etapa acabarà amb la repressió. Vostès podran, en el Consell de Ministres, parlar de la llibertat dels presos polítics, com han parlat aquí, amb tota tranquil·litat, i suposo que ho faran, i ho defensaran en el Consell de Ministres; de dir-los també als seus nous socis de govern en el consell executiu espanyol, doncs que Catalunya és una nació i que té el dret a decidir, cosa que vostès portaven en el seu programa electoral; de que s'han d'acabar les clavegueres, de que s'ha d'acabar la judicialització de la política..., tot això que vostès han defensat, tot això que nosaltres també hem defensat, aquests consensos del 80 per cent que hi han a Catalunya, oi?, de considerar que la monarquia ja no és una institució pròpia –vostès han votat en contra de la monarquia sovint–; de que, per tant, el dret a decidir a Catalunya, el dret a votar, ho hem de decidir entre tots els catalans, i de que no es pot judicialitzar la política. L'esperança que tenim d'aquest acord és que vostès, tot això, ho defensin; ho defensin i hi lluitin, tal com vostès, als seus electors, doncs, els han promès. A mi, hi insisteixo, el que m'hauria agradat haver escoltat i haver llegit –suposo que ho trobarem més endavant i ho seguiran desenvolupant– és quina és la proposta d'aquest pacte de govern per a Catalunya, quina és. Perquè portem un any i mig i no l'hem sabut, fins ara, dels governs espanyols. Espero que ara, amb vostès al Govern, tinguem una resposta final de quina proposta...
President, ha acabat el temps...
...té Espanya per a Catalunya. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els costos del bloqueig de la frontera amb França]] [[317-00143/12]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Senyor president. Molt honorable president, quins beneficis per al país creu que es deriven de l'intent de bloquejar l'accés a França per la Jonquera?
Per respondre té la paraula president de la Generalitat.
Sí, senyor diputat. Doncs els hi hauria de preguntar als organitzadors d'aquesta concentració, d'aquesta manifestació, d'aquesta protesta. Però jo li vull recordar que en aquest país es garanteix la seguretat, es garanteix la lliure circulació de les persones i de béns, però es garanteix també el dret a la protesta. S'ha garantit el dret a la protesta quan els taxistes col·lapsaven la Gran Via; s'ha garantit el dret a la protesta als controladors aeris o del personal de seguretat dels aeroports quan han fet les vagues que han considerat convenients, i garantim el dret a la protesta també en aquests moments. Perquè..., no miri el dit, sinó que miri la Lluna. Quin és el problema que hi ha? Contínua havent el mateix problema a Catalunya: el conflicte polític. És el conflicte polític, senyor Iceta, ho sap perfectament. Potser ara, amb aquest nou acord amb els seus nous socis, que reclamen la llibertat dels presos polítics, que volen que s'expliciti que Catalunya és una nació i que volen el dret que Catalunya, doncs, lliurement decideixi el seu futur, potser –potser– aquí, ara, hi haurà un canvi en el Partit Socialista. Ho veurem.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
President, estic convençut que vostè voldria que l'hi preguntéssim a qualsevol menys a vostè. Dir-li, de totes maneres, que tot el que demana que faci Unidas Podemos només és possible si aquest Govern finalment es constitueix. Per tant, dono per fet que no ho bloquejaran. Ara, jo em vull referir a la meva pregunta. Jo li deia, i l'hi dic amb tota contundència, que actuacions com les de bloquejar o intentar bloquejar la frontera són perjudicials per al país, són perjudicials per a l'economia, deterioren la nostra imatge exterior i vulneren el dret a la mobilitat de milers de persones. Tenen un cost econòmic estimat de 15 milions d'euros al dia. I he de recordar-li, perquè sembla que vostè no ho recorda, que una de les seves funcions com a president és treballar pel progrés del país i per la defensa dels nostres interessos nacionals. Vostè ha de defensar el nostre comerç, el nostre turisme, el dret a la mobilitat. Des d'aquest punt de vista, contrasta la seva actitud amb la del Govern basc, que en conèixer la intenció de bloquejar la frontera d'Irun va afirmar amb contundència, en paraules del seu portaveu, Josu Erkoreka, que calia respectar la llibertat pel pas fronterer i que el Govern basc no és partidari d'accions que bloquegin aquest dret a la llibertat de moviments i al tràfic econòmic. Per què no ho fan, vostè i el Govern que presideix? President, hi ha actuacions que, encara que diguin defensar el país, perjudiquen el nostre progrés col·lectiu. I la qüestió és saber si la seva declarada simpatia pels sectors més radicals li impedeix defensar l'interès general. Vostè no bada boca davant d'actuacions que perjudiquen greument la nostra convivència, el nostre progrés econòmic i la imatge del nostre país. Avui els CDR, a què vostè tant ha donat suport, ho deixen claríssim en un comunicat oficial: «Independència o barbàrie. President Torra, com a president de la Generalitat, vostè té l'obligació de posar per davant de tot la defensa de l'interès de Catalunya. I ha de fer-ho també quan sectors polítics i socials amb els que simpatitza perjudiquen objectivament el nostre país. Vostè no presideix l'Assemblea Nacional Catalana, és el president de la Generalitat, i si no es veu capaç de fer-ho l'emplacem novament a dimitir i convocar eleccions. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Miri, li dono la raó: el meu deure, la meva obligació, la meva responsabilitat com a president de la Generalitat és aquesta, és defensar els interessos de Catalunya per damunt de tot –els interessos de Catalunya per damunt de tot. Per tant, criticar el dèficit fiscal, això és lo que hem de fer tots per damunt de tot. Què han costat aquestes eleccions? Quants milions han costat aquestes eleccions? Per què no ho critiquen, vostès? [[Aplaudiments.]] Quins pressupostos rep Catalunya cada any? Això no els preocupa a vostès? [[Remor de veus.]] A mi em preocupa, perquè és el meu deure...
Silenci...
...preocupar-me pels pressupostos generals de l'Estat, que sempre són menors respecte al nostre percentatge total de població i s'executen encara en termes molt molt, molt, molt pitjors. Em preocupen les inversions a Catalunya, clar que sí, les inversions en infraestructura que l'Estat hauria de fer. On és el Corredor Mediterrani –on és el Corredor Mediterrani? Em preocupa que vostès presentin propostes del Tribunal Constitucional cada dos per tres. La reputació que està en joc és la reputació d'Espanya –és la reputació d'Espanya. [[Aplaudiments.]] Aquesta és la reputació, després de tots els atacs contra els independentistes, després de tota aquesta política de judicialització. Realment tenen una oportunitat: acabin amb tot això, facin una proposta per a Catalunya d'una vegada i permetin-nos a nosaltres defensar la nostra, que és el dret a l'autodeterminació de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els resultats de les eleccions generals]] [[317-00145/12]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president, consellers, conselleres, diputats, diputades. Més 1.642.000 vots independentistes al Congrés –1.642.000 vots. L'independentisme ha batut el seu rècord en percentatge en unes eleccions espanyoles i ha superat per primera vegada, en vots, l'unionisme en una contesa estatal. Avui som més i més plurals que mai, en el context més difícil i a les eleccions més dures per a l'independentisme. Hem demostrat a les urnes, una altra vegada, que persistim i que no ens rendim mai, i haurem de demostrar-ho en aquestes urnes tantes vegades com faci falta, que som forts, que seguim amb les conviccions sempre intactes i que sumem cada vegada més gent, més veus i més fortalesa, per defensar-nos de la repressió, per defensar-nos tots. Perquè no, no tenim cap certesa que s'albirin temps de canvi. Ahir vam veure una abraçada que segella moltíssimes coses. Nosaltres confiàvem en un acord d'esquerres que arribés abans de l'estiu, però van preferir prioritzar la calculadora, refiar-se de la demoscòpia feta a mida, avenir-se a l'atzar i regalar a l'extrema dreta una segona oportunitat. Han segellat amb abraçades un acord que per testosterona, per egoisme i per vanitat van defugir fa uns mesos; i ara tenen menys força i menys escons, i nosaltres en tenim més. No al PSOE més agre i més retrògrad, a un PSC que no es distingeix del PP durant la campanya i que avala el 155. [[Remor de veus.]] No podem assimilar el marc repressiu del PSOE. No validem ni ens rendim a les seves mentides.
Silenci!
El problema de Catalunya no és de convivència, encara que ho fixi el seu acord d'investidura. Una vicepresidència no val tant. L'arrogància socialista contra l'independentisme, per si no fos poc, ha contribuït al creixement de l'extrema dreta; al feixisme, a créixer més que mai. I la nostra resposta és la de sempre: créixer, créixer, créixer i créixer, i fer ho a les urnes, guanyar sempre a les urnes i fer-ho en defensa de l'autodeterminació, dels drets, de les llibertats de tothom, de la sortida política i democràtica, dels carrers mobilitzats pacífics i sempre no violents. I el nostre missatge és molt clar: els guanyarem fins a obligar-los a seure i els tornem a dir alt i clar que sense sit and talk, la nostra resposta és un no. I obligar-los a seure i negociar per donar una sortida política al país, que passa per l'amnistia i les urnes. Persistirem, president...
Diputat, ha acabat el temps.
...i li demanem que segueixi... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre a la pregunta, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Senyor diputat... [[Veus de fons.]] No, no; ja he sentit el final i ja li contestaré. En primer lloc, satisfacció perquè es van celebrar les eleccions amb total normalitat. Durant els dies anteriors havien circulat una sèrie de rumors de que si s'assaltarien els col·legis, que si no sé què, eh?, totes aquestes coses que ens passen a nosaltres, tots aquests rumors que arriben de manera absolutament «desinteressada, entre cometes, no?, quan va resultar que vam votar amb total tranquil·litat, i per tant una vegada més es va demostrar que el terreny de joc preferit dels catalans són les urnes, allà hi anem, allà votem i a més a més allà cada vegada els independentistes anem tenint millors i millors resultats. També celebrar que hi hagi hagut una de les participacions, també, més altes, tot i que no la més alta, tot i que hàgim baixat en punts, però una de les més altes, en unes eleccions generals. I certament analitzem, analitzem els resultats. D'entrada, 42 per cent de vots independentistes, vint-i-tres diputats independentistes, vint-i-tres diputats que envia Catalunya a defensar el seu dret a l'exercici a l'autodeterminació. He d'entendre que trenta diputats que estem a favor d'un referèndum; el senyor Jaume Asens sempre ha defensat que la sortida havia de ser un referèndum per Catalunya, i, per tant, entenc que tenim trenta diputats al Congrés, doncs, que defensaran també aquesta opció com l'opció més vàlida pel futur polític de Catalunya. I sembla claríssim, doncs, que a Catalunya han guanyat els drets, les llibertats i la democràcia. Què ha passat a l'Estat espanyol? Doncs, a l'Estat espanyol, què tenim? Que baixen les esquerres i que puja el feixisme. I resulta –i resulta– que on hi ha un problema de convivència és a Catalunya. No, no; jo lo que demano al senyor Pedro Sánchez és que obri una taula de diàleg entre els partits espanyols per afrontar el greu problema del feixisme que tenen a Espanya. [[Aplaudiments.]] És urgent que s'afronti el greu problema que hi ha a Espanya, de convivència, amb el feixisme; feixisme que malauradament ha estat blanquejat amb els pactes de la dreta, de la ultradreta i de la dreta ultra, perquè, no ho sé, cada un d'ells que s'agafi el qualificatiu que vulgui, perquè ja és impossible saber qui és qui, però els pactes en les comunitats, en les alcaldies, etcètera, de tots aquests partits han ajudat a blanquejar el feixisme. I aquest és el problema més greu que té l'Estat espanyol ara mateix: el feixisme espanyol. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les actuacions de la Fiscalia i la situació de vulneració de drets i llibertats]] [[317-00144/12]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Gràcies, president. Molt honorable president, el senyor Pedro Sánchez encara ha de respondre per què ha convocat aquestes eleccions; unes eleccions que han costat molts diners a tots i a totes, on l'independentisme creix, puja en vots, en percentatge i en diputats. Pel que sí que han servit aquestes eleccions és per desemmascarar el senyor Pedro Sánchez. El senyor Pedro Sánchez que en campanya electoral ha fet un 155 digital, un decret llei digital que va contra drets i llibertats; un senyor..., un estat espanyol que ha manifestat el recolzament a Turquia durant aquesta campanya electoral. I, a més a més, un senyor Pedro Sánchez que va agafar un compromís públic, que és: «Traeré a Puigdemont de vuelta a España. I quan se li pregunta com traerá a Puigdemont de vuelta a España, es peta tot l'estat de dret, es peta tota la separació de poders i recorda quién gobierna en la fiscalía, quién manda en la fiscalía. La fiscalia, per cert, que investiga la presidenta de l'Assemblea Nacional Catalana, també aquests últims dies; la fiscalia que investiga el senyor conseller Buch per la seguretat del president Puigdemont; la fiscalia que investiga el president i el vicepresident i la Mesa del Parlament de Catalunya per permetre debats aquí al Parlament de Catalunya; la fiscalia que investiga el Polònia, de TV3, i l'Està passant per fer un gag; la fiscalia que investiga un grup de música, com el grup Manel, per una cançó; la fiscalia que va demanar vint-i-cinc anys de presó per als nostres presos polítics. Aquest és l'Estat espanyol que tenim, un estat espanyol en què es veuen vulnerats drets i llibertats. I a la vegada veiem una Europa..., com l'advocat general de la Unió Europea recorda que sí, que els eurodiputats tenen immunitat, que el senyor Junqueras, que el president Puigdemont, que en Toni Comín haurien d'estar asseguts al Parlament Europeu defensant els més de 2 milions de catalans i de catalanes que els van votar a les eleccions europees, cosa que no passa. I un estat espanyol que posa en risc drets i llibertats. I en els temes judicials s'ha vist d'una forma clara, on el Partit Popular ja recordava que tenia fiscals de confiança i tenia una fiscalia que «l'hi afinava, i ara veiem que el Partit Socialista, el seu president, recorda que «quién manda en la fiscalía, aquesta mateixa fiscalia que el porta a vostè a un judici, dilluns, per defensar la llibertat d'expressió en una pancarta que hi posa «Llibertat presos polítics. Quin és el seu posicionament de cara a aquest judici davant d'aquesta situació de vulneració de drets i de llibertats?
Gràcies, diputat. Per respondre a la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Ja sabem que l'Estat espanyol ja fa molt de temps que intenta guanyar als tribunals allò que no guanya en la política. I, hi insisteixo, la primera institució republicana és la voluntat popular; la voluntat popular s'ha de respectar per damunt de tot, i no pot ser que es continuï judicialitzant la política. Hem tingut dos bones notícies aquesta setmana, certament, ho remarcàveu. La posició de l'advocat de la Unió Europea sobre l'adquisició de la condició d'eurodiputat del vicepresident Oriol Junqueras em sembla una notícia excel·lent; és una notícia que, a més, ha de condicionar, naturalment, també la situació del president Puigdemont i del conseller Comín, i, per tant, que ens obre allò que nosaltres estem demanant, que és que s'apliqui la justícia, no? Clar, «justícia espanyola ja s'ha convertit en un oxímoron, però «justícia europea sí que té sentit, és allà on podem guanyar la partida i és allà on ens adrecem. Certament, fèieu referència al judici que jo tindré dilluns. La veritat és que inhabilitar un president, doncs, escollit democràticament en aquesta cambra, per una instrucció irregular d'una junta electoral sobre una pancarta és probablement una de les accions més ridícules i desmesurades que s'han fet en la persecució que ja podem qualificar de «delirant a l'independentisme. Jo confio que el Tribunal Superior de Justícia faci prevaldre –hi he de confiar, és la meva obligació, he de confiar-hi– la defensa dels drets i llibertats per damunt de tot, perquè no hi ha causa petita en la defensa dels drets i llibertats; ho estem veient tots aquests dies, no hi ha causa petita. La llibertat i els drets es guanyen metre a metre, centímetre a centímetre, i si cedim en alguna d'aquestes accions en les que volen que cedim no guanyarem. La llibertat és una conquesta i és una conquesta de tots plegats; per tant, jo defensaré fins a les últimes conseqüències els drets i les llibertats de tothom –de tothom–, perquè, si no ho fes, jo no podria ser president d'aquest país. I la pregunta és una altra vegada –la vaig fer a Madrid i la torno a repetir– quanta democràcia és capaç d'assumir l'Estat espanyol? Estem en el segle XXI, a l'any 2019, a punt d'entrar al 2020, com hem arribat a aquesta situació per una qüestió democràtica i de respecte als drets i llibertats de la gent? L'Estat s'ho ha de preguntar. Hi ha una possibilitat ara, doncs, de que l'Estat efectivament s'ho plantegi? Veurem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre una eventual autoinculpació en el judici per desobediència]] [[317-00142/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán.
Gràcies, president. Señor Torra, la semana que viene usted está llamado a sentarse en el banquillo de los acusados por desobediencia. ¿Tiene usted pensado declararse culpable?
Per respondre a la pregunta, té la paraula el president de la Generalitat.
Senyora diputada, és vostè la fiscal? És una pregunta, diguem-ne, així... [[Aplaudiments.]] Sap molt bé quines van ser les meves declaracions i sap molt bé quina serà la meva posició aquell dia.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí; gracias. Señor Torra, hace días ya que venir aquí a esta sesión de control resulta totalmente inoperante, básicamente porque es que usted no contesta absolutamente nada de lo que se le pregunta. Y resulta bastante curioso también cómo sus compañeros nos reclaman que nos dirijamos a usted como «el muy honorable presidente, pero es que para eso usted debería ejercer como tal, y, para vergüenza de muchos, no lo hace. No solamente porque no responda aquí las preguntas, que también, pero es que usted lleva días acaparando las portadas de los periódicos, y, mire, ¿sabe por qué? Pues no, por ejemplo, por haber reducido las listas de espera, no; tampoco por haber aprobado los presupuestos o por haber, no sé, bajado los impuestos, haber reducido el número de barracones, no. ¿Sabe, ustedes, por qué son portada? Mire, ustedes son portada por aplaudir a sospechosos de terrorismo; ustedes son portada por querer echar a la Guardia Civil de Cataluña; por dar instrucciones para asediar el Parlamento; usted es portada por dar las gracias a los encapuchados de sus disturbios, por irse a cortar carreteras con el coche oficial. Eso es muy propio, ¿verdad?, de un muy honorable presidente de la Generalitat, señor Torra. ¿Sabe cuánto nos costó la bromita de ayer de sus amigos cortando la Jonquera? 15 millones de euros. Además, usted también tiene el dudoso honor de ser señalado como uno de los cabecillas de los comandos radicales que están sembrando el caos. Y por si todo esto no fuera bastante, resulta que la semana que viene los catalanes vamos a vivir la vergüenza de ser noticia porque usted no respeta a los catalanes, porque usted utiliza los edificios públicos como si fuera el panel de anuncios del separatismo. Y yo le vuelvo a preguntar: señor Torra, ¿qué va a pasar la semana que viene ante el juez?, ¿cuál va a ser la noticia?, ¿la de un presidente de la Generalitat que se jacta ante el juez y ante los catalanes de su desobediencia? Mire, yo desde aquí le digo que ojalá la noticia fuera otra, la de un presidente que reconoce sus errores, la de un presidente que pide perdón, la de un presidente que en lugar de alentar la violencia la condena. Porque, mire, lo más grave de todo esto no son las portadas que usted genera, lo más grave de todo esto es el daño que usted está haciendo con sus actos en Cataluña; actos que ya por sí solos son todos muy graves, pero imagínese si los juntamos. Ese es el legado que usted está dejando en Cataluña, señor Torra, una Cataluña más empobrecida, una Cataluña más dividida...
Diputada...
...una Cataluña rota.
...se li ha acabat el temps...
A usted, lo de «muy honorable le queda... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Bé, no va acabar d'anar massa bé, això de diumenge, no?, em sembla. No va acabar d'anar massa bé, això de diumenge. I no, no pot dir que no els havíem avisat. No pot dir que des d'aquí no els havíem avisat. De tota manera, escolti'm, perdre 900.000 vots des de les eleccions del 21 de desembre, 900.000 vots, escolti'm, és que també s'ha de reconèixer que un s'hi ha d'esforçar molt per perdre 900.000 vots! Vull dir, s'hi ha d'anar amb moltes ganes per perdre 900.000 vots. [[Remor de veus.]] Vull dir que, realment, deixi'm, doncs, felicitar-los. Sap què han costat aquests dos minuts i mig de difamació amb la qual vostès habitualment, doncs, venen aquí sempre en aquestes sessions de control? Els acaben de costar 36.000 vots. Perquè hem fet el càlcul. Miri, a vint-i-cinc sessions de control, perdre 900.000 vots, resulta que cada sessió de control vostès perden 36.000 vots. [[Aplaudiments.]] I al pas que anem, d'aquest Grup de Ciutadans, eh?, de trenta-sis, vostès vagin-se fent l'efecte de que tot això quedarà reduït a cinc o sis diputats [[remor de veus]] , probablement, doncs, en les properes eleccions. Perquè els globus s'inflen...
Silenci!
