Bé, bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Debat sobre la corrupció estructural, sistèmica i institucionalitzada a Catalunya (continuació)]] [[255-00019/12]] I ho fem amb la presentació de les propostes de resolució subsegüents al debat sobre la corrupció estructural, sistèmica i institucionalitzada a Catalunya. Els informo que, en primer lloc, tocava intervenir al Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, que ens han avisat que no arriben a temps. Per tant, si compto amb el consens de la cambra, deixaríem per a més endavant, quan arribin, la intervenció de la CUP, eh? [[Pausa.]] Per tant, passaríem al següent, que és el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula, per tant, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra. Endavant.
Gràcies, president. La corrupció és una malaltia social que afecta els fonaments de la democràcia i de l'equitat. Aquest és el preàmbul del pacte català contra la corrupció. Un pacte que va impulsar la Cimera contra la corrupció, que tot just comença a caminar. I és que les xifres de les pràctiques corruptes són esfereïdores. S'hi referia el meu company Jordi Terrades en la primera intervenció. La Comissió Europea, en un estudi recent, ha estimat que l'impacte de les males pràctiques en les finances públiques dels vint-i-vuit països de la Unió Europea arriba als 120.000 milions d'euros anuals. I el frau fiscal a la Unió Europea, que és una altra forma de corrupció, arriba a l'esgarrifosa xifra d'1 bilió –amb be– d'euros. Aquesta és la corrupció que té una traducció econòmica, directament tangible. Però em permetran que em torni a referir a la intervenció del diputat Terrades en la sessió de dilluns d'aquest Ple específic, en la que deia que hi ha un altre tipus de corrupció. Una que es practica sobre les paraules, sobre els conceptes. Una que directament sembla que no tingui repercussió econòmica, però que en pot acabar tenint, que, al final, malmet igualment allò públic, no? Perquè incideix sobre els conceptes, sobre les paraules i, al final, no malmet recursos, però sí que malmet la convivència. I, per tant, al nostre entendre s'ha de lluitar contra ambdues. Hem debatut, en aquest Parlament, moltes vegades sobre corrupció. S'han fet comissions d'investigació, d'estudi, propostes de resolució, mocions que han derivat en propostes per tal que el Govern les implementés. Per això, des del nostre grup, hem cregut oportú no parlar, en les nostres propostes en aquest Ple, de la corrupció, diguem-ne, en termes genèrics, generals, en aquells termes que ja hem repetit moltes vegades. Sí que hem fet referència a un aspecte, que n'hem parlat d'altres vegades, que és la necessitat de protegir els alertadors i alertadores. Perquè creiem que és una figura fonamental en la lluita contra la corrupció. Però, més enllà d'aquesta proposta, hem volgut posar el focus, en aquest Ple, en la situació que estem vivint amb la pandèmia, en la seva gestió i en alguns aspectes, en algunes pràctiques molt centrades en la contractació administrativa que s'han produït, i que realment ens preocupen. És evident que la necessitat de donar resposta ràpida a determinades necessitats durant la pandèmia i l'estat d'alarma ha fet que s'hagin flexibilitzat alguns procediments de contractació. Però això no vol dir barra lliure. Això no vol dir que no hi hagi d'haver control. De fet, i la diputada Escarp hi feia referència en la seva pregunta a la consellera de Salut el dimecres, el mateix director de l'Oficina Antifrau deia que la major part de les contractacions fetes pel Govern durant la pandèmia han recaigut en grans corporacions, i que s'ho havien de mirar, perquè aquí passava alguna cosa. Per tant, les nostres propostes de resolució van en aquest sentit. En primer lloc, a donar compliment dels acords del Ple del Parlament. I recordem: acords per rescindir el contracte amb l'empresa Ferroser, pel rastreig de casos de la Covid-19. Un contracte escandalós, que no només ha representat una despesa extraordinària, sinó que no ha comportat un bon servei en el rastreig dels casos de Covid. Un acord per fer una auditoria de la despesa realitzada per la gestió de la pandèmia i sota els estats d'alarma. I un tercer acord: el de realitzar una auditoria sobre les despeses que s'han generat al sector privat, per determinar si s'han pagat de més durant la pandèmia. I, si és així, aquest escreix, aquesta quantitat pagada de més, poder reincorporar-se als pressupostos públics. Del compliment d'aquests acords, com deia que va preguntar la diputada Escarp a la consellera de Salut, malauradament, no en vam obtenir resposta. Esperem que avui sigui aprovada aquesta proposta. I, sobretot, esperem que el Govern la compleixi. Potser és molt esperar. També hem presentat una proposta sobre transparència. I, així, plantegem la necessitat de tenir un marc legal clar en els casos que s'encomani o es delegui la gestió dels serveis públics a privats. Cal reforçar la transparència i la difusió pública de tots els processos de licitació i adjudicació. I reforçar la claredat i la precisió dels requisits que configuren la demanda pública. Cal garantir la imparcialitat i la professionalitat en els procediments, limitant els que siguin extraordinaris. I cal, en ares de reforçar la transparència, la publicació de tots els contractes en temps real. I, com he dit abans, centrant-nos en allò que estem vivint ara i en els casos que poden comportar sospites de corrupció, també creiem necessari un informe de la conselleria de la Presidència perquè s'expliqui el contingut de les reunions mantingudes pel senyor Vendrell amb les diferents conselleries. I és que, com recordava el diputat Terrades, les converses que s'han conegut del senyor Vendrell, demanant que se li agilitzessin alguns tràmits, bé mereixen que el Govern expliqui el contingut de les reunions mantingudes. I, per últim, hem presentat una proposta sobre la qualitat de l'atenció a les persones grans. La crisi sanitària que estem vivint s'ha acarnissat especialment en la gent gran i en els centres residencials. I ha posat sobre la taula la necessitat de controlar la qualitat de l'assistència i dels serveis que es donen a la gent gran en aquests centres. És per això que el nostre grup proposa crear la comissió de qualitat assistencial, un organisme públic, independent, que tingui capacitat executiva, que controli, inspeccioni, valori els serveis i, en definitiva, que protegeixi els usuaris. I, a més, informi. Per tant, doni transparència a aquests serveis. Com també proposem renovar el mètode d'inspecció d'aquests centres residencials, per garantir uns nivells adequats dels serveis més essencials, com són la neteja, l'alimentació, l'atenció mèdica. I també hem volgut parlar de la informació als familiars dels residents. Perquè durant la pandèmia s'han viscut situacions molt angoixants per a les famílies que, en alguns casos, s'assabentaven, doncs, de la mort d'un familiar dies després d'haver-se produït. Jo crec que tots recordem alguns casos esgarrifosos i que ens han, realment, «frapat. Això no pot tornar a passar. Per tant, s'ha d'establir un protocol obligatori per als centres que garanteixi la correcta i contínua informació a les famílies. I, per últim, creiem que cal fer públiques, de manera immediata, totes les contractacions realitzades per la supervisió dels centres residencials de la gent gran aquest any. Acabo. Estem convençuts i convençudes que les institucions públiques són imprescindibles per millorar la societat i per liderar les grans transformacions. L'estabilitat i la millora institucional estan estretament vinculades al progrés econòmic i social. Per això cal vetllar pel compliment de la legalitat vigent, la no instrumentalització política de les institucions, que són de tots i totes, l'ús responsable i eficient dels recursos públics, el principi d'igualtat d'oportunitats en l'àmbit públic i els valors que ens defineixen com a societat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Ara sí, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent. Endavant.
Bon dia, diputats, diputades. President, gràcies, suposo que el faré anar de bòlit fins a l'últim dia. [[L'oradora riu.]] I gràcies també per la comprensió. Bé, nosaltres hem presentat una sèrie de propostes de resolució, però abans d'entrar en el contingut d'aquestes volíem dir aquella frase que sempre fem servir, no?, que és, precisament, que la corrupció no és una poma podrida dins d'un cistell, sinó que la corrupció és el cistell sencer. I que, per tant, fins que no posem en qüestió els aparells de l'Estat, ja sigui el judicial, el policial, el mediàtic i tots aquells aparells que conformen l'Estat, no podrem fer front a la corrupció. Per nosaltres la millor forma de fer front a la corrupció és apostant per una ruptura real i per un procés de construcció nacional i transformació social. En aquest sentit, nosaltres, en les nostres propostes de resolució, hem volgut parlar del finançament de partits, de la malversació i, sobretot, de la contractació pública. Per què? Doncs perquè la contractació pública és, o representa, el 45 per cent del pressupost del Govern de la Generalitat. I en moltes ocasions hem vist que quan es barregen els interessos públics, l'interès general i els interessos privats, finalment, han acabat primant els interessos privats. I, per tant, la contractació pública és un dels elements més importants a controlar, si volem poder parlar d'unes institucions lliures de corrupció. Per això nosaltres també defensem, entre molts d'altres motius, la gestió, la titularitat i la provisió cent per cent públiques de serveis tan essencials com la sanitat, l'educació o els serveis socials, que avui s'han convertit en un nou nínxol de negoci d'aquells que en el seu moment van fer negoci amb l'especulació i amb la bombolla immobiliària, i que avui veuen en aquests serveis essencials una gran font de negoci. I, sobretot, veuen aquesta font de negoci a costa de precaritzar les condicions laborals d'aquestes treballadores que duen a terme aquests serveis essencials, que, no parem de repetir-ho, per essencials, no valorats. Són les treballadores del servei d'atenció domiciliària, de les residències de la gent gran, les tècniques sociosanitàries, les treballadores de la neteja, que fa molts anys que pateixen aquesta corrupció del sistema. I que, precisament, fa que avui haguem de parlar, en plena situació d'emergència sanitària, en plena pandèmia, d'unes situacions d'indignitat a les residències de la gent gran, d'uns hospitals col·lapsats, amb unes treballadores que doblen jornades per poder arribar allà on no arriba l'Administració pública. Perquè ja fa molts anys que primen les retallades i que no es prioritza l'interès general. I torno al tema. Quan parlem de l'interès general parlem, precisament, de cobrir els drets i les necessitats de la majoria popular i treballadora del nostre país. Perquè no pot ser que el poder el segueixin concentrant unes elits que fa massa temps que passegen per les institucions, com si això fos casa seva. I, a més a més, actuant amb plena naturalitat. Mirin, hi ha coses que no són corrupció, però que a nosaltres no ens semblen ètiques. Vam parlar del cas d'en Ricard Calvo, quan era director de la DGAIA. Però també podem parlar avui de l'aposta del Govern de la Generalitat per aixecar un macrocasino de la mà de Criteria, holding de «la Caixa, al Camp de Tarragona. O podem parlar, també, d'uns Jocs Olímpics d'Hivern que no tenen cap retorn social i ambiental per a la comunitat, però que el Govern s'entesta en seguir mantenint, sense tan sols preguntar a la ciutadania. Si volem combatre la corrupció, el millor que podem fer és incrementar el poder social. El millor que podem fer és ser transparents i fer que tota la informació flueixi, i que totes puguem coparticipar de les polítiques i de les decisions que es prenen en aquest Parlament, que sempre tenen conseqüències sobre la gent. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín. Endavant.
Bé, gràcies, president. Bien, esta semana hemos tenido, en este Pleno, un monográfico, un Pleno sobre corrupción que nosotros, desde el Grupo Parlamentario de Ciudadanos, consideramos que es imprescindible. Creemos que es, de hecho, un ejercicio de salud democrática, de higiene, de cultura democrática el celebrar este Pleno, en el último Pleno de la legislatura haber hablado de la corrupción. Porque, ciertamente, la corrupción es un mal endémico en Cataluña de los sucesivos gobiernos que ha tenido nuestra comunidad, y es, por desgracia, uno de los grandes tabús que hay en la sociedad catalana –en nuestro debate público, más que en la sociedad catalana. La sociedad catalana comprueba con espanto, comprueba con verdadera preocupación la cantidad de casos de corrupción que afectan a los partidos que han gobernado Cataluña durante los cuarenta años que llevamos de democracia. Ciertamente, las noticias que hemos conocido recientemente sobre el caso Voloh, sobre las investigaciones judiciales y policiales con relación a los principales partidos de gobierno que ha habido en Cataluña, tanto Convergència Democràtica –el actual Junts per Catalunya– como, en este caso, sobre todo, Esquerra Republicana, yo creo que deberían clamar al cielo, deberían generar una verdadera sensación de bochorno en los partidos que han gobernado Cataluña todos estos años. De hecho, uno de los puntos fundamentales de nuestras propuestas de resolución es, precisamente, que el Gobierno de la Generalitat pida perdón a la ciudadanía de Cataluña por la cantidad de casos de corrupción que han infligido, porque eso se inflige a la ciudadanía, porque va en perjuicio de la ciudadanía, al conjunto de los ciudadanos de Cataluña. Sin embargo, el Gobierno de la Generalitat parece que se llama andana y no se da por aludido, no tiene la más mínima intención de reconocer que, efectivamente, la corrupción ha sido un mal endémico en Cataluña durante todos estos años. Comentaba el otro día el presidente de nuestro grupo parlamentario, el señor Carlos Carrizosa, el jefe de la oposición..., recordaba el episodio, también bochornoso, que se vivió en este Parlament en el año 2005 cuando el entonces presidente de la Generalitat con el primer tripartito, el señor Pasqual Maragall –que debo decir que siempre despertó en muchos de nosotros una gran admiración como alcalde, pero que, sin embargo, su gestión al frente de la Generalitat fue tan calamitosa como lo habían sido los muchos años de pujolismo–, dijo desde ese escaño, prácticamente, desde este escaño..., de hecho, dijo aquello de «ustedes, señores de Convergència, tienen un problema que se llama 3 por ciento. Inmediatamente, Maragall, que había hecho una acusación que estaba en el sentir de la sociedad catalana... La sociedad catalana conocía que Convergència, que el Gobierno de la Generalitat era, pues, un Gobierno que actuaba de forma poco transparente, con una cantidad de casos de enchufismo, de amiguismo, de corrupción, de cobro de comisiones para la concesión de obra pública…, eso era un secreto a voces en la sociedad catalana y Maragall puso voz a aquel secreto a voces que circulaba por la sociedad catalana. Pero cuál fue la decepción de muchos ciudadanos de Cataluña cuando, lejos de mantenerse en esa acusación a Convergència, que quizá de haber sido atendida nos hubiera ahorrado muchos problemas a los ciudadanos de Cataluña en los sucesivos años, Maragall acabó reculando ante la exigencia matonil del señor Mas, que le dijo: «Señor Maragall, retire usted lo que acaba de decir, porque tenemos cosas muy importantes entre manos. Y ahí es la reflexión que quiero hacer. Yo creo que Cataluña ha tenido durante estos años dos grandes problemas: el nacionalismo y la corrupción. Dos grandes problemas que no están deslindados ni muchísimo menos, sino que van de la mano. Cuando el caso Banca Catalana, el señor Pujol apareció en el balcón de la Generalitat a clamar, con verdadera indignación, con impostada indignación, que la próxima vez que alguien diera lecciones de ética y de moral y de juego limpio serían ellos…, decía: «Serem nosaltres i no ells –ya estableciendo el «nosotros y «ellos tan característicos del nacionalismo. Pues bien, las lecciones de moral de un evasor fiscal a mí me parece que son cuando menos discutibles, por no decir que son papel mojado. Esa manera de enfocar la corrupción cuando había acusaciones muy graves de corrupción hacia los partidos separatistas, en este caso hacia Convergència, es lo que podríamos denominar esa actitud chulesca, esa actitud –el que es diu en català «fatxendosa– que tenía el entonces presidente de la Generalitat..., es lo que podríamos denominar el «pujolismo sociológico, que por desgracia ha afectado al conjunto de los partidos políticos de esta cámara, hasta el nacimiento de Ciudadanos, y muy fundamentalmente a Esquerra Republicana y, por desgracia, insisto, al PSC. Ese pujolismo sociológico que hace que los catalanes tengamos que estar imbuidos de una suerte de autocomplacencia, de una suerte de cofoisme, que diem en català, como si fuésemos mejores que nadie, como si fuésemos el adalid de la transparencia, el adalid de la bondad, el adalid de la dignidad y de la honestidad ante un resto de España que son poco menos que una caterva de corruptos. Pues no, señores de los partidos separatistas. La corrupción es consubstancial al nacionalismo. Y creo yo, sinceramente…, porque no creo –insisto en lo que decía el otro día el señor Carrizosa– que ustedes sean moralmente peores que nosotros. No, ni mucho menos. Lo que creo es que ustedes han tenido demasiado poder en Cataluña durante estos cuarenta años. Decía Lord Acton que el poder tiende a corromper y que el poder absoluto corrompe absolutamente. Y el nacionalismo ha tenido en Cataluña un poder absoluto. No porque sean reyes absolutos, sino porque sin solución de continuidad el nacionalismo ha gobernado Cataluña durante cuarenta años. Gobernó primero con Convergència en nuestra comunidad autónoma durante veintitrés años y luego vino el tripartito, que fue más de lo mismo. Por desgracia, el tripartito fue más de lo mismo porque Esquerra actuó como elemento continuador de las políticas de Convergència. Y, por tanto, ha habido un poder absoluto que ha impedido el control de las instituciones de fiscalización del ejercicio del poder político. Por eso, Ciudadanos trae este Pleno a esta cámara. Consideramos que es una exigencia democrática haber traído este Pleno a esta cámara. Y quiero recordar otra frase de otro ínclito líder separatista, que es el señor Rufián, que dijo hace pocos días que Ciudadanos es lo peor que le ha pasado a Cataluña. Pues bien, se lo hemos dicho estos días reiteradamente, pero se lo repito: señor Rufián, no es Ciudadanos, lo peor que le ha pasado a Cataluña; Ciudadanos es lo peor que le ha pasado al nacionalismo. Es lo peor que le ha pasado al nacionalismo, precisamente, por plenos como el de hoy, porque hoy el nacionalismo está obligado a dar la cara frente a la ciudadanía y a reconocer la cantidad de casos de corrupción que han afectado los diversos partidos. De hecho, sus propias propuestas de resolución…, las de Esquerra parece que acusan a Convergència o acusan a Junts per Catalunya, las de Junts per Catalunya parece que acusan a Esquerra Republicana. Pero, en todo caso, todos implícitamente reconocen que ha habido una cantidad de casos de corrupción inadmisible en los sucesivos gobiernos de la Generalitat, también con el Partido de los Socialistas de Cataluña. Por eso, nosotros, en estas propuestas de resolución, pedimos, precisamente, que el Gobierno de la Generalitat pida perdón a la ciudadanía de Cataluña por la cantidad de recursos detraídos del erario público para fines estrictamente partidistas. Cuando nosotros denunciamos la cantidad de chiringuitos que hay en Cataluña, no es un capricho. No es que no nos gusten determinadas instituciones –algunas, efectivamente, no nos gustan por su propia naturaleza–, pero es, fundamentalmente, porque consideramos que esa enorme cantidad de entidades, de instituciones, que en muchos casos no hacen un servicio a la ciudadanía, son meramente instrumentos para colocar a amiguetes, para enchufar a amiguetes y para seguir malbaratando, derrochando el dinero público. Ese dinero público que se va también, en subvenciones, a instituciones proclives al Gobierno. Ese pujolismo sociológico del que hablamos, precisamente, que lo que ha hecho ha sido empobrecer a Cataluña, dividir a Cataluña y, en definitiva, dejarnos una posición competitiva mucho peor con relación al resto de comunidades autónomas de España y con relación al resto de Europa. En nuestras propuestas de resolución pedimos, precisamente, ahora, en tiempos de pandemia, que la gestión sanitaria se someta al escrutinio de un comité independiente de expertos, que parece ser que esta idea no ha gustado en el Gobierno de la Generalitat, entiendo que por los tejemanejes de la señora Vergés, la consellera de Salud, que no está aquí presente, pero que, por sus reuniones, largas reuniones, maratonianas reuniones, con el conseguidor, con el chupóptero, el señor Vendrell..., y creemos que esta propuesta debería ser aceptada. Igualmente creemos que los fondos públicos destinados a la gestión de la pandemia, así como los fondos europeos, tienen que estar sometidos a la fiscalización del Tribunal de Cuentas; por higiene democrática, sencillamente, por higiene democrática. Creemos sinceramente que este Pleno era una exigencia democrática, una exigencia para la sociedad catalana. Creemos que los diputados del Parlament de Catalunya tenemos la obligación moral de rendir cuentas ante los ciudadanos de Cataluña. Y yo les pediría a ustedes, señores de los partidos separatistas, y también del PSC, pero fundamentalmente al Govern de la Generalitat, que valoren, que analicen y que lleguen a la conclusión, que me parecería más razonable, de que es imprescindible que pidan ustedes perdón por la cantidad de dinero que han malbaratado durante estos años. Porque lecciones de moral, lecciones de ética las podrá dar quien se comporte de forma realmente íntegra, de forma realmente honesta y de forma realmente noble, y sus sucesivos gobiernos no lo han hecho. Por desgracia, en Cataluña hemos tenido cuarenta años de gobiernos que han caído reiteradamente en la corrupción, y la corrupción es un mal endémico en Cataluña. El último punto que les quiero decir es que su menosprecio a las instituciones judiciales demuestra claramente que lo que ustedes quieren es impunidad, sencillamente. Porque, precisamente, si una democracia funciona, si una democracia consigue ser realmente transparente y rehuir acciones o actitudes como las que ustedes practican con la corrupción, lo que tiene que haber es una sociedad civil fuerte y competitiva que no esté hipersubvencionada, como ustedes han hecho, crear una red clientelar de amiguismo y de enchufismo que mantiene o que genera silencios muy incómodos, y también menospreciar el poder judicial, que es la última garantía de los que queremos vivir en libertad, igualdad y sin tener que aguantar un Gobierno completamente corrupto. Gracias, señoras y señores diputados. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, presidente. Buenos días, conseller. Diputados, diputadas, hoy es el último Pleno de esta legislatura. Hoy es el último día, pero a este Govern no le salva ni la campana. Hoy vamos a seguir hablando de corrupción y hoy vamos a votar medidas, propuestas contra la corrupción que salpica estructuralmente a las instituciones catalanas. Una corrupción que daña la imagen que tiene la ciudadanía de la política en general. La política está para ayudar a nuestros vecinos, a nuestros conciudadanos y no para servirse de ella para llenarse los bolsillos. Lamentablemente, vivimos diferentes tipos de corrupción, la de aquellos que quieren y utilizan las estructuras, la Administración, los partidos para enriquecerse ilegalmente, y aquellos otros que utilizan también esas estructuras y esos partidos para financiar ilegalmente a su propio partido, a entidades, a asociaciones, pero también a determinadas causas. Por todo ello, todas son condenables y debemos tener tolerancia cero, ser firmes y ejemplares. Algunos vendrán, como siempre, con la cantinela de que ellos no tienen ningún caso de corrupción, que los casos son cosa de los demás, pero todos sabemos que eso no es cierto. Lamentablemente, hay gente que utiliza los partidos para enriquecerse personalmente. Desde el Partido Popular, cuando hemos estado al frente del Gobierno de España, trabajamos intensamente para implementar más de setenta medidas contra la corrupción, medidas que giraron en torno a cinco ejes. La Ley 19/2013, de transparencia, acceso a la información y buen gobierno. Esta ley permite que hoy cualquier ciudadano de este país pueda exigir a un ayuntamiento, a una administración autonómica una factura, información, que antes de esta ley era sistemáticamente denegada por los gobiernos de turno. Ahora se puede. Gracias a esta ley del Partido Popular. Hemos desarrollado también medidas penales y procesales, la reforma del Código penal, fundamental, una ley reguladora del estatuto del alto cargo, para evitar, precisamente, el conflicto de intereses, la limitación de indemnizaciones, de gastos de representación, el refuerzo de mecanismos de prevención, de control y de sanción. También hemos desarrollado una ley de actividad económica de los partidos para prevenir los casos de corrupción, la prohibición de condonaciones por parte de entidades bancarias a los partidos políticos, disminuir los gastos electorales y ampliar, precisamente, los plazos de prescripción de cualquier delito. Y, por último, pero no menos importante, también la reforma de la Ley general tributaria. Todo ello porque estamos convencidos de que debemos ser firmes, ejemplares, todos, todos los representantes públicos, contra esta lacra que es la corrupción y que vivimos con especial intensidad aquí en Cataluña. Por eso, hoy además presentamos cuatro propuestas de resolución, medidas en el ámbito institucional, para regular en Cataluña el alto cargo. Medidas también para desarrollar el régimen de incompatibilidades. La oficina de conflicto de intereses, mecanismos de control del patrimonio, incentivar la denuncia pública, para conocer todos los supuestos casos de corrupción y desplegar la Ley de transparencia y buen gobierno también en las administraciones catalanas. Medidas en el ámbito del órgano de control, fundamental también, la Oficina Antifraude, que esté sujeta a la Sindicatura de Cuentas. Refuerzos con más medios materiales y humanos para poder trabajar de manera coordinada, y esa coordinación también con la seguridad social y con la Administración tributaria es fundamental. Medidas en el ámbito del control del gasto y de la contratación pública, información más accesible, más transparente, de la ejecución del presupuesto, de la deuda, de los pagos; fundamental encargar una auditoría anual a la intervención general de la Generalitat sobre la eficiencia y la eficacia de los programas de gasto público. Los pliegos de condiciones con criterios objetivos y transparentes. Fijar estándares de calidad y reducir el procedimiento abierto. Basta ya de ese procedimiento abierto, que supone ya un 50 por ciento de la contratación pública. Limitar las modificaciones de contrato. Y, por último, que el Gobierno comparezca como acusación particular en todos esos procedimientos de delito de corrupción, que se realice una auditoría tanto interna como externa de la gestión de las residencias geriátricas. Queremos saber qué ha pasado con las residencias geriátricas en Cataluña. Y, por último, dejar sin efectos la modificación de ley de los servicios jurídicos que permite que este Gobierno sea defendido por los letrados de la propia Administración autonómica. Cuando hay delitos contra la Administración, no pueden ser defendidos por los servicios jurídicos de la Generalitat de Cataluña.
Gràcies.
Por todo ello, deseamos esa verdad, ser implacables y que podamos salir reforzados de este debate. Gracias, presidente.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Concepción Abellán. Endavant.
Gracias, president. Diputados y diputadas, conseller, creemos que hablar de corrupción es hablar sobre cómo resolver el problema de la corrupción, no venir aquí a lanzarse acusaciones los unos a los otros. Es imprescindible afrontar las causas estructurales de la corrupción, y eso es trabajo de todos y de todas, de la sociedad en su conjunto. No será algo que se consiga solo desde un partido. Sabemos que la corrupción es un problema que no tiene ninguna solución fácil, pero también sabemos que es un trabajo urgente. Cuanto más tardemos en resolver los problemas de corrupción, más gente seguirá alejándose de la política y las instituciones, algo que no nos podemos permitir como sociedad. Porque el gran problema de la corrupción es que lesiona la democracia y su legitimidad; es decir, que la corrupción es el principal enemigo del bien común. Y, en ese sentido, lamentamos ver que Ciudadanos propuso este Pleno específico para dar el disparo de salida a su campaña electoral, y vemos que han sido incapaces de hacer propuestas que no tuvieran un claro componente electoralista y partidista. En este sentido, lo que vemos en las propuestas de resolución es que mientras prácticamente todos los grupos se han tomado en serio el debate y han trabajado propuestas técnicas para realmente mejorar la lucha contra la corrupción, Ciudadanos ha presentado propuestas que únicamente reafirman sus mantras, que ya nos los sabemos de memoria, de tanto que los han repetido. Por eso creemos que no podemos votarlas a favor. Por otro lado, vemos con mucha curiosidad y sorpresa las propuestas del PP, pues son interesantes y están muy bien hechas. Supongo que debe ser que se sabe bien de lo que habláis, visto que sois especialistas en este tema. Un capítulo aparte merecen las propuestas de los grupos del Govern. En este Pleno veremos cómo, incluso vía propuestas de resolución, discuten entre ellos, una prueba más de que este Govern está agotado y absolutamente degradado. Justamente por eso, esperamos que no se repita esa mayoría después del 14 de febrero, o seguirán trasladando la degradación de su alianza a las instituciones principales del país, que son de toda la ciudadanía y no suyas. Sobre el punto de transparencia, es vergonzoso leer cómo se sienten orgullosos del trabajo realizado en este tema. Las diputadas y los diputados hemos estado haciendo preguntas, tanto en comisiones como en sede parlamentaria, donde no se ha respondido de forma clara, pues las respuestas siempre están vacías de contenido y sin datos concretos. La transparencia es mucho más que publicar qué hacen y a dónde van los diputados, las diputadas, los consellers y el president. «Transparencia es saber qué se hace con el dinero, dónde va exactamente; qué seguimiento y control se hace; que se informe en tiempo y forma de las decisiones tomadas, y que se responda a los diputados y diputadas de forma concreta y correcta. Menos autobombos y más autocrítica, es lo que necesitan. Además, nos ha chocado un poco ver que Junts per Catalunya ha introducido cuestiones referentes al acoso sexual en el tema de corrupción. Creemos que es un tema suficientemente importante como para no banalizarlo de esta forma y utilizarlo para atacar a su socio, más cuando estamos hablando del grupo que tuvo que echar a su portavoz por un tema similar. Las que han sufrido y sufren esta agonía merecen más respeto. Respecto a las propuestas de Esquerra Republicana, vamos a votar favorablemente a la primera. Pero en la segunda nos vamos a abstener, pues nos parece importante denunciar la corrupción de la monarquía, como hemos hecho en nuestra propuesta número 4. Pero nos parece una falsedad y muy injusto que en dicha resolución se nos nombre como encubridores de la monarquía. Acusar de esto al único partido de ámbito estatal que está intentando destruir la omertà alrededor de la monarquía solo podemos entenderlo para que lo podáis utilizar como rédito político en la campaña electoral. Pero la mentira, en política, se paga. Es bastante evidente, nuestro posicionamiento sobre la monarquía y sobre todo lo que la envuelve. No se crean que tienen el monopolio de la república en Cataluña. Hay mucha gente republicana que no es independentista y que seguirá luchando por una república plurinacional que nos reconozca a todas, tanto en Cataluña como en el conjunto de España. Y, finalmente, para comentar las propuestas de la CUP, agradecer que se hayan tomado en serio el debate y que hayan traído propuestas interesantes y plausibles. Por eso, vamos a votarlas todas a favor. Respecto a las propuestas de resolución que hemos traído a este Pleno, en primer lugar, creemos imprescindible garantizar una contratación pública y otorgamiento de subvenciones que estén libres de sospecha. Por eso, proponemos: excluir las contrataciones públicas de forma cautelar mientras no haya sentencia firme a empresas implicadas en casos de corrupción; velar porque no haya fragmentación de contratos y hacer concursos de libre concurrencia de forma reglamentaria cumpliendo con la Ley de contratos; garantizar que la publicación de la información relativa a los contratos de servicio se hace de forma rápida y de fácil acceso, en cumplimiento de la Ley de transparencia; hacer públicos y transparentes los criterios de contratación de la publicidad institucional; dejar atrás las subvenciones nominativas para avanzar en la concertación pública de servicios y programas con las entidades sin ánimo de lucro; motivar y justificar de forma clara las subvenciones excluidas de concurrencia competitiva, y controlar la justificación de subvenciones. Y de cara a las reformas referentes a los partidos políticos para garantizar la transparencia, hace falta promover la publicidad en las webs de los partidos políticos de las deudas totales con entidades bancarias y forma de retorno. Establecer e impulsar un código ético de los cargos electos obligatorio con un órgano supervisor y régimen sancionador en caso de incumplimiento. Reducir el gasto electoral impulsando un mailing único para todas las candidaturas que se presenten a las elecciones en el Parlament de Catalunya. Otra propuesta que llevamos hoy hace referencia a las recomendaciones que ha hecho la Oficina Antifraude para combatir la corrupción con la nueva situación provocada por la Covid. Porque, como decía antes mi compañero, el sustancial volumen de recursos públicos destinados a frenar la pandemia puede generar incentivos para la corrupción. En este sentido, hace falta impulsar la creación de una comisión específica para el seguimiento, fiscalización y control del gasto vinculado a la contingencia de la crisis de la Covid; crear espacios específicos Covid dentro de los portales de transparencia inteligibles para cualquier persona; extremar la motivación, la transparencia y garantizar la trazabilidad de la regulación aprobada durante el estado de alarma; velar por la asignación transparente y eficiente de los fondos públicos; garantizar que la celeridad no mengüe la transparencia ni la idoneidad de la contratación pública; dar ejemplo de transparencia y rendición de cuentas en la gestión de los recursos humanos necesarios durante la crisis. Por último, nos parecía muy relevante que en un Pleno específico sobre corrupción se hablase sobre la monarquía, una de las instituciones más corruptas que tenemos. Y en este debate creo que mucha gente estamos esperando un posicionamiento claro del Grupo Socialistas. La Constitución no puede ser excusa para no investigar a la Casa Real; si la Constitución solo sirve para proteger la corrupción del jefe del Estado, entonces es papel mojado. Si queremos ser un país moderno, los valores republicanos tienen que ser los que guíen la organización del Estado. Por tanto, no podemos defender una institución anacrónica e inmoral como es la monarquía, porque estamos hablando de una institución que hace menos de una semana ha reconocido que el exjefe del Estado tenía dinero sin regularizar. Y esto no se puede ni permitir ni normalizar. Así que nuestra propuesta es que mientras tengamos monarquía y familia real, sus actuaciones deben ser fiscalizadas por el Parlamento, para garantizar un control público sobre dicha institución y acabar así con el muro de opacidad que la rodea. Si realmente todos y todas las que estamos aquí nos comprometemos a trabajar en serio, siguiendo la dirección que marcan los consensos que veremos hoy en la votación de las resoluciones, estaremos mucho más cerca de que llegue el día en que no haga falta que en este Parlament se hable de corrupción. Hoy parece un futuro muy lejano, pero, como digo, si nos concentramos en esta tarea, ese día llegará, y cuando ese día llegue, será una victoria de la política y de toda la sociedad en su conjunto; no será el éxito de un partido solo. Gracias.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Lluís Guinó. Endavant.
