Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ovog puta ću se javiti u svojstvu člana Odbora Visokog saveta pravosuđa za izbor sudija i tužilaca. Želim da kažem da su saveti počeli redovnije da rade, zakazuju redovno sednice i imamo prilike da vršimo izbore, znači ne kao ranije - po 200 i 300 ljudi, nego manji broj. Sa druge strane, želja je da se na taj način obezbedi nesmetano funkcionisanje sudova i tužilaštava, tj. da ne bude veliki broj upražnjenih funkcija i takozvanih v.d. stanja. U radu Saveta koristili smo sve one podatke koje smo imali. Evo, danas ste i čuli, nakon razgovora na Odboru Skupštine za pravosuđe i upravu, nakon datih određenih argumenata koji Savetu nisu bili poznati, određeni broj predloga je povučen. Iz tih razloga, molim da obavimo ovu raspravu i da izvršimo izbore, vodeći računa, pre svega, o dostojanstvu ljudi koji su konkurisali. Ako neko smatra da oni nemaju uslova za izbor, to je mogućnost iznošenja stručnog mišljenja koje govori u prilog eventualnog neizbora, ali bih molio da ne dođemo u situaciju da se ljudi osećaju povređenima, a da nemaju mogućnosti da odgovore na takve stvari, pa da na jedan miran i dostojanstven način obavimo ovaj izbor, odnosno neizbor. Hvala.
Hvala. Da li neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Marko Krstin, ovlašćeni predstavnik G17 plus, a nakon toga reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine predsedavajući, poslanička grupa G17 plus uvek sa zadovoljstvom učestvuje u raspravi o ovakvim tačkama, zato što smatramo da je veoma važno da blagovremeno i u potrebnom broju izaberemo nosioce pravosudnih funkcija, imajući u vidu naš izuzetno odgovoran zadatak da osposobimo za rad ovu granu vlasti u sistemu podele vlasti, odnosno sudsku vlast. Pri tome poslanička grupa G17 plus uvek ima u vidu dva osnovna uslova za izbor nosilaca pravosudnih funkcija, a to su rezultati rada i dostojnost. Poslanička grupa G17 plus se drži svih zakonskih postulata pri glasanju i pri razmatranju kandidata. U skladu sa tim, opredeljuje se za pojedine kandidate. Poslanička grupa G17 plus će u toku ove rasprave saslušati i razmotriti predloge i osporavanja ostalih poslaničkih grupa i opredeljivati se za pojedine kandidate u skladu sa osnovanošću onoga što ostale poslaničke grupe budu iznosile. Poslanička grupa G17 plus posebno želi da naglasi da u postupku izbora nosilaca pravosudnih funkcija treba posebno obratiti pažnju na odnos nosilaca pravosudnih funkcija prema izvršavanju zakonskih obaveza, a to je blagovremeno odlučivanje o pravima građana. Smatramo da nisu dovoljno korišćena ovlašćenja koja imaju nadzorni organi u sudovima, Ministarstvo pravde, predsednici sudova, svaki u okviru svoje nadležnosti, u sprovođenju zakonskih rokova u kojima se rešava o pravima građana. Poslanička grupa G17 plus smatra da je zaista potrebno da se pred ovim parlamentom nađe više predloga koji bi odrazili naš odnos prema onim nosiocima pravosudnih funkcija koji ne izvršavaju svoje obaveze u zakonskim rokovima. Nažalost, takvih ima, ali mi takve predloge nemamo. Poslanička grupa G17 plus se zalaže za to da ovlašćeni organi, pri tome mislim na nadzorne organe u sudovima, na predsednike sudova i na ministra pravde, svako u svom delokrugu, treba da obrate veću pažnju na kontrolu rokova za blagovremeno izvršavanje zakona. Posebno napominjem, kao neko ko radi u toj oblasti kao advokat, konkretno povodom Zakona o radu, koji tu odredbu ima i u prošlom tekstu i ovom važećem tekstu, da se svi predmeti moraju otpočeti i okončati u roku od šest meseci. Ne znam nijedan slučaj da se okončao i jedan radni spor u roku od šest meseci. To bi moralo da se odrazi na izbor, odnosno razrešenje sudija koji ne okončavaju postupke u zakonom datim rokovima. Ukoliko rok nije realan, onda ga treba menjati, ali ne vidim da smo ga menjali; znači, i ranije je bio i sada je važeći taj rok. Radni sporovi traju mnogo duže od šest meseci. Posebno hoću da napomenem da je ova skupština, na predlog Vlade, donela Porodični zakon, Zakon o radnim sporovima itd., kojima se propisuju dalji rokovi za postupanje sudija u ovim predmetima. Isto tako, mislim da sudije i dalje ne postupaju u tim rokovima. Ovde bih predložio prisutnom ministru da se na to obrati posebna pažnja i da na jednoj od sledećih sednica imamo izveštaj o poštovanju rokova nosilaca pravosudnih funkcija, sa predlogom mera. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Mala replika, mislim da je moj kolega advokat nešto pobrkao. Ministar pravde ne može vama da stavi predlog za razrešenje, ali vam je poznato da smo već u 20.000 slučajeva po pravu nadzora postupili i dali predlog Personalnom veću. Zašto ono ne donosi odluke, pa vama ne dostavlja, nemojte pitati ministra.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke. Izvolite.
Na početku moram da konstatujem da ovde postaje pravilo ponašanja kada se na dnevni red stavi tačka - izbor i razrešenje nosilaca pravosudnih funkcija, da mi u objedinjenoj raspravi imamo, otprilike, 17-18 predloga odluka. Neki predlozi čekaju već nekoliko meseci. Ne znam zašto je takav stil rada da se to nagomila, da opet dođemo do neke cifre od 70-80 nosilaca pravosudnih funkcija, koji postaju predmet interesovanja povodom svih ovih tačaka dnevnog reda. Naravno, vrlo je teško da se čovek snađe u velikom materijalu povodom ovih predloga Visokog saveta pravosuđa. Ovlašćen sam da u ime Srpske radikalne stranke istaknem da što se tiče prestanka funkcija na lični zahtev, razrešenja zato što su ispunjeni uslovi za odlazak u penziju itd., tu verovatno ne postoje neki problemi. Mislim da može da se konstatuje da je tu komunikacija kudikamo bolja nego ranije. Ranije smo imali situaciju da se posle godinu dana konstatuje da je nekome prestao mandat i da treba da se razreši. Sada se vodi računa o tome da to ipak ide blagovremeno. Međutim, ono što posebnu pažnju skreće je ovaj drugi deo objedinjene rasprave, gde se odlučuje o izboru predsednika sudova, sudija za pojedine okružne sudove, javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca. S obzirom da Visoki savet pravosuđa ima neki svoj poseban stav o mestu i ulozi u ovom postupku izbora i razrešenja, mi smo na Odboru detaljno o tome razgovarali, obavestili i ministra i predsednika Vrhovnog suda šta smatramo da je normalna komunikacija između Visokog saveta pravosuđa i Narodne skupštine, da Visoki savet pravosuđa ne može da proziva nekoga kou skladu sa zakonom i Ustavom obavlja svoju funkciju i da Visoki savet pravosuđa treba debelo da se preispita kako to da njihovi predlozi ne prolaze u Narodnoj skupštini, neki čak jednoglasno ne prolaze. Umesto da se izvuče neka pouka iz ovog upozorenja koje smo više puta sa ove govornice izneli, Visoki savet pravosuđa tvrdoglavo ide dalje. Čućete na kraju spisak svih kandidata koje mi osporavamo. Osporavamo njihovu sposobnost, da li su dostojni da obavljaju tu funkciju, osporavamo i zbog toga