...i es desinflen. I el seu globus no és que s'hagi desinflat, és que ha petat –ha petat. Vostès –vostès– han perdut bous i esquelles, en aquest trajecte. Pitjor: han perdut bous, esquelles i el Lucas, en aquest trajecte, vostès. [[Rialles.]] I la gent, per què no els vota, a vostès? [[Remor de veus.]] Vostès no s'haurien de plantejar-ho, què ha passat aquí? –què ha passat aquí? Perquè el senyor Rivera ha tingut almenys un punt de decència, que li reconec, de dimitir, el senyor Rivera, que ha perdut [[persisteix la remor de veus]] , que ha perdut –que ha perdut. [[Veus de fons.]] No, no; nosaltres hem guanyat vots...
Silenci!
Nosaltres hem guanyat vots. El senyor Rivera ha tingut la decència de dimitir. I vostès, que han tret un resultat pèssim i que han perdut més de la meitat de vots, vostès, no pensen dimitir, senyora Roldán? Vostè, senyor Carrizosa, no pensa dimitir? La senyora Arrimadas no pensa dimitir després d'aquest resultat? [[Aplaudiments.]] Escoltin, mirin, jo lo que sí que els auguro, al pas que van, és que tindran tot el temps del món per poder llegir el llibre d'El Quijote que un dia la senyora Borràs els va recomanar, perquè em sembla que aviat molts de vostès el seu temps lliure l'ocuparan llegint El Quijote...
President, se li ha acabat el temps...
...i segur... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments i forta remor de veus.]]
Acabada la sessió de control... Silenci. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions]] Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia que és la comunicació al Ple de la composició... [[Persisteix la remor de veus.]] Si han de sortir de l'hemicicle, surtin ràpidament i en silenci, però facin silenci, si us plau, dins de la sala. La comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. D'acord amb l'article 49.2, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. La tenen en el dossier; per tant, els prego que se m'eximeixi de la seva lectura..., dels canvis en la composició de la Mesa de la Comissió de Polítiques de Joventut. Si estiguessin atents, ara m'haurien de respondre si efectivament se'm pot eximir de la lectura. Sí? [[Pausa.]] Gràcies. [[Proposició de llei de l'esport de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00009/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de l'esport de Catalunya i la Proposició de llei de l'esport i l'activitat física de Catalunya. Atès que es tracta d'un debat conjunt sobre dues iniciatives legislatives, d'acord amb l'article 138.2 del Reglament, intervindrà en primer lloc un representant de la comissió promotora de la proposició de llei, per un temps màxim de quinze minuts. I en acabar, intervindran els tres grups parlamentaris proposants, per presentar la Proposició de llei de l'esport i activitat física de Catalunya. I posteriorment, la resta de grups i subgrups parlamentaris, tots ells, per un temps de quinze minuts per grup i set minuts i mig per subgrup. En primer lloc, doncs, té la paraula, en nom de la comissió promotora de la proposició de llei, el president de la Unió de Federacions Esportives de Catalunya, el senyor Gerard Esteva.
Molt bon dia, molt honorable president del Parlament de Catalunya; membres... –no sé si en queda algun de...–, sí, membres de la Mesa del Parlament. Volia donar també, doncs, el bon dia al president de la Generalitat, que no ens pot acompanyar; també als consellers i les conselleres –la consellera Budó sí que hi és–; a diputades i a diputades; moltes gràcies per ser avui aquí. Sobretot els ho agraeixo als que s'han quedat –sorprèn una miqueta aquest hemicicle mig buit, però suposo que no hi estem acostumats des de fora. És per nosaltres un immens honor poder estar avui aquí al Parlament de Catalunya. M'acompanyen –això sí, amb la tribunal plena– presidents i presidentes de federacions, de clubs, de consells esportius, agents significatius i científics del sector, i estic convençut que el nostre president d'honor, el president Moner, seria molt feliç de veure'ns avui aquí. Dividiré la meva intervenció en tres parts. La primera, la força transformadora de l'esport; la segona, l'univers de l'esport català en dades, i la tercera, demandes i necessitats del sector esportiu. Els promotors de la ILP som dirigents esportius, que tenim l'orgull de poder dir que som successors d'en Pompeu Fabra. De fet, en Pompeu Fabra va ser el nostre primer president, l'any 1933 i Pompeu entenia que la millor manera de transformar la societat era mitjançant l'esport, arribant a tot arreu i a tothom. Mostra d'aquesta capil·laritat, d'aquesta força, és la que hem pogut demostrar avui, presentant aquí una iniciativa legislativa popular amb 154.492 signatures de suport. Vull fer un especial agraïment als milers de voluntaris, dirigents de clubs, federacions, esportistes, familiars, que han recollit signatures a favor d'aquesta iniciativa. Volem donar avui, aquí, 154.492 gràcies. Els sona la frase que deia que l'esport no s'ha de polititzar? Doncs avui, nosaltres els volíem fer una proposta una mica diferent. En comptes de polititzar l'esport, nosaltres els proposem d'esportivitzar una mica més la política. I amb això vull posar quatre exemples d'aquesta força transformadora de l'esport. El primer, el naixement dels Jocs Olímpics, l'any 776 abans de Crist, a l'antiga Grècia. On diversos pobles varen instaurar la pau olímpica cada quatre anys. Una treva que els unia per celebrar els jocs esportius i aturar totes les guerres. El segon exemple és el que es va anomenar «la diplomàcia del ping-pong, l'any 1971. La història va ser que la selecció americana es va quedar a veure l'últim partit dels xinesos, d'un duo xinès, i com que només quedava un autocar, els esportistes americans i xinesos, el van agafar. En arribar a la vil·la olímpica, van quedar estupefactes, els periodistes que hi havia, perquè aquests diversos esportistes anaven junts en aquest autocar. Se'n van fer articles. I el president de la Xina, Mao Zedong, ho va llegir i va veure una oportunitat per descongelar, per desgelar el bloc capitalista i comunista de l'època. Arran d'aquest fet, es va convidar la selecció americana a la Xina, a participar en diferents campionats i un any després, el president Nixon va anar oficialment de viatge a la Xina. Evitant, probablement, el que hagués sigut la tercera guerra mundial. El tercer exemple, del qual se n'han fet pel·lícules, que probablement tots vostès han pogut veure: Invictus. És com Nelson Mandela va utilitzar l'esport per reconciliar un país que havia estat trencat. El rugbi, a la Sud-àfrica de l'apartheid era vist com l'esport dels opressors, i el president Mandela, lluny d'eliminar-lo, el va potenciar fent que tothom l'identifiqués com un espai de reconciliació. Per últim, els Jocs d'Hivern celebrats l'any passat a , la diplomàcia olímpica va aconseguir la reconciliació esportiva entre les dues corees, esportivament parlant. Dos països històricament enfrontats que, gràcies a l'esport, han iniciat aquesta reconciliació i han assentat les bases per presentar una candidatura d'esports d'estiu en els propers Jocs Olímpics. Per cert, qui va ser l'artífex d'aquesta pau va ser un català, en Pere Miró, actual director general del Comitè Olímpic Català, probablement el català amb més pes internacional que avui tenim a casa nostra. Volia aprofitar... –tot i que no hi és–, doncs, dirigir-me a la consellera de Cultura per també explicar-li, aprofitant l'avinentesa, que estem recollint signatures perquè pugui ser concedida la Creu de Sant Jordi a aquest català universal, en Pere Miró. Per tant, l'esport com a referent de pau, de respecte i d'empatia. Esportivitzem la política, perquè això significarà que no hi hauran enemics. Hi hauran rivals, òbviament, i es podran batre en el terreny de joc, amb la màxima contundència i respectant el fairplay. Però, un cop s'acabi, han de ser també capaços de generar ponts i construir. Per tant, siguem capaços tots plegats, d'aplicar pau, amor, fraternitat, que això significa esportivitzar la política. Un segon punt, és explicar l'univers de l'esport. Què és l'esport a Catalunya? Si ens fixem en les entitats sense ànim de lucre, estan representades per setanta federacions, dels diferents esports, per més de 12.500 clubs, entitats sense ànim de lucre; més de 700.000 llicències federatives, més de 3 milions de catalans i catalanes que formen part dels nostres clubs esportius, pràcticament el 50 per cent de la població a Catalunya. També el conformen quaranta-cinc consells esportius, la Unió de Consells Esportius, més de 150.000 escolars que practiquen esport diàriament, i també –com deia abans– agents significatius i científics del sector: l'esport universitari, els diferents col·legis professionals, les associacions empresarials de gestió d'instal·lacions públiques i privades, clústers empresarials, etcètera. Si ens fixem en el vessant profit, és a dir, amb ànim de lucre, Catalunya té més de vuit mil empreses que representen la regió europea amb més densitat d'empreses esportives. Saben quina és l'empresa o entitat amb més pressupost, que ocupa més gent i que té més seus internacionals? Potser tenen al cap algun club de futbol, però els haig de sorprendre: no, és Fluidra, una empresa que es dedica al món de l'aigua. Ocupa més de 5.500 treballadors, factura més de 1.350 milions d'euros, i està pràcticament a més del 50 per cent dels països del món. De fet, l'esport català representa el 2,1 per cent del PIB; ocupa més de vuitanta mil treballadors i treballadores, i té més de quaranta mil voluntaris: esportius, dirigents, entrenadors, assistents en competició, àrbitres... Saben quant hauria d'invertir l'Administració, si s'haguessin de retribuir tota aquesta gent que treballa de forma altruista? Els últims estudis ens diuen que més de 350 milions d'euros l'any. El mapa d'entitats esportives sense ànim de lucre al país és força clar. El 70 per cent dels clubs tenen menys de cent socis. I tan sols un 5 per cent tenen més de mil socis. I és per això, que ens hem de dotar d'una llei ad hoc, per aconseguir donar més i millor suport a les entitats. L'esport té molts cognoms: l'esport és economia, l'esport és salut, l'esport és projecció internacional, l'esport és educació, l'esport és territori, l'esport són valors, l'esport és ocupació, l'esport és cohesió social, l'esport és integració i l'esport és igualtat. L'esport és economia, com hem pogut comprovar amb les xifres comentades anteriorment. L'esport és ocupació, més de vuitanta mil professionals. I aquí, permetin-me fer-los un petit afegitó, de la importància que els nostres professionals estiguin formats de la millor manera. I deixi'ns també puntualitzar un petit detall: la llei que avui comença a caminar no modifica gens la Llei de professionals de l'esport, aprovada per aquest Parlament el 2007 i modificada el 2015 en aquesta mateixa cambra. Perquè nosaltres apostem radicalment per la millor formació per als nostres tècnics i la màxima seguretat per als nostres esportistes. L'esport és salut –també m'hagués agradat dirigir-me a la consellera de Salut. En una societat cada vegada més sedentària, cal fer una aposta decidida i moderna a favor de l'esport. Cada euro invertit en l'esport, en representa vint d'estalvi en sanitat. Una persona que fa esport, costa entre dos-cents i quatre-cents euros menys que una que no en fa. S'estima que el cost del sedentarisme a tot l'Estat, costa més de 2.000 milions d'euros. I de fet, la gent que fa esport habitualment, té un 25 per cent menys de possibilitats de tenir un càncer, un 30 per cent menys de patir diabetis, i un 33 per cent menys d'infarts de miocardi. L'esport és projecció internacional. Se'n recorden, d'aquella frase que es va posar els anys noranta molt de moda, que deia: «El nostre món és el món. Doncs això és el que és l'esport català. No és només important ser els millors del món, que ho som, en la majoria de disciplines, sinó que els millors del món vinguin a casa nostra –agraeixo la presència del molt honorable president de la Generalitat– i, per tant, jo els volia també fer una reflexió: quina millor manera de projectar Barcelona i Catalunya ha tingut mai el nostre país que els Jocs Olímpics del 92? Perquè l'esport, també és educació. Ara que hi han tants problemes en l'educació dels nostres joves, hi ha una frase que a mi m'agrada molt, que diu: «Saben quin és el millor “poli”? El poliesportiu. Perquè invertir en esport, vol dir invertir en educació, en valors, perquè els valors de l'esport són immillorables. Fixin-s'hi: treball en equip, empatia, companyonia, superació, esforç, respecte vers els altres. Valors fonamentals que enforteixen una societat. Una societat educada i esportiva és una societat millor. L'esport és territori. Cal que en les estructures de representació futures de l'esport hi estigui representat tot el territori, i que donem oportunitat a tot arreu i a tots els ciutadans de Catalunya. L'esport és cohesió social, és integració i és igualtat. Si volem una societat més justa, equitativa i plena d'oportunitats, necessitem invertir en l'esport. L'esport és, probablement, l'eina més potent de cohesió social per a la integració i per a la igualtat, tant social com de gènere. Hi ha un munt de projectes de les entitats que es desenvolupen i que van en aquesta línia. L'esport genera felicitat i empoderament. Com més esport fem, més feliç i més forta tindrem la nostra gent. Finalment, em centraré en el que pretén aquesta nova llei. Però abans, volia fer un agraïment molt especial a l'esforç que han fet, primer, els promotors, les entitats restants del sector, el mateix Govern de la Generalitat de Catalunya i els grups que li donen suport, Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, i també el Partit dels Socialistes de Catalunya, per arribar a aquest consens actual. Gràcies a tots per l'esforç. Quins són els objectius d'aquesta transformació del sistema esportiu? Tres, bàsicament. Primer: simplificació administrativa. Volem ser regulats pel Codi civil de Catalunya; volem les mateixes obligacions i els mateixos drets que la resta d'entitats, que les entitats culturals, veïnals, empresarials i socials. Segon: volem l'homologació a nivell internacional. La majoria de països europeus i del món tenen grans paraigües organitzatius que defensen el seu sector. I aquí, nosaltres, de comitè olímpic no en tenim, de confederació esportiva no en tenim, però podem tenir la Unió d'Esports de Catalunya, que sigui una entitat sense ànim de lucre que representi el sector. Sense ànim de lucre, que sigui democràtic, representatiu, com deia, i que sigui un agent col·laborador de l'Administració. De fet, a nivell gràfic, m'agradaria fer una petita fotografia: això pretén ser un bot de rems; qui porta el timó és el Govern, és l'Administració, que fixa on han d'anar les polítiques esportives del país, però qui ha de remar? Qui ha de remar, han de ser les entitats sense ànim de lucre, ha de ser el teixit associatiu d'aquest país. I aquesta és la imatge que nosaltres volem transformar i transportar en aquesta nova llei de l'esport. Això no significa privatitzar, això significa enfortir les entitats del nostre país. I per últim, el tercer objectiu, fonamental: el finançament. L'altre dia es va acomiadar el comissionat de la Unió Europea, amb qui nosaltres hem tractat molt per temes de projectes europeus, d'educació i esport, i deia: «Malfieu-vos dels polítics que us diuen coses boniques, però no us pressuposten... Necessitem un finançament digne per a les entitats. De fet, si vostès s'hi fixen, la diferència..., el finançament a les entitats, en aquests últims anys de la Generalitat, ha anat al voltant dels 10 milions d'euros a les entitats esportives. Saben quant hi inverteix Suècia? 200 milions d'euros; Dinamarca, 150 milions d'euros; Holanda, 250 milions d'euros. Estem a anys llum. Per tant, necessitem un finançament just i digne, que malauradament avui no tenim, que ens permeti treballar a mitjà i llarg termini per les diferents accions de les nostres entitats. No venim a demanar caritat ni venim a viure de la subvenció; només volem que una part del que generem a l'entorn associatiu de l'esport retorni amb criteris meritocràtics, fent les entitats més referents i, sobretot, amb màxima transparència. Les entitats esportives, a diferència d'altres, tenim tres balanços: l'econòmic –els comptes han d'estar bé–, l'esportiu –volem i ens exigeixen resultats– i, per últim, el balanç social, compromís amb la societat, cohesió social i integració. No hi ha cap empresa o entitat de la resta del país que hagi de tenir aquests balanços, com sí que ens demanen a nosaltres. I és per això que necessitem dotar-nos d'una llei que ens doni resposta a aquestes necessitats. Per acabar, confiem en tots vostès perquè aquesta nova llei de la qual avui posem tots plegats la primera pedra [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] serveixi per transformar el nostre país i converteixi l'esport en el quart pilar fonamental de l'estat del benestar.
Vagi acabant, senyor Esteva...