President, conseller, diputats, diputades, és habitual parlar de corrupció en aquest Parlament, certament, perquè hem fet diferents debats. Però per resoldre aquestes problemàtiques –que són inherents no només a les institucions, sinó que són inherents a les persones també, i hi faré referència–, a més de parlar-ne moltes vegades i a més d'aprovar propostes de resolució que insten les administracions en general a prendre mesures, potser que es prenguin definitivament, i que, a més a més, s'avaluï si aquestes accions o actuacions s'han portat a terme, i quina valoració se'n fa des d'una perspectiva parlamentària i traslladar la valoració a la ciutadania, que és el més important. Bàsicament, perquè no hi hagi corrupció, el que hi ha d'haver és integritat moral, ètica des d'un punt de vista personal, perquè les institucions, des d'una perspectiva institucional o des d'una perspectiva orgànica, estan dirigides, estan, d'alguna manera, planificades i articulades a través de les persones. I, per tant, parlar d'integritat moral de les institucions és parlar d'integritat moral de les persones. I, en primer lloc, cal incidir en aquesta qüestió. «Integritat moral què significa? Bàsicament, significa acomplir políticament amb quatre principis bàsics, que són: actuar sobretot amb responsabilitat, que vol dir amb eficiència, amb transparència i, a més a més, assumir les conseqüències dels errors des d'un punt de vista polític, perquè fem política. Altra cosa és traslladar determinades responsabilitats a altres àmbits que no són pròpiament els àmbits de la política. I aquest és un dels problemes i dels defectes que la classe política, i sobretot en aquest país, especialment, ha portat a terme, que és estendre la sospita general i generalitzada a les institucions, en molts casos molt vinculades a actuacions molt concretes de determinades persones o de determinats òrgans. Per tant, estendre la sospita de corrupció a totes les institucions és un error i perjudica clarament les institucions, més enllà de que pugui perjudicar, evidentment, i en darrer terme, la ciutadania. Perquè, de fet, les actuacions de corrupció..., evidentment, el perjudicat és l'interès públic, la ciutadania i les persones que en un moment determinat, en el que és el mandat representatiu, han donat confiança per part seva als polítics o a les persones que dirigeixen en un moment determinat i concret i temporal els governs i les institucions. Hi ha una altra qüestió important, que és distingir clarament el que és la responsabilitat política de la responsabilitat penal. La imparcialitat és bàsica i fonamental per entendre que s'actua amb integritat ètica i moral, i la imparcialitat significa tenir definits de forma transparent quins són els possibles conflictes d'interès que hi pugui haver en l'actuació política, en l'actuació institucional; conflictes d'interès que es poden donar des d'un punt de vista d'aquelles persones que en un moment determinat han desenvolupat la seva tasca en un àmbit i que després de deixar la política, per exemple, han d'assumir també certes restriccions en el seu futur àmbit laboral perquè hi tenen o hi han tingut interessos. I això és especialment important i, d'alguna manera, hi ha d'haver els protocols necessaris perquè això no succeeixi. Les incompatibilitats, òbviament, s'han d'establir i articular formalment, i s'han de complir. I s'han d'evitar les portes giratòries. I això es fa tan palès els darrers temps en aquest país i en general a l'Estat espanyol, que la qüestió de les portes giratòries mereixeria un monogràfic i, a més a més, una tesi o unes quantes tesis doctorals. Perquè, de fet, hi ha molts casos, i molts de coneguts, que no cal que hi insisteixi. I, en darrer terme, quan es parla d'imparcialitat també parlem de defensa de l'interès públic, defensa del bé comú. I això no és una entelèquia, ni una qüestió genèrica ni és... És una qüestió clarament tangible, es pot fer evident i es pot articular empíricament què és l'interès públic, en totes les actuacions polítiques. És fàcil deduir què és l'interès públic i en quins moments es supera l'àmbit estrictament públic i es defensa l'interès privat. I en som responsables absolutament tots, els que estan al Govern i, d'alguna manera, nosaltres que estem al Parlament, precisament, per aprovar o per instar a l'aprovació de protocols que s'han de complir. Els codis ètics són bàsics i fonamentals, però els codis ètics no deixen de ser, d'alguna manera, propostes que s'han de tenir, des d'un punt de vista personal, interioritzades –que això és molt important–, i aquests protocols s'han d'interioritzar des d'un punt de vista personal, però que són també codis de conducta. Per tant, no són només principis traslladats en un document, sinó que s'han d'implementar i s'han d'aplicar. I l'Administració té l'obligació de fer-ho i té l'obligació, a més a més, d'avaluar-ho, i té l'obligació d'aplicar aquests protocols i, si es donen incompliments dels protocols, procedir de forma clara, contundent, a la seva sanció per aquest incompliment. I l'exemplaritat de l'Administració ha de servir perquè no es tornin a produir aquests fets. He fet referència abans a dos principis que també configuren la integritat moral i ètica de la política. L'altre és l'equitat. I l'equitat vol dir distribuir justament els recursos i els beneficis públics de l'actuació política i atendre, fonamentalment, els més vulnerables, aquelles persones i aquells sectors de població que, més enllà de la situació conjuntural i econòmica de cada moment, es queden enrere. Tenim l'obligació, des de l'Administració, d'ajudar-los, de donar-los suport i de ser equitatius amb els recursos públics. Això també és integritat ètica, és integritat pública i és integritat moral. I, en darrer terme, un concepte que s'utilitza molt des d'un punt de vista de psicologia, personal i col·lectiva, que és l'empatia. S'ha de ser empàtic amb la gent que pateix; s'ha de ser empàtic amb la gent que té dificultats. Però no és una empatia teòrica; ha de ser necessàriament una empatia pràctica. És una obligació estar al costat de la gent que té dificultats, només perquè cal que quedi clar que l'Administració està per ajudar-los i que l'Administració i els que treballen a l'Administració estan per fer el bé. Aquesta és la conclusió o serien els mecanismes que s'haurien d'implementar per l'Administració per tal de que sigui més ètica, que tingui un component clarament moral i que es deixi de banda la corrupció, que és una xacra clarament, i que, des d'un punt de vista polític, no hem d'utilitzar aquests debats per, precisament, retreure als grups parlamentaris cada un dels casos que segurament estan vinculats a diferents forces polítiques després de tants anys. Hi ha una paradoxa, que els que han estudiat la corrupció hi fan referència, especialment el professor Villoria, que, curiosament, quan hi havia més corrupció des d'un punt de vista fàctic, o sigui, quan hi havia més corrupció evident, quan s'ha fet, precisament, l'anàlisi posterior, la preocupació de les persones, de la ciutadania, era menor. Curiosament, quan s'han anat implementant mecanismes que s'han d'estendre i s'han d'intensificar, la percepció de la corrupció per part de la ciutadania és superior. I aquesta és una paradoxa que ens responsabilitza i ha de fer que totes aquelles mesures que, des d'un punt de vista teòric, s'han aprovat als parlaments s'acabin implementant a l'Administració. És ineludible, és necessari i, d'alguna manera, hauríem de prendre un compromís que, més enllà de fer debats i parlar i fer diagnòstics, acabéssim portant a terme accions pràctiques, com va ser al seu moment, el 2014, la Llei de transparència, que s'ha d'acabar de desenvolupar, però que tenen la responsabilitat els diputats que iniciïn la propera legislatura per acabar-la de desenvolupar, certament. Però s'ha fet un esforç important per part de les administracions pel que fa –ja s'hi ha fet referència– a la publicitat activa i a la publicitat passiva. Quan es demana avui informació a les administracions, no té res a veure amb quan es demanava fa molt i molt temps enrere. Hem d'aplicar una cultura ètica, hi insisteixo, i d'integritat pública en l'àmbit de l'Administració. De fet, Heywood i Rose deien en el seu moment que la corrupció és una malaltia moral, i per això feien referència que, més enllà de les institucions, la problemàtica és personal. És una problemàtica de cadascú. Un ha de tenir la consciència plena de que s'està fent la feina de forma ètica. I això no és incompatible amb cometre errors. I, quan es cometen errors, precisament, el que s'ha de fer és rectificar, i això és un mèrit dels polítics, aquells que cometen errors i els acaben assumint i rectificant, perquè és la manera de funcionar. En darrer terme, queda tota l'experiència del Govern, haver obert per desenvolupar, per estendre, per treballar... I voldria fer una última referència –que em queden trenta segons, i segurament el president aquesta vegada me'n deixarà trenta més– només per dir-los que aquest és el meu darrer Ple al Parlament de Catalunya, i, per tant, volia fer unes consideracions i uns agraïments. En primer lloc, als treballadors d'aquesta casa, que fan fàcil fer de diputat. Voldria fer també un agraïment molt sincer a tots els grups parlamentaris que durant aquest temps hem treballat en les comissions i hem treballat en els plenaris, especialment amb totes aquelles persones que, des de la divergència i des de la pluralitat de plantejaments, hem treballat pel país, en definitiva. I voldria també tenir un record, sobretot, per aquelles persones que han obert la possibilitat de desenvolupar, de treballar, de discutir, perquè jo crec, precisament –i aquesta serà l'única referència que faré a nivell personal–, que és que des de l'heterodòxia és molt més fàcil fer política. Des del tancament i l'ortodòxia és difícil; ho fa molt complicat i, precisament, s'ha de ser, des d'un punt de vista polític, flexible, heterodox, obert i pensar que mai, mai, mai tens la veritat absoluta de res. Des d'aquesta visió, he treballat durant aquests anys al Parlament. Els agraeixo, hi insisteixo, la seva col·laboració. Més enllà de les diferències polítiques, ha estat un plaer i un honor ser diputat al Parlament de Catalunya. I els agraeixo, hi insisteixo, la seva dedicació i la que tindran en el futur quan s'acabi de tancar aquesta legislatura i se n'iniciï una de nova. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I, finalment, en aquest debat, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Jordi Orobitg. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, abordem avui les conclusions d'un nou Ple sobre la corrupció que ha promogut de nou el Grup Parlamentari de Ciutadans, de fet, el grup parlamentari més interessat perquè parlem de corrupció, perquè lluny d'ella, del fang, de la intriga, de la lluita improductiva, de la desqualificació, del menysteniment, no té res a oferir a Catalunya. Deia Francesc Ferrer i Guàrdia que una societat moral tan sols serà possible entre homes de bons sentiments. I jo, veient allò que senten i la ràbia que expressen pels que van ser els seus companys de Parlament, avui a la presó o a l'exili, que no hi empatitzen gens, ni amb ells ni amb les seves famílies, en unes dates tan assenyalades, encara més en la situació que estem vivint, veig molt difícil que puguem assolir aquesta societat moral, quan estem, precisament, envoltats de corrupció moral, un tipus més dels molts tipus de corrupció que existeixen, tan reprovable com qualsevol altre, o encara més, perquè té més a veure amb els sentiments i els valors que ens fan humans que amb la corrupció que esdevé de la flaquesa davant d'allò que és material. La seva és la lluita per la grisor, per la mediocritat, per allò que fa petita una societat, i Ple monogràfic rere Ple monogràfic, interpel·lació rere interpel·lació, moció rere moció han mirat d'arrossegar-nos a tots al fang. Tantes vegades ens hi han volgut arrossegar, que, si ens fixem en les diferents propostes de resolució que formulen els grups parlamentaris, arribem a la conclusió que no se'ls acudeixen més criteris, normes, protocols i altres eines per lluitar contra la corrupció. És més, n'hi ha que formulen algunes propostes de resolució que ni parlen de corrupció. Aquest Ple, doncs, no obeeix a la necessària fiscalització de l'acció del Govern, ni a la lluita contra la corrupció, ni a l'existència d'una necessitat extraordinària de cercar solucions, també extraordinàries, per arranjar una situació, tanmateix, extraordinària; obeeix a la necessitat del Grup Parlamentari de Ciutadans de fer-se campanya a remolc de la crònica periodística prologada per la inventiva policial de la pena de telenotícies generada per un grupuscle espanyolament radical de les forces de seguretat de l'Estat i de l'aparell judicial. I en què basa la seva campanya el Grup Parlamentari de Ciutadans? En la crispació, en la difamació, en la voluntat obsessiva de fer creure al món que en el si de la societat catalana existeix una divisió agra entre comunitats lingüístiques, motivada per la voluntat de garantir la supervivència del català i d'imposar-lo sobre el castellà a mode de genocidi cultural, i que aquesta lluita per la pervivència de la llengua pròpia –sí, pròpia– serveix de subterfugi, entre altres, per a l'alimentació d'associacions i plataformes al servei de la corrupció institucionalitzada. I a partir d'aquesta trama ve tota la resta. No és la primera vegada que ho dic, existeix, de bracet amb aquesta dialèctica propagandística obsessiva, un altre objectiu: associar no només l'independentisme, sinó la mera militància cultural en el català, en les tradicions i costums catalans, en el catalan way of life, en la tradició, entre altres, dels «punyeteros castells al supremacisme, i aquest amb la corrupció. Qui és independentista o sobiranista és corrupte per definició, per als senyors i senyores de Ciutadans. De facto, ens venen a dir que aquells que es senten només catalans i que volen que aquest sentiment es traslladi a una realitat política tangible en forma d'un estat independent en forma de república són inferiors, febles d'esperit, incapaços de controlar els seus vils instints, lluny de tot allò que llueix com si fossin garses. Mal favor fem la resta dels grups parlamentaris als catalans, en especial els del Partit Popular i el PSC, temptats de vegades pel rèdit electoral que aquestes estratègies han obtingut, de seguir l'estela que marca. Tots plegats hauríem de fer un pensament: el plantejament recurrent i obsessiu d'aquests debats és bo per a la democràcia? O, precisament, el que fan és sembrar el terreny per a tots aquells que el que pretenen és abolir la democràcia? Els vots que Ciutadans espera obtenir d'aquesta estratègia obsessiva no seran per a Vox? Com es diu a les xarxes socials, és Vox Ciutadans un dissabte a les cinc de la matinada –sense les restriccions de la pandèmia, és clar? [[Rialles.]] És bo que ho posem tot sota sospita? Que algunes de les propostes de resolució, com les del PSC, les dels comuns, projectin una ombra de dubte, injustificadament, sense cap prova o indici, només per l'expectativa de guany electoral que pugui esdevenir sobre les contractacions d'urgència que el Departament de Salut ha hagut d'emprendre per afrontar l'emergència epidemiològica generada pel Covid? No estem plantejant en absolut que no parlem de corrupció quan, on i el temps que faci falta, però no a cop del «pito que facin sonar alguns outsiders de l'Estat, aquells que tàcitament –sí, Tácito– o expressament construeixen relats prospectius per mirar d'implicar institucions i particulars en trames absurdes més pròpies de la imaginació desbocada d'un adolescent que d'un alt comandament d'un cos de seguretat de l'Estat. Ens calen més exemples? La policia patriòtica, el comissari Villarejo i tants altres exemples d'instrumentalització de la justícia per la via de la corrupció policial o amb finalitats polítiques òbvies. I segur que hi ha molts comandaments de la Guàrdia Civil, de la Policia Nacional, fins i tot funcionaris de l'Agència Tributària o agents del Servei de Vigilància Duanera, secretaris i secretàries judicials, fiscals i jutges que compleixen les seves obligacions amb fidelitat als ideals que van inspirar les seves vocacions, però també n'hi ha que en despatxos foscos, tenebrosos, emboirats pel fum, es dediquen a conspirar, idear i tramar no només contra els independentistes, també contra els demòcrates espanyols. I dia rere dia en tenim constància als mitjans i a les xarxes socials, resolució rere resolució, vulneració de dret rere vulneració de dret. Davant d'aquesta realitat, què ens pertoca fer a tots els que lluny d'abonar el terreny al feixisme volem fer prevaldre la democràcia plena, lliure de corrupció? Ser implacables davant de cap forma de corrupció, habilitant mesures, procediments i protocols efectius i pràctics per dificultar la tasca a tots aquells que es volen servir, que no servir. Ser estrictament garantistes amb els drets d'aquells que es veuen implicats en un supòsit de corrupció, respectant en especial el dret a la presumpció d'innocència, i cenyir-nos a la resposta que institucionalment, també al Parlament, hem previst al respecte d'aquestes situacions sota una premissa ineludible: qualsevol càrrec públic o persona amb responsabilitats públiques té el deure ineludible de ser proactiu a l'hora d'afrontar les seves responsabilitats, i, fonamentalment, en posar llum als fets que se li atribueixen, a efectes de dissipar cap dubte respecte de la seva manera de fer. En paraules del president del nostre grup parlamentari: «Per cada fet que ens vulguin atribuir maliciosament, respondrem, perquè no tenim res a amagar. I el cert és que, lamentablement, no tots els càrrecs públics responen d'aquesta manera, i l'exemple palmari ha estat com ha afrontat el cas del Consell Esportiu de l'Hospitalet l'alcaldessa i presidenta de la diputació, defugint comparèixer davant d'aquest Parlament quan va ser convidada a fer-ho, argumentant problemes d'agenda, deixant d'adoptar cap mesura davant evidències flagrants, com ara la denúncia per part d'un regidor, company de grup municipal, al no pronunciar-se, al no donar explicacions, al no adoptar mesures. Potser afavoreix la seva situació processal, o no; a les proves cal que ens remetem. Però el que no fa és llançar un missatge de tranquil·litat i normalitat als ciutadans, i aquest fet és reprovable. Hi ha qui amb les seves propostes de resolució creia buscar-nos les pessigolles. O potser pretenia un joc fenici de bescanvi. No ens les trobaran, i no hi caurem. No votarem en contra de cap proposta de resolució que el que pretengui sigui transparència total i absoluta i reprovació de conductes que no s'adeqüen a allò exigible als càrrecs públics. No és lícit exigir als altres el que no és capaç d'autoegixir-se. Com bé deia Thomas Jefferson: «Qui no té por a les veritats res té a témer a les mentides. I això ens porta a un altre debat. Com pretenen els grups del Partit Popular, del PSC i de Ciutadans tenir un debat seriós sobre la corrupció si defugen, ja no investigar, ja no jutjar, ja no reprovar, sinó debatre i qüestionar els comportaments presumptament corruptes del que ha estat el cap de l'Estat espanyol? Comportaments que han transcendit i s'han estès a altres membres de la família reial espanyola? Quina credibilitat com a governants poden tenir davant dels ciutadans d'aquest país si els exigeixen complir amb les lleis, pagar els seus impostos i defugen que aquells en els que suposadament s'haurien emmirallar compleixin amb les més elementals obligacions de qualsevol ciutadà? Nosaltres aspirem a quelcom millor, a un estat en el que no existeixin catalans de primera i de segona, on tots responguem en règim d'igualtat pels nostres actes i minimitzem els riscos de la corrupció mitjançant un sistema de valors basat en la justícia social i la meritocràcia. On qui encapçali aquest projecte social i republicà sigui escollit pels seus mèrits i no pel seu llinatge. Perquè només a la república catalana, deslliurats de la farsa del pacte amb els militars del 78, la república com a eina per a la transformació social, com a marc de conducta, com a instrument de desenvolupament de totes les nostres capacitats, individuals i col·lectives, podrem assolir l'excel·lència com a ciutadans i com a poble. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat aquest debat, els faig avinent, com saben, que les propostes de resolució les votarem al final del dia. [[Proposta de resolució sobre el programa marc del sistema públic audiovisual]] [[250-01619/12]] I passem, per tant, doncs, el tretzè punt, el següent, que és el debat de la Proposta de resolució sobre el programa marc del sistema públic audiovisual, proposta de resolució presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Per defensar la proposta té, en primer lloc, la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor José Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Quan vam aprovar el primer mandat marc, el 2010, la situació de l'entorn audiovisual era quelcom que el filòsof Marshall McLuhan podia identificar i entendre, la televisió lineal era encara la font d'informació de la majoria de la gent. YouTube només portava funcionant cinc anys, Netflix només operava als Estats Units i Canadà, faltaven encara nou anys perquè el consum mitjà d'internet superés el de la televisió convencional. El 2010 els joves de menys de trenta anys preferien la televisió o la premsa escrita a internet com a mitjà per a la informació política. Avui és a la inversa. El món d'avui dia el senyor McLuhan ni el podria reconèixer. Les previsions del 2010 eren que les xarxes ens farien més lliures, que tindríem una societat més reflexiva i amb més accés tant a la informació com a la capacitat de deliberació. Però la veritat és que les previsions més crítiques, com les del sociòleg Bauman, s'han demostrat més properes a la realitat. Hem passat a líders populistes com Donald Trump, que abans de comunicar una decisió als mitjans ho fa per Twitter, i aquesta pràctica l'hem incorporat a Catalunya. Tenim unes xarxes que, en lloc de fomentar la deliberació, esclaten en microcosmos i bombolles, en petites oclocràcies o turbes de persones que cada cop fomenten més el partisanisme polític i el sectarisme. Les fake news, les informacions sense fonament científic i qualsevol informació sense contrastar que coincideixi amb els prejudicis d'una d'aquestes bombolles corren com la pólvora sense que cap professional de la comunicació hagi pogut fer el filtratge de contrastar les fonts o intentar trobar l'objectivitat d'aquesta informació. Aquestes fake news i aquestes onades de desinformació acaben afectant també els mateixos mitjans de comunicació, que en un intent de sobreviure a un entorn caòtic i contrari a la reflexió, adopten formes i lideratges sorgits d'aquestes xarxes. Els mitjans privats, amb algunes excepcions, han anat a l'especialització ideològica, han deixat de banda la pluralitat, i a vegades la mateixa qualitat de la informació, prioritzant el clic i el titular ràpid. No vull ser un apocalíptic, com assenyalava Umberto Eco quan parlava als anys seixanta de com la televisió estava aplanant la qualitat dels continguts culturals al mateix temps que els democratitzava. Jo en soc un dels integrants; visc, vivim, i no en podem ser aliens, i formem part tant del problema com de la solució d'aquest univers mediàtic i de comunicació en xarxes. Les alimentem, les nodrim i en formem part. Soc, potser, un dels exemples d'aquest ecosistema, ja que molts de vostès em coneixen abans pel meu àlies a Twitter que pel meu nom. I voler creure que podríem tornar a l'escenari del 2010, on les xarxes les vèiem només per l'aspecte positiu, és absurd. També el nou ecosistema comunicatiu i de xarxes encara té oportunitats i aspectes positius. Nous creadors, noves oportunitats comunicatives, una reducció d'alguns costos, una millor tecnologia, l'eclosió de formes com el periodisme ciutadà i les microaudiències, que permeten portar a l'escena aspectes de la realitat social que abans quedaven relegats. A més, hi ha més càmeres, més micròfons, més testimonis que eviten que moltes accions quedin impunes. Naturalment, això també afecta la qualitat de la feina dels periodistes, que ha anat precaritzant-se cada cop més. Quan es poden construir les notícies a base dels tuits que fem els polítics i els refregits de teletips, i quan es basa la informació en el clic i en les notícies trampa que atreuen aquests clics, els professionals dels mitjans també pateixen aquesta precarització. Es menysté aquesta tasca de contrast i de dotar la informació d'un context per poder ser interpretada. És cert que ara hi ha divulgadors a les xarxes, en alguns casos amb un nivell d'expertesa molt alt. Però, entre aquests esforços de divulgació, hi ha molt de soroll i la feina que feien els professionals de poder extreure el contingut rellevant i contrastar i dotar de context, tot i ser cada cop més necessària, es valora cada cop menys pels mitjans privats. En tot cas, en tenim alguns contraexemples, de mitjans privats que també fan esforços per un periodisme de qualitat, però són insuficients davant la cultura corporativa empresarial i la fam de més clics d'aquest nou ecosistema. També la concentració en poques mans del poder mediàtic privat que s'ha produït en les darreres dècades fa que, tot i creure que amb les xarxes tenim més pluralitat de veus, aquestes queden, en el fons, en mans més reduïdes. Davant d'això, el paper dels mitjans públics és essencial. Són els únics que poden crear tendències diferents, que poden navegar a dins d'aquest univers comunicatiu sense atendre els criteris de com més clics millor, els que tenen com a objectiu no engruixir un compte de resultats, sinó introduir elements de qualitat i pluralitat, i ho fan en un entorn que ha canviat molt des d'aquell 2010. El paper essencial dels mitjans públics catalans l'hem pogut veure amb la qualitat de les peces informatives canalitzada pels corresponsals de TV3, amb la informació territorialitzada que fan els professionals d'informatius i de Catalunya Ràdio, amb el treball de formigueta que fan els programes com l'InfoK, essencial perquè les noves generacions tinguin també dret a rebre informació en un format, amb un context i unes formes que els permetin a ells mateixos interpretar-les. Aquest tipus de qualitat d'informació difícilment el podem tenir en els mitjans privats, i molt menys amb l'equanimitat i la prioritat que ofereixen TV3 i Catalunya Ràdio. Al nostre país tenim també un paper important en fer una oferta pública audiovisual en un entorn cada cop més hostil al català i en una societat que progressivament està abandonant el català com a llengua d'ús habitual. I aquest segon marc mandat el que intenta és establir les bases en les que han de treballar els mitjans de comunicació públics catalans. Els demanem que afrontin un escenari que serà canviant; que entrin a les xarxes socials; que competeixin als mercats audiovisuals enfront de plataformes no lineals de continguts; que intentin generar contingut que sigui creat ja directament a xarxes com TikTok, YouTube o Instagram; que incorporin creativitat i talents nascuts a les xarxes; que creïn contingut en els codis i formats que no només les noves generacions han après a consumir, sinó uns codis que també les velles generacions estem incorporant. I demanem que ho facin amb el criteri de qualitat, pluralitat, defensant els valors democràtics, amb una informació que ha de ser veraç, contrastada, imparcial, rigorosa i respectuosa amb els drets dels usuaris. I demanem que ho facin també com a principal bastió del català en un entorn audiovisual bastant hostil i amb un Estat que intenta minoritzar la nostra llengua. A més, demanem que es garanteixi la qualitat dels llocs de treball dels professionals dels mitjans públics catalans. Als mitjans públics els hem de dotar de recursos i eines per fer totes aquestes tasques. I aquest segon mandat marc és una d'aquestes eines. En aquest hemicicle hi ha grups que, tot i tenir visions diferents de com han de ser els mitjans públics del nostre país, compartim la necessitat de tenir-ne, i de forts, com a eina tant de país com social. En aquest sentit, vull agrair l'esforç, fer-ne esment, que han analitzat alguns grups, i també l'esforç del diputat de Junts per Catalunya Pep Riera per ser la veu del Govern a l'hora de negociar-les. I entenc que aquest mandat marc no serà del gust d'algun grup que té el propòsit de fer desaparèixer TV3, Catalunya Ràdio i tot allò que sembli massa català al marc audiovisual. I, si m'ho permet el president, vull fer un comentari més personal. Em vaig incorporar a mitja legislatura al Parlament degut a la repressió que va treure tots els drets polítics a companys i companyes meus com la Dolors Bassa, la Carme Forcadell, en Raül Romeva, en Carles Mundó o l'Oriol Junqueras. Però crec que he pogut trobar en la tasca de diputat una veritable vocació, un veritable plaer, un espai on m'he pogut desenvolupar i desplegar les habilitats que com a polític he anat aprenent al món sindical, al món municipal o a l'activisme. Vull donar les gràcies a tots els diputats i diputades de tots els grups amb qui he negociat i he treballat, i especialment al Grup Republicà, que m'ha donat aquesta oportunitat i ha permès que gaudeixi del privilegi d'exercir de diputat. Tot i que és probable que torni a l'hemicicle la següent legislatura més aviat que tard, en política mai se sap. Vull aprofitar per demanar-vos perdó als qui en xarxes us he fet una mica la guitza. Abans parlava que tots som part i nodrim aquest univers comunicatiu de xarxes, que formem part d'aquest ecosistema. I, com deia, jo formo també part d'aquest ecosistema, del problema i de la solució. Quan parlem ara de la feina que han de fer els mitjans de comunicació públics, també tenim una responsabilitat individual com a polítics de millorar aquest ecosistema. Crec que tots ho estem intentant. En tot cas, hi ha dues coses que no han canviat des del 2010, on es va presentar el primer mandat marc, i aquest 2020, on presentem el segon. La primera és la preeminència de Pilar Rahola a les tertúlies i programes polítics. I la segona és que he utilitzat les xarxes per expressar el meu pensament polític tal com el sento, i que em discuteixo amb vehemència per les meves idees a les xarxes igual que ho faig en aquest faristol. Espero que en la propera legislatura ens puguem veure pel Parlament, i als qui no, trobar-nos, debatre, sumar o contraposar i, quan calgui, també discutir-nos per les xarxes. Moltíssimes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Josep Riera. Endavant.
El primer i únic mandat marc del sistema públic audiovisual aprovat fins ara data del febrer del 2010 i tenia una vigència de sis anys. Per tant, en va estar dos més en pròrroga i en fa dos que formalment està caducat. I, per tant, ja tocava aprovar el segon. Si no s'ha fet abans, no ha estat simple deixadesa. No es pot obviar el context. Fa anys que estem fent parlamentarisme en un context d'excepcionalitat. No ho hem d'oblidar. En aquest país han passat coses transcendents els últims anys. L'aprovarem avui perquè si no s'ha fet abans tampoc no ha estat per culpa d'aquest diputat ni del meu grup. I ho dic perquè en l'anterior Ple el cap del Grup Parlamentari Socialistes, el senyor Iceta, va dir que els grups que donem suport al Govern ens havíem tret aquesta proposta de mandat marc de la butxaca a última hora. Potser no ho sabia quan ho va dir, però és mentida. Aquesta proposta de mandat marc és exactament la mateixa que fa quasi un any jo mateix vaig passar a tots els grups parlamentaris –a tots– per fer-la servir com a base per presentar-ne una conjuntament. Cadascú podrà dir quina resposta va donar a la meva proposta. Sí que hi va haver resposta, precisament, del Grup Socialistes, del diputat Pérez, però aquesta resposta va ser un text alternatiu més ampliat i amb alguns canvis sensibles fets sobre la base del nostre document i amb la mateixa estructura. I, finalment, és així com hem arribat a aquest Ple. El mandat marc del sistema públic audiovisual no és una llei, però és tan important com una llei. Els mitjans públics en general es regulen a partir de la Llei de la comunicació audiovisual i de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, també amb la llei específica. Però el mandat marc audiovisual és el terreny de joc que remarca les regles que estableixen aquestes lleis i actualitza el context audiovisual, molt canviant en les últimes dècades. Dit d'una altra manera, fixa les missions de servei públic dels mitjans i les adapta a un escenari audiovisual innovador i canviant. En aquest sentit, el mandat marc no és un reglament, però sí que és el marc preceptiu per desplegar els contractes programa que els diferents prestadors públics de serveis audiovisuals han de signar amb les administracions de referència. Els contractes programa sí que estableixen la concreció de les condicions en què s'ha de desenvolupar el servei públic. Tota mena de condicions, però una de les més importants és la que ha de garantir una estabilitat econòmica plurianual dels mitjans. Una estabilitat que, tot s'ha de dir, no pot preveure disfuncions sobrevingudes, com ara el canvi retroactiu en els criteris d'aplicació de l'IVA que va aplicar el Govern espanyol, i que ha suposat una sagnia afegida als mitjans públics. Aquest mandat marc que votarem estableix la missió de servei públic en cinc pilars fonamentals que han de complir els mitjans públics: com a generadors de valor democràtic, com a generadors de valor social, com a generadors de valor cultural, com a generadors de valor econòmic i com a generadors de valor tecnològic. Deixin-me apuntar les principals idees de cada missió. Quan es parla de «valor democràtic es fa referència a qüestions molt serioses: de la responsabilitat que han de tenir els mitjans públics per afavorir que tinguem una ciutadania crítica i informada, de garantir l'accés de la població a la llibertat d'informació, de promoure el debat públic, de garantir la visibilitat del pluralisme i la diversitat social. I en aquest món actual de proliferació de l'ús de les xarxes socials, els mitjans públics hi han de ser presents per garantir la veracitat dels continguts, per ser referents fiables davant la desinformació i les notícies falses, i per protegir els drets dels infants, les persones amb discapacitat i les minories. Pel que fa a la missió de generar valor social, d'entrada, es tracta que els mitjans públics ofereixin un servei obert i d'accés universal i gratuït. I això ja els distingeix cada vegada més de les noves formes de comunicació. Però també s'han de distingir per la transversalitat i la «inclusivitat, la participació i la interacció ciutadana per l'emissió dels mitjans públics com a eina fonamental de cohesió social. En definitiva, crear comunitat en un escenari complicat de multiplicació de l'oferta audiovisual. Parlem també de «valor cultural. En aquest aspecte, els mitjans públics catalans tenen una missió insubstituïble: potenciar, actualitzar i enriquir la identitat nacional i cultural de Catalunya. Insubstituïble perquè la llengua i cultura catalanes han de sobreviure en un context mediàtic i polític que, en el millor dels casos, les silencia o les invisibilitza i, en el pitjor dels casos, les empeny de manera il·legítima a la residualització, i, per tant, a l'extinció. Ahir mateix, sense anar més lluny, una sentència del Tribunal Superior de Justícia dinamita la immersió lingüística a l'ensenyament. Per tant, és fonamental que els mitjans públics informin, creïn, produeixin continguts i serveis catalans i en les llengües pròpies –el català i l'aranès a l'Aran– i els distribueixin de manera massiva. Relacionat amb això, hi ha la generació de valor econòmic. Els mitjans públics han d'actuar d'impulsors de la indústria audiovisual del país, però alhora són, han de ser promotors de tota mena d'activitat del país que pugui generar impacte econòmic i social. I, finalment, el bloc tecnològic, en què els mitjans públics han de liderar la constant innovació en aquest camp. Tot això i més és aquest mandat marc, però és, ha de ser també una oportunitat. No passa cada dia, que s'aprova un document com aquest. De fet, serà la segona vegada que passa en la història d'aquest Parlament, i per això crec que també és una oportunitat perquè els responsables de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i tots els professionals dels mitjans públics reforcin el seu compromís i la seva responsabilitat impregnant-se dels valors que es defineixen en aquest mandat marc, uns valors que ja coneixen, però que en determinats aspectes necessiten un reimpuls. Per nosaltres, és una oportunitat per reforçar el model de mitjans públics com a mitjans nacionals. Uns mitjans amb vocació nacional i catalanocèntrics, un concepte que no té a veure amb «etnocèntric, tot el contrari; no es tracta de mirar només cap endins, es tracta de tenir un marc referencial català per obrir-nos al món i per explicar el món amb òptica catalana, i això es fa amb uns mitjans desacomplexadament centrats en les missions que s'encomanen en aquest mandat marc. I remarco «desacomplexadament. Perquè la missió fundacional dels mitjans públics va ser i ha de ser la vertebració d'un espai comunicacional català i en català. És així com seran veritables vertebradors d'una societat que ha canviat en els últims anys. I aquí és on hi ha grups que ataquen els mitjans públics, precisament, perquè el que no els agrada és aquesta realitat canviant que els mitjans han de reflectir. I és així com els mitjans públics han d'exercir el lideratge d'audiència, sent desacomplexats i valents, amb una programació que no només respongui a buscar l'atenció de l'audiència, que no busqui només el que interessa a la gent, sinó, sobretot, el que és important per a la gent. Una programació de pes, de profunditat democràtica i social, arrelada en la identitat i la cultura catalanes i escrupolosa en l'ús i la protecció del català. En fi, una programació i una actitud generadores de valors, generadores dels valors que estableix aquest mandat marc que hem d'aprovar avui. I acabo. S'acaba aquesta legislatura i la veritat és que no puc compartir plenament determinats agraïments i satisfaccions que s'han anat expressant aquí. Pel que fa a la tasca estrictament parlamentària, el meu grup ha fet l'esforç molt sovint d'obviar el context per poder arribar a acords bons i necessaris per als catalans, per al país. Un esforç que no han fet els grups que donen suport als successius governs espanyols que han aplicat la repressió, perquè no han fet res perquè el conflicte polític entre Catalunya i l'Estat es pugui resoldre políticament. Al contrari. En el meu cas particular, sí que tinc la satisfacció d'haver participat en l'elaboració de tres lleis, que s'han aprovat per unanimitat: la Llei de la corporació, de la qual vaig ser ponent relator, i dues lleis de l'àmbit de la salut. El meu agraïment incondicional, això sí, per a tot el personal del Parlament. Però el fet és que vam començar aquesta legislatura amb presos i exiliats polítics i l'acabem amb presos i exiliats polítics, amb més condemnats i perseguits pels poders de l'Estat i amb un Parlament menys sobirà. No puc estar satisfet, perquè jo venia, veníem a restituir el Govern legítim i fer efectiu el mandat de l'U d'Octubre. La repressió i la falta d'unitat a l'hora de plantar-hi cara no ho han permès. Per tant, s'acaba la legislatura, però no la feina. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula ara, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas. Endavant.
Bon dia, president. Diputats, diputades, els mitjans de comunicació públics són, sobretot, els garants del dret a la informació de la ciutadania. Si no ho he dit trenta, quaranta, cinquanta vegades en aquest faristol, no ho hauria dit cap, i avui també volia reiterar-ho, avui més que mai, perquè és d'això del que estem parlant. Com a tals, els mitjans de comunicació públics tenen la missió d'oferir un servei públic de qualitat, compromès amb els principis ètics i democràtics definits a l'Estatut de Catalunya, i també en la promoció de la cultura i la llengua catalanes. El detall d'aquesta emissió pública qui el fixa és, precisament, el mandat marc del sistema públic audiovisual català, un document que aprova i debat el Parlament de Catalunya, que regeix tots els mitjans públics audiovisuals catalans, tant els de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, com els de les administracions locals. I només n'hem tingut un, aprovat el 2010, vigent per sis anys i més que caducat. Evidentment, calia renovar-lo, calia actualitzar-lo, calia aprovar-lo. Avui és bona notícia que aprovem un nou mandat marc per als mitjans audiovisuals públics de tot Catalunya. Per això la nostra proactivitat en que avui s'aprovi aquesta proposta, també en esmenar-la per millorar-la. Però, tot i així, no deixem de lamentar les formes. A diferència del mandat marc anterior, aquest no ha partit d'un debat plural, d'un document consensuat, per arribar a Ple. Totes hem fallat en no haver-ho fet bé –totes. Hem perdut el temps, no ens hem posat prou proactius durant cert temps. Crec que cal fer aquesta autocrítica. Però no crec que sigui bona la fórmula de portar-ho signat a partir dels dos grups de suport al Govern per urgència i al darrer Ple de la legislatura. La forma no és digna del que avui estem aprovant. Sigui com sigui, jo vull parlar del text i del contingut d'aquest text. El text recupera allò que ja fixava en bona part el mandat marc anterior, d'indicar, doncs, precisament, que els mitjans públics han d'oferir informació territorialment equilibrada, imparcial, rigorosa sobre les qüestions d'actualitat i garantir l'accés a tots els grups socials, polítics, culturals, associatius, representatius..., garantir pluralitat. També han d'ajudar a la consolidació i expansió de la llengua, la cultura, la identitat i la projecció internacional de Catalunya, reflectint la diversitat de la nostra societat actual, perquè Catalunya és múltiple i diversa. I també han de promoure el desenvolupament de la indústria audiovisual catalana, tot fomentant les produccions audiovisuals en català. Han d'impulsar l'oferta de continguts a través de nous mitjans de comunicació social, de noves tecnologies. Això també ha estat actualitzat com calia, evidentment, en aquest mandat marc. I totes aquestes funcions s'han de complir a partir de voler ser un model de referència de qualitat i d'innovació. Compartim aquests principis, els compartíem en el mandat marc anterior, els compartim, evidentment, ara; la proposta que es porta avui a aprovació els manté. I hem aportat, a partir d'esmenes, la recuperació d'alguns aspectes importants que hi eren en el mandat marc anterior i que s'havien fet caure en l'actual, de garanties necessàries de condicions laborals i professionals, perquè és així com els mitjans de comunicació públics poden ser independents dels governs dels que pengin, i també de garantia de condicions laborals de les empreses amb les que treballin els mateixos mitjans de comunicació públics. Esmenes també perquè quedi clar que els valors dels mitjans de comunicació públics han de seguir els marcats per l'Estatut de Catalunya, i que no hi ha d'haver una competició entre mitjans de comunicació públics, sinó una cooperació. Elements que estaven en el mandat marc anterior i que en aquest, doncs, trobàvem a faltar. Agraïm que totes aquestes esmenes s'han incorporat, i, per tant, considerem que és un bon mandat marc. Potser, segur, amb més temps, amb més debat, podria haver estat millor, més adequat per al moment i, sobretot, més consensuat, que és important. Els mitjans de comunicació públics no són d'una majoria, són de tot el país, i, per tant, hauríem de comptar amb un suport amplíssim en aquests principis que se li marquen des del Parlament de Catalunya. Però, bé, no és així com arribem. És bona notícia que resolguem aquest tema, que tornem a tenir un mandat marc, però amb això no ens rentem la cara. Vam aprovar una modificació necessària i molt reivindicada de la governança amb la Llei de la corporació i del CAC, però no s'ha aplicat. Els dos òrgans continuen caducats, perquè el Parlament no els ha renovat, perquè els grups grans d'aquesta cambra no s'han pogut posar d'acord per renovar-los. Tampoc s'ha fet la segona fase compromesa de revisió de la Llei de la corporació per adaptar-la als nous temps. L'únic canvi que li vam fer a la llei va ser en els elements de governança, però n'hi ha molts més a fer, en aquesta llei. Tampoc s'ha revisat la Llei de l'audiovisual, que, com a mínim, hauríem de fer-ho per adaptar-la a la directiva europea de fa dos anys, d'obligada transposició a les lleis territorials sobre el tema. Tampoc s'ha fet un nou contracte programa entre el Govern i la corporació, eina essencial per garantir l'estabilitat de recursos als mitjans públics, així com la seva independència del Govern. Aprovar el mandat marc era necessari, és important, però la llista dels pendents és tan llarga que jo avui el gust que em queda és amargant. I així és com m'acomiado d'aquesta cambra, on he dedicat moltes, moltes hores de la meva vida els darrers vuit anys. I que sigui amb aquest tema ha estat casual, però jo crec que és molt ple de sentit. Jo vaig entrar venint de ser periodista, també d'estar implicada en la política local, directament a encarregar-me de la Comissió de Control de la corporació, entre d'altres temes, però en aquest tema clarament com a portaveu en el meu grup parlamentari. I bona part d'aquests vuit anys, entre d'altres, he perseguit la reforma de la Llei de la corporació. Finalment, ho hem aconseguit parcialment, com he explicat abans, però el bloqueig polític dels blocs en què s'ha convertit la política catalana els darrers anys fa que no s'estigui aplicant. I en surto amb aquesta sensació, com els deia, de llista de deures pendents massa, massa llarga; havent estat vuit anys intentant, constructivament, com ha passat en aquest mandat marc, fent esmenes, incidint, fent avançar, però amb la sensació que els pendents sempre et deixen el gust amargant. I així amb tot, amb els temes de la corporació, però també amb els temes socials, d'igualtat, d'infància, de salut, del món local, la Llei electoral..., els temes en què més m'he centrat en aquests darrers vuit anys. I estic convençuda que he fet tot el que he pogut en cada un d'aquests temes que he tractat, i que en alguns hi he deixat la meva petita empremta. Però no ha estat suficient. La llosa del bucle de bloqueig en què hem entrat com a país pesa massa. En tots aquests temes durant aquests vuit anys ho he patit, ho ha patit la gent a la qual volia representar amb les feines que jo estava fent. Sigui com sigui, me'n vaig satisfeta pel que he après, pel que he compartit i per les empremtes que hagi deixat en uns temes o en uns altres. Però vull, evidentment, avui aprofitar per agrair el suport de la meva gent: primer, de la d'Iniciativa, que és la que fa vuit anys em va fer suport perquè estigués al Parlament; després, de la de Catalunya en Comú Podem. També agrair els consells i aprenentatges de tots els diputats i diputades amb qui he compartit grup; la feina dels equips tècnics, la de tot el personal del Parlament, evidentment, i també la paciència i la confiança, moltes vegades, dels diputats i diputades amb què hem treballat temes en aquesta legislatura i en anteriors. Us trobaré a faltar. Però, sobretot, vull demanar-vos a totes i a tots els que continuareu i als que vindran amb forces renovades que mireu endavant, i als costats, i que deixeu de mirar enrere i endins constantment. Acabeu d'una vegada per totes amb aquest bloqueig de país. Ens cal fer política amb majúscules, en negreta i en subratllat; política, més que mai. Feu-ne. I, sobretot, sobretot, salut, i cuideu-vos molt. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor David Pérez. Endavant.