što dosadašnji rad dokazuje da ne mogu da zadovolje te uslove koji su potrebni na nekim novim mestima. Ne može onaj ko je loš sudija opštinskog suda da bude dobar predsednik okružnog suda. Ne može sudija sa najgorim rezultatima rada u opštinskom sudu da bude dobar sudija okružnog suda.To je jasno. Duboko svesni problema da u nekim sudovima ljudi neće da se jave za predsednika suda, ne zbog toga što bi doživeli možda neku neprijatnost da ih neko ovde proziva, kao što neko to pokušava da nametne Odboru za pravosuđe i Narodnoj skupštini da smo uzrokovali problem i da je sada teško obezbediti kadar u sudu. To nije tačno. Visoki savet pravosuđa i u onom sudijskom i u onom tužilačkom delu bi morao malo da preispita svoj način rada i kako dolazi do ovih predloga. Radi zapisnika i ovoga povodom čega ćemo da glasamo, zamolio bih predsedavajućeg da se samo ovo registruje, zato što ćemo u danu za glasanje o ovome da vodimo računa. Predlog odluke o izboru sudija, broj 119-2450/05, gde osporavamo predložene kandidate za Okružni sud u Vranju, Marinu Anđelković i Stanišu Mihajlovića. Osporavamo kandidata pod rednim brojem, kod mene je 13, a odnosi se na Opštinski sud u Inđiji, Draganu Filipović. Odluka 119-2449/05 - Predlog odluke o izboru predsednika suda – osporavamo kandidata Jovicu Ilića, gospodine ministre, koji je predložen za predsednika Okružnog suda u Leskovcu. Sudeći po tome kako vodi privatne postupke, verovatno ne ispunjava uslove da bude sudija. On voli da se tuži, kako ja vidim. Zatim, osporavamo u okviru odluke 119-2451/05, to je takođe odluka o izboru predsednika sudova, predloženog kandidata za predsednika suda u Majdanpeku Gorana Mladenovića. Zatim, Zorana Manića predloženog za predsednika Opštinskog suda u Pirotu, tu sam siguran da će sve poslaničke grupe da glasaju protiv. Tu će i G17 da nas podrži, to sam siguran. To je onaj sudija što je oslobađao švercere itd. Naravno, osporavamo i kandidata za predsednika Opštinskog suda u Loznici Borivoja Simića, mislim da ne bi bilo baš mnogo poželjno da se čuju argumenti na kojima zasnivamo ovo. Verovatno ćete da nam verujete na reč. Što se tiče odluke o izboru predsednika suda broj 119-1787, mi se pridružujemo Žarku Obradoviću koji je tu osporio kandidata za predsednika Okružnog suda u Jagodini. Pridružujemo se osporavanju kandidata za izbor za predsednika Opštinskog suda u Svilajncu Ivane Milosavljević. Ne ispunjava ona uslove baš da bude predsednik. To što je sa nekima na lokalnoj vlasti u dobrim odnosima, to je njen lični problem; i odnosi njenog oca i nekih drugih na vlasti takođe su problem, ali Skupština treba da zna da je to jedini razlog što je ona predložena za predsednika suda. Nema neko bogzna šta naročito radno iskustvo, tako da se ne može pohvaliti rezultatima rada. Zatim, osporavamo kandidata koji je predložen za predsednika Opštinskog suda u Velikoj Plani - Renata Pavešković. Naravno, osporavamo i pridružujemo se onima koji osporavaju izbor kandidata Tomislava Bojkovića za predsednika Opštinskog suda u Smederevu. Vi iz DSS-a obratite pažnju, pošto delite mišljenje, i vi ste osporili to na Odboru. Zatim, Zoricu Polić, kandidata za predsednika Opštinskog suda u Kuli, zatim, predloženog kandidata za Opštinski sud u Inđiji Stevana Mirića. Zatim, predsednik Opštinskog suda u Bačkoj Topoli Lazo Petrić; čini mi se da je i Visoki savet pravosuđa odustao od tog predloga, imam ovde neku konstataciju, mislim da jeste, tu smo se složili. Onda, osporavamo kandidata za predsednika Opštinskog suda u Bogatiću Svetozara Stančetića. Odluka broj 119-1901 takođe se odnosi na izbor predsednika sudova. Mislim da je za Lajkovac Visoki savet pravosuđa, ministre, povukao predlog. (Zoran Stojković, sa mesta: Mislim da jeste.) Mislim da ste povukli to. Ako niste povukli onda mi osporavamo, za svaki slučaj, da ne raspravljamo ovde. Naravno da osporavamo kandidata za predsednika Opštinskog suda u Valjevu. Tu mogu odmah unapred da kažem – oni koji budu glasali za ovog kandidata imaće problema sa građanima Valjeva. Ne znam koja stranka bi mogla za tog kandidata da glasa. Znam da Nova Srbija neće da glasa, znam da G17 razmišlja, znam da je DSS osporio tog kandidata. Tu bi možda Veliko personalno veće imalo poprilično materijala da vidi šta se radi i kako se radi. Dalje, osporavamo i ove Batićeve, ja moram da upotrebim taj termin, poput Ivane Ristivojević, predložene za Opštinski sud u Osečini. Božidar Vasić, predložen za Ub, mislim da je to takođe povučeno. Povučeno je, dobro. Što se tiče kandidata iz Bujanovca, mislim da ste i to povukli; Siniša Stojiljković, mislim da ste i njega povukli. To je Čovićeva desna ruka zadužena za Kosovo i Metohiju, a on je imao tamo vrlo izražene lične interese i radi zaštite ličnih interesa on bi sa svakim bio u koaliciji, samo da mrva vlasti bude njemu dostupna. Zatim, slažemo se i podržavamo, samo su nas preduhitrili u osporavanju ovi iz SPS-a kada je u pitanju kandidat za predsednika Opštinskog suda u Knjaževcu. Radi se o kandidatu Dragiši Cvejiću. Takođe obaveštavam sve poslaničke grupe da ukoliko se glasa za tog kandidata vaša stranka će imati problema u Knjaževcu, i to velikih problema. Zatim, Topola - Borivoje Žunić, Vrnjačka Banja - Đorđe Zdravković, Dragan Zdravković - Aleksandrovac, Nebojša Stojičić - kandidat za predsednika Opštinskog suda u Leskovcu. Možete odmah da nastavite dalje na spisku: Zoran Milošević, Opštinski sud Vlasotince, Zoran Kolev - Dimitrovgrad. Pridružujemo se Žarku Obradoviću kada je u pitanju Milica Perić predložena za predsednika Opštinskog suda u Požarevcu. Ja mislim da gospodin Petar Jojić ima i dokumentaciju, nezavisno od toga što je Visoki savet pravosuđa proveravao neke stvari, pa nas je obavestio da su to samo priče. Nisu samo priče, ima tu poprilično i drugih stvari. Drago Tintor, predložen za predsednika Opštinskog suda u Šidu. Zatim, Ivan Negić - Trgovinski sud u Valjevu, Branislav Nikodijević - Trgovinski sud u Zaječaru. Podržavamo predlog osporavanja DSS-a koji se odnosi na Trgovinski sud u Kraljevu za Zlatana Dimitrića. Božidarka Rajić - Trgovinski sud u Somboru, Dušanka Petaković - Trgovinski sud u Sremskoj Mitrovici, Ana Bin-Marki, to se čudimo da je neko uopšte mogao da predloži, Trgovinski sud u Subotici. Pređimo dalje na sledeću odluku o izboru predsednika sudova 119-2098/05. Osporavamo Dragana Stefanovića, koji je predložen za predsednika Okružnog suda u Vranju. Zatim, Milena Prvulović predložena za opštinski sud u Kladovu; verovatno je tu jedini kriterijum rodbinski odnos, drugog nema. Šemso Hadžić - Tutin, o tome smo na vreme upozorili, čini mi se gospođa Radeta. Ljiljana Škorić-Smiljanić, Opštinski sud u Vršcu; zatim, Radomir Jovanović - Kuršumlija, Dragoslav Hajduković - Opštinski sud Ruma; Caja Kojadinović - Opštinski sud u Priboju; Ivan Mitrović - Opštinski sud u Šapcu. I da pređem na ovaj drugi deo koji se tiče tužilaca. Ovde je došlo do... Videćete, toliko