Com diu –i ja acabo– el nostre lema olímpic, fem-ho junts, que arribarem més ràpid, serem més forts i arribarem més lluny. Moltes gràcies. [[Forts aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Esteva. [[Proposició de llei de l'esport i l'activitat física de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00059/12]] A continuació, ja en nom dels grups parlamentaris, en primer lloc té la paraula el diputat Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, president. President de la Generalitat, consellera, diputades, diputats, persones que ens acompanyen del Govern, de consells esportius, de l'Ajuntament de Barcelona, la Diputació, regidors d'ajuntaments, del Coplefc, de les federacions, de clubs, d'entitats esportives del país, en primer lloc, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, voldríem donar la benvinguda a totes les persones i entitats del món esportiu, als que avui ens acompanyen i als molts que ens deuen estar seguint arreu del territori. També fer un reconeixement i agraïment molt sincer al conjunt del sector esportiu, veritable protagonista del que estem fent avui aquí. Aquesta no és una llei per al Parlament, aquesta no és una llei per als grups parlamentaris, aquesta no és una llei per al món esportiu, sinó que és una llei per al nostre país, que ha de definir el que volem ser. Per tant, ens ha de permetre esdevenir un dels territoris del món amb més pràctica esportiva, amb més pràctica d'activitat física i amb esportistes i entitats amb reconeixement internacional, com ha sigut al llarg de les darreres dècades. Per tant, gràcies a tota la feina de totes les persones que ho han fet possible. La història de la societat catalana, la història del nostre país seria impossible d'explicar sense la gran influència del sector esportiu, de clubs centenaris, dels Jocs Olímpics de Barcelona, de la Ultra Pirineu, de l'esport escolar, de l'esport popular, de la indústria esportiva, que ha crescut i no para de créixer en l'àmbit privat, entre d'altres exemples; múltiples i variades pràctiques esportives que tenen un impacte innegable, com s'ha dit aquí, amb persones amb reconeixement internacional innegable, com el Pere Miró i molts d'altres. També volem iniciar la nostra intervenció amb un agraïment molt especial de les persones que ens han portat avui aquí, la feina feta per la Unió de Federacions Esportives de Catalunya, amb el seu president al capdavant, el Gerard Esteva. Gràcies per la intervenció. Gràcies a totes les persones, a totes les federacions que representeu. Gràcies a aquest model federatiu. Gràcies a les 150.000 signatures recollides per impulsar aquesta nova Llei de l'esport a través d'aquesta iniciativa legislativa popular, que li hem de donar curs, que li hem de donar resposta i que entre tots hem de fer que sigui una eina útil per als propers anys. I, per tant, aquí és on tots ens emplacem a fer-ho possible. Jo crec que avui és un gran dia; avui és un gran dia, no per al món de l'esport, com deia, sinó per al conjunt del país. En els moments que estem, i també cal dir-ho, costa molt situar l'esport, l'activitat física, el model de societat que volem construir i la influència que han de tenir els hàbits de vida saludables en aquest Parlament. I, per tant, avui és un dia important. Aquest tràmit parlamentari inicia el camí de la reflexió sobre quina és la política esportiva que volem definir, i ens n'hem d'alegrar i aprofitar al màxim aquests mesos que venen per davant per fer la millor de les lleis possibles. Per a mi és un gran orgull poder participar en aquesta nova llei de l'esport i, alhora, una immensa responsabilitat de fer-ho, de que ho fem bé i comptant amb el conjunt del sector –el conjunt del sector. Tots som necessaris, tots som imprescindibles, des del gran club esportiu, com pugui ser el Barça, fins al club més petit, fins a l'activitat reglada, com la no reglada, totes aquelles expressions d'activitat física que aquesta llei ha de contemplar, que aquesta llei ha de representar i que ha de potenciar. Una nova eina que ha de permetre augmentar encara més la quantitat i la qualitat de la pràctica física i esportiva a casa nostra. I ho ha de fer de manera segura i amb garanties. L'Estatut d'autonomia reconeix competències en la promoció, el foment, la coordinació i l'ordenació de l'activitat física i l'esport a Catalunya, com a disciplina d'interès general, com a disciplina que ens afecta a tots i cadascun dels ciutadans de Catalunya. La mateixa OMS, en l'Agenda 2030, ha presentat el Pla mundial sobre l'activitat física 2018-2030 com un dels objectius del mil·lenni. La nova Llei de l'esport ha de substituir la de l'any 2000; vint anys han passat, han passat vint anys i el que cal ara és actualitzar, el que cal ara és obrir aquesta llei, el que cal és modernitzar, millorar amb una nova visió, donant un nou impuls i fent els canvis i aprofitant els canvis que hi han hagut els darrers anys i aprofitant les oportunitats de futur. Ens queda molt camí per fer. Creiem que aquest és el camí que marcarà la política esportiva dels propers deu, vint anys, com he dit anteriorment. En aquest tràmit iniciem els debats i les reflexions. Aquí no acaba res, sinó que tot just comença. Definim la política esportiva amb aquesta llei, i alguns dels objectius que el Grup Socialistes i Units per Avançar ens marquem són d'aconseguir participació, d'aconseguir el consens. No és una llei que haguem d'aplicar els grups parlamentaris, sinó que haurà d'aplicar, haurà de servir al sector. Per tant, se l'han de fer seva. Necessitem consens, necessitem sinergies del conjunt del sector esportiu. Necessitem un gran acord de país, un gran acord esportiu i un gran acord social; aplicar les conclusions del Pacte nacional de l'activitat física i l'esport, que es va estar treballant; donar resposta a aquesta ILP, i fer ho compatible amb el que he dit anteriorment, amb l'objectiu que la pràctica esportiva arribi al cent per cent dels ciutadans. Hem arribat molt lluny, però no n'hi ha prou. No pot ser... Tenim el 45 per cent dels catalans i les catalanes que practiquen activitat física de manera regular; està molt bé, però és del tot insuficient. Qualsevol estudi sobre salut et diu que la vida saludable passa perquè tots i cadascun dels nostres ciutadans, independentment de la seva condició i edat, practiquin activitat física de manera regular, i el 45 per cent no és el 100 per cent. Per tant, cal fer una llei que doni precisament un impuls a que l'activitat física arribi al conjunt de la ciutadania. La lluita contra el sedentarisme creixent i les conseqüències negatives que suposa per a la salut són un repte i un objectiu. Cal aprofitar la gran varietat de disciplines i pràctiques esportives dels darrers anys; aprofundir i potenciar els beneficis de l'activitat física, com ja s'ha dit, en l'educació i integració en la salut, el rendiment i espectacle, en l'economia, amb aquest impacte del 2,1 per cent del PIB català, la cultura, la societat, etcètera. En totes les seves formes; no ens excloem els uns dels altres, tots som necessaris, tots som imprescindibles, tant el que fa esport de competició com el de no competició, tant el que fa esport a l'aire lliure com en un entorn cobert, tant l'esport reglat com no reglat, l'esport de competició i no competició, alta i baixa intensitat, esport públic, esport privat, esport escolar, esport universitari, i així, etcètera. Per tant, una llei –no ho oblidem– prou flexible per encabir totes aquestes pràctiques i que arribi, com deia, a totes les edats i situacions personals. No hi ha esmenes a la totalitat, i crec que aquesta és una bona notícia que també cal assenyalar; ni a la ILP ni a la proposició de llei. I quin missatge estem donant avui aquí els grups parlamentaris? Doncs que aquesta llei, al marge de millores que calgui introduir, ha de tirar endavant; ha de tirar endavant i s'ha de tramitar. I cal fer-ho, com també deia el lema olímpic, en equip. Els valors esportius..., i també aviam si aquesta llei ens ajuda a traslladar els valors esportius a tots els àmbits de la política, d'aquest Parlament, de la política i de la societat en general. La competència és bona, però el fairplay també. Per tant, cal fer-ho en equip per arribar més lluny, donar un missatge clar de que l'impacte de l'activitat física ha d'arribar a tots els racons del nostre país. El debat i la tramitació conjunta de la ILP i la proposició de llei, jo crec que ens han d'alegrar. Hem de donar les gràcies a totes les persones que ho han fet possible. Treballarem amb un text de base consensuat, que és la base, i aquesta base és el que està..., aquest text també està obert a fer-hi aportacions, modificacions i millores. I aquí és on també fem una crida a totes les persones que tenen dubtes, propostes i inquietuds a que vinguin a les compareixences, a que puguin presentar esmenes, a que es puguin fer transaccions i, per tant, que tothom s'hi senti cridat. Els continguts i els objectius de la llei, molts són coincidents amb la ILP, molts amb la ILP i la proposició de llei, i sobretot van a fer una reflexió sobre com podem millorar la governança de l'esport, com ens coordinem, quina estratègia fem, com ens comuniquem entre nosaltres, quina administració ha de fer..., què ha de fer l'Administració pública i com s'ha de relacionar amb les entitats esportives. Creem una unió d'esports de Catalunya com un òrgan de debat, de participació, consultiu. Més recursos, com s'ha dit aquí. Compromís de regular bé, compromís de destinar els recursos necessaris no només per deixar enrere les retallades dels darrers anys, sinó de veure com finançarem l'esport i veure què s'està fent a altres territoris d'Europa. Millorar el finançament amb l'1 per cent del pressupost de la Generalitat, com a mínim. Creació d'una nova taxa de grans esdeveniments. O molt recorregut, també tindrem, en la millora del patrocini i el mecenatge esportius, o establir bonificacions fiscals per al patrocini també, que ho hem parlat molt. Les subvencions per al foment de l'activitat física i l'esport. La simplificació dels tràmits administratius, que ho diem..., hi ha una reivindicació històrica però que tampoc acaba de fer-se efectiva. O també el llarg recorregut que tenim en la ILP, i també en la proposició de llei, en l'esport femení i polítiques d'igualtat en l'activitat física en persones amb discapacitat o en la lluita contra la violència, la discriminació, el racisme, la xenofòbia, l'homofòbia i el masclisme en l'esport; en parlem molt però tenim encara molt a recórrer en aquests àmbits. Accions contra el dopatge. El treball per l'esport escolar, l'esport universitari; cal treballar molt millor l'esport en totes les etapes educatives, de totes les edats. La regulació de les entitats esportives, clubs, federacions i consells esportius; també s'han de regular en aquesta llei. Llicències esportives. Esport de..., els esportistes de rendiment i els centres de tecnificació; som una referència internacional en l'esport de rendiment, i així ha de continuar sent; no fem això compatible amb l'esport de no competició, tots som necessaris i ha de continuar sent així. El foment de la formació, la innovació i la recerca a través dels nostres centres de l'INEF, l'escola catalana, el CAR, l'Indescat, l'Observatori Català de l'Esport, etcètera, el Tribunal Català de l'Esport... Com potenciem la indústria esportiva, com deia, privada i tot el seu impacte econòmic, garantint la seguretat i garantint la competència. Participació dels ajuntaments, imprescindible en la política esportiva, amb equipaments, amb l'urbanisme dels nostres pobles i ciutats i amb el foment de l'esport. Quina col·laboració fem amb l'Ajuntament de Barcelona i el seu règim jurídic i el seu potencial esportiu? Transparència i bon govern de tot el sector. Seguretat en la pràctica esportiva. Com fem també que el voluntariat esportiu, molt inculcat en el model esportiu català, doncs també tingui la seva regulació? Jo també afegiria..., no surten ben bé a la proposició de llei, però també ens hauríem de plantejar quin rol tenen els grans clubs professionals de Catalunya, els grans esportistes d'elit, reconeguts arreu del món, de Catalunya, i com també poden ajudar a defensar aquest model esportiu. I també crec que, com que no tota la regulació o tot allò que afecta l'esport català ho podrem regular en aquesta llei, jo crec que també caldrà crear consensos, buscar consensos per a aquelles regulacions que afectin el Congrés dels Diputats o el Parlament Europeu, que s'hi pugui anar a defensar també modificacions legislatives que vagin en la bona direcció. En definitiva, hi ha molt per fer. En resum, jo crec que avui és el primer pas per definir el model esportiu català. El primer pas per definir el present i, sobretot, per enfocar el futur del que volem que sigui l'esport català a casa nostra per als propers anys. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, teníem claríssim que hi havíem de ser i que hem de ser part de la solució. Ens posem a disposició de totes les persones que avui ens acompanyeu aquí, els que ens estan seguint i els que no han pogut venir. A disposició de que ens feu arribar aportacions, de les persones, de les entitats, de tothom que hi vulgui participar. Aquesta serà una llei vàlida si tothom s'hi sent cridat, si tothom s'hi sent escoltat. Com he dit abans, no és la llei del Parlament, és la llei del món esportiu català. Ha de ser la llei de l'esport català. Per acabar la meva intervenció, m'agradaria també acabar amb una frase d'un proverbi africà, que també m'agrada molt, que podria ser... –és africà, però es podria utilitzar perfectament en el sector esportiu–, que és que amb aquesta llei el que hem de fer possible no és d'anar molt ràpid tots sols, sinó de fer equip per arribar més lluny, amb la millor de les lleis possibles. Moltes gràcies, diputades i diputats.
Gràcies, senyor diputat. I a continuació és el torn de la diputada Anna Caula, del Grup Parlamentari Republicà.
Bon dia a tothom i benvinguts tots al Parlament. És un goig avui venir a aquest faristol per parlar d'esport, probablement una de les coses que crec que m'identifica més i que m'ha marcat més en la meva evolució personal. L'esport crec que m'ha ajudat a ser el qui soc. Crec que abans en Gerard ens explicava tots els valors que van associats a l'esport i crec que són valors de vida. Per tant, avui, benvinguts tots, perquè l'esport inclou molta gent i amb ganes de treballar, com ens deia el company Ordeig. Jo crec que, aquí, hi som per començar, per iniciar un camí. Per iniciar un camí ambiciós, transformador i fins i tot diria que molt valent. Però també amb la humilitat i amb la capacitat de tenir molt i molta escolta activa. Perquè l'esport engloba moltes sensibilitats, engloba moltes ànimes i hem de ser prou capaços per estar permeables a totes elles. Avui arrenquem aquí crec que amb un text inicial, amb un text base, perquè s'ha de començar des d'algun punt. Però amb un text, alhora, molt obert, molt flexible, que ha de tenir el recull de molts dels sentiments dels diferents estaments que inclouen aquest món esportiu i de teixir moltes i moltes complicitats. Tanmateix, també, no hem de cometre un error. Crec que moltes vegades parlem de l'esport com un tot. I, realment, l'esport és una eina amb molta potència, però alhora és una eina molt subdividida. L'esport són moltes vessants diferents que ens han d'ajudar a analitzar-ho, ens han d'ajudar també a saber que és així, a analitzar-ho, i a tractar-ho, no com un tot homogeni, sinó totalment al revés. Omple tantes i tantes vessants... Abans ho comentàvem, l'esport és competició. La competició és sana. També tenim aquell, penso que aquella espina, sobretot els que venim del món de la competició, d'entendre que no sempre ha de ser associada a aquell vessant no sa de l'esport. Competir és créixer, competir és lluitar contra tu mateix per ser millor, competir és posar-te el llistó cada dia més alt. Tots exigim a un metge aquest alt nivell de compromís. La competició t'ajuda a ser així. La competició t'ajuda a créixer. Però hi ha l'esport escolar, hi ha l'esport en edat escolar; hi ha l'esport federat; hi ha l'esport per a tothom; hi ha d'haver-hi aquell esport associat a la tercera edat i a aquell envelliment actiu; hi ha l'esport universitari. I, sobretot, hem d'atendre aquesta llei com una llei que inclou a tothom. Tothom –tothom– s'hi ha de sentir escoltat. I mai hem d'entrar en aquella lluita, que a vegades hi hem entrat, de què és millor, l'esport federat o l'esport escolar, o que aquí hi hagi una rivalitat. L'esport és tot. L'esport i l'escenari esportiu d'un país com Catalunya ha de donar solucions a tots aquests estaments i tots ens hi hem de sentir representats i tothom ha de tenir la sensació, des de cada àrea, que és escoltat, que té els recursos necessaris i que tenim la capacitat de conviure i enriquir tot això. I l'esport és molt més. L'esport és esport i educació. I sobretot en un món que, probablement, cada vegada ens marca més cap a una individualitat, que, probablement, no?, cada dia veiem més els nostres infants més associats a una tablet o a un mòbil, a jocs interactius, però que no a aquells temps de plaça, de joc, d'aprendre a jugar, d'aprendre a interrelacionar-nos. Per tant, tot això que abans no havíem de treballar tant, ara ho tenim a sobre la taula. I l'esport ens permet això. L'esport col·lectiu ens permet trobar-nos en un espai, trobar-nos físicament i treballar aquells valors que sabem que ens construeixen com a societat. Tenim també esport i salut, ho sentíem abans. Aquesta llei també ho ha de reflectir, perquè és una gran eina social. A vegades, amb la consellera Vergés, en parlem. La millor inversió per reduir les llistes d'espera no és tractar la malaltia quan ja és malaltia, sinó inversió en esport, en hàbits alimentaris, en activitat física. És la recepta esportiva. És incloure en tota aquesta teràpia de moltes patologies l'esport, l'activitat. És també esport i arquitectura. És com pensem les nostres ciutats, com pensem el nostre país, com dissenyem una ciutat perquè aquesta ens ajudi a caminar, a fer esport, a respirar millor. Això també és esport. I això també ha d'estar inclòs en aquesta visió dintre d'una llei de l'esport, de no tancar-la, de no fer-la petita, sinó ser ambiciosos en molts àmbits. L'esport també és recerca, és mobilitat, és recerca en medicina esportiva. Com aquesta, després, es torna a aplicar a la societat: en biomecànica, en fisioteràpia, en osteopatia, en dos vessants que ens permeten atacar i avançar per recuperar malalties, per recuperar lesions, per viure la vida amb més salut. En biomecànica hi ha tants àmbits oberts en recerca que genera i mobilitza el món de l'esport i que, després, té un retorn a nivell social. I parlem també d'aquest motor econòmic en què s'ha convertit l'esport; amb un motor econòmic a nivell d'empreses, empreses que potencien; cada vegada més tenim com la gent n'és conscient d'aquesta activitat física. Per tant, tenim molts gimnasos, tenim molts centres recreatius, tenim molta gent que els caps de setmana la seva manera de «disfrutar de l'oci és l'esport. Sigui un esport activitat o sigui turisme també alineat amb l'esport. Per tant, són totes aquestes vessants, ho esmentava abans, l'esport, al final, no és tancat, és molt i molt transversal, i així ho hem d'afrontar. Recordo molt bons moments amb el conseller Romeva, moments que ens han sigut limitats, moments que ara han de ser en una presó, en una cel·la. I em dirigeixo als meus companys de Ciutadans: quan vas a un espai on pots conviure-hi, perquè ets diputat i tens aquest dret, és una cel·la de formigó, de tres per tres metres, que no tens finestres, que hi has arribat després de catorze controls de seguretat, t'asseus en un banc i converses amb el teu company. Si això és el que vostès associen a privilegis, jo crec que caldria una reflexió personal. Una sala de tres per tres, on tot, tot, tot, és formigó. Doncs amb el company Romeva... [[Aplaudiments.]] Amb el company Romeva, que és una persona que estima la societat, que sempre ha treballat en projectes de cooperació, que ha sigut algú que ha mediat en conflictes polítics, i amb molta més gent, amb el company Ernest, amb la Najat, vam crear un grup de deu diputats per parlar d'esport, del que enteníem tots que en l'esport podia sumar i podia ser-hi. I exigència. Exigència cap a aquest hemicicle. Exigència cap a tots els que ens dediquem a la política. Un clam de que ja n'hi ha prou de que tots en fem ús de l'esport en els nostres programes electorals, que sigui aquell eslògan que sempre defensem, que creiem en aquests valors, ara és «vinga, som-hi!. Un pas endavant, perquè el que ens toca ja és actuar, és creure'ns, és utilitzar-los, és posar-los en funcionament de manera transversal, i no només parlar de l'esport, sinó ser-hi. Perquè, consellera, crec que ho compartirà, que realment és una de les eines amb més impacte potencial de transformació. Ho dèiem, a nivell de cohesió social. Probablement és un espai que no en té cap altre. Quan deu infants entren en un camp de joc, es trenquen tots els rols amb què hi puguis haver arribat. Ja no ets nascut a Catalunya, ja no ets immigrant, ja no ets d'una raça o d'una altra. Senzillament, comencem de zero. I allà l'etiqueta és totalment diferent: qui juga bé, qui col·labora amb els seus companys; pocs espais que tu, quan hi entres, ets capaç de transformar qualsevol etiqueta amb la que hi hagis pogut entrar. Per tant, afrontem-ho d'aquesta manera, siguem ambiciosos. És una llei de l'esport però que ha d'anar més enllà. Hem de convèncer de que totes aquestes paraules realment ens han d'ajudar a transformar aquesta Catalunya que anhelem, aquesta Catalunya progressista, aquesta Catalunya que ha de saber reconèixer tothom, que ha de saber entendre que hi ha esport federat, hi ha esport col·lectiu, que hi ha esport escolar, que hi ha esport a l'àrea metropolitana, que hi ha esport a les diferents comarques d'aquest país, que, probablement, no viuen la realitat de l'esport de la mateixa manera que es pot viure a Barcelona. Hem de ser prou permeables per entendre totes i totes aquestes realitats. I una pregunta. Probablement, si parlem o ens preguntéssim si volem més inversió en l'esport, si volem potenciar l'esport femení, si volem cuidar més l'esport base, si volem lluitar contra la violència, si volem promocionar l'esport com a cohesió, que inclogui també gent amb discapacitats. Rotundament tots a aquestes preguntes diríem sí. Qui no pot dir sí a tot això? Però, tanmateix, un prec, que ens deixem moltes coses. En aquesta llei hem de regular moltes més coses. Aquesta llei ha de muntar l'esquelet de l'esport català, aquesta governança que ens recordava el diputat Ordeig, de tot –de tot– el sistema esportiu català. I una reflexió. Moltes vegades ens obcequem molt amb l'eina, amb l'eina que tenim construïda. Aquesta eina funciona o no funciona? Realment, hem d'estar orgullosos d'una llei que va ser pionera, que va ser, en el seu moment, una llei diferent, que va dinamitzar l'esport català. Jo crec que quinze anys després el que pertoca és reinventar, reajustar-nos, perquè l'esport no era el mateix quinze anys enrere que el que ens trobem ara. Amb tot allò que comentàvem, aquest motor econòmic, el que significa, tot el que ha anat associant. I l'evolució. Aprofitem tot allò que hi havia de bo en aquesta eina i també analitzem com utilitzem l'eina. A vegades no és l'eina en si el que no funciona, sinó tanmateix és, quan estem al capdavant d'aquesta eina, quin ús en fem, com la desenvolupem. Som empàtics amb tots els que tenim al nostre costat? O només imposem segons quines normes? Per tant, reflexionem en aquestes dues línies. Una és, muntem una bona eina, però, per un altre costat, també, tot el pes a com utilitzem aquesta eina per desenvolupar el que fins ara hem explicat. Jo ho visualitzaria amb un exemple. Crec que una de les demandes que també hi ha del món de l'esport és que no es burocratitzi, que tot sigui més senzill, que les coses les trobis molt a prop. Que, a vegades, per aconseguir una subvenció de quatre-cents euros, el camí no t'obligui a gastar-ne cinc-cents, no?, que, al final, no saps ben bé ja on posar el pes. Crec que una vegada algú explicava que és la sensació que tens quan t'adreces a l'administració, no? Que arribes el primer dia, amb alegria, i veus una finestra gran amb una persona que t'atén, no? Esperes que t'escolti. A vegades t'escolta o a vegades no. Esperes que sí. Però malament anem quan el segon dia aquesta persona que arriba a aquesta institució, aquesta finestra la veu més petitona. I el tercer dia que hi va, encara la veu més petita. I el quart dia, quan se n'adona, aquesta finestra no la troba. Quan la gent que conviu amb el món de l'esport se'n va amb aquesta sensació de les institucions, és que alguna cosa estem fent malament. Per tant, obliguem-nos a tenir unes institucions obertes, unes institucions on tothom s'hi senti còmode, unes institucions que facin una llei que dona respostes a totes les necessitats del sector de l'esport, que no ens deixem a ningú fora. I, a partir d'aquí, és: tenim una eina sobre la taula per treballar, treballar i treballar. I, sobretot, que l'esport fa que puguem parlar, que és un aspecte que ens ajuda. Ens ajuda perquè ens uneix i tots tenim, al final, el mateix objectiu. Mantenim, hem tingut un equilibri, crec que molt interessant, del sector publicoprivat, que és el que hem de mantenir. Si una de les dues peces de la balança es desequilibra, potser perdrem quelcom que ens ha fet diferent de la resta de la comunitat, que és el nostre teixit associatiu, el munt de clubs, d'entitats, d'associacions que generen tot el que hi ha a l'esport. Per tant, les institucions el que han de fer és ser prou intel·ligents i hàbils per ajudar, acompanyar i arribar allà on aquestes petites associacions no poden arribar. Per tant, benvinguda tota la gent que treballa per l'esport a aquest hemicicle. Jo crec que per part dels diputats tot el compromís a ser flexibles, a aquesta escolta activa que us comentàvem abans, perquè crec que el repte és important, és un repte de país, perquè ens pot fer entendre la nostra societat des d'una òptica més saludable, amb tots aquells objectius que tenim a sobre la taula amb l'Agenda 2030, i és el que volem i desitgem tots. Per tant, benvinguts, i a treballar, que tenim molta feina. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Anna Tarrés, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. [[Pausa llarga.]]