Sí; moltes gràcies, senyor president. Senyores, senyors diputats, primer de tot, voldria agrair el to de la intervenció del Trinitro, si m'ho permet, company i col·lega de comissió. Ens hem barallat, però ens ho hem passat bé, i jo crec que cadascú ha fet el que ha pogut en la tasca parlamentària. I agrair també el to de la diputada Marta Ribas. I sí que aprofito també per dir-li que la seva expertesa en aquests temes per a la resta de diputats, almenys de la comissió, jo crec que ha estat un element molt important, i li desitjo molta sort i molts encerts en la seva nova etapa. No puc dir lo mateix de la intervenció que ha fet el representant de Junts per Cat, i més quan s'ha dedicat a insultar el meu president de grup parlamentari i a mentir descaradament –i a mentir descaradament. Perquè, sincerament, jo no volia fer aquesta intervenció, però ho he de dir. Efectivament, vostè va presentar una proposta de mandat marc ja fa temps, i nosaltres, el grup parlamentari, hi vam fer esmenes. Li vam fer esmenes. On estan, aquestes esmenes? Hem parlat? M'ha dit alguna cosa? M'ha dit si li agradaven? No. No. Vostès han presentat la seva proposta –la seva. Ho ha explicat perfectament la diputada Ribas. I, a partir d'aquí, nosaltres hem tornat a presentar una nova esmena. No hi ha hagut manera. No estem fent lo mateix que l'11 de febrer del 2010. No estem tornant a aprovar un mandat marc. No és veritat. Perquè l'11 de febrer del 2010 s'aprovava un mandat marc per la immensa majoria d'aquest Parlament. I va costar molt d'aconseguir-ho. Hi va haver el diputat del meu grup parlamentari, que era el relator en aquell moment de la proposta, el company Joan Ferran..., que, si m'ho permet, llegiré unes paraules, en aquest mateix debat, del company Joan Ferran: «Aquest ha estat un mandat marc dilatat en el temps, és veritat, perquè fa molts mesos que l'estem discutint. Però ha estat dilatat en el temps, precisament, per aconseguir això que aconseguim avui, per aconseguir, senyora Ortega, senyors del Grup de Convergència i Unió, poder sumar el màxim d'esmenes que vostès ens diuen o ens proposen, a la vegada que els diem que la nostra filosofia de redactar-lo era la que els intento explicar en aquest moment. No és lo mateix aprovar un mandat marc amb els vots d'una majoria que dona suport al Govern, i també d'un altre grup de la cambra, que amb el primer grup de la cambra o una majoria de cent disset diputats. Quina ha estat la nostra proposta? Doncs molt senzill. Aquest mandat marc hauria d'estar aprovat des de febrer del 2018, i el que hem volgut fer en la nostra proposta, en la nostra esmena..., hem volgut incorporar tots aquells canvis tecnològics i legislatius que s'estan produint i que s'han produït. Alguns ja els ha comentat el senyor Rodríguez. El 2005, la Llei de la comunicació audiovisual del Consell de l'Audiovisual de Catalunya ja ens explica que ha experimentat una evolució molt gran. Han aparegut nous hàbits de consum i el visionament de programes i continguts audiovisuals és possible en qualsevol moment, en qualsevol lloc i mitjançant múltiples dispositius connectats a les xarxes digitals. Per adaptar la regulació audiovisual a aquesta evolució, es va aprovar la directiva de la Unió Europea, la 2018/1808, del Parlament Europeu i del Consell, del 14 de novembre del 2018, de serveis de comunicació audiovisual. Aquesta nova normativa europea s'està traslladant als diferents governs. També el Govern espanyol ha publicat, recentment, un avantprojecte de Llei general de comunicació audiovisual, que ara, precisament, ha acabat la fase d'audiència pública i està a les Corts Generals. Una llei que s'aprovarà, segurament, el 2021. De manera molt resumida, en funció de la nova normativa, queden dins de l'àmbit d'aquesta legislació dels serveis de comunicació audiovisuals els serveis d'intercanvi de vídeos a través de plataforma, inclosos els continguts audiovisuals a les xarxes socials; estableix els principis generals de la comunicació audiovisual, que, entre altres consideracions, ha de ser respectuosa amb la dignitat humana, amb la igualtat de gènere, la imatge de les dones, i estableix els drets de les persones usuàries de serveis de comunicació audiovisual a rebre una comunicació audiovisual plural i que no inciti a la violència, a la discriminació o a l'odi. I preveu també els codis de conducta i d'autoregulació i de coregulació com a instruments eficaços. Doncs bé, nosaltres hem volgut plasmar aquestes directives europees en la nostra proposta; no hi ha hagut sort –no hi ha hagut sort–, però ho hem intentat. Jo crec que era la nostra obligació intentar-ho. També us ho dic, en el moment en què hi hagin canvis europeus, això s'haurà de canviar, perquè estem obligats a complir les directives europees. Per tant, hem de deixar clar que aquesta no és la millor manera de fer les coses. Coincidim amb la representant d'En Comú Podem, i, sobretot, en un tema com aquest. El contracte programa és un acord entre el Govern i els mitjans públics de comunicació i faltava una peça, i jo crec que el legislador..., jo no hi era, en aquell moment, però van ser molt encertats en entendre que la peça que faltava era l'acord ampli parlamentari, que és el mandat marc. No hi ha hagut contracte programa, no hi ha hagut acord, però el mandat marc que s'aprova, malauradament, no és amb un ampli acord parlamentari. Per tant, anem fatal. És veritat que hem aprovat una llei de contingut de governança, la llei del tripartit. La llei dels dos terços. Gran èxit, hem tornat a l'any 2000. Això sí, no l'apliquem –no l'apliquem. No hem sigut capaços d'aplicar-la. Tots en som responsables, segurament, però jo crec que, fonamentalment, també els grups de la majoria. Mirin, haig de fer un resum del que ha estat aquesta legislatura en mitjans de comunicació: mandat marc, un desastre; contracte programa, un desastre; la reforma de la Llei de la CCMA, perfecte, hem tornat a l'any 2000, però no hem sigut capaços d'arribar als acords necessaris; econòmicament, la «corpo, la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, és un desastre. Cada any necessita una ampliació de pressupost de 12, 17, 30 milions extres per als mitjans de comunicació públics. Les audiències reflecteixen que hi ha una part molt important de la població que ha deixat de veure TV3. Estem molt lluny del model de la BBC. I, sobretot, una qüestió més, també s'estan produint atacs als periodistes, ja els hi hem comentat moltes vegades a la mateixa comissió. I jo voldria també reflectir un cas que s'ha produït, que és el de l'Anna Grau, eh?, una persona que el que volia era discrepar, opinar diferent del que pensa molta gent, i aquí hi ha hagut una mena de «matons que es dediquen, fonamentalment a les xarxes socials, a aniquilar qualsevol opinió discrepant o diferent o dissident. Per tant, i sobretot quan aquests «matons ho fan des de la ràdio i la televisió públiques, com ho va fer el Jair Domínguez, és absolutament inacceptable. Absolutament inacceptable l'insult a una persona que pensa diferent des de la ràdio i televisió públiques. Per tant, en aquest sentit, tot el nostre suport a la periodista Anna Grau. Ha demanat l'empara a l'Associació de Premsa de Madrid, a la Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya, fa una crida a la direcció de Televisió Espanyola. I que sàpiga, aquesta periodista –que té tot el meu suport; no, tot el nostre suport, del nostre grup parlamentari–, que les coses no es poden fer d'aquesta manera. Bé, però, acabem. I jo sí que, segurament, és la meva darrera intervenció d'aquesta legislatura..., vull fer un agraïment a tots els col·legues de la comissió, especialment als de la majoria, al senyor Riera, jo crec que ha estat un plaer tot aquest temps, li agraeixo el to en tota la seva intervenció. Els desitjo molt bon Nadal, bones festes. Cuideu-vos molt, cuideu molt de la gent gran, sobretot, també. I també un bon canvi d'any, eh?, que el 2021 sigui molt millor que aquest maleït 2020. Moltes gràcies, senyor president.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, i per fixar el seu posicionament, té la paraula el diputat senyor David Mejía. Endavant.
Bé, gràcies, president. Diputats, diputades, no deixa de ser curiós que es porti a l'últim Ple aquesta proposta de resolució. Portem molts anys, molts anys, els diferents grups parlamentaris i diverses legislatures exigint i reclamant que es portés aquest mandat marc, i que, per tant, es pogués d'una vegada per totes..., que hi hagués un contracte programa en el que es poguessin establir els objectius concrets que haurien i que han de tenir els nostres mitjans de comunicació públics. Avui ens porten aquesta proposta després de que tinguéssim un mandat marc caducat des de l'any 2016, o des del 2018, si comptem amb la pròrroga suplementària, però una vegada més es fan les coses, per part dels grups del Govern, d'una manera poc transparent, entrant el tema a la Mesa del Parlament sense estar ni a l'ordre del dia establert. Des del nostre grup pensem i creiem que aquesta qüestió hauria de tenir el màxim consens possible, tal com han dit diferents grups de l'oposició. I això significa diverses coses. Significa poder treballar-ho conjuntament, significa poder asseure's en una taula tots els grups representats en el Parlament i buscar, doncs, aquest ampli consens que necessitem. Més, quan entenem que això són les bases del que haurien de ser els nostres mitjans públics per als propers sis anys. I no s'ha fet així. I veiem que la voluntat del Govern és, simplement, quedar bé amb la seva parròquia. Sí que es va fer arribar un document de mandat marc, però no s'ha buscat, realment, treballar-ho conjuntament ni seriosament. Així com sí que es va fer, per exemple, la modificació de la Llei de la «corpo. Tota una legislatura per poder buscar el consens i per poder buscar la col·laboració i es porta per la porta del darrere i en l'últim Ple. Però si entrem en el fons i el contingut, també veiem coses que no ens agraden i que segueixen utilitzant conceptes polítics en comptes de criteris que haurien de ser els que haurien de regir. Per exemple, una vegada més, es parla del català com a llengua pròpia i s'exclou, com no podia ser d'una altra manera, també, per part dels partits separatistes, en el seu conjunt del text, el castellà. Sens perjudici de que entenem que els mitjans públics són, també, una eina de promoció i de protecció del català, no es pot obviar que a la nostra terra conviuen dues llengües oficials. I que totes dues –totes dues– són vehicles vertebradors de la societat, no només una. Comencin a entendre-ho, senyors independentistes. Aquesta obsessió de treure sempre la llengua majoritària del conjunt dels catalans de l'espai públic no la podem compartir. És més, l'hem de combatre. I és més, ho hem fet, ho fem i ho farem sempre, amb fermesa. L'exclusió del castellà de la programació xoca frontalment amb el que diu al respecte el Tribunal Constitucional, que és que el foment de la llengua catalana en cap cas pot suposar l'exclusió del castellà com a llengua vehicular. És a dir, l'ús habitual i normal en els mitjans públics. La riquesa de tenir dues llengües no la podem perdre per culpa dels deliris separatistes i de la visió poc plural que tenen de la societat catalana. Una visió plural que es reclama, però que a la pràctica no es compleix. I ho hem pogut observar i ho hem pogut denunciar al llarg de les diferents comissions de la corporació, del control de la corporació, que hem tingut en aquesta legislatura. Entrevistes contínues a condemnats per la justícia. Entrevistes a condemnats per terrorisme, per delictes de corrupció, per delictes contra l'Administració pública. Aquesta no és la pluralitat que s'ha d'exigir a una televisió pública. El llibre d'estil està per complir-lo, i perquè tots els treballadors i/o col·laboradors es sotmetin a ell. I no veiem cap tipus de regulació i obligatorietat perquè es compleixi d'una manera efectiva. De la mateixa manera que de la diversitat de veus en el conjunt de la programació existent o de les declaracions que es puguin fer, per part dels seus treballadors, per exemple, a través de les xarxes socials, ja que en una de les intervencions, doncs, s'ha parlat molt, no?, d'aquesta nova etapa i d'aquestes noves eines de comunicació. Els valors que s'estableixen en aquest mandat marc o en l'anterior poden ser correctes, però no hi ha una garantia concreta que, si es vulneren, tinguin les seves conseqüències. I això és un punt molt important, si realment volem tenir uns mitjans públics que representin l'objectivitat, que representin la neutralitat, el respecte a les diferents opinions polítiques i a la pluralitat. Estem cansats de veure diàriament com, de manera impune, es tracta tots aquells que no formen part de l'òrbita separatista. Estem cansats com s'insulta permanentment persones constitucionalistes sense que no hi hagi ningú davant que digui res enfront d'aquesta situació. I també volem donar suport des d'aquí, des d'aquest faristol, a la periodista Anna Grau. I tenim un òrgan que ens costa 6 milions d'euros l'any, com és el CAC, el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, que hauria de vetllar pel respecte al pluralisme polític i al compliment dels principis constitucionals i estatutaris, però brilla per la seva absència. Estem cansats també de veure com s'utilitzen els nostres mitjans, aquells que paguem tots els catalans –hi insisteixo una vegada més: que paguem tots els catalans, pensin com pensin– per fer propaganda separatista sense que ningú de la seva direcció alci la veu i reclami el compliment del llibre d'estil i els valors establerts en ell. I nosaltres no podem ser còmplices d'això. No serem còmplices de la utilització esbiaixada i partidista d'uns mitjans que haurien de ser de tots. Si realment busquem tenir uns mitjans de comunicació públics que siguin referents en el sector, la manera de portar aquesta qüestió a votació no és la correcta. Si realment volem el consens de tots els grups parlamentaris, les maneres haurien d'haver estat molt diferents. Si es busca la transversalitat, que sigui inclusiu i que sigui massiu, tal com estableix, precisament, el text que se'ns ha presentat, s'han de buscar mecanismes perquè sigui així. I no ho veiem en cap lloc. El dia que vostès vulguin treballar en aquesta direcció d'una manera clara, d'una manera honesta, hi estarem. Però fins aleshores nosaltres no deixarem de criticar les barbaritats diàries que es realitzen per part de la direcció de la corporació i dels nostres mitjans públics, i que l'únic que aconsegueixen és que gran part de la societat catalana ni vegi TV3, ni escolti Catalunya Ràdio. I això és un problema. També es parla de recursos. I no són pocs els recursos que reben els nostres mitjans públics, ja sigui via pressupostos, ja sigui també mitjançant aportacions extraordinàries en cada anualitat. I la seva fiscalització hauria de ser real i encaminada a oferir el servei públic que ha de tenir com a objectiu, així com a potenciar, també, el sector audiovisual a Catalunya, que és molt potent, o que era molt potent. Però, un cop més, ens trobem que aquests recursos no s'utilitzen, per exemple, per cobrir el territori o per oferir una programació d'acord amb les seves funcions que reclamen, sinó que es perden amb la contractació dels de sempre. Amb la contractació dels seus amiguets, de les mateixes productores i d'elaborar produccions destinades al seu tema, a l'únic tema de TV3, a l'únic tema dels mitjans de comunicació, que és el procés, que és «teleprocés. Quants diners s'han perdut amb produccions proprocés, amb programes de la mateixa índole i segregats en el seu contingut? Els principis d'eficiència, d'eficàcia i de transparència brillen per la seva absència. Si volen el nostre suport, comencin a entendre que la televisió i la ràdio públiques no estan fetes per satisfer els seus deliris, sinó per oferir un servei de qualitat i fora de qualsevol ordre política. Si volen el nostre suport, treguin els seus comissaris polítics de la direcció de la corporació. Si volen el nostre suport, entenguin d'una vegada per totes el que hauria de ser qualsevol mitjà públic. Si volen el nostre suport, aixequin qualsevol sospita de corrupció, de frau o d'amiguisme que hi hagi als mitjans. Ara mateix, vostès, com han fet al llarg de molts anys, estan, lamentablement, embrutant la imatge de TV3 i Catalunya Ràdio i la seva pluralitat. Amb aquesta proposta de resolució els partits separatistes tornen a demostrar que conceben els mitjans públics com un aparell d'agitació i com un aparell de propaganda. Des dels temps de Pujol el nacionalisme ha utilitzat els mitjans per dur a terme un projecte d'enginyeria social basat en la pedagogia a l'odi a Espanya i el menysteniment dels catalans que ens volem sentir catalans i espanyols. I aquesta proposta de resolució és un exemple paradigmàtic d'aquesta situació. Per tant, no comptin amb nosaltres per seguir alimentant el seu relat i els seus objectius. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez. Endavant.
Bon dia, diputats, diputades. Ara el diputat de Ciutadans parlava d'una qüestió paradigmàtica. Penso que és paradigmàtic aprovar també aquest mandat marc en aquesta darrera sessió, en aquest darrer dia del període de sessions i d'aquesta legislatura. I, últimament, sempre començo les meves intervencions amb relació als mitjans de comunicació, o a la «corpo dient «n'hem parlat molt, no?, n'hem parlat molt. També considero que arribem tard, però seria injust acusar exclusivament Junts per Catalunya i Esquerra Republicana d'aquest retard. És una qüestió de tots. Aquest mandat marc està sobre la taula des de fa molt de temps. I, per tant, m'afegeixo a l'autocrítica que plantejava la diputada Ribas en aquest sentit. És una bona notícia que s'aprovi? Sí. No era l'únic repte que teníem? És evident. N'hem assolit alguns. Alguns reptes de mínims, hem modificat la llei, avui aprovarem aquest mandat marc. I no ho farem amb una minoria, això també seria injust. Sumar quatre grups parlamentaris a l'aprovació d'aquest mandat marc en aquesta legislatura, diputat del PSC, no és poc. Setanta-set diputats donaran suport a aquest mandat marc. Bé, està bé. Cal que generem unes grans expectatives, que celebrem? Tampoc. Per tant, moderació. Hem fet un treball de mínims. S'agraeix la feina feta, perquè, com a mínim, algú l'ha fet. I no comparteixo algunes de les qüestions que s'han posat sobre la taula. Abans el diputat de Ciutadans parlava de «teleprocés. No només el mandat marc estava caducat. El seu discurs amb relació a la televisió també està caducat. Han passat tres anys des del 2017. Jo entenc des d'on parlen. Jo vull entendre i vull posar-me en el seu lloc per entendre quina és la seva crítica als mitjans públics, a TV3 i a Catalunya Ràdio. El que no entenc i em sembla intolerable és aquest atac constant al dret a exercir lliurement el periodisme. Aquí hi ha un punt. Aquest mandat marc, com ja s'ha dit, té cinc valors importants que posa sobre la taula. El valor democràtic: és el que fa referència a la pluralitat. En aquest sentit, compartim el titular: TV3 i Catalunya Ràdio no són suficientment plurals. Però no li comprem, no només a Ciutadans, sinó al PSC, la lògica de que han de ser plurals perquè representin aquesta cambra de gent blanca, majoritàriament heterosexual, i que, majoritàriament, viu en grans ciutats, per dir alguns exemples del que no és plural. Manca de pluralitat, però manca de la realitat de classe social del nostre país. Un valor social, també, hi insisteixo: donar visibilitat i veu als invisibles, a la gent que viu als marges, a la gent que no està reconeguda. Ahir parlàvem de la llei que vam aprovar, d'igualtat de tracte i no discriminació. Atenció a aquesta llei: incorpora qüestions importants que fan referència als mitjans públics de comunicació. Qüestions importants de quin és el paper dels mitjans públics de comunicació per treballar per la igualtat i la no discriminació. I, en aquest sentit, TV3 i Catalunya Ràdio tenen molta feina a fer. Un valor cultural: la llengua –el català i l'aranès. No els sento reivindicar l'aranès a la televisió pública. Només els sento reivindicar el castellà. I, segurament, de totes les llengües que es parlen a Catalunya és la que està més exclosa. En aquest sentit, també per aquest valor cultural, volem posar sobre la taula, un cop més, la necessitat d'avançar en la reciprocitat. És un bon model. És un bon model en lògica de finançament, en lògica d'economitzar recursos. De cooperar entre les televisions i els mitjans públics dels Països Catalans. Entre TV3, IB3, À Punt s'estan duent a terme experiències que estan sent d'èxit, que vertebren els Països Catalans en lògica de llengua i en lògica de cultura i memòria comuna. Potenciem aquest marc. El valor econòmic. TV3 ha de ser un motor de les empreses també audiovisuals d'aquest país. No l'únic, perquè no volem uns mitjans totalment privatitzats i externalitzats. Cal posar en valor els treballadors i les treballadores de la casa. I un valor tecnològic, un repte que encara falta molt per avançar en tot el que fa a la digitalització i a l'avenç. S'han fet passos, però no suficient. Disculpin que interrompi el meu discurs, president. No ha engegat el temps i jo puc estar parlant molta estona. [[Rialles.]]
Té tota la raó, diputada. En tot cas, entengui's una cortesia nadalenca, diguéssim, el temps de més que li he proporcionat accidentalment.
Entesos. Entendran que el Subgrup Parlamentari de la CUP, que hem hagut de sintetitzar per sobre de les nostres possibilitats, agraïm aquest privilegi nadalenc. Continuo. Valor democràtic, social, cultural, econòmic, tecnològic. En aquest sentit, nosaltres creiem que cal fer avançar moltíssim més la feina cap a la pluralitat des d'un lloc realment equitatiu, i no pensar que el que representa aquesta cambra és el que automàticament han de representar els mitjans públics. L'hi hem dit moltes vegades al director de TV3, especialment, però també ho podríem estendre a Catalunya Ràdio. Els falsos analistes. Pilar Rahola i Sergi Sol no són analistes, no són científics de la realitat social del nostre país. Són persones que defensen el discurs d'uns partits en concret. I jo no vull que hi hagi els representants de la CUP defensant la mirada de la CUP als mitjans. Jo el que vull que hi hagi és la gent que lluita, la gent que des d'una perspectiva de classe no està representada, la gent que pot plantejar alternatives econòmiques, evidentment, lligat a una mirada ideològica del país, però no vull militants del meu partit fent exclusivament de tertulians. No reivindiquem això; això no és la pluralitat; això és una falsa pluralitat. I quan parlem de desgovernalitzar el govern de la «corpo també parlem d'això. Em permetrà –alguna vegada ja ho he dit–, senyor Pérez..., recordo quan debatíem la llei, la modificació de la llei en què el PSC, si no m'equivoco, defensava que hi haguessin dotze membres. I, en una conversa informal, hi insisteixo, em comentaven: «Home, si en tenim dotze, vosaltres podreu posar el vostre. És a dir, és que no hem entès res. Nosaltres no volem això; no volem posar algú nostre allà. Hi insisteixo, una conversa informal, una conversa informal en què es posava això sobre la taula. Una defensa, per acabar, dels periodistes, de les periodistes de TV3 i Catalunya Ràdio, que han rebut fins i tot atacs feixistes. Els discursos en contra dels mitjans públics s'acaben concretant en odi contra uns mitjans públics i contra els seus periodistes. El dret a la lliure informació tant per als ciutadans com per als periodistes i les professionals que l'exerceixen és un dret fonamental que cal que reivindiquem, pensin el que pensin els periodistes, ho facin en català, ho facin en castellà o ho facin en aranès. És un dret fonamental. És un símptoma d'una societat democràtica. És una eina per avançar cap a la llibertat. Els principis internacionals de l'ètica periodística de la UNESCO, en el seu article vuitè, indiquen que el bon periodista defensa els valors universals de l'humanisme; en particular, la pau, la democràcia, els drets de l'home, el progrés social i l'alliberament nacional i el respecte al dret de cada poble a decidir lliurement –a decidir lliurement. I uns periodistes que, segons el mateix codi de la UNESCO, en el seu article novè, i cito textualment, «han de tenir un compromís ètic, ho repeteixo, «pels valors universals de l'humanisme. Per tant, des d'aquí també, una defensa a tots els professionals de la casa. Exigir que aquest mandat marc tingui recorregut amb finançament. És molt important que tingui recorregut a l'hora d'enfortir la xarxa de producció audiovisual i d'empreses audiovisuals d'aquest país, que està quedant molt afeblida, i que tingui el recorregut per poder avançar en els reptes que ja s'han posat sobre la taula. I acabo amb una reflexió que ja els he fet més d'una vegada, i també té a veure..., i ho vull fer des d'un lloc constructiu. No és un atac arbitrari. Totes les mocions, propostes de resolució que especialment el grup majoritari del Parlament de Catalunya ha posat sobre la taula, el Grup de Ciutadans, aquesta construcció de TV3 i Catalunya Ràdio, dels mitjans públics, com una eina exclusivament propagandista, com una eina al servei de, exclusivament, han fet que perdem l'oportunitat de poder fer crítiques allà on segurament trobaríem consensos. I els faig una crítica perquè podríem haver trobat llocs en comú, i la seva vehemència i la seva manca de flexibilitat a l'hora d'atacar els mitjans públics en lo polític, en lo concret i en lo material que han plantejat ha fet que qui volíem i volem denunciar manca de pluralitat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –ara sí que acabo– ens haguem vist obligats a defensar i a quedar-nos defensant els mitjans públics, perquè vostès el que volen és que desapareguin. I en aquest punt no ens hi trobarem. Gràcies. I gràcies, president.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, president. Consellers, diputados, diputadas, hoy los grupos que apoyan al Gobierno nos traen, por trámite de urgencia extraordinaria, en el último Pleno de la legislatura, el mandato marco del sistema público audiovisual de Cataluña. Y no es que lo traigan en el tiempo de descuento, no, es que lo traen cuando ya está más que caducado. Un contrato marco que finalizaba en el año 2016, que lo prorrogaron dos años hasta el 2018 y que ahora lo traen en el último día del último Pleno de esta legislatura, casi casi cuando estamos entrando en el año 2021. Esto llega tarde, caducadísimo. Han tenido mucho tiempo a lo largo de esta legislatura. ¿A qué han dedicado sus fuerzas? Podían haber modificado, podían haber traído, podían haber consensuado un documento para que todas las formaciones políticas hoy lo pudiéramos votar favorablemente, cosa que no va a suceder. Y lo traen de manera urgente y extraordinaria. Esto nos suena ya a que ustedes están diciendo adiós a la legislatura y que tienen miedo, tienen mucho miedo a esas urnas que pronto tendremos los catalanes. Esto suena ya a despedida de este Govern. Desde el Grupo Popular hemos sido muy críticos, y lo seguimos siendo, con la gestión que se hace de los medios públicos audiovisuales en Cataluña. Unos medios que en reiteradas ocasiones parecen más al servicio de la causa partidista que al servicio de todos los catalanes. Y es que el verbo «parecer es un verbo muy generoso para ustedes. Le podríamos recordar cómo el año pasado, en pleno debate de la campaña electoral nacional, ustedes recibieron, con todo lujo de lazos amarillos, a los candidatos que se postulaban en esas elecciones. ¿Y no es partidista TV3? ¿Y no toma partido TV3? ¿Esta es la manera plural que tiene de recibir a los candidatos a las elecciones generales? Evidentemente, el señor director de TV3 es un director reprobado por este Parlamento, donde ampliamente toda la oposición hemos dicho que es una persona al servicio de una causa determinada. Pero ustedes lo mantienen en el cargo. Y es que, además, TV3 y Catalunya Ràdio nos cuestan casi la friolera de 300 millones de euros. Ni 3, ni 33, sino 300. Es lo que cuesta TV3. Por eso se entiende que seamos la comunidad autónoma con más presión fiscal, con dieciocho impuestos, es que lideramos el ranking autonómico de impuestos, pero también lideramos el ranking del coste de las televisiones autonómicas. Trescientos millones en Cataluña, cuando en otras comunidades, por ejemplo, Andalucía, cuesta casi la mitad, 156 millones de euros, y en el País Vasco, con su lengua, con el euskera y el castellano, 145. Galicia, 100 millones de euros, tres veces menos que en Cataluña; Telemadrid, 77; Valencia, 56; Aragón, 50. Pero Cataluña, 300 millones de euros. Regamos a la televisión pública, a los medios catalanes, con 300 millones de euros. ¿Por qué? Porque es el ariete de la causa separatista. Porque es el principal medio que tienen ustedes para decir lo mal que se vive en España y lo bien que viviríamos en una hipotética Cataluña independiente. Por eso riegan TV3 de tantos y tantos millones de euros cuando tanto se necesitan ahora mismo en otros aspectos, en los servicios sociales, en sanidad, en educación…, 300 millones de euros en propaganda. Y claro, además, la televisión pública catalana, cada año, en déficit. En el año 2017 cerró con 7,4 millones de déficit, en el 18, con 11,3, en el 19, con 12, y en el año 2020, es que no llegamos, 15 millones de déficit también en este ejercicio. Por lo tanto, un pozo sin fondo. Además, una televisión autonómica que es prácticamente una legión: 2.350 trabajadores, casi 165 millones de euros. ¿Y la culpa de todo esto quién la tiene? El Govern de la Generalitat de Catalunya. Voceros bien pagados para atacar a los partidos que piensen diferente, para imponer el pensamiento único en Cataluña. Pero es que incluso en la memoria de la corporación del año 2018 le echaban la culpa de los números de la televisión autonómica a Mediaset, a Atresmedia y a Madrid. Ustedes le echaban la culpa a Madrid de que TV3 cierre en números rojos. Por tanto, desde el Partido Popular vamos a seguir defendiendo una televisión autonómica que sea plural, abierta a todos los catalanes, pero que no sea un agujero negro en el bolsillo de los contribuyentes, como lo está siendo hasta ahora. Y, por tanto, nuestro grupo no apoyará este contrato marco y seguirá exigiendo al Govern que haga una televisión pública, de todos los catalanes, y no al servicio de la causa separatista, que nos divide y que rompe la convivencia en Cataluña. Gracias, presidente.
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té un darrer torn el diputat senyor Josep Riera. Endavant.
Gràcies, president. Molt ràpid. Senyor Pérez, sap que li vaig fer una proposta d'acord sobre la seva esmena, i ho tenim per escrit. Però ha preferit dir-me mentider. És igual. Tot i això, em quedo amb el to que utilitza en privat, en què sí que ens hem entès més. Senyor Mejía i senyor Reyes, han reconegut –si més no, el senyor Mejía– que vaig fer arribar una proposta, aquesta proposta que debatem fa molts mesos. Però no ha dit que vaig convocar dues reunions. Vostè va venir a alguna de les dues? Algú del Grup Popular va venir, a aquestes reunions? Reitero que és una llàstima que no hagi estat possible consensuar un document conjunt. L'intent hi va ser, i per això avui hem debatut aquesta proposta de mandat marc que vam registrar els diputats dels grups d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya. Un text que ha millorat amb les esmenes presentades pel grup d'En Comú Podem, però no hem acceptat, ja ho he dit, l'esmena del Grup Socialistes, perquè en realitat era una esmena a la totalitat. Per tant, aprofito per dir que el text que sotmetem a votació és el que incorpora les esmenes 1 i 2 de Junts per Catalunya i Esquerra, per raons tècniques demanades pel lletrat major, per poder tramitar el document presentat. El document que també incorpora les esmenes 1, 4, 5 i 6 del grup d'En Comú Podem i tres transaccions amb les esmenes 2, 3 i 7 del mateix grup. I aprofito per agrair a la diputada Marta Ribas la bona feina que crec que hem fet per arribar a presentar aquest text consolidat al final. Gràcies també a la diputada Natàlia Sànchez i al diputat José Rodríguez pel seu acompanyament positiu. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Proposta de resolució sobre l'amnistia]] [[250-01627/12]] Acabat aquest debat, que votarem oportunament, com la resta, ja ho saben, al final del dia, passem al següent punt, que és el debat de la Proposta de resolució sobre l'amnistia, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari Republicà i el Subgrup Parlamentari del Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per defensar aquesta proposta té la paraula, en primer lloc, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Endavant.
Bon dia de nou, diputats, diputades. Dilluns passat, partits i entitats sobiranistes presentàvem, a l'antiga presó Model, l'acord per impulsar una llei d'amnistia. Ho fèiem a la Model, un espai testimoni de la repressió contra generacions de catalans que s'han entregat a la lluita. L'amnistia és un clam de llibertat per les que lluitem. «Amnistia no és una paraula estranya o desconeguda per qui lluita ni per la història d'aquest país. Em refereixo a l'amnistia del 77, per exemple, que va ser una arma de doble tall. D'una banda, va ser la conquesta de l'antifranquisme per treure de la presó les persones que havien lluitat contra la dictadura, però, de l'altra, va exonerar els botxins. En aquell moment no se li va donar la importància que tenia; l'optimisme i les esperances eren més grans. Amb el temps hem vist com d'important era aquella impunitat per la pervivència dels protagonistes del règim, que han continuat tenint una gran influència entre les elits econòmiques, religioses i polítiques, i, particularment, dins d'alguns aparells de l'Estat, com els cossos policials i la judicatura. És la pervivència de la cultura franquista i del militarisme encara més antic el que fa que l'Estat només tingui respostes repressives als anhels d'autodeterminació del poble català. Algú es pot preguntar per què ara, per què Junts per Catalunya, Esquerra Republicana i la CUP presentem una proposta de resolució sobre l'amnistia. Per tramitar una llei d'amnistia. El dia 21 de desembre un president en funcions signarà la convocatòria d'unes eleccions. Aquesta legislatura, la dotzena, ha estat una legislatura travessada per la repressió. En els processos d'investidura, en la suspensió de diputats legítimament escollits pel poble català i en la intromissió dels tribunals de forma constant i reiterativa sobre què es pot dir i què no es pot dir en aquesta cambra. Al Parlament de Catalunya no podem parlar de monarquia ni podem parlar ni podem dir que els Borbons són uns lladres i uns corruptes. Al Parlament de Catalunya no tenim dret a parlar sobre l'autodeterminació, ni a exigir-la, ni a reivindicar-la. El Parlament de Catalunya està intervingut. Acabem com vam començar. Té importància que culminem aquesta legislatura parlant i exigint l'amnistia, perquè és un marc polític antirepressiu que posa les condicions per fer una cosa molt senzilla, que és fer política independentista en llibertat. Volem fer política independentista sense acabar a la presó, a l'exili o amb processos judicials, perquè hi tenim dret; el contrari és antidemocràtic. Són moltes les persones que han estat represaliades, quasi tres mil a hores d'ara. Quasi tres mil persones represaliades per exercir el dret a l'autodeterminació, per defensar el dret a l'autodeterminació. L'altre dia em preguntaven a una entrevista si no era una contradicció que la CUP presentés una proposta de resolució i un acord sobre l'amnistia amb Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, tenint en compte que són un Govern que represalia independentistes. Jo contestava que la contradicció és seva. La contradicció és del Govern de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana d'estar demanant una amnistia mentre ara mateix s'està jutjant en Marcel, de Badalona, per protestar contra un sindicat d'ultradreta. I amb acusacions de la fiscalia i de la Generalitat de molts anys de presó. La contradicció és seva. I també hi ha oberta una causa general contra l'independentisme, i demanem aquesta amnistia per la llibertat dels presos i les preses polítiques, pel retorn de les exiliades i pel tancament de totes les causes. Però també hi ha oberta una causa contra qualsevol forma de dissidència política, contra aquelles que defensen el dret a l'habitatge, al territori, la sanitat pública, l'educació, i no pararem fins a posar fi a la repressió i la lliure absolució, sense excepció, de totes les represaliades. Nosaltres volem obrir amb l'amnistia un nou terreny de joc, on els diferents projectes polítics puguem confrontar-nos en igualtat de condicions sense repressió. L'amnistia porta en el cor el dret a l'autodeterminació. Però també avisem: encara que no aconseguim l'amnistia, encara que persisteixi la repressió, la nostra lluita no s'atura. Venim de lluny i anem molt lluny encara. El nostre dia arribarà, i estem convençudes que guanyarà malgrat la seva repressió. I, malgrat això, per l'amnistia sempre estarem al costat de les 2.800 persones represaliades. Acabo, president. Amb en Marcel, amb les onze lleidatanes encausades, amb l'Adrià Sas, que entrarà a presó per culpa d'unes acusacions de la Generalitat injustes, amb en Francisco Garrobo i en Moisès, amb les empresonades i les exiliades, amb totes les persones represaliades, i avui, més que mai, amb en Dani Gallardo, que l'acusen a tornar a entrar a la presó per ser solidari. No hi ha res més venjatiu...
Diputada.
...i ignominiós. Gràcies.
Gràcies. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ferran Civit. Endavant.
