Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 125 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno dapostoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju narodni poslanici Ksenija Milivojević i Goran Jakšić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PARNIČNOM POSTUPKU (nastavak u pojedinostima) Na član 279. amandman je podneo narodni poslanik Darko Glišić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Darko Glišić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 279. predviđa da se u prvom stavu reč "sud" zameni rečima "Predsednik veća". Obrazloženje je vrlo kratko, u ime suda želimo da se precizno odredi da je to predsednik veća, dakle da se precizno zna ko je taj koji, u smislu stava 1. člana 279. donosi rešenja za ovih sedam pobrojanih stavki. Videćemo da li će ovaj zakon doprineti povratku poverenja u pravosuđe, koje je zaista zadnjih godina dospelo na najniže moguće grane, i lično sam skeptik ministre, jer i sve da su ovo najbolji zakoni koje donosimo, imamo realan problem sa ljudima koji treba da sprovode ove zakone. Mi i dalje imamo ljude koji su predsednici okružnih i opštinskih sudova, a da ne ispunjavaju zakonom predviđene norme da takvu funkciju obavljaju, i uglavnom kada se ljudi žale, i nama narodnim poslanicima, uglavnom su to primedbe na sudije koje su u tesnoj vezi sa advokatima, na bahato ponašanje baš onih koji ne ispunjavaju zakonske uslove da budu predsednici sudova. Ako neko ne posluša onda je podložan pritisku. Ovde imam izjavu jednog sudije, koju ću vam dati, i nadam se da ćete vi ministre tu izjavu pažljivo pročitati i da ćete reagovati, koji je bio izložen pritisku zbog toga što nije hteo da sudi po diktatu jednog advokata, jedne grupe ljudi koja jednostavno želi da pravda ne bude ni brza, ni spora, ni dostižna, već da se pravda kupuje, odnosno da onaj ko ima više novca zadovolji svoje potrebe. Toliko po ovom amandmanu i hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 284. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici članom 284. predviđeno je da je tuženi dužan da u odgovoru na tužbu istakne sve procesne prigovore, kao i da, ukoliko osporava tužbeni zahtev, istakne sve činjenice na kojima zasniva svoje navode i dokaze na kojima se te činjenice zasnivaju. Amandmanom koji su predložili poslanici DS-a predviđeno je da se stav 2. ovog člana briše i da se ne stvara obaveza kod tuženog da mora da iznese sve činjenice na kojima zasniva svoje navode i dokaze, već samo da se u odgovoru na tužbu izjasni da li osporava ili priznaje tužbeni zahtev. To je potrebno zbog toga što je u parničnom postupku u dominantno načelo dispozicije stranaka i neshvatljivo je zašto se u ovom zakonu toliko potencira aktivna uloga tuženog. Mnogo je povećana uloga tuženog u odnosu na ulogu tužioca. Članom 300. ovog zakona date su mogućnosti da se u svakoj fazi postupka sve stranke izjasne o svim navodima ili činjenicama i dokazima. U prilog usvajanja našeg amandmana govori i činjenica da se nekada tužbe podnose, od strane tužilaca, radi šikane tuženog. Imamo i takve slučajeve. Sećam se primera kada sam još bio početnik, pripravnik, kada je jedna stranka došla i zahtevala od mene da podnesem tužbu a ja sam je savetovao da to ne čini jer će izgubiti spor, ona je ipak insistirala. Na moje pitanje - zašto to radi, odgovorila je - hoću malo da ustrašim komšiju. E, pa ne vidim razloge da bi tuženik uvek morao da daje jedan detaljan odgovor na tužbu već je dovoljno da samo ospori tužbeni zahtev i da nakon toga vidi kako teče tok postupka, u kom smeru idu dokazi od tužilačke strane, pa da tek posle toga predlaže svoje dokaze i iznosi neke navode. Npr. ne znamo kako će se izjasniti svedoci koje je tužilac u tužbi predložio. Dakle, tuženi je u mogućnosti da sačeka, u stvari treba mu pružiti mogućnost da sačeka i vidi kako teku dokazi, kako se izjašnjava tužilac, pa tek onda da se tuženi izjasni. Ovo će u svakom slučaju doprineti ubrzanju postupka, ali nije prevashodni cilj da se potencira ovoliko aktivna uloga tuženog, već da je dovoljno da se on izjasni da li osporava ili priznaje tužbeni zahtev. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo je možda treća tačka na kojoj se odslikava problem ovog predloga zakona. Naravno, neću pričati i neću koristiti razloge koje je moj prethodnik koristio, jer je to njega motivisalo da podnese amandman, ali bih ukazao da, ako se već nešto prepisuje iz nekog zakona, onda to treba prepisati do kraja, u punom tekstu, da bi to imalo nekog smisla. Profesori koji su radili ovaj predlog zakona prepisali su to iz člana 71. onog zakona koji su koristili i taj član 71. je potpun, kreće se u obliku onog sistema koji promoviše taj inostrani zakon, a ovde imamo jedan miks iz koga se praktično ne vidi pravna priroda odgovora na tužbu. Zašto kažem da je ovo treća uporišna tačka o kojoj mora nešto da se kaže? Pričam zbog amandmana na član 285. i neminovne veze koja postoji sa članom 338. Vi ovde dajete jednim podneskom koji se zove odgovor na tužbu obaveznu snagu, da je to obavezan podnesak. Ukoliko njega nema, tuženi preuzima gotovo apsolutni rizik da se parnica okonča na njegovu štetu samo zbog toga što nije podneo odgovor na tužbu. To je u suprotnosti sa nekim osnovnim načelima na kojima se temelji ovaj predlog zakona. Ne može pasivna odbrana tuženog da bude zakonski razlog za donošenje neke presude kojom će on biti osuđen, odnosno presuda će biti na neku činidbu. Znači, pravna priroda odgovora na tužbu je tako strogo postavljena. I zato što ste to strogo postavili naveli ste sve zahteve koje mora da ispunjava odgovor na tužbu. Formalno-pravno odgovor na tužbu treba da ispunjava još neke zahteve, ali to što se navodi trebalo bi da bude u zakonu kao instrukcija, kao preporuka, kao nešto što treba da sadrži odgovor na tužbu, da bi se ubrzao postupak u smislu pripremnog ročišta i ročišta za glavnu raspravu. Vi ste to ovde postavili kao zakonski uslov, jer onda ceni sudija da li je odgovor na tužbu uredan, neuredan, potpun, nepotpun i praktično pasivnost jedne stranke koja čak i nema obavezu da dokazuje. Zašto bi tuženi dokazivao nešto? Zašto bi dokazivao svoju nevinost? Valjda tužilac dokazuje osnov i postojanje činjenice i daje dokaze da je njegov tužbeni zahtev osnovan. Da li će tuženi da brani svoje interese? Kako će da ih brani? To je njegova dispozicija. Cenim to što ste hteli da se u fazi pripreme rasprave, i u fazi pripremnih radnji do pripremnog ročišta što više raščiste stvari procesne prirode, obezbede dokazi, navedu koje činjenice treba dokazivati itd. Ja to cenim i to je u funkciji ubrzanja i efikasnosti jednog sudskog postupka, ali vi ste prekoračili tu crtu. Ovde ste onemogućili tuženog da se brani. Tuženi može da se brani ćutanjem, jer tužilac treba da dokaže da je njegov tužbeni zahtev osnovan. Ovde preuzima rizik tuženi ako nije dostavio odgovor na tužbu, i to ćete videti kada dođemo do člana 338. On je izgubio parnicu. Znači, ako ste prepisivali, onda ste trebali da prepišete član 71. tog zakona iz inostranstva, pa i član 182. i ove druge, jer taj zakon i ima neku logiku, a ovo što su vam profesori napravili to je običan miks koji ne vodi ničemu.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Gospodo narodni poslanici, na ovom članu se vidi kakva konfuzija pravnih načela postoji u ovom zakonu o parničnom postupku. Pre svega ovo o čemu je govorio malopre gospodin Krasić, o teretu dokazivanja. Teret dokazivanja ne može biti na tuženom. Ovde je stavljen teret dokazivanja na tuženog, s tim da ima najstrašniju posledicu, da gubi parnicu ako ne podnese dokaz i ako ne da odgovor na tužbu. To je jedna stvar koja apsolutno nije u skladu sa našim pravnim, da ne kažem pravnom kulturom i pravnim navikama uopšte. Druga stvar je veoma značajna. Ovde sada tuženi mora da navede dokaze kojima parira, u stvari, navode tužbe. Kako zna šta će koji svedoci izjaviti pa da on pozove te svoje svedoke? Šta zna kakav će razvoj postupka biti, pa treba svoje dokaze da prezentira. Osim toga, ovim se uvodi princip, onaj princip materijalne istine i treba da navedeš sve dokaze koji su relevantni itd. Dakle, mešanje raznih načela. Vidi se tek sada da je načelo usmenosti, jedno od bitnih načela, potpuno narušeno. To načelo u našoj pravnoj kulturi postoji apsolutno, do sada je postojalo, i to su naše pravne i kulturne navike. Nema načela usmenosti više. Nećeš govoriti na sudu, nego ćeš napisati podnesak u kojem ćeš navesti sve dokaze ako ne gubiš parnicu. Katastrofa i to posebno u jednom društvu u kojem još uvek ima od 15 do 20 posto nepismenih. Vodimo računa o tim stvarima. Nemojmo strane uzore i strane sugestije uzimati kao podlogu za donošenje naših zakona. To je jako opasno, a pogotovo kada se naše kulturne navike, naši običaji ovako pomešaju sa nekim sugestijama koje smo dobili spolja.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo poslanici, poštovani ministre, smatram da je osnovan predlog poslaničkog kluba Demokratske stranke da se izvrši promena u ovom članu koji zaista stvara jednu neprimerenu obavezu za tuženog, i tuženog kao stranku stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na tužioca. Zamislite neke parnice ili neki spor koji je veoma komplikovan i gde je potrebno učešće veštaka različite struke. Imate građanina koji dolazi u poziciju tužioca koji ima priliku da se godinu dana priprema za taj spor, da prikuplja činjenice, prikuplja obiman pisani materijal, pribavlja mišljenja stručnjaka i onda tuži, podnese tužbu, a tuženi koji nije ni znao da je u nekom spornom odnosu sa tužiocem ima obavezu da u roku od 30 dana u odgovoru na tužbu taj obiman materijal pregleda, analizira, da podnese odgovor, argumentovano ospori činjenice i da odbije taj pravni napad koji možda ničim nije izazvao. Na taj način ćemo, u suštini, forsirati zloupotrebu procesnih ovlašćenja, upravo kod najsloženijih sporova sa najvećom vrednošću spora. Smatram da je ovo nepotrebno i necelishodno opterećenje tuženog, tako da će se neko pravo, odnosno efikasnost u postupku sukobiti sa načelom ravnopravnosti stranaka u postupku, a naravno i sa nekim drugim načelima gde je tužilac dužan da dokazuje činjenice i osnovne svojih navoda. Na ovan način se prevaljuje obaveza dokazivanja na tuženog, prostim isticanjem činjenica ili neargumentovanih navoda tužioca koje je izneo u tužbi.
Da li još neko želi po ovom amandmanu? Ministar.
Moram da dam jedno malo objašnjenje, neću dugo, jer nema potrebe za to. Nije tačno da su stranke neravnopravne. Pogledajte i tužbu i šta mora tužilac da uradi da bi njegova tužba bila uredna. Ako ona ne sadrži činjenice i dokaze ili ima druge nedostatke, odbacuje se. Znači i on trpi posledice. Neće se doneti presuda zbog propuštanja, ako nema ovih prethodnih uslova. Prema tome, ne bi bilo štetnih posledica. Jednostavno, obe stranke su stavljene u poziciju, gospodine Vučkoviću, baš da se promeni pravno shvatanje i navika da parnica treba da traje 20 godina. Ne treba. Ovakvim vašim stavom mogla bi da traje godinama. Ovde obe stranke imaju i te kakve obaveze i moraju da snose određene posledice. Ako ovaj ne pruži dokaze i činjenice, biće mu odbačena tužba i obrnuto, ako ne postupi, a ova tužba ima sve što treba, trpeće. Drugo, nije mu uskraćeno pravo da raspravlja. Dato mu je pravo, a da li hoće ili neće, to je njegova stvar.
Narodni poslanik Slobodan Vučković, replika. Samo jedno pojašnjenje. Pošto je juče bilo problema oko toga, na sve u sali se odnosi i za predstavnike izvršne vlasti, samo kada je u pitanju pravovremeno javljanje za reč. Da se ne bi dogodilo, kao što mi je juče zamereno što se sada radi po Poslovniku, a u prethodnim sazivima to nije. Izvolite.
Moram da kažem da me je ministar pogrešno shvatio. Nikada nisam nigde, a najmanje za ovom govornicom, kazao da hoću da parnice traju 20 godina, nego da se ne može tuženi šikanirati i terati da daje odgovore na tužbu i da mora biti teret dokazivanja na tužiocu, a da tuženi ne mora imati nikakav teret dokazivanja. To su običaji, kulturne navike proizašle iz pravnih poredaka, koje smo mi nasledili i koje smo pratili. To je uvek bila navika i to su bili propisi našeg civilnog prava. Mi možemo odjedanput to menjati za ljubav nekih konstrukcija koje ne vode ničemu, koje vode većoj obavezi tuženog koji, ustvari, može biti sasvim neodgovoran i nedužan u tom odnosu. To je sasvim ne prihvatljivo. Sem toga, dispozicija stranaka je ovde potpuno narušena. Ja mogu da odgovorim na tužbu, ne moram da odgovorim na tužbu, to je tako bilo po ranijem zakonu, to je tako po nemačkom zakonu danas, po austrijskom, tako je i po francuskom pravu. Otkud mi sada odjedanput iskačemo iz evropskog konteksta? Nema tuženi te obaveze.
Gospodine Jojiću, javljate se po amandmanu? Žao mi je, to smo završili. Upozorio sam da nećemo dozvoliti vraćanje. Ovo je bila replika na izlaganje ministra. Zahvaljujem na razumevanju. Na član 285. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Čolić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Narodni poslanik Dragan Čolić želi reč. Izvolite.
Dame i gospodo, ispred poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na Predlog zakona o parničnom postupku, kojim tražim da se član 285. briše, iz razloga što, ako se propusti u odgovoru na tužbu nešto od obaveznih elemenata, ne može da se smatra da tuženi nije dostavio odgovor na tužbu, što je u direktnoj suprotnosti sa predloženim članom 286. stav 2. Citiram: "Ako tuženi nije dostavio odgovor na tužbu, a nema uslova za donošenje presude zbog propuštanja, sud će pripremno ročište zakazati i održati najkasnije u roku do 30 dana, kada tuženi dostavi odgovor na tužbu". Naime, u pripremnom ročištu nedostatak odgovora se otklanja, te parnična stranka može da postupi. Ako bi se zadržao predloženi član 285, u praksi bi se pojavio problem u postupanju, jer sud ne zna po kom bi članu postupio – član 285. ili član 286. stav 2. Napominjem član 287. – pripremno ročište je obavezno za sud i za stranke. Zakon o parničnom postupku bi trebalo da bude jedan od preduslova za efikasan rad u pravosudnoj sferi, ali nisam tog mišljenja i uverenja da ćete ovim predlogom zakona bilo šta popraviti u sferi pravosuđa.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Gospodin Krasić.
Ministre, preporučio bih vam da član 284. preformulišete, a 285. koji je obuhvaćen ovim amandmanom, izbrišite iz zakona, jer imajte u vidu da su ovi vaši profesori koji su prepisali onaj strani zakon, loše prepisali član 71. tog zakona, a uopšte nisu shvatili član 182. tog zakona iz koga su prepisivali. Upozoravam sve da je ovo vrlo važna stvar, jer ovi amandmani su u direktnoj vezi sa jednim potpuno novim institutom koji se kod nas uvodi, a to je presuda zbog propuštanja, iz člana 338. Podsetiću vas da, ako se već priča o institutu presuda zbog propuštanja, onda se kaže da je to situacija kada tuženi kojem je uredno dostavljena tužba u kojoj je tužilac predložio donošenje presude zbog propuštanja, pa se ne pojavi odgovor na tužbu itd. U tom inostranom zakonu postoji mogućnost, ali vi u članu 338, a član 285. je u direktnoj vezi sa članom 338. Kod nas u članu 338. stoji nešto sasvim drugo. Profesori su pobrkali babe i žabe kada su prepisivali, a kada su oni pogrešili i oni ne mogu da shvate šta su napravili, onda zamislite šta će da radi sudija nekog opštinskog suda, koji ima desetak sudija u nekoj maloj opštini u Republici Srbiji. Kada on bude video ovaj zakon, ukoliko se ovako izglasa, on neće znati šta da radi. Izbacili ste presudu zbog izostanka, uveli ste novi institut – presuda zbog propuštanja, koja je nedorečena. U članu 338. ste ubacili dve vrste presuda zbog propuštanja i nastala je opšta zbrka. Profesori, ovi iz instituta i ove nevladine organizacije su vam podmetnuli ovo. Kada budete izvršili analizu svih ovih članova, uzmite četvoricu običnih sudija prvostepenih sudova, opštinskih sudova, neka vam daju mišljenje o ovim članovima i definišite to: član 285, 284, 338. i pitajte – kolega, kako mislite da primenite ova tri člana. Oni će da kažu – mi ne možemo ovo da primenimo. Ako biste pitali sudije Ustavnog suda, pa i ovog Ustavnog suda, verovatno bi i oni rekli da ovo nije u skladu sa nekim elementarnim stvarima. Zato vam predlažem, prepravite ovo, pre nego što dođe dan za glasanje, pogledajte, jer ovde se izgubila logika. Nije svejedno kako se prepisuje. Ako se nešto prepisuje u jednom sistemu, to ima neku logiku. Ako se nešto prepisuje, a pravi se potpuno drugačiji sistem, onda nastaje zbrka, konfuzija, dakle, i vi nećete smanjiti broj predmeta u sudu, već ćete samo povećati broj loših predmeta u sudu. U toj zemlji u inostranstvu protiv presude zbog propuštanja dozvoljava se povraćaj u pređašnje stanje, a vi ovde nemate čak ni to. Onaj ko je prepisivao, nije shvatio institute i napravio je grešku koju sudovi ne mogu tumačenjem da reše, jer oni vide pogrešnu volju zakonodavca. Volja zakonodavca u ovim članovima ne postoji, ona je konfuzna. Kao što se tužba vraća zato što nije potpuna, ja bih vratio ovaj zakon kao nepotpun.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu?
Dame i gospodo narodni poslanici, predlog sadržaja člana 285. je apsolutno neprihvatljiv iz brojnih razloga. Naša sudska praksa i važeći zakon o parničnom postupku je izuzetno dobar, dakle, on je normirao tako odredbe koje se odnose na odgovore na tužbe. Dame i gospodo narodni poslanici, dovoljno je da je tuženi istakao, prvo, da osporava činjenične navode iz tužbe i osporava tužbeni zahtev u celosti i predlaže sudu da se tužilac sa tužbenim zahtevom odbije kao neosnovanim, i završena priča. Otkud tuženi sada zna koje će nove dokaze, a koje je ponudio tužilac u tužbi, drži u malom džepu i koje će kasnije ponuditi. Na te dokaze tuženi nije mogao da odgovori, zato što nije raspolagao sa činjenicama sa kojima raspolaže tužilac. Ovde se u prvom redu krši Ustav. U drugom redu načelo utvrđivanja materijalne istine, zatim načelo usmenosti, načelo istraženosti, načelo celishodnosti i ekonomičnosti. Imaćemo u praksi, ukoliko bi se ovaj član prihvatio, takvu situaciju da će sudija jedva čekati odgovor na tužbu i ako mu se nešto ne bude svidelo u toj tužbi, ako proceni da ima jedan formalni nedostatak, smatraće se da nije dao odgovor na tužbu. Šta onda sledi? Donošenje presude. Dakle, ne pružiti mogućnost strankama da raspravljaju pred sudom, to je protivustavno. Ustav garantuje građanima da raspravljaju pred sudom i da imaju pravo da zaštite svoja prava i svoje interese. Kažem, brojnih slučajeva u praksi ima i sledi, onda se postavlja pitanje i kvalifikacija i stručnosti sudova, odnosno sudija koji su postupali u prvostepenom postupku. Možda nešto vidi naopako, možda je za njega jedan dokaz relevantan, a okružni sudija će kazati, molim vas, to je bitno za odlučivanje, to je odlučna činjenica. Mislim da je ovo zaista neprihvatljivo i predlažem ministru da ovaj amandman u ime Vlade prihvati, jer će se u praksi pokazati kao nedelotvoran za građane Republike Srbije koji uglavnom dolaze u sud radi ostvarivanja svojih prava i zaštite. Hvala vam.
Po amandmanu reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, ovaj predloženi amandman je potpuno smislen i on korespondira sa svim onim što smo govorili u vezi sa članom 284. kao prethodnim članom. Dakle, da je ovo potpuno neupotrebljiv član zakona, neupotrebljiva odredba, govori i činjenica da će se odbaciti odgovor na tužbu ako ima nedostatke iz člana 284. odnosno da će se smatrati da uopšte odgovor na tužbu nije ni podnet. Član 284. kaže da je tuženi dužan da kaže koje činjenice osporava i da podnese dokaze kojima to dokazuje. Ja ću vam pokazati besmislenost ovog člana. Kada vas neko tuži da vam je dao pare na zajam, a vi kažete, nisi mi dao pare na zajam, zakon te obavezuje da daš dokaze da nisi primio pare, a negativne činjenice se u pravu ne dokazuju. To govori da nema smisla, da su glupe odredbe zakona i da su neprimenjive. Znači, kada neko kaže, dao sam ti pare, ti moraš da smisliš nešto što je protivzakonito, da izmišljaš svedoke koji su videli da ti neko nije dao pare. Na to vas tera ovaj zakon. Zamislite samo šta će to značiti u realnom životu? Očigledno da ovi ljudi koji su ovo pisali nisu imali realne situacije ili su koristili svoje veze i pozicije da svoje probleme rešavaju na drugačiji način. Kada tuženi prigovori na zastarelost, onda vam traže dokaze, činjenice, a ne da to dokazuje sam tužilac koji je u tužbi, tvrdi da ima neko pravo od određenog datuma. Sud je dužan da po prigovoru o zastarelosti rešava i odlučuje po službenoj dužnosti. Dužan je da taj prigovor razmotri kada radi presudu. Tuženi po zakonu, nije dužan da podnosi činjenice o zastarelosti, zato što se radi o zakonskim rokovima koje je sud dužan da primenjuje. Kada sud prigovori o nedostatku aktivne ili pasivne legitimacije, kaže, neko je umro tamo u inostranstvu, a tužilac kaže, u ime toga i toga, ja tražim takvo i takvo pravo, a tuženi kaže, taj je umro, nije moguće, ima naslednike, i umesto da teret dokazivanja leži na tužiocu, sada tuženi mora da ide u inostranstvo u Ameriku, Australiju i da dokazuje da je neko lice umrlo ili da nema parničnu sposobnost ili da je nesposobno. Dakle, treba da vodi to lice koje je recimo, prema njemu, neprijateljski nastrojeno i da ga vodi kod lekara da se utvrđuje da je nesposobno, kod psihijatra, a da li je to moguće. Ako to ne učini i ne izdejstvuje lekarsko uverenje da je neko lice nesposobno ili da je nesposobno da rasuđuje, onda gubi pravo da podnese odgovor na tužbu ili ako taj dokaz ne stavi u odgovor na tužbu, onda će mu tužba biti odbačena, odnosno odgovor, kao nedozvoljen. To govori o besmislenosti ovih odredbi. Naravno, besmislena je i odredba narednog člana, ali govoriću kada dođe taj amandman na red.
Da li još neko želi po amandmanu. (Ne.) Na član 285. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Po ovom amandmanu reč želi gospodin Pajović, a pre toga dok vi dođete, jedno kratko pojašnjenje koje je tražio ministar povodom ova dva amandmana.
U vezi prethodne diskusije kolege Ristića, zaista se neću izjašnjavati o ovome što je on govorio, mislim da to teško možete uklopiti i povezati sa ovima zakonom. Moram zbog korektnog odnosa prema članovima radne grupe. Nisu to ljudi koji su svoje poslove završavali preko veze i nalazili veze, pa zato ne znaju pravo ili činjenice. Ja ću reći, predsednik radne grupe je sudija koji ima preko 30 godina staža, parničar, jedan od najboljih, drugi takođe, on ima 35 godina, to je Sneška Andrejević, tu je Vida Petrović-Škero, prof. Pravnog fakulteta u Nišu gospođa Stanković, a kolega Ristić zna ko je od njegovih kolega bio u radnoj grupi. Ja ne verujem da to tvrdite da je preko veze završavao stvar. Naprotiv, radilo se o vrlo iskusnim ljudima, koji su radili ovaj posao i siguran sam da ga znaju kada rade preko 30 godina, isključivo taj posao.
Zahvaljujem na pojašnjenju. Narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde nije problem o nestručnosti grupe, već u koncepciji zakona. Amandman koji su članovi DS podneli na član 285. u direktnoj je vezi sa amandmanom koji smo podneli na član 284. o kome sam ranije pričao, a sastoji se u tome da je naša koncepcija takva da je tuženom dovoljno da u odgovoru na tužbu kaže samo jednu rečenicu - osporavam tužbeni zahtev. Njegov odgovor ne mora da sadrži nikakve navode zašto osporava tužbeni zahtev, činjenice na kojima navode zasniva, niti dokaze koji potvrđuju takve činjenice. Dakle, tuženom je ostavljena mogućnost da dokaze kasnije u toku postupka pruži, kada vidi kako teku dokazi koje iznosi tužilac. Međutim, u slučaju da ostane obavezan odgovor na tužbu, mi smo se zalagali za to i smatramo da tuženi može da dođe na ročište i neposredno da kaže - osporava tužbeni zahtev. Ovako, nametnuta je obaveza tuženom na obavezni pismeni odgovor na tužbu i obavezna taksa. On se izlaže prethodnim troškovima i ako je tužen, što nije uobičajeno i nije u skladu sa načelima postupka. Mi smo predložili amandman gde je dozvoljeno, ako se ne može protumačiti jasno šta je u odgovoru na tužbu tuženi izneo, da se smatra da je tužba osporena.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Narodni poslanik Slobodan Vučković, pa narodni poslanik Petar Jojić.