Gràcies, vicepresident. Bon dia, conselleres, diputats, diputades, membres del Govern, de la Secretaria General de l'Esport, presidents de federacions, de clubs, Coplefc, consells esportius, el CAR de Sant Cugat, la UCEC, membres de l'Ajuntament de Barcelona, representants de la Diba, amigues i amics, molt bon dia a tothom. Avui és un dia important per tots els que estimem l'esport i l'activitat física, i és per això que iniciem el debat parlamentari del que serà el nou marc jurídic de la propera llei de l'esport i de l'activitat física a Catalunya; una llei que busca l'objectiu de crear un text de consens on tots els actors es sentin plenament representats i que a més sigui un referent a nivell mundial. Els grans projectes sempre es fan en equip, sempre són col·lectius; per això que vull agrair la confiança als companys del Grup Republicà i del Grup Socialista per la predisposició i l'obertura de mires per entrar conjuntament a tràmit aquesta proposició de llei. L'esport català necessita un marc normatiu que atengui les noves necessitats esportives i socials del país. En els darrers vint anys la societat ha canviat molt i l'esport també, i la llei que tenim ara ens ha quedat petita, ens constreny i hem de fer-li noves costures. Una futura llei que ve de lluny. El treball que avui iniciem té com a eix vertebrador les conclusions del Pacte nacional de l'activitat física i l'esport, liderat pel conseller Jordi Turull, per qui avui vull tenir un record molt especial per la terrible i injusta situació de presó que està vivint. [[Aplaudiments.]] Un pacte signat el 2017 per tots els agents del sector, un pacte que ens orientava envers una nova llei que complís tres objectius principals. En primer lloc, simplificar la legislació actual; en segon, promoure un finançament sostenible en el sector esportiu en un marc estable i de clara col·laboració entre l'àmbit públic i privat, i en tercer lloc, convertir l'esport i l'activitat física en el quart pilar de l'estat del benestar. I deixin-me dir-los que aquest és l'origen de les dues proposicions de llei que presentem avui: una en forma d'ILP presentada per una comissió promotora, la UFEC i les seves federacions esportives, i la proposició de llei fruit del consens entre el text proposat pel Govern, els promotors de la ILP i les necessitats de la resta dels agents de l'esport i l'activitat física, presentada i signada pels tres grups abans esmentats. Tant la ILP com la proposició de llei tenen el mateix objectiu: enfortir, adequar, modernitzar el model esportiu de Catalunya, regular les necessitats que l'esport té actualment i cobrir tots aquells aspectes que puguin ser rellevants en els propers vint anys. Tanmateix, el fons, el model organitzatiu i els beneficiaris són significativament diferents. Comencen per la ILP. Senyor Esteva, realment, agrair-li la seva intervenció i el fet que des de la UFEC hagi dinamitzat la creació d'una nova llei de l'esport català, però li hem de dir sincerament que no estem d'acord ni amb la forma ni amb part del contingut de la seva proposta. Quant a la forma em refereixo al fet que posés en marxa un procés d'elaboració d'un nou marc jurídic de l'esport català de manera unilateral i al marge de la resta d'actors del sistema esportiu i del mateix Govern de la Generalitat. Com vostè molt bé sap, la creació d'aquesta nova llei de l'esport era una de les conclusions a les quals es va arribar en el Pacte nacional de l'activitat física i l'esport de manera conjunta, i obro parèntesi: un pacte que vostè va signar per partida doble, com a president de la UFEC i com a president del Comitè Olímpic Català. I, per sorpresa de molts, la seva proposta d'ILP es va posar en marxa en un context difícil per Catalunya, amb l'aplicació de l'article 155, i en uns moments de feblesa del Govern de la Generalitat i, per tant, sense la seva participació ni de la resta del conjunt del sistema esportiu. Pel que fa al contingut, sota el lema «Preparats, llestos, llei!, vostè donava deu raons per la nova llei de l'esport, on destacava en un primer pla les temàtiques i objectius que són comuns per tot el sector esportiu, com la igualtat efectiva, la tolerància zero a la violència i la discriminació –m'agradaria assenyalar la conciliació entre la pràctica esportiva i els estudis–, més projecció internacional, un nou model de finançament al sector més transparent, participatiu i eficient, en definitiva un nou sistema avançat, modern i europeu. Però, ves per on, en la seva campanya, quan parlava d'un sistema avançat i modern, no esmentava la creació d'un nou model organitzatiu de l'esport català que treia competències al sector públic i que apostava per una clara privatització de l'esport a través de la creació de la Unió d'Esports de Catalunya, donant el màxim protagonisme al sector federatiu. Quan parlava de transparència, participació i eficàcia, parlava d'una assemblea general formada per les seixanta-nou federacions esportives, membres de la UEC, deu clubs, cinc esportistes, una representació d'institucions dedicades a l'estiu i a la recerca i algun membre d'honor. Quan es refereix al nou model de finançament, vostè crea el Fons per al Foment de l'Esport, que es dota a través dels ingressos d'una llicència esportiva general i obligatòria, entre altres mecanismes, i que a més la UEC gestionarà. En definitiva, la UEC es converteix en el paraigua de tot el sistema esportiu català i li atorga totes les funcions executives de les polítiques esportives de la Generalitat. Senyor Esteva, estarà d'acord amb mi que la ILP no va ser ben acollida per la resta dels actors, des del món municipal als consells esportius, passant per les institucions universitàries, les empreses esportives o el col·legi professional, el Coplefc. Davant d'aquest rebuig, cal agrair el gest de l'aleshores consellera de la Presidència, Elsa Artadi, per crear una taula de negociació amb el secretari general de l'Esport, el senyor Gerard Figueras, els promotors de la ILP i la resta del sector, amb l'objectiu d'elaborar un text inicial de consens entre la proposta del Govern i la ILP. Entrem en matèria de la proposició de llei. Aquesta proposta disposa de 131 articles, amb exposició de motius del mandat internacional, del mandat estatutari i de l'estructuració de la llei en sis títols. El primer, del principi general i de l'administració esportiva; el segon, de les entitats esportives de Catalunya; el tercer, de la pràctica esportiva i de l'activitat física en condicions d'igualtat; el quart, de la formació, investigació i desenvolupament de l'esport i l'activitat física; el cinquè, del finançament i de la promoció econòmica de l'esport, i, el sisè, del règim sancionador i el Tribunal Català de l'Esport. Què volem amb aquesta proposició de llei? Doncs, mirin, una cosa tan senzilla com posar en valor la transversalitat i l'impacte que genera l'activitat física i l'esport, i els valors que promou. En primer lloc, concep l'esport i l'activitat física com a instruments per a millorar preventivament la salut i el benestar de la societat catalana, buscant un sistema esportiu agermanat amb les directrius de l'OMS; aposta per una legislació on la pràctica esportiva i l'activitat física suposin un estil de vida saludable i es converteixin en un mitjà privilegiat per educar els joves en valors democràtics com el respecte, la solidaritat i la tolerància. El text proposa respectar i preservar el medi natural i es compromet amb els objectius de desenvolupament sostenible de l'Agenda 2030 que promou l'ONU. Aquesta és una proposició des de Catalunya i per Catalunya, respectant el territori i els esportistes. La llei que proposem és una llei que ha de permetre crear l'entorn i l'espai més òptim a través del qual tots els clubs, les associacions esportives escolars, les seccions i agrupacions esportives, els consells esportius, les seccions universitàries, les federacions i la resta dels agents del sector puguin desenvolupar-se configurant un dels sistemes esportius més complets del món. Però també va més enllà de Catalunya. I per facilitar la projecció del nostre país al món no només promou tenir més projecció internacional amb les seleccions esportives catalanes, sinó que també impulsa el model que reconegui Catalunya com a destinació excepcional per al turisme i la indústria esportiva. Aquesta PL lluita per la igualtat efectiva entre dones i homes, per la participació inclusiva de persones amb diversitat funcional, amb risc d'exclusió social o discriminades per qualsevol altra raó; al mateix temps, castiga els abusos, els assetjaments, els actes violents, així com l'ús de substàncies dopants, resultat d'una cultura que vol afavorir la inclusió de tots els col·lectius per no deixar ningú enrere. Com a novetat s'ha inclòs l'estatut de l'esportista, entenent l'esportista com a ciutadà i practicant de l'activitat física en general que gaudeix de la deguda protecció administrativa i que disposa d'una sèrie de drets, obligacions i excepcionalitats que en cap cas el poden portar a situacions de desequilibri ni feblesa. Es protegeix especialment i per primer cop l'esportista menor d'edat i les persones amb diversitat funcional. També vetlla per la preservació d'entorns sostenibles i per la integritat de les persones del col·lectiu LGTBI. La dona també hi té un paper important. Volem una llei per a un país on la dona esportista tingui el suport i les garanties per practicar esport a tots els nivells, especialment als nivells més alts de rendiment, sense que el període d'embaràs o la lactància suposin una limitació més enllà de la biològica. Per aquest motiu, i amb aquesta proposició de llei, l'Administració s'obliga a estar al seu costat garantint que no serà discriminada per cap motiu. Així mateix es fa una innegociable aposta per una major presència de la dona en les estructures directives, entre un 40 i un 60 per cent. Aquesta llei també propugna un país de campions; ofereix un suport a l'esport d'alt rendiment, no només a l'esportista, sinó que també posiciona els clubs, les federacions, els municipis i altres entitats esportives en el mapa esportiu mundial. Aquesta llei dona valor acadèmic a la formació en educació física i aposta per enfortir les institucions acadèmiques així com els centres i els professionals vinculats a la formació, i també impulsa la recerca esportiva, la innovació i la tecnologia, de forma transversal i àmplia, des de l'estudi extens de l'esport i l'activitat física fins a l'alt rendiment. I per poder dur a terme totes aquestes polítiques necessitem un finançament fort i estable. Es proposa aprofundir en la relació de col·laboració publicoprivada que ja tenim avui en dia i es proposen noves fórmules que han de poder fer front als nous reptes esportius i socials del nostre país. Es contempla en aquest apartat la UEC, el Fons per al Foment de l'Esport, el patrocini i mecenatge privat, la taxa esportiva en els esdeveniments esportius de masses, aspectes que de ben segur seran subjectes a profund i reflexionat debat. Som conscients de la potència del nostre país en l'àmbit de l'esport i l'activitat física? Som conscients a on podríem arribar si sumem les forces i treballem per una llei que serveixi de marc comú per a tothom? És clar que encara queden alguns interrogants que hem de debatre i consensuar: les llicències pels no federats, la manca de representació dels gimnasos, la necessitat i la funció que caldrà atribuir a la UEC, el tractament dels e-sports, i, per la part que em toca, la manca d'estatuts pel que fa als estaments dels tècnics i dels entrenadors. Des de Junts per Catalunya sempre defensarem que el nou marc normatiu ha de representar tota la pluralitat del sector, sempre procurant l'interès general. I per acabar, i fer-ho en termes esportius, avui aquí només estem escalfant. A partir d'ara començarem a jugar el nostre partit, la nostra pròpia competició per assolir la llei de l'esport que es mereix Catalunya. Si estem d'acord que el món de l'esport i l'activitat física és una autèntica eina de transformació social, també ho ha de ser aquesta futura llei. Els interpel·lo a tots, diputades i diputats, agents i actors del sector esportiu, a configurar conjuntament la nova legislació esportiva, sense distincions ni impediments. Perquè quan parlem d'esport i d'activitat física parlem d'educació i cohesió social, d'igualtat efectiva, d'inclusió i d'integració, i parlem sobretot de valors de salut i de benestar, un benestar tan físic com emocional. Parlem, en definitiva, de model de país. Des d'aquesta tribuna, i en nom de Junts per Catalunya, ens comprometem a escoltar, reflexionar, negociar i transaccionar per aconseguir el màxim de consens i arribar al model de país que tots anhelem, a través d'aquesta Llei de l'esport i l'activitat física. Agrair una vegada més l'esforç del secretari general de l'Esport, el senyor Gerard Figueras, i a tots els membres del Govern, que han estat treballant intensament, juntament amb la comissió promotora de la ILP, perquè avui donem tràmit parlamentari a aquesta proposició de llei, com al text a treballar en futura ponència. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació passam al torn de la intervenció de la resta de grups parlamentaris per posicionar-se. I té la paraula, en primer lloc, el diputat Javier Rivas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, president. Consellera, diputados, público asistente, muy numeroso..., eso es bonito, es que moviliza, que hay un interés importante con esta ley, de la que yo no voy a hablar, porque no sé de qué ley estamos hablando, porque hay una ILP, hay un proyecto de ley y hay una ley del Govern, luego explicaré el qué, ¿no? Lo que sí que quiero explicar un poco –cuando llegue el momento de la verdad, ya entraremos en harina– es, un poco, todo el recorrido, ¿no?, todo lo que estoy escuchando, todo lo que estoy viviendo y todo lo que creo que esto implica. Desde hace miles de años y durante miles de años fuimos seres humanos o animales que se movían, que tenían mucha movilidad, que trabajaban en equipo. ¿Por qué? Porque salían cada mañana a cazar un mamut corriendo, en equipo, ¿no? Era su modus vivendi. Somos evolución. De ahí nos viene un cuerpo y nos viene un cerebro, que hemos ido adaptando con el tiempo. Pero el tiempo ahora corre muy deprisa. En los últimos cuarenta años, aquella vieja dita clásica de mens sana in corpore sano, creo que nos la hemos cargado. ¿Por qué? Porque ha ido tan deprisa, que hemos pasado de golpe a una vida sedentaria, a una vida con nuevas palabras, ¿no?: obesidad, diabetes, aislamiento social..., son palabras que son feas, que esta ley o esta sociedad tiene que corregir. Lo único que espero yo de la ley que salga de este Parlament es que acabe siendo el deporte como receta social. Es a lo que aspiro a que aspire que esta ley, ¿no?, que el deporte sea una herramienta útil para la sociedad que vivimos, la inercia que tiene y la derivada a la que nos lleva. Decían que «a esta hora, en mi tierra, abrevan las cebras y los leones; lo decía Abebe Bikila, un joven keniata que en la Olimpiada de Roma corrió descalzo los cuarenta y dos kilómetros y ganó la medalla de oro. Cuatro años después volvió a ganar la medalla de oro en olimpiada. Para mí eso es deporte, es un ascensor social. Durante el auge de los años treinta, Alemania, Berlín, organizó una olimpiada. Quería ser un escaparate de la nueva era hacia el mundo, ¿no? Pero se llevaron una –para ellos triste, para mí honrosa– sorpresa cuando Jesse Owens, un afroamericano, fue capaz de ganar todas las pruebas de velocidad. Para mí eso es deporte también. Cuentan que en el Tour del 72 había una pugna muy importante entre dos ciclistas muy importantes en aquella época: Luis Ocaña y Eddy Merckx. Luis Ocaña iba ganando todas las etapas. La rivalidad entre ellos ya había pasado a unos extremos inimaginables, era prácticamente violenta. Las declaraciones de uno y de otro eran a machete, vaya, era una cosa furibunda. No se hablaban, ni siquiera en el pelotón. Era un momento de mucha tensión. Y las etapas iban pasando y Eddy Merckx a cada etapa atacaba, pero Ocaña en cada etapa se defendía, ¿no? Cuando faltaban dos etapas para acabar el Tour, Luis Ocaña se cayó de la bici, se rompió la clavícula y se tuvo que retirar de ese Tour que tenía ganado. Pero Eddy Merckx no quiso coger el maillot amarillo. Para mí eso es deporte. Es honestidad, son principios, es valentía. Se puede ganar, pero no todo vale. Asistí no hace mucho –seguramente habré coincidido con alguno de los que hay por ahí arriba– a una conferencia que me gustó mucho, aprendí muchas cosas, que era de cómo se está utilizando en países africanos el deporte como método de integración para superar casos tan, tan, tan extremos como los niños soldados; por ejemplo, en Angola o en otros países, ¿no? Me contaron que el modus operandi que utilizaban los educadores era poner a los que habían sido víctimas y a los que habían sido verdugos, ponerlos prácticamente en el mismo equipo, ¿no? Claro, lo primero que les tuvieron que explicar es que las faltas, como mucho, eran al contrario, pero que no se tenían que zurrar entre ellos, porque había tanto odio contenido, que era realmente una apuesta muy complicada. No fue fácil, fue cuestión de tiempo y de que fuera rodando el balón, pero llegó un momento que metieron un gol y se abrazaron todos juntos, pensando que un futuro era posible y que aquel pasado desastroso estaba superado, ¿no? A veces lo pienso también aquí, pienso que podríamos un día quedar con los grupos de la oposición y echar un partidillo; igual nos haría un poco bien a todos, ¿no? Para mí, bueno, ya lo he repetido, el deporte también es eso, es terapia social. El deporte es muchas cosas –creo que ya se ha repetido anteriormente–, el deporte es salud, es cultura, son tres puntos de PIB, es sociabilidad, es superación, es liberación de serotonina, es esfuerzo, es compañerismo, es un larguísimo etcétera de cosas que no voy a repetir, porque ya lo han dicho otros compañeros y me parece suficientemente bien explicado, ¿no? Yo he puesto estos ejemplos que son extremos, que son la punta del iceberg de esta pirámide de lo que es el deporte, ¿no?, pero en la base de esta pirámide están, pues, todo ese grupo de gente que socializa, que con los amigos el fin de semana se va a dar una vuelta en la bici, a echar un partido de fútbol, de básquet, de pádel..., la gente que se junta para ir a caminar por la montaña o por la orilla del mar. Y ya sin contar –que no se me olvide, por favor– todos los niños que están en el patio del colegio soñando que algún día pueden llegar a ser Messi, que pueden llegar a ser Ricky Rubio, que pueden llegar a ser Rafa Nadal o tantísimos otros enormes deportistas que tenemos en este país, ¿no? Tampoco quiero olvidarme, porque para mí es importante, todo lo que es deporte paralímpico y deporte de igualdad de género. Creo que eso también es un activo muy importante, que siempre lo decimos, pero que hay que pasar de los dichos a los hechos, ¿no? El deporte es poliédrico y requiere lógicamente una organización legal, ¿no? Me parece correcto que hagamos una ley, porque la que teníamos se ha quedado obsoleta. La prueba es que nadie, ningún grupo, y nosotros por supuesto no, no hemos presentado a la totalidad, y aceptaremos la tramitación encantados de la vida de tener esta ley encima de la mesa. Decía Johan Cruyff que el fútbol era muy sencillo, que si tú tienes la pelota el equipo contrario no tiene la pelota; entonces, si no tiene la pelota, no te puede meter un gol. Simplificando, pero Cruyff tenía razonamientos muy simples, pero muy profundos, ¿no? Creo que es un poco lo que ha pasado aquí: tenemos una ley de hace veinte años, que en su momento estuvo muy bien, que se nos ha quedado vieja, y el Gobierno no ha hecho sus deberes, y entonces ha venido una ILP, una iniciativa particular..., que es un sistema legal que está contemplado, no tiene ninguna anomalía, que alguna vez me parece que he escuchado a algún diputado como recriminar este formato; no, no, es un formato perfectamente legal, perfectamente factible. El Gobierno ha tenido que correr para meter un gol, poder empatar el partido y traer una propuesta suya, que supongo que ahora acabarán en una ponencia conjunta. Bueno, me parece estupendo, pero, bueno, es un poco a lo que normalmente ya nos tiene acostumbrados el Gobierno, de que siempre va un poco tarde y un poco mal, ¿no? ¿Qué va a hacer Ciudadanos en esta hipotética ponencia conjunta donde creo que acabará esta ley? Observen que no he hablado nada ni del artículo 1, ni del 5, ni de nada, porque es que no sé todavía en qué va a quedar, de qué estamos hablando. Tenemos dos borradores, que habrá que hacer un max mix ahí, una fusión que no sé en qué extremo quedará. Cuando llegue el momento, por supuesto que nos manifestaremos y habremos sido padres y partícipes de esa nueva ley, ¿no? Decía Quevedo que nadie promete tanto como el que no va a cumplir. Yo sí que quiero decirles lo que va a hacer este Grupo Parlamentario de Ciudadanos con esta ley o con las que vengan, ¿no? Y permítanme que lo haga con un ejemplo, con una anécdota personal muy propia, muy íntima. Yo fui a un colegio en Vielha con once años, estaba en el equipo español de esquí infantil, y recuerdo que éramos casi niños, éramos adolescentes y con una gran esquiadora y una gran persona que nos ha dejado este verano, Blanca Fernández Ochoa, estábamos entrenando, estábamos haciendo abdominales. Entonces ella me sujetaba a mí, hacíamos series de cincuenta, iba contando: «Uno, dos, tres..., cincuenta. Cuando hacíamos los cincuenta, se cambiaba. Y cuando le tocó a ella yo contaba: «Uno, dos, tres..., cuarenta y nueve, cincuenta, pero ella siguió: «cincuenta y uno, cincuenta y dos, cincuenta y tres... Le dije: «Para, que me toca a mí. Y me dijo: «Es que tendríamos que empezar a contar a partir de cuando duele, ¿no?, porque es cuando el músculo ya está trabajando. [[Aplaudiments.]] Eso es lo único que yo voy a prometer a toda esa gente que está allá arriba y a toda esta gente que está en la calle: que trabajaremos hasta que nos duela, que trabajaremos para que entre todos consigamos una ley que sea útil para los ciudadanos, para el deporte, y, eso sí, siempre con el mejor espíritu deportivo. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació es el torn de la diputada Concepción Abellán, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bon dia, vicepresident..., diputados y diputadas. Y buenos días a todos los invitados e invitadas que hoy nos acompañan del mundo del deporte. A lo largo de estos cuarenta años, desde el inicio de la creación de políticas públicas deportivas, en 1979, con las primeras elecciones municipales y la aprobación del Estatut de Catalunya, el sistema deportivo catalán se ha caracterizado por las actuaciones de consenso y concertación entre los distintos niveles de la Administración, como ayuntamientos, consells comarcals, diputaciones, Generalitat y la gran variedad de actores de un sector privado deportivo, como los clubs, federaciones, consells esportius, asociaciones, AMPAs, empresas, que representan distintas manifestaciones del fenómeno deportivo, como la competición, el recreativo, escolar, universitario, de élite, de deporte y salud... Por tanto, que uno de estos actores, por muy importante que sea, consiga llevar a cabo una iniciativa legislativa estrictamente unilateral y con objetivos privatizadores rompe la política de consenso y diálogo con que se iniciaron las tareas del Pacto nacional de la actividad física y el deporte, y representa un peligro para la estabilidad y el crecimiento del conjunto del sistema deportivo catalán. El Pacte nacional de l'esport i l'activitat física de Catalunya establece cinco ejes de acción. El eje social, entre otras cuestiones, habla sobre la necesidad de construir una sociedad más saludable desde la edad escolar. El eje escolar y formativo prima la premisa de poner los valores por delante de la competitividad y focalizar esfuerzos en la juventud por un elevado abandono de la actividad física. En el eje de la alta competición, se destaca el papel de las administraciones en las actuaciones en materia de deporte. En el eje económico-financiero, busca tener un modelo sólido de financiación para mejorar la distribución de manera adecuada a sus funciones y necesidades. Y, por último, el eje político, donde destaca la necesidad de un nuevo modelo de gobernanza consensuado y en el que todo el mundo tenga su papel, definiendo las funciones de los diversos agentes y enfocando la nueva legislación desde la óptica de la transversalidad y de los derechos sociales. La presentación de la ILP por la Unió de Federacions Esportives de Catalunya –una de las partes, que no es la totalidad del sector– torpedea, en primer lugar, la unidad de acción del sector deportivo y, en segundo lugar, el pacto nacional. Fue presentada en un momento político convulso, con la aplicación del artículo 155, y con un protagonismo de solo una de las partes que forman la totalidad del sector deportivo. Esto genera una ruptura del consenso y una falta importante de representatividad. Una ILP con diez ejes, como igualdad efectiva del deporte femenino, tolerancia cero a la violencia y discriminación, potenciación del deporte para personas con discapacidad, más y mejor promoción del deporte base, mejora de la tecnificación de nuestros deportistas, conciliación entre la práctica deportiva y los estudios, más proyección internacional, nuevo modelo de financiación, sector más transparente, participativo y eficiente, y nuevo sistema avanzado moderno y europeo. Sobre el papel, estos diez ejes parecen asumibles, pero la evidencia es que la mayor parte del esfuerzo del cambio de ley se pone en la creación de la Unió d'Esports de Catalunya, la gestión financiera de las subvenciones y el papel principal de las federaciones deportivas. La ILP crea un nuevo ente que sería el responsable del hacer y deshacer de toda la política sectorial deportiva, en el ámbito público y privado y, cómo no, su financiación. La propuesta dota a la Unió d'Esports de Catalunya de funciones públicas como la implantación y el desarrollo de las políticas deportivas y el control de la formación de técnicos deportivos, que a día de hoy esto depende de la Administración pública des del Departament d'Educació, las universidades o l'Escola Catalana de l'Esport. Así mismo, se le otorga capacidad para intervenir en el desarrollo urbanístico, al darle competencias en la planificación de las instalaciones y equipamientos de Catalunya. Plantea igualmente la obligación de que toda persona practicante de cualquier modalidad de actividad física organizada, no solo la federativa, tenga que disponer y consecuentemente pagar anualmente una licencia deportiva que alimentará un fondo de fomento del deporte, que el documento otorga íntegramente a la Unió d'Esports de Catalunya. Añadimos a esta capacidad recaudatoria la función de distribuir este fondo económico, es decir de otorgar las subvenciones. Finalmente, hay otra función pública que quiere asumir la Unió d'Esports de Catalunya, que es muy cuestionable. Nos referimos a la posibilidad de intervenir y participar en el sistema de inspección deportiva de equipamientos, actividades y licencias. Una Unió d'Esports de Catalunya cuya representación, en su asamblea general no cuenta con los profesionales, ni los municipios, ni la globalidad del mundo formativo de forma proporcional, teniendo las federaciones el peso y mayoría principal, siendo solo el 25 por ciento del sector. En definitiva, se propone un sistema deportivo a medida de las federaciones, sin tener en cuenta a los profesionales del deporte, ni al deporte popular –representado por los consejos municipales del deporte– o la práctica individual no federada del deporte, otorgándole a la Unió d'Esports de Catalunya competencias propias de la Administración pública, siendo no representativa de la globalidad del sector con especial importancia del otorgamiento de subvenciones o funciones de inspección, que en ningún caso deberían de darse en el ámbito privado. Valoramos la intención que tuvo en un primer momento el Govern en intentar hacer un texto de consenso, sin embargo, la ley que hoy nos presentan recoge todo lo malo que integra la ILP, abandonando la perspectiva social que mantiene la actual Ley de deportes y atendiendo a los intereses de la Unió de Federacions Esportives de Catalunya y no a los del conjunto del sistema deportivo catalán. Y es que se da que, en ambas leyes, la Unió d'Esports de Catalunya queda principalmente como entidad representante de todo el sector, a pesar de que en la actualidad –insisto– el mundo federativo solo representa el 25 por ciento del sector –y no lo digo yo, está recogido en la propia ILP. Además, quedarían blindadas y dotadas de capacidad de gestión pública, económica y de inspección, con poder para poder emitir licencias deportivas, gestionar y distribuir fondos para el fomento del deporte catalán. Y, más grave aún, es que el texto impone que la Secretaria General de l'Esport y la actividad física pasaría a estar supeditada a la Unió d'Esports de Catalunya. No podemos entender que el Govern acepte que sea la Unió d'Esports de Catalunya quien marque la política deportiva de nuestro territorio, entendiendo desde nuestra postura que debe de ser la secretaria general, que es quien está al servicio de los intereses generales. Tampoco es razonable que desde el Govern planteen en esta ley que una de las vías para la obtención de recursos provenga de impuestos y tasas de loterías y juegos, cuando estamos asumiendo el impacto negativo sobre las adicciones, sobre todo entre los más jóvenes, ante la proliferación de casas de apuestas. Es el propio Govern quien en su propuesta de ley no cuenta con los ayuntamientos como espacio central para la potenciación del deporte y hábitos saludables. Otras de las cuestiones que nos preocupan de estas propuestas es que ambas abandonan la importancia sobre la mejora de los hábitos del deporte y trabajar sobre los valores del mismo. Y entendemos que ahora no es el mejor momento para poner en marcha un proceso para cambiar la Ley del deporte, teniendo en cuenta que el máximo responsable y negociador de esta ley, Gerard Figueras, acaba de ser detenido por un presunto delito de malversación de caudales públicos, prevaricación y tráfico de influencias. Dicho todo esto, desde Catalunya en Comú Podem entendemos que el deporte es un derecho universal de la ciudadanía, entendiendo que este es uno de los espacios de ocio, y debe de ser tenido en cuenta en toda su transversalidad, su potencialidad, en la lógica de los valores colectivos. El deporte es una necesidad para la persona en todos los ciclos vitales y debe garantizarse desde la comunidad que esta práctica no sea desarrollada como un lujo. Todas las personas, y especialmente los niños y los jóvenes, deben de tener derecho al deporte y al ocio. El deporte debe de ser inclusivo y cooperativo; quien practica deporte debe de recibir un trato igualitario y, en ese sentido, debe alejarse de la lógica mercantilista. En resumen, los dos textos que inician la tramitación no son nuestro modelo, pero, aun así, entendemos que el sector nos pide que se avance. Por eso no hemos hecho enmienda a la totalidad y trabajaremos al máximo durante la ponencia y pondremos, sobretodo, encima de la mesa, los cambios que consideramos necesarios para la mejora de este texto. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, l'esport és un element cabdal en la nostra societat. Sembla innecessari repetir, però crec que és el moment de fer-ho, que no estem parlant del Barça o de l'esport professional, sinó d'aquells centenars de milers de persones que cada cap de setmana practiquen l'esport escolar o federat, de la gent que practica algun esport en el seu temps lliure, de l'excursionisme, del món del motor, etcètera. Efectivament, l'esport és clau per millorar la cohesió social al nostre país, per integrar els nouvinguts i nouvingudes, per millorar l'estat físic i la salut, i és important per als nostres infants, per als joves, però també –i cada cop més– per als nostres adults i la gent gran, sectors als que tradicionalment s'ha dedicat molt poc esforç per incorporar i mantenir dins del món de l'esport. Aquesta llei havia de ser el següent pas després del consens establert en el Pacte nacional per a l'activitat física i l'esport, però els hem de dir que tenim els nostres dubtes que sigui una llei de gran consens i que, alhora, hagi tingut un desenvolupament prou participatiu i tenint en compte realment a tot el sector. Més aviat sembla que hagi sortit només com a resposta a la iniciativa de la UFEC i a la seva ILP, absolutament legítima –aprofitem per saludar la seva comissió promotora i totes les entitats presents–, amb la implicació que això pot comportar i, si més no, el risc d'un decantament excessiu cap als interessos prioritaris de l'esport federat i l'intent de control d'aquest sobre la resta de l'esport del país. I bé, sobre aquesta proposició de llei que avui tramitarem, nosaltres tampoc hem presentat cap esmena a la totalitat. Nosaltres volem debatre sobretot quatre qüestions o quatre aspectes que ens semblen, si més no per nosaltres, d'especial rellevància. En primer lloc, el repte, al qual pensem que de moment aquesta proposició no respon, d'una política pública, d'una política pública i nacional de l'esport del nostre país. Un esport realment per a tothom, universal, gratuït i democràtic. I, per tant, en conseqüència, una llei que respongui al foment de l'esport popular, no només de l'esport –o principalment– competitiu i elitista; un esport no principalment mercantilitzat; en definitiva, un esport accessible i inclusiu de totes les diversitat de la gent del nostre país. I en aquest sentit volem destacar que, per nosaltres, un tema especial d'atenció d'aquesta proposició de llei, per la mancança que de moment veiem que presenta el text proposat, és precisament l'atenció al col·lectiu LGTBI i la garantia de la seva no discriminació en la pràctica de l'esport. Però, d'altra banda, també hem de dir que ens preocupa enormement que aquesta proposició de llei el que fa, sembla ser, és consagrar un model sobretot de concertació, de privatització de la gestió i la promoció de l'esport. No és una política pública de l'esport, sinó una delegació concertada amb altres actors, i sabem, senyors i senyores, que la concertació és una de les fonts bàsiques de la corrupció, de la corruptela del 3 per cent, de les portes giratòries, etcètera. I aquest és un risc real que hem d'abordar i que aquesta proposició de llei, en aquests moments, no ens garanteix. Bé, també hi trobem diferents novetats, però potser la més destacada és el reconeixement explícit d'una entitat, la Unió d'Esports de Catalunya, que oficialment encara no existeix i a la qual es dona una seguit de prerrogatives sense saber ni la representativitat que pot tenir l'entitat, ni els seus membres, ni el seu funcionament, i això s'incorpora dins la llei més important de l'esport de Catalunya, una llei que hauria de tenir una vigència de molts anys. La llei defineix la Unió d'Esports a Catalunya com l'entitat privada que hauria de ser el paraigua de tot l'esport català, però com tota entitat privada serà ella mateixa i els seus membres qui decideixin els seus objectius, membres i vots, finançament, etcètera. I tot i no saber com acabarà essent, se li dona una importància molt gran a la proposta de llei. Una de les prerrogatives que se li dona, per exemple, a la unió, és la gestió dels nous fons per al foment de l'esport i l'activitat física, un fons nodrit de fons públics i que gestionarà una entitat privada, en lloc de fer-ho directament la Secretaria General de l'Esport o el Consell Català de l'Esport. També es parla a la llei que, dins de les funcions executives de la unió, hi haurà l'expedició de llicències esportives generals. No queda molt clar si això serà en detriment de les federacions esportives i dels consells esportius, ja que el redactat és molt genèric. S'obre l'entrada a l'exercici d'un monopoli de facto en l'esport català. En cas que existís aquest monopoli, si més no des del nostre punt de vista, hauria de ser públic i no privat. Hi insistim, estem davant d'un risc de mercantilització, de privatització. Tot el que això obre des del punt de vista de portes giratòries, 3 per cent, etcètera, i d'altra banda un dèficit molt important de democràcia dintre del sector i de participació real, i en igualtat de condicions de tots els actors, de tots els agents i de tots els subjectes que són part activa del foment i de la promoció de l'esport, i especialment de l'esport popular i de l'esport inclusiu. En el projecte de llei es dona una gran importància a la unió i, en canvi, no hi apareix una entitat que hauria de ser un pal de paller de l'esport català i del seu reconeixement internacional en els propers anys, com és el Comitè Olímpic de Catalunya, el COC. Després d'anys en un calaix, es va reactivar el COC com a eina de suport i impuls al reconeixement internacional de les seleccions catalanes i de l'esport català. Aquesta entitat, però, no apareix esmentada en l'actual proposició de llei i això, des del nostre punt de vista, és un dèficit molt important, i més si, teòricament, aspirem a esdevenir una nació amb ple dret i amb absoluta normalitat en el món internacional de l'esport. Bé, podríem parlar d'altres aspectes. Traslladarem tot això, totes aquestes qüestions, tots aquests enfocaments en forma d'esmenes i de propostes de millora a la proposició de llei. Volem, però, fer esment especial del risc de privatització, és a dir de delegació de no assumpció d'una política pública amb tot el que això podria garantir, d'un accés realment garantit, universal, lliure, gratuït i democràtic de l'esport de tothom i per a tothom. I trobem a faltar també, a la proposta de llei, un reconeixement i impuls més gran cap a l'esport popular i cap a la seva organització. Catalunya ja va ser pionera durant la República en l'impuls de l'esport més enllà de la competició i de les federacions. Aquesta llei podria ser –i no ho és de moment– una oportunitat per donar-li impuls. També volem insistir –tornarem a fer-ho– que en lloc s'incorpora el tema de facilitar la pràctica esportiva i la no discriminació del col·lectiu LGTBI, quan creiem que se n'hauria de fer un esment explícit, per tal de garantir la no discriminació d'aquest col·lectiu especialment vulnerable, actualment, en la pràctica de l'esport. Cal incidir, doncs, en l'aprofundiment de la pràctica esportiva en tots els nivells de la nostra societat. I també cal superar l'esport com un element bàsicament competitiu, per tal que esdevingui definitivament allò que ha de ser, un element cabdal en la vertebració social i de transmissió de valors en la cultura popular i nacional del nostre país. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Correspon ara el torn al Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula la diputada Esperanza García.
Diputats, diputades, consellera, es necessita una nova llei de l'esport per fomentar, per simplificar, per assegurar donar salut i seguretat als usuaris de l'esport, evidentment que sí. En el seu moment, el Govern de la Generalitat va presentar una llei de professionals de l'esport que era una mena de nyap, amb una mancança de regulació sobre la titulació i la seguretat dels usuaris respecte als tècnics, entrenadors i voluntaris esportius, que va acabar al Constitucional, anul·lada parcialment. I suposo que en aquest tràmit arriba aquesta presentació de la ILP, que també analitzem avui. A veure, nosaltres apreciem aspectes positius en els dos textos que tenen vocació normativa, que són la reserva legal de les llacunes legals en favor del tercer llibre del Codi civil català; també el principi d'unitat federativa, és a dir, una sola federació per a cada modalitat esportiva; la voluntat de planificar equipaments amb una mirada més a llarga durada i amb una certa estabilitat, i també la protecció específica dels menors i dels més vulnerables. És veritat que també hem detectat en ambdós textos..., el que passa és que en set minuts és difícil diferenciar entre l'un i l'altre, i faré un esment a tots els possibles problemes que nosaltres intentarem esmenar en ponència i millorar en aquesta ponència. En primer terme és la inconstitucionalitat de segons quines previsions sobre expedició de titulacions esportives, tant per als tècnics com per als entrenadors. Vostès ja saben que hi ha una reserva legal i, per tant, això pot no només dificultar l'aplicació pràctica sinó també trencar la unitat de mercat, trencar la igualtat de tots els professionals espanyols que estiguin a tot el territori i que puguin tenir les mateixes oportunitats d'accés a la carrera i a la professió. Tampoc entenc com és que el PSC, amb la proposta que signa amb els grups de Govern, insisteix també en aquesta inconstitucionalitat i amb aquesta previsió que acabarà malament, al final. També és veritat que trobem que hi ha una certa intromissió reguladora als clubs privats respecte de determinades qüestions, que jo crec que les que criden més l'atenció són: primer, ficar-se en l'autonomia de la voluntat de les parts, amb una relació contractual, és a dir, fixar quines són les obligacions dels esportistes i dels clubs en relació amb la cessió de drets d'imatge que nosaltres no entenem. Tampoc entenem per què hi ha una regulació sobre el consum, per la qual els recintes esportius, sense diferenciar en el cas dels àmbits exclusivament privats..., que no només aquesta prohibició hauria d'abastar, diguem-ne, el recinte esportiu, de pràctica esportiva estricta, sinó que no entenem per què s'abasta també aquells clubs socials que formen part d'instal·lacions esportives de caràcter privat. És a dir, ja entenem que als recintes esportius vostès intentin prohibir el consum d'alcohol, no entenem, per tant, que posin el barem i el topall màxim a vuit graus de graduació alcohòlica, nosaltres diríem, fins i tot, que res d'alcohol als establiments esportius, però no entenem com fan extensiva aquesta prohibició i aquesta limitació als restaurants que estan dintre dels clubs esportius de caràcter privat. Tampoc estem d'acord en la creació de nous impostos. Nous impostos que es fan servir i que es creen mitjançant una llicència general esportiva, en el cas de pràctica d'esport coordinada. I jo em pregunto i la zumba serà una pràctica d'esport coordinada? També serà objecte d'impost?, perquè, segons aquesta explicitació tan poc clarificadora que hi ha a la llei podria ser fins i tot objecte d'impost. També és veritat que no estem d'acord amb el model de finançament i subvencions, crec que ja ho ha dit algun grup que ha parlat abans, i el suposat impuls de l'esport que es recull en aquests dos textos, i, a més, potser mai millor que avui per posar-ho de manifest. Tenim un problema de model. Ahir mateix es van produir, exactament, cinc escorcolls i quatre detencions, entre elles, la del secretari general de l'Esport, el subdirector general de Gestió i Recursos del Consell Català de l'Esport i l'exapoderat del canal olímpic de Castelldefels. I jo vull fer esment a dues converses que figuren dins d'aquest sumari per aquesta operació que es diu «Bolo. I són aquestes dues: la primera és del 13 de juny. El president de la Federació Catalana de Gimnàstica li preguntava al secretari general, senyor Figueras, què havia de fer amb de cinc mil a set mil euros que li havien sobrat d'una subvenció que va rebre en el seu dia, una subvenció directa, que què en feia d'aquests diners. I el senyor Figueras, el secretari general de l'Esport li contestava: «No, no, aprofita'ls, perquè un altre dia les coses no aniran tan bé. Una segona conversa és del 30 de juliol i es produeix entre la secretària general de Presidència i el senyor Figueras, i es parla sobre el pressupost que tindria al final el Consell Català de l'Esport assignat, de manera genèrica. I això ho faig en referència a aquesta previsió de l'1 per cent del pressupost de la Generalitat a favor de l'impuls genèric de l'esport. Li deia aquesta secretària general de Presidència al senyor Figueras: «Mira, a l'hora de la veritat, ja veuràs que farem alguna cosa pressupostària, perquè hi incorporarem els 8,2. Però els 4,2 restants ja ens els endurem nosaltres per a una altra cosa. Hi estàs d'acord? Això és el contingut del sumari que ahir va ocasionar quatre escorcolls i cinc detencions. Què ens hauria de portar a reflexionar aquest sumari, al marge de quines siguin les responsabilitats i fins on s'estenguin? No s'esveri, senyora Artadi, no s'esveri, si ha d'anar al jutjat, ja hi anirà. [[Remor de veus.]] No varen... Crec que el model de finançament de les entitats esportives no és correcte. I amb aquests dos textos legals crec que tampoc se segueix una via que ens permeti dir el que, al final, al final és voluntat de tots –crec, sincerament, voluntat de tots–, tant dels que presenten el projecte de llei com dels que presenten la iniciativa popular legislativa. I és impulsar la pràctica de l'esport, perquè els objectius dignes que persegueix l'esport, tant en termes de salubritat, tant en termes d'integració social i cohesió social, tant en termes de valors de caràcter social són bons. I requereixen, efectivament, sí: transparència, control i sobretot que estiguin absolutament nets de política partidista, de corrupció, de clientelisme, que és, ara per ara, el que el caracteritza.