Bon dia a tothom, moltes gràcies. Enganxo amb lo que deia la diputada Sànchez. Primer de tot, Marcel absolució. Avui al dematí amb altres companys del nostre grup parlamentari, amb moltíssima gent, sobretot de La Forja, que és d'on pertany, i sobretot gent de Badalona, els hem acompanyat davant de l'Audiència de Barcelona. I, lògicament, també un record per al Dani Gallardo, que com deia la diputada, doncs, per mostrar la seva solidaritat està acusat a més de quatre anys de presó gràcies a la llei morrió, a la llei mordaza, perquè surt més barat a l'Estat espanyol ser corrupte que no pas manifestar-te pels teus drets o per drets de tercers, i això és una vergonya. I aprofito també..., aquesta setmana hi ha hagut aquesta condemna a la sentència del Dani Gallardo, però, per exemple, aquesta setmana ha fet vuitanta-vuit anys una persona que ningú de vostès deu conèixer, que es diu Montserrat Rull i Franquès. Ha fet vuitanta-vuit anys una persona que va néixer en una família anarquista, independentista, i que va néixer, precisament, dient-se Llibertat, però, curiosament, arran de l'any 39 va passar a dir-se Montserrat, i això, curiosament, no ho va resoldre una amnistia. I també el seu consogre, l'Amadeu Bienvenido, encara està enterrat en una fossa comuna a Orduña, on hi va haver un camp de concentració franquista. Quina amnistia tan bonica, la de la Transició. Va resoldre tantes coses, tantes, tantes, tantes. Una amnistia que alliberava presos polítics, certament, tancava causes, però, per desgràcia, el que deixava era, amb una total impunitat, violadors, corruptes, botxins, torturadors, gent tan maca i tan simpàtica com Billy el Niño. Després de més de quaranta anys de suposada democràcia, Billy el Niño va morir impunement. Va morir impunement, i les seves víctimes en cap moment van tenir dret a la seva reparació. Per això, tant avui com ahir, és tan important i tan imprescindible poder exercir, poder reivindicar, poder batallar, poder lluitar, precisament, per exercir uns drets fonamentals com són l'amnistia i el dret a l'autodeterminació. Perquè sense això no serà possible resoldre el repte polític que tenim present aquí a Catalunya. Perquè sí que hi ha altres iniciatives –i benvingudes les iniciatives que altres grups presenten–, com pot ser la reforma del Codi penal, com pot ser, doncs, la derogació de la llei morrió, que seria beneficiós per a tots i cadascun dels ciutadans de l'Estat espanyol, o la promoció d'indults, però és que això no resol res. Resol circumstancialment alguns casos particulars de certa gent que es troba en aquell moment a presó. No resol el conflicte polític de Catalunya, per una banda, que necessita exercir el dret a l'autodeterminació i solucionar políticament el repte que tenim plantejat, ni resol els pràcticament tres mil casos, que jo crec que aviat els superarem, per lo poc que queda pels tres mil; crec que, fins i tot, per un gest estètic la judicatura espanyola crec que voldrà fer-ho bonic, perquè és un número més fàcil de memoritzar, tres mil, que no pas 2.800 i escaig. Clar, amb un indult..., clar que volem la gent al carrer, clar que pot sortir la gent al carrer, però clar, són persones ja jutjades. I tota la resta de la gent que està en procés de judici o que no ha estat jutjada, que estan a l'exili, què fem amb aquesta gent? Clar, hem de resoldre-ho, això. I, clar, indult reconeixes implícitament i explícitament que aquesta persona ha tingut una sentència judicial i un procés judicial correcte. Ergo, se'ls considera delinqüents. Segurament, potser per a vostès són delinqüents. Però em sembla que, per les sentències i tal com va anar el procediment i pels delictes –pels suposats delictes– pels quals van ser acusats, nosaltres ens neguem a que siguin reconeguts com a delinqüents. Per tant, nosaltres volem la gent a casa, oi tant! Però gent a casa alliberada, precisament, per haver estat presos i preses polítics, exiliats i exiliades polítics. És això, el que volem, i per això agraïm les propostes que es fan des de Madrid, des del grup dels comuns. Agraïm, doncs, la voluntat de donar suport a alguns punts i agraïm també la presentació d'esmenes, però, clar, com que nosaltres pensem que aquest és el marc en el qual s'ha de resoldre tot, entenem que aleshores quedaria una cosa amb un camí potser molt tancat, molt estret. Nosaltres volem anar a la via ampla, cap a l'amnistia i cap a l'autodeterminació, perquè, si no, no serà possible. I, lògicament, clar que els volem a casa, i respectem totes les iniciatives que puguin tirar endavant. Però, si no fem això, nosaltres no veurem viable sortir-nos-en. Perquè, com deia, si no fem això, amnistia i autodeterminació, no resoldrem políticament la situació de Catalunya amb Espanya i, lògicament, si som polítics, tots els que estem en aquesta cambra, els reptes polítics es resolen amb política, no amb repressió. Si us plau, política; política i valentia. Això és l'únic que demanem. I siguin valents aquí i siguin valents a Madrid, tots plegats, perquè, si no, no hi haurà manera. Hem passat d'una legislatura a la qual jo vaig entrar el 2015, que havia de ser la de l'ètica. Per desgràcia, aquesta legislatura l'acabarem, com deia la diputada, travessada per la repressió i haurà estat, per desgràcia, una legislatura patètica, en la qual no ens haurem trobat molts dels diferents partits que ens podríem coincidir i trobar, no haurem fet tots els passos que voldríem per avançar en l'alliberament nacional, però, sobretot, en l'alliberament individual de molta gent que estimem i que ara tenim a presó, l'exili o la gent que està patint diferents processos. Per tant, hem passat d'una legislatura de l'ètica a la patètica, i espero que tots plegats, els 135 diputats i diputades que entraran a la cambra el proper 14 de febrer, que facin la legislatura de l'ètica, perquè podria parlar d'amnistia, certament, i vinc a parlar d'amnistia, però, sobretot, vinc a parlar d'empatia. Empatia amb la gent que mor buscant un futur millor a la Mediterrània o creuant qualsevol desert o qualsevol mar per poder arribar a un futur millor, per a ell mateix o per als seus. Empatia amb les víctimes d'explotació sexual; empatia amb les víctimes d'explotació laboral; empatia amb les víctimes d'assetjament, de qualsevol que sigui; empatia amb les víctimes d'homofòbia; empatia amb les víctimes de la xenofòbia; empatia amb les víctimes de la transfòbia; empatia amb les víctimes del masclisme; empatia amb els que pateixen pobresa, discriminació o marginació; empatia també, naturalment, amb els animals explotats en granges, matats en la caça o a escorxadors o torturats en festes, que això també és una vergonya. Però, sobretot, empatia amb els que pensen diferent. Empatia amb els que creuen diferent, i amb això sí que em dirigeixo a vostès. Empatia amb les víctimes de la maquinària estatal. És això, el que demanem, empatia, perquè l'empatia és la base de les relacions humanes. Sense empatia no hi ha humanitat, sense empatia no hi ha política. I per això demanem l'amnistia: empatia, amnistia i política. Res més. Res més i tan revolucionari com això. Si no hi ha empatia, no hi ha humanitat. Si no hi ha humanitat, no hi ha política. I vostès, que estan aquí, en aquesta cambra, i que segurament molts de vostès estaran a la propera legislatura, els demano això, empatia, amnistia, perquè això ho solucionarem políticament. Si no ho solucionem políticament, ja em diran què hi venim a fer, aquí. Què? Fer la cadireta i la pagueta, i potser la panxeta? No. Venim a fer política, i això és el que venim a fer aquí i en qualsevol cambra que hi hagi arreu del món, a Europa i, mentre estiguem a l'Estat espanyol, al Congrés i al Senat. Alguns punts en comú amb vostès, i espero que molts més, sobretot per l'avenç social i avenç mediambiental de tots i cada un dels ciutadans del marc polític en el qual estiguem en aquell moment. I això és el que venim a fer: empatia, empatia, empatia. Em queden dos minuts i poc. Jo m'acomiado amb aquesta crida a l'empatia, a la humanitat i a fer política. S'acaba la meva etapa política. Vull donar, primer de tot, moltíssimes gràcies a l'Oriol Junqueras i la Marta Rovira per haver-me fet confiança el 2015 per venir i participar en aquest projecte, en aquest cas, primer com a Junts pel Sí i després com a Esquerra Republicana. Els dono moltíssimes gràcies. Els dono també moltíssimes gràcies a tot l'equip parlamentari, a tots i cada un dels diputats del meu grup parlamentari, però també moltes gràcies a tots i cada un de vostès, malgrat que pensem diferent. Perquè de tots i cadascun de vostès he après coses; algunes, certament, coses que jo crec que no s'haurien de fer. Però, igualment, crec que amb tots i cada un de vostès hem tingut bones relacions. Fins i tot, ara veig allà a l'extrem el diputat Fernández, que compartim pràcticament territori, crec que sempre hem mantingut una relació i un tracte correctíssim, malgrat els malgrats, malgrat les distàncies, que més que geogràfiques són ideològiques, però estic segur que aquesta crida va per tots i cada un de vostès, malgrat que haguem compartit més o menys comissions, malgrat que haguem compartit més o menys espais de debat, ja sigui en comissions o sigui aquí a l'hemicicle. Però també, lògicament, com que penso el que penso, i malgrat que cregui i promogui l'empatia, un record a tota la gent que tenim a presó: la Carme, la Dolors, l'Oriol, el Quim, els tres Jordis, el Josep, el Raül, però també els que tenim a l'exili, tota aquesta gent que també estimem, la Txell, la Marta, l'Anna, el Lluís, la Clara, el Toni, el Carles, l'Adri, el Valtònyc. Jo, per acabar, amb aquest últim minut: fem que aquesta propera legislatura sigui la de l'ètica. Depèn de tots i cada un de vostès –depèn de tots i cada un de vostès. És l'únic que demanem: ètica. Ètica, empatia, humanitat i, sobretot, política. I, si us plau, en els que estiguin en aquesta banda..., cada cop siguin més, tinguin empatia, tinguin humanitat i facin, si us plau, una república lliure amb tothom a casa –amb tothom a casa–, perquè tenim el dret de ser un país lliure, però, sobretot, tenim el deure de ser un país millor. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Josep Costa. Endavant.
Bon dia, senyores i senyors diputats. Arribam al final d'una legislatura excepcional. Alguns ja vàrem advertir que el 155 ens havia robat, a la força, la democràcia i l'autonomia, i que fer un Govern a qualsevol preu per intentar aixecar el 155 ens podia condemnar a gestionar unes institucions mutilades, sense sobirania i sense democràcia. Durant el primer any de la legislatura, que aparentment tancarem avui, vàrem lluitar prioritàriament per recuperar un mínim de sobirania que ens permetés operar com un Parlament democràtic i representatiu. Vàrem començar a perdre aquesta lluita quan una majoria partidària d'acatar les decisions dels tribunals espanyols va substituir la majoria independentista sorgida del 21 de desembre. Ho vàrem veure amb la investidura del president Puigdemont, amb la suspensió dels diputats represaliats o amb la inhabilitació del president Torra. Durant el segon any vàrem continuar perdent aquesta lluita en renunciar com a Parlament a liderar la resposta ciutadana, contundent i unitària contra la infame sentència que va condemnar els presos polítics a cent anys de presó. I, finalment, durant aquest any 2020 atípic, marcat per la Covid, hem patit justament les conseqüències de no tenir sobirania ni democràcia. La falta de competències, de finançament i de marge d'acció, sumada a la inhabilitació del nostre president, ens ha impedit reaccionar amb l'agilitat requerida en els temps de més urgència de la pandèmia. Deia el catedràtic de la Universitat de León Juan Antonio García Amado: «Los golpes de Estado ahora no los dan militares, sino tribunales. Des del cop a l'Estatut de 2010 fins a la sentència del 14 d'octubre contra els presos polítics, passant pel segrest d'aquest Parlament pel Tribunal Constitucional, les inhabilitacions de presidents i els centenars de procediments que conformen la causa general contra l'independentisme, tot és obra del colpisme judicial que s'ha apropiat de l'Estat, i que, de fet, potser, mai no va deixar de controlar-lo. Avui es pot veure més clar que mai que la cúpula del poder judicial i tot l'aparell repressiu de l'Estat és la continuació del franquisme per altres mitjans. Tampoc no sé què es podia esperar d'uns jutges reclutats durant quaranta anys de dictadura feixista que han seguit impartint justícia durant els quaranta anys de democràcia formal. Fruit de tot això, avui tenim 2.850 persones represaliades per l'Estat espanyol; empresonades, exiliades, encausades per la seua lluita per exercir el dret d'autodeterminació i culminar el procés d'independència. Si avui tenim totes aquestes persones que són víctimes de la repressió i l'autoritarisme de l'Estat, és estrictament perquè no hem culminat el mandat de l'U d'Octubre, que és fer la independència de Catalunya. Tots sabem que la via més efectiva que tenim per acabar amb la repressió és la independència; la independència és la resposta a moltes preguntes, també a la qüestió de la repressió. Alguns no tenen cap solució per als nostres problemes. Tampoc aquells que parlen només d'amnistia, perquè això no és cap projecte de futur per al nostre país. Tots sabem que l'Estat espanyol no farà efectiva cap amnistia. I si la fes, l'endemà no hauria acabat la repressió, perquè nosaltres no estam disposats a renunciar a cap dret. Les amnisties són efectives quan hi ha un canvi polític, un canvi polític que deixa enrere la resposta repressiva. Però aquí no es percep cap canvi polític. Ni el canvi de Govern ni l'intercanvi de ministres no sembla que hagin canviat res. El cop d'estat judicial ha triomfat a Espanya. Podem estar d'acord en que l'amnistia, efectivament, és un punt de partida per garantir que ningú passi ni un dia més engarjolat per les seues idees. Tanmateix, el conflicte polític provocat per la negació del nostre dret d'autodeterminació només se solucionarà quan culminem el nostre alliberament nacional. En les condicions de repressió actuals no és possible cap negociació amb l'Estat espanyol. L'amnistia, si fos efectiva, que no ho serà, podria ser el mecanisme per retornar el conflicte polític a l'àmbit de la política, d'on mai no hauria d'haver sortit. Però sabem que és impossible que el Congrés dels Diputats espanyol accepti l'amnistia de 2.850 persones represaliades, i menys encara renunciar a castigar els 2.850 següents que ho tornaran a fer. La repressió no ha conegut encara la distinció entre PP, PSOE i Podemos. I sense canvi de règim no veiem l'efectivitat d'una amnistia. És precisament amb el Govern de Sánchez i Pablo Iglesias que s'han revocat tots els beneficis penitenciaris dels presos polítics; que s'han començat a jutjar alcaldes del Primer d'Octubre, com el conseller que aquí ens acompanya; que en clara infracció de la seva immunitat parlamentària es manté a la presó Oriol Junqueras i es manté l'extradició del president Puigdemont i dels consellers Comín i Ponsatí. Amb aquest Govern s'ha inhabilitat el president Torra per una pancarta en defensa dels represaliats, s'ha inhabilitat la majoria dels membres de la Mesa d'aquest Parlament la passada legislatura, incloent-hi les tres persones que m'han precedit en el càrrec de vicepresident primer. I també, no ho oblidem, amb aquest Govern s'està impulsant una querella contra la majoria dels membres de la Mesa en aquesta legislatura. Malgrat tot, els independentistes ens trobam ara demanant una amnistia que sabem que no s'aprovarà. Dic que la demanam, en una votació simbòlica, perquè de moment no tenim el que caldria per aplicar-la, que és la sobirania. Som perfectament conscients que no ens donaran l'amnistia els mateixos que mantenen dia rere dia la repressió contra el moviment independentista. Com diu Zola al Jo acuso!: «Qui podia esperar que un consell de guerra desfés el que un consell de guerra havia fet abans? Junts per Catalunya subscriu aquesta resolució i participa en la campanya per reclamar l'amnistia, però no ho fa perquè creguem que en sortirà res efectiu. El PSOE no va esperar que la proposta de resolució fos aprovada per rebutjar-la i menystenir-la. La nostra lògica, si voleu, és la d'eixamplar l'esquerda, de confrontació intel·ligent, perquè cada cop que les institucions de l'Estat justifiquen la repressió o fan veure que no va amb ells, s'allunyen una mica més dels estàndards democràtics europeus. Per tant, cada vegada que es demostra que res no canvia ni canviarà ens ajuden a reforçar la causa justa que legitima la independència de Catalunya. Per tant, no ens resignarem a demanar només una amnistia. I, sobretot, estarem vigilants per evitar qualsevol temptació de convertir una proposta d'amnistia en una llei de punt i final. Sabem que l'única forma que l'Estat podria, hipotèticament, renunciar al càstig i la venjança contra tot l'independentisme seria que l'independentisme renunciàs al seu projecte polític, i això, evidentment, no passarà. A nosaltres no ens hi trobaran. I, en tot cas, si arribàs a passar mai, ens hi trobarien per combatre-ho. Ens devem als milions de ciutadans i ciutadanes que s'han mobilitzat per defensar l'autodeterminació i la independència. L'únic final que albiram és la república catalana, i, si no la tenim, és que encara no hem arribat al final. I que quedi molt clar també: nosaltres no avalarem una llei d'amnistia, per molt simbòlica que pugui ser, que prevegi el perdó dels policies que varen exercir la violència contra els votants de l'U d'Octubre; és una qüestió de principis i de justícia. Una llei d'amnistia efectiva hauria de reparar els danys que han patit tanta i tanta gent represaliada i posar sobre la taula mesures per castigar-ne els responsables. Exigir l'amnistia, al marge de consideracions sobre la seva viabilitat, és un acte de justícia per la dignitat no només de totes les persones represaliades, sinó també per la dignitat de la societat catalana. La judicialització i la criminalització han impedit el funcionament normal de les institucions, amb presos i preses polítiques no hi ha normalitat política possible. No es pot negociar amb l'Estat espanyol fins que no cessi la repressió contra milers de persones que varen organitzar l'U d'Octubre o contra les persones també que es varen mobilitzar en protesta per la sentència de més de cent anys de presó als representants polítics i socials d'aquest país. Apel·lam a tota la societat catalana a seguir mobilitzada per culminar el procés d'independència. Si no hi ha una via dialogada per l'amnistia, que hi hagi, almenys, una via independentista per alliberar els presos, per al retorn dels exiliats i per posar fi a les causes obertes. Per fer viable el que ara sembla inviable, la república catalana és la clau que obre totes les portes. Senyores i senyors diputats, ha estat un immens honor representar el poble de Catalunya en aquest Parlament. M'omple de tristesa no haver pogut evitar les humiliacions que ha patit en aquesta etapa presidida per la submissió, però crec en la Catalunya que vol guanyar i que no es rendeix mai: endarrere aquesta gent tan ufana i tan superba. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula ara el diputat senyor Lucas Ferro. Endavant.
Moltes gràcies, diputat. Consellers, conselleres... Moltes gràcies, president. Avui crec que tots i totes tenim la sensació de que tanquem una legislatura perduda en moltes coses: en igualtat social, en serveis públics, en transició ecològica, però també, i crec que ens ho hem de dir, una legislatura perduda per trobar solucions al conflicte polític que vivim a Catalunya. Una legislatura més dedicada a veure com es fan la traveta els dos partits de govern que a veure com sortim d'aquest conflicte polític i com i amb quines propostes ens en sortim. I crec que també ens hauríem de conjurar que fos l'última legislatura en què tinguessin més protagonisme les picabaralles del Govern que els problemes que té Catalunya i que tenen les institucions catalanes. I el primer que volia dir és que avui discutim una proposta de resolució tres anys després de que no s'hagi presentat en aquest Parlament cap proposta d'amnistia, i discutim una proposta sense efectes jurídics ni capacitat vinculant. I crec que també ens hauríem de conjurar més a que aquest Parlament sigui un espai legislatiu i no merament un espai de propaganda preelectoral. I crec que això també ens ho hem de dir més: prou ja de fer només propaganda des del Parlament. El Parlament és un espai de debat d'idees, però és també un espai de construcció de propostes col·lectives. I en aquesta legislatura no hi ha hagut propostes col·lectives, tampoc en relació amb el conflicte que viu Catalunya. I crec que no és de rebut que a darrera hora i a l'últim Ple fem veure i vulguem substituir amb propaganda el que ha sigut una deixadesa de funcions d'aquest Parlament i d'aquest Govern. Nosaltres hem presentat una esmena per reforçar dues qüestions que considerem essencials: la primera és que és evident que la pandèmia ha fet capgirar les prioritats polítiques de tots els governs i ha deixat, segurament en segon pla, molts reptes centrals que tenim com a país, també el diàleg. Però crec que també hem de dir avui que la nova normalitat és també el diàleg, és també la possibilitat de fer política d'allò que és un conflicte polític, i que la nova normalitat ha de suposar també la recuperació de la taula del diàleg i la capacitat, entre tots, de fer-la efectiva per trobar acords i per trobar solucions al conflicte polític que vivim. I, per tant, la primera esmena, volíem reforçar aquesta idea. I volíem reforçar-la també contra la idea de que aquesta proposta, per exemple, la proposta d'amnistia, és una proposta que neix de la unilateralitat. No existeix una amnistia unilateral, l'amnistia forma part del diàleg, del reconeixement mutu i de la valentia d'arribar a acords des del diàleg i des d'aquest reconeixement. I, per tant, volem dir que l'espai central per construir aquests acords són les institucions democràtiques i és la taula del diàleg. I, per tant, necessitem governs valents, també un Govern valent i un Govern capaç de treballar les aliances necessàries per trobar solucions democràtiques al conflicte. Ho hem dit sempre: cal treballar aliances polítiques. I ho hem dit als companys del Partit Socialista i ho hem dit als companys i a les companyes independentistes: al Congrés no s'hi va ni a ser minoria de resistència ni a ser majoria de bloqueig; s'hi va a ser majoria dirigent, a tenir la capacitat de que la majoria progressista i plurinacional d'Espanya sigui la que dirigeixi una solució política al conflicte i sigui capaç de construir un nou projecte de país. I això exigeix compromís en avançar conjuntament i compromís també en trobar solucions i vies polítiques a un conflicte que és polític. La taula del diàleg no va ser cap cessió de cap partit ni de cap govern. La taula del diàleg va ser una conquesta dels qui vam reclamar durant anys que un conflicte democràtic i un conflicte polític necessitava d'espais de diàleg per trobar acords polítics. I des d'aquesta posició seguim avui exigint i emplaçant a que, quan superem aquesta difícil situació d'emergència sanitària, reobrim la taula del diàleg i l'omplim de propostes polítiques i d'acords. I nosaltres hem fet les nostres propostes. Compartim també la necessitat de trobar solucions polítiques a tots aquells represaliats des d'aquest cicle polític. I, per tant, també donem suport a la proposta d'amnistia. Però ens abstenim avui en la seva proposta simplement perquè no compartim que les propostes antirepressives competeixin entre elles. Hem de ser capaces de fer-les treballar per sumar i per arribar a acords. Obrim tots els camins que ens permetin avançar. Si la sentència va ser lesiva per a l'exercici de drets fonamentals, la modificació del delicte de sedició, la reforma del Codi penal és necessària i és exigència democràtica. I, per tant, no hi podem renunciar en nom de cap altra proposta. I si, a més, té efectes retroactius contra els qui ja han patit una sentència per sedició o contra els qui estan en espera de judici i poden patir-la en un futur, millor que millor, però no podem renunciar a reformar el Codi penal per blindar el ple exercici de drets civils i polítics en el nostre país. I per això no podem acceptar una transacció que elimini la reforma del Codi penal en nom d'una proposta d'amnistia. No són propostes que competeixen, com tampoc competeix l'indult. Si l'indult ens permet avui intervenir i corregir una injustícia com és que hi hagi gent empresonada, utilitzem-lo també i, sobretot, no hi renunciem en nom de cap altra proposta, sobre la qual ni hi ha iniciativa legislativa ni s'han construït les aliances necessàries. I vull reconèixer i agrair avui des d'aquí la tasca de moltes entitats que estan empenyent per trobar solucions polítiques des del diàleg: la dels tres expresidents de Catalunya, que han demanat també l'indult, i avui especialment la tasca infatigable del nostre company Jaume Asens, al que alguns segurament avui anomenarien caparrut, o cabezón, però que segueix construint ponts allà on molts només voldrien veure portes tancades. Avui, des d'aquí, vull agrair-l'hi. Vam dir a les eleccions generals on el nostre company Jaume Asens va ser cap de llista que, si volien solucions, votessin solucions. I avui us diem a tots i totes el mateix: amb molta feina per fer i amb totes les aliances per construir, hem de saber construir solucions. Nosaltres sempre estarem al costat del diàleg i de les solucions, perquè sempre farem política i mai renunciarem a fer política, tampoc del conflicte. En totes les propostes que vulguin apostar per desjudicialitzar el conflicte, també amb l'amnistia, hi serem al cantó des del diàleg i des de l'exigència de construir solucions democràtiques. I tant de bo que el proper Govern de Catalunya estigui més centrat en construir solucions, en construir aliances polítiques i en construir majories necessàries que en fer-se la guitza entre ells i en situar els conflictes de primer ordre en segon nivell. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín. Endavant.
Gràcies, president. Bon dia, senyores i senyors diputats. Bé, avui diversos diputats dels que m'han precedit en l'ús de la paraula han parlat aquí d'un valor, d'un concepte que crec que tots valorem, que és el concepte de l'«empatia, el concepte, en definitiva, de la simpatia cap als altres, sobretot cap a aquells que no pensen exactament igual o que discrepen o que estan als antípodes de la teva manera de concebre el món. Doncs bé, jo avui els vull parlar també d'un altre valor que crec que és imprescindible per a la societat, que és la concòrdia i el respecte a la diversitat. Des del punt de vista de l'empatia, jo els he de dir... I aprofito aquesta darrera intervenció meva en aquesta legislatura per fer un discurs, segurament, amb alguna llicència, diguem-ne, de parlamentarisme més de carrer. Francament, jo tinc autèntiques ganes de conviure en pau amb els meus conciutadans independentistes. Tinc autèntica voluntat de tenir relacions cordials, com les que ja tinc, amb molts diputats independentistes i amb moltes persones, amb molts conciutadans que són independentistes. Jo vull tenir una relació cordial amb el Bernat, amb qui tinc una relació cordial, amb l'Esther, amb la Meritxell, amb l'Anna, per descomptat, amb els meus companys de bancada de partit, i també amb els del Partit Socialista, amb l'Esther, amb el Ferran i amb els companys Alejandro del PP i amb els companys de la CUP, amb qui també vull tenir una relació cordial. Per tant, jo crec que és fonamental i imprescindible que aquí no caiguem ningú en la pretensió de superioritat moral d'assenyalar ningú com una persona moralment pitjor que tu per les teves idees. Jo els reconec, en una confessió que segurament sigui poc adient a l'àmbit parlamentari, però que la faig amb la comoditat de saber que estem, entre cometes, «en família i ens estarà veient molta gent, segurament, però crec que és important dir-ho..., posar de manifest, posar en relleu la bona relació que existeix entre ciutadans catalans no independentistes i ciutadans catalans independentistes, la voluntat de concòrdia que hi ha entre una bona part de la ciutadania de Catalunya, i això és incompatible amb pretendre que algú –per exemple, la meva companya Lorena Roldán– sigui menys persona o sigui una mala persona, com li va dir ahir un company d'Esquerra Republicana, per tenir posicions diferents, senzillament. Jo he discutit obertament amb gent de l'àmbit constitucionalista, amb gent, no del partit, però sí conciutadans meus, que han pretès apuntar a una suposada superioritat moral del constitucionalisme, han pretès dir que els independentistes són més males persones pel fet de ser independentistes. Em sembla una autèntica aberració moral pensar des del constitucionalisme que un independentista és una persona pitjor o que no té empatia o que té qualitats humanes abjectes o menyspreables, i que som superiors per tenir visions diferents de la realitat. I per això també els demano aquest exercici d'humilitat als representants dels partits separatistes que avui han fet un discurs –no tots, però alguns d'ells– en la línia de dir que els nostres diputats, nosaltres, som persones, doncs, moralment reprovables per no tenir, segons ells, empatia amb les persones condemnades pels delictes comesos durant la tardor de l'any 17. Mirin, jo puc tenir empatia amb molts de vostès i amb persones que estiguin a la presó per molt diversos motius. És veritat que hi ha una qüestió que jo els vull apuntar. Des del punt de vista de l'empatia –i estic parlant d'un cas concret, no parlo de la seva condició natural com a éssers humans ni com a ciutadans–, a mi hi ha una imatge que em va semblar realment preocupant, una imatge que em va semblar realment trista –la vaig veure en aquell moment i ja vaig pensar una cosa en aquesta línia... Però ahir una persona molt representativa del món de la cultura catalana, una persona dedicada al rock, una persona important –puc dir el nom, jo crec que el puc dir–, que va ser Sabino Méndez, em va fer una reflexió que em va semblar molt interessant, que és que els dies 6, 7 de setembre, en acabant les jornades funestes, per a nosaltres, si més no, dels dies 6, 7 de setembre, la bancada dels partits constitucionalistes –ho dic ras i curt, per fer aquesta divisió una mica maniquea, però, en tot cas, dels partits constitucionalistes– va abandonar –jo en aquell moment encara no era diputat– l'hemicicle. Què van fer els diputats dels partits separatistes? Jo crec que..., segurament, alguns en el seu fur intern ho van fer, però externament no van manifestar cap mena de recança ni cap mena de, diguem-ne, de xoc, d'incompatibilitat amb el que estaven fent i la marxa dels representants de més de la meitat de la ciutadania de Catalunya. I, lluny de mostrar el més mínim penediment o la més mínima pena o la més mínima agror pel fet que la bancada constitucionalista abandonés l'hemicicle, el que van fer va ser aixecar-se i cantar l'himne d'Els Segadors, excloent més de la meitat dels catalans d'aquest himne i, en definitiva, d'aquest Parlament, que representa el conjunt de la ciutadania de Catalunya. Els símbols de Catalunya són de tots els catalans, siguem o no siguem independentistes, tinguem la visió que tinguem sobre Catalunya i de les relacions de Catalunya amb la resta d'Espanya. Per tant, sí, entomo la seva exigència, la seva proposta d'empatia. Però si hem de ser empàtics ho hem de ser tots amb tots. Si no, evidentment, els problemes que hi ha a Catalunya, que jo crec que no és un problema entre Catalunya i Espanya, ni molt menys, ni tampoc entre Catalunya i l'Estat espanyol... En tot cas, hi ha problemes diversos –no només un, diversos– entre catalans, entre ciutadans de Catalunya, i també n'hi haurà entre catalans i la resta dels espanyols o entre el conjunt dels espanyols, per molt diversos motius. Però, en tot cas, jo crec que el problema fonamental, la qüestió catalana, per dir-ho en termes de la Segona República, és, fonamentalment, un problema entre catalans. I també els dic –i ho vull fer amb tot el respecte i amb tota la bona disposició– que, moltes vegades –i ho dic amb aquesta tranquil·litat perquè quedi clar que tinc una voluntat de generar o de provocar una reflexió en la bancada dels partits independentistes–, els ciutadans de Catalunya que no són independentistes tenen la sensació que són silenciats o són oblidats totalment per les polítiques dels partits separatistes o per discursos com aquests, no només nosaltres, des de la bancada dels partits constitucionalistes, sinó els mateixos ciutadans a qui nosaltres representem tenen aquesta sensació, doncs, que Catalunya, la Catalunya oficial oblida sovint el sentir, la manera d'entendre Catalunya d'aquests ciutadans que se senten tant catalans com espanyols –i aquest «tant acabat en te: tanto catalanes como españoles. Jo crec que això és una cosa que hem de tenir molt present. Jo lamento molt que a Catalunya, l'ambient a Catalunya s'hagi enrarit fins a extrems que per mi eren insospitables fa uns anys i que espero que siguem capaços entre tots, no només nosaltres, òbviament, perquè no resoldrem els problemes de Catalunya només els constitucionalistes, sinó també els partits independentistes, però espero que entre tots siguem capaços de generar un ambient, un clima molt menys hostil, un clima molt més de concòrdia, un clima d'altesa de mires per superar les dificultats que tenim entre tots plegats. I les tenim molt especialment en temps de pandèmia, amb una situació econòmica, social, moral, sentimental dels catalans que, realment, podríem descriure com a dramàtica. I crec que és responsabilitat de tots tenir un discurs que desinflami la tensió dramàtica de la vida política, que moltes vegades, lluny de generar concòrdia, de generar bon ambient, de generar germanor entre els ciutadans de Catalunya, el que fa és dividir-nos. I crec que és imprescindible que tots siguem conscients que tots tenim responsabilitat en aquesta tasca de reconstruir Catalunya i d'intentar, en la mesura del possible, que aquesta crisi ens passi la menor factura possible. Insisteixo en el que deia abans: jo vinc a parlar d'empatia, també, sí, i de concòrdia entre catalans, de respecte entre el conjunt dels ciutadans de Catalunya i de pluralisme polític. Catalunya és una societat oberta, una societat diversa, una societat que respira, una societat trepidant, amb una economia, amb una puixança que no és menyspreable, amb emprenedors, amb treballadors, amb autònoms que fan una feina espectacular, i molta d'aquesta gent està patint de valent. I jo crec que és imprescindible que des del Parlament de Catalunya ens centrem en el que realment importa als ciutadans de Catalunya, i els ho dic amb tot el respecte. Crec sincerament que en l'actual conjuntura els ciutadans de Catalunya no estan preocupats ni per les relacions entre Catalunya i la resta d'Espanya ni per pretensions identitàries. I aquí intento no ser pejoratiu en termes polítics ni dir «obsessions, ni dir «deliris, que en altres ocasions ho hem dit. Tots som responsables de generar un clima i un debat públic molt més constructiu i molt més exemplar per a la ciutadania. Però, hi insisteixo, crec que la pretensió de continuar amb un debat que l'única cosa que fa és generar divisió entre la ciutadania de Catalunya ens aboca a no ser capaços d'assumir i d'entomar i de gestionar una crisi sanitària, econòmica i social com la que estem vivint amb les garanties i amb les condicions que necessita. Jo lamento molt que aquests anys la crispació hagi crescut a Catalunya i espero molt sincerament que en la propera legislatura entre tots siguem capaços de fer una Catalunya realment per a tothom i de tenir un debat públic molt més assossegat. Gràcies a tots per tot i fins la propera. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula ara el diputat senyor Ferran Pedret. Endavant.
Gràcies, president. Conselleres, consellers, diputats i diputades, hem sentit en intervencions anteriors algunes reflexions que conviden a fer-ne d'altres, no? I tenia pensat començar anant a la qüestió, però faig una consideració prèvia en atenció a algunes coses que s'han escoltat. Els que aquí representem el conjunt de la ciutadania de Catalunya –com ha passat sempre, d'altra banda, quan hi ha hagut eleccions lliures i justes– representem una àmplia varietat de posicions en qüestions d'allò més diverses: en qüestions socials, econòmiques, d'organització institucional, de visió del món, de valors, etcètera. I no és que estiguem condemnats i condemnades a entendre'ns, però sí que estem cridats i cridades a dialogar i a provar d'establir en un sistema parlamentari aquells consensos que siguin, almenys, els necessaris perquè la nostra societat pugui funcionar. I, evidentment, com feia referència abans el diputat Civit, els problemes polítics que tenim –i en tenim una bona colla, amb això coincideixo també amb el senyor Martín Blanco, no només un, en tenim una bona colla– han de trobar solucions polítiques. I en això hi estem d'acord. Nosaltres saben que si hem usat algun mantra en aquesta legislatura i en l'anterior és aquest que diu «diàleg, negociació i pacte, eh? Alguns entenen el diàleg com una renúncia. No hi estem d'acord. Altres entenen que només hi ha diàleg si s'accepta d'entrada les posicions màximes que un planteja. Tampoc hi estem d'acord. I, per tant, estem convençuts i convençudes que la solució política que trobarem a la situació en la que ens hem endinsat els darrers deu anys ha de ser una solució política que pugui comptar amb una àmplia majoria al seu voltant. És a dir, que pugui ser capaç de generar amplis consensos al seu voltant, entre la ciutadania catalana, i també, entenem, que sigui assumible per a una àmplia majoria del conjunt de la ciutadania espanyola. Però nosaltres creiem també que no seria considerat, respecte a la iniciativa que ens plantegen, eludir la qüestió i no entrar en allò que ens plantegen. I els hem de dir que nosaltres no compartim el seu plantejament, per raons que es poden titllar de formals i procedimentals, d'una banda, i per raons materials o de fons, per l'altra. No ens centrarem en les formals o procedimentals, tot i que tenen la seva rellevància, però sí que les volem esmentar perquè creiem que porten alguna consideració política implícita. Vostès ens porten una iniciativa en forma de proposta de resolució de les que preveu l'article 167 del Reglament. I, de conformitat amb aquest article, aquestes propostes de resolució s'han d'adreçar o bé al Govern de la Generalitat de Catalunya o bé al conjunt de la ciutadania catalana. No és el cas d'una part del contingut material de la proposta que ens porten. Els apartats segon i tercer fan referència a una altra cambra legislativa. Comminen el Congrés a adoptar una llei i articulen els continguts d'aquesta llei, les disposicions d'aquesta llei. Des del nostre punt de vista, per tant, allò més substancial del que avui ens porten a debat no hauria d'haver estat objecte d'una proposta de resolució, sinó de la iniciativa legislativa que tenim recollida a l'article 176 del Reglament, que, de conformitat amb l'Estatut i la Constitució, preveu la possibilitat d'iniciativa legislativa autonòmica en matèries de competència estatal i permet elevar-les a la consideració de les Corts Generals. Vostès han decidit no fer-ho, bàsicament –és la nostra interpretació–, perquè aleshores no haurien pogut portar aquesta iniciativa al darrer Ple de la legislatura. I, a més a més, cal tenir present que amb la forma que vostès han triat aquesta iniciativa, tot i aprovada avui amb la majoria que s'entreveu, decaurà el proper dilluns amb la dissolució de la cambra. Això ens portaria a consideracions tangencials sobre el criteri d'oportunitat de la iniciativa des de la seva perspectiva. O, dit d'altra manera, a preguntar-nos per què ho porten ara i així i no abans i com creiem que correspondria, i si això té alguna cosa a veure amb la convocatòria de les eleccions del 14 de febrer o no. Jo he de dir que a la llum de les intervencions dels tres grups proposants i dels missatges més o menys subtils, segons el cas, que s'adreçaven uns a altres dels promotors de la iniciativa, potser sí que té alguna cosa a veure amb les eleccions del 14 de febrer, cosa que no resta, ni molt menys, gravetat o seriositat a la proposta que vostès plantegen. Per tant, anem a les qüestions de fons que ens fan diferir del seu plantejament, de la demanda que fan amb aquesta proposta de resolució. Parlava un dels intervinents, en representació d'un dels grups promotors, de l'allunyament dels estàndards democràtics europeus. Efectivament. A la tardor del 2017 es va pretendre en aquesta cambra derogar la Constitució i l'Estatut apel·lant a alts ideals, però de manera absolutament il·legítima i, sens dubte, contravenint el principi democràtic, que, com saben, no es circumscriu només a la regla de l'adopció de decisions per majoria, sinó que es fonamenta també en el respecte al procediment i a les garanties que el procediment implica o conté i al respecte als drets de la minoria. O, dit d'altra manera, la pretensió que una majoria parlamentària i prou, en aquest cas, pel fet de ser-ho actua sempre de manera lícita i legítima faci el que faci, i passi per sobre de les normes positives que passi és absolutament contrària als fonaments més bàsics d'un estat democràtic i de dret. Sostenir el contrari és alinear-se amb les tesis de Carl Schmitt i del seu decisionisme, que no tenen res a veure amb un estat democràtic de dret. Hi va haver, doncs –i crec que el millor que podem fer és dir-ho com crec que ho pensa una part de la ciutadania de Catalunya–, fets greus i que, malgrat que nosaltres vam intentar que no es produïssin, inevitablement conduïen a algun tipus de retret penal. Les diverses expressions del dret de gràcia només poden tenir sentit en un estat social i democràtic de dret, si serveixen al principi de justícia material. I, des del nostre punt de vista, el que vostès promouen amb aquesta iniciativa en realitat contravindria aquest principi de justícia material. Hi ha, bàsicament, dues institucions que troben el seu fonament en el dret de gràcia: l'indult i l'amnistia. En termes molt planers, es pot dir que l'amnistia és un benefici més ampli que el de l'indult, i la Constitució de 1978 no contempla, no permet, de fet, els indults generals. Hi ha sectors de la doctrina que consideren que els estats de dret moderns, i en especial els sistemes parlamentaris com el nostre, haurien de mostrar una oposició per principi a qualsevol manifestació del dret de gràcia, sigui en la forma d'indult o d'amnistia. L'amnistia és generalment considerada, en la doctrina, una manifestació del dret de gràcia de forma massiva, fundada en un criteri d'oportunitat, i, per tant, eminentment política, establerta per llei, que comporta l'extinció de la responsabilitat penal i d'altres sancions, l'anul·lació de processos penals i la prohibició d'incoar-ne de nous per determinades tipologies penals, que, a diferència del que ocorre amb determinades disposicions penals favorables al reu que s'hagin adoptat amb posterioritat a una cosa jutjada, no acostumen a derogar o modificar els tipus penals, sinó que, en el cas de l'amnistia, els efectes extintius s'estenen només a determinades circumstàncies o motivacions de comissió del delicte o sobre determinades persones. Així caracteritzada, té sentit com a fórmula realment excepcional en contextos de trànsit d'un règim autoritari a un de democràtic que exigeix fer tabula rasa respecte a determinades conductes que abans eren il·legítimament considerades il·legals i ara no o en el context de la fi d'una etapa especialment violenta. I, per tant, no està tan necessàriament fonamentada en una necessitat d'assolir la justícia material com d'afavorir el restabliment de la pau social. No estem transitant d'un règim autoritari a un de democràtic, per molt que alguns de vostès vulguin caracteritzar Espanya com una dictadura. I menys encara estem –per sort– transitant d'un règim democràtic a una dictadura socialcomunista, com algun sector reaccionari defensa darrerament. Tampoc ens trobem a la fi d'una era especialment violenta, afortunadament. En la tradició jurídica espanyola i en la seva doctrina, «indult i «amnistia, malgrat compartir ràtio, han estat considerades com a institucions diferenciades. En resum, i pel broc gros, l'indult implica l'extinció de la pena, mentre que l'amnistia implica l'extinció de l'acció penal. O dit amb l'aforisme que s'atribueix al jurista liberal Alejandro Groizard, l'indult és el perdó, mentre que l'amnistia és l'oblit. A la meitat dels catalans que van viure amb temor i amb desassossec els fets de la tardor del 2017 nosaltres creiem que vostès els poden demanar legítimament perdó. Creiem que és així. No sé fins a quin punt s'ha fet, públicament, però creiem que això seria perfectament legítim i seria raonable que així fos assumit per la part de la ciutadania que es va sentir així, i que s'ha sentit ignorada pels darrers governs, i que, a més, no comprèn que vostès insisteixin en allò de «ho tornarem a fer. Podem, com deia al principi, tots plegats convocar-nos al diàleg, a la reconciliació i a la cerca de solucions polítiques i d'amplis consensos. Però el que no poden demanar a aquesta meitat de la ciutadania catalana és l'oblit.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Alejandro Fernández. Endavant.