Svaka čast ovoj radnoj grupi, koju je citirao malopre ministar, ali ona je sada pred činjenicom da je ovaj zakon toliko izrešetan amandmanima u ovoj Skupštini, a kako će proći u javnosti, to ćemo još videti. Hoću da kažem još u vezi sa ovim amandmanom koji je obrazlagao kolega Pajović. Ne može se tražiti od tuženog da se detaljno izjašnjava. Mi smo protiv toga da se izjašnjava uopšte, to smo malopre govorili za prethodni amandman. Ovde, ako je tuženi odgovorio bilo šta, pa to nije jasno, a to će biti u mnogo slučajeva, jer da mi imamo 15-20% nepismenog sveta, a funkcionalno nepismenih možda 40%. Neće biti jasno na šta se pozvao, i ima se smatrati da je osporio tužbeni zahtev. To je da koliko toliko spasemo ovu situaciju koja je nastala sa ovim kopiranjem i umetanjem stranih elemenata u naš pravni sistem. Ima se smatrati. Inače, mi imamo u krivičnom postupku da ne mora čovek da se brani, može da se brani ćutanjem. Ovde u građanskom postupku, gde vlada dispozicija stranaka, mora da odgovara na pitanje i to na prozivku ne države, nego privatnog tužioca. To su neshvatljive stvari. Ako ipak to zadržavate i ako hoćemo da to zadržimo, a mi ne bismo hteli, onda se ima smatrati da su to ko god je odgovorio na tužbu, pa ako to nije jasno, ima se smatrati da je osporio tužbeni zahtev i da se ima zakazati pripremno ročište.
Da li još neko želi po ovom amandmanu? Prvo gospodin Jojić, pa gospodin Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, cilj reforme pravosuđa treba da bude u prvom redu ostvarivanje Ustavom zagarantovanih prava naših građana. Ako je cilj predlagača bio da se postigne efikasnost u vođenju parnica, ima i drugih metoda i drugih mogućnosti i načina kako to treba učiniti. Dame i gospodo narodni poslanici, zašto se nije dala mogućnost da se ova stvar raspravi kada tužilac podnese tužbu pred nadležnim sudom? Zašto se ne daje mogućnost tuženom da da odgovor, i da ospori tužbeni zahtev, eventualno da istakne prigovore, ili presuđene stvari, ili prigovor zastarelosti, ili prigovor prebijanja, ili prigovor mesne i stvarne nenadležnosti? Zašto se ne daje mogućnost tužiocu, kada tuženi ospori tužbu i tužbeni zahtev i iznese određene činjenice, da primi odgovor na tužbu i da se on na prvom ročištu izjasni da li je sve sporno, ili nešto u tužbenom zahtevu i u tužbi i u činjeničnim navodima i dokazima nije sporno. Opet kažem, onemogućava se građanima da raspravljaju pred sudom. Sve u cilju da se ubrza parnični postupak. Ja mislim da se na ovaj način postupak neće ubrzati. Rekao sam malopre - imaćete brojne slučajeve kada sudija jedva čeka da reši predmet i da udari recku da je završio predmet, i to na ovakav Ustavom nedopušten način, da on sam ceni bez daljeg raspravljanja, bez dokazivanja, protivno načelu utvrđivanja materijalne istine i protivno načelu usmenog raspravljanja pred sudom i izvođenja dokaza. Ja razumem nameru predlagača, ali predlagač je imao mogućnost da predvidi u ovom zakonu i mogućnost da oroči vremenski period za rešavanje parničnog postupka, odnosno parnice. U Nemačkoj je ograničeno vreme za rešavanje parnice. U Nemačkoj se parnica završava za pet meseci, a kod nas je u proseku šest godina i pet meseci. Prema predlogu ovog zakona, s obzirom na onaj katastrofalni član 176. Predloga ovog zakona otvaraju se mogućnosti da će parnice da traju još šest godina, jer se predmet upućuje iz opštinskog suda, mimo okružnog suda, Vrhovnom sudu. Prema tome, bilten Vrhovnog suda biće zakon, a dame i gospodo, mi poslanici ovde možemo da sedimo danima, godinama, da donosimo zakone, a ti zakoni neće biti primenjeni od strane Vrhovnog suda, jer će zakone da zamene bilteni Vrhovnog suda. Ja nemam nameru da potcenim želju i volju predlagačada se uvede red, i da reformu u pravosuđuizvrši do kraja. Četiri godine se o tome priča. Rekao sam da Srbija ima sedam puta više sudija nego što ima Engleska. Engleska ima 1.630 sudija, a Srbija ima 3.000. Nije problem u zakonima, problem u je u neradu u našim sudovima. Dame i gospodo, donesimo nov ustav i ponovo izaberimo sve sudije, i da u sudu dele pravdu ljudi stručni i iskusni. Dame i gospodo, u Engleskoj se postaje sudija u pedesetoj godini, u Gornjem domu lordova u šezdeset petoj godini, a mi imamo situaciju da su nam došli ljudi izabrani u sudove koji nisu stručni i nisu stekli tu privilegiju, koju imaju sudije. Na svetu su najpriznatije privilegije. Prema tome, osnovno je, reforma pravosuđa, a u subjektivnom smislu, a ne u zakonodavno-materijalnom smislu.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Marko Krstin. Izvolite. Nadam se da se nećete zalagati da u zakon uđe da sudije ubijaju recke.
Predsedavajući, dame i gospodo, razmatrajući pitanje amandmana na deo zakona koji se odnosi na odgovor na tužbu, ne mogu da se ne vratim na deo zakona koji se odnosi na punomoćnike. Ako smo u delu zakona koji se odnosi na punomoćnike dozvolili da punomoćnik stranke bude neko ko je samo poslovno sposoban, a za odgovor na tužbu vezujemo takvo dejstvo, da se donese presuda kojom se okončava parnica, ako taj odgovor ne zadovoljava formalne uslove, onda se postavlja pitanje – da li su konzistentne te dve norme. Dakle, ako odgovor na tužbu mora da sadrži sve procesne prigovore, može li neko ko nije obrazovan da stavi procesni prigovor uopšte, mislim da ne može. Stiče se utisak da je ovaj zakon radila radna grupa, s tim da su radili zakon po delovima, tako da onaj ko je radio prvi deo, ne zna šta misli onaj što je radio drugi deo, pa tako redom. Znači, zakon nema unutrašnju konzistentnost i takav kakav je treba da pretrpi značajnije promene. Hvala.
Zahvaljujem. Još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 286. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Ministar želi reč, pa potom Boško Ristić, kao jedan od predlagača. Izvolite.
Ovde se radilo o jednoj omašci koja daje mogućnost različitih tumačenja. Mislim da je ovaj amandman u redu i treba da stoji – ''je istekao rok za dostavljanje tužbe'', jer se radi o 30 dana. Mislim da je ovaj amandman u redu i Vlada ga prihvata.
U tom slučaju, molim Odbor za pravosuđe i upravu da se sastane i konstatuje da bi postao sastavni deo zakona. Javili ste se po Poslovniku i govorite po Poslovniku. Reč je o tehničkoj napomeni predsednika Skupštine, ne ministra, da se o prihvaćenom amandmanu ne bi poslanici dodatno izjašnjavali, pošto je već prihvaćen i samo je upućivanje na tehničku ispravku. Ako postoji stalna težnja da se odbijaju amandmani, možemo da poradimo i na tome. Na član 296. amandman je podneo narodni poslanik Žarko Obradović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 296. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Kekić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 317. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 320. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Milan Marković, izvolite.
Hvala. Da bi neki amandman postao sastavni deo Predloga zakona, potrebno je da ga usvoji Odbor za pravosuđe i da ga prihvati predlagač. To je način da postane sastavni deo Predloga zakona i u tome se ne slažemo povodom malopređašnje diskusije. Što se tiče amandmana na član 320, on glasi ovako: ''Ako javni tužilac ili javni pravobranilac, odnosno lice koje ih zamenjuje narušava red, sud će obavestiti o tome nadležnog javnog tužioca ili javnog pravobranioca. Sud može odložiti ročište i od nadležnog javnog tužioca i javnog pravobranioca zatražiti da odredi drugo lice da učestvuje u postupku.'' Mi smatramo da je ovakvim rešenjem narušena ravnopravnost stranaka pred sudom, jer ukoliko se neka druga stranka pred sudom ponaša na isti ovaj način, za nju su odmah predviđene sankcije. Ukoliko smatramo da stranke treba da budu ravnopravne pred sudom, pa i ukoliko smatramo da sudsku vlast treba jednako da poštuju i predstavnici drugih vlasti, kao što će poštovati građani, onda ovaj član treba brisati. Stoga se zalažemo da se član 320 briše i da sve stranke u postupku pred sudom imaju jednak položaj, kako u pogledu svojih prava, tako i u pogledu svojih obaveza, da poštuju sud i sankcije koje slede za slučaj da ne poštuju sud.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, jedno pojašnjenje ministar pravde.
Kolega Marković je rekao da stranke treba da budu ravnopravne, član 319. jasno kaže da se odnosi na sve, sve one štetne posledice, a ovo samo pojačava odgovornost lica koja zastupaju državne organe. Samo u smislu pojačanja njihove odgovornosti, u odnosu na 319. koji se odnosi na sve stranke, pa i na njih. Nisu dovedene u bolji položaj, naprotiv, u teži položaj.
Na član 320. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Homan. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan.
Dame i gospodo, poštovani ministre, amandman na član 320. se razlikuje od mog prethodnog amandmana u tome što ne tražim da se briše ovaj član, ali ne mogu da prihvatim objašnjenje da se članom 319. uređuje i to kako će se javni tužilac i javni pravobranilac sankcionisati ukoliko narušavaju red u sudnici, jer bi to značilo da predstavnici državnog organa, kao što su javni tužioci i javni pravobranioci, mogu biti i novčano kažnjeni, kao što piše u članu 319., trideset hiljada dinara. Smatram da zaista treba da ovaj član ostane, ali da državni organi, odnosno predstavnici državnih organa ne treba da budu novčano kažnjeni, ne može to da se uklopi, ali zato da se u ovom članu 320. ubaci da ako javni tužilac ili javni pravobranilac, odnosno lice koje ih zamenjuje narušava red, sud će ga opomenuti, ako opomena bude bezuspešna, opomenuto lice se može udaljiti iz sudnice, a sud će o tome obavestiti nadležnog pravobranioca ili tužioca. Advokatima i svima koji učestvuju u parnicama i krivičnim postupcima je dosta te nejednakosti koju imaju javni tužioci u sudovima u odnosu na advokate, gde donose odluke, većaju i glasaju zajedno sa sudijama, sede u sudnicama zajedno sa sudijama, dok advokati sa okrivljenima čekaju ispred, tako da treba makar na papiru pojačati ovu njihovu odgovornost. Ne verujem da će ikada sudija da izbaci javnog tužioca, njegovog zamenika, javnog pravobranioca ili njegovog zamenika iz sudnice, ali makar neka stoji to u zakonu, neka stoji makar na ovom papiru, da makar na papiru budu sve stranke u postupku jednom jednake. Dovoljno je tužilaštvu što je u istoj zgradi sa sudom. Eto makar neka bude u istom položaju sa ostalim strankama. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 336. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović, Boško Ristić, Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić i Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović. Izvinite molim vas, uopšte ne razumem u čemu je dobacivanje. Reč je o amandmanu 336. Pre toga je bio amandman na član 320. (Glasovi: a šta je sa 327?) Samo trenutak da proverimo, to ovde nemam. Dakle, obavestio sam na početku sednice da je na sednici Odbora narodni poslanik dr Žarko Obradović povukao amandman na član 327. Predloga zakona. Budući da je amandman povučen naravno da o njemu ne diskutujemo. Izvolite gospodine Pajoviću.
Amandmanom na član 336. predlažemo da se briše zadnji stav 4. koji reguliše pitanje presude na osnovu priznanja, gde stoji: ''Priznanje tužbenog zahteva na ročištu ili u pismenom podnesku tuženi može i bez pristanka tužioca opozvati do donošenja presude.'' Mi smatramo da ne bi trebalo da postoji ova mogućnost za tuženog, jer se stvara jedna pravna nesigurnost da prizna tužbeni zahtev, a da odmah posle toga preda podnesak kojim ne priznaje ili osporava takvo priznanje, odnosno opoziva priznanje. U slučaju da je priznanje dato pod prinudom, zabludom i prevarom, postoje zakonski mehanizmi da se to prevaziđe i zbog toga smatramo da je neophodno da se ovaj stav briše.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici ukoliko se zakonom želelo da postigne što bolja efikasnost u vođenju parničnog postupka, onda ne treba ostavljati mogućnost tuženom, koji prizna tužbeni zahtev, da sud o tome ne odlučuje i da može da odloži donošenje presude. Svako ko priznaje tužbeni zahtev može da se predomisli do momenta potpisivanja zapisnika, raspravnog zapisnika koji se vodi na tom ročištu pred sudom. Dakle, ako neko prizna tužbeni zahtev do momenta zaključenja ročišta, potpisivanjem zapisnika, tu svoju izjavu i potvrđuje, što je dovoljno vremena da neko može da razmisli o postupku, odnosno o pravnim posledicama svoje izjave koja sadrži priznanje. Zato smatram da je ovo i u suprotnosti sa načelom efikasnosti postupka, da se stvara pravna nesigurnost među strankama i da bi bilo dobro da se ovaj član predloga zakona briše.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ima mesta razmišljanju o ovom amandmanu, ali u tom pravcu što treba imati u vidu činjenicu da je i u postojećem zakonu bila predviđena mogućnost i da je i u postojećem zakonu više zaštićen interes građana nego ako bi se ovaj predlog amandmana usvojio. Zašto? Znate šta se dešava u praksi? U praksi se dešava da građanin, kao tuženi, dođe na raspravu bez punomoćnika, neuka stranka, on je dobio tužbu i tužbeni zahtev, sudija ga pita, ubeđuje ga, da li je tačno ovo, da li ti ovo priznaješ u tužbenom zahtevu, što piše; da li priznaje tužbu. Čovek, u onom prvom utisku i prvom susretu sa sudom, pogotovu ako sudija malo utiče da bi udario recku i rešio predmet, kaže - da li priznaješ tužbu, on kaže - priznajem. Međutim, kada se on konsultuje sa punomoćnikom kasnije, ili nekim stručnim licem, pravnikom, i kaže mu se - pravo koje je tužilac istakao u pogledu tužbenog zahteva je neosnovano, zbog toga bi bilo rizično isključivati samo zbog neukih stranaka, već treba omogućiti neukim strankama da se naknadno konsultuju i ostaviti im mogućnost da istaknu u žalbi ili u prigovoru svoj stav, jer je ovo rešenje i u postojećem zakonu, a mislim da je to rešenje ipak prihvatljivo.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Marković. Izvinite gospodine Krasiću, ali predlagač je u pitanju.
Ovaj amandman ipak treba prihvatiti. Ne slažem se sa argumentacijom koju je izneo moj uvaženi prethodnik zbog toga što je nemoguće po ovim odredbama ZPP-a da stranka dođe na sud zbunjena. Prvo zbog toga što on mora da da odgovor na tužbu, i o tome smo razgovarali malopre. Dakle, ne može da se eto tek tako prvi put pojavi pred sudom i kaže - uh šta ću sad? Hajde, priznajem tužbeni zahtev. Tu nema nikakve opasnosti. Ali, opasnosti od toga da neko ovaj institut zloupotrebljava svakako da ima. Prosto je teško verovati u praksi da stvarno neko bude toliko neodgovoran, da se pojavi pred sudom i da eto nije siguran u to da li priznaje ili ne priznaje tužbeni zahtev, pa maločas prizna, maločas odustane od svog priznanja. Mislim da ovaj amandman ipak treba prihvatiti u svetlu ovih prethodnih rešenja koja obavezuju da se najpre pismeno izjasni, odnosno da mora da da pismeni odgovor na tužbu i zbog toga mislim da ovaj amandman treba prihvatiti.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Dobro je što su autori radnog teksta ovog predloga zakona usvojili ono što postoji kao standard u našem zakonu, što su napokon prihvatili pravo, dobro, evo hvalim, moram nekada i da pohvalim, jer bi ovo bilo opasno ako bi se usvojilo. Ovo bi bilo katastrofa ako bi se usvojilo. Mi se nalazimo u okviru člana 336. i još u fazi glavne rasprave kada nije doneta presuda. Do tog momenta stranka slobodno raspolaže svojim zahtevima i slobodno daje izjave. Ali, te izjave koje daje, bilo na zapisnik, bilo pismenim putem, su njegove stranačke izjave, koje sud posebno ceni. Presuda na osnovu priznanja, ili presuda na osnovu odricanja, to je potpuno slično, vi ste podneli isti amandman, praktično na oba člana, i ja ću da obuhvatim to u raspravi, pošto je ista materija, mora da sadrži ovaj stav koji daje pravo procesnoj stranci da opozove svoju izjavu. Ali, ovde je sasvim primereno dato i ograničenje do kog momenta, dok sud nije doneo presudu. To što neko da izjavu pa je posle povuče, sud posebno ceni kada donosi onu opštu presudu, kada nije u pitanju, hajde da kažem - ova skraćena varijanta presude. Ovo mora da ostane zato što se ove izjave nalaze još u vezi sa slučajem kada stranke slobodno raspolažu svojim zahtevima. One mogu da daju izjavu. Ukoliko naknadno utvrde da su nešto pogrešili, oni hitno mogu da promene tu svoju izjavu, ali samo pod uslovom da sud već nije doneo prvostepenu presudu. To je dobro i to treba da ostane i to postoji u svim zakonima. U svim zakonima koji regulišu parnični postupak tako nešto postoji, i ovo nema nikakve veze, niti je uslovljeno time da li stranku zastupa advokat ili se stranka sama pojavljuje u postupku. Ovo je njihovo izvorno pravo, garantovano osnovnim odredbama ovog zakona. Zato mislim da ovaj amandman i sledeći koji će da objašnjavaju ne treba da se prihvate, jer dovode u pitanje jedan od osnovnih instituta da stranke samostalno raspolažu svojim zahtevima, da samostalno preduzimaju svoje procesne radnje, da snose odgovornost za to što rade. Sud će posebno da ceni to uzimala-davala, kako na strani tuženog tako i na strani tužioca. Nemojte da zakonom idemo dalje nego što možemo da idemo. Raspravu u načelu moramo da očuvamo u svim odredbama. Moramo u svim odredbama da pružimo mogućnost stranci da raspolaže svojim zahtevom, da predlaže, da povlači svoje predloge, da odustaje, da opoziva. Ako im ovde uskratimo ovo, onda znači da ne dozvoljavamo da čak ni stranka bude u zabludi. Na ovo ne utiču odredbe koje regulišu pravo na žalbu, gde postoji mogućnost, ukoliko se radi o nekoj zabludi. Ako mislite da branite ovaj amandman time što je moguća žalba zbog neke zablude, opet ste promašili temu. Nalazimo se u fazi postupka kada se govori o tome da stranke mogu slobodno da raspolažu svojim zahtevima, jer ne postoji presuda suda.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Nelogična je ova odbrana zakona i prava tuženog ili kasnije tužioca, što će doći u sledećem amandmanu, zato što, s jedne strane, imamo tako strog postupak gde namećemo ono što smo govorili malopre tuženom odgovor na tužbu, pa ako nije uredan i ako ne sadrži sve što treba mi donosimo presudu zbog propuštanja. Sa druge strane, kada se u parnici jasno izjasnio jednom ili se podneskom priznaje tužbeni zahtev, onda kažemo da to može da opozove. Nikada ne može da opozove zato što već ima strog kriterijum o obeležjima i kriterijumima ovog zakona. Kada ne da odgovor na tužbu ili je nepotpun odgovor na tužbu dobija presudu zbog propuštanja. Ovde se čovek jasno izjasnio da priznaje tužbeni zahtev i sada mu dajemo pravo da on to u toku postupka do donošenja presude povuče. Ove stvari su neozbiljne, s obzirom da načelo dispozicije stranaka, a ako hoćete i na brzinu postupka koju hoće ovaj zakon da uvede. Tu nema nikakve logike niti ikakvog opravdanja.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović, po Poslovniku.
Samo bih naveo za gospodina Krasića, presuda na osnovu priznanja i presuda na osnovu odricanja mogu se pobijati zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka ili zbog toga što je izjava o priznanju, odnosno o odricanju data u zabludi ili pod uticajem prinude ili prevare. Znači, mogu se pobijati.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 337. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović, Boško Ristić, Slbodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić i Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je što ministar nije prisutan da čuje obrazloženje za predloženi amandman. Smatram da su ovo odredbe koje omogućuju pravo strankama na klasičnu zloupotrebu procesnih ovlašćenja. Volim da se služim primerima, s obzirom da sam dugo u praksi. U članu 337. stav 5. se kaže: "Odricanje od tužbenog zahteva na ročištu ili u pismenom podnesku tužilac može i bez pristanka tuženog opozvati do donošenja presude". Obe stranke mogu da kažu da se odriču tužbenog zahteva ili da priznaju tužbeni zahtev, a onda im zakon daje pravo da pre donošenja presude tu svoju odluku promene i da svoj stav isprave. To znači da tužilac može da tuži određeno lice, da ospori tužbeni zahtev, iznese dokaze i činjenice i na ročištu za glavnu raspravu kaže da priznaje tužbeni zahtev. Tog momenta ročište se prekida, sačinjava se zapisnik i sud se povlači da u određenom roku, koji je zakonom propisan, a nema određene zakonske posledice, donese presudu. Pre nego što je presuda doneta, a to znači da opet protekne neki rok od 15 do 20 dana, tuženi može da kaže da povlači svoje priznanje, a čak ne mora ni da objasni zašto. Može samo da kaže da povlači izjavu o priznanju. Sud onda opet zakazuje ročište i onda može na sledećem ročištu tužilac da kaže da se odriče od tužbenog zahteva. Za to mu nije potreban pristanak tuženog. Sud ponovo zastaje sa postupkom, sačinjava zapisnik na tom ročištu, povlači se da donese presudu, čeka se opet na presudu od 15 do 20 dana, a tužilac može da kaže pre nego što je presuda izrađena, znači pre nego što je napravljena, da povlači odluku o odricanju od tužbenog zahteva i traži da se zakaže rasprava. Na ovaj način je moguće u nedogled razvlačiti parnicu i zloupotrebljavati procesna ovlašćenja. Nekada stranke fingiraju, fiktivno vode postupke koji su razlog za obustavu izvršnog postupka. Videćete kada budemo raspravljali o izvršnom postupku, prigovor trećeg lica ili tužba trećeg lica da se izvršenje proglasi nedopustivim. Na ovaj način može da se razvlači u nedogled. Sud će zastati sa izvršenjem, a stranke će fingirati postupak i razvlačiti parnicu dve, tri, pet godina dok pravo na izvršenje ne zastari, a ono je zakonom određeno i limitirano.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 338. amandman je podneo narodni poslanik Zlatan Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Podneo sam amandman na član 338. kojim je uveden novi institut presuda zbog propuštanja. Pročitaću samo prvi stav ovog člana, koji glasi: "Ako tuženi ne podnese odgovor na tužbu u određenom roku, sud donosi presudu kojom usvaja tužbeni zahtev ako su ispunjeni sledeći uslovi: 1) ako je tuženom uredno dostavljena tužba sa poukom o posledicama propuštanja; 2) ako činjenice na kojima se zasniva tužbeni zahtev nisu u suprotnosti sa dokazima koje je sam tužilac podneo ili sa činjenicama koje su opšte poznate; 3) ako osnova tužbenog zahteva proizilazi iz činjenica navedenih u tužbi; 4) ako ne postoje opšte poznate okolnosti iz kojih proizilazi da su tuženog sprečili opravdani razlozi da odgovori na tužbu". Prvo ću se osvrnuti na odgovor na tužbu. Mislim da odgovor na tužbu ne može i ne sme biti obavezujući. Po ovom zakonu on jeste obavezujući i mislim da je to u suprotnosti sa članom 84. ovog zakona. Naime, član 84. ovog zakona kaže da stranka koja je potpuno poslovno sposobna može sama preduzimati radnje u postupku. Šta ćemo ako je stranka neobrazovana dovoljno ili je siromašna pa ne može da plati advokata, ili sama ne može da napiše odgovor na tužbu. Stranka, odnosno tuženi u tom slučaju želi sam da se brani usmenim putem na ročištu i želi da čeka to ročište. Zašto ga prisiljavati da piše odgovor na tužbu ili da plaća advokata ako to ne može. Ovaj institut presuda zbog propuštanja, koji je nov, je suvišan i ja sam amandmanom tražio da se briše, jer u tom slučaju, ukoliko tuženi ne dostavi u određenom roku, a to je 30 dana, odgovor na tužbu, sud donosi presudu. Znači, proces je završen, sud donosi presudu, jer tuženi nije dostavio odgovor na tužbu u tom roku. Ovim se dovodi u pitanje pravo tuženog na odbranu. On ima to pravo i ne može mu se uskratiti. On želi da se brani sam, lično, bez advokata, što mu zakon dozvoljava. On želi da to učini na ročištu, usmenim putem. Takođe, ovaj član je tesno vezan i sa članom 285, o kome je bilo reči, gde stoji mogućnost da se odgovor na tužbu odbaci u određenim slučajevima. Pa i ako tuženi, kao stranka u postupku, napravi i dostavi sudu odgovor na tužbu, taj odgovor se može odbaciti iz čisto tehničkih razloga koji su navedeni u članu 100. U tom slučaju, opet imamo istu situaciju. Iako je čovek pokušao da dostavi odgovor na tužbu, ostao je bez toga, opet se donosi ta presuda zbog propuštanja. Mislim da se ovim članom krše ta osnovna prava, prava svakog pojedinca na sopstvenu odbranu, pravo da svaki pojedinac može doći pred sud na zakazano ročište i usmenim putem obrazložiti argumente u svoju korist, usmenim putem se odbraniti i da mu to pravo ne treba uskratiti. Zbog toga predlažem da se član 338. briše.