Bé, acabades les intervencions dels grups i subgrups parlamentaris, la consellera de Presidència ha demanat fer una intervenció d'agraïment. Per tant, consellera, quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Diputades, diputats, només unes paraules d'agraïment per tota la feina que s'ha dut a terme per arribar avui fins aquí, en aquest moment i en aquest debat. Una feina que, òbviament, i malgrat que algunes intervencions, doncs, hagin volgut treure-li la importància que té... –cosa que és una llàstima, és una llàstima–, és una feina que respon a la voluntat de tots els sectors implicats. Per tant, primer de tot, gràcies a la comissió promotora i gràcies també als grups parlamentaris impulsors, als proponents. De fet, una proposició de llei que des de la societat civil, el sector esportiu, el Govern i els grups parlamentaris s'ha treballat conjuntament per tal de poder tirar endavant aquestes dues iniciatives parlamentàries, la ILP i la Proposició de llei de l'esport. Ara cal seguir treballant, i els encoratjo a seguir treballant aquí, en seu parlamentària, i els encoratjo a fer-ho per tenir la millor llei de l'esport de Catalunya, fer-ho des del treball de totes i tots, buscant el màxim consens, cosa que vol dir que, prèviament, caldrà debat i caldrà treball. I penso que és en aquesta seu parlamentària on es durà a terme aquest debat i aquest treball per tal de tenir la millor llei de l'esport per a Catalunya. Per tant, un senzill agraïment a totes i a tots per la feina que han fet fins ara i per la que duran a terme d'ara endavant. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Acabat el debat i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, aquestes dues iniciatives continuaran la seva tramitació parlamentària. [[Sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat davant el Ple perquè informi sobre el suport que va donar als comitès de defensa de la república, el respecte de les resolucions judicials i l'acatament de l'ordenament constitucional]] [[361-00017/12]] I passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de quatre sol·licituds de compareixença del president de la Generalitat davant del Ple. Com bé saben, el Ple va aprovar ahir l'ampliació de l'ordre del dia amb aquest nou punt i la Junta de Portaveus, tinguda ahir també, va acordar de substanciar el debat conjunt de quatre sol·licituds de compareixença del president de la Generalitat davant del Ple, presentades pel Grup Parlamentari de Ciutadans, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem i del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar. Aquest serà l'ordre d'intervenció dels grups parlamentaris per defensar aquestes quatre sol·licituds de compareixença, amb un temps total per als sol·licitants de cinc minuts per grup parlamentari, dos minuts i mig en el cas del subgrup parlamentari que no ha fet sol·licitud. Per tant, comencem, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, per la diputada senyora Lorena Roldán, que té la paraula.
Sí; gràcies, president. Bien, a finales de septiembre, una operación de la Guardia Civil destapó los planes de varios integrantes de comandos radicales separatistas, que al parecer pretendían atentar en Cataluña. Según las informaciones del sumario, estos radicales tenían un listado de objetivos entre los que se encontraba este mismo Parlamento, y cada vez vamos conociendo más datos y más detalles sobre el sumario de esa llamada «operación Judas, un sumario que revela que los radicales pretendían asaltar este Parlamento con –atención– la ayuda del presidente Torra. Según el sumario, el señor Torra tenía la intención de encerrarse en el Parlamento junto con los radicales el día D. Este Parlamento lleva ya dos intentos de asalto en lo que va de año, dos intentos de asalto que ni el señor Torra ni tampoco el presidente de este Parlamento se han dignado a condenar. Y yo me pregunto: ¿por qué? ¿Por qué cuando intentan violentar este Parlamento por la fuerza no hacen absolutamente nada? ¿Qué pasa, que el día D quizá era el tercer intento de asalto?, ¿el del éxito? ¿Qué querían, atrincherarse aquí y poner en funcionamiento la Asamblea de Cargos Electos? ¿Esa es la idea que ustedes tienen de democracia? Expulsar a todo aquel que piensa distinto. Pues, miren, eso tiene un nombre, se llama totalitarismo, y no lo digo yo, lo dicen ustedes con sus actos. [[Aplaudiments.]] Miren, casi dos meses después de esas detenciones, el señor Torra ni siquiera se ha dignado a dar una mínima explicación. Ha sacado un comunicado con tan solo unas líneas en las que Torra no solamente no aclara nada, sino que encima tiene la desfachatez de poner en tela de juicio la actuación de la Audiencia Nacional. Hoy, en la sesión de control, el señor Torra me preguntaba si yo soy la fiscal. Pues, mire, no, no soy la fiscal, soy diputada de este Parlamento y sobre todo soy catalana. Y como diputada y catalana que soy, cuando la Guardia Civil, la Audiencia Nacional y los detenidos acusan al presidente de la Generalitat de querer asaltar este Parlamento –que le recuerdo que no es su cortijo, que es la casa de todos–, tengo mi derecho a preguntar. Por supuesto que tengo el derecho, porque ustedes se llenan la boca reclamando los derechos, pero los derechos de los demás los pisotean que da gusto. [[Aplaudiments.]] Es una auténtica vergüenza cómo este presidente no da la cara. Cómo se esconde, ni siquiera cuando las informaciones apuntan a él. Y yo, ¿saben qué les digo?, que quien calla otorga. Y dice el refrán que por sus hechos les conocerán, y los suyos, pues la verdad, es que dejan bastante que desear. Miren, en cuanto se le pregunta al señor Torra por los CDRs, él saca pecho y nos dice que son amigos suyos, incluso familiares. Cuando estos señores, por llamarlos de alguna manera, se dedican a cortar carreteras, a bloquear vías de tren, a asaltar edificios públicos por la fuerza y se producen enfrentamientos, sale el señor Torra y les dice que aprieten. Cuando asedian el aeropuerto, cuando siembran el caos en Cataluña, el señor Torres les da las gracias públicamente. Cuando cortan carreteras, cuando bloquean Cataluña, cuando dificultan que los catalanes puedan hacer vida normal, Torra no solamente no lo condena no, es que tiene el morro de irse allí a cortar él también la carretera con el coche oficial. Es que no tiene ni un mínimo de pudor, el señor Torra. Y, encima, cuando detienen a estas personas por sospechosos de terrorismo, el señor Torra les aplaude. Es una vergüenza. Y, miren, les voy a decir, esto es lo que vamos conociendo según el sumario. Mire, estos son los explosivos que podían fabricar los CDRs presos según la Guardia Civil. Fíjese, en un informe fechado veinte días antes de los arrestos, la Guardia Civil asegura que con los materiales con los que el grupo contaba podían fabricar los siguientes explosivos: nitrato de amonio; termita; ANFO; RDX; explosivo de nitroalmidón; peróxido de acetona, también conocido como «Madre de Satán por el terrorismo y el yihadismo; botella química de fuego, que es cóctel Molotov más complejo, con ácido sulfúrico. Mire, estos señores, que ustedes aplauden y defienden, ¿qué pasa, que son aficionados a la química? Porque es que yo no creo que esto lo tenga cualquier persona en su casa. Además, mire, también habían adquirido virutas de hierro, cojinetes con veinte bolas de acero del tamaño de canicas, tres cajas de tornillos y ruedas, trozos de aluminio, óxido de hierro y resto de pilas. Además, también contaban con un material para fabricar un laboratorio. Mire, estos señores, estos señores que tenían todo esto, con planes y materiales susceptibles de convertirse en explosivos, apuntan al señor Torra como cómplice, dicen que Torra conocía los planes de estas personas para atentar contra Catalunya y atentar contra este Parlamento. El Mundo, también, que se hace eco de ese sumario: «Gandalf y Lisa, los nombres en clave de Quim Torra y Carles Puigdemont en las conversaciones de los comandos radicales. Dice uno de los detenidos: «Hace cuestión de dos o tres semanas organicé una reunión con la hermana de Lisa –Lisa, para que me entiendas, el nombre en clave del que está con los flamencos en Bélgica, el mandamás, para que me entiendas. Vamos, el fugado, para que me entiendan, ¿eh? [[Aplaudiments.]] Entonces también, sigue... Sigue y dice: «Estoy trabajando con ellos para blindarles comunicaciones y asegurarles una comunicación también con Gandalf –Gandalf, el que está aquí. Para que me entiendan, el que no está aquí. [[Aplaudiments.]] ¡Es una auténtica vergüenza! –¡una auténtica vergüenza! Y a lo que tiene que venir aquí el señor Torra es a salir y dar la cara. Y, si no lo hace aquí, porque se va a volver a esconder, que sepa que lo tendrá que hacer ante la justicia y ante la fiscalía, porque lo hemos denunciado por estos hechos. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya... [[Sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat perquè informi sobre la seva relació amb els detinguts per l'Audiència Nacional per presumpta pertinença a grup terrorista i sobre el presumpte coneixement dels plans previstos pels anomenats «equips de resposta tàctica]] [[361-00018/12]] ...té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conselleres, diputats i diputades, jo vull començar..., l'origen de la relació del president amb els CDRs abans; no comença el 23 de setembre d'ara, sinó que va començar el maig de l'any passat, precisament en el debat d'investidura, en el qual el president, ja d'una forma indirecta, quan parlava de les tres vies d'exercir la república, parlava del Consell de la República; parlava de l'Assemblea d'Electes, dels que ahir en vam poder parlar també amb una interpel·lació, i parlava de la ciutadania apoderada, literalment apoderada i mobilitzada, que bàsicament són els CDRs, no? Perquè també des del primer dia el president ja va mostrar la seva sintonia amb els CDRs, la seva interlocució, la família membre dels CDRs, etcètera. Per tant, és una relació que no ve d'ara sinó que és una relació que s'estén des del primer dia de legislatura, des del primer dia de la presidència del president Torra. Després coneixem allò de l'«“apreteu”, feu bé d'“apretar”. I llavors, clar, quan uns «apreten els altres..., quan «apretes alguna cosa, doncs, surt per una altra banda, no? I és lo que estem veient fonamentalment aquests dies. I després, quan alguns també se li tornen contra ell, perquè com ell havia promès fer això de la república i costa tant, no?, doncs se li revolucionen i «–escolti'm, que vostè ens a traït i tal, i ell els hi diu: «–No, no, no; escolteu, escolteu, la revolta –la revolta– l'ajornem fins després de la sentència; llavors és el moment de la revolta. Sembla ser que és ara el moment de la revolta, segons anunciava el mateix president, no? Per tant, s'estan complint; s'estan complint les seves instruccions. Jo ja he advertit alguna altra vegada dels riscos que tot això té, no? La promesa de paradisos que són enganys corren el risc de la frustració. I aquesta frustració, generalment, després s'acaba canalitzant en violència. I ho estem vivint, ho estem veient, no? Però, clar, el Govern què ha fet davant de totes aquestes situacions? I el president. Què han fet? Res, ambigüitat –ambigüitat, absoluta ambigüitat–, una certa comprensió, no? Diu: «La violència... –avui mateix ho deia, no?–, diu, «la violència no és el problema; el problema és el conflicte. Doncs, mirin, no, no; no es tracta d'això. El conflicte és el president; és ell el que amb la seva ambigüitat i amb els seus silencis alimenta el conflicte. I amb això arribem al 23 de setembre, que efectivament es produeixen aquestes detencions de nou CDRs acusats de preparar actuacions violentes, d'atemptar en una caserna d'una guàrdia civil, de tirar a terra torres d'alta tensió, de tirar a terra torres de comunicacions. I la resposta del president no pot ser més lacònica: «Són gent compromesa. Carai, gent compromesa com aquesta jo la vull a la presó. I en presó preventiva, n'hi han set. Però la gent compromesa que han d'atacar casernes de Guàrdia Civil, tirar torres de comunicacions o torres d'alta tensió, jo la vull compromesa a la presó. I d'allà ve la petició de compareixença que avui estem debatent, perquè la vàrem presentar el 30 de setembre, fruit de les informacions que van aparèixer en aquell moment. Però ara ja es coneix el sumari. I ara apareixen converses gravades –es diu literalment, converses gravades– d'algun dels CDRs amb el mateix president de la Generalitat: plans per tancar-se a dintre del Parlament, plans per tallar carreteres, surrealistes converses sobre Gandalf i Lisa. Escoltin, una cosa absolutament surrealista, no? I, per tant, creiem que és imprescindible [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que el president s'expliqui, o ho desmenteixi, i ho faci aquí, en seu parlamentària, en una sessió en la que digui: «Escoltin, això no és veritat. Perquè, si hi ha alguna cosa de tot això que és veritat, també hauria de venir aquí, en seu parlamentària, a presentar immediatament la seva dimissió i la seva renúncia com a president de la Generalitat. Això és el que hauria de fer. I em permeto acabar aquesta intervenció recordant-los la dicotomia que avui mateix han plantejat els CDRs en un comunicat. La dicotomia és: independència o barbàrie. Si ho analitzem..., i ho lamento, eh?, però, com que això de la independència no és possible, només hi ha una opció: barbàrie. I això és el que defensen els CDRs, la barbàrie. I això és el que defensa el president quan diu que els CDRs són gent compromesa. Si us plau, recordin la faula d'Isop: cría cuervos y te sacarán los ojos.
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia. [[Sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat perquè informi sobre la seva presumpta vinculació amb les eventuals accions al Parlament d'un grup dels comitès de defensa de la república]] [[361-00019/12]] Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputades, des de Catalunya en Comú Podem som plenament conscients del moment d'excepcionalitat que viu el país. És per aquest motiu que tant des de les institucions com des del carrer hem expressat el nostre rebuig a la sentència del Tribunal Suprem i hem exigit la immediata llibertat de tots els presos i preses polítics independentistes i la fi de la judicialització del conflicte català. També hem defensat i seguirem defensant, no només al Parlament sinó també al Congrés dels Diputats, que la situació de bloqueig i de regressió democràtica que vivim a Catalunya només se solucionarà a través d'un diàleg honest i sincer entre el Govern de Catalunya i el Govern de l'Estat; també a través d'un diàleg entre els partits i la societat catalana, que ens ha de permetre construir col·lectivament una sortida política que haurà de votar el conjunt de la ciutadania. I com sabem que estem davant d'un moment polític extremadament delicat i que necessitem que totes i tots siguem el màxim de curosos i curoses en l'exercici de les nostres responsabilitats, no ens podem permetre que hi hagi cap ombra de dubte sobre quins són els objectius i les intencions del president del Govern català. Catalunya necessita un president que sàpiga estar a l'alçada de la història, no un president que vulgui fer història. Quan la Guàrdia Civil va procedir a la detenció de les persones pertanyents al CDRs sota presumptes acusacions de terrorisme, nosaltres ja vam expressar la nostra preocupació per la manera com s'havien fet aquestes detencions: de nit, amb cops a la porta, sense garanties i davant de criatures. Hem alertat sobre la indefensió de les detingudes i la més que probable violació del dret a la defensa, com ja han denunciat familiars, els seus advocats i organitzacions de drets humans. Hem expressat la nostra preocupació pel fet que, un cop més, s'hagi pogut utilitzar la presó incondicional de manera excessiva i injustificada, en un intent més de criminalització de la protesta i de l'independentisme, com també ho hem vist en els casos de les persones detingudes arran de les protestes després de la sentència. Hem denunciat la perillositat de banalitzar el concepte de terrorisme, d'utilitzar les víctimes, i dels riscos democràtics que suposa equiparar terrorisme amb el moviment independentista, un moviment eminentment pacífic. I ja ho van dir, Ciutadans va creuar una línia vermella quan va utilitzar les víctimes d'ETA políticament i electoralment en aquest Parlament. A més, sense que els serveixi de res, perquè Ciutadans políticament i electoralment sumen zero. Durant setmanes hem expressat la necessitat de prudència fins que es conegui el sumari. I ara comencem a tenir algunes informacions. No obstant, hi insistim: aquestes informacions s'han de tractar també amb prudència mentre hi hagi dubtes sobre si es van respectar els drets de les persones detingudes durant les detencions i els interrogatoris, com, hi insistim, denuncien familiars, advocats i organitzacions com Irídia. En aquest context, la setmana passada, diferents mitjans de comunicació es van fer ressò del sumari on es recollia el testimoni d'alguns encausats, d'un dels encausats, on s'afirma que hi havia plans per ocupar el Parlament, amb una possible vinculació del president Torra. Hi insistim: respectem i exigim que es respecti la presumpció d'innocència de les persones encausades, i tenim dubtes de les circumstàncies en les quals es van fer aquestes declaracions. Per això, en cap cas, aquesta petició de compareixença del president de la Generalitat suposa posar en dubte aquesta presumpció d'innocència ni criminalitzar les persones detingudes. No obstant, creiem, com a grup parlamentari, que és una obligació del president de la Generalitat de Catalunya de venir aquí, en seu parlamentària, a donar explicacions, a explicar-se, més enllà del que va dir en un comunicat i del que després ha dit en mitjans de comunicació. Nosaltres creiem que aquesta petició de compareixença és una petició per sentit comú i per responsabilitat institucional, per protegir l'autogovern i les institucions de Catalunya, que tant ens ha costat aconseguir i que tant ens costa mantenir. Dit això, també volem insistir en el rebuig a les formes agressives i fora de tot respecte institucional que fan alguns dels grups d'aquesta cambra, principalment Ciutadans però també, a vegades, el Partit Popular. És impropi d'un representant públic, d'un càrrec electe, fer segons quin tipus insinuacions o utilitzar mentides, manipulacions i exageracions per suposadament fer veure que es té raó i guanyar vots. N'hi han unes quantes aquí que s'haurien de plantejar la seva dimissió. Són precisament aquestes pràctiques les que han blanquejat i han donat ales a l'extrema dreta, les que han afavorit el creixement de la ultradreta, precisament a costa dels vots de Ciutadans i el Partit Popular, perquè Vox els ha avançat per la dreta, perquè és millor votar l'original que la mala còpia. I al president i als grups parlamentaris que donen suport al Govern, si pensen que l'únic grup d'aquesta cambra que no és independentista i que defensa els presos polítics, que l'únic grup no independentista que defensa la possibilitat de debatre sobre tot, que l'únic grup que té aliances estatals i que defensa el diàleg i la solució política a tot arreu –a Barcelona, a Madrid, a Andalusia, a València, on sigui–..., si es pensen que, per demanar aquesta compareixença, són l'enemic, és que tenen un problema de percepció de la realitat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat perquè informi sobre la seva presumpta relació amb els detinguts que presumptament volien actuar contra el Parlament i el seu presumpte coneixement dels plans previstos]] [[361-00020/12]] En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn ara del diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Conselleres, diputats i diputades, jo no puc fer altra cosa que assenyalar també l'absència del president de la Generalitat. Ens sembla que, davant d'un debat com aquest, seria el mínim, que fos present a la cambra. En fi. Parlava la diputada que m'antecedia en l'ús de la paraula de la necessària prudència a l'hora d'abordar fets com els que estem abordant. I jo crec que és efectivament aquesta l'actitud que s'ha de tenir quan s'aborden fets com aquests. De fet, el nostre grup parlamentari, i jo mateix, en algunes ocasions, hem tingut ocasió de retreure als grups de govern i, en concret, al president de la Generalitat de Catalunya, la imprudent aproximació que van tenir com a primera reacció als esdeveniments dels quals ara en el fons tots estem parlant, perquè en lloc de dir: «Si res d'això de què s'acusa aquestes persones és cert, això no té res a veure amb el moviment independentista i això no té res a veure amb nosaltres, i no tenim cap vincle amb això, i ho condemnem, si algú estigués pensant en usar explosius per a sabotatges, atemptats, o en ocupar el Parlament de qualsevol de les maneres, en lloc d'això, va ser una reacció molt defensiva, vinculant una fracció absolutament minoritària de gent que diu defensar la independència de Catalunya amb el conjunt del moviment; una vinculació que van fer els qui defensaven, en teoria, aquest moviment independentista. No, no la feia ningú més. Perquè en un moviment tan ampli no és tan difícil d'imaginar que hi pugui haver gent que opti per vies d'acció que no són democràtiques. Ha passat així al llarg de la història d'aquest país, també. Per tant, no és res tan estrany ni tan inimaginable. Això sí, al costat d'això, la prudència també recomanava fer el que ha fet sempre el nostre grup, que és exigir el respecte a la presumpció d'innocència de tota persona detinguda acusada. Fins i tot ara que ja s'ha aixecat el secret del sumari, s'ha de seguir reivindicant aquesta presumpció d'innocència que els assisteix, evidentment. I també, davant de les informacions aparegudes en el sumari, també assisteix, òbviament, la presumpció d'innocència al mateix president de la Generalitat de Catalunya, que, d'acord amb aquestes informacions, d'alguna manera s'hi veuria involucrat. Però nosaltres, clar, no som un òrgan judicial, som un òrgan polític. I, per tant, davant de la gravetat de les vinculacions que presumptament existirien d'acord amb les informacions aparegudes al sumari entre gent que estava preparant explosius, que es plantejava usar-los per sabotatges o potser per atemptats, que es plantejava assaltar una institució com és el Parlament de Catalunya i atrinxerar-s'hi, el mínim que es pot fer és demanar que comparegui el president en seu parlamentària a explicar allò que cregui convenient respecte a aquestes vinculacions que se li atribueixen. I no li demanem una prova diabòlica, és a dir que provi la inexistència d'aquestes vinculacions, perquè efectivament, com és conegut, la prova diabòlica per alguna cosa té aquest nom. No, no ha de provar que no existeix aquesta vinculació. Però sí que es mereix una explicació política, aquest Parlament, sobre aquestes greus conclusions a les que un pot arribar si llegeix el sumari. Perquè, és clar, a més ens trobem davant d'un president de la Generalitat que s'ha vantat sempre, públicament, d'una proximitat als CDRs, un moviment que, a part d'estar protagonitzant aquests dies, doncs, determinades formes de protesta amb greus conseqüències, creiem, també per a la convivència, és el moviment del qual s'hauria separat un grup d'individus que no sabem si forma una organització o no, això s'aclarirà quan hi hagi una sentència, però que són aquesta gent a la que se'ls vincula. I els ha defensat aquí, en seu parlamentària, parlant de «ciutadans compromesos amb la seva societat. I s'han arribat a aplaudir aquí aquestes persones, i se les ha qualificat de presos polítics. I a nosaltres ens sembla que després de tot això, i conegut el contingut del sumari, mereixem, el conjunt dels diputats i diputades i dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, una explicació per part del mateix president de la Generalitat de Catalunya. Perquè, si res d'això fos cert, si cap d'aquests vincles fos cert, el president de la Generalitat de Catalunya no podria continuar ni un minut més al capdavant d'aquesta alta institució. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara de la diputada senyora Maria Sirvent.