ima predloženih kandidata i toliko se bira, a verovatno bi bilo lakše... Moraćemo mi još da proverimo ove naše spiskove. Pošto sam završio ovaj deo gde se konkretno odnosi na imena i prezimena, naši poslanici iz Kraljeva i Čačka će posebno obrazložiti zašto osporavaju predloge koji se odnose za područje tih sudova. Stvarno moram u nastavku da skrenem pažnju na jednu opasnu situaciju u kojoj se nalazi naše pravosuđe. Donosite vi ovde zakone, a sudije i ne znaju da su doneti novi zakoni. Predmeti se drže u fiokama. Ako jedan običan radni spor koji se tiče prava zaposlenih u ovom kamenolomu "Kijevo" ovde u Beogradu od 2002. godine ne može da dođe do stadijuma prvostepene presude, radni spor koji bi verovatno trebalo što hitnije da se reši, jer verovatno je ta tužba praćena i nekim predlogom za izdavanje privremenih mera itd., ako dve i po godine ne može da se reši, a još advokat kaže grupi radnika koji vode postupak - budite vi spokojni, to ja držim pod kontrolom, to nikada neće da se reši, onda bi ti predsednici sudova, odnosno kandidati koje vi predlažete za predsednike sudova morali da znaju da rastumače šta je to blagovremeno, šta je to efikasno i zbog čega se građani javljaju radi zaštite nekih svojih prava nekom sudu. Ako imamo predložene kandidate za predsednike sudova koji su poznati po tome što u fiokama čuvaju predmete, onda možete da zamislite kakvi će to biti predsednici sudova. Kako on da goni nekog svog kolegu zato što nije efikasan kada taj može da mu kaže – šta ti meni pričaš, tebi je do pre mesec dana, dok te nisu izabrali za predsednika suda, fioka bila prepuna predmeta koji su nešto čekali. Sudska zaštita mora da bude efikasna zaštita. Ako jedan spor oko naknade štete zbog saobraćajnog udesa traje 11 godina u nekom sudu, recimo u Novom Sadu, da li taj čovek može da bude više sudija, to je stvarno pitanje. Slažem se da ne treba diskutovati o konkretnom predmetu u smislu meritornog odlučivanja, da li je sudija dobro utvrdio neku činjenicu, da li je dobro primenio pravo, nismo mi za to ovlašćeni. U okviru pravosuđa postoje instance i nivoi, prvostepeni i drugostepeni, pa čak i revizijski, koji to kontrolišu, ali verovatno ne smemo da ćutimo ako je u pitanju neefikasnost suda. Tu smo valjda ovlašćeni da postavljamo pitanje zašto 11 godina nije rešena jedna parnica, nikada nije došlo do prvostepene presude. Zašto u sudovima zastarevaju krivični predmeti, bez obzira da li je u pitanju po privatnoj tužbi ili po službenoj dužnosti, kako je moguće da u sudu zastari krivični predmet? Šta da radimo sa tim sudijom, tim tužiocem kome zastari predmet? Da li on ispunjava uslove da i dalje radi? Šta da radimo sa sudijom koji je kao istražni sudija sklonio sa bandere znak da bi oslobodio sina svog prijatelja? Ako to znaju svi ljudi u sudu, kako Visoki savet pravosuđa može takvog čoveka da predloži za predsednika suda, objasnite kako i kojim je kriterijumima rukovođen. Ranije su osporavani kriterijumi koji su se koristili u Narodnoj skupštini, osporavani su kriterijumi koji su bili u Odboru za pravosuđe kada je Odbor za pravosuđe bio predlagač odluka. Evo, vi iz DSS-a ste doneli takav zakon, obrazovali Visoki savet pravosuđa, Veliko personalno veće. Veliko personalno veće ne razrešava, ne pokreće postupak za razrešenje. Stvarno se postavlja pitanje da li je sud ta instanca koja garantuje zaštitu. Predsednik suda i radnik sudske uprave u nekom sporu; odredi se nadležnost drugog suda, susednog suda, pa tuženi predsednik suda ne dolazi na suđenje; onda se naredi dovođenje i onda policija obavesti da nije poznat u tom mestu, a on predsednik suda. Za te stvari ne treba politika. Za te stvari treba razrešenje, a bogami i malo motka. Naravno, ne želimo da se stekne utisak da ništa ne valja u našem pravosuđu. Ima tamo ljudi koji vrlo dobro rade svoj posao, koji se bore sa predmetima, sa pritiscima; doduše, manje sa pritiscima politike, mnogo više sa interesnim pritiscima pojedinih advokata i to onih koji se predstavljaju da su uspešni. On je u stanju, ako treba, šest puta istu tužbu da podnosi dok ne dobije broj svog sudije tamo. Završite to da ne može šest puta da podnosi da bi naleteo na broj svog kolege. To završite u pravosuđu i to će biti epohalna stvar. Ne postoji bolja. Verovatno je nešto problematično sa tim sastavom Velikog personalnog veća i Visokog saveta pravosuđa. Na Odboru za pravosuđe ukazivali smo na neke stvari. Ne može predsednik da drži konferenciju za štampu. Kako predsednik suda prvo obavesti "Vranjske novine", pa tek onda obaveštava predsednika višeg suda ili Vrhovnog suda? Onaj u Kragujevcu drži konferenciju za štampu. Prekinuću za trenutak. Potrudili smo se da ne uvredimo nikoga u Velikom personalnom veću, niti u Visokom savetu pravosuđa, niti bilo koga od ovih čija smo imena pomenuli. Znači, dokumentacija koja ukazuje na neke probleme stručnosti, dostojnosti i moralnosti ovih ljudi koje sam prozvao postoji. Pozivam vas da u danu za glasanje podržite naše predloge, naše osporavanje, a znam da se to poklapa sa stavovima većine stranaka koje su zastupljene u Narodnoj skupštini, jer imali smo prilike na Odboru za pravosuđe da čujemo pojedine komentare povodom nekih kandidata, pa i svojevrsno čuđenje kako je neko mogao takvog kandidata da predloži.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik šefa poslaničke grupe SPS.
Gospodine ministre, gospođo Škero, kolege narodni poslanici, evo mi danas već treći put ove godine raspravljamo o temi – izbor i razrešenje nosilaca pravosudnih funkcija. Mislim da je tema jako važna zato što je stanje u pravosuđu nešto što tangira svakog čoveka ove države i jer daje sliku o državi. Mislim da Narodna skupština radi normalno svoj posao. Kada kažem normalno, mislim u skladu sa zakonom, i radi to javno i uz obilje argumenata. Ovo pominjem iz razloga što je zadnja sednica Narodne skupštine, održana krajem jula ove godine, protekla na način da je bio osporen jedan broj predloga Visokog saveta pravosuđa. Posle toga imali smo jedno saopštenje Visokog saveta pravosuđa sa ocenama krajnje neuobičajenim za to telo, sa namerom da se diskvalifikuje Skupština Srbije kao telo koje radi u skladu sa zakonom. Prošla su tri meseca, s obzirom da nismo imali ranije ovu temu na dnevnom redu nije bilo ni prilike da javno kažem nešto o ovom saopštenju, ja i neke moje kolege. Doduše, imali smo na sednici Odbora za pravosuđe kolega Krasić i ja priliku da govorimo o ovom saopštenju, ali, gle čuda, iako je bilo prisutno nekoliko predstavnika sredstava javnog informisanja, a sastanak trajao dva sata, nijedan, ali baš nijedan red se nije sutra pojavio u bilo kom dnevnom listu o toj sednici i o stavovima poslanika vezanim za to saopštenje. Naime, čini mi se da je ovim saopštenjem Visoki savet pravosuđa sam sebe najviše diskvalifikovao, videćete i zbog čega, jer, za razliku od nas koji radimo javno, obraćamo se kolegama poslanicima i Srbiji putem medija, Visoki