Narodni poslanik Petar Jojić, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je nov institut koji se predlaže u ovom predlogu zakona. Ovo je nešto što razbija harmoniju i jedinstvo u materijalnom pravu, gledano sa aspekta parničnog postupka. Predlagač uvodi nova rešenja koja u sudskoj praksi kod nas uopšte nisu poznata. Šta će se u praksi dešavati? Opet kažem, idemo na ruku sudiji, da sudija lako odlučuje hoće li i dalje da vodi postupak ili će da završi postupak tako što će doneti presudu zbog propuštanja. U članu 338. stav 2. tačka 4. propisuje se: "Ako ne postoje opštepoznat okolnosti ...", koje su to opštepoznat okolnosti, "... iz kojih proizilazi da su tuženog sprečili opravdani razlozi da odgovori na tužbu". Otkud to sudija unapred zna? Unosi se konfuzija, razbija harmonija i narušava jedinstvo ovog zakona. Uvodi se nešto što otvara brojne mogućnosti da ćemo imati ponavljanje postupaka, da će građani ponovo podnositi tužbe, da će ponovo plaćati takse, da će se naći pred sudom, a omogućiti sudijama da olako udaraju recke, da donose presude na osnovu izostanka, na osnovu priznanja, na osnovu propuštanja. Ovim se onemogućava građanima da raspravljaju pred sudom suštinsko pitanje. Osnovno načelo usmenosti, utvrđivanja materijalne istine i načelo jedinstva u parničnom postupku. Ovo razbija ceo dosadašnji pravni sistem, gledano sa aspekta našeg civilnog prava. Nije mi jasno da se predlagač usudio da ovo predloži. Drugo, reći ću vam da su neki, koji su učestvovali na savetovanju u Interkontinentalu kada je rađen nacrt ovoga zakona i kada su videli koja je namera nekih iz nevladinih organizacija, a ovaj predlog nisu pisali eksperti našeg civilnog prava. Protiv ovakvog zakona su: Udruženje pravnika Srbije; Udruženje pravnika, pre svega, Beograda; profesori Pravnog fakulteta, koji nisu učestvovali, ni iz Kragujevca, ni iz Novog Sada, ni iz Beograda, ugledni, kao što je Veroljub Rajović, pred kojima smo mi mnogi polagali ispite iz ove oblasti; Besarić Jovan, sa grupom uglednih advokata Beograda; brojni profesori; veliki broj sudija Vrhovnog i okružnih sudova, kojima ovaj tekst predloga zakona uopšte nije ni dostavljen, nego u nekoj prvoj prethodnoj verziji. Jedan od učesnika, koji je učestvovao na savetovanju, rekao je "ovo vam je, gospodo, egzotični predlog zakona".
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Šteta što nema ministra, ali ovo je stvarno važna tema. Ako smo u prethodna dva člana imali presude na osnovu priznanja i na osnovu odricanja, koje su za osnovu imale izjavu stranaka koje učestvuju u nekom postupku, kod ovog trećeg instituta tzv. posebne presude, nije to ona opšta presuda, to je presuda zbog propuštanja, koja se zasniva na čitavom sistemu prezumpcija. Problem zakonskih pretpostavki se zasniva na tome što, ako vam je polazište pogrešno, onda čitav sistem prezumpcija može da dovede do minusa ili plusa, kao nečega što je sasvim izvesno da postoji. To ne sme u zakonu da postoji. Da bih ukazao na to koliko su ovi eksperti, koji su prepisivali, pogrešili, pročitaću kako glasi taj član zakona te strane države. On kaže – presuda zbog propuštanja: "Kad tuženi, kome je uredno dostavljena tužba u kojoj je tužilac predložio donošenje presude zbog propuštanja ...", što znači da je tužilac u tužbi predložio da se donese takva presuda, "... ne dostavi pismeni odgovor na tužbu u zakonskom roku, sud će doneti presudu kojom se usvaja tužbeni zahtev, osim ako je tužbeni zahtev očigledno neosnovan''. ''Tužbeni zahtev je očigledno neosnovan", pa su navedeni razlozi i kaže se: "presuda zbog propuštanja neće se doneti o zahtevima i delovima zahteva kojima stranke ne mogu raspolagati". Sledeći član: "Protiv presude zbog propuštanja nije dozvoljena žalba, ali tuženi može podneti predlog za povraćaj u pređašnje stanje, u skladu sa odredbama ovog zakona". Namerno nisam naveo razloge i uslove koji treba da budu ispunjeni za donošenje ove presude, kako je to navedeno u zakonu ove inostrane države, ali pročitajte šta piše kod nas u članu 338. Piše: "Ako tuženi ne podnese odgovor na tužbu u određenom roku, sud donosi presudu kojom se usvaja tužbeni zahtev, ako su ispunjeni sledeći uslovi", pa navodi. Znači, nema da je tužilac predložio takvu mogućnost. Pogledajte šta piše u trećem stavu: "Ako iz činjeničnih navoda u tužbi ne proizilazi osnovanost tužbenog zahteva, sud će zakazati pripremno ročište, a ako tužba na ročištu nije preinačena, sud će doneti presudu kojom se tužbeni zahtev odbija". Molim vas, presuda kojom se tužbeni zahtev odbija, u istom članu gde se govori o presudi zbog propuštanja. To je konfuzija, to je nemoguće, to ne sme da stoji u zakonu. Da je to izvučeno kao poseban član – neće se doneti presuda zbog propuštanja, pa će se doneti presuda kojom se odbija tužbeni zahtev itd. to je druga situacija. Mi i dalje imamo sudije koji pišu naziv presude. Mi smo sada izbacili iz zakona presudu zbog izostanka. Praktično, ona je izbačena, a ovo je novi institut koji je došao, ali je pogrešan institut. Čitajte dalje, od četvrtog stava na ovamo, gde piše: "Donošenje presude zbog propuštanja odložiće se ako je potrebno da se ..." itd. Gde je tu efikasnost? Presuda zbog izostanka je bila efikasnije sredstvo. Svi ćete da se složite sa tim. Ovde je neuspeli pokušaj da se odgovor na tužbu podigne na nivo obaveznog podneska, da mu se da obavezna formalna snaga, pa se iz toga izvlači sistem prezumpcija i jedna od tih prezumpcija je odredba člana 338, koja je u jednoj polovini nešto, a u drugoj polovini nešto potpuno dijametralno suprotno, drugačije. To ne može da bude u zakonu, tako ne sme da stoji. Znači, ako predlagač zakona smatra da mu je potreban institut zbog propuštanja, onda neka prepiše ono što je prepisivao, ali neka ga prepiše tamo kako je napisano. Ako smatra da treba da ostane presuda zbog izostanka, neka navede presudu zbog izostanka, ali ako pravi ovakav miks, ja vam tvrdim da nijedan sudija neće da shvati šta je hteo zakonodavac ovim članom da uradi. Nema efikasnosti, ima samo konfuzije. Mi ovim amandmanom gde tražimo brisanje, u stvari tražimo, skrećemo pažnju predlagaču da nešto nije u redu sa ovim članom i neka ga preformuliše na drugačiji način, ali ne ovako.
Prvo Boško Ristić, izvolite.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo poslanici, meni je ponovo žao što ministar pravde nije tu da čuje nekoliko životnih primera koji pokazuju da ovaj zakon u većini odredbi besmislen. Drago mi je da je ministar došao. Ja podržavam ovaj amandman da se briše član 338. koji se odnosi na presudu zbog propuštanja, zato što je nedosledan, konfuzan, nejasan i neprimenljiv. Ovde se kaže u zadnjem stavu da će se presuda zbog propuštanja doneti bez izjašnjenja stranaka. Može se doneti, ali to znači da se po pravilu donosi nakon izjašnjenja stranaka, a upravo je tosmisao presude zbog propuštanja, zato što se stranka nije izjasnila po tužbi, po proteklom roku. To govori o konfuziji i besmislenosti ove odredbe. Što se tiče razloga za donošenje presude zbog propuštanja, u životu, a ovaj zakon uređuje život, uređuje proceduru, način rešavanja sporova građana pred sudom, moguće je da tužilac podnese tužbu i ona će biti uredna, dostavljena u dovoljnom broju primeraka, zasnovana na činjenicama, na dokazima, a suprotna strana, ako propusti da da odgovor na tužbu i sud donese presudu zbog propuštanja, koja će zbog nejasnoće tužbenog zahteva biti nesprovodljiva. Šta to znači? Evo jednog primera, komšija tuži komšiju da mu je izvršio zauzeće. Podneo dokaz, poseduje list za svoju parcelu, podneo dokaz da poseduje list za susednu parcelu. Podneo je skicu plana gde se vidi da je komšija svoju pomoćnu zgradu napravio delom na njegovom zemljištu, predložio dokaz da izađe veštak, geometar koji će utvrditi tačno površinu, meri granice izuzeća sa tačnim detaljnim tačkama na granicama međe. U zahtevu je tražio da se utvrdi zauzeće u merama i granicama za površinu koju će utvrditi veštak. Tužena strana ne ospori, ne pojavi se na ročištu, sud donosi presudu. Takva presuda neće biti izvršena. Sa takvom presudom kada se pokrene izvršni postupak, neće biti moguće sprovesti takav postupak. Prema tome, to govori da je ovakav jedan član zakona nejasan, konfuzan, a posebno u delu gde se kaže da sud može doneti presudu ali bez izjašnjenja stranaka. U slučajevima kada se traži izjašnjenje stranaka, to je u koliziji sa obavezom stranke da dostavi odgovor na tužbu. Dakle, podržavam predlog amandmana koji predlaže da se ovaj član zakona briše.
Još neko po amandmanu? Ministar, pa Nataša Jovanović.
Samo informativno, znate dobro da je predviđeno šta tužba mora da sadrži, pa između ostalog, ako se radi o tužbi koju je podneo advokat, a ona ima zahtev koji je nerazumljiv ili neizvršiv, biće odbačena, samo da znate, nećete dobiti priliku da je ispravljate, neće ni doći do ove presude, ali da ne bi ostali u zabludi, neće doći do presude zbog propuštanja, nego će sud odbaciti tužbu kao neurednu.
Oprostite gospođice Jovanović, replika, gospodine Ristiću, sačekajte i hvala vam.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministar nije bio tu kada je predlagač amandmana kolega Zlatan Jovanović obrazložio zbog čega je potrebno da se ovaj novoustanovljeni član presude, zbog propuštanja briše, kao i kolega Krasić, ali ja ću samo da se osvrnem na jedan stav ovog člana koji je kontradiktoran i koji je zaista neprimeren u svim zemljama na koje se vi pozivate i koje imaju, možda na neki drugi način uređenu oblast pravosuđa. Potpuno je nelogično, a tu su prisutne kolege advokati, a prosto je ovo neprihvatljivo za bilo kog građanina koji može da bude izložen bilo kojoj tužbi. Ceo član je neprimenljiv i neprilagođen i našim uslovima, i onome čemu čovek može da bude izložen zbog neznanja, u slučaju da da bude tužen i da propusti da odgovori. Hipotetički može da se desi da neko bude tužen 10, 20 ili 30 puta u toku godine u parničnom postupku i da samo treba da odgovara sudovima na tu tužbu, a onda će sudija zbog propuštanja da donese presudu. Ali vi kažete, donošenje presude zbog propuštanja može se odložiti kada nema dokaza da je tuženom uredno dostavljena tužba, gde to postoji, a nesumnjivo je da mu je tužba upućena, a u tom slučaju, sud će odrediti rok koji ne može biti duži od 30 dana za dostavljanje u zemlji, odnosno duži od roka potrebnog za dostavljanje u smislu člana 130 stav 2. ovog zakona dok se izvidi da li je tuženom uredno dostavljena tužba. U prvoj rečenici kažete da donošenje presude zbog propuštanja može da se odloži kada nema dokaza da je tuženom uredno dostavljena tužba. Recite mi, u kojoj to zemlji u svetu bez dokaza o tome da je neko primio tužbu, može nešto ovako da se primeni?
Replika, gospodin Boško Ristić.
Zahvaljujem predsedniku što mi je omogućio pristup instituciji. Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, poštovani ministre, ja se obraćam ministru replikom, pošto me je ministar podučio da neće doći do presude zbog propuštanja, ukoliko tužba ima nejasan ili nerazumljiv zahtev. Međutim, u glavi koja se odnosi na podneske u članu 100. kaže da, podnesak ako sadrži izjavu, ta izjava, ukoliko sadrži zahtev, stranka je dužna da u podnesku navede činjenice na kojima zasniva zahtev, kao i dokaze kada je to potrebno. Dakle, tužba gde postoji zahtev i činjenice i dokazi koji su predloženi, ne može se odbaciti kao neuredna. Odluka o zahtevu je meritorno pitanje. Meritorno se odlučuje samo presudom, i ne može se o sadržini zahteva odlučivati u prethodnom ispitivanju podneska u smislu njegove urednosti.
Dakle, podsećam poslanike koji su mislili da se jave po amandmanu da su ovo bile replike, pošto nismo završili, onda gospodin Vučković, pa gospodin Pajović. Da podsetim, reč je još uvek o amandmanu na član 338.
Ja ću vrlo kratko da podržim ovo što je rekao gospodin Krasić. Molim vas, sada kako idemo sve dublje i dublje u ovaj zakon, sve više vidimo kako ne možemo da ga popravimo amandmanima i neke stvari smo sada tek videli da treba popraviti, jer su u međusobnoj koliziji. Hoću da kažem, da i ako ima smisla ovo što je rečno, a nema ni u jednom amandmanu, osim da se ovaj član briše, a to je činjenica da je potrebno i da ima u nekim zakonodavstvima odredba po kojoj je u tužbi već navedeno da tužilac traži eventualnu presudu zbog propuštanja. Tu ima smisla i sa moralne tačke gledišta, jer ako se utvrđuje u pojedinim postupcima, tužiocu je važno da temeljno utvrdi svoje pravo. Neću da utvrdim pravo svojine na kuću na osnovu presude zbog propuštanja. Neću da utvrdim nekome očinstvo na osnovu presude zbog propuštanja, hoću da se to utvrdi u meritornom postupku, u dokazivanju itd. To ima pravo tužilac da traži. Ako je stvar nevažna za njega, ako nema taj momenat, on može da kaže - molim vas, ja želim presudu zbog propuštanja, ali možda je važno da seutvrdi njegovo pravo i on ima interes da se tako utvrdi. Ne može zbog toga da sud sam odlučuje kako će utvrditi, jer nema isto to ni dejstvo. On ima formalno dejstvo, ali nema isto pravno dejstvo. Ovde je sve urađeno na ovom zakonu da se olakša nešto sudu, da se optereti tuženi, a ništa da se prava građana što bolje i što jače zaštite. To je najmanji napor u tom smislu.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, ja podržavam ovaj predlog uvaženog kolege Jovanovića, koji je predložio brisanje ovog člana, jer je zaista ovaj član nejasan, neprecizan i konfuzan. Izgleda da je predlagač ovim zakonom, a posebno ovim članom hteo da ubrza donošenje presuda, koje će biti loše, a često nezakonite i ako je to mislio, onda je ovaj zakon dobar. Ako je mislio nešto drugo, da presuda treba da bude zakonita i dobra, onda ovaj zakon nije dobar i ovaj član nije dobar. Uskraćena je ovim zakonom, ja bih rekao izmenama i dopunama, jer sve niste menjali, osnovno načelo procedure, ono je materijalno, utvrđivanje materijalne istine. Zatim u velikoj meri uskratili ste istražno načelo suda, iako parničnog, a sada ovim članom uskraćujete potpuno načelo koje je osnovni princip naše procesno-pravne procedure, bez kojeg je nezamislivo suđenje. Pre svega, postoji pravna maksima, audiatur et altera pars (neka se sasluša i druga strana), princip saslušanja i druge strane. Kako ćete vi doneti presudu, ako niste saslušali drugu stranu. Hteli vi da priznate ili ne, svaki podnesak, svaki odgovor iako ne sadrži formalno-pravne, odnosno ako ne sadrži određene nedostatke, on je odgovor na tužbu, ali vi u stvari onemogućavate parničnoj stranci da se izjašnjava, da dođe da stvarno raspravi u sudu. Praktično, ovim se gaze tri osnovna načela građansko-procesne procedure. Zato mislim zaista dobronamerno, gospodine ministre, makar ovaj član brišite.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 342. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Slobodan Vučković.
Gospodo narodni poslanici, malopre smo govorili o načelnom utisku, a to je da se sve čini da se sudu olakša, državi olakša, a ne pravima građana. Međutim, ovde ima jedan slučaj gde se moglo sudu olakšati, a nije. Mi smo smatrali da uopšte obrazloženje presude nije celishodno da bude onako kao što je bilo do sada, jer kao što znate i svi oni koji imaju malo veze sa civilnim pravom, kod nas su obrazloženja presuda ogromna, a sadrže vrlo malo bitnih činjenica, kojima se obrazlaže presuda. Mi smo ovde zato svesni da se to neće prihvatiti, da u presudama ne bude obrazloženja, jer bi tako bio i drugostepeni sud nateran da čita bolje, čita predmet, da bude samo izreka bez obrazloženja, kao što ima, to bi bio stvarno jedan veliki napredak i pomoć sudu. Ovim amandmanom smo predložili da se u stavu 4. brišu reči kada kažu "u obrazloženju sud će izložiti zahteve stranaka i njihove navode o činjenicama na kojima se ti zahtevi zasnivaju", a dalje idu reči "dokaze, kao i propise na kojima je sud zasnovao presudu". Zaista, nema nikakvog smisla da u obrazloženju presude stoje navodi stranaka o činjenicama na kojima se njihov zahtev zasniva. Dovoljno je da se navede zahtev stranke, da se navedu dokazi i sve ostalo što je predviđeno, ali navodi stranaka šta oni misle o pojedinim činjenicama, to sadrže naše presude velikim delom, a stranke kao što znate o svojim pravima navode najraznoraznije činjenice i nema smisla da se to u obrazloženju presude navodi.
Da li ima još neko po ovom amandmanu? Izvolite. Narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo poslanici, poštovani ministre, smatram da je predloženi amandman celishodan, jer će rasteretiti sud pisanja dugih i nepotrebnih navoda stranaka, koje su dale tokom spora, jer se presuda inače zasniva na činjenicama i dokazima uz odgovarajuću primenu prava. Vrlo često, kada dobijete presudu o minornim zahtevima imate preobimna obrazloženja koja samo znače puko prepisivanje izjava sa zapisnika ili iz podnesaka. Sve su to stranke već dobile kroz međusobne podneske ili imaju uvid u zapisnik, tako da je nepotrebno da se stranke upoznaju sa onim što su već same izjavljivale. Smatram da je možda bilo bolje rešenje čak i da se presude prvostepenih sudova donose bez obrazloženja, a da samo na zahtev stranaka sud ima obavezu da to obrazloženje izradi.
Da li ima još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 360. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Izvolite, narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo poslanici, amandman na član 360. prati sve ono što smo govorili u institutu presude zbog propuštanja, ukoliko se poslanici odluče da iz Nacrta zakona izbace presudu zbog propuštanja. Neophodno bi bilo da i u članu 360. drugi stav tog člana koji tretira presudu zbog propuštanja bude izostavljen. Ono što ja u odnosu na sve ono što su već rekle moje kolege mogu još da dodam, a to je da se u svakom slučaju SRS zalaže za odgovorne pojedince, ali u svakom slučaju i za odgovorne institucije. Čini nam se da se ovim institutom presude zbog propuštanja, odgovornost institucija umanjuje na štetu pojedinca, odnosno tuženog i stvara se mogućnost za velike zloupotrebe. Zbog toga vas i pozivam da se u okviru Zakona o parničnom postupku ovaj institut presuda zbog propuštanja izostavi i kao što već rekoh u članu 360. stav 2. izbriše, jer on tretira tu tematiku.
Da li još neko po ovom amandmanu želi reč? (Ne.) Na član 361. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Homan. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Narodni poslanik Vladimir Homan, izvolite.
Poštovane dame i gospodo, postojanje tendencije kao bitne povrede odredaba parničnog postupka ... (Zoran Stojković, sa mesta: Amandman je prihvaćen.)
Taj amandman je prihvaćen, ali preventivno kažem, ako nije u izveštaju, Vlada je prihvatila ovaj amandman.
U izveštaju Odbora ovaj amandman nije prihvaćen, ali naknadno jeste. Na član 366. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman tiče se prava na podnošenje odgovora na žalbu. Članom 366. stav 3. predviđeno je da neblagovremeno podnesen odgovor na žalbu drugostepeni sud neće razmatrati. Predlažemo prethodno rešenje koje je postojalo u ranijim zakonima, da neblagovremeno podnesen odgovor na žalbu neće se odbaciti, već će se dostaviti drugostepenom sudu koji će ga uzeti u razmatranje, ako je to moguće. Od ovog predloga ne postoji nikakva šteta, nikakva korist kako je predloženo u samom zakonu. Predlog da se ne uzme u razmatranje odgovor na žalbu koji je neblagovremen nema nikakve svrhe, niti doprinosi efikasnosti postupka, već naprotiv šteti pravičnosti i donošenju pravilne odluke. Kada imamo u vidu da postupak pred okružnim sudom traje najmanje godinu dana, mislim da će se složiti ministar sa tim, treba ga ubrzati, ali ovim ne možemo ubrzati, jer se kaže – ako može uzeti u razmatranje i ako izjavi posle mesec, dva ili tri, a žalba će se tek uzeti u razmatranje posle godinu dana, nikakve štete nema, samo koristi. Hvala.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Milan Marković.
Poštovane koleginici i kolege, generalno problem sa ovim je što on nije konsekventan. S jedne strane insistira na velikoj disciplini, na ubrzanju postupka itd, onda u nekim drugim segmentima ide u krajnju liberalizaciju, pa s jedne strane insistira na načelu dispozicije, s druge strane forsira oficijelno načelo itd. Mislim i ponavljam ono što sam rekao juče, a to je da je trebalo ovaj predlog zakona o parničnom postupku, kao i predlog zakona o izvršnom postupku da prebacimo za 15, 16. tačku dnevnog reda i mislim da bi otklonili ove nedoumice, šta jeste usvojeno, a šta nije, jer tu imamo problema, šta je prihvatio Odbor, a šta nije itd. Kroz ovu diskusiju je bilo suviše primedbi na ovaj zakon, i to opravdanih, od različitih poslaničkih grupa koje ozbiljno dovode u sumnju cilj koji se želi postići donošenjem ovog zakona. Što se tiče našeg amandmana, ovo je amandman koji je sasvim logičan, normalan za naše uslove i potpuno korektan. Ne postoji nijedan razlog, ukoliko za to postoje mogućnosti, da sud ne uzme u obzir razmatranje odgovora na žalbu koja možda nije bila blagovremena. Istina je da se na drugostepenu odluku čeka veoma dugo i ništa nema goreg ukoliko prilikom odlučivanja o žalbi sudu bude na raspolaganju i odgovor na žalbu. Ukoliko sud bude razmatrao žalbu pre nego što stigne taj odgovor, neće ga uzeti u obzir, ali treba dati mogućnost sudu, radi ostvarivanja onog osnovnog načela parničnog postupka, a to je načelo materijalne istine. Stoga vas pozivam da prihvatimo ovaj amandman, jer vidimo da imaju dva amandmana od različitih poslaničkih grupa koja imaju intenciju da se drugostepenom sudu omogući da razmatra sve one elemente koji mogu biti od značaja za donošenje pravilne odluke.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite. Narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo poslanici, smatram da je celishodno uvažiti ovaj amandman zato što on ne doprinosi odugovlačenju postupka i ne postoji imperativna norma i obaveza za sud da uvaži svaki odgovor na žalbu kada je on neblagovremen. Zbog pravičnosti koja je jedna od osnovnih načela kojima se vodi drugostepeni sud i načela materijalne istine, korisno je bilo i celishodno da se omogući sudu da razmotri navode iz odgovora na žalbu koju je podnela strana koja je zadovoljna odlukom. Pravo na odgovor na žalbu je oročen na rok koji je kraći od roka za izjavljivanje žalbe. Prema tome, ako je nekom omogućeno da podnese žalbu u roku od 15 dana, onda je nepravično i nepravedno da se ne uzme u razmatranje odgovor na žalbu koja je došla devetog ili desetog dana. Na taj način se stranke stavljaju u neravnopravan položaj pred zakonom i pred sudom.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 366. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo poslanici, kao što ste već čuli reč je o članu 366. o odgovoru na žalbu. Predlagač je tražio da drugostepeni organ, odnosno drugostepeni sud, neblagovremeno podnet odgovor ne razmatra. Stav SRS je da to nije dobro, imajući u vidu koliko traje odluka ili donošenje odluke o prvostepenoj presudi kod drugostepenog suda. Smatramo da je to loše i sa one druge strane, da ta strana koja treba da odgovori možda nije mogla da spremi adekvatan dokazni materijal u nekom zakonskom roku i da ga podnese drugostepenom sudu. I taj drugostepeni sud, ako nema mogućnost da jedan takav odgovor razmatra, nije mu ta mogućnost ostavljena. Dovodi se u pitanje kakvu će presudu da donese, hoće li da je potvrdi u prvostepenom postupku, da je poništi ili da je preinači. Ako je težina dokaznog materijala u tom odgovoru velika, a drugostepeni sud ne može da je razmatra, onda će ta strana da traži reviziju postupka kod Vrhovnog suda i onda sve iz početka. Znači, treba ostaviti drugostepenom sudu da razmatra svu dokumentaciju koja do njega stigne, ipak, uz jednu otežavajuću okolnost da ne blagovremeno izjavljen odgovor ne mora da razmatra. Ali mu ipak treba dati tu mogućnost da bi ta presuda bila doneta na osnovu činjeničnog stanja i dokaza a ne samo puke forme u vezi rokova za podnošenje žalbi i odgovora.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Ovaj amandman praktično ide u istom pravcu kao i naš amandman. I jedan i drugi amandman jesu dobri i ... prihvatićete? Znači, ovaj amandman gospodina Arsića je na istoj liniji kao i naš amandman. U principu bilo bi dobro da se jedan od ova dva amandmana prihvati, zbog toga što ne vidim čemu takvo disciplinovanje stranaka koje ovog puta baš ne ide nikom na korist, a malopre smo razgovarali o nekim drugim oblicima discipline ili ne discipline, pa smo dozvolili da neko može da se poigrava s tim da li hoće ili neće da prizna tužbeni zahtev, odnosno da ga prizna pa ga ne prizna itd. U ovom slučaju zaista bih molio za razumevanje, prosto da prihvatite jedan od ova dva amandmana zbog toga što ne može da škodi to što bi ga prihvatili. Hvala.