En primer lloc, volem aprofitar la nostra intervenció per demanar la llibertat immediata de l'Edu, d'en Germinal, d'en Txevi, d'en Xavi, d'en Jordi, d'en Ferran i de l'Alexis, i per enviar tot el nostre suport a les seves famílies, amigues i companyes. [[Aplaudiments.]] Les sol·licituds de compareixença en les que es fa referència a les persones detingudes el passat 23 de setembre en un operatiu policial orquestrat per la Guàrdia Civil i dirigit per l'Audiència Nacional, on hi van participar més de cinc-cents agents..., i aquestes persones van ser traslladades a Madrid, on l'Audiència Nacional va decidir el seu ingrés a presó sota els càrrecs de terrorisme, tinença d'explosius i conspiració per estralls. Tots són a presó, en règim FIES 3, amb les restriccions que això comporta dels seus drets. Exactament, en Xavi i en Jordi són en règim d'aïllament. Això vol dir que només surten de dues a quatre hores de la seva cel·la; la resta del dia se'l passen a dins de la cel·la. Les acusacions contra aquestes persones són acusacions sense cap tipus de fonament jurídic. Durant el procediment judicial es van produir vulneracions del dret a la defensa de les persones detingudes. Tal com ha denunciat Alerta Solidària, l'equip de defensa va patir nombroses dificultats exercides de forma intencionada tant per la Guàrdia Civil, com per la fiscalia i l'Audiència Nacional. S'han succeït filtracions interessades als mitjans de comunicació i s'han publicat parts del sumari sense cap tipus de contextualització que han creat inseguretat jurídica. Es va dificultar a l'equip d'advocats que poguessin saber on eren les detingudes. Es va demorar la primera entrevista amb els advocats fins a trenta-sis hores. En Ferran i en Jordi van estar vint-i-cinc i cinc dies, respectivament, sense poder accedir al seu advocat de confiança; les seves declaracions no tenen cap validesa jurídica. Les condicions de trasllat van ser absolutament inhumanes: van ser traslladades encaputxades, van estar dies sense dormir, van ser interrogades de matinada durant hores, sense cap tipus de garantia jurídica i amb vulneració flagrant dels seus drets i del seu dret a la defensa; van patir coaccions i amenaces contra elles i contra les seves famílies. Tots els grups parlamentaris heu pogut o teniu l'ocasió de parlar amb les familiars perquè us expliquin les gravíssimes irregularitats que s'han produït. Aquesta és una operació d'estat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , amb una clara intencionalitat política. Vostès fan servir informacions filtrades del procediment sense cap tipus de rigor. Nosaltres no creiem en aquest procediment judicial, però si vostès creuen en aquest procediment...
Diputada...
...–president, vaig acabant–, si vostès creuen en aquest procediment judicial, com a mínim haurien d'esperar a que aquest acabés. Celebrem les mobilitzacions, celebrem les mostres de solidaritat i no pararem fins que les nostres companyes siguin lliures. I animem a que tothom participi...
Diputada...
...d'aquestes mobilitzacions. [[Aplaudiments.]]
En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ernest Maragall.
Sí; gràcies, president. Efectivament, una de les funcions essencials del poder legislatiu en una democràcia és la del control de l'acció de govern i del mateix Govern, començant naturalment per la seva presidència. Però diguem-ho clar: això que avui ens proposen és tota una altra cosa; és simplement un pas més en l'operació «acoso y derribo contra les institucions catalanes i contra l'independentisme com a projecte polític i com a moviment social i ciutadà, eh? El que vostès fan avui és la més explícita prostitució del concepte de control del Govern i de la seva plasmació parlamentària. Venint de vostès, senyores i senyors de Ciudadanos, ja res sorprèn. Vostès van néixer políticament per destruir l'autogovern català, per suprimir el model d'escola catalana i per sotmetre a control polític els mitjans públics de comunicació. Però ara resulta s'han estavellat contra la realitat, contra la realitat social, cultural i política de Catalunya; ara ha arribat la verificació democràtica definitiva del seu fracàs en aquest sentit. Ciutadans, PP, PSC ens parlen de suport als CDRs, de pertinença a grup terrorista, d'actuacions contra el Parlament, de no sé quantes barbaritats. Política ficció de baixíssim nivell. Quanta presumpció de culpabilitat –aquesta sí–, quanta imprudència, quanta distorsió i abús de la funció democràtica del control parlamentari! Amics dels comuns, em sembla incomprensible i dolorós trobar-vos en aquest mateix paquet de sol·licituds de compareixença del president amb els partits de la repressió. Francament, eh? Un cop més fan exhibició –aquesta a què ja ens tenen acostumats– d'equidistància i ambigüitat calculada: presumpció d'innocència, sí, però, això sí, mentrestant explotem políticament les sospites de connivència amb la violència pel que pugui ser, a veure si..., algun mal quedarà. La seva postura és especialment decebedora, encara més després de l'acord que ahir vam conèixer, PSOE-Podemos, aquest acord que inclou com..., veiem com limiten la situació avui a Catalunya a una qüestió de convivència interna i de respecte a les lleis. No ens donin més lliçons de moral i encara menys vinguin a demanar explicacions en base a una suposada violència que vostès saben perfectament que no existeix. Tots vostès ho saben; tots saben que l'independentisme no és violent, saben que guanyarem la nostra independència mitjançant la lluita no violenta. I precisament perquè ho saben, prefereixen fer créixer la paranoia i la tergiversació dels fets reals. Ja n'hi ha prou, eh? La paranoia d'aquesta violència inventada que obsessiona els partits de l'Estat mai guanyarà la realitat. I la realitat són les urnes, són els Onze de Setembre, són les marxes per la llibertat, són les contínues manifestacions i demostracions pacífiques a les places de pobles, viles i ciutats. Aquesta és la realitat que vostès s'entesten a no veure i a no voler entendre. I per això busquen desesperadament algun indici de violència d'algun grup o d'alguna persona que hagi llençat una pedra prou grossa com perquè pugui ser qualificada de terrorisme. No se'n sortiran; es poden inventar històries terribles i conspiracions de fireta, però no podran evitar impedir l'èxit final de la determinació col·lectiva de la societat catalana, com no podran evitar que la suma de mobilitzacions pacífiques junt a la creixent fermesa unitària de les institucions i partits sobiranistes acabin per tombar el mur de la repressió i la intransigència que avui els aplega aquí en aquest intent vergonyós de criminalitzar el president de la Generalitat i amb ell, a tots nosaltres. Els proposo que canviem de guió: els demano que renunciïn a la política de terra cremada; els demano, els exigeixo que tornin a la política real, a la política democràtica del respecte mutu i la cerca d'acords tangibles i efectius. Han renunciat a la política, no en saben o no volen. Alguns de vostès proposen obertament liquidar tot vestigi d'autogovern, començant per aquest Parlament, al que acusen d'ineficàcia però que en realitat voldrien silenciat, dissolt, per una nova i més intensa aplicació de l'article 155. O potser ara em diran que també demanaran explicacions a Madrid per les detencions arbitràries, les condicions en les que van ser retinguts els detinguts, la manca absoluta de garanties processals? Qui hauria de comparèixer, potser sí, aquí, és el ministre Grande-Marlaska, eh? Ell sí que té relació coneguda i continuada amb els membres de les forces de seguretat [[aplaudiments]] que presumptament han organitzat maltractaments, humiliacions i retencions il·legals. Abandonin el soroll de la rumorologia, les falses acusacions i la utilització abusiva dels informes policials; tornin a la música viva del debat democràtic, del contrast d'idees i propostes, al diàleg capaç d'obrir vies d'avenç real per respectar la voluntat democràtica de la ciutadania catalana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I per acabar el debat té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Eduard Pujol.
Conselleres, consellers, senyores i senyors diputats, president Torrent, president Torra, bon dia. Un dia defenses les urnes, i et posen cent anys a la presó, et prenen la llibertat; se'n diu «vergonya. Un dia et volen clavar una coça al servidor per tafanejar impúdicament el mòbil, tancar internet i ja no ets lliure; se'n diu «cop d'estat digital, se'n diu «155 digital. Un dia no et deixen parlar del que vols, i ja no ets lliure; se'n diu «censura. Aquesta és la situació que patim avui al Parlament de Catalunya. Hem arribat a una situació impròpia en una democràcia occidental; en aquesta casa hi ha una llista de temes permesos i una altra llista de temes prohibits. Hi ha una mena de Gran Germà, que és el Tribunal Constitucional, que ha decidit de què podem parlar i de com, i de què no s'ha de parlar en aquesta casa. El que denunciem és una greu anomalia democràtica, una situació perversa, que ara fa gràcia perquè la imaginem dijous que ve al Polònia, però que, si la situem sense límit temporal, fa basarda i és enormement asfixiant, perquè les idees, els debats i els països no poden viure asfixiats sota l'amenaça de l'amenaça permanent. I, al marge de la repressió, aquest moment polític té altres elements definidors. Un d'ells, que al Parlament s'han perdut les bones formes i s'han substituït en massa casos per la pèssima educació, per un mercat d'insults i de provocacions. Els ho plantejo de debò, de la manera més planera possible, però aquesta és una reflexió política de profunditat i que els apel·la, que ens apel·la a tots ara i aquí. Aquests últims mesos, aquesta devaluació constant, permanent, del debat públic ha trobat una de les seves màximes expressions en el menysteniment de la figura del president de la Generalitat. Alguns s'han cregut, alguns heu cregut que s'hi val tot i que pensar diferent és un aval per l'acarnissament cap al teu rival polític –doncs no senyor–, i això és el que s'ha intentat fer amb la figura del president d'aquest país. Alguns de vostès han confós la divergència política amb la difamació. Els ho diré a la manera de l'avi Lluís Bonell Sàbat, que era un savi. Saben què és la difamació? Saben què és? Doncs la difamació és llançar un coixí ple de plomes a l'aire i després dir: «Perdó, perdó, perdó! i voler-les recollir, perquè, per molt que vulguis, no te'n sortiràs pas; és impossible. Això és la difamació. I en aquest Parlament, i volent alimentar un determinat relat conspiratiu, s'han rebentat, s'han trinxat massa coixins plens de plomes. I un dia les voldran recollir, aquestes plomes, i no podran. Però jugar brut passa factura, i ho saben; com en el cas de Ciutadans: de cinquanta-set a deu. Vostès han intentat menystenir dia sí dia també la figura del molt honorable president Torra, des del mateix moment que va assumir el càrrec; no hi ha dret. Ni cent hores de gràcia; no hi ha dret, res. Vostès s'han pensat que si feien mal als presidents Torra i Puigdemont ens guanyarien. Doncs s'han equivocat i han perdut. Jugar amb els colzes també passa factura, com al Partit dels Socialistes, el partit que va votar el 155 i que no va voler un relator, el PSOE, que aquests dies ha explicat amb tota la tranquil·litat del món, amb tota la «patxorra i amb tota la naturalitat del món, que no hi ha separació de poders, que això no és modern i que ja no es porta. Doncs aquest PSOE des de l'abril també ha perdut vots a Catalunya. Per què ho dic, tot això? Doncs perquè insultar i menystenir les institucions i el país no té premi; i fer el milhomes explicant que no agafes el telèfon tampoc té premi. Nosaltres no entrarem en el joc de destruir per destruir. El president Torra és un president íntegre. El president Torra ja els ha dit mil vegades que de violència res. El president de Catalunya se n'ha fet un tip, de dir que independència sí, però cívicament, amb les urnes i amb el diàleg que vostès mateixos ens neguen. I reprenc el fil de l'ètica pública i la privada que ahir el diputat Guinó plantejava en aquesta mateixa tribuna. Els demanem tornar a la política, els proposem recuperar la correcció parlamentària, fugir de l'atac personal injustificat. És urgent que recuperem l'equilibri entre la divergència i el respecte. Recuperem el respecte, però fem-ho des d'ara mateix. Per això avui el Grup de Junts per Catalunya votarem que no a la compareixença del president Torra, que des del primer dia de govern sempre ha estat disposat a comparèixer en aquest Parlament, i vostès ho saben. Però una cosa és explicar-se i una altra de molt diferent alimentar una mentida, fer el joc a un relat boig, malintencionat i denigrant, que traspassa tots els límits [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i que vol vincular una causa noble, com és la llibertat i la defensa de la democràcia...
Diputat...
...amb el terrorisme. Ni terroristes ni violents; fins aquí podíem arribar. Se'n diu «democràcia. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, cridem a votació. Tal com es va acordar a la Junta de Portaveus, votarem cada una de les sol·licituds de compareixença per separat, totes quatre, començant per la sol·licitud de compareixença perquè informi sobre el suport que va donar als comitès de defensa de la república, el respecte a les resolucions judicials i l'acatament de l'ordenament constitucional, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Comencem la votació de la primera sol·licitud de compareixença, que és la presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Aquesta sol·licitud de compareixença ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar la sol·licitud de compareixença perquè informi sobre la seva relació amb els detinguts per l'Audiència Nacional per presumpta pertinença a grup terrorista i sobre el presumpte coneixement de plans previstos pels anomenats «equips de resposta tàctica, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Aquesta sol·licitud de compareixença ha estat rebutjada per 56 vots a favor, 73 en contra i cap abstenció. Votem ara la sol·licitud de compareixença perquè informi sobre la presumpta vinculació amb eventuals accions al Parlament de Catalunya d'un grup de comitès de defensa de la república, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú - Podem. Comença la votació. Aquesta sol·licitud de compareixença ha estat rebutjada per 64 vots a favor, 66 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] I passem ara a votar la darrera de les sol·licituds de compareixença, perquè informi sobre la seva presumpta relació amb detinguts que presumptament volien actuar contra el Parlament i el seu presumpte coneixement dels plans previstos, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Comença la votació. Aquesta sol·licitud de compareixença ha estat rebutjada per 64 vots a favor, 66 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Proposició de llei de modificació de la Llei 7/2011, del 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres, i de la Llei 20/2000, del 29 de desembre, de creació de l'Institut Català de les Indústries Culturals (continuació)]] [[202-00064/12]] Passem, doncs, al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposició de llei de modificació de la Llei 7/2011, de 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres, i de la Llei 20/2000, de 29 de desembre, de creació de l'Institut Català de les Indústries Culturals. [[Remor de veus. Pausa.]] En primer lloc, en aquest debat intervindran els grups parlamentaris esmenants, segons l'ordre d'entrada al Registre, i posteriorment intervindran els grups que no han presentat esmenes. I, segons l'acordat per la Mesa i la Junta de Portaveus, aquest torn d'intervencions serà de cinc minuts per cada grup parlamentari i, conseqüentment, de dos minuts i mig pels subgrups. Han presentat esmenes a l'articulat el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú - Podem i el Grup Parlamentari de Ciutadans. Té la paraula en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú - Podem, la diputada senyora Concepción Abellán. Quan vulgui.
President, diputades i diputats, consellera, membres de l'ICEC i personatges del món de la cultura, com ja vam dir ahir, el nostre posicionament sobre aquesta proposició de llei es resumeix en dues coses: no es resol la duplicitat administrativa per la gestió de les subvencions que va implicar la creació de l'OSIC i, per tant, seguim amb dos organismes que coincideixen en competències amb relació a les polítiques de suport econòmic als gestors culturals, i, si bé valorem la necessitat de mantenir l'ICEC com a òrgan de promoció a la iniciativa cultural, també considerem necessari clarificar l'organització del Departament de Cultura quant a la distribució dels recursos econòmics, tan i tan minvats. Agraïm la bona voluntat dels grups parlamentaris per acceptar que l'ICEC, a través d'aquesta modificació, incorpori el Conca, i també la representació dels treballadors i treballadores del sector, al seu consell general, com els vam demanar. Però, més enllà d'això, hauria d'haver pogut desenvolupar la revisió de la seva pròpia llei, entre altres coses, per corregir els vicis que la Sindicatura de Comptes li va detectar en auditar-los, amb un seguit de recomanacions prou substantives i greus com perquè tots els grups parlamentaris n'exigeixin alguna explicació al Govern. Totes compartim la necessitat de donar suport, acompanyament, i finançar la creació artística i els productes culturals que considerem estratègics com a país, però no utilitzem el sector cultural per amagar els desgavells burocràtics i el desgovern i la inoperància d'un govern que no governa i que va deixar la cultura sota mínims a base de retallades i ben lluny de la inversió mitjana europea. Retallar en recerca, difusió i promoció cultural, que són els objectius de l'ICEC, ha creat un model de polítiques culturals poc sostenible, que ha contribuït a la precarització i a posar més barreres a l'equitat en l'accés a la cultura, com per exemple als ensenyaments artístics i les escoles de música d'infants i joves. En aquest sentit, nosaltres hem plantejat la nostra esmena dins del que un procediment de lectura única ens permet, incorporant una nova funció al consell d'administració, amb l'objectiu d'incorporar la participació del sector en les polítiques culturals, en el sentit més estratègic, i que així consti a la mateixa llei de l'ICEC. Els nostres eixos anaven orientats a la millora de la participació, introduint la coproducció de les polítiques públiques amb el sector, de manera que les decisions estratègiques i la política cultural siguin participades. La millora de la transparència, corregir disfuncions en l'atorgament de subvencions, era i continua sent una necessitat, i l'accés a la cultura i convertir-la en una eina de cohesió social, per garantir un model cultural públic que prioritzi fer de la cultura una eina per a la difusió de valors, saber i creativitat. L'esmena no ha prosperat, i no era suficient, per nosaltres, la contraproposta. Amb la llei no es solucionen els problemes de duplicitat, de transparència i dels criteris nominatius. Estem d'acord amb salvar l'ICEC, però queden deures pendents importants: què ha de fer l'ICEC, com i amb quins criteris, de quina manera és útil per als creadors i creadores culturals i com afavorir l'accés a la cultura de tothom. Per tot, nosaltres farem una abstenció per continuar exigint al Govern i oferint-nos al sector cultural per treballar en la millora de les polítiques públiques culturals, especialment per recuperar la inversió i revertir les retallades. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Héctor Amelló.
Gracias, presidente. Consellera, diputados, diputadas, representantes del mundo cultural, si ustedes me preguntan hoy si la industria cultural debe tener un organismo de referencia, sin duda yo les diría que sí, que lo necesitamos. Este fue el objetivo de la creación del Instituto Catalán de Empresas Culturales, que existiera un organismo con el que las empresas culturales tuvieran una interlocución directa, conociera sus necesidades y las particularidades del sector. Con las modificaciones de la Ley de medidas fiscales financieras, los partidos nacionalistas desnaturalizaron las funciones de l'ICEC –de ahí el malestar de la industria cultural–, porque pedían un órgano que tuviera un conocimiento experto en políticas culturales dirigidas a la industria. ¿Qué hicieron los partidos separatistas cuando se dieron cuenta del error que estaban cometiendo? Poner parches. Han tardado ocho años –que se dice rápido, ocho años– en realizar una pequeña modificación legislativa que afiance las funciones del ICEC. Pero –pero– estos cambios legislativos ni hacen que sea más transparente, ni que deba rendir cuentas de cómo se gestiona, ni que clarifique los criterios de concesión de ayudas al sector y se asegure la objetividad y la neutralidad del proceso, cuando existen informes que dicen que tanto el ICEC como el OSIC deben hacer un gran esfuerzo para ser entidades más transparentes. Y yo les pregunto a los partidos nacionalistas: ¿exactamente a qué tienen miedo? Nosotros no compartimos al cien por cien el modelo del ICEC, y creemos que necesita un replanteamiento. Sobre todo, el ICEC debe mejorar alguna de sus prácticas, para que esté a la altura de las exigencias de transparencia y rendición de cuentas que reclama la ciudadanía actualmente. Por eso hemos presentado una enmienda a la Ley 20 de 2000, para incluir un artículo que obliga al ICEC a rendir cuentas y estar sometido al necesario control público. Y eso pasa por que la ley recoja obligatoriamente realizar una auditoria anual económica y técnica que fiscalice la gestión económica y su actividad de concesión de subvenciones, así como publicar en su web un informe anual exhaustivo de todas las subvenciones, de los contratos, de los convenios, de las ayudas económicas que se conceden. Se lo diré muy claro: nosotros no tenemos absolutamente ninguna confianza en cómo los nacionalistas gestionan el dinero público, absolutamente ninguna. Y no la tenemos porque aquí en Catalunya han tejido una de las mayores redes de corrupción, de las trames corruptas, de la democracia española. ¿Es a esto a lo que tienen exactamente miedo para no aprobar nuestra enmienda? Los partidos separatistas usan el dinero de los impuestos de todos nosotros para pagar sus fiestas, para confrontar a los catalanes, para crear el conflicto, para colocar a sus amigos, para continuar hablando mal de España, y también lo han hecho, por supuesto, y así es conocido, para enriquecerse ellos y sus amigos. Las empresas culturales llevan una década teniendo que hacer frente a grandes retos, y los gobiernos separatistas no se lo han puesto absolutamente nada fácil. Tampoco se lo pusieron fácil el Gobierno del PP ni el Gobierno socialista. Es muy sencillo venir aquí, como hicieron ayer ustedes, y decir que para ustedes las empresas culturales son muy importantes; es que es muy sencillo. Pero ¿dónde están los recursos que necesitan las empresas culturales? Los partidos separatistas dedican un 0,7, un ridículo 0,7 al presupuesto de cultura, cuando el sector –y nosotros también lo hemos hecho– estamos reclamando un 2 por ciento. En 2008 había exactamente algo más de 42.000 empresas culturales, actualmente son 37.000; en una década han dejado que se pierda aproximadamente un 12 por ciento de la industria cultural. En 2008, daba trabajo a más de 132.000 trabajadores, actualmente ocupa a unos 105.000; en una década se ha perdido aproximadamente un 19 por ciento de los puestos de trabajo. ¿Y qué hacen los partidos separatistas mientras la industria cultural tiene que enfrentar una enorme crisis? Ya se lo digo: obsesionarse con separarse de España; esa es su mayor obsesión. La cultura también es un motor económico, que además cumple importantes funciones sociales, y es una auténtica palanca de transformación social. Pero los partidos separatistas nos demuestran día tras día que para ellos la cultura no es prioritaria. Para terminar, primero, las industrias culturales pueden contar –y se lo digo desde aquí– con nuestro absoluto apoyo. Y les tenderemos la mano para dialogar sobre políticas culturales y estratégicas que impulsen al sector. Segundo. Esta proposición de ley para modificar el Instituto Catalán de Empresas Culturales no la bloquearemos, porque es imprescindible que el ICEC sea una entidad de referencia para la industria cultural y deshacer el entuerto que causaron los partidos nacionalistas en el año 2011. Y tercero. Queremos que el ICEC esté obligado, por ley, a rendir cuentas y sometido a un estricto control económico y técnico. Y por eso esperamos que ustedes apoyen nuestras enmiendas. La rendición de cuentas es un deber legal, pero también es un deber ético. No tengan miedo. Y cuarto, y último. No vamos a permitir que el nacionalismo practique el fundamentalismo cultural ni convierta el ICEC en un chiringuito al servicio de sus intereses partidistas con el que mantener a sus amigos o pagar sus fiestas. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per posicionar-se, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Rafel Bruguera.