Gracias, presidente. Una de las características del proceso separatista ha sido la imposición de un lenguaje y una terminología que podríamos calificar de «realismo mágico populista. Ese realismo mágico populista les lleva a decir que Cataluña es una colonia con derecho a la autodeterminación o decir que España es una dictadura que tiene presos políticos y represión –por cierto, curiosa manera de ser empático referirse así a España, pero bueno. En cualquier caso, la realidad es lo de menos. Es evidente que si en España hubiera represión y presos políticos hubiéramos sido fulminantemente expulsados de la Unión Europea. Pero ese detalle menor nunca les ha desanimado, porque lo importante es que la magia fluya, ¿no? Y así llevan ustedes ocho años. Ahora le toca a la cuestión de la amnistía, y aplican exactamente el mismo populismo que con el tema de la represión o el de los presos. El populismo es extraordinariamente cómodo porque no exige pensar ni razonar; es como el populismo de los que dicen que esto se arreglaría ilegalizando a todo el mundo sin orden judicial. Pensar y razonar es más incómodo, hay que esforzarse, poner los codos, y a corto plazo, efectivamente, no suele generar réditos políticos. A mí nunca me ha importado. Yo voy a intentar razonar, y sé que hacerlo con ustedes es como hacerlo con una pared, pero no me dirijo tanto a ustedes como a esa gente cualquiera que ahora mismo nos esté escuchando que quiera razonar, aunque no comparta todo lo que diré a continuación. El denominado «derecho de gracia tiene dos modalidades: el indulto y la amnistía. La etimología ya señala la diferencia entre ambas. «Amnistía viene de la raíz griega «amnesia; efectivamente, extingue por completo la pena. La amnistía no cabe en nuestro ordenamiento jurídico, y como señala el gran jurista Enrique Gimbernat, puede considerarse inconstitucional en la medida de que nuestra Constitución no es que no solo no la nombre explícitamente, sino que prohíbe explícitamente los indultos generales, de modo que descarta, lógicamente, las medidas más generales aún que estos. Las amnistías, cuando sí proceden –que no es el caso–, se orientan, fundamentalmente, en dos sentidos. En primer lugar, despenalizar conductas que hasta entonces eran delitos. Para que eso ocurra se exige una nueva escala de valores, la que comporta el paso de una dictadura a una democracia. Por ejemplo, en España el adulterio y el amancebamiento –que es como se les llamaba entonces a las parejas de hecho, que manda narices– dejan de ser delitos, con ese paso. Esa vía se descarta para esta situación, porque la malversación, por ejemplo, no va a dejar de ser delito; puede modificarse, pero no desaparece, sigue siendo un delito –muy grave, por cierto. La segunda vía de la amnistía es aquella que se refiere a delitos que permanecen tipificados, pero nunca hace tabla rasa de todo el pasado, sino de aquellos que se cometieron en defensa de los principios y valores del nuevo sistema político democrático. De ahí viene que la inmensa mayoría de los amnistiados en la transición española lo fueran por el delito de asociación ilícita –era un delito político–, pero la malversación y la sedición no son ideologías políticas. Lo voy a repetir porque es, seguramente, lo que nunca han acabado de pillar: la malversación y la sedición no son ideologías políticas. En definitiva, aceptar la aprobación de la amnistía supondría aceptar que hasta dicha aprobación España ha sido una dictadura, y eso no se lo traga nadie. Todas las democracias del mundo en Occidente reconocen a España como un igual, con sus defectos, sus virtudes, pero como un igual. Era plenamente consciente, y lo decía anteriormente, de que esto que acabo de explicar a ustedes les da completamente igual. Ustedes pueden seguir diciendo que son Napoleón Bonaparte o Elvis Presley, y asumo que hay una parte de la sociedad catalana que está dispuesta a seguir creyendo que ustedes son Napoleón Bonaparte y Elvis Presley, pero, aunque Elvis tal vez siga vivo, es evidente que no es ninguno de ustedes. Nadie en la comunidad internacional va a aceptar que en España hay presos políticos ni represión ni que somos una dictadura, y, por lo tanto, en la medida en que España no es una dictadura, no cabe amnistía alguna. Y hasta aquí llega mi argumentación, con el sincero deseo de no haberles fundido el cerebro con la misma; les deseo también de manera muy sincera una feliz Navidad y un próspero año nuevo a todos ustedes. Muchísimas gracias.
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn final la diputada senyora Natàlia Sànchez. Endavant.
Sobre les esmenes, que agraïm que el Grup de Catalunya en Comú Podem hagi presentat. Primer de tot, sobre el diàleg, per descomptat, és imprescindible el diàleg i el reconeixement al dret a l'autodeterminació. Segona, no hem pogut arribar a un acord, malgrat que ho hem intentat, i no descartem continuar treballant per arribar a tots els acords possibles en lògica antirepressiva, i també en la construcció de la resolució del conflicte polític que hi ha entre Catalunya i l'Estat espanyol. El grup dels comuns ens proposava, posant al mateix nivell, la via dels indults de la reforma del Codi penal i l'amnistia. No és el mateix, no estan en el mateix nivell, no són tres vies equiparables. Primer de tot, tot el respecte a les decisions individuals i personals de les persones que vulguin adherir-s'hi i vulguin optar com a via antirepressiva per la via de l'indult. Tot el respecte. No tenim res a dir en aquest sentit. Tot el respecte també a qui vulgui buscar una via antirepressiva de modificació del Codi penal i del delicte de sedició, però és una solució petita, individual, és una solució perquè surtin els presos i com a molt puguin retornar als exiliats. Tres mil persones represaliades. Volem una solució gran. Són moltes les persones perjudicades per la repressió de l'Estat espanyol, per la causa general contra l'independentisme. I al cap i a la fi els hi deia, l'amnistia no és un punt i final, és l'inici, és la condició necessària per fer allò que volem fer en llibertat. Senyor Pedret, volem fer política en llibertat, volem que l'Anna Gabriel pugui militar als carrers per la defensa dels drets de les treballadores, volem que l'Oriol Junqueras estigui assegut en aquesta cambra, volem que el senyor Puigdemont també pugui fer política en llibertat, volem que els milers de persones represaliades per l'Estat espanyol puguin exercir el dret a la dissidència política [[aplaudiments]] , volem ser lliures i fer política en llibertat. I acabo. S'ha parlat molt de l'empatia, i els hi ensenyo la butlleta de l'U d'Octubre. Un sí i un no. Vegem-nos a les urnes, construïm i iniciem un nou cicle polític que permeti acumular les forces necessàries per fer..., i cito el músic C. Tangana, una piulada –i acabo, president– que va fer el dia que es van conèixer les sentències del procés; deia: «Todo esto empezó porque querían votar y no les dejasteis. Volem votar...
Diputada.
...i ho tornarem a fer, perquè farem política independentista en llibertat, malgrat vostès. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català]] [[302-00275/12]] Acabat el debat d'aquesta proposta de resolució, passem al següent punt, el 27, concretament, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra. Endavant.
Gracias, señor presidente. Buenos días, diputados, diputadas, conseller no, porque había cinco para hablar de la amnistía de unos cuantos, pero no hay ni uno para hablar de la vulneración de los derechos de todos los alumnos de Cataluña. [[Alguns aplaudiments.]] El régimen lingüístico que tenemos en Cataluña, además de ilegal, como nos dijo ayer la justicia, es tan malo que sus defensores tienen que recurrir siempre a las mentiras. ¿Saben la canción de Vamos a contar mentiras, tralará? Pues eso es lo que nos vamos a encontrar cuando ustedes salgan a esta tribuna, y como yo ya me las sé, se las voy a anticipar. Vamos a contar mentiras, tralará. En Cataluña hay un sistema de inmersión lingüística, cuando en realidad lo que hay es un sistema ilegal de imposición del monolingüismo. Vamos a contar mentiras, tralará. En Cataluña no hay ningún problema con las lenguas, aunque, en realidad, las familias tienen que acudir a los tribunales para conseguir una asignatura en español. Vamos a cantar mentiras, tralará. L'escola catalana és un model d'èxit reconocido internacionalmente, aunque en realidad desde la Unión Europea lo están investigando por discriminatorio. Vamos a contar mentiras, tralará. En Cataluña no se segrega por lenguas, aunque, en realidad, si tienes dinero puedes estudiar en más de una lengua vehicular, y, si no tienes dinero, te tienes que conformar con una sola lengua, que es el catalán. Vamos a contar mentiras, tralará. En Cataluña tenemos el único modelo que garantiza la cohesión social, aunque, en realidad, no se aplica en ningún otro lugar del mundo. Y vamos a contar mentiras, tralará. Los alumnos catalanes tienen un nivel de español superior a los del resto de España, aunque, en realidad, no hay pruebas homologables. Estas son las mentiras que nos van a contar cuando salgan aquí. Y miren, yo puedo demostrar cada una de mis afirmaciones con documentos, que, además, pongo a su disposición. Siempre lo hago y nunca me los piden. A diferencia de ustedes. Ustedes no pueden aportar ningún documento que demuestre que con dos horas a la semana se consiga lo mismo que con veinte, porque no existen. Ustedes no pueden aportar ningún documento de apoyo internacional, porque no existen. Ustedes no pueden aportar ninguna prueba homologable que demuestre que el nivel de los alumnos catalanes es superior al del resto de España porque no existen. Suelen recurrir a la selectividad, pero es que no hace falta más que cotejar los modelos de Cataluña con los del resto de España para ver que es que no son ni medio comparables. Por cierto, según ustedes los alumnos catalanes con dos horas a la semana tienen un mejor nivel de español que los de Burgos, pero resulta que en las pruebas TIMSS en matemáticas nos sacan treinta y cuatro puntos y en ciencias, treinta y uno. ¿Cómo vamos a tener mejor nivel con dos horas a la semana de español si en matemáticas y ciencias, que hacen las mismas horas, nos sacan más de treinta puntos? Y, bueno, supongo que dirán también que es que este es el modelo que pidieron las familias trabajadoras en Santa Coloma en los años ochenta: mentira, este no es el modelo de los años ochenta; este es un modelo de los años noventa, pero es que además de mentira, como todo lo que dicen, reivindicar un modelo educativo de hace treinta o cuarenta años –me da igual– es anacrónico. Las personas progresistas queremos modelos educativos del siglo XXI, no modelos obsoletos y caducos del siglo XX. Y, miren, si tan seguros están de que este es el modelo que quieren las familias trabajadoras de Santa Coloma, yo les invito a que vayamos un día juntos, con mi compañero Dimas, a Santa Coloma y les preguntemos a las familias de allí qué modelo quieren: si estudiar en español, catalán e inglés, como propone Ciudadanos, o solo en catalán, como les imponen ustedes. ¿Están de acuerdo en aceptar lo que quieran las familias de Santa Coloma de ahora? No las de los años ochenta, las de ahora. Y, bueno, seguramente cuando salgan aquí acompañarán sus mentiras con insultos y descalificaciones, porque, por desgracia, ya me he acostumbrado a que cada vez que salgo a esta tribuna me insultan. Me insultan por pedir algo tan progresista como que los alumnos puedan estudiar en más de una lengua vehicular. Me insultan por pedir algo tan justo como que todos los alumnos catalanes tengan los mismos derechos que los que van a los colegios privados. Pero bueno, esto es lo que pasa cuando no se tienen argumentos ni didácticos ni pedagógicas, que se recurre a la mentira y al insulto. Además de que nos insultan, nos acusan de crispar, porque para ustedes «crispar es defender lo que defiende la UNESCO, la ONU, UNICEF y la Unión Europea, que justo esta semana el Parlamento Europeo ha votado a favor de una enmienda de Ciudadanos al Minority Pack, en la que se pide que se respeten los derechos de todos los hablantes en las regiones con más de una lengua cooficial. Para ustedes «crispar es defender la legalidad, porque desde Ciudadanos ya llevamos mucho tiempo diciendo que este sistema de imposición lingüística es ilegal, y la justicia nos ha dado la razón una vez más. Y no ha sido el malvado Tribunal Constitucional, no, no, ha sido el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, han sido jueces catalanes, tan catalanes como ustedes y como yo. Y, miren, ustedes pueden seguir defendiendo los privilegios de unos pocos, porque nosotros vamos a seguir defendiendo los derechos de todos. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula ara la diputada senyora Esther Niubó. Endavant.
Bé, bon dia, diputades i diputats. Darrer Ple de legislatura, s'acosta la campanya i Ciutadans recupera un dels seus temes estrella, com és la llengua. I des del PSC realment no tenim por. De fet, moltes vegades aquests debats ens han fet revisar conviccions, tornar-les a contrastar, però el que no podem acceptar, i està molt bé, perquè vostè ha centrat molt el debat a parlar de mentides, és que es debati sobre la base de mentides. I el primer punt de la seva moció ja diu una mentida: és legítim que vostès discrepin de la nova llei educativa, la LOMLOE, que rebutgin determinades esmenes que s'hi han proposat, però el que no podem acceptar és que menteixin; és a dir, que parlin, com és el cas, d'una esmena de Plataforma per la Llengua, que en absolut s'ha mantingut cap tipus de negociació amb aquesta entitat; que diguin que arran de la nova llei es permet que es controli la llengua a l'alumnat a l'hora del pati o en altres activitats no lectives. Deixin de mentir i de manipular la ciutadania. Porten setmanes fent campanyes al costat de Vox, del PP i, curiosament, al costat de Junts per Catalunya, en contra de la nova llei, perquè quan es tracta de defensar interessos i privilegis d'algunes patronals amigues, doncs, evidentment, la senyora Ayuso sap que és la primera a fer-ho i ajuntar-se. Però porten setmanes repetint mentides: que si la LOMLOE vol acabar amb la concertada, que si vol acabar amb els centres d'educació especial, que si també vol acabar amb el castellà; però no els fa vergonya atiar la por i la preocupació de moltes famílies, quan saben del cert que de debò aquesta llei l'únic que vol és avançar en la modernització del sistema educatiu amb garanties d'equitat, d'inclusió, i quan saben que en cap cas ni s'acabarà amb el castellà, ni amb la concertada, ni amb els centres d'educació especial? Miri, a vostès els hem vist darrerament posant llaços taronges on fa molt pocs mesos s'havien dedicat a treure llaços grocs de l'espai públic. Els hem vist fent servir nens i nenes a dintre els centres educatius amb finalitats polítiques, després de plens parlant de neutralitat de les institucions; i, de veritat, entenem que els seus votants, doncs, ja no sàpiguen massa com seguir-los. Però, en qualsevol cas, per continuar amb la moció, vostès no parlen amb propietat, vostès parlen de «llengües maternes quan en realitat volen parlar de «llengües oficials, perquè de llengües maternes a Catalunya n'hi ha moltes: hi ha l'amazic, hi ha el xinès, hi ha l'urdú, n'hi ha més de tres-centes. Vostès es refereixen explícitament al castellà, el català i l'aranès, i per això els proposaven una esmena en el sentit de garantir el dret de l'alumnat a rebre ensenyament en castellà, en català, l'occità aranès a l'Aran, i vetllar especialment per l'alumnat amb necessitats educatives especials, perquè, efectivament, si es tracta de nens que tenen alguns trastorns vinculats al llenguatge, l'aprenentatge en llengua materna en aquests casos els pot ajudar, però no l'han acceptat. I un altre punt de la moció: insisteixen en una reivindicació històrica del seu partit; aquí hem de tornar a manifestar la nostra discrepància, perquè el que ens sembla que és rellevant és –i s'hauria de garantir– la igualtat d'oportunitats, i, per tant, assegurar que els nens i nenes en acabar l'educació bàsica, tot l'alumnat, independentment de la titularitat del seu centre educatiu, assoleixin, doncs, un domini ple i equivalent del castellà, del català, de l'aranès, i també un ús funcional de l'anglès, perquè ja sabem que això per ara és una competència exclusiva d'aquelles famílies que s'ho poden pagar, extraescolars o sortides a l'estranger. I tot això, doncs, aplicant instruments de verificació, de control, que el mateix sistema educatiu té, promovent més avaluacions, si convé, i adoptant les mesures necessàries per compensar les carències que existeixin en qualsevol d'aquestes llengües; la flexibilitat i la compensació que per primera vegada introdueix la LOMLOE. Però això, doncs, tampoc els agrada, vostès el que volen és imposar als mestres com han de fer la seva feina, volen decidir sobre didàctica, sobre pedagogia, quan el que correspon als polítics és marcar els objectius; en el nostre cas, diem «un ple domini de les llengües oficials i un ús funcional de l'anglès o d'una tercera llengua. I, finalment, vostès es plantegen discriminar i vetar una entitat que no els agrada; legítimament, però veten la possibilitat que rebin una subvenció. Nosaltres aquí el que els diem és que el que convé és evitar males praxis a l'interior de centres educatius, i, per tant, el que convé és instar el Govern a elaborar, aprovar protocols d'actuació, com tenen altres comunitats autònomes, en cas que entitats, grups de recerca, universitats, vulguin fer, dintre dels centres educatius, i que afectin menors, investigacions, i, per tant, que es tingui en compte la necessitat d'autoritzar o no aquestes investigacions, de rebre el consentiment o informar tant els centres educatius i els claustres com les famílies, cosa que a Catalunya no sempre passa. Per tant, anava a dir «m'agradaria que recuperessin, però no dic això; m'agradaria que veiessin que la política ha de ser útil, que la discrepància és legítima, però que la confrontació estèril i la crispació no contribueixen a la cohesió i a la concòrdia que la majoria desitgem, i que deixin de sentir-se acomplexats per PP, per Vox, que no menteixin, ni que sigui per un grapat de vots, perquè entenem que no s'ho val. I amb tot, doncs, nosaltres votarem en contra de la moció. Tan sols votarem a favor els punts 2 i 6 i ens abstindrem en el punt 3. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, no sé si és oportunisme electoral, el de Ciutadans, al presentar aquesta moció ara aquí, però sí que és oportuna en el sentit de que fa relativament poques setmanes, doncs, que es va aprovar la LOMLOE, la llei Celaá, i també es va conèixer aquesta esmena que suprimeix del text de la llei el fet de que el castellà, llengua oficial a tot l'Estat, també a Catalunya, desaparegui en el text de la llei com a llengua vehicular, no? Nosaltres hem presentat dos esmenes a la moció, les dos orientades en el mateix sentit, a mostrar el rebuig a la nova Llei d'educació, pel que significa. I per nosaltres significa reduir la cultura de l'esforç, que considerem que és imprescindible; també limitar la pluralitat de centres educatius, i, per tant, també limitar la llibertat que tenen les famílies a l'hora d'escollir els centres educatius. I també, ni que potser no és tan obertament, significa el buidatge dels centres d'educació especial. És evident que la inclusió dels alumnes amb necessitats especials en l'escola ordinària és imprescindible, però segur que hi han casos en els que és convenient, per al desenvolupament dels mateixos infants, mantenir uns centres d'educació especial. Per tant, també en aquest sentit es vulnera la llibertat de les famílies a l'hora d'escollir la millor educació per al seu fill. I la segona esmena que hem presentat és per expressar que per més que vulguin suprimir les referències, en les lleis, a la vehicularitat del castellà, el marc jurídic continua sent el mateix que és. I el sentit comú, cosa que em dona la impressió de que no existeix gaire, no?..., però s'estableix que hi han dos models lingüístics en les comunitats on conviuen dues llengües, que són el de la segregació, que nosaltres no compartim, i el de la conjunció lingüística, que jo crec que és el que compartim la majoria de grups en aquesta cambra. I, així, els recordem que –i també ho fan moltes sentències, per exemple la d'ahir, del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya–, pensant en l'educació dels nostres fills, tant català com castellà haurien de ser vehiculars, i en la mesura del possible també una tercera llengua estrangera. I tot això, bàsicament, perquè l'ensenyament i l'educació que reben els fills de les elits, com per exemple de la ministra d'Educació, els puguin rebre també el conjunt de la ciutadania. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Bé, gràcies, president. Bé, nosaltres votarem en contra d'aquesta moció. I ja sap la diputada proposant que el nostre grup no comparteix el model educatiu de Ciutadans, i especialment no el compartim en matèria de llengua. Tot i que aquesta és una moció que es titula «sobre el dret del nen –entenem que també de les nenes–, només ens parlen de llengua, com si els nens i nenes no tinguessin un dret principal que és el dret a l'aprenentatge, el dret a fer-ho en condicions d'igualtat, el dret a relacionar-se... Per tant, molts altres drets. En qualsevol cas, com els deia, hi votarem en contra, amb l'excepció del darrer punt, que s'ha incorporat amb una esmena del Grup Socialistes, que entenem que és raonable. Mirin, han fet referència a la sentència d'ahir, una sentència que per nosaltres el que evidencia és quelcom que ja fa temps que sabem, eh?, que és que tenim un problema de sobirania. Un tribunal ens ha de dir quantes hores de castellà hem de fer a les aules a Catalunya en aplicació d'una llei estatal, quan l'Estatut estableix que a Catalunya la Generalitat té competència exclusiva en matèria d'educació. Certament, la nova Llei d'educació farà que aquesta sentència no tingui efecte, perquè la nova llei blinda el català, tot i que Junts per Catalunya, doncs, no ho va reconèixer. Però, en qualsevol cas, creiem que el problema de fons és un altre, que és el problema de la sobirania i que el que ens cal és blindar competències. I pel que fa al model, saben que nosaltres defensem la immersió lingüística i ho fem amb les dades a la mà, amb evidències. Quina és la llengua minoritzada en el seu ús social a Catalunya? Quina és? És el català o és el castellà? Amb quin nivell de castellà surten els alumnes catalanoparlants escolaritzats a Catalunya? Surten o no surten sabent castellà? I amb quin nivell de català surten els alumnes castellanoparlants escolaritzats a Catalunya? Surten o no surten sabent català? Clar, la immersió lingüística, justament, el que garanteix és que tot l'alumnat surti del sistema educatiu coneixent perfectament les dues llengües, i nosaltres entenem que aquesta és una gran riquesa, la riquesa de poder conèixer perfectament les dues llengües. Certament, voldríem millorar el nivell d'anglès, però no discutim que el model el que garanteix és això. I vostès ens diuen que aquest model no existeix enlloc més i ens comparen amb altres realitats que no tenen res a veure amb la realitat catalana. I justament per l'especificitat catalana creiem que té interès aquest model d'immersió. I surten aquí, ens diuen als altres que tots som uns mentiders, però no aporten cap dada empírica. No n'han aportat cap. I l'única argumentació que fan, que va fer l'altre dia i que li he sentit dir en repetides ocasions, és que els portaveus dels grups catalans al Congrés dels Diputats, doncs, no tenen un nivell de castellà prou bo. Suposo que es refereix al seu accent, com si el castellà no es pogués parlar amb diferents accents. O és que no tenen el seu accent propi bascos, gallecs o andalusos? O vagi-se'n vostè a Nova York i veurà com hispans, afroamericans, asiàtics, gringos parlen anglès amb accents marcadament diferents, que no són justament l'accent britànic, i tots ho fan en una mateixa ciutat. I, per cert, sap qui decideix qüestions com la gratuïtat del P4 o la gratuïtat dels menjadors a la ciutat de Nova York? Doncs ho decideix el govern de la ciutat, el govern local; ni tan sols el de l'Estat de Nova York, que, per cert, té una constitució pròpia, cosa que aquí no podem tenir. Com els deia, tenim un problema de sobirania, al nostre entendre. Però bé, vostès amb el seu discurs prefiguren un problema que simplement nosaltres creiem que al carrer no existeix. I això creiem que és trist, perquè fan política creant problemes, en lloc de solucionar-los; fan política generant conflicte, en lloc de volent promoure la convivència. Però bé, vostès sabran. Bé, se m'acaba el temps, i deixi'm acabar, president, amb alguns agraïments i reflexions de final de legislatura. Agraïment, en primer lloc, als treballadors i treballadores de la cambra, que fan possible la nostra tasca parlamentària. Agraïment també a la Mesa per fer-ho possible, i, en especial, al seu president, per haver defensat amb determinació els drets dels diputats i diputades d'aquesta cambra a poder parlar de tot. I, per últim, no vull marxar sense un sentit record per a tots aquells diputats i diputades que van ser escollits a les urnes en aquesta cambra en aquesta legislatura, i que, víctimes de la repressió, no han pogut desenvolupar la seva tasca com a representants de la ciutadania, alguns encara avui a la presó i altres a l'exili, tots ells per motius polítics. De cap de les maneres podem normalitzar aquesta situació. Lamento enormement que no haguem estat capaços de posar-nos d'acord per impulsar allò que sincerament crec que és el sentir majoritari de la ciutadania de Catalunya avui: la llibertat dels presos i les preses, el retorn de les persones exiliades, la fi de tota forma de repressió i la resolució per via democràtica d'un conflicte que és polític. I és en aquest sentit que des de la meva estricta convicció moral, doncs, vull manifestar el meu suport a l'amnistia i el meu desig perquè allò que no hem estat capaços de fer des d'aquesta cambra pugui veure la llum gràcies a la iniciativa ciutadana d'associacions com Amnistia i Llibertat. Ho vam aprendre el 15-M i l'U d'Octubre, i continuo pensant que això és el que realment ens pot fer avançar: la ciutadania per davant de les institucions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera. Endavant.
Gràcies, president. Bé, enèsima moció de Ciutadans contra la immersió lingüística, enèsima vegada, i no serà la darrera, evidentment, que els hi responem, i els hi responem amb el nostre model lingüístic, amb el nostre projecte lingüístic. Vivim, formem part d'una societat multicultural i multilingüe, i en aquest context de pluralitat cultural i lingüística nosaltres apostem perquè la llengua catalana sigui la llengua comuna entre totes les comunitats lingüístiques que conviuen en el nostre país, perquè sigui la llengua d'ús social compartida entre totes les comunitats lingüístiques. Estem lluny d'aquest objectiu encara, ben legítim políticament, i creiem que compartit per la majoria de la nostra societat. I per tal que aquest projecte sigui possible, és imprescindible que això també s'apliqui a l'escola, que el català sigui la llengua vehicular i la llengua comuna, la llengua compartida per les diferents comunitats lingüístiques que també conviuen en les nostres escoles. I el millor model per tal de garantir això és, sens dubte, la immersió lingüística, un model que genera cohesió, de qualitat pedagògica i que garanteix la competència lingüística. I és per això que també demanem al Govern de la Generalitat, emplacem el Govern que ni acati ni apliqui cap sentència, ni del TSJ ni cap altra, que pretengui anul·lar aquest model d'immersió lingüística. I, per acabar, president, unes paraules també de comiat en els segons que em queden. Un especial record per a totes les persones que han patit i que pateixen la repressió. Un record per a totes les persones que han patit i pateixen els efectes d'aquesta crisi sanitària, econòmica i social. El nostre compromís de continuar dempeus lluitant al carrer i a les institucions per defensar la llibertat i els drets de totes. Un especial agraïment també a les treballadores de la cambra, als treballadors i treballadores de la cambra. I, finalment, un especial record, reconeixement i agraïment als meus companys, a les meves companyes de grup parlamentari i d'oficina parlamentària, persones excel·lents, extraordinàries, amb un treball constant i incansable, amb coherència política. Un honor haver compartit aquest viatge amb elles i compartir els viatges que vindran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara la diputada senyora Gemma Espigares. Endavant.
Gràcies, president. Acabo aquesta última intervenció amb un exemple més del que ha estat aquesta legislatura: malauradament, mentre alguns han volgut buscar consensos, han volgut parlar de la realitat, del que feia falta, alguns confronten, crispen, segueixen encasellats en una política en blanc i negre que els persegueix durant tota la legislatura, avui intentant denunciar drets de vulneració dels nens; quan no, ho fan amb els drets lingüístics també a la universitat o en diferents àmbits. Però mentre vostès trepitgen contínuament els drets sense reconèixer els presos polítics, sense reconèixer els exiliats, sense ni tan sols ser capaços de mirar-nos a la cara quan estem parlant, vostès venen i intenten denunciar aquests drets polítics. Crec que quan intenten parlar de les llengües maternes s'obliden que d'això en tenim tots, i jo me'n sento orgullosa, de tenir com a llengua materna el català, i també el castellà, amb uns padrins vinguts d'Andalusia que m'han criat en castellà, i que, per tant, utilitzo una i altra llengua sense problema. Però vostès d'això intenten explicar que hi ha espionatge a les escoles, que hi ha aquesta confrontació que els va bé per seguir en el mateix. I, malauradament, necessito interpel·lar el PSC, perquè vostès, que també saben que la política educativa es fa al Parlament i es fa al Govern, cal que deixin de fer seguidisme de l'extrema dreta més rància, que en algunes coses els acompanyen. I ho saben, perquè quan alguns el que no saben guanyar a les urnes intenten guanyar-ho als jutjats, cal que siguin molt més contundents. I, senyora Sierra, si el que vol és que els acompanyem a «Santaco, només cal que s'esperi al 14 de febrer i que vegi a les urnes quin és el model català que volen a les escoles les famílies; no cal que anem a fer excursions, cal que ho vegem a les urnes, que és allò que més els espanta. I intento fer una mirada més gran per no centrar-me només en aquest tema, perquè crec que és evident que durant aquesta legislatura hem fet moltíssima feina, amb tots els companys i companyes del grup parlamentari, però també amb tot l'arc parlamentari, i fins i tot amb alguns companys del seu grup parlamentari, que en molts temes ens hem sabut posar d'acord: en temes sanitaris, amb les entitats, per avançar en el dret a morir dignament, i vam veure ahir com avançàvem en la despenalització de l'eutanàsia, amb la gran feina que ha fet DMD Catalunya. Però també en l'any que ha estat l'any del Nursing Now, i amb les infermeres, que cada cop que hi ha una crida tornen a contestar, com vam veure, en menys de vint-i-quatre hores, desbordant totes les expectatives de solidaritat per poder ajudar amb la vacunació en un any que està sent tan complicat, i, a més, amb la presidenta de la comissió, amb la Titon Laïlla, i amb la consellera Vergés liderant el que ha estat l'àmbit sanitari. Però també, amb la universitat, i veig el vicepresident, que ha encapçalat la rebaixa del 30 per cent dels preus universitaris, tan reivindicada en aquesta cambra, o el Pacte nacional per a la societat del coneixement, perquè sabem que posar un euro a la universitat és retornar-ne quatre. Per tant, invertim en coneixement, invertim en l'ascensor social, i en una legislatura que ha estat marcada des del principi per la repressió, i acabant-la amb la reconstrucció del país, sent capaços de proposar cent quatre conclusions entre tot l'arc parlamentari per reconstruir aquest país, i fer-ho d'una forma socialment justa. Seguiu determinats en la propera legislatura, aquells qui tingueu la responsabilitat de seguir treballant per l'amnistia, per l'autodeterminació, per seguir posant el feminisme absolutament a totes les polítiques. I, si m'ho permet, president, acabo aquesta intervenció acomiadant-me, i ho faig agraint-los, primer, l'oportunitat als companys de Territori, i recordo el Carmel Mòdol, que va ser el primer que em va invitar a formar part de tot aquest activisme polític que fem des d'Esquerra Republicana; però també a tots els companys de grup parlamentari, que ho deia abans; al Jovent Republicà, que ha estat també al capdavant de moltes de les iniciatives que hem compartit; als companys del municipalisme que cada dia des de la trinxera també ho fan, i amb l'alcalde republicà Miquel Pueyo al capdavant, i ho faig amb dos precs. El primer, als companys i companyes que hagin de seguir construint ponts, perquè és molt més fàcil destruir-los; és més difícil construir-los, però per ser més difícil no treu que és també molt més útil a la gent, que al final és pel que tenim la sort o la responsabilitat d'estar aquí. I ho faig també amb una persona molt especial, a la diputada Marta Vilalta, amb qui fa temps que ens coneixem, i que té la responsabilitat d'encapçalar el nostre projecte al territori; una persona compromesa amb el territori, però que, a més a més, s'ha guanyat la credibilitat i s'ha guanyat la influència política en aquest país. Per tant, amb tots i cadascun dels diputats que tinguin aquesta responsabilitat, que ho puguin fer. I acabo amb dos agraïments, els imprescindibles, perquè fa molt temps que segueixo els còmics del Tintín; de fet, des de petita. [[L'oradora mostra a la cambra unes il·lustracions.]] Segurament vostès coneixeran Tintín, fins i tot Milú, i algun altre dels personatges. Doncs jo he tingut la sort de conèixer tota la família parlamentària i aquesta infografia és una manera d'exemplificar-ho: sense conèixer tots i cadascun dels personatges, et quedes a mitja història, i, per tant, els assessors, els tècnics, els lletrats, els periodistes, els uixers, tots i cadascun dels membres que fan que això sigui possible. I, l'últim, cap a la xarxa lila de solidaritat, de sororitat que ha estat aquesta legislatura, i que, d'alguna manera, a mi m'ha permès persistir i resistir, amb la presidenta Forcadell al capdavant com a referent, però cadascú des de la seva, perquè cal que canviem la història, i entre totes escrivim aquest futur amb tinta lila. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Gràcies. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Josep Maria Forné. Endavant.
President, vicepresident, consellera, diputades i diputats, vull fer la meva intervenció amb un tema de llengua, que em sembla que és un tema de país, i, per tant, és un tema de tots, sense cap mena d'accent, diguéssim, partidista; en tot cas, és la primera posició que volia fer. Les llengües tenen parlants i els parlants estan en un territori, i els territoris, les institucions d'aquell territori, són les encarregades de garantir els drets lingüístics d'aquells parlants. Ho dic, això, perquè a vegades sembla que les persones tinguem –en la moció es parla de «llengües maternes–, nasquem amb drets..., sinó que són les institucions que garanteixen aquells drets, i aquelles institucions són d'un territori. El català és la llengua pròpia d'aquest territori –el català és la llengua pròpia d'aquest territori. També vaig sentir-li a un escriptor català en llengua castellana que el castellà no és llengua impròpia d'aquest territori, i també ho comparteixo així, però el català és la llengua pròpia. Una de les escletxes i una de les portes d'oportunitat que ens ha obert la vinguda de noves persones aquestes dècades últimes és que aquestes llengües que no són impròpies de Catalunya siguin moltes més, i en aquest moment, ja s'hi ha fet referència abans, segurament, són més de tres-centes les llengües maternes que existeixen aquí. Primera constatació: hi ha parlants, hi ha territoris amb parlants. Segona: la llengua minoritzada en aquest moment, tot i que la llengua és pròpia, és la llengua catalana. El català està vivint una situació de diglòssia amb una situació greu –no difícil, no: greu–, i la que necessita atenció i cura és la llengua catalana, en aquest moment. Hi ha un procés de substitució que és perillós. Les dos grans àrees metropolitanes de territoris de parla catalana dels Països Catalans, València i Barcelona, tenen, entre els joves..., que no arriben ni al 20 per cent de catalanoparlants. Els joves són els transmissors de la llengua, i, per tant, són en la llengua que està en risc. Aquesta és l'altra consideració que volia fer, que em sembla que és imprescindible: la situació que es viu del català. Per parlar d'aquesta situació hi han tres indicadors: el coneixement de la llengua, l'ús de la llengua i el reconeixement institucional. Jo vaig dir-ho no fa gaire en una proposta de resolució d'una comissió, que només aprovem en el coneixement; ni en l'ús ni en el reconeixement institucional el català aprova –ni en l'ús ni en el reconeixement institucional. En el coneixement aprovem? Miri, en bona part –en bona part–, aquest aprovat en el coneixement és gràcies a la immersió. No renunciarem a l'eina que fa possible que dels tres indicadors sigui el català l'únic que tingui un aprovat. I, a més a més, en aquest indicador, que és el coneixement, és una eina imprescindible per a poder aprovar en l'altre, que és el que fa viable la perspectiva de futur del català, que és en l'ús. Per tant, la immersió, no la toquin; no ens la toqueu. No la imposeu a través d'altres vies, com poden ser les judicials. Per molt que hi hagin blindatges, sempre coneixem que aquests blindatges no tenen gaire més garantia que la sentència judicial, però bé. No ens toqueu la immersió, que és l'única esperança que ens dona el català. El mestre Pompeu Fabra deia que si ens falla la llengua ens fallarà tot. I això ho tenim molt clar, alguns. Per tant, votarem que no a tota la moció i a tots els punts que hi han de la moció. També, per acabar, òbviament... Bé, òbviament no, però, en aquest cas, sí que el que vull fer és un agraïment i un encoratjament. Un agraïment a tot el personal del Parlament, a tots els nivells, a nivell jurídic, a nivell d'atenció, uixers, tots, de veritat que feu molt fàcil l'activitat parlamentària, i això és imprescindible. Una activitat que requereix aquest, diguéssim, acord i trobar ponts. I en això us invito a tots els que continueu en aquesta tasca. Necessitem –i això, encoratjar-vos– aquests ponts per garantir el benestar de la ciutadania, de tota la ciutadania del país, i això ho necessitem tots, perquè tots representem una part, i per a aquells que ens ho creiem, per aconseguir el ple reconeixement i la llibertat nacional de Catalunya. Moltes gràcies a tothom. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn de nou la diputada Sonia Sierra. Endavant.