Hvala vama. Na član 369. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici mi smo predvideli da se umesto člana 369. stav 2. unese nov stav, ali sada sam primetio da bi bilo bolje da smo predvideli još jednim amandmanom i mogućnost da se briše stav 2. ovog člana, ako već predlagač ne bude želeo da prihvati naš predlog. Naime, stavom 2. ovog člana predviđeno je da drugostepeni sud u žalbenom postupku može otvoriti raspravu ako nađe da je zbog pravilnog utvrđivanja činjeničnog stanja neophodno izvesti ponovo dokaze koji su ranije izvedeni. Ovaj stav je postojao i u ranijim zakonima, bar 30 godina postoji, i znamo da u praksi nikada drugostepeni sud nije iskoristio ovo pravo jer nije želeo da otvara raspravu. Na Odboru za pravosuđe svi su se složili, a mislim i ministar, da nije poznat slučaj da je sud iskoristio ovaj stav pa je zaista nepotrebno da se koristi neka odredba zakona koja se evidentno ne primenjuje. Poslanička grupa DS-a je zbog toga predložila da se umesto ovog stava koji nikada nije primenjen unese novi stav gde će u sporovima u kojima postoje uslovi za izjavljivanje revizije, samo dakle u najsloženijim predmetima postojati mogućnost da punomoćnici, zakonski zastupnici prisustvuju sednici veća drugostepenog suda. To je nešto slično kao u krivičnom postupku, ali to bi dosta doprinelo ozbiljnosti drugostepenog suda pri donošenju drugostepenih odluka i to onih najsloženijih, jer bi punomoćnici i stranke mogli da prisustvuju onome što iznosi sudija izvestilac i da kratko to komentarišu. Mislim da bi ovo rešenje bilo dobro. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo ovim amandmanom predložili u suštini obavezu drugostepenog suda da pozove stranku, odnosno njenog punomoćnika ili zakonskog zastupnika na sednicu drugostepenog veća gde se odlučuje po žalbi u slučaju da je stranka u žalbi ili u odgovoru na žalbu to zahtevala. Osnovni uslovi da se stvori obaveza suda da pozove stranku je da se radi o sporovima u kojima je moguće izjaviti reviziju. Prema ovom predlogu zakona reviziju je moguće izjaviti ako je ispunjen cenzus vrednosti spora od 500.000 dinara ili ukoliko se radi o zahtevima iz oblasti stanovanja, radnih odnosa, odnosa vezanih za obavezno izdržavanje, odnosno za porodične odnose, bez obzira na vrednost spora. Dakle, radi se ili o velikim imovinsko-pravnim zahtevima ili se radi o posebnoj vrsti sporova koji su veoma značajni i za stranke ali i za državu. Zašto smo predložili da se pozivaju stranke na drugostepeni sud? Zato da bi se ostvarila transparentnost i javnost u zasedanju u drugostepenom postupku, ali isto tako i da se ostvari najznačajnije načelo parničnog postupka a to je raspravno načelo, da stranke mogu neposredno pred sudom da dodatno iznesu neku činjenicu ili svoj stav u vezi sa činjenicom, odnosno da daju dodatno tumačenje prava na kome će drugostepeni sud zasnovati i svoju odluku. Ovo je u smislu potpune demokratičnosti postupka u kome učestvuju građani, koji dođu u situaciju da sudovi rešavaju njihove međusobne sporove. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, glavom XXVII uređuje se materija redovnih pravnih lekova. Kada bi pitali građane, a G17 plus ih pita - šta bi im bilo najznačajnije u ovom postupku što treba da se uradi, oni bi rekli - skratite sve moguće rokove. Mi u ovom postupku nemamo nikakav rok u kome drugostepeni sud treba da odluči po žalbi građana povodom presude prvostepenog suda. Alfa i omega svega toga jeste da bude rok. Moram da vam kažem da u Zakonu o radu ima jedan rok od šest meseci da se reši radni spor, od podnošenja tužbe do pravosnažnosti. Koliko znam kao advokat taj rok do sada nije ispoštovan ni u jednom slučaju. Mislim da taj rok moramo kontrolisatia da ovim zakonom moramo propisati rokove u kojima je drugostepeni sud dužan da postupi i donese presudu povodom žalbe. Dakle, to bi mogao biti jedan rok koji bi se protezao od prijema predmeta kod suda do donošenja odluke, a koji ne bi mogao biti duži od 90 dana. Mislim da bi najveća tekovina ovog zakona bilo upravo to da učinimo nešto za građane, a to je da skratimo rokove u kojima sudovi nešto rade. Sudovi jesu nezavisni u suđenju, ali nisu nezavisni od rada. Prema tome, propišimo rokove. Mislim da će građani time biti veoma zadovoljni.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, tačno je da moraju postojati rokovi i da se suđenja moraju ubrzati, ali ono što poslanička grupa SRS svakako ne želi, a nadam se ni ostale poslaničke grupe u ovom parlamentu, je to da brzina i efikasnost idu na uštrb istine. Ono što je najbitnije u jednom postupku je da odluka koja bude doneta bude doneta na osnovu pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, da bude pravilno primenjeno materijalno pravo i amandman koji je podnela poslanička grupa SRS, odnosno narodni poslanik Veroljub Arsić, upravo ide ka tom cilju, jer mi tražimo da, u koliko odgovor na žalbu bude dostavljen nakon proteka roka ali pre nego što je drugostepeni sud, odnosno okružni sud odlučivao po toj žalbi, da taj odgovor na žalbu bude dostavljen drugostepenom sudu koji neće morati, ali će svakako imati mogućnost, da i navode iz odgovora na žalbu uzme u obzir, i na taj način donese kvalitetniju presudu, i da se skrati postupak koji bi mogao dalje da ide na reviziju i na druge vanredne pravne lekove. Zbog toga predlažem da se amandman na član 366. gospodina Veroljuba Arsića usvoji.
Da li još neko želi reč o amandmanu 369? (Ne.) Na član 372. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 378. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Blažić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS amandman na član 378. Predloga zakona o parničnom postupku podneo je gospodin Branislav Blažić. Ovim amandmanom traženo je da se u članu 378. nakon prvog stava doda i drugi stav, koji glasi: "Ako drugostepeni sud ponovo ukine prvostepenu presudu donetu u ponovnom prvostepenom postupku, onda naređuje da se nova glavna rasprava održi pred drugim većem ili sudijom". Smisao ovog amandmana je da, kada se po nekoliko puta, što je veoma čest slučaj u praksi, ukida odluka prvostepenog suda koju donosi isto veće, odnosno sudija pojedinac, da se ustanovi obaveza da se taj predmet dodeli u rad drugom sudiji pojedincu, odnosno drugom veću. Dosadašnja praksa je pokazala da se na ovaj način dosta odugovlači u rešavanju sporova i neophodno je da, ukoliko jedanput date sudiji šansu da reši određeni spor i ako on to ne uspe, znači kada presuda bude ukinuta odlukom drugostepenog suda, u toj odluci o ukidanju se, pored ostalog, navodi zašto je ukinuta, koji su to novi dokazi koje treba pribaviti, koji su to materijalni propisi koje treba uzeti u obzir i uopšte drugostepeni sud upućuje prvostepeni sud, odnosno sudiju pojedinca u kom pravcu treba da vodi postupak, kako bi ponovna odluka u tom predmetu bila dobra i kako bi mogla da prođe proveru pred drugostepenim organom. Ukoliko drugostepeni sud ponovo donese istu odluku, onda je neophodno da se takav predmet jednostavno izuzme iz rada tog sudije i da se dodeli nekom drugom, jer je očigledno da na taj način može doći do mnogobrojnih zloupotreba. Imali smo primer koji je vezan za opštinu Zemun i za zgradu Magistrata koju je DOS-ov režim pokušavao da oduzme SRS, da je sudija tri puta donosio istovetnu odluku, iako je okružni sud uporno ukidao tu odluku. U takvim slučajevima očigledno je da se radi o zloupotrebi koja može, ukoliko se ne prihvati amandman SRS, da traje praktično u nedogled, jer je po sadašnjem važećem zakonodavstvu moguće da isti sudija i deset puta donosi nepravilnu odluku, da mu okružni sud tu odluku ukida, da mu se ponovo vraća predmet u rad, iako je već više puta dokazao da je očigledno da nije sposoban da u tom konkretnom predmetu, iz ovih ili onih razloga, donese odgovarajuću odluku. Nadam se da će ovo biti jedan od amandmana koji će ministarstvo prihvatiti, odnosno ministar pravde gospodin Stojković. Trenutno nije tu, ali ukoliko ga ne prihvati nadam se da će poslaničke grupe imati toliko svesti o važnosti ovog amandmana i da će u danu za glasanje, zarad dobrobiti svih naših građana, glasati za amandman gospodina Blažića.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako hoćemo efikasnost rešavanja sporova u parničnom postupku, onda je ovaj amandman sasvim prihvatljiv i on je sasvim realan i ne bi trebalo uopšte razmišljati o tome - treba ga prihvatiti bez ikakvih primedbi. U praksi se dešava da imamo veliki broj predmeta koji se ukidaju od strane viših sudova, a pre svega okružnih sudova. U tim slučajevima presudu treba ukinuti i kada se presuda ukine treba dodeliti, naložiti u drugostepenoj odluci od strane drugostepenog suda, da se presuda ukida i predmet vraća istom sudu, ali drugom veću. Zašto? Kada bi se izvršila analiza i dostavila narodnim poslanicima uverili bi se u to da imamo dobre sudije i dobra veća, da rešavaju pravilno sporove i da imaju jedan broj takvih sudija kojima se u manjem broju ili retko dešava da se ukidaju presude. Imamo takva veća i takve predsednike veća i sudije kojima se uglavnom 80 posto presuda ukida. Šta raditi u tom slučaju? U tom slučaju treba presudu ukinuti i predmet vratiti prvostepenom sudu, ali drugom veću. Ovaj amandman je sasvim prihvatljiv, u praksi delotvoran i zato ga treba prihvatiti. Poboljšaće tekst zakona, a neradnicima mesta u pravosuđu ne bi trebalo da bude.
Reč ima narodni poslanik Marko Krstin.
Uvažavajući sve razloge koji stoje da bi to bilo dobro, upozoriću na čl. 369. st. 3. gde drugostepeni sud, kada treba da ukida ponovo rešava sam. Mi smo to na taj način prevazišli, ali mislim da samo zbog ovoga ne bi trebalo usvojiti amandman. Inače, razlog je zaista opravdan. Već smo uredili tu situaciju, ako treba da se poništava ponovo, sam drugostepeni sud otvara raspravu i rešava predmet.
Niko vas nije pomenuo. Narodni poslanik Marko Krstin je govorio o Branislavu Blažiću i intenciji koja postoji u njegovom amandmanu. Vi niste Branislav Blažić. Ako ćete po Poslovniku recite mi. Izvolite, po Poslovniku.
Povređen je član 100, gospodine Markoviću, zato što niste pažljivo pratili raspravu. Da jeste, nesporno je da ja nisam Branislav Blažić, ali je isto tako nesporno da sam ja obrazložio u ime gospodina Branislava Blažića ovaj amandman. Onda je izašao gospodin Krstin i pogrešno protumačio to moje izlaganje. Ja sam zbog toga tražio repliku. Gospodin se slaže, tako da ne vidim šta je sporno. Radi se o tome da kada drugostepeni sud ukida tu odluku ima obavezu da otvori raspravu u drugom stepenu, ali samo ukoliko se pobijana presuda zasniva na pogrešnom i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju, ili su u postupku pred prvostepenim sudom učinjene bitne povrede odredaba parničnog postupka. Ukoliko je došlo do pogrešne primene materijalnog prava, onda drugostepeni sud, vi kažete preinačiće, neće preinačiti i vrlo dobro znamo da okružni sudovi preinačuju jednu od 50 presuda. U svim ostalim slučajevima to se vraća prvostepenom sudu na ponovno odlučivanje. Jednostavno na ovaj način se ta mogućnost zloupotrebe ukida. Nemamo ništa protiv, ali onda se mora propisati isto tako obaveza drugostepenog suda da, u slučaju pogrešne primene materijalnog prava, uvek preinači pobijanu prvostepenu odluku.
Da li neko želi po amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Stevica Deđanski podneo je amandman kojim predlaže da se u Glavi 28. naslov 1. "Žalba sa alternativnim predlogom za revizijsko odlučivanje(direktna revizija)" i članovi 389, 390, 391, 392. i 393. brišu. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Stevica Deđanski.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovim amandmanom se traži da se obriše ceo deo koji se u zakonu zove "Žalba sa alternativnim predlogom za revizijsko odlučivanje (direktna revizija) i članovi od 389. do 393. što u praksi znači da je potrebno da se u potpunosti obriše ova vrsta vanrednog pravnog leka, jer je nepotrebna, a to iz razloga što će u praksi odugovlačiti ceo postupak, jer ako se tuženi ne složi sa ovakvim pravnim lekom, onda nema direktne revizije, pa se gubi dragoceno vreme i narušava načelo efikasnosti postupka i načelo ekonomičnosti postupka.
Narodni poslanik Zoran Krasić, pa Petar Jojić.
Ovo je novi pravni institut, koji se prvi put ugrađuje u naš zakon o parničnom postupku. To je situacija kada se preskače drugostepeni organ i u formi žalbe, uz saglasnost obe stranke, Vrhovni sud rešava, praktično, proforme, kao drugostepeni, a revizijski sud. To je jedan potpuno nov institut, gde se računa da može postupak da se ubrza. Nisam siguran da će postupak da se ubrza, iz prostog razloga što na ovaj način, praktično, strankama se omogućava da ne prihvate nadležnost drugostepeno suda. Stranke mogu slobodno da raspolažu svojim zahtevima, ali stranke moraju da poštuju stvarnu nadležnost, moraju da poštuju uređenje sudova. Na ovaj način, praktično se omogućava da Vrhovni sud nešto reši i da, navodno, to bude brži postupak, da se što pre stvore uslovi da bi se krenulo ka izvršenju. Ovako nešto nema u našem neposrednom okruženju. U našem neposrednom okruženju postoje klasični tradicionalni vanredni pravni lekovi. Ovde je to navedeno kao vanredni pravni lek, da kažem, u najavi, pre odredbi o reviziji. Mislim da ovako nešto ne bi smelo da stoji u našem zakonu, da neće biti neke koristi od ovoga. Možda će biti zatrpavanja Vrhovnog suda. Ne pričam konkretno o uslovima pod kojima se dozvoljava korišćenje ovoga, a koji su takođe problematični. Verovatno zbog toga u većini pravnih sistema ovakav jedan institut ne postoji, barem ovakav ne postoji. Postoji neki modalitet, ali ovakav ne postoji. Posebno bih naveo da se ovim pravnim lekom može pobijati presuda, naravno, ukoliko se radi o sporu koji ispunjava uslove da se protiv presude može izjaviti revizija, samo zbog pogrešne primene materijalnog prava i bitne povrede odredaba člana 361. stav 2. tačka 5. Tačka 5. glasi: "Ako je protivno odredbama ovog zakona sud zasnovao svoju odluku na nedozvoljenim raspolaganjima stranaka – član 3. stav 3." Neka neko shvati član 3. stav 3. – raspolaganje stranke suprotno prinudnim propisima i da stranke postignu saglasnost povodom toga da o tome rešava Vrhovni sud. Vidite i sami da tu ima malo i besmislenosti, nečega što je nemoguća situacija, faktički je nemoguća situacija. Zašto bi protivna stranka prihvatila da tako nešto postoji, ako je u prvostepenom postupku ostvarila svoj tužbeni zahtev i izdejstvovala presudu za koju se zalagala? Mislim da se na ovaj način samo formalno daje mogućnost. Sudovi ovo teško da mogu da koriste, stranke verovatno da ne mogu da koriste, jer nemaju ni interesa da ovo koriste. Ovo je napisano sa ciljem da se ubrza postupak, ubrza ostvarivanje prava stranaka na brzo rešavanje nekog spora. Očigledno da je onaj ko je pisao ovaj zakon zaboravio da se u parničnom postupku sud uključuje da reši neki sporni odnos, ali taj spor inicijalno postoji samo zato što tužilac smatra da je nešto sporno, a tuženi tek naknadno prihvata da to možda postaje sporno. Ovo sam naveo samo zbog toga što se ceo zakon zasniva na sistemu prezumpcija, a pogrešna je ona prva, polazna. Ako ne gledamo u prvu, polaznu prezumpciju ili prvi činjenicu, onda se gubi neki svoj smisao i neka svoja logika. Ovim institutom, praktično, ne štite se stranke, daje se mogućnost sudovima, bespotrebno se ubacuju neke odredbe koje, u suštini ništa ne znače.
Narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, bilo bi dobro da postavimo pitanje predlagaču da nas izvesti i podnese obrazloženje u kojoj zemlji Evropske unije je ovakvo rešenje u civilnom postupku za ostvarivanje prava građana? Nije poznat ovakav institut, nije jasno da li je ovo redovni ili vanredni pravni lek, čim je određen i predložen sa alternativom. Dakle, dame i gospodo, nije poznat institut direktne revizije, kako u domaćem, tako i u uporednom pravu. Ovim se preskače nadležnost drugostepenog suda, u konkretnom slučaju, kod nas, okružnih sudova, pa je taj predlog neustavan, jer nije ustanovljen, niti je zakonska kategorija, a ujedno ni ustavna. Ovim predlogom narušava se i razbija jedinstvo i pravni poredak u građanskom pravu, što će imati, ako se usvoji, nesagledive i štetne posledice po naše građane i javni interes. Vidite, predlagač je predložio u članu 390. propis – postupak u vezi člana 389. pa se predlaže brisanje, iz istih razloga jer je i ovaj institut koji se predlaže, apsolutno neustavan. Uvodi se načelo celishodnosti, jer ponovo uvodimo ovo načelo i nekakve stavove Vrhovnog suda, koji se objavljuju u biltenima Vrhovnog suda i koji postaju izvor prava i menjaju zakon. Ovim se narušava jedinstvo pravnog poretka. Zbog toga moram reći da se mi vraćamo, sa ovim uvođenjem načela celishodnosti, a ukidanjem načela utvrđivanja materijalne istine, načela raspravljanja pred sudom, vraćamo se u realni bivši socijalizam. Šta nam to treba? Kome treba da se mi vraćamo nazad u odnosu na građansko pravo? Nije jasno kako će se sudovi snalaziti, kako će stranke ostvarivati svoja prava, u kakvu konfuziju će sada naše pravosuđe biti bačeno, kako će sudije da odlučuju, ako je u zakonu ostala alternativa? Ta alternativa vam znači, ostvarivanje prava selektivnog, dalje, za Šaju može, a za Paju ne može. Sada ćete imati situaciju, dakle, imaćemo jednu situaciju da će načelo materijalne istine biti utvrđivanje zaista potisnuto načelom celishodnosti. Zbog toga SRS je predložila brisanje ovih članova, jer smatramo da je postojeće rešenje delotvornije za pravni poredak i ostvarivanje prava naših građana i da je ono delotvornije u javnom interesu.
Još neko po amandmanu? (Ne.) Na član 394. amandman je podneo narodni poslanik Stefan Zankov. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć.Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 394. Predloga zakona o parničnom postupku. Ovim amandmanom predlažem da se u stavu 2. i stavu 3. člana 394. iznos od 300.000 dinara, a odnosi se na vrednost predmeta spora, ne zamenjuje iznosom od 500.000 dinara, je nema potrebe da se ovaj iznos povećava u odnosu na postojeći zakon. O čemu se radi? Član 394. Predloga zakona o parničnom postupku odnosi se na reviziju parničnog postupka. Jednostavno, mi u SRS nismo dobili dovoljno ubedljivo obrazloženje predlagača zakona da bi mogli da se složimo sa ovakvim predlogom. Sa druge strane, dva su osnovna razloga zašto smatramo da ovaj iznos u ovom trenutku ne treba povećati. Prvo, poznajući stanje u našem sudstvu posle nekoliko seča sudija od strane vlasti od 2000. godine do danas i dovođenja svojih poslušnika za sudije od opštinskih sudova pa do Vrhovnog i Ustavnog suda. Sa tim u vezi i pravosnažne presude u drugom stepenu u mnogim slučajevima su diskutabilne, pa smo sa te strane zabrinuti za zainteresovane strane u parničnom postupku. Druga stvar, ni 300.000 dinara nije zanemarljiv iznos za prilike u Srbiji da bi ga trebalo povećati na 500.000 dinara. Ako se radi o vanrednom parnom sredstvu, odnosno o reviziji. Na ovaj način, jednostavno, predlogom se pooštravaju uslovi za dopuštenost revizije, povećanjem cenzusa sa čime se zbog prethodnog navedenog ne mogu da složim, jer se određena prava ovakvim predlogom uskraćuju kao i član 84. kada se stranke primoravaju da uzimaju advokate u postupku revizije, sa tim u vezi. Ono što je karakteristično za sve predloge zakona, ne možete da se pohvalite, ili kada ne znate kako neko zakonsko rešenje da obrazložite, da se ne pozovete na neku preporuku nekog komiteta iz inostranstva, a drugo je pitanje kao što smo čuli iz prethodnika iz SRS, postavlja se pitanje,ko je pisao taj predlog zakona. Zbog toga vam predlažem da prihvatite ovaj amandman SRS.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 394. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 394. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, ovim amandmanom želeli smo prosto da pojasnimo ovo pitanje izjavljivanja revizije. Naime, kako je kolega jedan primetio, a ustvari je to istina kod nas, jer parnični sporovi traju veoma dugo, prosek je između šest i sedam godina i to su oni sporovi veće vrednosti, veće složenosti za koje je inače predviđena i revizija. Mi smo se prosto zapitali, šta ako se desi situacija da u međuvremenu zbog inflatornih kretanja dođe do promene zakona u parničnom postupku i da može jednostavno da se desi da neki sud, pravo na dozvoljenost revizije ceni prema tada važećem parničnom postupku, tada važećim odredbama parničnog postupka koje se odnose na vrednost spora, a ne prema onom vremenu kada je postupak pokrenut. Iako deluje potpuno logično da se dozvoljenost revizije ceni prema vremenu kada je pokrenut postupak i kada je podignuta tužba, može se desiti da neko tumači to drugačije. Da bismo izbegli bilo kakvu dilemu po ovom pitanju, mi smo predložili amandman, ukoliko se prihvati, ništa ne kvari, a ukoliko se nešto ne podrazumeva, doprinosi tome da imamo potpuno jasno i precizno rešenje, tako da bi taj novi stav koji mi dodajemo glasio ovako: "dozvoljenost revizije prema vrednosti spora će se ceniti u skladu sa odredbama zakona koji je važio u vreme podnošenja tužbe". Molim vas da ovaj amandman prihvatite.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja mislim da je potrebno da prihvatite ovaj amandman zbog toga što Vrhovni sud ima suprotno tumačenje od ovog amandmana. U slučajevima kada dođe do promene zakona a gde su vrednost izjavljivanja, uslovi izjavljivanja revizije određeni vrednostima spora, dolazi do odbacivanja revizije. Bio je slučaj 1994, 1995. i 1996. godine da se Vrhovni sud očisti od predmeta koji su izjavljeni po reviziji, zato što je došlo do izmene zakona. Dakle, neki ljudi koji su vodili spor 10 godina, izgubili, u trenutku podnošenja tužbe imali su pravo na izjavljivanje revizije zbog izmene zakona usled inflacije i oni su to pravo izgubili samo zbog shvatanja suda koje je 100% pogrešno zbog toga što je Vrhovni sud hteo da se oslobodi predmeta. Vi to, gospodine ministre, dobro znate.