savet pravosuđa radi tajno, a pitanje je za čiji račun. Potpuno sam ubeđen, sada sam se i ja zainatio, kao poslanik, pa sam malo analizirao kako Visoki savet pravosuđa radi, koga osporava, koga ne osporava i došao sam do zaključka da, nažalost, pojedini ljudi u Visokom savetu pravosuđa predstavljaju deo određenih lobija interesnih grupa, lobija različite vrste i da tako nastupaju. Nije normalno da Visoki savet pravosuđa izda saopštenje za javnost u kome kaže da je odluka Narodne skupštine... A inače vi ste, kolege narodni poslanici, bili u situaciji da vidite da oko pojedinih predloga za razrešenje ili imenovanje nema podele na skupštinsku većinu i skupštinsku manjinu zato što se glasa u odnosu na informaciju koja se poseduje, ceni se kvalitet ili se ne ceni kvalitet. U svakom slučaju, nije bilo podele. Poslanici su neke predloge odbili sto posto, a o nekima nisu želeli da se izjašnjavaju. Za one koji ne znaju, tu mislim na članove VSP, i kada poslanici ne žele da se izjasne, oni su se suštinski izjasnili - nisu za tog kandidata. Skupština se uvek izjašnjava, bilo da govori pozitivno, bilo negativno, bilo da je uzdržana. Ona uvek ima svoj stav. Znam da se to mnogima ne sviđa, ali šta ćete. U saopštenju VSP se kaže da je odluka Narodne skupštine direktan pritisak na VSP. Zašto? Zato što smo mi radili nešto što nam zakon propisuje. Tamo piše da Skupština bira nosioce pravosudnih funkcija, na predlog Visokog saveta pravosuđa. Na ovoj sednici Narodne skupštine o tome su najviše govorile kolege iz Odbora za pravosuđe. Logično. Bilo je više ili manje jakih argumenata. Svako od poslanika se trudio da što detaljnije izloži svoje stavove o pojedinim kandidatima. Na toj sednici smo imali i predstavnika VSP gospođu Škero. Imam ovde stenogram sa te sednice. Nijedna od tvrdnji koje smo mi izneli (kad kažem mi ne mislim na sebe, na ostale kolege narodne poslanike) nije ovde pobijena. Ovde je bilo mesto da nam se kaže da tvrdnje iznete za pojedine, pošto se ovde apostrofiraju neki ljudi, nisu tačne. Nismo to dobili ovde pred poslanicima. Na prošloj sednici Odbora za pravosuđe sam odbio da razgovaram na Odboru, rekao sam da ću razgovarati javno, da Srbija čuje, jer nemam razloga da se nijedne svoje reči stidim ili plašim. Mi govorimo javno. Ovde smo bili u situaciji da predstavnik VSP ne kaže nijednu reč – kolega Obradoviću, kolega Krasiću, kolega taj i taj, niste u pravu, to nije tačno, proverićemo, utvrdićemo, ili slično. Ne, došlo je saopštenje gde smo mi kao Narodna skupština dezavuisani, etiketirani, dati su nam epiteti koje Narodna skupština ne zaslužuje, pored te tvrdnje da je rad Narodne skupštine direktan pritisak na VSP. Zašto? Zato što nisu prošli svi kadrovi ili nije prošao neko za koga su članovi VSP bili zainteresovani? Tvrdi se da nije osporen nijednim argumentovanim prigovorom narodnih poslanika. Stenogram Narodne skupštine je svima na raspolaganju, pa ga mogu pogledati i videti da li je bilo argumentovano ili ne. Kaže: "Na delu je politička trgovina, sa ciljem da se izaberu svoji kadrovi i preko njih ostvari uticaj na sudsku vlast". Koji su to skupštinski kadrovi, koji su to partijski kadrovi? Da li je neko koga ja osporavam u ime poslaničke grupe SPS kadar SPS-a ili posedujemo informacije sa terena da taj čovek, po našem mišljenju, ne radi dobro posao? Da li je odluka Narodne skupštine Republike Srbije da nekoga ospori ili nekoga izabere izbor partijskog kadra ili je to izraz volje naroda? Mi smo narodni poslanici izabrani od strane građana Republike Srbije, na predlog političkih stranaka koje predstavljamo. To je volja naroda do sledeće Skupštine, do sledećih izbora, do sledećih poslanika. Ili da promenimo zakon, pa da Visokom savetu pravosuđa damo da sve sam radi. Možda bi onda bio zadovoljan. Ne bi. Možda bi bio zadovoljan, možda tada ne bi bilo ovakvih saopštenja. Koji su to partijski kadrovi, koji su to skupštinski kadrovi? Po VSP mi nemamo pravo uopšte da raspravljamo o ovoj temi. Jednostavno, treba da kažemo da je VSP predložio i daj da izaberemo. Setite se salvi kritika koje su bile početkom godine, kada je Visoki savet pravosuđa utvrdio pojedine kandidate za sudije itd. Da li to važi samo kada se određeni kadrovi ne izaberu da se upućuju kritike Narodnoj skupštini Republike Srbije? Tvrdnja VSP je vrlo začuđujuća za mene lično, da mi vršimo zloupotrebu prava. Pazite, Narodna skupština vrši zloupotrebu prava time što osporava pojedine kandidate koje VSP predlaže! Videćete posle kako može izgledati zloupotreba prava, ali od strane Visokog saveta pravosuđa. I to se može podvesti pod zloupotrebu prava. Da li u zakonu koji reguliše status Visokog saveta pravosuđa stoji da Visoki savet pravosuđa može da ne izabere nekoga od kandidata? Ne stoji, ali on to radi. Da li time VSP vrši zloupotrebu prava? Može, ali ne mora. Ako se pet kandidata javi na jedan konkurs, pa VSP proceni da nijedan od njih nije dobar, pa raspiše ponovo konkurs, zar to nije moguća zloupotreba prava? Jeste. Zašto? Zato što produžava v.d. stanje i neko tamo radi, neko tamo rukovodi, a pet kandidata ne zadovoljava kriterijume Visokog saveta pravosuđa, pa se u međuvremenu podnese zahtev za razrešenjenekih od tih sudija koji su konkurisali. O tome ću kasnije. Ovde se pominju i tri kandidata: presednik Prvog, Drugog i Višeg trgovinskog suda. Očigledno je Visokom savetu pravosuđa najviše zasmetalo što je Narodna skupština osporila te kandidate. Naravno da su najbolji, bogom dani i da boljih u Srbiji nema. Eto, oni su najbolji, a nisu izabrani. Govorio sam o kandidatu za predsednika Drugog suda, kolega Krasić o ostala dva kandidata. Nisam čuo nijednu reč ovde da sam osporen. Jesam u medijima, ali medije ne računam, nego ovako face to face, pa ako neko ima argumente, neka izađe za ovu govornicu i neka kaže da nije tačno. Ja sam o kandidatu za predsednika Drugog suda vrlo taksativno naveo šta radi, a ne bi trebalo kao predsednik suda da radi, može, ali pitanje je da li je to posao predsednika suda, šta radi da izrazi svoju partijsku pristrasnost, ne partijsku pristrasnost, nego da pokaže animozitet prema SPS-u. To je moje pravo. Naveo sam i konkretan primer. Ako predsednik suda može sebi dozvoliti da ide i izvrši prepis imovine, onda to dovoljno govori koliko mu je stalo da neka imovina SPS-a što pre promeni vlasnika. Može, a ne mora, ali to dovoljno govori. Ima i drugih slučajeva. Sve sam taksativno naveo, kao i moje druge kolege. Dirnuli smo u nešto, neki smo interes definitivno poremetili, neka smo kadrovska rešenja osporili. To je problem. Ovde se konstatuje da je to nedopustiv pritisak na sudsku vlast. Pazite, Narodna skupština radi nešto što joj zakon propisuje, a to je pritisak na sudsku vlast! Zadnja konstatacije kaže: "Štetne posledice koje se takvom praksom mogu naneti ne samo sudskoj vlasti, nego i međunarodnom ugledu države u realizaciji preuzetih obaveza". Pazite, zato što Narodna skupština Republike