Gracias, señor presidente. Miren, he ido anotando las mentiras que les he dicho que dirían, y las han dicho prácticamente todas, oigan, casi un pleno al quince. [[L'oradora mostra a la cambra un full.]] A ver si tengo el mismo ojo para el Gordo de Navidad. Miren, si después de treinta años de imposición lingüística el catalán pierde hablantes, empiecen a pensar que la imposición lingüística no funciona, que funciona muchísimo mejor la libertad. Y de esas casi trescientas lenguas que hay en Cataluña, es que están alrededor del 10 por ciento de los hablantes. Excepto dos, que tienen un 1 por ciento, el resto no llegan ni al 1 por ciento, y les sirve como excusa para pisotear a más del 50 por ciento de la población. No cuela. Su hispanofobia no cuela. Mire, señora Niubó, lo de Plataforma per la Llengua no es un invento de Ciudadanos, es que lo han explicado ellos, que les dieron la enmienda a Esquerra Republicana. Esquerra Republicana no lo ha desmentido, pero, claro, cómo no van a defender a Plataforma per la Llengua si les dan su dinerito, si les dan sus subvenciones y la delegada del Gobierno se reúne con ellos y se hace foto con ellos, con los espías de los niños de los patios de los colegios. Los que alientan los boicots a las pizzerías y otros negocios. Señor Parés, mire, los niños no salen del colegio hablando español, los niños entran hablando español. Se puede ser analfabeto, se puede no haber ido nunca a un colegio y hablar una lengua. Y, por supuesto, no tiene nada que ver con los acentos, no se inventen cosas. Son el propio señor Batet y la propia señora Ponsatí, que reconocieron que no hablaban bien español. No es tampoco un invento de Ciudadanos. ¿Qué más? No voy a entrar en los insultos y descalificaciones, porque en eso siempre me van a ganar ustedes, no es mi estilo, ustedes ganan siempre en insulto y descalificación. Y quiero aprovechar estos últimos segundos para agradecer el trabajo de todos los miembros de la cámara, muy especialmente el equipo de Ciudadanos, asesores, técnicos de prensa, de comunicación, y desearles, por supuesto, a todos ustedes, bon Nadal [[l'oradora signa «bon Nadal]] , bon Nadau y feliz Navidad. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de l'economia]] [[302-00277/12]] Passem al següent punt, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de l'economia. Per presentar-la, té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
President, vicepresident, diputades, diputats, davant la situació de crisi sanitària, que comporta la crisi econòmica i social, en l'àmbit econòmic vam plantejar aquesta interpel·lació amb la voluntat de parlar de l'impuls de l'economia, de què és allò que serà imprescindible i de mesures que seran imprescindibles un cop deixem enrere la pandèmia i intentem recuperar els nivells de creixement econòmic que teníem amb anterioritat. El cert és que el decurs de la intervenció se'ns va menjar el curt termini i se'ns va menjar altres mesures també de caràcter econòmic, que són també imprescindibles, que són aquelles destinades a intentar mantenir empreses i mantenir llocs de treball, que també serà molt important de cara a l'impuls de l'economia després de la pandèmia, perquè no perdem teixit empresarial i puguem recuperar, com deia, el creixement. I, en aquest sentit, la moció, condicionada també per la interpel·lació, té un primer bloc que va adreçat a mesures de curt termini, però que són mesures que jo crec que no són les simples mesures de dir «escolti'm, hem de donar ajuts, perquè això el Govern ja ho està fent, sinó que intentem posar una mica de seny en la manera en què es donen i que s'atorguen aquests ajuts, no? Per tant, les mesures que plantegem per intentar conservar el màxim possible d'empreses i llocs de treball... Demanem que el Govern tingui un cert criteri i que tingui una coordinació perquè les ajudes siguin al més suficient possibles per a tots aquells que la reben. I som conscients de que hi han limitacions, però, a pesar de les limitacions, hem d'intentar que siguin al més suficient possibles, i, sobretot, també que siguin proporcionades entre els diferents sectors que reben aquestes ajudes. Tenim molt la sensació de que les ajudes que s'estan convocant fins aquest moment depenen, la seva quantia, de la capacitat que tenen cadascun dels departaments que les convoca per poder atorgar aquests ajuts. I creiem que és necessari que hi hagi una proporcionalitat. I en aquest sentit demanem que hi hagin criteris homogenis entre tots els departaments a l'hora de fer aquestes convocatòries. També demanem una cosa que jo crec que és molt elemental, no?, i és que les eines per demanar aquests ajuts siguin les adequades, i tinguem garanties de que siguin les adequades. És a dir, no es poden convocar –ja n'hem parlat molt i ja ho han reconegut– uns ajuts als autònoms a correcuita –és a dir, a correcuita, el que arriba se l'endú– i que es bloquegi el sistema informàtic, ni amb els autònoms ni amb qualsevol altre sector. Per tant, cal garantir que les eines són les adequades per als tipus d'ajudes. També els demanem una altra cosa que és bastant de calaix, és bastant de sentit comú, i és demanar-los que parlin amb els sectors –que parlin amb els sectors–, que deixin que els sectors els expliquin quins són els problemes que pateixen, que els expliquin quines són les seves peculiaritats. I ja el que seria per nota és que, a més a més, abans de convocar els ajuts, doncs, ho fessin consensuadament amb el sector. Això els permetrà encertar molt més els ajuts i permetrà que els ajuts i que tots aquests recursos vagin destinats, precisament, allà on fan falta i de la manera que fa falta, perquè a vegades ens dona la impressió que és una mica una forma de repartiment. També, i també és una cosa molt elemental, els demanem que comptin amb els agents econòmics i socials, perquè no ho estan fent –no ho han fet amb el pla interdepartamental, amb la Coreco, no ho estan fent amb els fons Next Generation–, no estan comptant amb els agents econòmics i socials, i creiem que ells també poden aportar-hi. Demanem també –demanem també– que el Govern d'Espanya doni més suport directe als sectors econòmics, més suport directe per part del Govern d'Espanya. Però, també, que puguin adoptar i que adoptin mesures fiscals i de cotitzacions socials per alleugerir les restriccions que pateixen molts sectors econòmics. I, finalment, entre les mesures d'impuls –i molt breument– apuntem a dos sectors que són els que tenen o generen la major part de llocs de treball: és el sector del turisme, és el sector de la indústria. El turisme està pràcticament tancat, i, per tant, seran necessàries reformes per tal d'impulsar el turisme, però també la indústria, i reformes fiscals per millorar la competitivitat de les empreses. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Antonio Espinosa. Endavant.
Gracias, presidente. Muy buenos días, vicepresidente y conseller de Economía e Hisenda, y diputados y diputadas. Hoy celebramos la última sesión de un Pleno que será, casi con toda seguridad, el último de la legislatura, y la moción que ha presentado el Partido Popular es una excelente oportunidad para poner de relieve algunos aspectos económicos del horrible año que está suponiendo 2020 para la salud y la economía. Todos los indicadores –sobre el empleo, la afiliación a la seguridad social, producción industrial, exportaciones y tantos otros– han empeorado y se han derrumbado durante el año 2020 por una crisis económica sin precedentes. En Cataluña, prácticamente medio millón de trabajadores parados, 240.000 trabajadores afectados por un expediente de regulación de empleo temporal, y ello, junto con que el 85 por ciento de los trabajadores autónomos tiene su actividad parada o restringida, nos ofrece una perfecta radiografía de la dolorosa situación económica en la que se encuentran tantas y tantas personas. Siempre la economía ha de estar al servicio de las personas, siempre, pero ahora más que nunca ha de tener rostro humano. Hoy todos podemos poner caras a la crisis sanitaria y económica; todos tenemos familiares, amigos, conocidos y allegados que están sufriendo personalmente la doble crisis sanitaria y económica que padecemos. El Gobierno debería ser capaz de tener más empatía con las miles y miles de personas que padecen tanta precariedad, y, en consecuencia, ayudarlas, ayudarlas mucho más. Sin embargo, las diferentes ayudas del Gobierno de la Generalitat –y del Gobierno central, por cierto–, ya sean directas o mediante líneas de financiación, se quedan cortas. Precisamente, la moción va en la línea de ampliarlas, de darles más cobertura, y, por ello, el Grupo Parlamentario de Ciudadanos daremos apoyo a todas las medidas. Y hemos contribuido introduciendo ayudas de dos mil euros a autónomos y microempresas que hayan visto reducida su actividad en más de un 50 por ciento; 1.200 euros a autónomos y microempresas que hayan visto interrumpida su actividad para destinarlos al pago de sus obligaciones contractuales, como el pago de alquileres, y cuatro mil euros a todos los autónomos y microempresas que hayan tenido que suspender su actividad por las restricciones derivadas de la gestión de la pandemia de la Covid-19. Pero, diputados y diputadas, si las ayudas son imprescindibles ante esta crisis, aprender de esta crisis es aún una absoluta necesidad. Cataluña se encuentra en una profunda recesión, y todos, pero especialmente el Gobierno de la Generalitat, deberíamos extraer algunas enseñanzas para no repetir errores. El Gobierno de la Generalitat no debería limitarse, como ha hecho durante la anterior etapa de bonanza económica, a aprovechar la devaluación interna con bajos salarios. Por el contrario, una vez pasada la actual situación crítica de la pandemia, debería volcarse en recuperar el turismo, el comercio, la industria, especialmente el sector de la automoción, sobre el que todos sabemos sobrevuelan claras amenazas. Durante estos años no se han establecido programas que ayuden a las empresas a transformarse integrando las nuevas tecnologías y, con ello, que esas empresas puedan incrementar su productividad y su competitividad. Sabemos que un factor fundamental para hacer crecer la productividad y el empleo de calidad es, sin duda, la inversión, el desarrollo y la innovación. Pero esta investigación e innovación no deben limitarse a la industria, como generalmente se concibe, deben abarcar todos los sectores económicos, también, lógicamente, el turismo y el comercio. Si no invertimos suficientemente en ello, Cataluña tendrá menos empleo y, por supuesto, de peor calidad. El Gobierno de la Generalitat debe invertir de forma decidida recursos económicos y humanos para favorecer que las empresas aceleren la automatización de procesos, la digitalización y mejoren su organización interna. Este es un aspecto que se suele olvidar, pero la mejora de la organización interna de las empresas es fundamental. Porque las empresas que sobrevivirán y crecerán son aquellas que más avances tecnológicos incorporen y más flexibilidad en tareas, horarios, etcétera, tengan. Y el Gobierno, diputados y diputadas, ha de apoyarlas en esta transición. Solo si, superada la crisis actual, hacemos esto, habremos convertido esta crisis en una oportunidad. Muchísimas gracias y felices fiestas. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara la diputada senyora Montserrat Fornells. Endavant.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputades, bon dia a tothom. Ens trobem davant del debat d'una moció del Partit Popular sobre l'impuls de l'economia. Una moció on compartim algunes de les mesures que s'hi demanen i, de fet, des del Govern s'està treballant per abordar-ho. Lamentablement, la greu situació de pandèmia mundial de la Covid que estem patint ha comportat que s'hagin hagut de prendre algunes mesures dràstiques per protegir les vides i per protegir i evitar el col·lapse del sistema sanitari. Mesures que han comportat que alguns sectors econòmics s'hagin vist afectats. Per això s'està fent un esforç ingent des del Govern per ajudar-los, i cal seguir treballant per abordar aquesta situació. Voldria agrair al diputat Santi Rodríguez la bona voluntat de buscar consensos, i que ens hagi acceptat bona part de les esmenes que hem presentat des del nostre grup, amb la qual cosa donarem suport a pràcticament la majoria dels punts de la moció. Una de les esmenes que no ens han acceptat, cosa que ja intuíem que així seria, és la nostra esmena 4 al punt 1.k. Nosaltres proposàvem en el redactat que el punt quedés «treballar per la sobirania fiscal i financera de Catalunya. La voluntat del Govern i del grup parlamentari que represento és treballar per la sobirania fiscal i financera de Catalunya, perquè és l'única manera de garantir que tots els recursos dels catalans que gestiona la Generalitat estaran sempre a la seva disposició. Per això alguns fa temps que volem que Catalunya sigui un estat i que lluitem per la república catalana. També és cert que en el marc normatiu actual en diferents ocasions el Govern d'Espanya no ha respectat la migrada autonomia financera i la capacitat normativa en matèria tributària que té reconeguda Catalunya. Això ha passat, s'ha donat en casos dels governs del PP, i també del Govern del PSOE. No donarem suport al punt 1.h. Com s'ha dit diverses vegades, hi ha, bàsicament, dos impostos en la creació d'incentius fiscals que poden impactar favorablement en els diferents sectors econòmics: l'impost de societats, quan es tracta d'empreses constituïdes com a persones jurídiques, i l'IRPF, quan es tracta d'empresaris amb persones físiques. Quant a l'impost de societats, és un impost que no està cedit a les comunitats, és un impost estatal. Per tant, no disposem de capacitat normativa. I quant a l'IRPF, per contra, sí que està cedit, aquest impost, una part, del qual sí que es reconeix una certa capacitat normativa. Això no obstant, aquesta capacitat ve limitada a l'article 46 de la Llei 22/2009, relativa a la cessió de tributs, on diu que la deducció no pot referir-se a inversions empresarials ni pot suposar una minoració directa o indirecta d'una categoria de renda, i tampoc permet crear deduccions per subvencions o ajuts públics no exempts que afectin el desenvolupament de l'activitat econòmica. Per això, nosaltres ens abstindrem. Tampoc votarem a favor al 9.3 amb la transacció que han arribat amb el Grup de Ciutadans. Evidentment, nosaltres estem d'acord a ajudar els autònoms i a ajudar tots aquells empresaris i aquells sectors econòmics que s'han vist afectats per les mesures que s'han hagut d'aplicar degut a la crisi del Covid-19. De fet, el Govern ha treballat durament per ajudar el màxim possible destinant ajudes de suport directe als diferents sectors més afectats, com poden ser, per exemple, els 252 milions d'euros per al manteniment de l'activitat econòmica a persones autònomes o microempreses, els 18,9 milions per al sector cultural, 116,8 milions per a pimes, microempreses i autònoms de la restauració, estètica i bellesa i del sector d'oci, establiments d'oci, els 20 milions per a entitats d'educació de lleure i extraescolars, els 25 milions per a instal·lacions esportives, els 19 milions per al turisme, els 13 milions de suport a la indústria i promoció econòmica, els 253 milions amb aportacions addicionals al transport públic per compensar la baixada d'ingressos derivada de la reducció de mobilitat. S'ha intentat ajudar al màxim i cal seguir treballant, perquè el 2021, que també serà complicat, caldrà ajudar tots els sectors afectats, cosa que l'Estat, per exemple, no ha fet. Al contrari, ha augmentat la quota d'autònoms. Per això no donarem suport a aquest punt 3. I perquè creiem que no és oportú ni pertinent entrar al detall dels imports abans d'haver-ho consensuat amb els representants dels autònoms al Consell del Treball Autònom, que són els que coneixen les necessitats reals del col·lectiu. Per això ens abstindrem. Sense poder entrar en detall a la resta de punts, fer esment que conjuntament cal seguir treballant per abordar aquesta difícil situació, i complexa, que estem vivint al nostre país. Cal seguir posant el màxim d'esforços, de recursos i eines per ajudar tots els sectors econòmics, per seguir tirant endavant i que tinguin la mínima afectació possible. Som-hi, fem-ho possible. I aprofito aquests últims segons per agrair la feina de tots els diputats i diputades aquesta legislatura, també de tot el personal del Parlament. Als diputats i diputades que continuaran en la següent legislatura, encoratjar-los a seguir treballant pel benestar de les persones del nostre país. I als diputats i diputades que no seguiran, doncs, desitjar-los molta sort i molts encerts. Ha estat un orgull compartir amb tots vostès aquests anys aquí de treball i feina al Parlament. I bones festes i moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara la diputada senyora Glòria Freixa. Endavant.
Bé, gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, una moció que porta per nom «impuls de l'economia, vingui d'on vingui, sempre tindrà el suport del nostre grup parlamentari. Però, senyors del Partit Popular, què és el que es pensen que hem fet nosaltres fins avui? Cada departament del nostre Govern ha buscat fins a l'últim racó de la caixa recursos per ajudar els nostres ciutadans, les nostres empreses i les nostres entitats. I els ben asseguro que s'ha fet amb tot allò del que nosaltres disposem. El Govern ha activat paquets d'ajuts directes a persones autònomes, no diré les xifres perquè les acaba de dir la meva companya del Grup Republicà, però sí que voldria dir que són ajuts també per al sector de la cultura, l'educació, el lleure, l'esport, la restauració, l'estètica, la bellesa, l'oci nocturn, les fires. Àmbits molt afectats per les mesures de contenció del coronavirus. També per lluitar contra l'emergència d'habitatge, ajuts del lloguer, ajuts per facilitar allotjament a famílies vulnerables. També s'han destinat 122 milions d'euros a intensificar les polítiques de contenció als col·lectius més vulnerables. Ajuts també per al sector del turisme, indústria, transport públic, autònoms i microempreses del sector de la restauració i del petit comerç. Ara bé, finalment, exhaurits els recursos immediats i la capacitat d'endeutament del Govern de Catalunya, i davant la lenta reacció del Govern de l'Estat en transferir recursos provinents dels fons europeus, ara els toca el torn de deixar de mirar la plaça Sant Jaume i començar a mirar cap a la Moncloa. El Govern català ha dedicat tots els seus esforços fins allà on ha pogut. Han estat molts, i no ho diem nosaltres, saben per què? Perquè si volen mirar l'estudi que publica ahir un dels macrobancs, que cada any treuen els seus beneficis milionaris orgullosos, i que no han tornat ni un dels euros que se'ls va donar en aquell rescat, i que no hem sentit a cap de vostès reclamar-los, sinó que segueixen callant..., doncs un d'aquests bancs ha publicat un estudi sobre l'afectació de la pandèmia a l'economia catalana, i si bé la caiguda de l'economia és impactant, també reconeix que ho serà una mica menys de l'esperat per l'esforç que ha fet l'Administració catalana. I això no ho diem nosaltres. I sí, poden criticar tant com vulguin els ajuts als autònoms, però saben de què parlen, al final? D'ajuts. Nosaltres hem intentat donar ajuts als autònoms. I de què parlen vostès? On són els ajuts de l'Estat espanyol? No han arribat. Podem dir que són insuficients? Tot és insuficient ara mateix, tot el que necessitem és insuficient. El més just seria que potser vostès encaixessin d'una vegada que els seus pares i els seus avis contribueixen més a les arques de l'Estat que cap altre espanyol, i també que reben molt menys que cap altre espanyol. I ara i avui sí que necessitem que siguin vostès qui alcin la veu, perquè el negoci dels seus germans pugui aixecar la persiana, perquè els seus amics que s'han quedat sense feina puguin cobrar l'atur, i perquè també arribin els diners de l'ERTO, que tampoc han arribat, en molts casos. Avui el seu company del Partit Popular feia referència a que som qui més pressió fiscal tenim. Jo, sincerament, no sé com ens poden mirar els ulls i parlar-nos a nosaltres de pressió fiscal sabent que gestionem només un 15 per cent dels impostos. La Generalitat gestiona el cent per cent de les polítiques de l'estat del benestar, salut, educació, atenció social, i només gestionem el 15 per cent dels impostos. Bé, no podem parlar més de dependència també, en el que hauria d'aportar el 50 per cent, i la Generalitat està fent un esforç immens per arribar a tot allò que l'Estat espanyol no arriba i incompleix, i que vostès mai surten aquí a demanar. L'Estat espanyol ha de repartir ja els recursos que la Unió Europea li transferirà per fer front a la crisi sanitària, però en funció de l'afectació al territori, no per criteris de població. L'Estat espanyol ha d'acabar amb el dèficit fiscal que té amb Catalunya i complir les obligacions i deutes pendents. L'Estat espanyol ha de resoldre l'infrafinançament sistèmic del sistema de salut català. I podríem seguir, però aquesta realitat sempre l'han negat. I, per acabar, avui és el meu últim dia en aquest faristol, i, com han dit altres companys, és impossible no recordar el que ens ha tocat viure. Situacions molt difícils, com aquesta crisi sanitària, però també duríssima –duríssima– situació de repressió. Vostès a vegades ens parlen d'un país normal. Doncs un país normal és aquell a qui se li respecten els drets fonamentals que tant han costat de guanyar a la humanitat, aquell on es respecta el dret de manifestació i el dret de reunió i el dret de llibertat d'expressió. Mai serem un país normal fins que els nostres líders civils i polítics siguin lliures. No hem avançat com esperava en aquest camí cap a la independència del nostre país. Hem passat un dol, un dol llarg per aquesta repressió, però ens hem aixecat tantes vegades com a poble, que els ben asseguro que aquesta no serà la darrera. I s'haurien de plantejar en quina mena de país vivim quan et truquen per presentar-te a les llistes d'un partit independentista ho has de parlar amb la teva família per entre tots assumir les conseqüències que això pot tenir. I avui vull donar les gràcies a tots aquells catalans que al llarg de la història han lluitat perquè la nostra identitat perduri fins avui, i als qui van posar la primera pedra d'aquest Parlament, veu del nostre poble, i on he tingut l'honor de treballar durant un any i mig. I, per acabar, gràcies al personal d'aquest Parlament, que cada dia amb la seva impecable feina ens fa veure que formar part d'aquesta casa és un valor preuat; a tots els diputats, i, sobretot, als meus companys, als imprescindibles Eva, Alba, Julio, el tàndem Jordi i Josep Maria, a l'Anna Grabalosa, a tot l'equip de premsa, a l'incansable Marc, la Marta, a tots els assessors, i com deia ahir l'Helena, a la meva bombolla, aquell suport indispensable per resistir en alguns moments, l'amistat: Helena, Anna, Ferran i tots vosaltres. Seguirem, queda molt per fer. Ni un pas enrere. Visca Catalunya lliure. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Endavant.
Gràcies, president. Vicepresident, diputats i diputades, bon dia. Bé, aquesta és una moció llençol d'aquelles que incorporen moltes mesures que ja haurien d'haver pres, que el Govern ja hauria d'haver pres, entre altres coses, perquè moltes ja s'han anat aprovant, però com que és cert que aquest Govern tampoc, doncs, escolta aquest Parlament i el menysté no portant a terme allò que en ell s'aprova. I, per tant, la sensació avui, que és el darrer Ple de la legislatura, és d'una certa frustració, i és d'una certa sensació d'inutilitat com a diputats, perquè, de què serveix que un presenti, faci interpel·lacions, presenti mocions, les negociï, acordi amb els altres grups, si després aquest Govern no compleix? I no compleix fins i tot allò que costa pocs diners, com és venir a presentar informes d'execució pressupostària o informes de resultats de les transferències que rep de l'Estat. Per tant, ja no és un tema de que moltes de les coses no les puguin tirar endavant perquè no hi ha recursos, sinó perquè no hi ha voluntat, no hi ha voluntat per part del Govern. El Govern menys transparent, menys dialogant que hem tingut en els darrers temps. Mirin, sobre els ajuts econòmics. Sempre ho hem dit, donarem recolzament al Govern amb les mesures sanitàries, malgrat que les expliquin tard i malament, i moltes vegades amb tanta ambigüitat que al ciutadà li costa entendre què ens estan dient, com aquest matí ha passat, però el que no podem recolzar de cap manera són aquelles mesures compensatòries que no acompanyen les sanitàries. Avui, per exemple, tampoc n'han presentat, d'econòmiques, amb el que estan patint els sectors, sectors com l'hostaleria, el comerç, l'oci nocturn, el lleure, els firaires. Tants i tants sectors que ja haurien d'haver rebut recursos si complíssim amb les mocions que s'aproven en aquest Parlament. Nosaltres no hem fet esmenes a aquesta moció, perquè el text que hi havia ja ens semblava bé, i ens segueixen semblant bé les incorporacions que s'han fet per part de molts grups, també dels grups del Govern, que, de fet, només se'n recorden, d'incorporar coses, quan és exigir coses a l'Estat. Però, mirin, els vull dir una cosa, als grups que donen suport al Govern, que són tan crítics amb la centralització de l'Estat: doncs l'Estat ha descentralitzat aprovant un fons de 16.000 milions d'euros perquè les comunitats autònomes el gestionin, i a Catalunya ens han transferit prop de 3.200 milions d'euros. I saben quant han gastat, a 31 de novembre, segons les seves dades, dels 3.200?: 2.058. On estan els altres 1.100 milions d'euros? No ens ho podrà explicar, vicepresident, perquè ja no hi haurà comissions d'economia, però ens hagués agradat saber-ho. Amb les seves dades, comptabilitzats, n'hi han 2.058. Potser el mes de desembre acabarà de gastar aquests 1.100. Senyora Freixa, diu que gestionen el 15 per cent dels impostos. Sap que hi ha una transferència al sistema de finançament autonòmic de 21.000 milions d'euros? Ho dic perquè llavors, clar, 15 per cent sembla que siguem les engrunes..., no, les engrunes no. Tenim un pressupost de 46.000, 30.000 milions d'euros de no financer, i d'aquests, 21.000 milions d'euros venen de l'Estat amb el sistema de finançament autonòmic acordat entre tots el 2009, i que si no està actualitzat és per culpa de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, que no el van negociar quan tocava. En tot cas, nosaltres ja hem dit al vicepresident Aragonès que el que ha de fer és gastar més, perquè ara veiem 2.058 fins a 31 de novembre; veurem què passa amb els altres 1.100 milions. Però és que, a banda, vostè no està fent més... Escolti, ho diuen les seves dades, vicepresident, en comptes de comentar-ho amb els seus diputats, sap què podria fer? Donar una explicació. Això és el que esperem, els diputats i els grups parlamentaris que formen part de l'oposició. I una segona cosa, li estem dient que gasti més. Per què no fan més dèficit? Faci més dèficit, el Govern ho cobrirà en forma de deute. No ho entenem, per què no gasta més, 200, 300 milions; és que una dècima de PIB són 250 milions d'euros, que podrien ajudar molt ara el sector de l'hostaleria, molt enfadat amb vostès perquè els han castigat, segurament, els que més, en aquestes restriccions que han presentat aquest matí. Per què no ho fan? A més, una altra cosa. Quan un revisa les dades que vostès han publicat a la web, ens adonem que han reduït deute a curt, 1.400 milions d'euros de deute a curt aquest darrer trimestre. Per què redueixen deute a curt? Jo ho entendria..., és una bona gestió l'any 2015, però l'any en el que estem, amb la pandèmia, de veritat han reduït vostès 1.400 milions d'euros a curt? Bé, doncs, expliqui'ns: ha reduït deute, no està gastant més, no farà més dèficit. Escolti'm, nosaltres creiem que, sincerament, a aquest Govern li costa explicar-se, perquè, si ho sabés, doncs, el que hauria de fer és explicar-nos què passa. I dir-li que en aquests moments volem que gasti més i que faci tots els possibles. És veritat que estem a mitjans de desembre; però, escolti'm, el que haurien d'haver fet és gastar més, és comprometre's amb els sectors econòmics que si la cosa es complica al gener vostès hi seran, perquè, per desgràcia, no tenim un nou Govern, perquè vostès no van convocar eleccions quan pertocava, sabent el que podia passar, que va passar, i, per tant, el canvi haurem d'esperar que sigui a partir del 14 de febrer. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid. Endavant.
Gràcies, president. Bé, nosaltres donarem suport a molts punts d'aquesta moció, després m'hi referiré; a alguns no, perquè no els compartim. Nosaltres creiem en l'autonomia fiscal, el que no creiem és en els paradisos fiscals. Ja sé que en això no estem d'acord, però és evident que Madrid avui per avui actua com un paradís fiscal dins de l'Estat espanyol, i que això cal regular-ho, si no, el que no volem és seguir per la mateixa línia que tenim ara, que és que Madrid actua de manera deslleial amb la resta de comunitats autònomes, i que, a més a més, ho paguen, sobretot, les classes mitjanes i les classes populars de Madrid, amb uns serveis públics que són clarament deficients. Però deia que donarem suport a la moció, i no deixa de ser sorprenent que nosaltres donem suport a una moció del Partit Popular, i jo crec que, al final, expressa una mica la sensació que tenim, no?, que acaba tenint més sentit comú algun dels punts que escriu la moció del Partit Popular que no, per exemple, el que està fent avui el Govern de la Generalitat i el que està fent el Govern avui d'Esquerra Republicana i Junts per Catalunya. Jo la veritat és que aquesta setmana li reclamava que es prenguessin mesures econòmiques, que hi hagués una planificació, que, a més a més, si s'havien de prendre més restriccions, doncs, anés en paral·lel amb més ajudes econòmiques... Però el que hem vist avui, o sigui, jo crec que ja és insuperable. És a dir, el nivell de caos i desgovern que té avui el Govern de la Generalitat és espectacular; és a dir, el que ha passat entre avui i ahir..., tanquem però no tanquem, apliquem restriccions però no hi han restriccions, i a la vegada, al final, tornem al cap del camí, que és que s'estan prenent mesures sense una planificació econòmica i d'ajudes reals que ajudin els sectors afectats. I jo l'hi deia l'altre dia, senyor Aragonès: no estem parlant de musiqueta, no estem parlant de xifres, parlem de persones, persones que avui vostès els han dit, per exemple, a treballadors de la restauració, que només poden obrir entre les set i mitja del dematí i la una i mitja i les tres i mitja, i que després han de tancar, sense cap pla d'ajudes. És a dir, com arribaran a final de mes, aquests sectors? Vostès estan prenent decisions sense un pla econòmic real que ajudi, en aquest cas, a pal·liar la situació. I jo també li insisteixo..., porto dient-l'hi pràcticament el darrer mes: és incomprensible la política econòmica en aquests moments del Govern de la Generalitat. I jo els hi he dit per activa i per passiva; és a dir: la Generalitat ha de fer més dèficit del que té en aquests moments damunt de la taula. Jo sé que a final d'any, que ara vostès tenen més diners en caixa per qüestions de tresoreria, no els tindran; però no pot ser que la Comunitat Valenciana tingui un dèficit del 2 per cent per a final d'any i vostès estiguin clavats al 0,7. I això és així; pot dir el que vulgui. I vostè sap perfectament que l'Estat els finançarà aquest dèficit de més. I la prova més evident que tenien temps per gastar-ho és que, després del seu fracàs amb l'ajut dels autònoms, han destinat quasi 260 milions d'euros per tapar no només la situació dels autònoms, que benvinguda sigui, sinó per tapar el fracàs del conseller de Treball i perquè el que s'havia produït era una autèntica vergonya. Llavors, per tant, jo l'hi torno a demanar. S'acaba avui el Parlament, no sé si tindrem Diputació Permanent, però jo el que li demano és que inverteixi, que mobilitzi recursos, que hi han sectors que no aguanten més, i, sobretot, que prengui decisions clares i que la gent les entengui. I el que no es pot fer –insisteixo més en el que deia abans– és tancar però no tancar, restringir però no restringir, restringir només per a uns, que són els que més tenen, però no per als que menys tenen, i, sobretot, no posar recursos econòmics damunt de la taula, no? I sí que vull destinar el darrer minut, perquè segurament serà la meva darrera intervenció aquesta legislatura, en el meu cas dependrà dels electors i electores, doncs, si torno a estar en el Parlament de Catalunya..., però per reivindicar una manera també diferent de fer política. Jo crec que es pot debatre, es pot ser punyent, vull dir, es pot ser vehement, jo crec que a vegades ho soc, potser en excés, però sempre amb respecte, i també es pot arribar a acords, eh? Jo he tingut la sort de compartir Parlament amb molts de vostès, de grups parlamentaris diferents: amb la senyora Geis, el senyor Sanglas o el senyor Civit, la senyora Sirvent, la Marina Bravo, o, si no, el senyor Rodríguez, de qui he après. I també, per exemple, jo diria la meva inseparable ja amiga Romero, de la qual, doncs, també he après, en aquesta legislatura. Crec que és possible debatre, confrontar, però també crec que és possible acordar i fer-ho entre grups diferents i trencar la dinàmica de blocs en la que alguns han volgut instal·lar aquest país. També vull fer un agraïment a tota la gent del meu grup parlamentari, especialment a la Conchi Abellán, i molt especialment a la meva estimada Marta Ribas, que no repetiran com a diputades. Crec que les trobarem a faltar. Crec que a Catalunya les trobarà a faltar. També a l'equip tècnic i a l'equip de comunicació de Catalunya en Comú Podem; sense ells no seríem res. I, simplement, desitjar-los una bona entrada d'any. Estic segur que el 2021 tornarem a somriure, i també estic segur que tindrem un nou Govern a Catalunya, que jo crec que el necessita. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent. Endavant.
Bon dia, diputats, diputades. Jo vull aprofitar aquesta última intervenció per agrair, en nom del nostre grup parlamentari, la feina incansable de l'Èrica Bel, que és la coordinadora del nostre grup parlamentari, que sempre fa feina invisible, i que és un pilar fonamental també per a la nostra organització. Avui aquí no acaba res. Nosaltres seguim i seguirem compartint batalla i trinxera. I quina sort, a les Terres de l'Ebre, de poder tenir-la. Respecte a la proposta de resolució, nosaltres votarem majoritàriament en contra, o abstenció, de la present moció. Però abans d'explicar els posicionaments de manera genèrica, es fa necessari explicar algunes qüestions. Nosaltres la veritat és que ens situem a les antípodes de la política econòmica del Partit Popular, perquè per nosaltres els elements que han de ser motor de l'economia són uns altres. El primer és que el sector públic sigui motor de l'economia, d'impulsar des del sector públic l'economia amb processos d'internalització d'aquells serveis que avui s'estan prestant de forma privada, una banca pública a disposició dels autònoms i petites empreses per planificar l'economia, una farmacèutica pública per garantir realment la salut i una empresa pública de gestió de la indústria per a la transició ecològica. En segon lloc, enfortiment dels salaris, un augment dels salaris per a la classe treballadora. Nosaltres ja sabeu que no defensem el consumisme ni consumim més enllà del que es necessita, però ara mateix les classes treballadores, la majoria popular i treballadora del nostre país, no viuen per sobre de les seves possibilitats, sinó per sota de les seves necessitats. Ho repeteixo: no viuen per sobre de les seves possibilitats, sinó per sota de les seves necessitats. Si cobrim a través d'un increment dels sous les necessitats, estem activant també la demanda, i, per tant, activant l'economia, dos elements que no són revolucionaris, que són de reforma i de polítiques keynesianes, però que creiem que són fonamentals. I, per tant, per què ens abstindrem i votarem en contra de la majoria de punts? Un règim d'ajudes i de subvencions que no valora si les empreses estan tenint beneficis milionaris en aquests moments de crisi o no, i, per tant, que són generalitzades, a nosaltres no ens semblen una bona solució; una baixada d'impostos que no únicament no compartim, [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] sinó que –acabo, president– no té en consideració la realitat de les empreses. L'únic que votarem a favor serà consultar entitats representatives, rebre sectors, atendre els compromisos adquirits i la creació del pla de contingència. Gràcies.
Gràcies, diputada. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies. Bé, aclarir que en cap lloc de la moció demanem que s'abaixin els impostos. L'hi dic a la senyora Freixa. Ni demanem que es donin ajudes generalitzades. Precisament, va del revés, va de que el que no es pot fer és agafar un grapat de diners, deixar-los al mig de la plaça i que la gent es tiri a sobre a buscar-los, que és el que han fet amb els autònoms. Això és el que no es pot fer. I això és el que els estem dient, que tinguin criteri a l'hora d'establir els ajuts, i que, a més a més, siguin proporcionats i que no siguin exclusivament dependents dels departaments i de les capacitats que puguin tenir els departaments per trobar recursos, sinó que sigui una acció transversal. Això és el que demana la moció –això és el que demana la moció. I per això hem acceptat l'esmena de Ciutadans, transaccionada, per demostrar..., i estic convençut de que..., evidentment, no és aquest, el sistema de repartiment que volem, no ho és. Però sí que demostra que fins i tot des del Parlament i des de l'oposició som capaços de tenir criteri. I això és el que li demanem al Govern, criteri, que és el que no té i el que no ha posat en els ajuts que s'han convocat fins a aquest moment. I la segona qüestió, l'autonomia financera, l'autonomia fiscal de les comunitats. De sobirania fiscal en tenim –compartida, en tenim. El que passa és que vostès utilitzen la capacitat normativa sobre els impostos per apujar tots els impostos i crear tots els que facin falta i més. Som els campions del món amb impostos, i així ens ho diuen els índexs de competitivitat fiscal, perquè els impostos tenen repercussió sobre la competitivitat de les empreses. Catalunya, a la cua; Madrid, al capdavant. No, si de sobirania fiscal ja en tenim. El problema és que vostès el que volen evitar és que les altres comunitats tinguin també autonomia fiscal, tinguin sobirania fiscal. I per això vostès intenten que els altres també apugin els impostos com fan vostès. Doncs escoltin, respectin l'autonomia, respectin la sobirania. Això és el que els demanem en aquesta moció, que respectin l'autonomia financera de les comunitats, sobretot, de les altres comunitats. Perquè vostès, això, no ho acceptarien. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Interpel·lació al Govern sobre el despoblament, la globalització i el canvi climàtic en el món rural]] [[300-00348/12]] Fet el debat, passem al següent punt de l'ordre del dia, el vint-i-unè, que és la interpel·lació al Govern sobre el despoblament, la globalització i el canvi climàtic en el món rural, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Francisco Javier Domínguez.