Da li još neko želi reč? (ne.) Na član 395. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je podnela niz amandmana na Predlog zakona o parničnom postupku. Dakle, naš cilj je da zakon koji je od izuzetnog značaja za građane Republike Srbije bude precizniji i u potpunosti u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Podneo sam amandman na član 395. koji glasi: "Revizija je izuzetno dozvoljena i protiv drugostepene presude koja se ne bi mogla pobijati revizijom po odredbama člana 394. ovog zakona, kada je po oceni apelacionog suda o dopuštenosti ove revizije potrebno da se razmotre pravna pitanja od opšteg interesa,ujednači sudska praksa ili kada je potrebno novo tumačenje prava". Mi tražimo u obrazloženju da se član 395. Predloga zakona briše. Ne može se pravo na reviziju, ne može da zavisi od suda. Volja suda je, u ovom slučaju, stavljena iznad zakona ovim članom. Ono što se može jasno uočiti je da se uvodi sudska praksa kao izvod prava, što je po Ustavu Republike Srbije kao i pozitivnim zakonskim propisima suprotno i u koliziji sa Ustavom Republike Srbije. Sud ne može da sudi na osnovu tumačenja prava koje daje Vrhovni sud Republike Srbije. U tom slučaju se na mala vrata, kao što su moje kolege poslanici SRS rekli, uvodi precedentno pravo, gde su presude suda izvori prava, što karakteriše anglosaksonski pravni sistem. Ponašanje relativne većine poslanika Narodne skupštine Republike Srbije, koju čine ovde vladajuće stranke i koje podržavaju Vladu Republike Srbije, a tu posebno izdvajam DSS, koja je glavna poluga vlasti u Srbiji, želim da prekinemo praksu da se zakoni u ovoj Skupštini donose po hitnom postupku i da se razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku od izuzetne važnosti za sve građane Srbije karakterišu da je to strateški interes Republike Srbije da se donose zakoni, zbog toga što svi težimo da Srbija uđe u EU. Naime, potpredsednik republičke Vlade, gospodin Miroljub Labus, je pre nekoliko dana izjavio da će Srbija ući u EU posle 2012. godine. Znači, nema potrebe da donosimo zakone na brzinu. SRS će uporno amandmanima insistirati na preciznijim zakonskim rešenjima, pogotovo ako su oni od interesa za sve građane Srbije. Ne želimo da se ovde zakoni donose na brzinu i da budu na štetu građana Srbije.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Članom 395. Predloga zakona praktično se negira ustavni princip zakonitosti. Ja ne mogu da sporim da ovakvo rešenje postoji u anglosaksonskom pravu, ali u ovom našem kontinentalnom, koje je pretežno evropsko pravo, na tim osnovnim principima je zasnovano bilo i pravo bivše socijalističke samoupravne Jugoslavije i Srbije i većina država Evrope ima taj kontinentalni pogled na princip zakonitosti. U Engleskoj, u Americi je građanima dobro poznato da osim zakona izvor prava predstavljaju i pojedine sudske presude i oni unapred znaju za taj rizik i imaju potrebu da budu obavešteni. Da li je to neki amandman, da li je presuda iz 1826. godine ili itd. Moderno, civilizovano pravo, princip zakonitosti podrazumeva na potpuno drugačiji način, da su objektivne norme opšte obavezujuće u zakonu, a da sud samo tumači volju zakonodavca, da sud ne može da stvara pravo. Mi ovim amandmanom, kao što smo jednim od prethodnih amandmana, kada je dato bilo pravo sudu prvostepenom u slučaju kada se pojavi veliki broj predmeta da može da traži pravni stav Vrhovnog suda, gde je jedan od učesnika u raspravi naveo da se uvodi presedan kao izvor prava. Mi ovde vidimo najdirektniji presedan. Vidite, ovde će samo zavisiti od volje Veća apelacionog suda, bez obzira što sam protivnik ovakve organizacije i ovakvog uređenja sudova, ali generički posmatrano kao apelacioni sud javiće se uvek neki drugostepeni sud, bez obzira kako ga mi zvali, da li okružni, da li apelacioni. U tom kontekstu i koristim reč apelacioni sud. Ne može sud da proceni da li će neko imati pravo na reviziju. Ne može sud da kaže - na osnovu člana 395. mi ne znamo za član 394. Ili, nas ne obavezuje član 394. u ovom predmetu, da ne upotrebim ime stranke ili predmet spora ili nešto drugo. Ne može od volje sudija da zavisi da li će stranka da ima pravo na reviziju ili neće. A pogotovo da preuzima razmišljanje o celishodnosti dozvole revizije na bazi ovoga što je ovde navedeno. Kaže - kada je po oceni apelacionog suda, o dopuštenosti ove revizije. Mi nemamo kriterijume na osnovu kojih ceni dopuštenost. Dalje, potrebno da se razmotre pravna pitanja od opšteg interesa. Zašto na mom predmetu da se razmatraju pravna pitanja od opšteg interesa? Zakon o parničnom postupku rešava kako da se reši spor između dva građanina, dve stranke, dva pravna lica, fizičkog i pravnog lica. Zašto bi na mom predmetu pravosuđe učilo? Ja tražim efikasnu zaštitu od suda, zato što smatram da je ovo sporno. Sud je prihvatio nadležnost, rešava spor, zašto bi se sada na mom predmetu neko iživljavao i razvlačio da li je, bio ovde ili zapeta tamo. Da se ujednači sudska praksa. Nemojte na mom predmetu da ujednačavate sudsku praksu. Sudsku praksu ujednačite tako što ćete da donesete kvalitetne pravne stavove na Vrhovnom sudu koji će manje ili više da imaju obavezujući karakter za sudije, jer od toga će da zavisi da li je neki sudija dostojan, da li je neki sudija stručan. Dalje, ili kada je potrebno novo tumačenje prava. Kakvo novo tumačenje prava? Koje? Autentično, sudsko, doktrinarno, uličarsko? Nećemo to. Zašto na mom predmetu da se menja tumačenje prava? Ne može da se tumači pravo na taj način. Sud tumači volju zakonodavca koja je sadržana u određenoj normi. Ja se izvinjavam zbog ovog produženja, samo da navedem jednu stvar. To samo još u Hagu postoji molba da mi dozvolite da uložim žalbu. Tamo je statut nesavršen. Znamo da to nije ni sud. Mi želimo da naši sudovi budu pravi sudovi, zasnovani na zakonu, koji poštuju zakon, a ne poštuju volju sudija. Šta ako se promeni volja sudija? Bez obzira što ste vi ovde stavili apelacioni sud i odlažete primenu ove odredbe, ona ne sme da postoji u zakonu, jer je u suprotnosti sa principom zakonitosti.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Da. Narodni poslanik Boško Ristić. Samo zbog građana, koji prate sednicu i zbog vas koji učestvujete u raspravi, dakle, da obavestim sat vremena između deset i šest Skupština pravi pauzu. Budući da je ostalo samo pet amandmana, da ćemo dati pauzu po završetku svih ovih amandmana, da produžimo rad za koji minut,da bi građani mogli kontinuirano da prate ovu tačku, a kasnije i drugu. Hvala na razumevanju. Izvolite.
Dame i gospodo, ja podržavam u većem delu diskusiju prethodnika, jer smatram da ovo rešenje daje mogućnost da se bez kriterijuma procenjuje dozvoljenost izjavljivanja jednog veoma značajnog pravnog leka, a s druge strane, to znači da pojedini centri moći mogu da utiču na stvaranje stavova određenih sudova. Pre svega, kada su u pitanju brojne tužbe ili takozvane parnice masovke sa velikim brojem tužilaca ili tuženih, a kada je jedna od stranaka u sporu država ili neka državna institucija. Imali smo prilike da su sudovi, naročito u sporovima građana protiv "Elektrodistribucije" ili nekih drugih sličnih javnih preduzeća, zaustavljali suđenja i bez pokazivanja dovoljne stručnosti i hrabrosti da preseku na pravi način, uz primenu zakona. Ili, enormni priliv neosnovanih tužbenih zahteva, ili sa druge strane podlegali su uticajima pojedinih lobija koji su u društvu imali snažne pozicije i uticaje, i na taj način zastajali sa postupcima dok se na jedinstven način ne dogovori način primene prava. Kako bismo izbegli dogovorni način primene prava, koji bi bio pretočen u sudski stav i na taj način bili opterećeni građani Srbije, ja smatram da je ovakva jedna odredba necelishodna i nepotrebna.
Još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 398. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Narodni poslanik Miroslav Nedeljković, izvolite.
Član 398. reguliše kada se revizija može izjaviti. Imamo četiri tačke. Prva tačka na koju sam podneo amandman glasi – revizija se može izjaviti zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka iz člana 361. stav 2. osim tačke 4. Ja sam amandmanom predvideo da se reči osim tačke 4. brišu. Obzirom da se ovaj član odnosi na član 361. evo član 361. koji definiše kada postoji bitna povreda parničnog postupka. Tu imamo tačke od 1. do 12, a tačka 4. za koju je predloženo da se briše kaže ovako: ''Bitna povreda parničnog postupka uvek postoji ako je sud odlučio o tužbenom zahtevu za koji je stvarno nadležan viši sudija iste vrste, sud iz druge vrste, ili ako je povodom prigovora stranaka sud nepravilno odlučio da je stvarno nadležan Ovde imamo jednu nelogičnu situaciju da se priznaje da postoji bitna povreda parničnog postupka, ali da se revizija ne može izjaviti. Revizija se može izjaviti iako je sud bio nepropisno sastavljen, ako je odlučeno o zahtevu koji ne spada u sudsku nadležnost itd, da ne čitam svih 12 tačaka. Ne može se izjaviti ako je sud odlučio o tužbenom zahtevu za koji je stvarno nadležan viši sud, drugi sud, ili ako je povodom prigovora stranaka sud nepravilno odlučio da je stvarno nadležan. Zbog ove nelogičnosti predlažem da se ovaj amandman ne usvoji.
Još neko po ovom amandmanu? Narodni poslanik Zoran Krasić, izvolite.
Na ovom članu se najbolje potvrđuje da ovako loš predlog zakona ne može da se popravi ni amandmanima. Zamolio bih poslanike da obrate pažnju. Ne može se popraviti ni amandmanima, to je neki manir, već četvrta godina kada se nešto prepisuje, kad se traži neki priključak sa Evropom itd. Onda nema nikakve selekcije i onda se gubi razum. Tvrdim vam da ovo sudije ne razumeju. Neće da shvate. Pročitaću kako to glasi u zakonu koji su eksperti prepisali - razlozi za izjavljivanje revizija, zbog povreda odredaba parničnog postupka iz tog člana koja je učinjena u postupku pred drugostepenim sudom, drugi – zbog pogrešne primene materijalnog prava i treći – zbog prekoračenja tužbenog zahteva ako je ta povreda učinjena u postupku pred drugostepenim sudom. Revizijom se osporava presuda drugostepenog suda. Svesni činjenice šta se dešava u našim postupcima i da svaki vešti advokat može da predstavi onu povredu u prvostepenom sudu kao povredu drugostepenog, može da izdejstvuje razlog za izjavljivanje revizije i da se to ne primeti, da nije postojao razlog za reviziju, zakonski, a da revizija prođe i da se ispravi to i dovede do neke pravde. Ako je to tako, i ukoliko je radna grupa koja je radila ovaj predlog zakona poprilično masakrirala postojeća rešenja u našem zakonu o parničnom postupku, dogradila nešto novo na krajnje problematičan način, onda ne znam zašto biste vi isključili mogućnost da se podnosi revizija, ako je sud odlučio o tužbenom zahtevu za koji je nadležan isti sud iste vrste. Pošto imamo tu novinu, sudovi jedne vrste, druge vrste, treće vrste, pa u okviru svake vrste imamo niže i više sudove, zašto bi, mislim zbog postojeće primene odredbe zakona o sudovima koja se tiče nadležnosti, ovo je nemoguća situacija kod nas. Naši sudovi su koliko-toliko pametniji pa izbegavaju i ne dozvoljavaju da dođe ova situacija. Vi ste predvideli tu mogućnost, sigurni ste da će postojeći zakon o uređenju sudova da prouzrokuje i takve situacije. Pošto vi i opštinski i okružni tretirate u budućoj organizaciji kao prvostepeni sud, onda nam stavljate do znanja da je moguće da okružni sud rešava tužbeni zahtev, a da je stvarno nadležan opštinski sud. Strašno je kad se tako nešto napiše. I zbog toga, da bi se izbegla ta situacija mogućih sporova je podnet ovaj amandman, da se i ova situacija iz člana 361. stav 2. tačka 4. ne izdvaja, nego da i ona bude jedan od razloga zbog koga može da se podnese revizija. Ovako ste praktično oktroisali pravo, a svesni ste situacije da se kao prvostepeni sud mogu pojaviti u okviru iste vrste različitog nivoa sudova. Ne znam da li ste dobro razmislili kada ste rekli da se odbija ovaj amandman. Treba da ga prihvatite jer on sprečava mogućnost da u ovoj situaciji kada su i okružni i opštinski verovatno nadležni. Nisam navodio druge slučajeve iz tačke 4, i oni su takođe bitni. Član 361. tačka 4. stav 2. – ili ako je povodom prigovora stranaka sud nepravilno odlučio da je stvarno nadležan. Proglasio se da je stvarno nadležan. Kod mesne nadležnosti postoji tolerancija, ali kod stvarne nadležnosti nema tolerancije. Stvarno nadležan može da bude trgovinski, a odlučivao je opštinski. Vi mnogo dajete značaja žalbi. Koliko ima slučajeva da je drugostepeni sud, rešavajući po žalbi, napravio još veću grešku nego prvostepeni sud. Mi pričamo o vanrednom pravnom leku. Ako je to tako, što onda dajete reviziju. (Predsednik: Vreme.) Ako ste toliko sigurni u drugostepene sudove, onda izbacite reviziju. Ali mora da postoji revizija. I sudije su ljudi.
Još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 401. amandman je podneo narodni poslanik Ljubomir Kragović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Predlog zakona o parničnom postupku, na član 401. podneo sam amandman koji glasi da se u članu 401. stav 1. reči "osim iz člana 389. ovog zakona" brišu. Pročitaću da bih pojasnio neblagovremenu, nepotpunu ili nezadovoljenu reviziju, pa onda osim iz člana. Vraćamo i ono što je neblagovremeno i nepotpuno i nedozvoljeno da može neki sud da odluči da ipak bude potpuno dozvoljena i blagovremena, što znači da je suvišan i mislim da ovaj deo reči "osim iz člana 389. ovog zakona" treba da se izbrišu da bi ovaj amandman bio potpun, jedan tehnički nedostatak u stavu 1. člana 401. Dalje, u stavu 2. tačka 2) briše se. Pročitaću je "ako je reviziju izjavilo lice koje nije advokat", mislim da je suvišno da to stoji u ovom predlogu zakona. Zatim, tačka 3) reč "reviziju" briše se "ako je reviziju izjavilo lice koje je odustalo od revizije". To je tako jedna nelogičnost, jedna besmislenost. Da li može reviziju da izjavi lice koje je već odustalo od revizije, što je suvišno da stoji u ovom predlogu zakona, kao i tačka 5) "ako je revizija izjavljena protiv presude protiv koje se po zakonu ne može podneti, osim iz člana 393. ovog zakona", gde je takođe suvišno, a član 393. ovog zakona kaže - Vrhovni sud može odbiti pravni lek iz člana 389. Znači, nema nikakve svrhe da to stoji ovde. Ovo je jedan dosta loš predlog zakona, loše je napisan, odnosno prepisan, a naš narod ima jednu izreku "što se grbo rodi vreme ne ispravi" gospodine ministre, a teško da će i ovaj zakon biti dobar.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 417. amandman je podneo narodni poslanik Igor Mirović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 418. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Radić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, meni je žao što je glasačka mašinerija u ovom parlamentu odlučila na početku sednice da objedini raspravu po ovako dva važna zakonska projekta, kakvi su Zakon o parničnom postupku i Zakon o izvršnom postupku. Radi se o sistemskim zakonima i bilo je zaista neophodno da se o njima, pred poslanicima, vodi jedna stručno-pravnička diskusija, jer je očigledno da ovi zakonski projekti imaju dosta propusta. Veliki broj članova je nedorečen, površan, pun pravnih praznina, o čemu govori 150 amandmana koliko je ukupno podneto na oba zakonska projekta. Jedan od članova koji je nedorečen je i član 418. na koji sam u ime poslaničke grupe SRS podneo amandman. To je član koji uređuje zahtev za zaštitu zakonitosti kao vanredni pravni lek, i o njemu se kaže da ukoliko javni tužilac ne podigne zahtev za zaštitu zakonitosti u rokovima predviđenim zakonom, stranka koja je podnela predlog ovlašćena je da u roku od 30 dana od dana prijema obaveštenja da javni tužilac neće izjaviti zahtev za zaštitu zakonitosti sama izjavi ovaj pravni lek. Moj amandman se sastoji u tome da se na kraju ove rečenice doda, a potom dodaju reči - pod uslovom da nije izjavila reviziju. Jer, stranka kao supsidijarni podnosilac zahteva za zaštitu zakonitosti ima nekoliko opravdanja; samo ako već nije izjavila reviziju, a ako je izjavila reviziju onda je nedopustivo da samoinicijativno po dva različita osnova koristi pravo na dva slična vanredna pravna leka. Drugo, na taj način bismo oslobodili nepotrebnih većanja Vrhovni sud Srbije i izbegli situaciju da teoretski postoji mogućnost da ista stranka izjavi reviziju i nakon toga podnese zahtev za zaštitu zakonitosti, da Vrhovni sud o ta dva pitanja odvojeno raspravlja, a teoretski je moguće da čak donese i dve različite odluke, pa verovatno uvidevši ovakvu pravnu nelogičnost predstavnik predlagača je donekle pokušao da ispravi ovu grešku u članu 419. gde kaže - da ako su protiv iste odluke podneseni i revizija i zahtev za zaštitu zakonitosti, Vrhovni sud Srbije će odlučiti o tim pravnim lekovima jednom odlukom. Smatram da je daleko smislenije da se prihvatanjem ovog amandmana precizira ova tematika, a time bi zakon tj. verovatno ovim amandmanom dobio na svojoj kvalitativnosti, te predlažem ministru da kao predstavnik predlagača prihvati ovaj amandman i time zakon učini prihvatljivijim.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Tužilac je tužio i u tužbi tražio od suda da mu dosudi sto, a sud je odlučio i dosudio mu je pedeset. Stranka koja je izgubila spor, pod uslovom da su ispunjeni uslovi za reviziju, izjavila je reviziju. Stranka koja je tužila, pošto nije zadovoljna, jer nije dobila sto, izjavila je reviziju. Stranka koja je izjavila reviziju kao tužilac podnela je predlog javnom tužiocu i tražila da on podigne zahtev za zaštitu zakonitosti zbog razloga koji su zakonom propisani, kojima se daje pravo da se tužilac uključi. Tužilac u roku od 30 dana nije odgovorio. Tužilac - stranka koja je izjavila reviziju, koja je dobila pedeset od traženih sto ima pravo da se javi kao supsidijarni republički javni tužilac, i ona u postupku pred revizijskim sudom ima svoju reviziju i svoj zahtev za zaštitu zakonitosti, a onaj tuženi, koji je izgubio spor, on ima samo reviziju. Ne može jedna stranka sa dva pravna leka, ona sa dva pravna leka, imenom i prezimenom sa dva pravna leka, da bude u postupku pred Vrhovnim sudom. Zbog toga smo mi tražili da se ovaj član dogradi tako što bi se dodale reči - a pod uslovom da stranka nije izjavila istovremeno i reviziju. Želimo da izjednačimo stranke koje učestvuju u postupku. Onog ko kaže - pa i drugoj stranci je dozvoljeno da se i ona obrati tužiocu itd. Moram da uputim na praksu koja postoji - do sada takva mogućnost nije postojala da stranka u ime tužioca, pošto tužilac ne prihvati, ona je mogla da podnese predlog javnom tužiocu i da od njega traži da podigne zahtev za zaštitu zakonitosti. Ukoliko on ne podigne zahtev za zaštitu zakonitosti tu je kraj priče. Ako je ispunjavala uslove za reviziju njena je samo revizija u postupku pred Vrhovnim sudom. Dobre su odredbe koje se tiču istovremenog podnošenja zahteva za zaštitu zakonitosti, kada ga podiže javni tužilac i ukoliko je prisutna revizija stranke. A, na ovaj način favorizujete jednu stranku i favorizujete onu kastu koja će da nastupa pred Vrhovnim sudom Srbije, a to će biti samo odabrani, licencirani advokati, jer ste vi ukinuli pravo stranke da izjavi reviziju. Ako ste joj ukinuli pravo da izjavi reviziju zašto ste joj dali pravo da može da nastupa kao supsidijarni tužilac u ime republičkog javnog tužioca? S obzirom da imamo samo još jedan amandman i da će verovatno u toku sledeće nedelje biti dan za glasanje o ovom predlogu zakona, predložio bih da ipak Vlada još jednom preispita sve ove amandmane i neka osnovna rešenja sadržana u predlogu zakona, jer se plašim, a vidim da i većina ljudi koja se malo razume u ovaj posao plaši se kako će naši sudovi da sprovode ovaj zakon. Plašim se da se ne napravi mnogo veća konfuzija od one koja je već prisutna. Ova konfuzija je danas u sudovima subjektivnog karaktera. Ako na te subjektivne karaktere dodamo nešto što bi bila objektivna opasnost, onda ćemo mi izgubiti sudove.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 424. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Znate, rok od mesec dana ili 30 dana za ponavljanje postupka, kada postoje vrlo jaki razlozi da se obori pravosnažna presuda, koja je doneta u ranijem postupku, sužen je na jedan određeni broj slučajeva koji garantuje da se može takva presuda oboriti, onda se rok od 30 dana pokazuje kao vrlo kratak. To je bilo i u ranijem zakonu. I sada je zadržan taj rok od 30 dana. Mislim da nema nikakvog razloga da mi taj rok ne produžimo na tri meseca, kao što smo predložili amandmanom, jer zahtev za zaštitu zakonitosti, koji ulaže javni tužilac, isto ima kao vanredni pravni lek rok od tri meseca. Mislim da je ovo korisno. Ide u korist garancije prava građaninu koji je konačno stekao jednu novu presudu, novu pravnu okolnost, da interveniše prema pravosnažnoj presudi i da nema nikakvog razloga da se ne usvoji ovaj predlog. Tu se ne zadržava sud bitno. Ako neko ulaže u roku od 30 dana on će uložiti verovatno u roku od tri meseca. Mala je razlika, ali garantujemo građanima bolji ishod i sigurniji rok da će moći svoje pravo da zaštite. Pošto je ovo zadnji amandman, apelujem na gospodina ministra i na Vladu Republike Srbije, znam da tamo ima sjajnih pravnika, uključujući i predsednika Vlade, koji se dosta razume u ove stvari, da sa tom grupom još jednom porazmisle da li da eventualno povuku ovaj zakon iz procedure, da se on malo doradi. Ne znam za duži period, ali u jednom kraćem periodu moglo bi nešto da se popravi i da, recimo od nove godine, u nekom vremenu ponovo rešavamo i glasamo o nekom koegzistentnijem i boljem tekstu zakona.
Da li još neko o ovom amandmanu želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi da da završnu reč?
Želeo bih da se zahvalim poslanicima na saradnji. Mislim da nije bilo političkih istupa i želje za političkim dokazivanjem. Zaista je bila razmena jednog stručnog mišljenja. Dobar broj amandmana koji je podnet, po mišljenju predlagača, menjao bi koncepciju zakona, a pošto smatramo da je ova koncepcija dobra, jedan broj nije prihvaćen, a jedan broj je zaista prihvaćen, jer se radilo o poboljšanjima, kako u jezičkom, tako u tehničkom i u smislu preciznosti određenih normi. Prema tome, želim da kažem da sam prijatno iznenađen jednom željom da se pomogne da se nešto uradi da dobijemo jedan zakon koji bi trebalo da predstavlja ubrzanje. Hteo bih da dodam samo još jednu stvar koja se pojavila kod dobrog broja poslanika koji su podnosili amandmane. Reč je o ovim novinama u zakonu, a jedna od njih je i neposredna revizija. Želeo bih da kažem da nema straha od nekog precedentnog prava, jer u principu, ako se prihvata da će jedan sud presuditi, pa protumačiti pravo, to je njegov posao. Nema smetnji da onaj po žalbi protumači, pa na kraju kaže – pogrešno si ga protumačio ti dole, ja mislim ovako. Normalno da onda Vrhovni sud, kao najviši sud, u krajnjoj liniji kao najiskusniji, treba da bude sastavljen od najboljih sudija i da da konačno mišljenje u tumačenju prava i ujednačavanju, jer ako ne bi bilo toga bojim se da bi onda svaka stranka došla u situaciju da svaki sudija tumači na svoj način i da ne znamo šta je prava suština zakona. Prema tome, u tom smislu nema bojazni i mislim da će ovim Vrhovni sud definitivno, kada se uspostavi onaj pravi drugostepeni koji radi po žalbama, Vrhovni sud po vanrednim pravnim sredstvima, definitivno dobiti svoju ulogu da ujednači praksu u ovoj zemlji. Hvala vam još jednom.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Na osnovu člana 81. stav 1. određujem pauzu do 15,15 časova. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo drugi deo današnjeg zasedanja. Molim vas da pre nastavka utvrdimo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Imamo kvorum za rad. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZVRŠNOM POSTUPKU (pojedinosti) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Petar Jojić, Boško Ristić, Nemanja Šarović, Vjerica Radeta, Božidar Koprivica, Nataša Jovanović, Milan Stevović, Sreto Perić, Miljko Četrović, Branislav Rankić, Momir Marković, Milovan Radovanović, Milorad Mirčić, Dragoljub Stamenković, Igor Bečić, Zlatan Jovanović, Dragan Čolić, Veroljub Arsić, Branislav Blažić, Miroslav Nedeljković, Igor Mirović, Mileta Poskurica, Milan Veselinović, Ljubomir Kragović, Nenad Mitrović, Gordana Pop-Lazić, Vojislav Milajić i zajedno Petar Cvetković, Jovan Palalić i Goran Rakovac. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila zajednički načelni pretres, u okviru koga je razmatran i Predlog zakona o izvršnom postupku, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Petar Jojić. Izvolite. Molim da se pozove jedan od potpredsednika, ako je moguće, da pomogne u radu.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 4. Predloga zakona o izvršnom postupku. Ovim članom regulišu se odredbe u odnosu na sastav suda. U izvršnom postupku, prema važećem zakonu, rešenje i odluku o dozvoli izvršenja donosi sudija pojedinac. U postojećem Zakonu o izvršnom postupku predviđeno je da nezadovoljna stranka, odnosno dužnik ima pravo da izjavi prigovor. U Ustavu Republike Srbije, u članu 22. stav 2. propisano je da je svakom zagarantovano pravo na žalbu ili neko drugo pravno sredstvo. Kada smo radili Zakon o izvršnom postupku 2000. godine, zalagao sam se, zbog skraćenosti postupka i efikasnosti, da se pre svega obezbedi zaštita poverilaca, a da se na taj način ne štiti dužnički lobi. U Predlogu ovog zakona predviđa se rešenje koje nije zasnovano na Ustavu, nije ustavna kategorija, jer između ostalog, on predviđa poverene funkcije suđenja sudskim pomoćnicima, što smatram da je neprihvatljivo. Kada sam razmišljao ranije, pri donošenju prethodnog zakona o izvršnom postupku, analogno sam razmišljao, kada je Savezna skupština usvojila taj predlog 2000. godine, da se ukine pravo na žalbu, ali ostaje drugo pravno sredstvo, a to je prigovor. Zašto da se ukine žalba? Zato što je već vođen parnični postupak pred prvostepenim sudom, da je stranka nezadovoljna izjavila žalbu, da je ta žalba rešena pred drugostepenim sudom i da je ta odluka postala izvršna. Zbog toga bi bilo suvišno, necelishodno i nedelotvorno za poverioce da se ponove dozvoli institut žalbe. Dakle, imali bi povodom jedne iste pravne stvari dva puta da se rešava od strane drugostepenog suda. To nije delotvorno. Analogno tome, skrenuću vam pažnju na jednu činjenicu. Ako prvostepeni sud, u sastavu veća od tri sudije, to se u krivici zove KV veće, ako rešava o pritvoru, onda može da rešava isti sud, po predlogu za izvršenje, na prigovor da predmet ne šeta u okružni sud i da se dva puta ne izjavljuju žalbe i na taj način odugovlači i sprečava efikasnost vođenja izvršnog postupka. Zato smatram i ovaj dodatak da je potrebno da se zaključkom predvidi da se izdaje nalog službenom licu za sprovođenje pojedinih radnji i odlučuje o drugim pitanjima upravljanja postupkom. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je bilo celishodno da je ostalo postojeće rešenje. U tom slučaju, postupak izvršenja bio bi efikasniji. Međutim, sa ovim nećemo postići efikasnost. Kada je u pitanju efikasnost pravosuđa, postavljam pitanje onima koji su pripremali ovaj predlog – kako to da se u Nemačkoj parnica vodi u proseku pet meseci, a kod nas šest i po godina? Postavljam pitanje, šta će se desiti sada kada se uloži žalba, koliko će žalbeni postupak da traje, jer to je tako reći nova parnica, novi postupak, novo odugovlačenje. Zbog toga sam bio da taj isti prvostepeni sud koji je doneo odluku, čija je konačna za izvršenje, da on ima pravo i da odluči o prigovoru. Zato predlažem kao celishodno i delotvorno da se više ne štiti dužnički lobi, da se zaštite poverioci. Hvala.