Srbije primenjuje zakon, zato što se javno obraća i pravosuđu i građanima Srbije, to može narušiti ugled. Uzgred, javna je tajna da pojedini članovi Visokog saveta pravosuđa lobiraju za pojedine kandidate iz Srbije. Tačno se zna preko koga lobira centralni deo Srbije, Šumadija, preko koga lobira severni deo Srbije. Nama se obraćaju kandidati za sudije i kažu – samo gledajte da li će neko da nas ospori, obezbedio sam u Visokom savetu pravosuđa da prođem, rekao mi je taj i taj. Sada mi treba u Narodnoj skupštini da zatvaramo oči pred tom činjenicom, da se pravimo kao da ne postoji, a VSP nam udara packe. Štetne posledice, moral? Da li je Visoki savet pravosuđa vodio računa o svom ponašanju? Mislim da je VSP u poslednjih nekoliko meseci poništio nekoliko konkursa i raspisao nove, na osnovu svog ubeđenja da kandidati nisu kvalitetni. Relativna stvar. Analizom onih koji su izabrani utvrdio sam da su mnogi od onih koji su izabrani daleko gori od onih koji su osporeni i nisu bili predloženi od strane Visokog saveta pravosuđa. Kod pojedinih ljudi iz Visokog saveta pravosuđa u stvari postoji strah da se nešto ne promeni. DOS je, i to sam često pominjao, moram i sada, od 2001. godine do sredine 2002. godine promenio 150 predsednika sudova od 165. Ljudi, 150 predsednika sudova; to je jedna čistka. Nisam čuo da se iko oglasio tim povodom i da kaže – slušajte ljudi, nemoguće je da su svi zreli za smenu. Što se tiče načina kako su neki izabrani, pa ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije smo o tome više puta govorili. Dakle, za sudije i za predsednike sudova su bili izabrani, verovali ili ne, kandidati koji su imali dužinu studiranja 9, 10 i 11 godina, a prosek ocene im je bio 6,33, 6,54, 6,66 i 6,88. Na istoj sednici je bio vršen izbor za sudiju i za predsednika suda, iako to nije normativno bilo uređeno, ali nikoga ne boli glava. Neki od tih sudija su se u međuvremenu obratili Visokom savetu pravosuđa sa obimnom dokumentacijom o tome kako su bili nezakonito smenjeni i niko nije reagovao, ili je bar rekao – to nije moja nadležnost, šaljem dalje. Niko nije reagovao da kaže da su nezakonito izabrani pre četiri godine. Zašto? Nekome odgovara. Suština je personalni izbor, a ne zakon, jer ovog saopštenja ne bi bilo da je ovo troje ljudi izabrano. Ima tu sada i nekih moralnih momenata, šta Visoki savet pravosuđa uzima kao kriterijume za izbor pojedinih članova. Kriterijumi postoje, ja ih posedujem i kao član Odbora za pravosuđe, međutim, to je relativno, ide se od slučaja do slučaja. Nekada je mišljenje kolegijuma suda najmerodavnije, u redu, logično je. Struka treba da da svoje mišljenje i taj kandidat apsolutno treba da ima prednost i ako takvog kandidata ospori Narodna skupština Republike Srbije, onda, što se kaže, možemo se zapitati zašto. Možda članovi Visokog saveta pravosuđa nemaju informacije koje mi posedujemo, ali ima nešto što je za mene zapanjujuće: ovo saopštenje Visokog saveta pravosuđa u stvari meni govori da se ne poštuje Narodna skupština Republike Srbije, da se ne poštuje najviše zakonodavno telo ove države; dakle, da se Narodnoj skupštini dele epiteti koje ona ne zaslužuje. To je tragičnije što to radi Visoki savet pravosuđa, telo koje je dobro zamišljeno, ali očigledno sa ovim personalnim sastavom ne radi kako bi trebalo. Moram reći, za mene je fantastično iznenađenje što tu volju Narodne skupštine ne poštuje ni gospođa Škero, a mi smo je izabrali za predsednika Vrhovnog suda, Narodna skupština Republike Srbije. To je bila volja građana. Sada kada imamo probleme vezano za Visoki savet pravosuđa, za izbor, ta se volja ne poštuje. Uopšte me nijedno personalno rešenje ne interesuje, ako ga nisam pomenuo, ali zar nije nepoštovanje volje naroda činjenica da je kandidat za Viši trgovinski sud osporen, nije izabran, a već tri meseca gospođa Škero ne imenuje novog v.d. predsednika. Šta se čeka? Pre tri meseca Narodna skupština je osporila izbor tog kandidata gospođe Škero, a ona do danas nije imenovala v.d. predsednika Višeg trgovinskog suda, dakle, čovek koji je v.d. nije prošao za predsednika, njemu ne smeta da sedi u Visokom savetu pravosuđa i da odlučuje o drugima, ali tri meseca ta volja Skupštine stoji i gospođa Škero se ne obazire na to. Nemojte posle toga da me ubeđujete u samostalnost, nezavisnost itd. To ne stoji. Dakle, ako se ne poštuje Narodna skupština Republike Srbije onda ja ne znam o čemu mi ovde pričamo. Šta je, teško je bilo imenovati novog v.d. predsednika Višeg trgovinskog suda, a ima ih 10, 15, 20, 30 ili 50, šta ja znam, uopšte me ne interesuje. Teško je bilo imenovati novog v.d. predsednika; nije, a zašto se to ne radi, to ćemo da vidimo. Da li se čeka novi izbor, novo osporavanje, novo poništenje konkursa, pa da se postavi uslov za treći konkurs ili treba neko određen da bude izabran. I to će se saznati, Srbija je mali prostor, sve se pre ili kasnije sazna, ali je za mene to kršenje volje Narodne skupštine i tu nema opravdanja, to je nečinjenje. Koje su štetne posledice toga, da li neko to može da mi objasni? Ignorisanje volje naroda i volje Narodne skupštine Republike Srbije, šta, zbog jednog čoveka, v.d. predsednika jednog suda? Neki razlog mora da postoji, jer tri meseca je prošlo od sednice Narodne skupštine Republike Srbije i to je ignorisanje volje građana i to je nešto što je štetna posledica. Primeri koje smo dobili kao narodni poslanici, bar ja, pokazuju da ima još štetnih posledica u pravosuđu, činjenjem ili nečinjenjem Visokog saveta pravosuđa. Dakle, šest ili sedam konkursa je poništeno, a zašto? Nisu ljudi odgovarali, šta, karakteristike, kvalitet. Ali, izvinite molim vas, ko je zainteresovan za neki posao, on se javi na konkurs, a ko nije zainteresovan, šta će mu, takav je život. Znate ono - koga nema, bez njega se može. To je pokazala praksa. Da li Visoki savet pravosuđa stvara prostor za izbor podobnih kadrova i za koga su podobni? Šta je, među pet kandidata za jedan sud nema nijedan dobar, među tri nema nijedan dobar, pa se onda vrši poništaj toga, pa se raspisuje novi konkurs, a u međuvremenu se pokrene postupak za reizbor. O tom reizboru i o drugim stvarima ću govoriti kada u ime poslaničke grupe budem koristio, ako mogu ... (Predsedavajući: Ne, vi ste sada u vremenu koje ste iskoristili, imate posle ...) Hvala, gospodine predsedavajući, a o ovim drugim stvarima ću kada budem koristio vreme poslaničke grupe.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslanička grupa želi reč? (Da.) Gospodin Zoran Krasić ima jednu ispravku, izvolite.