President, diputades i diputats. Una salutació cordial als representants de les indústries culturals i creatives del nostre país. L'Oficina de Suport a la Iniciativa Cultural és un instrument del Govern per la gestió unificada i centralitzada de les subvencions i ajuts de competència del Departament de Cultura. L'Institut Català de les Empreses Culturals, en canvi, té un àmbit d'actuació molt més ampli. L'impuls de la creativitat artística i la producció, la distribució i la difusió de continguts culturals, el desenvolupament de les empreses culturals, el foment del consum cultural i l'ampliació de mercats, entre d'altres. És a dir, disposa de competències per tirar endavant polítiques públiques actives, per promoure i enfortir el sector cultural. A més, disposa de dos òrgans de govern: el consell general i el consell d'administració, on estan representats els diferents sectors empresarials del món de la cultura i, des de l'aprovació de la llei, avui, també, per part del Conca i d'un representant dels treballadors i treballadores de la creació i de les empreses culturals. Estem parlant, per tant, de treball conjunt, d'acompanyament, de desenvolupament i de corresponsabilitat. I tot això, diputades i diputats, no ho pot fer l'OSIC, no li toca a l'OSIC, que, com ja hem dit, és una oficina administrativa, que fa una feina molt important, però no deixa de ser això, una oficina administrativa del propi departament. Avui tractem d'això. De que l'Institut Català de les Empreses Culturals pugui continuar operant com fins ara. Una altra cosa és que tingui marge de millora, que en té, especialment pel que fa a la necessària transparència amb les seves diverses línies d'ajuts en règim conveniat, subvencions, préstecs reintegrables, etcètera, etcètera. I és veritat i s'ha comentat, el darrer informe de la Sindicatura de Comptes sobre l'ICEC, també cal dir-ho, és de l'any 2012 i 2013, per tant ja fa uns quants anys, en el qual relata tota una sèrie d'observacions, 17 en total, i 9 recomanacions en les que posa de manifest la necessitat de millora des dels punts de vista de la transparència, des del punt de vista del compliment de les normes referents a subvencions i del respecte als principis de concurrència, mèrit, capacitat i igualtat d'oportunitats en la concessió d'ajuts i subvencions. En aquest sentit, reclamem compromisos ferms de l'ICEC. I de no veure millores a curt termini, ja anunciem que el nostre grup parlamentari emprendrà, com va fer en el seu moment, per exemple, amb el Conca, les iniciatives parlamentàries pertinents. I, en tot cas, i la primera ja l'anuncio avui, és que sol·licitarem la compareixença a la Comissió de Cultura del director de l'Institut Català de les Empreses Culturals, precisament per parlar de tot això. Quina feina fan? Quin és el nou escenari a partir de treure aquest dubte que hi havia, que planava sobre l'ICEC? Però també per donar comptes de les millores que s'han introduït i de la conveniència de tirar endavant les recomanacions i les conclusions de l'informe de la Sindicatura de Comptes. Les esmenes presentades, tant per Catalunya en Comú Podem, com per Ciutadans, des del nostre punt de vista, van més enllà del que pretén aquesta proposició de llei. Fins i tot creiem que podrien entrar en contradicció amb el fet mateix de que fem la tramitació amb tràmit de lectura única i amb tràmit d'urgència. Per tant, és veritat que l'ICEC, la seva llei és de l'any 2000, per tant fa molts d'anys. La diputada Abellán ha parlat de revisió de la llei. D'acord. El diputat Amelló ha parlat de replantejament. D'acord. Però avui, això no és el que toca. Avui no es tracta d'això. No es tracta d'aprofitar una modificació que té un objectiu concret, replantejar-s'ho tot. Nosaltres també ho podríem haver fet, i no creiem que sigui això. No es tracta avui de validar l'actuació de l'ICEC o la incorporació de canvis en la llei, es tracta de dotar-lo de l'instrument necessari i de les eines adequades perquè pugui complir la funció que té encomanda per llei. Té deures pendents? Sí, sí, té deures pendents. Això és evident. Però, repeteixo, avui, del que es tracta és d'una altra cosa, d'esvair els dubtes, de treure l'espasa de Dàmocles que planava, que plana encara, fins que no s'aprovi la llei, que, a 31 de desembre, l'ICEC, pel que fa al tema d'ajuts i subvencions, passaria a l'OSIC. I un cop fet això, un cop salvat això, creiem que sí que caldrà emprendre i plantejar-nos amb calma, amb treball i amb serenor la necessària anàlisi del funcionament de l'ICEC i, en tot cas, incorporar-hi aquelles modificacions que nosaltres creiem que en algun cas sí que són necessàries, especialment després d'haver passat vint anys de l'aprovació de la seva llei. Moltes gràcies, diputades i diputats.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada senyora Maria Sirvent.
Sí; gràcies, president. Simplement per posicionar-nos favorablement a aquesta modificació legislativa que farà que les empreses culturals puguin fer el tràmit mitjançant l'ICEC. Tenint en compte que hi ha un absolut consens en el sector. Respecte a les esmenes, ens posicionarem favorablement a les esmenes presentades per Catalunya en Comú Podem i ens abstindrem respecte a les esmenes presentades per Ciutadans. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Alejandro Fernández. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]]
Si no li sap greu, seré jo mateix qui ho faci.
Com vostès vulguin.
Reconec l'error, eh?, de... Sé que es va facilitar el nom del company, però al final seré jo qui... Molt bé. Per posicionar-nos. En primer lloc, he de clarificar alguna cosa, no? Jo vull també deixar molt clar que la iniciativa d'aquesta proposició de llei, tot i que va signada pels grups parlamentaris que va signada, és una iniciativa que sorgeix del sector. No és una iniciativa ni del Govern, ni és una iniciativa dels grups parlamentaris, sinó que és una iniciativa del sector. Per cert, aprofito per dir que si els grups que varen presentar aquesta proposició de llei ens haguessin consultat a nosaltres, també l'haguéssim signat. No l'hem signada perquè no se'ns va consultar. Però, en qualsevol cas, sí que el sector es va adreçar a tots els grups parlamentaris per plantejar la problemàtica que els suposava que, definitivament, aquest any, 2020, entrés en vigor les previsions que es van fer a l'any 2011. I aquesta és la segona qüestió. Efectivament, el 2011 es crea l'Oficina de Suport a la Iniciativa Cultural. Però, al mateix temps, es diu que totes aquelles entitats que rebien ajuts i subvencions per part de l'Institut Català de les Empreses Culturals no entrarien en aquesta oficina única de subvencions, sinó que ho farien més endavant. I això es va anar prorrogant. I aquests pròrrogues tornaven a vèncer a finals d'aquest any 2019. I per tant, els efectes de la creació d'aquella oficina el 2011 haurien d'haver entrat en vigor el 2020, pel que fa a allò que afecta a l'Institut Català de les Empreses Culturals. Per tant, si durant vuit anys això no ha sigut efectiu, significa que durant aquests vuit anys ja s'han vist les objeccions que hi podien haver per tal de que això fos d'aquesta manera. I ara el que se'ns planteja és acabar definitivament amb les pròrrogues i mantenir totes aquelles entitats que rebien ajuts i subvencions a través de l'Institut Català de les Empreses Culturals dintre del mateix àmbit. I té sentit. Té sentit perquè és un àmbit molt més concret. És un àmbit que permet ajustar amb molta més facilitat les necessitats i abordar les necessitats d'aquest sector. Per això nosaltres donarem suport a aquesta proposta. I tot això és al marge de la tasca de transparència i la tasca de control que s'hagi de fer en relació a les subvencions, no només que dona l'ICEC, sinó també, evidentment, l'OSIC i qualsevol altra entitat de la Generalitat que atorgui ajuts i subvencions. Gràcies. Respecte a les... –perdoni, president–, respecte de les esmenes, anunciar que votarem en contra de l'esmena que presenta Catalunya en Comú Podem i votarem favorablement l'esmena presentada per Ciutadans, que va, precisament, en l'àmbit de la transparència.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Benvolguts, benvolgudes, a tots i totes, consellera. Bé, ahir ja vam entrar en matèria, i, a banda de justificar la lectura única, com que ja vam defensar tots el nostre posicionament, pel qual era necessària la proposició de la modificació de llei, ja vam defensar que l'únic que estem tramitant és una demanda de les empreses culturals del país, que estem simplement vehiculant una necessitat del sector per simplificar i optimitzar la feina feta. Un dels problemes de sortir després del diputat Bruguera és que ja ha dit la majoria de coses que hauríem de dir la resta. I estem d'acord en que aquesta modificació de llei, de la mateixa manera que la del Conca, que no anava sobre reformular el concepte del Conca, ni aquí estem parlant d'entrar més en detall de què és l'ICEC i què ha de fer l'ICEC, sinó de fer una tramitació per acabar amb aquestes pròrrogues, doncs bé, tinc la sensació una mica que les esmenes dels dos grups parlamentaris van més enllà de la feina que hem vingut a fer. Parlem de les esmenes avui, perquè ahir ja vam entrar més en debat de l'ICEC. Per una banda, les de Ciutadans, com deia, penso que hi ha aquesta necessitat d'entrar més enllà del debat que ens pertoca avui i que, a més a més, hi ha un punt, hi ha com una única vocació, que és que no se'n fien. I jo ja ho entenc que són esmenes fetes, fins i tot, des d'un punt del desconeixement de l'ICEC i demanen l'obligació de retre comptes i de fer auditories. I la queixa i l'autocrítica, que l'acceptem i que és necessària, no es resol amb aquesta esmena ni amb aquest nou articulat. Perquè és innecessari aquest articulat, perquè ja existeix l'obligació de retre comptes, de fer auditories, de presentar-ho a... Ho tinc, ho tinc. Tinc quin és l'articulat que demana aquestes auditories i ho han fet els serveis jurídics del Departament de Cultura. Per tant, no crec que aquesta esmena millori o garanteixi la transparència o els comptes. I per tant hi votarem en contra, malgrat hi podríem estar a favor que totes les institucions siguin més transparents. I després una miqueta de rigor. Que això no va de partits independentistes, ni dels grups parlamentaris independentistes, ni tan sols va de pagar festes. Si us plau, una mica de rigor, que sap una mica de greu. És que això no va d'independentistes. Perquè, a més a més, és una tramitació que fem amb el Partit Socialista i Units per Avançar i que, a més a més, li agraeixo des d'aquí el to al diputat Rodríguez, perquè tinc la sensació que ha entès, no?, què és el que hem vingut a fer aquí. I no convertim aquest faristol en temes culturals, igual que amb el Conca, i ja ho vam demanar llavors, en l'enèsima trinxera ideològica. No va d'això. En la mateixa línia, en el cas d'en Comú Podem, també ens sap una mica de greu doncs que van més enllà del que tocaria avui, que és passar unes competències a l'ICEC que li pertoquen, perquè l'OSIC no és qui ho ha de fer. I que, a més a més, demanen una cosa que no és una competència de l'ICEC, sinó que, en tot cas, és una competència del Departament de Cultura i del Govern, i les tasques de l'ICEC són unes altres. Per acabar, ens hagués agradat, igual que quan vam tramitar la modificació de la llei del Conca, que hi hagués un consens més ampli per una qüestió que transcendeix els grups parlamentaris. Perquè això, com deia ara, no va de grups parlamentaris, ni de ideologia, ni de si som independentistes o no, perquè ho demana el sector cultural. Entenc que el sector cultural d'aquest país és prou divers com perquè, quan ens demanen que tramitem i que nosaltres vehiculem una demanda del sector, no siguin sospitosos de res. Ens és igual què pensen les empreses culturals d'aquest país. Demanen una tramitació que els diputats i les diputades tramitem, i que això no va d'independentisme ni de pagar festes. I, com dic, ens hagués agradat fer-ho d'una manera més consensuada i unitària, però en tot cas tirarem endavant aquesta modificació. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, en darrer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc Ten.
Gràcies, president. Membres del Govern, membres de l'ICEC que ens acompanyen, el director, el secretari general del Departament de Cultura, la consellera de Cultura, representants del sector, a tots molt bon dia... I a la companya i amiga, i exconsellera, Laura Borràs –que ara mateix, fins fa molt poc, hi era i ara no la veig–, també salutacions cordials i cordialíssimes. Mirin, jo avui estic content. Això és poc important, però és que avui estic satisfactòriament..., o satisfet culturalment. Això per mi és més important i ho volia compartir amb tots vostès. Hem fet en aquesta legislatura dues iniciatives legislatives per lectura única a l'entorn de temes culturals, i espero, com ja s'ha anunciat, que aquesta d'avui també surti aprovada, com ho va ser l'anterior del Conca. Estic satisfet culturalment, i ho dic des la modèstia i des de les ganes d'avançar i de treballar proactivament per la cultura, i em sento poc imprescindible i poc necessari. I, com algú ahir exagerava d'una manera... partidista, potser, a mi em sembla que aquest Govern governa, el Parlament legisla i treballant, com no ha de ser d'una altra manera, acompanyant i acompanyat del sector. És important, això, la suma del sector, del departament, del Parlament, de la societat civil i dels més imprescindibles de tot en aquesta cadena, i que potser hem esmentat poc: dels creadors i de les creadors, pels quals l'ICEC, l'OSIC, el departament és una peça fonamental i importantíssima. Tanquem definitivament un gap teòric que hi havia. El diputat Bruguera ha explicat bé funcions de l'ICEC, funcions de l'OSIC, i jo ja vaig dir que no volia entrar en una dialèctica d'ambivalències, perquè l'OSIC té els seus reptes, els seus protocols, els protocols d'excel·lència, igual que els té l'ICEC, i alguns d'ells són o poden ser i hauran de ser compartits per millorar i que tots treballem al serveis dels ciutadans, aquest és l'objectiu, i al servei de la cultura. En aquesta segona sessió del procediment per lectura única, ens hem de referir a les esmenes. Al Grup de Ciutadans, doncs, els diria que no tinguin por: tot el que ells projecten a les seves esmenes ja existeix, ja ho tenim i ja ho fem. L'ICEC s'ha de sotmetre a un control de caràcter financer d'activitat, mitjançant el procediment d'auditoria, i això ho està fent. L'ICEC disposa d'un òrgan de control economicofinancer; per tant, això redundaria en el que les seves esmenes aportaven. L'ICEC resta obligat a trametre els comptes anuals a la Sindicatura de Comptes, i aquell informe de la Sindicatura de Comptes –ja s'ha dit– és del 2012, està esmenat, i, per tant, no cal que l'anem traient com el Guadiana, de tant en tant, per fer rumors de «xiringuito; no és això, ho ha explicat molt bé la meva companya Jenn, estem en un altre tenor. L'ICEC ha de complir el principi de publicitat activa i publicar al Portal de la Transparència, evidentment, la informació relativa a les convocatòries i a l'atorgament de subvencions i els ajuts públics, els contractes i els convenis, i l'ICEC elabora anualment una memòria que recull totes les actuacions i ajuts destinats al sector cultural i en dona publicitat a la web. Per tant, les seves esmenes creiem que són innecessàries. El que és necessari és l'essència de la seva esmena, i la compartim, això de la transparència per davant, en tot, sempre. I pel que fa al grup de comuns, doncs, mirin, em sembla que ho vaig llegir de jovenet a Joan Fuster, que el sentit comú és el menys comú dels sentits, i potser el sentit dels comuns en aquesta esmena em sembla que no... A mi m'ha sabut greu el seu posicionament; és erroni, esbiaixat i a vegades, disculpi'm, però potser fins i tot malintencionat. A mi em sembla que la seva esmena de portar a terme periòdicament processos de coproducció la situen en el Consell d'Administració de l'ICEC, i no és aquí on ha de ser. El Consell d'Administració de l'ICEC ha de fer altres coses. La llei actual ja regula un pla director a l'article 11, i qui té la responsabilitat dels plans estratègics, dels mercats estratègics i dels sectors estratègics en cultura no és ni ha de ser l'ICEC; és el departament, és el Govern de la Generalitat qui ho ha de fer. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Aleshores, en aquest marc –i ja per acabar–, nosaltres també acceptem les esmenes lingüístiques que ens ha fet arribar el servei tècnic, els tècnics de la casa, i votarem en contra de les esmenes tant de comuns com de Ciutadans. Em sento culturalment satisfet, i ho comparteixo amb tots vostès. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga, ha demanat una intervenció per fer uns agraïments. Endavant, consellera; quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, ICEC, representants del sector cultural, consellers, en primer lloc vull agrair molt sincerament al Grup Parlamentari de Junts per Catalunya tota la feina de promoure aquesta proposició de llei, i als grups d'Esquerra Republicana i del PSC-Units, la seva generositat en afegir-s'hi com a proponents d'aquesta iniciativa. Especialment, vull donar les gràcies als diputats Francesc Ten, Jenn Díaz i Rafel Bruguera. Jo també em sento culturalment satisfeta avui, gràcies a vosaltres. També vull destacar l'actitud positiva, des del primer moment, i les aportacions al debat de tots els grups de la cambra [[remor de veus]] i dels sectors culturals...
Silenci...
...implicats. Voldria ressaltar que aquesta aprovació ens permetrà mantenir i millorar el cas d'èxit que representa l'ICEC com a organisme encarregat de tenir una cura integral d'un sector empresarial que arreu d'Europa és tractat com un sector singular. L'emprenedoria cultural, la indústria creativa, a més de crear riquesa de manera sostenible, de generar molts llocs de treball valuosos, és una de les principals ambaixadores del nostre país i de la nostra manera de ser al món; un país creatiu, innovador i rigorós, amb una marca sòlida. L'objectiu del Departament de Cultura és donar una atenció personalitzada i efectiva a cadascun dels àmbits que conformen el nostre univers cultural, ric i divers, atendre les diferents necessitats, les diferents dimensions, amb mesures diverses i adequades a cada cas. Cada situació necessita la seva eina, i nosaltres volem tenir les eines més adequades per ajudar a tots els integrants d'aquest sector amplíssim que s'identifica amb la cultura. A més, l'entrada del Conca i dels representants dels treballadors en el Consell d'Administració de l'ICEC ens ajudarà a aconseguir que aquesta política cultural encara sigui més transparent, més transversal i més plural. Continuarem treballant en aquest sentit, perquè la cultura és prioritària per a aquest Govern. Moltíssimes gràcies a tots pel suport. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Hem cridat a votació. La votació de les esmenes serà segons l'ordre d'entrada al Registre, llevat d'aquelles esmenes que han estat transaccionades i que es votaran en darrer terme. [[Veus de fons.]] M'informen, efectivament, que no hi ha esmenes transaccionals. Per tant, votarem les esmenes tal com s'han presentat. Per tant, votarem en primer lloc l'esmena número 1, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 46 vots a favor, 84 en contra i cap abstenció. I votem ara l'esmena número 1, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 47 vots a favor, 80 en contra i 3 abstencions. I, finalment, votem ara la resta del text de la proposició de llei i el conjunt de la iniciativa. Comença la votació. La Proposició de llei de modificació de la Llei 7/2011, de 27 de juliol, de mesures fiscals i financeres, i de la Llei 20/2000, de 29 de desembre, de creació de l'Institut Català de les Indústries Culturals, ha estat aprovada per 87 vots a favor, cap en contra i 43 abstencions. [[Aplaudiments.]] No hi ha més punts a l'ordre del dia. Per tant, s'aixeca la sessió.