Gracias, president. Bueno, estamos en una interpelación –bueno, buenos días, diputados, consellers– sobre despoblamiento, globalización y cambio climático en el mundo rural. La verdad es que para mí es un orgullo poder casi cerrar este último Pleno con un tema rural, e imagino que también para ustedes y para la consellera es una oportunidad para explicar las acciones de esta legislatura. Realmente, esta interpelación quería hacer un repaso de todo lo que se ha estado llevando entre manos de estos temas. Señora Jordà, le voy a ser sincero, y con todo el cariño que le tengo: visto el panorama de este Gobierno, del que usted forma parte, casi me atrevería a calificarla como la menos mala de todos los consellers –entienda que es un piropo, ¿eh? Pero hay anécdotas que reflejan un fondo, que no suman en positivo, y que quiero exponer hoy. Primero, el primero de todos: un error comunicativo con el tema de la leche cruda. Creo que se explicó muy mal en su momento. Saltaron las alarmas por cuestiones sanitarias y esto perjudica, o pudo perjudicar, gravemente al sector. Segundo error: es no creerse su papel tan importante de consellera. Una consellera de Agricultura debe ser muy escrupulosa con la imagen que da, porque no solamente es su imagen personal, es la imagen de lo que representa, y salir en las redes con una cerveza etiquetada como «fuck Spain –«España, jódete– riéndose y, además, sin disculparse después, pues, no toca. Y, además, es ofensivo para muchos catalanes. Usted imagínese que salgo yo, pero, en vez de «España, pone «Cataluña, «Girona o «Vic; ¿qué pensaría usted de mí? En su momento no se disculpó, pero la invito a hacerlo hoy. Yo sé que es un error, pero la invito a pedir disculpas. Pero el problema de la consellera de Agricultura yo no creo que sean sus errores, esto son yo creo que dos puntos anecdóticos. En todo caso, son sus carencias. Usted ha dejado que la conselleria de Agricultura pierda peso específico respecto al resto del Govern. Usted se ha dejado arrancar competencias que deberían gestionarse desde la misma conselleria: medi natural, fauna silvestre –no solo la cinegética, sino también especies invasoras y las protegidas–, la gestión forestal, también en los espacios protegidos. Usted se ha dejado ayudar por mi grupo parlamentario, por Ciutadans, por ejemplo, en la Ley de espacios agrarios, en la que Ciutadans ha aportado infinidad de mejoras, pero usted no lo ha valorado en público. La invito a hacerlo hoy también. Usted ha recibido el apoyo de mi grupo parlamentario también en la Ley vitivinícola, y juntos la verdad es que hemos sacado adelante un buen trabajo. No es la solución mágica a todos los problemas del sector del vino y la viña, lo sabemos, pero era una ley necesaria. Pero tampoco la ha valorado en público, y también la invito hoy a que lo haga. Pero usted ha permitido que el sector primario no esté bien representado en la Agencia de la Natura. Usted ha dejado al sector agrario forestal fuera del centro de decisiones de esta agencia, en beneficio del señor Calvet. Gracias a esta rivalidad mal resuelta, se ha ninguneado a los verdaderos gestores del medi natural, que son el sector agrario, el forestal y el pesquero. Como usted comprenderá, a mí me dan igual, las diferencias que tengan usted y el señor Calvet, o entre Esquerra y Junts, pero cuando esto perjudica al sector que defiendo, pues, me preocupa. Usted también es responsable de no haber conseguido recuperar los presupuestos para agricultura. No llegamos a la proporción que dedican otras comunidades autónomas vecinas que tienen un sector similar al nuestro, y tampoco se han recuperado los recortes que se hicieron hace casi una década. Usted también es responsable de no devolver la dignidad a un grupo de profesionales que depende de usted. Estoy hablando de los Agentes Rurales. Yo llevo cinco años defendiendo al cuerpo y, al menos, ahora la verdad es que se reconoce que hay unas carencias graves y se han corregido algunas cosillas. Pero todavía queda mucho recorrido por delante. Falta recuperar mucho prestigio y reconocimiento que se merecen. Ni la plantilla está a la altura del trabajo que tienen por delante, ni tienen los recursos materiales necesarios, y si nos fijamos en algunos detalles, como, por ejemplo, el ámbito marino, la precariedad es todavía más grave. Otro tema sin resolver, que ya es crónico, son los precios en origen por debajo de los costes de producción. No es culpa suya, ya sé que el problema es un problema complejo y es difícil de solucionar, pero echo en falta una estrategia creíble para avanzar a resolver este problema. Por eso hoy ahí tiene una oportunidad para dar al menos una breve explicación de cuál es el trabajo de la conselleria en este aspecto. Y quiero acabar esta lista de reproches con la actuación frente a las emergencias. Dos: una, la del Delta, y otra, la del Covid. Respecto al Delta, me consta que el Departamento de Agricultura ha colaborado en la recuperación de campos de cultivo y sistemas de riego después del Gloria, pero yo le pido una cosa: apriete, por favor, al señor Calvet para que suelten los 6 millones de euros que tiene guardados para la emergencia del Delta. No es responsabilidad suya, pero sí de su Gobierno. Por lo tanto, ayude a que el mismo esfuerzo que ha hecho Agricultura también lo haga el señor Calvet con Territori. Y respecto a la emergencia del Covid, también he seguido varias líneas de ayuda que se han hecho desde el Departament de Agricultura. Pero, realmente, hay muchos productores que se han quedado en la cuneta, y yo le hago una serie de preguntas, a ver si puede contestarme hoy. ¿Cómo está el sector de la planta ornamental, que recibió un gran impacto en el primer confinamiento, en el primer estado de alarma? ¿Y el de la viña, el vino y el cava? ¿Y el tema de los corderos? Porque también ha sufrido un gran palo. Me gustaría saber, en general, qué planes hay previstos para rescatar a todos los empresarios y autónomos del sector que están en riesgo de quiebra. En resumen, si de algo le tengo que acusar es de no haber sido suficientemente influyente en el seno de su Gobierno para trabajar más, para trabajar mejor por el sector primario, también por la industria agroalimentaria. Pero quiero hablar de despoblamiento, de globalización y de cambio climático en el mundo rural, porque, si no, lo primero que dirá es decir que decimos un título y no hablamos de lo que decimos en el título, y quiero hablar de esas tres cosas. Primero, del despoblamiento. El despoblamiento rural se ha tratado bastantes veces en este Parlament. Pero yo le insisto en que es la conselleria de Agricultura la que debe liderar tanto el desarrollo rural como la lucha contra el despoblamiento. Y digo «liderar porque realmente no es responsabilidad exclusiva de Agricultura, es de todo el Gobierno. El despoblamiento tiene causas diversas: servicios sanitarios, acceso a la educación, atención a la tercera edad y a la discapacidad, acceso a la vivienda, etcétera. Las familias en un entorno rural deben sentirse arropadas, protegidas, con rentas equivalentes a otros entornos. No debería ser más difícil vivir en un municipio rural que en una ciudad, y, claro, con todo esto la agricultura es solo un trocito de todos estos factores. Pero le voy a dar un argumento para ver si consigue apretar al resto del Gobierno en este tiempo que queda. Y es que la actividad de sector primario es la única actividad de todas las que se pueden hacer en el mundo rural que solo se pueden hacer en el entorno rural. Por lo tanto, con el despoblamiento, el principal sector que queda abandonado y tocado de muerte es la agricultura y la gestión de bosques, por ejemplo. Esta es la razón por la que su conselleria debe liderar y arrastrar al resto de las conselleries, y no se olvide de una herramienta fundamental para el desarrollo de una zona agraria, que son los regadíos. Una herramienta para dinamizar la economía de un territorio y mejorar las rentas es poder regar. Les recuerdo que el Segarra-Garrigues está sin acabar, que el Xerta-Sénia está sin empezar y que el Urgell está pendiente de modernizar. O sea, que hay un trabajo por delante muy importante. Hay un trabajo ahora, y también este trabajo estaba pendiente hace un año y medio. No existe futuro para agricultura sin riegos modernos y eficientes, y es fundamental para evitar el abandono de las explotaciones agrarias. Y, ¿qué pasa con la globalización? Pues, últimamente, se están poniendo en valor las campañas para la promoción de nuestros productos, frescos, elaborados; es imprescindible. Pero el autoconsumo, aunque ayuda, no sirve para sostener nuestra agricultura, nuestra ganadería y nuestra agroindustria. Cataluña es eminentemente exportadora; no nos tenemos que olvidar. Y si para tema de mercados nos va muy bien salir al exterior, también nos vienen inputs del exterior, como, por ejemplo, las plagas, las enfermedades y las especies invasoras. Y hoy me quería centrar en la peste porcina africana, la PPA. La PPA afecta a un sector que no hace falta que explique que es, no importante, importantísimo. El porcino en Cataluña tiene un peso específico muy grande, tanto en producción y en exportación. Pero tengo que recordar la gravedad que tendría un posible cierre de los mercados exteriores de la carne y derivados del cerdo. No solo afectaría a las pérdidas inmediatas del cierre, sino al cierre del mercado, que tardaría años en volver-se a recuperar, porque lo ocuparía, sencillamente, otra gente que también produce cerdo. Yo le propongo varias medidas, que si no me da tiempo se las explicaré en la segunda parte. Una de las medidas será... O sea, uno de los puntos de entrada sería la importación de animales vivos. La solución es fácil: chequeos en origen y en destino, y crear centros de limpieza de camiones. Y seguimos hablando en el segundo turno de palabra.
Gràcies, diputat. En nom del Govern, respon a la interpel·lació la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, la senyora Teresa Jordà. Quan vulgui.
Bé, moltes gràcies, president. Gràcies, diputat. Molt bon dia a totes i a tots. La veritat és que per mi és un plaer que en aquest últim Ple d'aquesta dotzena legislatura hagi tingut l'oportunitat, una vegada més, de tornar a donar visibilitat a algunes de les actuacions i a algunes de les polítiques públiques que des del departament hem impulsat, i que seguim impulsant, per tal de donar resposta i anticipar-nos als reptes del despoblament i del canvi climàtic al món rural en un context, òbviament, com apuntava el diputat, de globalització. I, abans de res, i no em cansaré de repetir-ho, recordar que, davant el repte demogràfic del despoblament que tenen els territoris rurals, és extremadament imprescindible que la resposta sigui participada, i no només participada, sinó també coordinada entre els diferents nivells de l'Administració, les entitats territorials i, òbviament, també, els diversos agents implicats en la viabilitat d'aquests territoris. Perquè, com sempre hem defensat també des del departament, i una servidora des d'aquest faristol, el repte del despoblament no és tan sols una problemàtica competencial d'aquest departament, sinó que és un repte molt gros, un repte ingent, de país, amb implicacions i oportunitats, òbviament, diverses. I és que les persones que han decidit, i també no em canso de dir-ho, aquelles persones que han decidit, aquells homes i dones que han decidit desenvolupar la vida en l'entorn rural han de tenir una escola a prop. Totes aquelles persones que han decidit desenvolupar el seu projecte de vida en un entorn rural, doncs, no haurien d'haver-se de desplaçar de manera desproporcionada per rebre atenció sanitària, haurien de poder accedir als nuclis de població de manera àgil i, alhora, també segura, tenir connexió a internet o cobertura al mòbil, o, bàsicament, doncs, poder trobar un habitatge per poder-lo llogar i fer-ne la seva llar. I, precisament, l'agenda rural de la Unió Europea té com a objectiu que els agents dels territoris rurals puguin implicar-se directament en la fórmula de polítiques rurals regionals, nacionals i comunitàries que els afectin, com l'ocupació, el canvi generacional o el desenvolupament sostenible. L'objectiu és aconseguir l'equilibri, l'equilibri i la cohesió territorial entre aquests pols, eh?, entre aquests dos mons amb certa desafecció: aquest món rural i aquest món urbà. D'aquesta manera, sens dubte, podran sorgir, entre el medi rural i el medi urbà, relacions de cooperació. I aquest és un dels objectius de l'agenda rural europea. Però també de l'agenda rural que fa uns dies, doncs, vaig tenir l'oportunitat, per una interpel·lació de la diputada Marta Vilalta, de parlar també en aquesta casa. Un altre repte és aplicar –nosaltres ho entenem així– tres principis fonamentals sobre el conjunt de les polítiques europees. El primer és l'equilibri, com deia, rural i urbà, incloent-hi com a principi bàsic en el conjunt de les polítiques la igualtat entre home i dona, importantíssim. El segon és la igualtat de drets per a tota la ciutadania, ja visquin als pobles o a les ciutats o als territoris rurals. I un tercer punt és l'equitat en la distribució dels recursos entre tots els agents socials i entre tots els territoris, de manera que puguin explotar-se, de manera adequada, eh?, les capacitats d'intercanvi, i, alhora, també, les competències de cadascun, compensant, òbviament, les especificitats inherents als territoris rurals. Però deixi'm fer un apunt sobre l'agenda rural de Catalunya, que és, jo crec, el que ens ocupa. Què hem fet des d'aquest país?, què hem fet des de Catalunya? Doncs, mirin, en el seu moment, i ho hem repetit també en diverses ocasions, es va crear la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural, una eina de referència, i vostè ho sap, a nivell governamental i participada pels actors i actores que aporten coneixement i alhora expertesa. Precisament en aquest marc, i amb l'impuls importantíssim de l'Associació d'Iniciatives Rurals de Catalunya, però també amb la col·laboració de l'Associació de Micropobles, l'Associació Catalana de Municipis i el Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible, el CADS, es va plantejar la necessitat d'establir una agenda rural pròpia, l'agenda rural de Catalunya. Aquest és l'encàrrec de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament, que es va reunir el passat 10 de setembre, i vam tornar-ho a fer el passat 19 de novembre per tal d'aprovar aquesta proposta i aprovar-ne també la metodologia, com ho havíem de tirar endavant, com ho havíem de fer. I quins són els passos que hem de seguir en aquesta agenda? Doncs una vegada fet l'encàrrec, els agents es basaran en una metodologia de participació àmplia i repartida en tres fases, eh?, amb la intenció que la participació de l'Administració, però també de les entitats i alhora de la ciutadania, sigui al més àmplia possible. I aquesta agenda ha de servir també per poder fer front d'una forma efectiva a l'emergència climàtica, és a dir, dues coses alhora. A més a més d'aquesta agenda, que ja els ho avanço, i ja ho vaig fer també aquí en seu parlamentària, aquesta metodologia l'hem de tenir acabada en sis mesos –en sis mesos– per tirar-la endavant i desenvolupar-la, òbviament, acompanyada de recursos. A més a més, també hem estat treballant intensament en dos sentits, eh? Un, en atendre l'emergència, i també modernitzar el sector. I ara ja parlo més a nivell general. Des del departament hem mobilitzat 15 milions d'euros en ajuts directes i indirectes per atendre l'emergència, i em refereixo –i li contesto ja– a tot el tema de la Covid; 15 milions per ajudar els petits productors i fer una donació important d'aliments peribles al banc d'aliments, més necessitat que mai per l'impacte social, òbviament, d'aquesta pandèmia. Uns 15 milions que també han permès donar liquiditat al sector vitivinícola, al sector pesquer, al sector de la flor i la planta ornamental –molt i molt tocat, com vostè recordava– o el sector de l'oví i cabrum, o del conill. De fet, ha tocat directament els sectors afectats. Doncs aquests sectors han tingut aquest impacte d'emergència des del departament. Ha estat clau també, i deixi-m'ho dir així, el paper del vicepresident per activar, doncs, tots aquests ajuts, eh? I ha estat clau també la feinada de tot el departament, que ha treballat de manera incansable per implementar ajuts, deixi-m'ho dir així també, innovadors, ajuts nous, com la compra pública en aquests petits productors per donar al banc d'aliments. Però més enllà d'atendre l'emergència, treballem també amb mirada llarga, com no pot ser d'altra manera, eh?, en el salt necessari que necessitem fer com a país des d'un punt de vista de les polítiques agroalimentàries, com vostè també ha apuntat, importantíssimes; en el pla de transformació del sector forestal i marítim per als propers anys. Lo que nosaltres anomenem el «Reactivem i el «Transformem. Perquè és moment ara ja d'accelerar, per les urgències que imposa el Covid, però també l'oportunitat a nivell de recursos econòmics, tenim els fons europeus previstos en polítiques agroalimentàries, forestals, també marítimes. Impulsar, òbviament, la bioeconomia. Per això, estem desenvolupant també l'estratègia de bioeconomia des del departament, que gestionarà la Generalitat en els propers anys. En definitiva, és un canvi, el canvi que farem, en el conjunt del sector, eh?, tant la definició dels projectes com la gestió dels fons. I ja estem treballant plegats per encarrilar deu projectes transformadors valorats en més de 3.000 milions d'euros en cinc anys que volem impulsar. El tema de la PAC el coneix ja perfectament, aquí també hi ha molts recursos mobilitzats. I deixi'm fer un apunt sobre el PEAC, eh?, abans d'acabar. Una referència més per parlar del repte demogràfic, del despoblament i de l'emergència climàtica és aquest PEAC, el Pla estratègic de l'alimentació de Catalunya. Fa unes setmanes va finalitzar el procés participatiu, emmarcat dins el conjunt d'accions dutes a terme pel Consell Català de l'Alimentació, que es va crear l'any 2017 amb l'objectiu d'elaborar una estratègia alimentària per fer front als reptes de futur que tenim com a país. Doncs ara, bé, avui també m'omple d'orgull i, deixi-m'ho dir així, d'una certa felicitat dir que dilluns vinent ja presentarem el document resultant de tot aquest procés participatiu, eh?, aquest Pla estratègic de l'alimentació de Catalunya, un document participat pel sector primari, els distribuïdors, la transformació alimentària, la recerca; aquí també hi ha el tercer sector, la innovació o la gastronomia, eh?, els quals han format part d'aquest parlament de l'alimentació, i que ha de culminar amb el gran pacte nacional per a l'alimentació d'aquest país. I a mode de conclusions, i esgotant ja aquest últim minut i mig, eh?, la irrupció de la Covid-19 i de les seves conseqüències socials i econòmiques ha provocat un canvi de percepció generalitzat en el món rural. El que hem de fer, doncs, és aprofitar aquesta oportunitat en el sentit de teixir models ecosistèmics, deixi-m'ho dir així, molt més duradors, molt més sostenibles i molt més respectuosos, més enllà d'aquesta primera percepció, eh? De no entendre el món rural com un jardí, perquè seria absurd, sinó com un lloc per viure-hi, per viure-hi i un lloc d'oportunitats per a aquells, com dèiem al principi, que han decidit desenvolupar el seu projecte de vida a la zona rural. De fet, aquesta responsabilitat, aconseguir aquest repte, és sens dubte una responsabilitat de totes i de tots, perquè ressituar les ruralitats al centre de les polítiques de país és també una oportunitat per poder desterrar l'amenaça del despoblament i mitigar alhora també els efectes del canvi climàtic. I aquí deixo la meva primera intervenció.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, té la paraula de nou el diputat. Endavant.
Sí, bueno, la verdad es que ha contestado a muchas de las cosas, pero quedan algunas pendientes, espero que en los cinco últimos minutos le dé tiempo. Yo le propongo varias medidas, como le decía antes, sobre la peste porcina africana. Una era frenarla en la importación de animales vivos. La segunda vía de entrada es a través de los jabalís, para lo cual yo le aporto una solución, varias, que son: control poblacional, vigilancia de los corredores naturales de entrada de población de jabalí desde el norte del Pirineo, mejorar las relaciones del Gobierno con los cazadores, porque no es una relación amistosa, y empezar de una vez con la Ley de caza catalana. Tenemos una ley franquista y tenemos competencias desde los años ochenta para cambiarla, y no se ha hecho ni la más mínima intención. Yo espero que me anuncie ahora que ya la tienen en el cajón lista para sacar del horno, espero que sí. Pero, realmente, es imprescindible hablar con el sector, porque, si no, estamos en peligro, realmente. Después está el tráfico de alimentos. Es colaborar con las granjas y los productores en un control estricto de la entrada a las granjas y una mayor bioseguridad. Y una última medida es coordinarnos con el ministerio para el control de fronteras y para la circulación de los vehículos por nuestras carreteras. Queda mucho trabajo por hacer y me gustaría que me pudiera comentar qué es lo que se está haciendo en la línea de la prevención de la peste porcina africana. Y respecto al cambio climático, yo quería unir dos conceptos, que se entienden mejor juntos: uno es el gran riesgo de incendios forestales y lo que siempre se habla de la transición energética y de la descarbonización de la economía. Pues bien, el riesgo de grandes incendios forestales viene motivado en gran parte por el abandono de fincas y por el abandono de las actividades forestales y de pastoreo. Una manera de reducir este riesgo de grandes incendios forestales es la gestión forestal, tener un bosque gestionado, y un producto de esta gestión forestal es la biomasa para uso energético. Se habla mucho de energía eólica, energía solar, cuando hablamos de energías renovables, pero no se habla demasiado de la biomasa. Su legislatura, realmente, no ha destacado por potenciar la gestión forestal, y yo creo que esto hay que revertirlo. Y me gustaría también oírlo aquí, que usted tiene esa intención, o que ha trabajado y yo lo desconozco –pero creo que no. Potenciar la gestión de los bosques tiene muchas ventajas. Primero, dinamiza la economía del medio rural: se necesita mano de obra, maquinaria que se estropea y hay que arreglarla, hay talleres, hay aserradoras, con lo cual hay una fijación de población en el territorio, que es lo que hablábamos en el primer punto de despoblación. Se reduce el combustible existente en los bosques, por lo tanto, el gran riesgo de que un incendio forestal se convierta en un gran incendio forestal se reduce. Con todo esto mejoramos la oferta de biomasa, en forma de astillas o de pellets. Pero también hay que trabajar la mejora de la demanda: facilitar la instalación de calderas en edificios públicos, el uso de calderas en domicilios y en pequeños negocios y, lo más importante, promover el suministro energético continuado en la industria con grandes calderas de biomasa. Porque esto, esta demanda continua, es lo que anima a los propietarios forestales a gestionar sus bosques, porque ya sabemos que solo una demanda garantizada en el tiempo hace viable una explotación forestal, que ya sabemos que los ciclos son de diez, veinte o treinta años. Consellera, Cataluña es una tierra forestal, y unos bosques bien gestionados son fuentes de riqueza y de vida. Contemos con ellos. Se lo resumo, para que le dé tiempo a contestarme: sobre la peste porcina africana, sobre la gestión forestal de la biomasa, y le recuerdo que no me ha dicho nada sobre el plan de regadíos. Y ya, para acabar, en este minuto quiero despedirme de esta legislatura. Y espero poder seguir trabajando en el sector, ya sea desde aquí o desde donde me coloquen los electores. Para mí estar aquí es un privilegio y un honor, pero también es una gran responsabilidad. Por eso me pongo a disposición de todos los catalanes, por una Cataluña de todos, para trabajar por un sector que me apasiona y al que he dedicado mi vida profesional, mi vida personal y mi vida de ocio. Gracias a todos. Y hasta pronto.
Gràcies, diputat. Per respondre de nou, té la paraula la consellera. Endavant.
Bé, moltes gràcies, senyor Domínguez. La veritat és que també ha estat un plaer, eh?, treballar, malgrat les discrepàncies, que de ben segur que no han estat tantes com moltes vegades intentem manifestar des d'un faristol. Però, en qualsevol cas, per mi també ha estat un plaer. Intentar respondre molt ràpidament, perquè jo crec que a la primera intervenció li he respost moltes coses, però és evident que n'han quedat de pendents, perquè n'ha tret moltíssimes. Primer, deixi'm dir, eh?, per aclarir-ho. És a dir, vostè deia: «Consellera, s'ha deixat arrencar competències. No, no, no, ni una. En tot cas, competències que vostè i jo, segurament, podem estar d'acord que correspondrien a un departament tan important com el Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació d'aquest país, doncs, hi estarem d'acord, segurament, ens hi posarem d'acord. Però, diguéssim, quan una servidora va tenir el privilegi d'assolir aquest repte de ser consellera d'aquest sector tan imprescindible per al país, aquestes competències ja no hi eren, eh? És a dir, que, al contrari, el que hem fet és defensar tot allò i més davant qualsevol dels reptes legislatius que hi ha hagut aquesta legislatura. També ha fet vostè esment de l'Agència de la Natura. Aquí també hem defensat, com no pot ser d'altra manera, el sector. I ara veurem, en el desplegament del reglament, eh?, si realment som capaços de falcar-lo, que és el compromís que tenim, no només d'aquest departament, sinó també del Departament de Territori. I tema de pressupostos. Deixi-m'ho dir: segur, vostè i jo també ens hi posaríem d'acord, perquè els volem molt més elevats. De fet, el país hauria de reivindicar-los molt més elevats. I el sector espero que continuï bategant i demanant uns pressupostos millors. Però, en qualsevol cas, més enllà del que ens vam trobar, l'augment ha estat d'un 13 per cent. Insuficient? Home, doncs sí, eh? Però li ben asseguro que la propera legislatura, si una servidora també hi pot dir alguna cosa, aquests pressupostos creixeran d'una manera exponencial, d'una manera important. Em diu que nosaltres no hem tornat la dignitat al Cos d'Agents Rurals. Home, deixi-m'ho dir: això no és cert en absolut, al contrari, eh?, i crec que els mateixos agents això l'hi podrien manifestar a dia d'avui. Hem treballat... Recordo que quan la consellera Serret va assolir aquest encàrrec també de ser consellera d'aquest departament es va trobar una subdirecció. El Cos d'Agents Rurals ha set un cos, deixi-m'ho dir així, no extremadament ben tractat, però en general, eh?, pel Govern del país, perquè ha anat d'una conselleria a una altra... Bé, ara nosaltres el tenim, l'estimem i l'abracem, i per això hem treballat en un Pla estratègic del Cos d'Agents Rurals que desplegarem –que, de fet, ja estem desplegant. De fet, enguany ja hem publicat cinquanta places de sotsinspector, però, per a l'any vinent, no cinquanta, que marca el PECAR, ja n'hem posat cent, perquè el cos –vostè ho sap i hi deu convenir amb mi– és un cos envellit i que necessita, òbviament, promocionar-se. Els hem dotat, òbviament, de vehicles mòbils; els hem dotat també... N'estem millorant la mateixa estructura, eh?, de la mateixa direcció general, etcètera. És a dir, en això estem concernits, en aquest pla estratègic. El tema dels preus justos. Ho ha dit –no hi perdré més temps–, és a dir, no és un tema que depengui d'aquesta consellera, ni tan sols d'aquest Parlament, eh? I en això estem concernits, també, a «apretar moltíssim el ministeri. De fet, encara la setmana passada, que vaig tenir l'oportunitat d'estar en una conferència sectorial amb el ministre, tot i que parlàvem de política agrària comuna, hi vaig tornar a posar la falca en un moment distès pel tema de la cadena alimentària, eh?, perquè no ha de ser només un tema de veu, sinó que ha de tenir efectes pràctics. Perquè la sostenibilitat, per més que en parlem, comença quan l'agricultor, quan el pagès, quan el ramader, quan el pescador s'hi pot guanyar la vida, si no, no hi ha sostenibilitat que existeixi. L'agenda rural, ja li n'he parlat. El tema del pla de regadius. Home, estem concernits, ho he explicat 50 milions de vegades, i, a més a més, no només així, ho hem fet, eh? Encara l'altre dia una servidora va ser a Colomers també per explicar una inversió, perquè, clar, sempre parlem del Segarra-Garrigues –importantíssim, vital–, de l'Urgell –importantíssim, vital–, del Xerta-Sénia, òbviament, però també hem de recordar que al país n'hi ha d'altres, eh?, hi ha altres recs. En aquest cas, pel tema de l'Urgell i en aquest pla transformador amb aquests deu projectes i aquests 3.000 milions d'euros, deixi-m'ho dir: des del departament en posem 1.300 a desenvolupar en cinc anys, i aquí no només hi entra la modernització de l'Urgell, sinó moltes altres coses. Però, a més a més, vàrem aprovar per Govern també el pla d'infraestructures –de regadiu, òbviament–, el PEF, on aquí també hi ha un paquet importantíssim. La Llei de caça. Té tota la raó del món, és de l'època franquista. Obrim el meló, pot estar convençut que començarem amb un decret per intentar actualitzar moltes coses, perquè sap vostè, i hi deu convenir amb mi, que aportarà molt debat i és el que fem, eh?, a través d'aquesta cogovernança, parlar breument i debatre sobre una llei tan important. I res més, aquests últims deu segons, doncs, també per dir, per falcar, que, en definitiva, des del departament estem contents. Queda molta feina a fer, però jo crec que el sector està ben encaminat. Jo crec que hem deixat palès que és un sector imprescindible per a aquest país.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el balanç de la legislatura i els reptes del futur en matèria cultural]] [[300-00345/12]] Passem a la següent i darrera interpel·lació, que és la Interpel·lació al Govern sobre el balanç de la legislatura i els reptes de futur en matèria cultural, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el senyor Rafel Bruguera. Endavant.
Gràcies, president. Diputades i diputats, honorable consellera. En aquest darrer punt de l'ordre del dia del darrer Ple de la dotzena legislatura, el meu grup parlamentari m'ha facilitat la tasca de reflexionar amb vostè i fer balanç sobre el que ha estat la gestió cultural al nostre país aquesta legislatura, i esbossar –i, potser, des d'aquest punt de vista, almenys per mi, pot ser la part més important de la intervenció– alguns dels reptes de futur que té la cultura al nostre país. D'entrada li vull dir, consellera, que aquesta legislatura ha estat fallida, des del nostre punt de vista, també en matèria cultural. M'explico. En primer lloc, hem tingut tres conselleres en tres anys. Realment, un mal presagi per endegar polítiques de calat més enllà de la gestió diària. En segon lloc, si repassem el Pla de govern de la dotzena legislatura, els incompliments són molt importants respecte de molts dels punts explicats al Parlament amb tota solemnitat. Ho repeteixo: el Pla de govern de la legislatura dotzena. En parlaré d'alguns. Elaboració de la llei del patrimoni immaterial. Bé, està en el pla de govern, està en el pla de govern. Acabem la legislatura i no en sabem res, d'aquesta modificació de la Llei del patrimoni, que ja li hem dit en diverses ocasions, creiem que s'ha d'emmarcar en la modificació de la Llei del patrimoni cultural, que és del 93 –per tant, ha plogut, fa molts anys–, i, per tant, aprofitar aquesta adaptació, aquesta modernització de la Llei del patrimoni cultural per incorporar-hi el patrimoni immaterial. Foment de l'accessibilitat en els equipaments culturals, biblioteques, museus, equipaments escènics i musicals… Bé, no n'hem vist cap acció concreta, no hi ha cap pla, almenys que nosaltres coneguem. Promoció de les arts escèniques, la música i les arts visuals en l'àmbit escolar. Em sembla que és bastant evident que tampoc hi ha hagut novetats en aquest sentit. Potenciació del Consorci per a la Normalització Lingüística i les estratègies d'ensenyament i aprenentatge de català per a adults. Tampoc; la prova, consellera, és que en el període de confinament, en classes telemàtiques, hi ha hagut moltíssims problemes, no només per als alumnes –especialment dels d'inici, dels cursos més bàsics de català–, sinó també per al mateix professorat. Aprovació del decret de centres i espais d'arts visuals per configurar la xarxa pública de centres i espais d'arts visuals de Catalunya, com a instruments, evidentment, de coordinació i de cooperació. Tampoc en tenim masses novetats. Establiment de mecanismes per a la lluita contra la precarietat dels professionals de la cultura, així com nous professionals i emprenedors sota la figura dels falsos autònoms. Bé, la gestió de la Covid ho ha posat de manifest encara més. El pla de govern és anterior, però, evidentment, un dels problemes reals pel que fa al sector cultural és encara, malauradament –i s'ha posat, ho repeteixo, en evidència durant la Covid–, la situació de precarietat, intermitència, d'una bona part dels treballadors del món de la cultura. En tercer lloc, Pla estratègic de l'audiovisual 2017-2020, que havia de ser el verdader motor que havia d'assumir la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, i, en concret, TV3. Bé, estem acabant l'any 20, per tant, s'acaba el pla estratègic, creiem que hi ha molts aspectes que no s'han tirat endavant, i també, ho repeteixo, estem acabant l'any i no hem vist el Pla estratègic 21-24, 21-25. En quart lloc, la reforma de la Llei del cinema per adaptar-la a la sentència del tribunal europeu. D'això ja en va parlar la passada legislatura el conseller Santi Vila. Bé, és un tema que ens queda pendent. En cinquè lloc, incompliment reiterat del Govern de les resolucions del Parlament en matèria cultural, i em refereixo no només, que també, per fer front i pal·liar els efectes de la Covid en els sectors culturals, sinó també a altres temes de política, diguem-ne, més global, com, per exemple, l'incompliment de bona part de la resolució del març del 19, presentada pel meu grup parlamentari, sobre el Sistema d'Arxius de Catalunya, i que es va aprovar amb un ampli acord, amb un ampli consens. La gestió de l'epidèmia. Nosaltres, consellera, i vostè ho sap, hem estat al seu costat, no només proposant mesures, sinó també interlocutant amb vostè, la qual cosa li agraeixo, i al secretari general, per donar resposta a demandes i problemes de col·lectius concrets que no es veien reflectits en els decrets de convocatòria d'ajuts i subvencions. Mesures d'ajut als sectors. Molts dels decrets han estat modificacions dels decrets anteriors. El 47 modificava el 38, que a la vegada modificava el 32… Per tant, hi ha hagut una actuació molt erràtica i poc coordinada. I també mesures insuficients que no han arribat a tots els sectors, a tots els professionals i treballadors del món de la cultura. Només poso un exemple de la darrera Comissió de Cultura. La convocatòria..., i ens ho deien, això, les companyies de teatre independent, no?, que ens deien: «Home, ens poseu en el mateix sac a les companyies de teatre independent, que són petites, moltes vegades unifamiliars, respecte de les companyies professionals de teatre. Home, potser valdria la pena segmentar, no? Les restriccions imposades al sector, per altra banda, creiem, estem convençuts, no han anat acompanyades de mesures de suport en paral·lel, i també en la desescalada, amb les mesures de desescalada per tornar a una certa normalitat, des del nostre punt de vista, han estat erràtiques i poc consensuades amb el sector. I tampoc, i amb això aniré acabant, s'han abordat polítiques de calat estructurals, que potser és la part que m'interessa més de la meva intervenció, que n'hem parlat ja en algunes ocasions, però que crec que en aquest darrer Ple és important posar-les de manifest per, d'alguna manera, encomanar la propera legislatura, el proper Parlament i el proper Govern, que les tinguin molt presents. Finançament. Què dir? Hi estem d'acord. Nosaltres vàrem impulsar-ho des de fa molt de temps, fins i tot, jo diria que anys. És veritat que s'ha fet un acord de darrera hora a la Comissió de Cultura del Parlament, però això és un acord polític, dels grups parlamentaris –fet per unanimitat, per cert–, i no tinc dubtes de la voluntat d'aplicar-lo per part de vostè, no en tinc cap dubte. Ara bé, i el conjunt del Govern? Sincerament, no hem vist cap gest, en aquest sentit, per part del vicepresident econòmic. L'estatut de l'artista: precarietat, intermitència, contractes laborals fora del règim especial d'artistes, etcètera. I, per tant, necessitat de conveni col·lectiu, de condicions laborals, etcètera. Cal avançar també en el mecenatge i el patrocini cultural, en el marc de les competències estatutàries, evidentment, però d'això també n'hem parlat molt, se n'ha parlat molt, però s'ha avançat molt poc, per no dir gairebé gens. I, finalment, el binomi cultura i educació. Tot el tema dels ensenyaments artístics i culturals i la necessitat d'encaixar-los d'acord amb la Llei d'educació de Catalunya a l'ensenyament, a l'educació obligatòria, però no només, també a la no obligatòria i l'educació artística superior, en el qual vostè sap perfectament que tenim reptes importants. I vostè em respondrà, n'estic convençut, amb les coses que han fet, només faltaria. Encara que el pressupost, és veritat, sigui molt migrat, es fan coses, per descomptat, i li reconec que algunes de les decisions preses aquests darrers dos mesos van en bona línia. No em cauen els anells per dir-li això, consellera, però també li dic que arriben tard –i no és culpa seva. M'agradaria pensar, de tota manera, que no són moviments tàctics ni moviments electoralistes. També em dirà que s'ha declarat la cultura bé essencial, d'acord. Ara bé, la pregunta és: quina diferència hi ha entre el dia abans de la declaració de cultura com a bé essencial i l'endemà? No n'hi ha cap. El que cal és desenvolupar-la, el que cal és, realment, a través de decret o de la fórmula que sigui, arbitrar els mecanismes pels quals s'arribi a l'efectivitat de què vol dir, i, per tant, quines mesures s'adopten per declarar la cultura com a bé essencial. I també em dirà, n'estic convençut, que s'ha constituït la taula interdepartamental la setmana passada, en temps de descompte, i ja li varen dir també –i no només nosaltres, sinó, fins i tot, gent del sector– que en la taula interdepartamental hi faltava Educació, precisament, per abordar el tema que li he comentat fa un parell de minuts. Esperem que aquesta taula no sigui el pretext per demorar les reformes, sinó per impulsar-les amb el concurs del sector cultural i dels grups parlamentaris. El sector cultural, consellera, està desmoralitzat, cansat, decebut i, en molts casos, indignat per la manca de lideratge del Govern en matèria cultural. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Àngels Ponsa. Endavant.