Ja sam na početku rekao da su greške moguće. Ukupno u spisku imamo 101 ime i prezime i naravno, ja sam napravio grešku prilikom saopštavanja ovih naših stavova. Pobrkao sam Svetlanu Lazarević i Ljiljanu Škorić-Smiljanić i sve ono što sam pričao malopre, a tiče se kandidata za predsednika Opštinskog suda u Vršcu, pričao sam računajući da je predložena Svetlana Lazarević, a kasnije sam video da je u pitanju Ljiljana Škorić-Smiljanić. Znači, pošto je u pitanju Ljiljana Škorić-Smiljanić, mi ne osporavamo taj predlog. Molim vas da u tom smislu prepravite ono što sam malopre izneo sa ove govornice, jer ja sam praktično pričao o kandidatu Svetlani Lazarević, koja je sada predsednik suda i radi vaše informacije, ona se sveti kandidatima koji su konkurisali i zavodi neki svoj red u tom sudu. Znači, veliki je rizik u pravosuđu konkurisati za predsednika suda. Kada sam već izašao, ja se izvinjavam predsedavajući, pogledajte malo tekst konkursa kada objavljujete. U nekim tačkama imate nešto što je nepravilno, malo odudara od odredbi Zakona o sudijama. Ova varijanta kako neko može biti izabran za predsednika suda ko nije sudija je višak u tekstu konkursa i stvara zabunu, pa nam se javljaju ljudi koji nisu sudije na konkurs za predsednika suda. Dakle, tekst konkursa je uzrok zbog čega se javljaju neki ljudi.
Hvala, obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe SRS, DSS i SPS. Reč ima narodni poslanik Zoran Tanasijević, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Poštovane koleginice i kolege, osporavam predlog kandidata za izbor predsednika Opštinskog suda u Ljigu, ali imajući u vidu dokumentaciju kojom raspolažem smatram da bi možda došlo i do štete na račun Ministarstva, a možda čak i države, tako da ću kompletnu dokumentaciju ustupiti Visokom savetu pravosuđa i svim poslaničkim grupama.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, svaki put kada se izjašnjavamo i kada govorimo o izboru i razrešenju nosilaca pravosudnih funkcija, svi u Narodnoj skupštini smo u prilično neprijatnoj i nezavidnoj situaciji. Činjenica je da obično govorimo o ljudima koje ne poznajemo i o čijem radu ne znamo dovoljno, jer ne znam kako to drugačije političke stranke mogu da znaju za svakog pojedinačno da li je dobar ili nije, sem za one koji su direktno upetljani u pojedine postupke koji se tiču političkih stranaka ili pojedinaca iz političkih stranaka. Znam da je opoziciji uvek najlakše da kaže – milion primedbi imamo, ništa ne valja, samo mafija vlada u pravosuđu. Ima i toga, prosto zato što uvek imate najmanje polovinu ljudi koji su nezadovoljni, oni koji se nalaze recimo u parničnim sporovima, pa onaj ko izgubi je nezadovoljan, a da ne pričam da su nezadovoljni svi koji su u krivičnim postupcima dobili osuđujuću presudu i misle da sud ili mafija stoji iza te presude i ne znam šta sve. Dakle, ipak je to jedno od najtežih zanimanja. Nikad u životu niko nije zadovoljan onim što mu je sudija saopštio u izreci presude. Ti ljudi su onda na udaru i običnih ljudi, i medija i nas ovde u poslaničkim klupama. Upravo zato ne želim da budem deo onih koji će da govore en general protiv ljudi koji obavljaju sudijske funkcije. Najveći deo njih i ne znam. Vi znate, protiv mene se vodi, mislim, oko pedesetak postupaka različite vrste. Čim ustanem odem prvo u Palatu pravde, pa se vratim kući pa se obrijem i idem na posao. Ali, ja stvarno ne mogu da kažem da su ti ljudi nekorektni. Oni jedino moraju da presude, negde za mene, negde protiv mene, ne znam ni ja kako, nije ni bitno, ali znam da su izloženi užasnim pritiscima. Ali, nije dobro da se oni koji ih predstavljaju, a sada prelazim na drugu stranu medalje, bahato odnose prema narodnim poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije. Nije dobro da predsednik Vrhovnog suda Srbije, uvažena gospođa Škero, kaže – svi vrše pritisak na pravosuđe, pa je između ostalih pomenula i poslanike, da bi to objavljivali mediji, posebno oni na kojima insistira gospođa Škero. Bolje bi bilo da njih opomene za prestanak vršenja pritiska na pravosuđe, jer su neke presude u ovoj zemlji donošene po najdirektnijem i najbezobraznijem medijskom pritisku i to najviše radi B92. Rade i neke druge televizije. Kada oni otvore tu temu, svi ostali se prikače, valjda računaju da neće da budu "in" sa nekim Delgadom, mislim da se tako zove čovek iz američke ambasade koji kontroliše sve postupke. (Vida Petrović-Škero: Ne znam.) Znam ja, to je onaj koji dolazi na suđenje, i zamislite novinare koji dođu i pitaju – gospodine Delgado, šta mislite o ovoj presudi. To je bila presuda Saši Cvjetanu zbog zločina na Kosovu i Metohiji. Nisam shvatio šta se tu pita taj Delgado. Pitali su Natašu Kandić i Delgada. Ne razumem, sudija je doneo presudu, postoje redovni pravni lekovi, vanredni pravni lekovi, ne znam da li u prvostepenom ili drugostepenom postupku, nije ni bitno, ali da li je to pravosuđe u Srbiji nezavisno? Taj kaže – ja sam zadovoljan presudom, ovo je dobar potez srpske države. Koga zavitlavate? O čemu mi pričamo ovde? Ja opet polazim od toga, vi možete da kažete – jeste, to je realnost, a ja ću da kažem – super, ako je to realnost kažite onda narodu da u ovoj zemlji nema nezavisnog pravosuđa, da nema samostalnih tužilaštava. Zašto? Zato što je to realnost. Kažite narodu da je sve što se zbiva u ovoj zemlji realnost, bilo šta da se desi je realnost. Svima vama neka slogan za predstojeće izborne kampanje bude - biće što biti mora. To vam je jedini jedinstveni politički slogan, a ništa drugo, ništa pametnije nismo čuli ni jednogjedinog trenutka. Naše pravosuđe očigledno nije nezavisno, posebno ti najznačajniji slučajevi političkog obračuna. Svaki dan me nešto zovu i pitaju – da li si bio kod Dragoljuba Milanovića, a ja im kažem da jesam. Doduše, bio sam pre godinu ili dve dana. Nisam bio dugo, ali sada ću iz inata da idem, razmišljam da li sada u nedelju ili u sledeću nedelju, pošto vidim da nemaju pametnija posla pa misle da nekome to mogu da zabrane. Baš ću da idem sada da bi se nervirali ovi sa B92, pa možda će i na plakatu da napišu da sam to uradio. Svašta u ovoj zemlji ima, i to nije najveći problem. Osude nekoga, kazne ga, ne znaju ni zašto ni kako, a da ih pitate šta piše u izreci presude, pojma nemaju, a obrazloženje je potpuno idiotsko, kaže se – nemamo baš dokazni predmet, jer je izgorelo 5. oktobra u onim događajima, ali nije važno, neću da se mešam u presude, jer to nije moj posao. Hoću da kažem da niko u ovoj zemlji više od pojedinih medija ne vodi hajku protiv pravosuđa, protiv sudija, samo zato što oni žele svoje političke hajke da isteraju do kraja. Dobro bi bilo da njima ukažete, gospođo Škero, a ne da držite slovo po tom pitanju narodnim poslanicima. Narodni poslanici imaju pravo da kažu šta god hoće i kako god hoće sa ove govornice, u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Niti možete, niti smete da im zabranite, niti možete niti smete da im zamerate to. Oni imaju svoju političku odgovornost pred građanima Srbije i na svakim narednim izborima građani Srbije su ti koji odlučuju da li su ti ljudi dobro i valjano obavljali svoj posao, časno ili nečasno. Ovde govore o nekim plakatima. Juče sam izašao ovde, vidim neka trojica nešto lepe, obavestili su me prijatelji da su to ovi geniji iz DS-a nešto smislili protiv mene. Vidim stoje