Reč ima narodni poslan Zoran Krasić, a zatim narodni poslanik Nataša Jovanović. Istovremeno obaveštavam sve poslanike da pravovremeno znaju da po članu 81. stavu 4. će se raditi i sutra od 10,00 časova zbog obima dnevnog reda i važnosti ovih zakona za građane Srbije. Hvala.
SRS je pokušala da sa nekoliko amandmana na ove prve početne članove ovog zakona izrazi koncepcijsko neslaganje povodom zakona o izvršnom postupku. Verovatno prvih 10 amandmana se odnose na načelno pitanje. Naime, obaveza može da postoji ukoliko je proistekla iz nekog ugovora i onda se kaže da je to ugovorna obaveza. Obaveza može da postoji, ukoliko je propisana zakonom i onda se kaže da je to zakonska obaveza. Obaveza može da postoji, ukoliko je određena sudskom presudom. Dakle, šire posmatrano to je ta takozvana osuđujuća presuda, gde se nekome propisuje obaveza u vidu neke činidbe ili nekog nečinjenja. Zakon o izvršnom postupku reguliše upravo izvršenje obaveza koje su utvrđene sudskim odlukama. To je slučaj kada dužnik nije dobrovoljno izvršio svoju obavezu koja je utvrđena sudskom odlukom, ali se u načelu postavlja pitanje, da li takve obaveze treba privremeno da izvršava sud, da li možda te obaveze može da izvršava neki drugi organ, obzirom da je sud kao najveći autoritet u parnici odlučio i završio posao? Da ne otvaram tu temu, postoje pravni sisteme gde sudske pravosnažne presude izvršavaju drugi organi koji nisu sudski organi, nisu sudovi. U našoj zemlji je opredeljenje da prinudno izvršenje sudskih presuda iz ove građanske oblasti sprovodi sud u izvršnom postupku. Uvek se proverava autoritet države, autoritet suda. Ako je neminovno da se jedna sudska presuda izvrši sudski, onda to više nije pitanje ranijih parničnih stranaka, poverioca i dužnika. To je samo pitanje poverioca u onom delu gde on donosi samostalnu odluku da li će da pokrene postupak ili ne. Sve ono dalje što ide je stvar izvršnog suda koji obezbeđuje autoritet i garantuje autoritet države zbog one presude koja je doneta u parničnom postupku. Da nije tako, onda bi se s pravom postavilo pitanje, a zašto je neko vodio parnični postupak, izdejstvovao presudu, ako ona ne može da se izvrši. Pošto država garantuje da se njene sudske odluke na njenoj teritoriji izvršavaju, zato se donosi zakon o izvršnom postupku. Iz ovog kratkog uvoda se vidi da u suštini je žalba besmislena i pravo na žalbu ne treba vezivati u ovoj situaciji kao neko garantovano pravo, dakle, da protiv svakog rešenja može da se vodi neki postupak, ali je i prigovor sredstvo kojim se pruža zaštita. Ako se dozvoli žalba i da o žalbi rešava viši organ, drugostepeni sud, onda u startu znamo da se tu gubi nekoliko meseci u fizičkoj dislokaciji predmeta iz jedne zgrade u drugu zgradu. Nema tu velike neizvesnosti, jer se kao dužnik javlja lice koje zna, ono je izgubilo parnicu, ono je već sudskom presudom koja je doneta, verovatno šest meseci pre nego što su se stekli uslovi da se pokrene izvršni postupak, zna da je obavezno. Nema tu narušavanja nikakvog prava, ako se kaže da u izvršnom postupku postoji mogućnost da se samo podnese prigovor. Dakle, da se prigovor locira samo na one stvari koje se tiču izvršnog postupka, a to su predmet, sredstvo i način izvršenja. To je problem ovog zakona, jer omogućava beskonačno odugovlačenje izvršnog postupka i samim tim dovodi u pitanje zašto je neko vodio parnični postupak.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, 2000. godine kada je predlagač ovog amandmana gospodin Petar Jojić bio savezni ministar pravde, on je sa grupom eksperata uradio Zakon o izvršnom postupku i zaista, ta rešenja su tada data u tom predlogu zakona. Ako je, počev od ovog amandmana koji je predložio danas za izmenu predloženog zakona od strane ministra Stojkovića i ove aktuelne Vlade, gospodin Jojić želeo da sledi taj put i da rešenjem iz tog savršenog Zakona o izvršnom postupku koji su uradili eksperti na čelu sa njim kao ministrom iz reda SRS, mi zadržimo, jer bi samim tim stvorili mogućnost da se na mnogo bolji način ta oblast uredi. Zbog toga je on tražio da se u članu 4. Predloga zakona izvršni postupak u prvom stepenu vodi i odluke donosi sudija pojedinac, a o prigovoru odlučuje veće trojica sudija istog suda. Takođe u drugom stavu Odluke u postupku izvršenja i obezbeđenja, sud donosi u obliku rešenja ili zaključka, i u trećem stavu zaključkom se izdaje nalog službenom licu za sprovođenje pojedinih radnji i odlučuje o drugim pitanjima upravljanja postupkom. Ovaj amandman je samo početak onoga što je intencija srpskih radikala, da se zadrži to rešenje iz zakona, odnosno iz celokupne oblasti izvršnog postupka koji je tada uradio kao ministar gospodin Jojić i vi ćete videti kako bude tekla rasprava o amandmanima, od strane poslanika SRS da su to mnogo bolja rešenja, nego ova koja su predložena. Kada smo već kod izvršenja, dame i gospodo narodni poslanici, meni je zaista izuzetno zadovoljstvo i čast da vam saopštim da je vaša koleginica i potpredsednik Narodne skupštine Republike Srbije gospođa Gordana Pop-Lazić, pre pet minuta postala predsednik opštine Zemun, time je došlo do smene vlasti i od danas, a ja joj čestitam na tom izboru, verujem i svi vi, ne samo poslanici SRS. Ta opština kao jedna od najvećih beogradskih opština, ponovo će imati ugled i sjaj i imala je u periodu od 1996. do 2000. godine. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, u najvećoj opštini u Nišu je gospodin Ćirković predsednik opštine, ali nije ovo mesto da to objavljujem. U svakom slučaju, čestitam svima koji su izabrani za mesto predsednika opštine. Što se tiče Zakona o izvršnom postupku, osnovna moja primedba je da je zakon dao mogućnost da se postupak razvlači do unedogled i da pored, na početku zakona proklamovanih obaveza suda da mora u roku od tri dana da određuje izvršne radnje i da nalaže strankama u postupku da u roku od tri dana sprovode i izvršavaju određene obaveze u skladu sa izvršnim postupku. U drugom deluzakona predlagač daje ovlašćenje sudiji da može zastati sa izvršenjem i da može upućivati stranke na nove parnične postupke. To je institut prigovora trećeg lica, dužnika i institut tužbe, da bi se izvršenje proglasilo nedopustivim. Dakle, aktuelni Zakon o izvršnom postupku po meni daje veću mogućnost za efikasno izvršavanje pravosnažnih izvršnih presuda. Ova rešenja koja nudi sadašnji predlagač, ukoliko se usvoje, u neizmenjenom sadržaju, daće mogućnost za neprimereno odlaganje izvršenja. Ja se zato zalažem da se od strane predlagača uvaže oni amandmani koji zaista predstavljaju izraz stručnog iskustva, pre svega advokata, sudija, pravnih stručnjaka, pa i samih stranaka koji su se suočili u svojim postupcima sa nemogućnošću da naplate svoja potraživanja utvrđenih pravosnažnim izvršnim presudama. Ovde se zakonom uvodi neki institut kojem nije mesto u izvršnom postupku, kao recimo u članu 7. gde izvršni sudija ima mogućnost da po proteku svih zakona propisanih rokova omogući da tužilac još jednom podnese inicijativu za zahtev za zaštitu zakonitosti. Šta to znači? Svaka stranka u postupku prema Zakonu o parničnom postupku ima mogućnost da izjavi vanredni pravni lek. Stranka može da inicira preko republičkog tužioca da podnese zahtev za zaštitu zakonitosti u roku od tri meseca od dana kada se više redovnim pravnim lekom tj. žalbom nije mogla presuda pobijati. U ovom slučaju zakon daje mogućnost, ovako kako je predložen od strane Vlade i od strane ministra, da izvršni sudija posle devet godina i jedanaest meseci uputi predmet tužiocu kome su svi rokovi istekli u skladu sa Zakonom o parničnom postupku da podigne zahtev za zaštitu zakonitosti. To zaista probija pravni sistem, čini ga nelogičnim, čini ga kontradiktornim i protivrečnim i daje ovlašćenja izvršnom sudiji koji nema nijedna druga stranka u postupku, niti jedan drugi pravni subjekt. To govori o tome da je ovaj zakon sačinjen na brzinu, da samo predstavlja jednu zavesu kao paravan koji treba da dokumentuje ili prikaže građanima Srbije da Vlada nešto radi. O interesima građana Srbije do kraja se nije vodilo računa. Ovakav zakon će poremetiti odnos među građanima u Srbiji, tako što će prijatelji izgubiti prijatelje, jer će mu pozajmiti novac bez mogućnosti da to u regularnom i redovnom roku naplati. Time se povređuju i prava koja garantuju evropski standardi, a to je pravo na blagovremeno suđenje. To znači da je onaj ko ima pravo, to pravo mora da ostvari preko nadležnog suda blagovremeno i bez nepotrebnog odugovlačenja. Ja ću se o pojedinim rešenjima iz ovog zakona, odnosno iz predloga zakona izjašnjavati tokom rasprave, ali zato smatram da treba podržati amandmane, pre svega one koji su dobronamerni, koji idu za tim da se očuva cilj i svrha donošenja ovog zakona, a to je blagovremena, celishodna i ekonomična zaštita prava građana utvrđenih pravosnažnim sudskim presudama, bez ostvarivanja mogućnosti za zloupotrebu procesnih prava. Ja se zato zalažem da je amandman o kome trenutno raspravljamo bude u potpunosti usvojen.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo, ja sam predložio da se briše stav 5. u članu 5. koji kaže: ''Postupanje je protivno odredbama stava 1. i 2. ovog člana, i smatra se odugovlačenjem postupka od strane sudija u smislu odredaba Zakona o sudijama.'' Mi smo doneli set zakona o sudijama, koji između ostalog i definiše kaznene odredbe, odnosno uslove za razrešenje pojedinih sudija koje nesavesno i nestručno obavljaju svoj rad. U tom smislu je predložen i još jedan amandman od strane predstavnika SRS, koji je kompatibilan sa mojim predlogom, s tim što ja predlažem da se ovaj stav obriše, a oni ovaj stav žele da poprave u smislu Zakona o sudijama. Zašto smatram da amandman koji sam ja predložio treba pre svega usvojiti? Zato što se sudije stavljaju u neravnopravan položaj. Sudija koji odugovlači postupak u krivičnom postupku ili u parničnom postupku nema ovako zaprećenu sankciju, tako da se ovim stavom sudije stavljaju u neravnopravan položaj. Uskoro, ukoliko ovaj zakon bude ovako usvojen nećete imati sudiju koji će prihvatiti da sudi u izvršnom postupku, odnosno da sprovodi i da odlučuje uizvršnoj materiji, zbog toga što su za njega predviđeni drugačiji uslovi za razrešenje i utvrđivanje odgovornosti za nestručan i nesavestan rad u odnosu na sudije u drugim sudskim materijama. Zato smatram da je ovaj član suvišan, a ukoliko ne bude usvojen na način kako sam ja predložio, ja u tom smislu podržavam sledeći amandman koji se odnosi na isti stav.
Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Ministar pravde ima preimućstvo. Izvolite.
Vlada prihvata ovaj amandman, jer smatra da je precizniji nego samo rešenje u zakonu. Da je uopšteno, pa neka ih buni, ovo je preciznije, tako da ga Vlada prihvata.
Da li još uvek želite reč? Verovatno ne. Na član 6. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ispred Poslaničke grupe SRS amandman na član 6. stav 2. podnela je gospođa Vjerica Radeta, ali kao što ste čuli nije mogla da prisustvuje zasedanju, jer je morala da prisustvuje izboru gospođe Gordane Pop-Lazić za predsednika opštine Zemun, pa me je zamolila da umesto nje ja obrazložim ovaj amandman. Naime, smisao ovog amandmana je da se precizira odredba koja je data u Predlogu zakona, jer član 6. reguliše redosled postupanja i redosled namirenja poverilaca u izvršnom postupku i kaže da je sud dužan da predmete uzima u rad redom kako ih je primio, osim ako priroda potraživanja ili posebne okolnosti zahtevaju da se postupi drugačije. Stav 2. - više izvršnih poverilaca, koji ostvaruju svoja novčana potraživanja prema istom izvršnom dužniku i na istom predmetu izvršenja namiruju se onim redom kojim su stekli pravo da se iz tog predmeta namire, osim u slučajevima kojima je zakonom drugačije određeno. Predlog SRS je da se posle reči: "onim redom kojim su stekli pravo" dodaju reči:" po danu i času predaje predloga za dozvolu izvršenja". Zašto? Zato što se ustanovljavanje prava, odnosno sticanje prava odnosi na neki prethodni postupak. Da li će to biti krivični postupak, da li će to biti parnični postupak, u tom postupku se stiče pravo, a kada govorimo o izvršenju, odnosno ostvarenju nekog prava, moramo ovo precizirati, da bi se znalo da od dana podnošenja zahteva za prinudno izvršenje, odnosno za dozvolu izvršenja, od tog trenutka se računa redosled prvenstva namirenja poverilaca. Da ne bismo došli u situaciju da poverilac koji ostvari svoje prvo, a zatim čeka određeni vremenski period da bi podneo predlog za dozvolu izvršenja, dok drugi, koji je nakon njega ostvario to svoje pravo u parničnom postupku, odmah nakon pravosnažnosti i izvršnosti presude podnese predlog za prinudno izvršenje, da takav poverilac dođe u situaciju da, ako je prvi predao dozvolu izvršenja, po redosledu ostvarivanja tog osnovnog prava, bude na drugom mestu i da čeka da se onaj ko je kasnije predao zahtev za namirenje, pre njega namiri. Ovo nije dobro. U praksi će ovakav stav, ukoliko ostane, sigurno dovesti do toga da različiti sudovi različito tumače ove odredbe. To će dovesti do pravne nesigurnosti i ovaj amandman, kao ni prethodni, ni u čemu ne remeti koncepciju zakona i mislim da bi ovaj amandman trebalo prihvatiti. Hvala.
Petar Jojić, narodni poslanik, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman SRS treba prihvatiti jer se u praksi pokazuje, ako je naplata novčanim sredstvima potraživanja i ako je poverilac podneo zahtev za prinudno izvršenje, u 8,00 časova kada počinje rad suda, nije isto ako je drugi poverilac podneo zahtev u 14,00 časova. Bitno je ovde, što je rekao kolega Šarović, onim redom – ali fikcija apsolutne tačnosti, što je predviđalo čak i rimsko pravo, treba poštovati. Nije svejedno ko je prvi predao predlog. Dakle, potrebno je označiti, kada se prima predlog za prinudno izvršenje, dan i čas, ali je bitan čas. Kada je u pitanju upis hipoteke u zemljišne knjige, da bi se poštovala fikcija apsolutne tačnosti sa podacima koji se unose u zemljišne knjige, u zemljišnim knjigama se hipoteka beleži, dan i čas, da ne bi obratno bilo, da neko ima drugi redosled i onaj koji je poslednji predao zahtev za upis ili predlog za prinudno izvršenje, da on nema prioritet, a ne onaj koji je prvi predao predlog za prinudno izvršenje. Zato je pored dana nužno i obavezno naznačiti i čas kad sud prima predlog za prinudno izvršenje, mora naglasiti dan, mesec, godinu, ali i čas kada je primio predmet za prinudno izvršenje da bi se poštovao redosled namirenja. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Boško Ristić i Božidar Koprivica. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandmane, a Zakonodavni odbor smatra da su ovi amandmani pravno mogući. Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo poslanici, žao mi je što ministar pravde, gospodin Stojković nije tu kada obrazlažemo ove amandmane, zato što je ovo flagrantni način kršenja pravnog sistema u Srbiji. Zbog čega? Zato što je predlagač predvideo da je izvršni sudija najviši sud u ovoj zemlji. Zato što ima pravo da ospori i stavi pod sumnju svaku pravosnažnu presudu po kojoj je odlučivao opštinski sud, okružni sud, Vrhovni sud, jer kaže – kada izvršni sudija u toku postupka posumnja da pravosnažna i izvršna presuda je zasnovana na pravu, odnosno na raspolaganjima koja nisu u dispoziciji stranaka, da je protivna prinudnim propisima, a takav postupak je imao celu svoju hijerarhiju odlučivanja, od opštinskog do Vrhovnog suda. To znači da sudija izvršnog suda, to je po pravilu opštinski sud, može da stavi sumnju na takvu presudu i da inicira u toku izvršenja postupak pred nadležnim tužiocem, da podigne zahtev za zaštitu zakonitosti. Želim da podsetim javnost, pre svega stručnu, moje kolege pravnike koji se bave pravnim poslovima i zastupaju pred sudovima, da postoji subjektivni i objektivni rok za podizanje zahteva za zaštitu zakonitosti, odnosno za pokretanje vanrednih pravnih lekova. U konkretnom slučaju Zakon o parničnom postupku kaže da je nadležni tužilac u mogućnosti da podigne zahtev za zaštitu zakonitosti u roku od tri meseca od momenta kada se presuda više nije mogla pobijati redovnim pravnim lekovima. Svaka pravosnažna presuda može se izvršavati u roku do 10 godina. Posle 10 godina zastareva pravo na izvršenje. Ukoliko stranka na osnovu takve presude desete godine u jedanaestom mesecu, mesec dana pre isteka roka od 10 godina, pokrene izvršenje, izvršni sudija po ovoj odredbi imao bi pravo da zastane sa izvršenjem i pokrene postupak za izjavljivanje vanrednog pravnog leka. To znači da bi stranka izgubila mogućnost da naplati svoje potraživanje utvrđeno pravosnažnom presudom. S druge strane, ovaj zakon je u direktnoj suprotnosti sa članom Zakona o parničnom postupku koji definiše rokove na osnovu kojih može da se izjavi zahtev za zaštitu zakonitosti. Ukoliko sam Republički tužilac nema mogućnost da produži rok zakonski, za sopstvenu obavezu da podigne zahtev, nije jasno na osnovu čega se izvršnom sudiji daje pravo da produžava zakonske rokove. Od rimskog prava kroz istoriju nije poznata mogućnost produžetka zakonskih rokova. Zakonski rokovi se menjaju samo izmenom zakona, a ovde imate zakonsko ovlašćenje, gde sudija pojedinac može menjati zakonske rokove prema sopstvenom nahođenju. To uvodi potpunu pravnu nesigurnost i pokazuje da stručna grupa koja je radila ovo nije obratila dovoljno pažnje. Neću reći da su nestručni, ali su radili brzopleto i nisu uvideli sve opasnosti i sve zamke koje su sebi ovde postavili.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, izvolite.
Poštovani narodni poslanici, ja sam u ime SRS predložio da se član 7. Zakona o izvršnom postupku promeni tako što će se brisati stav 2. i stav 3. Moram ga pred vama prezentirati, pa ću citirati stav 2. i stav 3. Ako je potraživanje određeno u izvršnoj ili verodostojnoj ispravi u suprotnosti sa prinudnim propisima, izvršni sud će zastati sa odlučivanjem u predlogu i inicirati kod Republičkog javnog tužioca pokretanje postupka za zaštitu zakonitosti. Ukoliko Republički javni tužilac ne pokrene postupak za zaštitu zakonitosti u roku od tri meseca od prijema inicijative, izvršni postupak će se nastaviti, a ukoliko pokrene postupak zastoj će trajati do donošenja odluke o zahtevu za zaštitu zakonitosti. Ove stavove sam predložio da treba ukinuti i treba brisati. Time se poboljšava tekst zakona, jer javni interes i javni poredak su već zaštićeni Zakonom o parničnom postupku, odnosno članom 3 stav 3. Zakona o parničnom postupku. Uvođenjem javnog interesa i javnog poretka, u predlogu ovog zakona, bi se omogućile mnoge brojne zloupotrebe izvršnog dužnika, koje bi bile sračunate samo na odugovlačenje postupka i namere dužnika da osujeti i spreči izvršenje. Dakle, čak i da prođe i ovaj rok od deset godina, koji je opšti rok zastarelosti izvršenja pravosnažnih presuda, o čemu je govorio gospodin Ristić, ovim bi se direktno, bez potrebe odlagalo izvršenje direktno na štetu poverioca i zato apelujem na vas, gospodo narodni poslanici, da moj amandman usvojite. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. (Boško Ristić, s mesta: Dobro bi bilo da je ministar tu.)
Pa, ako već nekoga pozivamo, ne bih pozvao samo ministra, on je čovek danima sa nama i radi i on je rekao da je ovaj predlog uradila radna grupa, ali u toj radnoj grupi su bila i dva poslanika, Gašo Knežević i Dragor Hiber, te nemojte samo jednostrano to da posmatrate. Čak su izdali i knjigu, ostvarili neke prinadležnosti zbog izuzetnog doprinosa kako da se unakazi zakon Petra Jojića, jer drugačije ne može ni da se opiše ovo što je urađeno. Pa, da, dobili ste čak i dokaz za to da je ta grupa radila. Znači, nemojte pominjati samo ministra Stojkovića, on je samo prihvatio ono što je nauka napisala. Dometi naše nauke nalaze se u nama odavno poznatim prezimenima - Vodinelić, Hiber, Knežević, Begović, to je taj kanal preko koga idu donacije za ovakve stvari. E, sad, moji prethodnici su opisali zašto ova dva člana i ova dva stava ne smeju da budu u ovom zakonu, ali sa gledišta narušavanja principa pravosnažnosti sudskih presuda. Međutim, u nastavku, iza reči - "i" nalazi se nešto što je besmisleno, što ne bi smeo da dozvoli sebi jedan profesor. Vidite, ovde se kaže - ako je potraživanje određeno u izvršnoj ili verodostojnoj ispravi. I, onda ti isti stručnjaci u članu 37. navode koje su to verodostojne isprave. Pa, pročitajte, videćete da je to - menica i ček. Sada ja postavljam pitanje - kako će na bazi jedne menice jedan izvršni sudija da utvrdi da je to u suprotnosti sa prinudnim propisima? Uzme čovek ček, pogleda i vidi ček i on sada treba da zaključi da je to u suprotnosti sa prinudnim propisima. U verodostojnoj ispravi se ne vidi osnov potraživanja, nego se njome dokazuje da postoji neko novčano potraživanje. Bar je do sada tako bilo. Valjda je i sada tako. Mislim da je tako zato što su to napisali u članu 37. E, pored ovih objektivnih, subjektivnih rokova itd. postavlja se stvarno pitanje - ko je taj ko može da vrši dodatnu reviziju pravosnažne sudske presude, jer je potraživanje u izvršnoj ispravi takođe ovde definisano u članu 31. Mi imamo intervenciju više lektorsko logičku nego što je suštinska, ali u članu 31. se tačno nalazi opisano šta su to izvršne isprave, na osnovu kojih su odobrava izvršenje. Kada sud odobrava izvršenje on samo traži dokaz da je ta isprava postala izvršna, i u onom drugom delu predloga samo proverava da li su podobna sredstva, oblici i način namirenja potraživanja. E, sada, u toj funkciji izvršnog sudije, da posmatra način, sredstvo i obim izvršenja, i da li je to u skladu sa izvršnom ispravom, izvršni sudija može da sugeriše tužiocu da pokrene postupak u kome će da se preispita pravosnažna sudska presuda. Osnovna načela pravosnažnosti zabranjuju ovakvu intervenciju, jer onda bi praktično značilo da se mi u izvršnom postupku nalazimo na terenu drugog, eventualnog ponovljenog sredstva koje se zove vanredni pravni lek i zahtev za zaštitu zakonitosti. Ako je od profesora stvarno je mnogo od profesora. Stvarno je mnogo od profesora, jer oni očigledno ne znaju šta znači pravosnažnost. Ne znaju šta znači pravosnažnost i kako se dovodi u pitanje pravosnažnost neke presude. Ne može pravosnažnost presude da se dovede u pitanje tako što će sudija - pojedinac da blago sugeriše, pa još, pošto i sami znate da ovo izvršenje zastareva za deset godina, a u tom periodu su istekli svi mogući rokovi za vanredne pravne lekove, praktično neko produžava mogućnost nekome da koristi drugi ili da ponavlja ranije korišćeni pravni lek poput zahteva za zaštitu zakonitosti. Ovako nešto ne bi smelo da se pojavi, jer ne može sud da naloži korišćenje vanrednog pravnog leka. Ne može. Ovo je u suprotnosti sa načelima na kojima se zasnivaju sve odredbe Ustava o ustavnosti i zakonitosti. Imate celo poglavlje u Ustavu Republike Srbije koje kaže ustavnost i zakonitost. Ova jedna rečenica ova dva stava to negira.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Marko Krstin, pa Petar Jojić, pa Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, mislim da ne treba biti pravnik pa se složiti sa ovim amandmanom. Postojanje diskreditacije pravosnažne presude u pravnom postupku je nedopustivo. U osnovi zbog toga što svaki ustavni sistem, svake uređene države, kao što je i Srbija, poznaje izvršno - sudske odluke i sudske odluke se izvršavaju bez izuzetka. Znači, na ovaj način se narušava sudsko načelo, odnosno ustavno načelo izvršivosti pravosnažnih sudskih odluka. S druge strane mi narušavamo i načelo hitnosti izvršnog postupka, što govori o nekonzistentnosti zakona u celini, jer ako hitnost postupka definišemo kao načelo članom 5. onda kažemo da rokove sud određuje na najduže tri dana, a ako stranka u roku od tri dana ne preduzme radnju gubi pravo da preduzima radnju. Znači, prekludira se preduzimanje radnje. Mi smo javnom tužiocu, s druge strane, dali ni manje ni više nego tri meseca da odugovlači izvršni postupak koji je hitan, sa jedne strane, a sa druge strane mi smo sudiji u izvršnom sudu dali pravo da ocenjuje - ne da li je odluka u skladu sa pravnim sistemom, ako je pravosnažna, nego da li je potraživanje u suprotnosti sa prinudnim propisima. Napomenuću - da bi nešto došlo do izvršne isprave ono je podložno prvostepenom, drugostepenom postupku i reviziji. I, još - zahtevu za zaštitu zakonitosti.Ako i pored toga sudija opštinskog suda ima pravo da proverava sve ovo, onda mi derogiramo i hijerarhiju pravosudnog sistema. Smatram da je ovaj amandman u potpunosti opravdan i da ga treba prihvatiti. Hvala.