Moltes gràcies, president. Diputades, diputats, diputat Bruguera, certament, aquesta no ha estat una legislatura estàndard per diversos motius, que no ens hi entretindrem ara per poder, doncs, parlar amb tot el contingut de cultura. Ho he pogut viure des de diverses vessants, i, justament, avui fa cent dies, des de fa cent dies, com a consellera de Cultura..., un càrrec que vaig entomar amb el compromís de treballar intensament per la defensa i la promoció de la cultura al nostre país. A l'hora de fer balanç voldria començar fent èmfasi en la forma com hem treballat, i que ha marcat les actuacions d'aquest departament, d'aquesta conselleria, des del seu inici amb la consellera Borràs al capdavant, i ha estat una política d'aliances, eh? Una manera d'entendre el lideratge i l'impuls de la cultura caracteritzada pel contacte estret amb les diverses organitzacions del sector cultural, i també per continuades interaccions amb el territori. Una manera de treballar que ha estat vital per compartir les necessitats del sector i per abordar amb eficàcia els problemes. La pandèmia, com vostè sap, ha posat en relleu les mancances estructurals històriques que té el sector, i que en aquesta segona onada hem intentat resoldre amb una resposta ràpida i consensuada amb els professionals de la cultura. Des del Departament de Cultura hem establert un pla de xoc, que vostè coneix, i que vostès coneixen, per fer front a aquestes conseqüències, i que des del mes de setembre fins ara ha estat de 51.200.000 euros. Jo crec que aquest ha estat un fort increment del pressupost en el Departament de Cultura. A què s'han destinat? S'han destinat a ajudar a cobrir les despeses d'estructura d'empreses i entitats del sector arran de les pèrdues per cancel·lacions d'activitats, han estat destinats també a ajuts directes en forma de prestació social als treballadors de la cultura, en una segona convocatòria ampliada a molts més col·lectius. Han estat també per compensar les limitacions d'aforament al 50 per cent, i perquè els professionals puguin treballar. S'ha creat, com vostè també coneix, el Cens d'espais de cultura responsables per prestigiar aquests espais i donar seguretat a la ciutadania, en els dos sentits. I s'ha fet una aportació extraordinària també per estendre la gratuïtat dels cursos de nivell bàsic de català, s'han adaptat tecnològicament per ser oferts en línia al cent per cent. En conjunt, i potser molt per sobre, no en detall, ha estat un pla de xoc per donar suport al sector cultural. Més enllà del tema econòmic, hi ha hagut també diverses campanyes de comunicació, des d'una campanya institucional que aquests dies vostès poden veure en els espais públics –«Més cultura–, una campanya també en conjunt amb la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, campanyes respectives de cada una de les respectives organitzacions del sector cultural, amb suport del Departament de Cultura, i, en fi, hem intentat, doncs, que això servís per fomentar el consum cultural una altra vegada. També, al mateix temps, hem començat a abordar els dèficits estructurals històrics –als que vostè feia referència–, hem posat les bases per a una futura llei de la cultura, a través de la cultura declarada com a bé essencial el passat 22 de setembre. Volem que aquesta llei sigui una llei que blindi tots aquests dèficits que té el sector cultural. Hem posat també les bases per a la millora de les condicions laborals dels treballadors i treballadores de la cultura en dos sentits. D'una banda, el Cens d'artistes, que sap que està operatiu des de..., avui mateix n'hem fet una escenificació, i que és la base del futur estatut de l'artista. I aquí, com que no totes les competències les tenim nosaltres, també confio del seu ajut perquè qui en té realment les competències a nivell estatal ens hi pugui ajudar. I també hem creat aquesta taula interdepartamental, que és veritat que té algunes mancances, com vostè deia, en el cas de l'educació; doncs ja ho hem rectificat, però no va ser fàcil posar-la en marxa i anàvem a contrarellotge, i vam preferir començar que no deixar-la per a més endavant. Com vostè també feia referència, aquesta mateixa setmana, aquest mateix dilluns, crec recordar, la Comissió de Cultura va aprovar per un ampli consens aquesta voluntat, jo diria majoritària, d'arribar al 2 per cent en quatre anys en el finançament de la cultura. Jo els hi agraeixo de tot cor, de veritat. Tenim una llei de mecenatge que vostè també deia que cal desencallar. I, potser, per fer un balanç ràpid i a grans trets que no es pot fer en deu minuts, però molt ràpidament, diria que, a nivell d'actuacions, doncs, l'any 18 es va posar en marxa la mancomunitat cultural, que ha sigut un gran projecte, que va ser sota el lideratge de la consellera Borràs. Aquest òrgan de coordinació ens ha servit per impulsar un munt de grups de treball i poder-los treballar territorialment de manera molt consensuada. També hem ampliat i desenvolupat el Sistema Públic d'Equipaments Escènics i Musicals, i aquí dins hi ha tot el tema d'accessibilitat que vostè feia referència, que, si li convé, doncs, jo li puc facilitar tota la informació, perquè hem avançat molt. També ho hem fet amb el Sistema d'Equipaments d'Arts Visuals del país, que els hem ja organitzat i configurat. I aquí també la part d'accessibilitat és molt important. Hem impulsat el Pla d'impuls del circ, de la dansa. Saben que hem fet una producció nacional de circ, que ha estat justament estrenada aquests dies a la ciutat de Figueres. El Pla de museus, que també tira endavant. El pla... Estem en procés de redacció del Pla d'arxius, que vostè demanava, i de gestió documental. Aquesta setmana mateix jo em reunia amb l'Associació d'Arxivers. Hem també impulsat la direcció i un nou projecte per a Santa Mònica, que es resoldrà molt, molt properament. A nivell de llengua, doncs, també a les dotacions per a doblatge i subtitulació s'hi ha fet un esforç important. S'han incrementat les parelles lingüístiques, s'ha creat una infraestructura tecnològica de veu per al català i un banc de dades lingüístiques digital. A les biblioteques, doncs, també hem incrementat inversions i s'ha doblat el pressupost en activitats de foment de lectura. Hem incorporat noves terminologies en aranès al Termcat i a la llengua de signes i multitud també d'ampliació de programes, pel que fa a l'àmbit de les lletres. I a l'àmbit de la música, i a nivell també d'internacionalització, hem pogut donar suport a la programació d'artistes i produccions catalanes en els mercats internacionals de més rellevància, donant suport també a la participació de la cultura popular a través de la DiFolk o la mateixa Smithsonian. Constatem també la vitalitat de la Xarxa Llull per donar tot lo que és l'impuls digital a la cultura catalana. Hem tirat endavant el programa «Música i exili, ha crescut també el nombre de traduccions en llengua catalana. I entrant ja, potser, més que en el balanç, que seria molt exhaustiu, i com bé dèiem amb deu minuts no tenim temps, als reptes de futur, en mode titular: la cultura també ens implicarà innovació i creativitat organitzativa per resoldre grans temes estructurals pendents que tenim. Aquesta simbiosi entre tecnologia i cultura està donant grans fruits, amb aliances, com bé deia. Acabem de presentar el programa que volem que sigui un dels de Next Generation, aquests programes europeus, que és el món de l'audiovisual, la cultura digital a Catalunya i Catalunya com a motor de la innovació audiovisual i del videojoc del sud d'Europa. Ho hem fet en aliança amb ajuntaments també i diferents departaments del Govern. El presentàvem a Terrassa aquesta setmana, amb l'Ajuntament de l'Hospitalet, l'Ajuntament de Terrassa, el Departament de Cultura i el Departament d'Empresa. També, en aquest mateix sentit, estem treballant en un programa –«Cultura i salut– amb la Universitat de Vic i la Universitat Politècnica i l'ICS, l'Institut Català de la Salut. El programa també «Cultura i Educació, que és una de les assignatures pendents que tenim, doncs, és una... Teníem previst començar-lo enguany, la pandèmia ens ho va haver de fer canviar tot, i com vostè coneix, vam haver de reestructurar els programes i els nous programes no van començar, però ja hi era, en el pressupost, i, per tant, era un programa que tenia voluntat de tirar endavant, com bé estava palès en l'exercici pressupostari. Per acabar, senyor Bruguera, perquè no tindré temps d'estendre-m'hi més, aprofito per desitjar-li que pugui gaudir d'aquesta nova etapa. Agrair-li que tant en aquesta etapa més recent com en l'anterior, que jo vaig ser diputada d'aquest Parlament, sempre vaig tenir la seva col·laboració, i això l'hi agraeixo de tot cor. Moltes gràcies a tots vostès, diputats, també de la Comissió de Cultura, per haver treballat plegats i assolir objectius que ens hem marcat. I vull fer palès que em fa feliç que a l'últim punt de l'últim Ple d'aquesta legislatura es parli de cultura. Segurament, això és un bon presagi de que la cultura ens ha de guiar en aquest futur tan complicat que tenim per endavant. Gràcies, diputats i diputades.
Gràcies, consellera. Per fer la resposta, té un torn de nou el diputat. Endavant.
Gràcies de nou, president. Consellera, diputades i diputats, no utilitzaré aquest darrer torn per replicar la consellera, sinó que ho aprofitaré, si m'ho permeten, per acomiadar-me de tots vostès. I potser ho faré d'una manera poc ortodoxa. En primer lloc, els vull dir que a l'Escala, a l'Empordà, ben a prop d'Empúries, on es va practicar la democràcia per primera vegada al nostre país fa més de dos mil anys, hi tenen, hi teniu un amic per a tot el que desitgeu. I, en segon lloc, i potser estenent-me un pèl més, voldria reivindicar la figura d'un diputat d'aquesta cambra, que ho va ser durant la República i la Guerra Civil. El 19 de juliol del 36, en les primeres hores de la revolta feixista, el diputat per Lleida Amadeu Colldeforns moria prop de les Drassanes a causa d'un obús llançat pels revoltats. L'1 d'octubre següent, el Ple del Parlament acordava col·locar una placa al saló de sessions en memòria seva. Aquesta placa, però, no es va materialitzar fins al cap de vuitanta anys, el 19 de juliol del 2016. La placa està col·locada allà dalt, a l'entrada de la tribuna de convidats. Doncs bé, crec que hi ha una altra persona que mereixeria algun tipus de reconeixement per part del nostre Parlament, em refereixo a Martí Rouret i Callol. Malgrat ser empordanès, la seva carrera política la va iniciar a Móra d'Ebre, on es va traslladar el 26 per exercir de mestre. Fundà la Federació Republicana Federal Socialista de la Ribera d'Ebre, que s'integrà a Esquerra Republicana en el congrés fundacional d'aquest partit celebrat al Foment Republicà de Sants el març del 31. Va ser diputat de la Generalitat provisional el 31, i el 32 sortí escollit diputat per Tarragona. Va ser el primer secretari de la Mesa presidida per Lluís Companys. Tenia trenta anys. També seria portaveu i cap del seu grup parlamentari i secretari general d'Esquerra entre el 35 i el 37. Al principi de la Guerra Civil, el president Companys el va nomenar conseller de Sanitat, comissari general d'Ordre Públic de Catalunya i, especialment, sotssecretari de la Presidència de la Generalitat el desembre del 36. Un càrrec creat i pensat per a ell i que ningú més ha exercit amb posterioritat. És a dir, va ser la mà dreta de Lluís Companys. Després de tres anys d'exili a França, l'any 42 –1942 –, salpà de Marsella en direcció a Mèxic, on fixà la seva residència i continuà la seva tasca política i cultural. Va ser un dels impulsors de l'elecció de Josep Tarradellas com a president de la Generalitat, que es va celebrar l'elecció a l'ambaixada de la República espanyola de Mèxic el 5 d'agost del 54. I ara els explico els dos motius pels quals crec que es mereixeria algun tipus de reconeixement. El migdia del 23 de gener del 39, mentre l'aviació italiana bombardejava el seu poble natal, l'Escala, i que va causar quinze víctimes mortals, essent casa seva una de les afectades, el president del Parlament, Josep Irla, i el vicepresident, Antoni Rovira i Virgili, que es trobaven junt amb Rouret a l'hotel Majestic, li varen encomanar dues delicades i arriscades missions. Per una banda, i davant la imminent entrada de les tropes franquistes a Barcelona, organitzà immediatament un pla per a l'evacuació de la dotzena de diputats que encara restaven a la ciutat. En sortiren la matinada següent, passant per La Conreria en direcció Girona, el mas Perxés, d'Agullana, i l'exili. I, per altra banda, li varen encomanar salvaguardar l'arxiu del Parlament, especialment d'aquells documents que si passaven a mans dels franquistes podien ser el pretext per a l'inici de represàlies polítiques. Per a aquesta missió, cal dir-ho, comptà amb l'ajut d'un funcionari d'aquesta casa, Manel Gabarró. Una part d'aquest arxiu va ser localitzada l'any 2000 al mas Perxés d'Agullana i actualment torna a estar dipositat a l'arxiu del Parlament. Crec, sincerament, que són motius suficients per recordar, d'alguna manera, la tasca duta a terme per Rouret en aquells delicats i gravíssims moments. Segurament, la persona que millor va conèixer Rouret va ser Artur Bladé i Desumvila, que escrigué d'ell: «Als meus ulls, Martí Rouret fou un empordanès típic. És a dir, inquiet, federal, simpàtic, abrandat i amb un toc de tramuntana. Mestre de minyons, amant de l'esport i el teatre, de la tertúlia i la cançó popular, fou també un lletraferit. Acabo llegint una frase que va escriure Rouret poc abans de morir a Mèxic, i que crec que és d'absoluta actualitat: «Si per unir els catalans cal alçar banderes d'irresponsabilitat, pobra Catalunya! Ha estat un plaer, un honor, formar part d'aquesta cambra. Diputades i diputats, president, bones festes i un millor any 2021 ple de canvis. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabats els punts de debat per al dia d'avui, farem un recés de mitja hora i després tornarem per votar tot allò que queda pendent. Gràcies.
Bé, diputats, diputades, som-hi. I comprovem que tothom estigui assegut allà on pertoca. [[Pausa llarga.]] Bé, som-hi, doncs. Començarem les votacions. [[Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya (continuació)]] [[202-00061/12]] I ho fem començant amb el Dictamen de la Comissió de Justícia sobre la Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya. Abans de començar a votar, els faig avinent que avui vuitanta-nou diputats i diputades han delegat el seu vot, vint-i-tres diputades i diputats s'han acollit al vot telemàtic i vint-i-tres votaran de manera presencial. Votem, en primer lloc, les esmenes tècniques 1 a 15. Comença la votació. Han estat aprovades per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la lletra c de l'apartat 2 de l'article 1. Comença la votació. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. I votem ara l'apartat 2 de l'article 2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'apartat 5 de l'article 2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'apartat 8 de l'article 3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'apartat 3 de l'article 5. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'apartat 1 de l'article 7. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara la disposició addicional tercera quater. Comença la votació. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara el preàmbul. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. I votem ara la resta del text del dictamen de la comissió. Comença la votació. La Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya ha estat aprovada per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica (continuació)]] [[200-00010/12]] Passem ara a votar el següent punt de l'ordre del dia, que és el Dictamen de la Comissió d'Empresa i Coneixement sobre el Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica. Atenent a les peticions de votació separada, votarem un primer paquet amb les esmenes 1, 16, 62, 104, 112, 137, 187 i 193. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyor Pedret.
Si indiqués el número de votació, potser..., si tothom té el mateix guió, potser estalviem temps de lectura.
Sí? [[Pausa.]] És a dir, la votació número 67 correspon amb la... Sí, a partir d'ara puc seguir així, doncs? [[Pausa.]] D'acord. Fantàstic. Votem, doncs, la votació 67. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 40 abstencions. Votem ara la votació 68. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 41 vots a favor, 69 en contra –que corresponen a 46 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 25 abstencions. Votem ara el punt 69, la votació 69. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 48 vots a favor, 70 en contra –que corresponen a 47 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 17 abstencions. Votem ara la 70. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 65 vots a favor, 70 en contra –que corresponen a 47 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara la votació 71. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 106 en contra –que corresponen a 83 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 17 abstencions. Votem ara la 72. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 38 vots a favor, 61 en contra, 36 abstencions. Votem ara la 73. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 70 en contra –que corresponen a 47 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 53 abstencions. Votem ara la 74. Comença la votació. Ha estat aprovada per 123 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 75. Comença la votació. Ha estat aprovada per 87 vots a favor –que són 64 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 en contra, 44 abstencions. Votem ara la 76. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 69 en contra, 36 abstencions. Votem ara la 77. Comença la votació. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara la 78. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 57 abstencions. Votem la 79. Comença la votació. Ha estat aprovada per 69 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara la 80. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 65 vots a favor, 70 en contra, cap abstenció. Votem ara la 81. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 48 vots a favor, 70 en contra –que corresponen a 47 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 17 abstencions. Votem ara la 82. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 102 en contra –que corresponen a 79 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 abstencions. Ho repeteixo: 29 a favor, 102 en contra, 4 abstencions. Votem ara la 83. Comença la votació. Ha estat aprovada per 74 vots a favor, 61 en contra, cap abstenció. Votem ara la 84. Comença la votació. Ha estat aprovada per 130 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara la 85. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 123 en contra, cap abstenció. Votem ara la 86. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 87 en contra, 44 abstencions. Votem ara la 87. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 16 vots a favor, 66 en contra, 53 abstencions. Votem ara la 88. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 70 en contra, 36 abstencions. Votem la 89. Comença la votació. Ha estat aprovada per 123 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 90. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 95 en contra –que corresponen a 72 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 36 abstencions. Votem ara la 91. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 52 vots a favor, 66 en contra, 17 abstencions. Votem ara la 92. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 70 en contra, 61 abstencions. Votem ara la 93. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 16 vots a favor, 102 en contra i 17 abstencions. Votem ara la 94. Comença la votació. Ha estat aprovada per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la 95. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 95 en contra –que corresponen a 72 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara la 96. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 95 en contra, 4 abstencions. Votem ara la 97. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 78 en contra –corresponents a 55 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 17 abstencions. Votem ara la 98. Comença la votació. S'ha rebutjat per 65 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 abstencions. Votem ara la 99. Comença la votació. Ha estat aprovada per 123 vots a favor, 8 en contra, 4 abstencions. Votem ara la 100. Comença la votació. Aprovada per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem la 101. Comença la votació. Ha estat aprovada per 106 vots a favor, 4 en contra, 25 abstencions. Votem ara la 102. Comença la votació. Ha estat aprovada per 106 vots a favor, 4 en contra, 25 abstencions. Votem la 103. Comença la votació. Ha estat aprovada per 114 vots a favor, 4 en contra, 17 abstencions. Votem ara la 104. Comença la votació. Ha estat aprovada per 106 vots a favor –que corresponen a 83 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 21 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 105. Comença la votació. Ha estat aprovada per 114 vots a favor –que corresponen a 91 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 en contra, 17 abstencions. Votem ara la 106. Comença la votació. Ha estat aprovada per 114 vots a favor, 4 en contra, 17 abstencions. I votem ara la 107. Comença la votació. Ha estat aprovada per 106 vots a favor, 21 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 108. Comença la votació. Ha estat aprovada per 78 vots a favor, 21 en contra, 36 abstencions. Votem ara la 109. Comença la votació. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara la 110. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 70 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 111. Comença la votació. Ha estat aprovada per 123 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. I votem ara la 112. Comença la votació. Ha estat aprovada per 123 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. La 113. Votem. Ha estat aprovada per 119 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. Votem ara la resta del text del dictamen. Comença la votació. El Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica ha estat aprovat per 106 vots a favor –que corresponen a 83 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 12 en contra, 17 abstencions. Bé, ara, com m'apunta la lletrada, llegirem les esmenes, no ens estalviarem aquest temps, perquè consti en acta, si no, no constaria en acta. [[Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana (continuació)]] [[200-00017/12]] Passem a votar… [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Sí; digui'm, senyora Romero.
Bona tarda. Era per anunciar la retirada de l'esmena 41, que és la votació 124.
D'acord, l'esmena 41, que correspon a la votació 124. D'acord? [[Pausa.]] Molt bé, passem, doncs, a votar el Dictamen sobre el Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana. I ho fem, en primer lloc, amb les esmenes 2, 4, 10, 22, 33, 35, 39, 78, 91, 93 i 95. Comença la votació. Han estat rebutjades per 12 vots a favor, 106 en contra –que corresponen a 83 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 17 abstencions. Votem ara les esmenes 6, 13, 14, 16, 49, 67 i 81. Comença la votació. Han estat rebutjades per 12 vots a favor, 123 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 12. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 25 vots a favor, 102 en contra, 8 abstencions. Votem ara l'esmena 23. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 106 en contra, cap abstenció. Votem ara la 27. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 78 en contra i 17 abstencions. Votem l'esmena 28. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 16 vots a favor, 102 en contra, 17 abstencions. Votem ara les esmenes 29, 106, 109, 122, 148 i 149. Comença la votació. Han estat rebutjades per 29 vots a favor, 70 en contra, 36 abstencions. Votem ara les esmenes 30, 31, 146 i 147. Comença la votació. Han estat rebutjades per 33 vots a favor, 66 en contra, 36 abstencions. Votem ara l'esmena 37. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 102 en contra i 4 abstencions. Ara tocaria votar la 41, que és la que la senyora Romero ha retirat. Per tant, passem a les esmenes 43, 61, 97, 123, 129, 131, 132 i 144. Comença la votació. Han estat rebutjades per 40 vots a favor, 95 en contra, cap abstenció. Votem la 52. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 66 en contra, 40 abstencions. I votem ara les esmenes 54 i 60. Comença la votació. Han estat rebutjades per 36 vots a favor, 95 en contra, 4 abstencions. Votem ara la 57 i 64. Comença la votació. Han estat rebutjades per 12 vots a favor, 70 en contra, 53 abstencions. Votem ara la 63. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 82 en contra, 17 abstencions. Votem ara la 72. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 87 en contra, 36 abstencions. Votem la 73. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 83 en contra, 40 abstencions. Votem ara la 75. Comença la votació. Ha estat aprovada per 69 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara les esmenes 76 i 151. Comença la votació. Han estat rebutjades per 65 vots a favor, 70 en contra, cap abstenció. I votem ara les esmenes 77 i 84. Comença la votació. Han estat rebutjades per 29 vots a favor, 102 en contra, 4 abstencions. Votem ara la 83. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 106 en contra, cap abstenció. I votem ara la 85. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 40 abstencions. Votem ara la 87. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 70 en contra, 36 abstencions. I votem ara les esmenes 94, 100, 103, 108 i 111. Comença la votació. Han estat rebutjades per 33 vots a favor, 102 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 115. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 70 en contra, 53 abstencions. I ara la 117. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 99 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 119 i 127. Comença la votació. Han estat rebutjades per 25 vots a favor, 66 en contra, 44 abstencions. Votem ara la 124. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 87 en contra, 12 abstencions. Votem ara la 125. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 87 en contra, 44 abstencions. I votem ara la 130. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 52 vots a favor, 83 en contra, cap abstenció. I votem ara la 133. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 48 vots a favor, 87 en contra, cap abstenció. I votem ara la 146. Comença la votació. Perdó, 136 –era la votació 146, disculpin. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 78 en contra, 53 abstencions. I votem ara la 150. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 8 vots a favor, 74 en contra, 53 abstencions. I votem ara la 152. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 106 en contra, 25 abstencions. I votem ara les esmenes tècniques. Comença la votació. Han estat aprovades per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 6.1.c del dictamen. Comença la votació. Ha estat aprovat per 102 vots a favor, 21 en contra, 12 abstencions. Votem ara l'article 16 del dictamen. Comença la votació. Ha estat aprovat per 65 vots a favor, 22 en contra, 48 abstencions. Votem ara l'article 17 del dictamen. Comença la votació. Ha estat aprovat per 102 vots a favor, 21 en contra, 12 abstencions. Votem ara l'article 18 del dictamen. Comença la votació. Ha estat aprovat per 102 vots a favor, 21 en contra, 12 abstencions. Votem la disposició addicional primera. Comença la votació. Ha estat aprovada per 110 vots a favor, 21 en contra, 4 abstencions. Votem ara la disposició final primera. Comença la votació. Ha estat aprovada per 102 vots a favor, 21 en contra, 12 abstencions. I votem ara la resta de text del dictamen de la comissió. Comença la votació. El Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana ha estat aprovat per 119 vots a favor –corresponents a 96 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 12 en contra, 4 abstencions. Sí, senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Perdó, president. Per deixar constància d'un error nostre en les votacions. En l'article 6.1.c ens hem abstingut. La nostra votació hauria d'haver estat vot en contra.
D'acord. Queda apuntat i constarà en acta. Gràcies. [[Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació (continuació)]] [[200-00006/12]] Passem al següent punt per votar, que és el Dictamen de la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies sobre el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. Comencem votant les esmenes 1, 2, 107, 110, 113, 114, 115, 116, 146, 441, 454 i 456. Sí? [[Pausa.]] La igualtat de tracte i no-discriminació. Sí? Estan ubicats? [[Pausa.]] Doncs votem. Comença la votació. Han estat rebutjades per 45 vots a favor, 73 en contra, 17 abstencions. Votem ara les esmenes 14 i 15. Comença la votació. Han estat rebutjades per 4 vots a favor, 95 en contra, 36 abstencions. Votem l'esmena 31. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 114 en contra, 17 abstencions. I votem ara les esmenes 50 i 261. Comença la votació. Han estat rebutjades per 48 vots a favor, 70 en contra, 17 abstencions. Votem ara les esmenes 86, 135, 136, 138 i 187. Comença la votació. Han estat rebutjades per 65 vots a favor, 70 en contra, cap abstenció. I votem ara les esmenes 97, 120, 133, 181, 240, 241, 242, 244, 245, 246, 251 i 308. Comença la votació. Han estat rebutjades per 40 vots a favor, 70 en contra, 25 abstencions. I votem ara les esmenes 111, 112, 302, 312, 349 i 447. Comença la votació. Han estat rebutjades per 40 vots a favor, 95 en contra. Votem ara les esmenes 125, 132, 153, 154, 158 i 163. Comença la votació. Han estat rebutjades per 40 vots a favor, 97 en contra, 8 abstencions. I votem ara les esmenes 144 i 255. Comença la votació. Han estat rebutjades per 29 vots a favor, 106 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 147, 359 i 457. Comença la votació. Han estat rebutjades per 57 vots a favor, 78 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 159. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 48 vots a favor, 87 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 178 i 213. Comença la votació. Han estat rebutjades per 8 vots a favor, 106 en contra, 21 abstencions. Votem l'esmena 186. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 65 vots a favor, 70 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 191. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 106 en contra i 25 abstencions. Votem les esmenes 192, 202, 421. Comença la votació. Han estat rebutjades per 12 vots a favor, 106 en contra i 17 abstencions. Votem ara les esmenes 222 i 264. Comença la votació. Han estat rebutjades per 48 vots a favor, 70 en contra, 17 abstencions. Votem ara l'esmena 228. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 17 vots a favor, 70 en contra, 48 abstencions. I votem ara l'esmena 247. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 70 en contra, 61 abstencions. Votem ara l'esmena 258. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 123 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 259. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 123 en contra, 8 abstencions. Votem ara les esmenes 265 i 411. Comença la votació. Han estat rebutjades per 25 vots a favor, 110 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 289. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 21 vots a favor, 106 en contra, 8 abstencions. Votem ara la 290. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 21 vots a favor, 70 en contra, 44 abstencions. Votem ara l'esmena 316. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 70 en contra, 53 abstencions. I ara la 323. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 33 vots a favor, 102 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 358. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 61 vots a favor, 74 en contra, cap abstenció. I votem ara l'esmena 420. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 48 vots a favor, 87 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 10, llevat el 10.2 bis.a i el 10.6; l'article 11, apartat 4 bis; l'article 11, apartat 4 quinquies; article 13; article 14, apartat 2, lletres a i c; article 14, apartat 3; article 16, apartat 1, lletra b; article 16, apartat 2, lletra b; article 16, apartat 4, lletra d; article 16, apartat 7; article 18, apartat 2 bis; article 18 ter, apartats 4 i 5; article 19, apartat 3; article 20; article 20 bis; article 28, llevat del 28.1 ter i del 28.2.a; articles 29, 29 bis, 29 ter, 36 ter, 36 quater; articles 30, 31, 31 bis; el títol V, «Règim d'infraccions i sancions; articles 33, 34, 35, 36, 36.a, 36.b, 36 bis, títol V, «Règim d'infraccions i sancions; disposició addicional primera ter; disposició addicional segona; disposició addicional cinquena; disposició addicional sisena bis. Comença la votació. Han estat aprovats per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. I votem ara l'article 1, apartat 3; article 11, apartat 3; article 14, apartat 2, lletres e i g; article 26, apartat 4, i article 27. Comença la votació. Han estat aprovats per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 10, apartat 2 bis, lletra a. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara l'article 10, apartat 6. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara l'article 28, apartat 1 ter. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. I votem ara l'article 28, apartat 2, lletra a. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. I votem ara l'article 32 del títol cinquè, «Règim d'infraccions i sancions. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara la disposició addicional segona bis. Comença la votació. Ha estat aprovada per 95 vots a favor, 40 en contra, cap abstenció. Votem ara la resta del text del dictamen. Comença la votació. El Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació ha estat aprovat per 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció; és a dir, per unanimitat. [[Aplaudiments.]] Falta, però, votar, finalment, les esmenes tècniques juridicolingüístiques 1, 2, 3 i 4. Comença la votació. Igualment han estat aprovades per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 5/2008, del 24 d'abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista (continuació)]] [[202-00067/12]] Passem ara a votar el Dictamen sobre la Proposició de llei de modificació de la Llei 5/2008, del 24 d'abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista. Comencem per les esmenes 3, 10, 27, 28, 50, 59, 82 i 131. Comença la votació. Han estat rebutjades per 21 vots a favor, 114 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 11, 41, 55, 71, 73, 83, 87, 94, 95, 96, 97, 98, 99, 102, 106, 115, 119, 122, 126, 133, 143, 155 i 163. Comença la votació. Han estat rebutjades per 4 vots a favor, 131 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 19, 29, 33, 64, 136, 137, 138 i 139. Comença la votació. Han estat rebutjades per 40 vots a favor, 95 en contra, cap abstenció. I votem ara les esmenes 36 i 39, lletra f. Comença la votació. Han estat rebutjades per 54 vots a favor, 81 en contra, cap abstenció. I votem ara les esmenes 37, 60 i 105. Comença la votació. Han estat rebutjades per 17 vots a favor, 114 en contra, 4 abstencions. Votem ara les esmenes 56 i 57. Comença la votació. Han estat rebutjades per 17 vots a favor, 118 en contra, cap abstenció. Votem ara les esmenes 56 i 57. Perdó, 58 i 161; ja les hem votat, les altres –58 i 161. Comença la votació. Han estat rebutjades per 57 vots a favor, 78 en contra, cap abstenció. Votem ara l'esmena 159. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 114 en contra, 17 abstencions. Votem ara l'esmena nova de supressió d'un paràgraf del preàmbul. Comença la votació. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 1. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 21 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 2, lletra k. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 21 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 3, lletra d. Comença la votació. Ha estat aprovat per 130 vots a favor, 5 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 4, apartat tercer, lletra a. Comença la votació. Ha estat aprovat per 118 vots a favor, 17 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 4, apartat quart, lletra f. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 4, apartat quart, lletra h. Comença la votació. Ha estat aprovat per 118 vots a favor, 17 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 4, apartat quart, lletra j. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 17 en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 4, apartat sisè –article 4, apartat sisè. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. I votem ara l'article 4, apartat setè. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. I votem ara l'article 6, lletra g. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 21 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 6, lletra u. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 7. Comença la votació. Ha estat aprovat per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Ho repeteixo: 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara l'article 9. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 21 en contra, cap abstenció. Votem l'article 11. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 12. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 13, apartat 8. Comença la votació. Ha estat aprovat per 118 vots a favor, 17 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 15. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 16. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 23. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 21 en contra, cap abstenció. Votem ara l'article 25, apartat 1. Comença la votació. Ha estat aprovat per 114 vots a favor, 17 en contra, 4 abstencions. Votem ara l'article 25, excepte l'apartat 1, efectivament. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara el preàmbul al paràgraf vuitè. Comença la votació. Ha estat aprovat per 78 vots a favor, 56 en contra –que corresponen a 33 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara les esmenes juridicolingüístiques. Comença la votació. Han estat aprovades per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara el preàmbul. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, cap en contra, 40 abstencions. I votem ara la resta del text del dictamen. Comença la votació. La Proposició de llei de modificació de la Llei 5/2008, del 24 d'abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista ha estat aprovada per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Enhorabona. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la crisi industrial (continuació)]] [[302-00273/12]] Passem ara a votar la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la crisi industrial. I ho fem amb el primer punt. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara el punt 2 bis. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 4. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara el punt 9. Comença la votació. Ha estat aprovat per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 10. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, 66 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 11. Comença la votació. Ha estat aprovat per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Han estat aprovats per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes (continuació)]] [[302-00274/12]] Passem ara a votar la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes. Votem, en primer lloc, el punt 4. Comença la votació. Ha estat aprovat per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 7.a. Comença la votació. Ha estat aprovat per 91 vots a favor, 4 en contra, 40 abstencions. I votem ara els punts 7.b i 7.g. Comença la votació. Han estat aprovats per 95 vots a favor, 36 en contra, 4 abstencions. I votem ara el punt 7.c. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 65 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 abstencions. Votem ara el punt 7.d. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. I votem ara el punt 7.e. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 14 vots a favor, 121 en contra, cap abstenció. I votem ara el punt 7.f. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 12 vots a favor, 21 en contra i 101 abstencions. Votem ara el punt 7.h i el punt 8, llevat de les lletres d i g. Comença la votació. Han estat aprovats per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 8, lletres d i g. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 33 vots a favor, 66 en contra, 36 abstencions. I votem ara el punt 9. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, 66 en contra, cap abstenció. Votem ara els punts i les lletres de la moció que no s'han votat fins ara. Comença la votació. S'han aprovat per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Proposta de resolució sobre el programa marc del sistema públic audiovisual (continuació)]] [[250-01619/12]] Votem ara la Proposta de resolució sobre el programa marc del sistema públic audiovisual, i ho fem en una única votació de tot el text. Comença la votació. Ha estat aprovat per 77 vots a favor –corresponents a 54 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 58 en contra, cap abstenció. [[Proposta de resolució sobre l'amnistia (continuació)]] [[250-01627/12]] Votem ara la Proposta de resolució sobre l'amnistia. I ho fem, atenent a les peticions de votació separada, en primer lloc, del punt 1. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per 78 vots a favor, 57 en contra, cap abstenció. Votem ara la resta de punts d'aquesta proposta de resolució. Comença la votació. La resta de punts de la moció han estat aprovats per 70 vots a favor, 57 en contra, 8 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català (continuació)]] [[302-00275/12]] Votem ara la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català. Comencem votant el punt número 2. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 57 vots a favor, 78 en contra, cap abstenció. I votem ara el punt 3. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 40 vots a favor, 78 en contra, 17 abstencions. Votem ara el punt 6. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 65 vots a favor, 70 en contra, cap abstenció. Votem ara la resta de punts d'aquesta moció. Comença la votació. Han estat rebutjats per 40 vots a favor, 95 en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de l'economia (continuació)]] [[302-00277/12]] Votem ara la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'impuls de l'economia. I ho fem, en primer lloc, amb els punts 1.d, 1.e, 1.f i 1.g. Comença la votació. S'han aprovat per unanimitat aquests punts: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 1.h. Comença la votació. Ha estat aprovat per 57 vots a favor, 1 en contra, 77 abstencions. Votem ara el punt 1.i. Comença la votació. Ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra, 12 abstencions. I votem ara el punt 1.j. Comença la votació. Ha estat aprovat per 123 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. I votem ara el punt 1.k. Comença la votació. Ha estat aprovat per 110 vots a favor, 21 en contra, 4 abstencions. Votem ara el punt 2.e. Comença la votació. [[Remor de veus.]] Diputats, puc entendre l'emoció per alguns resultats, però els demanaria una mica de concentració, que no es fàcil. Aquest punt ha estat aprovat, el 2.e, per 123 vots a favor, 8 en contra, 4 abstencions. Votem ara el punt 2.d. Comença la votació. Ha estat aprovat per 131 vots a favor, 4 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 66 abstencions. Votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Han estat aprovats per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. [[Debat sobre la corrupció estructural, sistèmica i institucionalitzada a Catalunya (continuació)]] [[255-00019/12]] Passem ara a votar les propostes de resolució subsegüents al debat sobre la corrupció estructural, sistèmica i institucionalitzada a Catalunya. Votem, en primer lloc, la proposta de resolució número 1 del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Comença la votació. Ha estat aprovada per 95 vots a favor, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara la número 2, amb la correcció d'errades inclosa. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 85 en contra i 38 abstencions –12 vots a favor, 85 en contra i 38 abstencions, perquè en el «no s'hi han de sumar 21 de telemàtics i en l'abstenció, 2. Votem ara la proposta de resolució número 3. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 12 vots a favor, 87 en contra, 36 abstencions. I votem ara la número 4. Comença la votació. Ha estat aprovada per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la número 1 del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Comença la votació. Ha estat aprovada per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara la 2. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor..., [[veus de fons]] , perdó, aprovada, té raó, per 29 vots a favor, 2 en contra –que corresponen a 2 vots telemàtics– i 104 abstencions –que són 83 de delegats i presencials i 21 de telemàtics. Votem ara la número 3, amb la correcció d'errades. Comença la votació. Ha estat aprovada per 134 vots a favor, cap en contra i 1 abstenció. Votem ara la número 1 del Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Perdó, perdó. [[Veus de fons.]] Exacte, la quarta del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, disculpin. Comença la votació d'aquesta quarta. Ha estat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem, ara sí, la proposta número 1 del Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 29 abstencions. Votem ara la número 2. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 40 vots a favor, 95 en contra, cap abstenció. I votem ara la número 3. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 78 en contra, cap abstenció. Votem ara la número 4. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 70 en contra, 8 abstencions. I votem ara les propostes de resolució del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, i ho fem amb la número 1, en primer lloc. Comença la votació. Ha estat aprovada per 69 vots a favor, 66 en contra, cap abstenció. Votem la número 2. Comença la votació. Ha estat aprovada per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara la 3. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 65 vots a favor, 66 en contra –que corresponen a 43 de delegats i presencials, 23 de telemàtics–, 4 abstencions. Votem ara la 4. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 61 vots a favor, 66 en contra, 8 abstencions. Votem ara la número 1 del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Comença la votació. Ha estat aprovada per 33 vots a favor, cap en contra i 92 abstencions. Votem ara la número 2. Comença la votació. Ha estat rebutjada per 29 vots a favor, 66 en contra, 40 abstencions. Votem ara la número 3. Comença la votació. Ha estat aprovada per 65 vots a favor, 35 en contra i 35 abstencions. Votem ara la quarta de Catalunya en Comú Podem. Comença la votació. Ha estat aprovada per 74 vots a favor, 57 en contra, 4 abstencions. Sí, senyora Sirvent, per què em demana la paraula?
Sí, per corregir un error en la proposta de resolució número 4 relativa al Ple monogràfic de corrupció del Partit Popular; hi hem votat a favor i hauríem d'haver-hi votat en contra.
Molt bé, queda clar l'aclariment, que constarà oportunament en acta. Molt bé, passem a votar la proposta de resolució número 1 del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Comença la votació. Ha estat aprovada per 82 vots a favor, 53 en contra, cap abstenció. Votem ara la número 1, presentada conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà. Comença la votació. Ha estat aprovada per unanimitat: 135 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la número 2, presentada també conjuntament per aquests dos grups parlamentaris. Comença la votació. Ha estat aprovada per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions –99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara la número 3. Comença la votació. Ha estat aprovada per 66 vots a favor, 44 en contra, 25 abstencions. Votem la 4. Comença la votació. Ha estat aprovada per 130 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la número 2 del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Comença la votació. Ha estat aprovada per 99 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. I votem ara la número 1 del Grup Parlamentari Republicà. Comença la votació. Ha estat aprovada per 84 vots a favor –que són 82 de delegats i presencials, 2 de telemàtics–, 17 en contra, 34 abstencions. I passem ara a votar, en darrer terme, la número 2 del Grup Parlamentari Republicà. Comença la votació. Ha estat aprovada per 68 vots a favor, 57 en contra i 10 abstencions. No hi han més punts a votar. Però, abans d'acabar, permetin-me, en nom de la Mesa, i entenc que en nom del conjunt de la cambra, agrair l'esforç dels treballadors i les treballadores del Parlament. Ho hem de fer sempre, però, especialment, en temps de Covid, i, sobretot, després d'un ple de cinc dies. No només als treballadors de la cambra, a qui agraïm immensament el seu esforç, sinó també als mitjans de comunicació que han aguantat fins a l'últim minut d'aquest Ple. A tots vostès, atès que és l'últim Ple de l'any, i s'acosten les festes de Nadal, desitjar-los unes molt bones festes, que les passin, en la mesura del possible, a prop dels seus, i, en tot cas, al costat del conjunt de la ciutadania d'aquest país. I, atès també que és el final de la legislatura, a aquells que no repetiran, de tot cor, els desitjo que, a nivell personal, els vagi al màxim de bé possible a la vida; als que repetiran, que aprofitin l'oportunitat per millorar aquest país. I, en tot cas, dir-los que ha estat un honor representar aquesta institució, el conjunt de la ciutadania de Catalunya, que ha estat un honor representar-los a tots vostès. Moltíssimes gràcies. S'aixeca la sessió. [[Aplaudiments.]]