dvojica, lepe, treći je tu, a posle sam saznao da je telohranitelj iz obezbeđenja, sa onom tarzankom, i neka gospođa ga juri kišobranom ovde oko ovog stuba. Ne znam o čemu je bilo reči, priđem i kažem – nemojte, gospođo, molim vas, to su snažne demokrate, hrabre, nemojte da ih jurite, ko boga vas molim. Ali, video sam jednu gramatičku nepravilnost i odmah sam shvatio da je to Šutanovac. On je potpuno nepismen čovek. Evo mi svedoka novinara ovde koliko god hoćete. Pre nego što sam izašao i to video, rekao sam – ako postoji logička i gramatička greška sigurno je autor Šutanovac, i bio sam u pravu. Ali, uz ove šale hoću da postavim i pitanje – da li u ovojzemlji ima neko pametnija posla? Juče je trebalo da se spreme za ktitorsko veče, da okupe ljude koji će da daju novac za hram svetog Save. Pozvali su silne poštene ljude i silne lopove i svi zajedno skupiše oko stotinu hiljada evra. Zašto nisu skupili milione, koliko su se neki napljačkali, a koliko su neki i mogli, zato što su ih pošteno zaradili, na to da daju? Zašto se nisu bavili Kosovom i Metohijom? Ne znaju šta će, uplašili su se Srpske radikalne stranke, ali šta im je, tu im je. Što se tiče pravosuđa, u pravosuđu ćemo imati problema uvek i nije to samo danas problem. Imali smo taj problem, neuporedivo izraženiji i uz mnogo veće političke pritiske, 2001. i 2002. godine, naročito na tužilaštva koja sa ovim nemaju nikakve veze, gde su po jednom pozivu iz Đinđićevog kabineta podizane optužnice za najgore budalaštine, a najveći lopovi, kriminalci i ubice postajali su svedoci saradnici, postajali su ugledni građani koji su nam solili pamet kako su neki drugi ubijali malo više od njih, pošto su oni ubili negde oko 10 ljudi, a onaj drugi je ubio oko 12 ili 13, pa onaj koji je ubio 10 ljudi je ugledni građanin zato što je pomagao Demokratskoj stranci i nosio u koferima pare. Takvo nam je pravosuđe bilo. U svakom slučaju, imamo pojedinačne primedbe, koje je izneo ovlašćeni predstavnik naše poslaničke grupe Zoran Krasić u svom uvodnom izlaganju. Siguran sam da će ljudi koje budemo birali biti bolji ljudi, da neće biti mnogo grešaka. Uveren sam da najveći broj tih ljudi na častan način obavlja svoju dužnost, da su to pošteni i odgovorni ljudi, i da svoj težak posao da, u skladu sa sudijskim uverenjem, prelome u skladu sa zakonom. A tamo gde to nije slučaj, tamo gde mafija obavi, a posebno je to preko mafijaških advokata koji su nekada radili u Vrhovnom sudu Srbije, pa kada iz njihove kancelarije stigne pravni lek na prvostepenu presudu, onda njihove kolege u Vrhovnom sudu Srbije smanjuju kazne po pojedinim pitanjima iz čistog bezobrazluka, zato što im ovaj da po hiljadu, dve hiljade evra. Za to imam dokaz, samo nemam dokaz gde su primili pare. To se dešavalo nedavno. Znači, tamo gde su čisti predmeti, gde su ubice u pitanju, i to najgore moguće ubice, gde sudija donese najvišu kaznu u prvostepenom postupku, bilo da su u pitanju maloletna ili punoletna lica, ako je stiglo od njegovog bivšeg kolege iz Vrhovnog suda Srbije, iz njegove banditske advokatske kancelarije, on će da snizi tu presudu, jer je tako smislio. Razlozi u obrazloženju su idiotski, da li je tako, Jojiću? Zaista su bili idiotski. Nisam mogao da verujem, da nije bilo tragično, tome bih se bukvalno smejao. Spreman sam svakome od tih ljudi koji su to potpisali, koji su učestvovali u tom veću, petorica njih, da kažem da su idiotski obrazložili i napisali. Svi znamo zašto su to uradili. Nemoj da se prave blesavi da niko ne zna o čemu je reč. Zahvaljujem se, siguran sam da će nam biti drugačije. Molimo sve gospođe, dame da ne jure kišobranima telohranitelje Demokratske stranke, jer bi im bezbednost bila ugrožena, onda bi opet plakali i kukali po televizijama kako ih neki ljudi napadaju, možda optuže i SRS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Da nastavim gde sam stao pre - o načinu rada Visokog saveta pravosuđa, jer mislim da je ovo saopštenje koje su izdali i njihov pokušaj da dezavuišu Narodnu skupštinu Republike Srbije nešto nečuveno i dovoljno govori o tome šta Visoki savet pravosuđa o sebi misli i o nadmenosti koju pokazuje prema Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pomenuo sam moguće posledice činjenja i nečinjenja Visokog saveta pravosuđa. Visoki savet pravosuđa je, radeći proteklih meseci, imao nekoliko puta situaciju da ne izvrši izbor nekoliko predsednika sudova, čini mi se šest ili sedam. Iako je bilo dva, tri, pet kandidata po pojedinom konkursu, Visoki savet pravosuđa je procenio da nijedan od njih nije dovoljno kvalitetan da bi mogao biti predsednik suda, što može, a ne mora da bude tačno. Rekao sam već da su neki koji su izabrani u prethodnom periodu, predlagani od strane Visokog saveta pravosuđa, po karakteristikama ispod onih koji su osporeni. Ovo pominjem iz jednog konkretnog razloga: jedan od sudija koji se javio poslaničkoj grupi SPS je ukazao na vrlo zanimljivu situaciju, vezano za taj neizbor. Reč je o gospođi Svetlani Đuričić, magistru pravnih nauka, kandidatu za predsednika Okružnog suda u Sremskoj Mitrovici. Naime, Visoki savet pravosuđa je raspisao konkurs, pojavilo se nekoliko kandidata i Visoki savet pravosuđa je konstatovao da nijedan od predloženih kandidata ne zadovoljava da bi bio predložen za predsednika suda. Onda je raspisan drugi konkurs. Kada je raspisan drugi konkurs usledio je postupak za razrešenje sudija Okružnog suda, postupak koji je potpisala gospođa Vida Petrović-Škero. U tom rešenju o pokretanju postupka kaže se da nije radila na zakonom predviđen način, da je reč o nepoštovanju rokova za postupanje u većem broju krivičnih predmeta koje je primila u rad u drugostepenom krivičnom postupku, kako u pogledu vođenja postupka i presuđenja, tako i u pogledu pismene izrade odluka. Prema odredbi člana 393. stav 2. Zakonika o krivičnom postupku drugostepeni sud je dužan da svoju odluku sa spisima dostavi sudu prvog stepena najkasnije u roku od četiri meseca, a ako je optuženi u pritvoru najkasnije u roku od tri meseca od dana kada je primio spise. Zbog neblagovremene izrade odluke od strane sudije Svetlane Đuričić Okružni sud u Sremskoj Mitrovici, kao drugostepeni, nije bio u mogućnosti da u tim predmetima dostavi spise sudu prvog stepena u zakonom propisanom roku. Zašto je ovo zanimljivo? Fantastična je koincidencija da se postupak za razrešenje pokreće kada se žena drugi put javi kao kandidat za predsednika suda. To je fantastična koincidencija, koja, za mene lično, ne može biti slučajna. Drugo, iz dokumentacije koju je gospođa Đuričić dostavila meni, ne mora da znači da je tačna, ali ja je vama saopštavam, ona može biti predmet provere, navodi koji su izneti u ovom rešenju o pokretanju postupka za razrešenje ne stoje. Gospođa Đuričić to i demantuje. To ću pročitati, ona je to dostavila meni, a ja vama. Ona će, naravno, razgovarati sa ljudima iz pravosuđa da bi svoja prava i svoj obraz zaštitila. Ona kaže – ističem da su navedeni sporni predmeti iz 2002. i 2003. godine sa datumom prijema u sud, a ne vidi se kada je ona kao sudija bila zadužena, jer predmeti nisu bili sve vreme kod mene, tj. gospođe Đuričić, već su stajali kod drugih sudija. Ona ovde pominje imena, u ovom slučaju nisu važna, pominje dvojicu sudija. Kaže: iste sam dobila u decembru 2004. godine. Zbog stajanja predmeta i kod drugih sudija došlo je do apsolutne zastarelosti krivičnog gonjenja u nekim predmetima, ali to se ne može pripisati njoj u krivicu, tvrdi gospođa Đuričić, već je razlog opterećenost suda predmetima i u nedovoljnom broju sudija i ne postoji raspored predmeta po sudijama, za šta je prvenstveno odgovoran predsednik suda. Kada je rečo neblagovremenom izrađivanju sudske odluke, to, prema ovome što stoji ovde, a to je deo ovog rešenja koje je potpisala gospođa Škero, apsolutno ne stoji. Izgleda da gospođa Škero u brzini ovo nije gledala. Mene nije mrzelo da kod svih 40-tak predmeta pogledam datume, pa ću vam reći: 22/02, datum 11. 