Hvala vama. Izvolite, reč ima ministar pravde, gospodin Zoran Stojković.
Vlada prihvata ove argumente i prihvata ovaj amandman.
Pretpostavljam da se više niko ne javlja za reč. Na član 8. amandman je podneo poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, i ovaj član 8. ima za cilj da na mnogo precizniji način uredi Zakon o izvršnom postupku. Možda će da vam se učini, gospodine ministre, kako je pet stavova od vašeg predloženog člana, amandmanom koji sam predložila u ime SRS, ovde potpuno izbrisano - ko će da određuje obim izvršenja i obezbeđenja ako moj amandman glasi, i samo to ostaje u članu 8. što vam amandmanom i predlažemo da "izvršenje radi ostvarenja novčanog potraživanja i obezbeđenja takvog potraživanja odrediće se i sprovesti u obimu koji je potreban za namirenje, odnosno obezbeđenje tog potraživanja". Dakle, može da vam se učini da je nedorečen obim izvršenja i obezbeđenja, jer ste vi vašim predlogom nabrojali u kojim to slučajevima i kada, pod kojim okolnosti sud određuje izvršenje, odnosno obezbeđenje. Međutim, ako pažljivo pogledate kontekst svih amandmana koje su podneli poslanici SRS videćete da su svi ostali stavovi člana 8. osim ovog, koji ne ostavlja alternativu, koju sam vam predložila, nego kaže da izvršenje radi ostvarenja novčanogpotraživanja i obezbeđenja takvog potraživanja, a ne - ili, kako stoji kod vas, svi ostali stavovi su sadržani u drugim članovima kroz celokupni tekst zakona koje su predložili poslanici SRS. Zapravo precizira se da izvršenje mora da bude u obimu koji je određen. Dakle, ako je to dva, tri ili pet miliona to mora da bude toliko i da se obezbede sredstva za izvršenje u tom obimu. Ne ostavlja se mogućnost ili, a sve ovo drugo pod kojim okolnostima i kada sud to uređuje sadržali smo u drugim članovima zakona i smatramo da treba da prihvatite ovaj amandman, kako bi se kontekst svega onoga, a već ste prihvatili neke amandmane koje su srpski radikali predložili, pratio.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, jedna potrebna intervencija treba da se izvrši kada je u pitanju obim izvršenja i obezbeđenja kako to predviđa član 8. u Predlogu zakona. Ovim predlogom zakona, odnosno ovom odredbom u članu 8. direktno se štiti dužnički lobi, a ne poverilac. Treba dati pravo poveriocu da on predloži sudu i da izabere nad kojim sredstvom dužnika je najpodobnije, najefikasnije i najbrže u potpunosti izvršiti naplatu duga. Ako je to pravo da dužniku, dužnik će uvek biti u situaciji da ovo pravo zloupotrebi i da se ide na odugovlačenje postupka. Lično smatram, ako je trebalo da se nekome da pravo da on predlaže sudu da se na drugom sredstvu izvrši popis, procena i prodaja predmeta za naplatu od strane dužnika, onda to pravo treba dati pre svega poveriocu. Recimo, dužnik ima mercedes, a ima i fiću. Ako je poverilac predložio da se novčano potraživanje naplati popisom, prodajom i procenom dužnikovog putničkog automobila mercedes, dužnik sa predlogom dođe pred sud i kaže – molim vas, predlažem da se na sredstvu izvršenja izvrši i sprovede izvršenje, jer imam putnički automobil fiću. Vidite u kakvoj je situaciji i kada će se naplata izvršiti. Prema tome, mislim da bi trebalo u ovom slučaju tražiti promenu popisa predmeta i da to pravo bude dato poveriocu.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređem na konkretno obrazloženje amandmana koji sam podneo, želim da kažem par stvari. Set zakona o pravosuđu je zaista životno važan set zakona. Pri tome, zakon o izvršenju je možda najvažniji zakon i džaba vam bili zakoni o sudijama, o Visokom savetu pravosuđa, o uređenju sudova, o materijalnom pravu ukoliko ne funkcioniše ovaj zakon o izvršnom postupku. Dakle, nakon pravosnažne izvršne presude dolazi postupak izvršenja. Mi raspravljamo ovde o zakonu koji ima više procesni karakter, ali u sebi ima i određenih odredbi materijalnog prava. Iz tih razloga, skrećem pažnju da je član 10. član koji se odnosi na sistem dostavljanja u izvršnom postupku. U tom članu se kaže: "Na dostavljanje u izvršnom postupku shodno se primenjuju odredbe Zakona o parničnom postupku, ako ovim zakonom nije drugačije određeno". Obzirom da je ovo procesni zakon, ovo je mnogo široka formulacija i treba je suziti. Zbog toga sam dao predlog da se član 10. izmeni i da glasi: "Po pravilima o ličnom dostavljanju iz Zakona o parničnom postupku dostavlja se samo rešenje po predlogu za izvršenje i rešenje po prigovoru na rešenje o izvršenju. Sva ostala dostavljanja vrše se preko oglasne table suda". Ovim se čini da je dostavljanje brže, efikasnije i sprečavaju se eventualne zloupotrebe u ličnim poznanstvima između dostavljača i dužnika kome podneske treba dostavljati. Treći stav ovog amandmana glasi: "Dostava iz stava 1. ovog člana na području suda vrši se preko zaposlenih lica u sudu". To je neposredna sudska lična dostava. Smatram da ovaj amandman ni u čemu ne kvari koncepciju koju je predlagač zauzeo, a da se na mnogo bolji i celishodniji način reguliše ova materija. Reći da se u izvršnom postupku, u procesnom zakonu primenjuju odredbe iz drugog procesnog zakona, a to je zakon o kojem smo juče raspravljali, o parničnom postupku, je malo irelevantno, nema opravdanja, pa molim da se ovaj amandman usvoji.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je predložila brojne izmene i dopune ovog zakona da bi se poboljšao tekst predloženog zakona ili da se zadrže postojeća rešenja iz važećeg Zakona o izvršnom postupku. Kada je u pitanju dostavljanje, bilo bi prihvatljivo da je predlagač samo u sadržaju ove norme predložio da se za dostavljanje u izvršnom postupku primenjuju odredbe Zakona o parničnom postupku, ali ako ovim zakonom nije drugačije određeno ili drugim zakonom, a to je gospodin Stevović rekao, jer smo raspravljali juče o zakonu o parničnom postupku i danas. Predlagač verovatno misli na neki novi organ koji će biti formiran i osnovan za dostavljanje pismena od strane suda i drugih državnih organa. Mislim da ovo ne bi trebalo prihvatiti i da bi trebalo izostaviti – ako ovim zakonom nije drugačije određeno. Preciznije je predloženo u ovom amandmanu, pa zbog toga molim da razmotrite da se amandman SRS prihvati, jer je celishodan i delotvoran.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo poslanik Sreto Perić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovo je jedan od zakona koji bi SRS mogla da prihvati pod uslovom da se prihvate amandmani koje je ona podnela na ovaj zakon, a podnela je ukupno 51. Jedan od tih amandmana podneo sam i ja, a to je na član 12. ovog zakona, koji reguliše pravne lekove. Samo ću reći da je po predlogu ovog zakona kao pravni lek predviđena žalba i prigovor. Moj amandman na član 12. glasi: "Protiv rešenja donesenog u prvom stepenu može se izjaviti prigovor, osim ako u ovom zakonu nije određeno da prigovor nije dozvoljen. Prigovor se može izjaviti u roku od tri dana od dana dostavljanja rešenja. Prigovor ne odlaže izvršenje, ako ovim zakonom nije drugačije određeno. Odluka donesena po prigovoru pravnosnažna je. Protiv zaključka nema mesta pravnom leku". Gospodine ministre, verovatno vam je poznato da najveći broj građana Srbije ima zamerku na efikasnost suda upravo u izvršnom postupku. Ne ulazim u korumpiranost sudova, to su verovatno pojedinačni slučajevi, to je nešto što je manje, a najveći broj sudija svoju sudijsku funkciju obavlja čestito i časno. Međutim, izvršni postupak je poslednja šansa i nada velikog broja građana Srbije da ostvare neko svoje pravo koji su oni stekli možda i u parničnom postupku. SRS smatra da koncepcijski ne bi trebalo omogućiti žalbu u izvršnom postupku, iz razloga što ona ostavlja mogućnost produženja i dugog vođenja postupka, da bi došla do svojih prava, odnosno do realizacije svojih potraživanja. Veliki broj sudskih presuda po parničnom postupku ne moraju čak ni da idu u izvršni postupak, jer smatram da veliki broj stranaka iz parničnog postupka prihvati izvršenje svojih obaveza dobrovoljno i u tom slučaju ne dolazi do izvršnog postupka. Ukoliko određena stranka nije prihvatila da izvrši dobrovoljno svoju obavezuu roku ostavljenom po presudi, naravno da se pokreće i vodi izvršni postupak. Smatramo da ne bi trebalo da institut žalbe bude uopšte prisutan u izvršnom postupku, jer bi sigurno ostavilo mogućnost odugovlačenja procesa. SRS je za efikasno, a pri tom i precizno izvršavanje svojih sudijskih obaveza, odnosno zaštite građana Srbije kroz sud kao poseban organ vlasti. Smatram da će i ovaj amandman, kao i ostali amandmani SRS, biti prihvaćen i onda bi dobili jedan kvalitetan zakon o izvršnom postupku. Mislim da određen broj instituta i poimanje izvršnog poverioca i izvršnog dužnika, zapravo i vodi do razlike, kao što je i rečeno u ovom Predlogu zakona, između izvršioca i poverioca u obligacionom pravu.
Da li još neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Milan Stevović.
Biću vrlo kratak. Radi se o pravnim lekovima. Mislim da je predlagač uočio jedan nedostatak dosadašnjeg postupka, ali za taj nedostatak nije krivo postojeće rešenje, nego izvesna sudska praksa koja je derogirala dobro zakonsko rešenje. Dakle, SRS se zalaže da se kao pravni lek javi prigovor i nakon toga da nema žalbe. To moram, praktično, objasniti šta znači. Dakle, nakon donošenja rešenja o izvršenju, ostavljeno je pravo prigovora stranci u određenom roku. Stranka ulaže taj prigovor i nakon toga odlučuje veće trojica sudija. Praksa je pokazala da prilikom prijema predmeta u sudu, to se zavodi, stavlja se pečat, stavlja se klauzula o izvršenju i dostavlja se suprotnoj strani. To radi administracija, a u vrlo malom broju slučajeva to rade izvršne sudije. Tek kada se uloži prigovor na tako usvojeno rešenje o izvršenju, dolazi se do situacije da veće treba da rešava. Međutim, veće nema zasedanje, po pravilu, već to samo radi sudija pojedinac, odnosno izvršni sudija. Onu dvojicu sudija kada pitate da li su odlučivali o tom i tom, u većini slučajeva sležu ramenima, što znači da ne znaju o tom izvršenju ništa. Da bi se to izbeglo, predlagač je predložio uvođenje žalbe, ali time odugovlači ovaj postupak. Ovo problematično pitanje moglo bi se rešiti samo jednim dodatkom, a to je da postoji pravo prigovora, ali da zasedanju veća moraju prisustvovati stranke. Time bi se problem rešio i sudski postupak izvršenja bi bio efikasan.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Miljko Četrović. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.Izvolite.
Član 13. Predloga zakona je tesno povezan sa članom 12. Pošto Odbor za pravosuđe i Vlada nisu prihvatili amandman na član 12. najverovatnije ne prihvata ministar ni amandman na član 13. da se član 13. briše, kako sam predložio u ime poslaničke grupe SRS. Moram reći da nisam radio u sudu, pogotovo sam imao u svom poslu, kao diplomirani pravnik, dosta susreta sa izvršnim postupkom, sa sudijama koji su radili u izvršnom postupku i prema njihovom sagledavanju i sagledavanju drugih sudija i težnja sudija, u rasporedu obavljanja sudijskih funkcija početkom godine, da izbegnu taj deo posla u opštinskim sudovima, došao sam do zaključka, kao i oni, da je to najteži deo posla u okviru nadležnosti opštinskih sudova, kao stvarno i mesno nadležni za izvršenja. Hiljade predmeta u izvršenju, sa težnjom dužnika da ne dođe do izvršenja i korišćenjem raznih sredstava da se ne izvrši usvojeno rešenje od strane suda. Sada, umesto ova načela hitnosti u izvršnom postupku da budu zastupljena u svim odredbama ovog zakona, sa odredbom člana 12. i 13. i ostalih odredbi, u suštini, ovde se to načelo gazi i ide u suprotnom pravcu. Umesto prigovora i veća trojice sudija opštinskog suda, sada se uvodi žalba kao sredstvo, a o žalbi odlučuje drugostepeni sud. Šta ćemo imati sada na terenu, u funkcionisanju izvršnog postupka? Uložene žalbe, izvršni predmeti se šalju u okružne sudove, zatrpani okružni sudovi sa žalbama u izvršnom postupku, vreme se utrostručuje, a i ovako je dug izvršni postupak. Svrha ovog zakona nije pospešivanje izvršenje, a osnovni cilj svakog sudskog postupka je da dođe do izvršenja po pravosnažnom presuđenju određene stvari. Suština je da stranka koja je neko svoje pravo ostvarila u sudskom postupku, to pravo će vrlo teško ostvariti ili često puta i nikada ostvariti. Protekom vremena, dolazi do mnogih okolnosti, uz zloupotrebu od strane dužnika, uz sada i mogućnosti predviđene ovim članom 13. i ostalim odredbama zakona, da se žalbom taj postupak odugovlači u nedogled. Čak i zadnji stav člana 13. čak i na rešenje doneseno u sprovođenju izvršenja podleže žalbi, može se izjaviti žalba. To automatski znači, iako je doneto rešenje o izvršenju od strane suda, pa nije bilo žalbe na rešenje o izvršenju, a donosi neko rešenje u samom postupku izvršenja, onda opet ogroman zastoj, opet predmet u okružni sud i čeka se odluka tog veća trojice sudija iz okružnog suda. Da li ova problematika, pored pravosnažne izvršne odluke, treba da bude ovako regulisana i, zamislite, sa ovom odredbom, okružni sud i to veće trojice sudija? Smatram da je trebalo uvažiti, od strane Odbora i Vlade, amandman i na član 12. pogotovo na član 13. koji sledi i da bi postupak oko samog izvršenja trebalo zadržati u odnosu na eventualne primedbe dužnika, da se zadrže postojeća rešenja koja su donekle dala rezultate u sprovođenju ovih nekoliko godina, ali izgleda da će se ovim odredbama vratiti stanje kao što je bilo pre nekoliko godina, da će i malo veći opštinski sud imati četiri, pet ili šest hiljada predmeta u izvršenju.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvođenjem instituta žalbe kao pravni lek, umesto nje, bio je dovoljan prigovor, jer je kao što sam rekao, i naši poslanici i kolege koji su iz drugih stranaka isticali, izjavljivana je ranije žalba povodom predmeta prinudnog izvršenja. Imali smo pravosnažnu sudsku odluku, išla je čak jednom i na okružni sud, imali smo situaciju kada je veći broj predmeta išao i na revizijski sud i da je čak revizijom rešavan sporni odnos. Mislio sam da nema mesta žalbi u izvršnom postupku, jer dovoljan je prigovor i da prigovore rešavaju, pre svega, zaklete sudije, trojica sudija istog suda. Dakle, veće suda istog suda. Ističem da je privid žalba kad se kaže, ne zadržava izvršenje. Tako gde je propisano, jer faktički zadržava, predmet se sa spisima dostavlja višem drugostepenom sudu. Dakle, dostavlja mu se na razmatranje. Ukazuje da u brojnim slučajevima nije ni propisano da žalba odlaže izvršenje, ali je zato propisano da se u određenim slučajevima postupak nastavlja, ali po pravosnažnosti rešenja, a ne po izvršnosti rešenja, što znači da žalba u praksi zadržava izvršenje. Dakle, tamo gde nije ni propisana. Mi srpski radikali smatramo da bi se time učinio efikasnijim izvršni postupak, a ovako, izvršni postupak će da produži na neograničeno vreme i na taj način štiti se dužnički lobi. Sprečimo sve prepreke da se zaštiti dužnik po svaku cenu, zaštitimo prava jednom svih poverilaca. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Rankić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandmana, a zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 14. Zakona o izvršnom postupku glasi: "Član 14. briše se". Naime, član 14. je veoma kratak i već u amandmanima na član 12, odnosno tu je i član 13. obrazloženo je zašto smatramo da je žalba kao pravni lek nepotreban u izvršnom postupku, a pročitaću vam član 14. pošto je kratak i kaže se: "O žalbi odlučuje drugostepeni sud, osim u slučaju iz člana 19. stav 1. i 2. ovog zakona". Sada kada dođete do člana 19. stav 1. i 2. kažu sledeće, stav 1. da prvostepeni sud može, ako oceni da je osnovana žalba izvršnog dužnika izjavljena protiv rešenja o izvršenju u roku, usvojiti, ukinuti rešenje o izvršenju, obustaviti rešenje u celini ili delimično i ukinuti sprovedene radnje. Stav 2. kaže - na isti način prvostepeni sud može da postupi i povodom žalbe izjavljene po isteku roka u smislu člana 17. ovog zakona, pa ako zadržite član 14, onda sa člana 19. morate da idete na član 17. On kaže sledeće, izuzetno iz razloga predviđenih u članu 15. tačka 8) ovog zakona izvršni dužnik može izjaviti žalbu protiv rešenja o izvršenju i po isteku roka za žalbu sve dok izvršenje ne bude sprovedeno. Ovamo se kaže u članu 19. da su rokovi propisani u članu 17, ali nisu, jer vidi se samo da se žalba može podneti po isteku roka. Sada nas ovaj član 17. upućuje na član 15. tačku 8). Član 15. ima naslov - razlozi za žalbu. Znači, navedeni su razlozi za rokove, ali pročitaću vam tačku 8) gde se kaže, ako je potraživanje prestalo na osnovu činjenice koja je nastupila posle izvršnosti odluke, ali u vreme kada izvrši, dužnik to nije mogao da istakne u postupku odakle potiče izvršna isprava, odnosno ako je potraživanje prestalo na osnovu činjenice koja je nastupila posle zaključenog poravnanja. Ovaj član 14. je vrlo kratak i jednostavno je jedna rečenica prouzrokovala da sutra onaj ko bude radio po ovom zakonu mora da šeta po raznim članovima, odnosno oko člana 14, a inače institut žalbe kao pravnog leka, a već su moje kolege amandmanima na član 12. i 13. obrazložile, tako da ja imam samo toliko. Hvala.
Da li još neko želi reč? Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandmana, a zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Poštovani narodni poslanici, poštovani predsedavajući, podneo sam amandman na član 15. Zakona o krivičnom postupku gde reč "žalba" treba zameniti rečju: "prigovor". Smatram da postojeće rešenje važećeg zakona treba zadržati, jer postojećim zakonom, žalba nije bila dozvoljena, već samo prigovor. Prigovorom dužnik može navesti dokaze za koje smatra da su za njega relevantni, radi zaštite svojih prava u izvršnom postupku. Ovo pitanje postojeći zakon rešava na celishodan način i praktičan način, uređuje da dužnik rešenja o izvršenju potpuno i delimično može pobijati samo prigovorom, a prigovor u izvršnom postupku treba da bude isključivi pravni lek. Dakle, protiv rešenja o izvršenju, čime se uskraćuje i ubrzava izvršni postupak. Nadam se da ćete ovaj moj amandman usvojiti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandmana, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Amandman koji je podneo narodni poslanik Momir Marković ispred poslaničke grupe SRS je apsolutno prihvatljiv, jer je on delotvoran i oslanja se na prethodne amandmane, pa je potrebno da se ovaj amandman usvoji i ostajemo kod tog predloga i predlažemo Narodnoj skupštini da usvoji ovaj amandman, jer se time ubrzava postupak izvršenja, a neće propustiti odugovlačenje postupka i neće se dozvoliti da dužnici manipulišu i na taj način izbegavaju i odugovlače izvršenje.
Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandmana, a zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, za ovom govornicom se mnogo puta čulo mišljenje poslanika SRS da smo, što se tiče pravnih lekova u postupku izvršenja i obezbeđenja protiv žalbe, a za prigovor ističem određene opravdane razloge. Amandman koji sam podneo u ime poslaničke grupe SRS na član 17. Predloga zakona, dakle, kaže se, izuzetno iz razloga predviđenih u članu 15. tačka 8) ovog zakona izvršni dužnik može izjaviti žalbu protiv rešenja o izvršenju i po isteku roka za žalbu, dakle, sve dok izvršenje ne bude sprovedeno. Amandman na odredbe člana 17. Predloga zakona glasi da se član 17. briše, a zbog čega? Već sam naveo da smo mi u SRS protiv postojanja pravnog leka, žalbe u izvršnom postupku. U ovom slučaju i konkretno što je vezano za amandman na član 17. Predloga zakona, zato što se dozvoljava izjavljivanje žalbe i posle isteka roka iz člana 12. stav 4. Predloga zakona, jer odredbama ovog člana predviđeno je da su žalbe i prigovor mogući u izjavljivanju u roku od tri dana od dana dostavljanja rešenja. Međutim, razlozi za žalbu predviđeni u članu 15.su taksativno nabrojani, između ostalih u tački 8. člana 15. Predloga zakona, predviđeno je da ako je potraživanje prestalo na osnovu činjenice koja je nastupila posle izvršnosti odluke ili pre toga i između ostalog u slučaju postojanja poravnanja. Sada je to diskutabilno po odredbama kako u članu 15. Predloga zakona, tako i u načelu o postojanju žalbe kao instituta, odnosno pravnog leka u izvršnom postupku, gde smo bili u SRS za prigovor protiv rešenja o izvršenju donetog na osnovu verodostojne isprave i protiv rešenja o izvršenju donetog u skraćenom postupku, jer to obezbeđuje dovoljno pravne sigurnosti i zaštitu interesa učesnika u izvršnom postupku. Sudu se dostavlja poravnanje između učesnika u postupku, odnosno izvršnog poverioca i izvršnog dužnika. Poravnanje, pogotovo ako je upravno poravnanje, ono se može dostaviti i po službenoj dužnosti, tako da je suvišno ulaganje žalbe kao pravnog leka. Kada je u pitanju ispunjenje odredbe člana 15. tačke 8. ovog Predloga zakona, mogu se utvrditi i ostale činjenice, a bez podnošenja žalbe od strane učesnika postupka. Nema potrebe izjavljivanja pravnog leka. Ovim se pre zaštićuje dužnik u postupku, što je suprotno potrebama ostvarivanja efikasnijeg sudstva i eventualne namere predlagača, koja se ističe u obrazloženju Predloga ovog zakona. Na ovaj način postupak izvršenja ne postaje efikasniji, naprotiv dužniku u sudskom postupku izvršenja omogućava se razvlačenje tog postupka u nedogled. Uostalom, samo izjavljivanje žalbe, odnosno pravo učesnika spora na žalbu je problematična i nepotrebna. Time se stvaraju uslovi za vođenje nove parnice, odnosno novog postupka. Postojanjem i ostvarivanjem prava na žalbu, odnosno ulaganja pravnog leka, učesnik u postupku može ostvariti svoju nameru odugovlačenja spora, a namera će biti u svakom slučaju na strani izvršnog dužnika, kako bi sprečio izvršenje rešenja suda. Dame i gospodo narodni poslanici, na kraju, rešenje iz člana 12. ovog Predloga zakona u svakom slučaju narušava pravnu sigurnost.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, moj kolega Boško Ristić podneo je amandman na član 18. Predloga zakona o izvršnom postupku, koji reguliše pitanje odgovora na žalbu. Naime, predviđeno je ovim članom da izvršni poverilac može u roku od tri dana dati odgovor na žalbu, a da po prijemu odgovora na žalbu, isteku roka za odgovor na žalbu prvostepeni sud može ako to oceni za potrebnim zakazati ročište za raspravljanje o žalbi. Ovim amandmanom predviđeno je da se stav 3. briše i da ne postoji mogućnost suda da raspravlja o žalbi. Smatram da se na ovaj način nepotrebno izvršni postupak odugovlači, prvostepeni sud je u mogućnosti da reši ako ima uslove po prigovoru, ako nema može dostaviti po žalbi, ako nema može žalbu dostaviti drugostepenom sudu. Dakle, ovo je samo jedan od načina odugovlačenja postupka i potpuno je nepotreban ovaj član.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, sada tek dolazimo u situaciju da su odredbe ovog zakona u nekim delovima protivurečne sa drugim odredbama zakona. Primetićete sada samo ako pogledate odredbe člana 18., koji u drugom stavu propisuju, što je rekao prethodni govornik kolega, po prijemu odgovora na žalbu ili po isteku roka za odgovor prvostepeni sud ako to oceni potrebnim zakazaće ročište za raspravljanje o žalbi. Šta sad? Kako to sad može prvostepeni sud da rešava pitanje žalbe? Kod koga ovo može? Možda kod neke nevladine organizacije ili kod Mauricija Masarija, koji je bio protagonista za ovo. Šta će sudije sada da kažu, koji budu odlučivali o ovom predmetu o ovakvim slučajevima? Tamo govorite u predlogu treba dozvoliti žalbu i drugostepenost i ako je takva preporuka Saveta Evrope pod oznakom R 95/5, koja govori o uvažavanju određenih odredaba kadaje u pitanju rešavanje žalbi, u drugom stepenu, dame i gospodo, kako sada dati ovlašćenje prvostepenom sudu. Ovamo isključujemo, a ovamo mu dajemo pravo da sada on odlučuje o žalbi. To nema pravnu logiku. Nema pravne logike da se ovaj stav u ovom delu uopšte može raspravljati i da ovo ostane u Predlogu zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo, mene raduje što je 90% odredaba ovog zakona prepisano iz onog zakona koji je važeći što se tiče krivičnog postupka. Međutim, smatram da je potrebno u konkretnom slučaju zadržati postojeće rešenje, jer je to efikasnije i delotvornije i zbog toga ukratko samo dve rečenice, da je ovaj amandman pravno moguć, kako kaže Zakonodavni odbor, a s druge strane rešenje u postojećem zakonu je apsolutno delotvorno u odnosu na efikasnost postupka i ostvarivanje prava građana pred sudom.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman sastoji se u preciziranju i pojašnjenju stava 2. člana 19. Naime, u njemu se navodi da na isti način prvostepeni sud može da postupi povodom žalbe izjavljene po isteku roka u smislu člana 17. ovog zakona. Rok za žalbu u smislu člana 17. nije istekao, to je blagovremena žalba, samo je u članu 17. predviđeno kada se izuzetno može izjaviti van roka određenog u prethodnom članu. Zato je članom predviđeno preciziranje ovog stava i on bi trebalo da glasi - na isti način prvostepeni sud može da postupi i povodom žalbe izjavljene na osnovu člana 17. ovog zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman, sa ispravkom pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, SRS je predložila ovaj amandman Narodnoj skupštini, a taj amandman je podneo narodni poslanik Stamenković. Smatramo da treba prihvatiti ovaj amandman. S druge strane, u ovom članu treba pre svega zadržati postojeće rešenje, jer je to rešenje prihvatljivije zbog efikasnosti postupka i ostvarivanja prava građana na šta više ne bih hteo da dajem obrazloženja kada je u pitanju deo koji se odnosi na žalbu.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja mislim da ovaj amandman treba usvojiti. Međutim, nisam izašao zbog toga, nego sam izašao da vam kažem, da kažem građanima Srbije da srpski radikali iz Zemuna i Surčina ove dve pobede koje smo juče i danas ostvarili poklanjaju predsedniku SRS, prof. dr Vojislavu Šešelju.
Da li neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Igor Bečić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Igor Bečić, izvolite.
Dame i gospodo, poštovane kolege, u ime SRS podneo sam amandman na član 20. koji glasi: ''Prvostepeni sud će rešenjem odbaciti neblagovremenu, nepotpunu ili nedozvoljenu žalbu. Prvostepeni sud će po žalbi izjavljenoj iz razloga nenadležnosti, ako se oceni da je osnovana, staviti van snage svoje rešenje, ukinuti sprovedene radnje i ustupiti predlog za izvršenje nadležnom sudu.'' Amandmanom sam predvideo da se reč "žalba" zameni rečju "prigovor", jer smatram da je pravilnije i efikasnije. Treba zadržati rešenja iz važećeg Zakona o izvršnom postupku, jer se u toku izvršnog postupka u celosti primenjuju odredbe Zakona o parničnom postupku, pa je blagovremeno propisati nešto što je već propisano, odnosno po pravnom leku se odlučuje na način kako se odlučuje u parničnom postupku. Ovde se radi o jednom važnom procesnom zakonu čije odredbe moraju biti jasne i nedvosmislene kako ne bi izazivale nedoumicu kod onih koji ih primenjuju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Zlatan Jovanović. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo, član 21. odnosi se na postupak povodom prigovora protiv rešenja o izvršenju na osnovu verodostojne isprave. U članu 37. Predloga zakona navedene su verodostojne isprave koje ovaj zakon prihvata i podrazumeva i pod tačkom 1. je navedena menica i ček sa povratnim računom. Članom 21. Predloga zakona objašnjen je postupak koji se sprovodi kada izvršni dužnik uloži prigovor na rešenje o izvršenju. Međutim, ovde se ne izdvaja posebno menica i ček sa protestom kao verodostojna isprava, odnosno postupak koji se sprovodi u tom slučaju i mi smatramo da bi trebalo ove isprave izdvojiti posebno i posebno objasniti postupak koji treba sprovesti u slučaju kada se uloži protest po ovim ispravama. Smatramo da, ukoliko izvršni dužnik uloži protest na menicu i ček sa protestom, da taj protest treba smatrati prigovorom i nastaviti postupak kao da je uložen prigovor. Zato smatramo da član 21. treba proširiti i mi smo to predvideli našim amandmanom, da se ubaci stav 4. pre postojećeg 4. još jedan stav kojim bi se definisao postupak u slučaju kada izvršni dužnik uloži protest na rešenje, gde se kao verodostojna isprava pojavljuje menica i ček sa protestom.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Čolić. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanik Dragan Čolić je u ime poslaničke grupe SRS podneo amandman na član 22. i mislim da je i ovo jedan od amandmana koji moraju da budu usvojeni. Naime, iznad člana 22. postoji jedan veoma čudan naslov – Uslovi za pokretanje parničnog ili drugog postupka. Zašto bi u Zakonu o izvršnom postupku definisali uslove za pokretanje parničnog ili drugog postupka. Prethodno smo na dnevnom redu imali Zakon o parničnom postupku gde smo definisali koji su uslovi da bi se pokrenuo parnični postupak. Ovome apsolutno nije mesto u ovom zakonu. Druga stvar, iako se formalno teži ubrzanju, kako parničnog tako i izvršnog postupka, članom 22. daju se diskreciona ovlašćenja sudu da u određenim slučajevima zaustavi izvršenje i da uskrati dužniku pravo žalbe. Kaže član 22. da izvršni dužnik ima pravo da radi utvrđivanja neke činjenice koja se odnosi na samo potraživanje, a među strankama je sporna, valjda je svaka činjenica prethodno bila sporna, ali ona učinjena nespornom, pravosnažnom, izvršnom, sudskom presudom, na osnovu koje je traženo ovo izvršenje. Zašto bismo mi u izvršnom postupku utvrđivali činjenice koje se odnose na samo potraživanje? To je već učinjeno prethodno u parničnom postupku. Stav 3. – Sud može tokom celog postupka radi utvrđivanja činjenice koja se odnosi na samo potraživanje, a među strankama je sporna, ako to oceni potrebnim, rešenjem uputiti izvršnog dužnika da u roku od 15 dana od dostavljanja rešenja pokrene parnični ili drugi postupak radi nedopustivosti izvršenja. Ovde se daje sudu mogućnost da u određenim slučajevima, kada na osnovu svog diskrecionog ovlašćenja oceni da je to celishodno, kaže – da imate izvršnu presudu, ali zastaćemo ovde pa ćemo uputiti par dužnika da pokrenu parnični ili drugi postupak. Nastavlja se još gore – na predlog izvršnog dužnika sud može da odloži izvršenje pod uslovima iz stava 3. ovog člana. Znači, odlaže se izvršenje bez obzira što je dužnik već vodio jedan parnični postupak koji je možda trajao 10 godina, koji je prošao fazu drugostepenog i eventualno trećeg stepena, prošla je revizija, prošao je zahtev za zaštitu zakonitosti, odluka okružnog suda i onda opet, kada poverilac želi da to svoje potraživanje konačno ostvari, vi mu kažete – ne, sačekaćete još jedan parnični postupak, jer izvršni dužnik smatra da ovo nije dovoljno raspravljeno. Na kraju ide peti stav koji je potpuno skandalozan i koji kaže da protiv rešenja iz stava 3. ovog člana ne može se izjaviti žalba. Nedopustivo je da nekome ko je prethodno prošao tri sudske instance i koji ima pravosnažnu izvršnu sudsku presudu u izvršnom postupku, u kome samo treba da se na što brži i na što bezbolniji način obezbedi izvršenje ove sudske odluke, jednostavno kažete - ne, ne možeš izvršiti, idemo na novu parnicu, a protiv ove odluke čak nemaš ni pravo žalbe. Ovde je očigledno došlo do neke greške. Ovaj član 22. Zakona o izvršnom postupku nije bilo moguće popraviti na bilo koji drugi način osim da se predloži njegovo brisanje. Mi smo to i učinili. Ukoliko želite da imamo neki koncept kod izvršnog postupka, onda je apsolutno neophodno da se ovaj član obriše. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, vraćanje svih instituta koji štite dužnika iz Zakona o izvršnom postupku, iz 1978. godine i uvođenje instituta radi zaštite dužnika i dužničkih lobija, ne može se prihvatiti i to vodi ka odugovlačenju postupka. Predlog odredaba ovog člana je u suprotnosti sa svim odredbama i svrhom izvršnog postupka. To je neprihvatljivo jer vraća stranke ponovo u parnicu. Guraju ih u novu parnicu i izlažu novim troškovima, i to bespotrebnim, pri čemu je rešenje iz predloga još nepovoljnije za poverioca jer daje šira prava dužniku. Dozvoljava da dužnik pokrene parnicu i u onom slučaju kada ga sud nije uputio na parnicu. Dakle, dužnik dobije predlog za izvršenje, odmah pokreće parnicu i prekida se postupak, ali je katastrofa što je ova odredba u suprotnosti sa članom 22. stav 2. Ustava Republike Srbije. Dakle, ovo nije ustavna kategorija. Šta sada? Opet dolazimo u situaciju da su odredbe i pojedini članovi ovog zakona u suprotnosti sa drugim odredbama Zakona o izvršnom postupku, koji se predlaže. Ovde se ne dozvoljava pravo žalbe. Šta sad? Ovamo predlagač zakona moli samo da se usvoji ovaj predlog zakona da bi zaživeo novi žalbeni institut i da bi dužnik uvek mogao da koristi pravo na žalbu, ali kada dužnik pokrene izmišljenu parnicu, i smišljenu za odugovlačenjem i osujećenjem izvršenja, sada zakonodavac kaže - molim vas, prekidamo parnicu. Zašto prekinuti parnicu? Zašto zastati sa izvršenjem? Nema mesta zastajati sa izvršenjem gospodo. Evo zašto. Ako je parnica vođena pet ili šest godina, ako je tu izvršnu presudu, koja u izreci sadrži usvajanje tužbenog zahteva, i ako je potvrđena od strane drugostepenog suda, ako je revizioni sud tu odluku potvrdio, šta više ima izvršni sudija i šta ima više dužnik da se parniči, da otvara nove parnice i da gura ponovo dužnika da se izlaže troškovima, a parnica traje u proseku u Srbiji do šest i po godina, a u Nemačkoj traje samo pet meseci. Šta sada? Prekine se postupak, imamo novu parnicu, imamo novih šest godina i građani ne mogu ostvariti svoja prava. Zato predlažem, dame i gospodo, da se ovaj amandman usvoji.
Hvala vama. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podržavam ovaj amandman. Zaista u članu 22. ovako kako je navedeno u Predlogu zakona otvara se mogućnost da se neke činjenice koje su trebale da budu raspravljene u toku parničnog postupka i koje treba da budu utvrđene pravosnažnom presudom, u toku izvršnog postupka se ponovo otvaraju i daje se mogućnost dužniku da radi nekih činjenica koje su morale biti raspravljene u parničnom postupku da odugovlači sa sprovođenjem izvršnog postupka upućivanjem na novu parnicu i rešavanjem nekih pitanja koja su trebala biti prethodno raspravljena. U tom smislu ovaj član može da izazove velike probleme u toku izvršnog postupka, ako bi ovakav ostao, i može da izazove velike zloupotrebe. Pogodovao bi nesumnjivo položaju dužnika. U tom smislu mislim da bi trebalo usvojiti ovaj amandman. Zaista, ceo član 22. ovako kako je postavljen ne može da stoji u ovom predlogu zakona. Hvala.
Hvala vama. Izvolite, reč ima Zoran Stojković, ministar pravde.
U ime Vlade prihvatam ovaj amandman tj. da se briše ovaj član jer ste me ubedili iznetim razlozima da su oni zaista valjani.
Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, čini se da nije ista vlada predložila Zakon o parničnom postupku i Zakon o izvršnom postupku. Tamo su navodno skraćivani rokovi po dosadašnjim zakonskim rešenjima, da bi se parnični postupak što je moguće pre završio. Međutim, kada se jednom taj postupak završi nastupa izvršni postupak, koji to što se postiglo u parničnom postupku treba da sprovede u delo, odnosno da činjenično stanje uskladi sa tom presudom. Po dosadašnjim zakonskim rešenjimaova država i zakonodavna vlast štitili su dužnike, tako da se u Srbiji pojavila još jedna kategorija ili profesija - uterivanje dugova. Čini mi se da jedan ovakav predlog zakona samo vodi ka tome da se poveća broj lica koja se bave tom delatnošću. U ime SRS podneo sam amandman na član 23. koji reguliše kako predmet u izvršenju može da se vrati u pređašnje stanje. Tražio sam da ne može da se vrati u pređašnje stanje ukoliko se propuste rokovi za žalbu. Rokovi za žalbu, odnosno elementi koje žalba sadrži jesu elementi gde se sud ogrešio ili nije sagledao činjenično stanje do kraja. Svojim amandmanom tražio sam da ostane mogućnost da se zbog prigovora vrati u pređašnje stanje, jer prigovorom može da se obavesti sud da je došlo do novih okolnosti ili da je deo obaveza dužnika izmiren. I, o tome treba da postoji zakonska mogućnost, da dužnik o tome obavesti sud, ako to poverilac neće. Samim tim sprečili bi ponovne zloupotrebe, da se i taj parnični postupak, koji je izuzetno dug, a čuli smo to od mog kolege Petra Jojića, i koji prethodni zakon neće popraviti, da bar u ovom izvršnom postupku skratimo mogućnosti da dužnik izbegava svoju obavezu i da se konačno rasterete sudovi i da građani pred sudovima konačno počnu da ostvaruju svoja prava. Hvala.
Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Blažić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Da bi skratili vreme, samo želim u ime SRS i predlagača dr Branislava Blažića da ostanem kod ovog predloga, utoliko što bih ukazao na prigovor trećeg lica. Postavlja se još jedno pitanje i problem što trećem zainteresovanom licu treba da se ostavi mogućnost da pokrene parnicu. Tu je veliki problem i zbog toga smatram da bi trebalo uvažiti ovaj predlog, jer je izuzetno koristan za poboljšanje Predloga zakona. Vidim da i ministar ima razumevanja. Ovo je diskusija, ovo su oprečna mišljenja. Kaže se da više zna njih pet nego jedan, ali mislim da se racionalno razmišlja i današnja rasprava pokazuje da je vredelo uložiti amandmane i da je vredelo da Vlada oceni da su amandmani bili izuzetno korisni i da su delotvorni za ovaj izvršni postupak.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 26.. amandman je podneo narodni poslanik Igor Mirović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, narodni poslanik Igor Mirović je u ime SRS podneo amandman na član 26. Predloga zakona i vi ste verovatno razumeli, počev od amandmana na član 4. kolege Petra Jojića, da je način, a videli ste i na osnovu amandmana koje ste prihvatili do sada, uređenja zakona o izvršnom postupku koncept SRS takav da želi da zadrži određena postojeća zakonska rešenja. Izvršenje strane izvršne isprave je amandman na član 26, gde ste vi u pet stavova definisali ovo poglavlje. Kolega Igor Mirović smatra da je dovoljno da se zadrži samo stav, odnosno da se promeni, a sve ostalo iz člana 26. da se briše. Dakle, da se kompletno promeni i da glasi: "Izvršenje odluke stranog suda može se odrediti i sprovesti u Republici Srbiji ako odluka ispunjava zakonom propisane uslove za priznanje". To znači priznanje te strane i praćenje svih drugih pozitivnih zakonskih propisa u tom smislu, a sve drugo što ste naveli smatramo da je bespotrebno u članu 26. i preciznija bi pravna formulacija bila ovakva, bez mnogo zabune, bez mnogo objašnjenja i zato pozivam poslanike da prihvate amandman kolege Igora Mirovića na član 26, a i vas, pošto je očigledno da je ovo mnogo bolje rešenje i preciznije nego što je predloženo.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako se prihvati ovaj predlog zakona izazvaće nesagledive posledice. Na prvi pogled ko ne obraća pažnju, ne shvata i nema u vidu činjenice da li je naša zemlja zaključila sa dotičnom zemljom međunarodni ugovor u pogledu izvršenja naših sudskih odluka u stranom sudu. Ako se prihvati ovo stanovište i ovaj predlog izazvaće nesagledive posledice i štetne po našu državu, što znači da će strana država u našoj državi tražiti izvršenje njenih odluka. Naša zemlja neće imati pravo da traži izvršenje naših sudskih odluka u dotičnoj zemlji. Ako nema međunarodnog ugovora o ukazivanju međunarodne pravne pomoći i ako nema bilateralnog ugovora i sporazuma između država, javiće se veliki problemi i naša zemlja će trpeti nesagledive posledice. Zbog toga smatramo da predloženo rešenje u Predlogu zakona apsolutno nije prihvatljivo. Nije prihvatljivo za našu zemlju.
Reč ima narodni Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 26. u ime poslaničke grupe SRS amandman je podneo narodni poslanik Igor Mirović i smisao ovog amandmana jeste da se ova formulacija koja nam je data u Predlogu zakona, a koja je dosta opširna i detaljna, promeni i mi smo dali jednu opštiju formulaciju koja glasi da se izvršenje odluke stranog suda može odrediti i sprovesti u Republici Srbiji ako odluka ispunjava zakonom propisane uslove za priznanje. SRS smatra da je pogrešno do u detalje formulisati u Zakonu o izvršnom postupku uslove pod kojima neka odluka strane države može biti sprovedena kod nas, iz razloga što se ti uslovi definišu međunarodnim sporazumima, odnosno međunarodnim konvencijama. Te konvencije, s jedne strane, podložne su promenama, a sa druge strane, jednom kada su zaključene i ratifikovane u skladu sa Ustavom Republike Srbije, one se neposredno primenjuju kao da su domaće pravo. Ukoliko bi mi ovde detaljno definisali koji su to uslovi potrebni, mi bismo u slučaju promene neke međunarodne konvencije, odnosno zaključenja nekih konvencija pod drugim uslovima bili svaki put u prilici za svaku zemlju sa kojom zaključimo da menjamo i Zakon o izvršnom postupku. Mnogo je bolje dati jednu opštu formulaciju, gde se kaže koji su uslovi i onda od međunarodne konvencije do međunarodne konvencije, od zemlje do zemlje jednostavno bilateralnim ugovorima formulisati koji su to uslovi pod kojima se strana odluka može izvršiti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde se uvodi jedan sasvim nepoznat i nov institut u Zakonu o izvršnom postupku, a to je davanje ove izjave o imovini pod pretnjom krivičnog progona i krivičnih sankcija. Mi to do sada nismo imali, a to je ta izjava u tački 13. da kada poverilac ne može da naplati svoje potraživanje i kada nema podataka o imovini dužnika, onda sud zove, videćete kasnije u Zakonu, dužnika da se izjasni o tome koju imovinu ima i on pod pretnjom krivične odgovornosti i krivičnih sankcija izjavljuje koju imovinu ima, a kasnije svako ko zna nešto o njegovoj imovini može da ga prijavi i da odgovara krivično zbog davanja lažnog iskaza i prevare. To je jedan nov institut i zato ga napadamo na početku zakona. Kasnije bi morao da se briše. Uvodi se istražno načelo. Svaka dispozicija stranaka se ništi, a sa druge strane dovodi do toga da poverilac može da bude apsolutno neaktivan u pronalaženju imovine i staranju o svojim pravima i to neaktivan od početka, da ne mora da pazi sa kim ulazi u građansko-pravni odnos, sa kim ulazi u imovinske odnose. Time opterećuje i sud i sebe i društvo, nego se uzda u to da će ući sa svakim, a onda će on morati da mu da izjavu o imovini, pod pretnjom krivičnih sankcija, a to će biti garancija za njegov dug. Ovo je protivno i ljudskim pravima, kao što je i poznato, a u direktnoj je suprotnosti sa odredbama Zakona o krivičnom postupku. Mene pita istražni sudija ili bilo koga – da li je izvršio ubistvo, a taj ima pravo da ćuti ili da ne govori istinu i da za to ne trpi nikakve pravne posledice, kao što znate, osim ako se utvrdi da je izvršio ubistvo. On sam nije dužan da da takvu izjavu i može da ćuti, a ovde ga neko pita – da li ti imaš para negde, a dužnik mora da mu odgovori – jeste, imam u sefu, u fioci ili bilo gde, imam nešto para. Dakle, nešto što je intimno, što je samo onoga koji to ima i ne znaju mu ni žena ni deca, a sada odjedanput poverilac mora da zna da i on ima određenu svotu novca ili neku imovinu za koju on ne želi da se zna. To je sasvim neprihvatljivo i mislim da treba da se briše. Zalažem se da uviđate da je ovde jedna kolizija i sa krivičnim propisima, sa ljudskim pravima i sa dosadašnjim stavom prema građansko-pravnim odnosima, tako da je to sasvim nužno i ispravno.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Na početku ću da saopštim da smo mi protiv ovog amandmana. Moram da pohvalim što je ovako nešto uneto u Zakon o izvršnom postupku. Jedino je sud ovlašćen da ovo radi i da ovo traži od ove stranke u postupku. Moram da vas podsetim da je to dužnik koji nije dobrovoljno ispunio obavezu koja je utvrđena sudskom pravosnažnom presudom. U mnogim odredbama zakona o izvršnom postupku videćete da dolazi situacija kada izvršenje, praktično, nije moguće, a nemogućnost se sastoji u tome što 90% svih obaveza koje propisuje ovaj zakon, su novčane obaveze. Ako se radi o novčanoj obavezi, onda je neminovno da se priča o imovinskim pravima pojedinca koje ima na nekim stvarima. Da se ne bi besmisleno vodio izvršni postupak, jer moram da vas podsetim da postoje odredbe koje govore o tome da izvršenje nije praktično moguće. Neće doći do izvršenja, to je nemoguće na bazi pretpostavki. Zato sam i na početku ove rasprave rekao da je teoretsko pitanje da li ceo izvršni postupak treba da budeu nadležnosti suda ili nekog drugog organa, ali ako je već opredeljenje da to treba da bude sud, onda treba da znamo da je ovo drugi deo zakonitog postupka u kome pojedinac ostvaruje svoje potraživanje. Za to potraživanje njemu garantuje država, jer je ona donela pravosnažnu presudu u parničnom postupku. Ne može posle toga da ide izvršenje, da ono bude besmisleno. Sud je jedini ovlašćen, i sud je dužan da obezbedi tajnost tih podataka. Zato, ukoliko i postoji neki problem oko ove izjave, onda može samo da se kaže da je to možda neka, ne u ovom članu, nego u sledećim članovima, nepreciznost i nedorečenost. Ovaj institut je nama potreban da se ne bi desilo da se vodi postupak za koji se u startu zna da ne može da se sprovede do kraja. Kamo sreće da je nešto slično dato i u nekim drugim postupcima, jer i kod parničnog postupka postoji problem kako da se definiše tužbeni zahtev, kako da se precizira, jer izvršni postupak nasleđuje nešto što je bilo u parničnom postupku, pa ukoliko u parničnom postupku tužbeni zahtev nije bio preciziran, usmeren na neko potraživanje, a kasnije se ispostavi da ne postoji materijalna osnova da se ispuni to potraživanje, onda je cela operacija zvana parnični i izvršni, besmislena. Ovo je samo jedan od načina gde država treba da pokaže da ona garantuje izvršivost svojih odluka. Treba da se obezbedi tajnost ovih podataka. To što se neko u krivičnom postupku brani ćutanjem, on se brani dok se ne donese presuda, ali ne možete da pravite analogiju sa ovom situacijom, ovde je presuda odavno doneta. Tuženi je na sve moguće načine branio svoje interese u parničnom postupku. On sada nije u mogućnosti da te prigovore ističe. On je dužan da omogući izvršenje. Ako nije hteo dobrovoljno, onda poverilac traži od države, u vidu izvršnog suda, da sud sprovede svoju odluku. Zato sam ja rekao da je ovde samo početak na zahtev stranke, a sve drugo ide po službenoj dužnosti. Nažalost, to nije ovde do kraja. Ne bih želeo da pravim analogiju sa delovima izvršnog postupka u drugim oblastima, kada je u pitanju upravna stvar itd. Ova izjava je potrebna, samo kod nje treba biti oprezan i ona treba da stoji u zakonu, u krajnjem slučaju, i kao mera upozorenja svakome ko dobrovoljno ne ispuni svoju obavezu koja je utvrđena sudskom presudom. To što postoji greška u parničnom postupku, nedostatak presude u parničnom postupku, nemojte da tražite da se rešava u izvršnom. Moramo jasnu granicu da napravimo. Ono je bila jedna strana medalje, ovo je druga strana medalje. Sada regulišemo drugu stranu medalje. Kamo sreće da ste i ono ročište pred sudom malo drugačije uradili, da se ne bi gubilo vreme u izvršenju, jer se stvarno postavlja pitanje zašto je neko vodio parnični postupak, dobio na sudu, kad ono ne može da se izvrši.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, skrenuo bih vašu pažnju na činjenicu da još uvek u važećem zakonu postoji institut naplate potraživanja nad dužnikom dužnikovog dužnika. Prema tome, ovaj institut je u predlogu vrlo bitan da se zadrži iz razloga da se više ne dozvoli mogućnost dužnicima i dužničkom lobiju da kriju svoja novčana sredstva ili predmete koji su u vlasništvu, bilo pokretne stvari ili nepokretnosti, bilo na kom mestu se one nalazile na teritoriji naše zemlje. Pre svega, u praksi su poznate brojne manipulacije od strane dužnika. Da nije ovog predviđenog instituta, a on je i u važećem zakonu normiran, kažem vam da u brojnim slučajevima poverioci nikada neće moći da naplate svoje potraživanje. Što se tiče intimnosti i što se tiče tih tajnosti, zašto? Data je mogućnost dužniku da dobrovoljno plati, neće biti izložen krivično-pravnoj odgovornosti, nego će platiti dug. Kako je rekao Miloš Obrenović "dug se mora namiriti".
Da li još neko želi reč? (Ne.) Pre nego što završimo sa današnjim radom, želim da vas obavestim, mada vam je predsednik to saopštio, da ćemo raditi i sutra i u ponedeljak, po Poslovniku, član 81. stav 4. zbog obimnosti dnevnog reda, važnosti zakona i potrebe za hitnim donošenjem tih zakona, a sve u interesu građana. Sutra je nastavak u 10,00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine i da su prisutna 84 narodna poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju narodni poslanici: Ksenija Milivojević, Dejan Stojiljković, Slobodan Mihajlović, Miroslav Markićević, Velimir Stanojević, Milorad Belić, Dušan Mrvoš, Radič Joković, Vladimir Andrić, Slavoljub Matić, Milica Vojić-Marković, Emilija Krstić, Radojko Obradović, Mika Vlaović, Zoran Nikolić i Goran Jakšić. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA OIZVRŠNOM POSTUPKU (nastavak u pojedinostima) Na član 31. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Odbor za pravosuđe i upravu i predstavnik predlagača nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Mileta Poskurica. Izvolite.