5. datum ekspedovanja 19. 5, četiri dana; 42/02, 1. 6 - 2. 6, jedan dan; 62/02, 9. 3 - 10. 3, jedan dan; 84/02, 27. 6 - 1. 7, četiri dana; 96/02, 17. 2 - 18. 2. 2005, jedan dan; 102/02, 2. 2. 2005 - 3. 2. 2005, jedan dan; 128/02, 28. 3. 2005 - 29. 3. 2005, jedan dan; 146/02, 12. 4 - 12. 4, isti dan; 147/02, 4. 2. 2005 - 7.2. 2005, jedan dan. Da dalje ne čitam ove predmete, samo ću pomenuti: jedan dan, jedan dan, jedan dan, sedam dana, tri dana, dva dana, jedan dan, jedan dan, pet dana, jedan dan, isti dan, pet dana, dva dana, jedan dan, isti dan, jedan dan, jedan dan, jedan dan, tri dana, isti dan, dva dana, isti dan, jedan dan, tri dana, isti dan, jedan dan, tri dana, jedan dan, isti dan, jedan dan, isti dan, isti dan, pet dana, tri dana. Evo, crno na belo, potpisala gospođa Vida Petrović-Škero. Nijedan od ovih navoda o neblagovremenom pisanju odluke ne stoji. Šta ćemo sad? Žena treba da bude kažnjena i biće kažnjena, jer je suština da neki budu kažnjeni, a neki ne budu kažnjeni. To je intencija kod pojedinih ljudi u pravosuđu od 5. oktobra pa naovamo. Jedni mogu sve, drugi ne mogu ništa. Za jedne zakon važi, za druge zakon ne važi. Jednima je dozvoljeno da pričaju šta hoće, da rade u pravosuđu, drugi ne mogu ništa. Ja sam smatrao svojom moralnom obavezom da kao poslanik Narodne skupštine obavestim Narodnu skupštinu o ovome, jer kažem, ne može biti da kada se drugi put žena... Inače, nije sama, ima još jedna gospođa, čini mi se Bosiljčić, ako sam dobro pročitao, i ona je takođe predmet postupka za razrešenje, a i ona je bila kandidat za predsednika Okružnog suda u Sremskoj Mitrovici. Inače, iz podataka koje smo dobili, kada bi se primenjivali ovi kriterijumi na ostale sudije, nijedan ne bi mogao da radi, ali je zanimljivo baš protiv ovo dvoje da se pokrene postupak za razrešenje. Kada bi se gledali podaci nijedan ne može da radi, ali kriterijumi se mogu razvlačiti, pa kao što se kaže - većina hoće, ili što bi rekli - sila iznad prava. Ja ovo ne govorim slučajno, shvatio sam da je ovo što mi radimo kao Narodna skupština Republike Srbije i mi pojedini poslanici za pojedine sudije, za pojedine tužioce jedini, ali bukvalno jedini način da sačuvaju obraz, ako ne mogu sačuvati posao, jer su ovu Narodnu skupštinu Republike Srbije shvatili kao jedino mesto gde se može njihov problem izneti i javno saopštiti. Mi se pojavljujemo kao jedina brana određenim interesnim krugovima koji u pravosuđu postoje. Ta dreka koja postoji i koja se pravi - da je haos, da ne može da se radi, da treba pustiti samostalnost, nezavisnost pravosuđa itd., to se radi vrlo svesno da pojedini ne bi bili pomereni. Kada bi se pročešljalo koliko članova porodica pojedinih sudija, tužilaca radi u pravosuđu, došlo bi se do podataka, pri čemu, naravno, ustavno je pravo svakog čoveka da može da radi posao koji hoće, ali bi se našlo obilje podataka koji ukazuju ili mogu biti deo određene sprege. Jednima može biti sve, a drugima ništa. Ja sam smatrao obavezom da iznesem ovo vezano za gospođu Đuričić, a videćemo kako će ona proći. Prema podacima koje imam nijedan sudija u tom sudu ne bi mogao proći, odnosno svi bi trebalo da budu predmet postupka za razrešenje. Kao narodni poslanik i član Odbora za pravosuđe dobio sam obilje dokumentacije gde se pojedini ljudi žale na rad određenih sudova, rad sudija, a ima i slučajeva da se presuda ne piše po ko zna koliko meseci, godinu dana, dve godine i nikoga ne boli glava. Zašto? Zato što taj ne konkuriše za predsednika suda. U međuvremenu se produžava v.d. stanje. Gospođu Đuričić su pokušali da diskredituju na jedan drugi način. Ako bude neko želeo, o tome ću govoriti. Mislim da je ispod nivoa da to pominjem. Koliko prema njoj postoji animozitet govori i to da je čak Ministarstvo finansija odbilo da joj prebaci sredstva odobrena od Ministarstva pravde za izradu doktorske disertacije pod obrazloženjem da se bavi poslom koji nije dostojan sudije, što je naravno priča. Ali, u ovoj Srbiji je, izgleda, priča najjači argument. Šta se radi u pravosuđu, kakva je situacija u pravosuđu, ili u delu pravosuđa, bolje rečeno, pomenuću vam i jedan primer koji se odnosi na SPS. Naime, mi smo pre skoro tri godine podneli tužbu protiv Opštine Novi Beograd, gde su hteli da nas isele iz prostorija. Taj predmet je stajao, stajao, stajao, mi šta ćemo, obratimo se Ministarstvu pravde da u okviru svojih nadležnosti vidi kako stvari stoje i dobijemo dopis Ministarstva pravde, odnosno uz dopis Ministarstva pravde dopis predsednika Četvrtog opštinskog suda u kome se iznose razlozi nezakazivanja predmeta po našoj tužbi protiv Opštine Novi Beograd radi brisanja upisa u katastar nepokretnosti dela zgrade u kojoj je smešten Opštinski odbor SPS Novi Beograd. U tom dopisu se konstatuje i kao jedini razlog navodi se da je taj predmet bio na uvidu kod predsednika veća istog suda pred kojim je rešavano po tužbi Opštine Novi Beograd radi iseljenja SPS-a iz tih prostorija. Taj uvid u predmet je trajao od 26. decembra 2002. godine do 9. maja 2005. godine, kada je dat nalog za njegovo hitno zakazivanje. Uvid u predmet koji se vrši dve i po godine je naravno krajnje neuobičajen, a protivan je svim pravilima postupanja u sudu. Mi smo izveli jedan zaključak da kada se ovako postupa i sudija ceni sa odlukama u samom predmetu u kome je postupao i sa posledicama koje mi kao SPS trpimo, a nije nam dato zakonsko pravo da utvrdimo činjenice i da se eventualno na osnovu toga donese povoljna ili nepovoljna odluka. Ali, poenta je da se nešto uradi. Pojavljuje se sumnja da zadržavanje predmeta nije običan nemar, već namerna opstrukcija koja se vrši u predmetu po našoj tužbi, da bi odluka koju je ona donela bila sprovedena u izvršnom postupku. Tako se to radi, jer se, nažalost, može. To je pravosuđe. Moram ovde da pomenem, kao deo stanja u pravosuđu, i jedan slučaj koji sam pomenuo prošli put, pa mislim da je dobro da ga pomenem i ovaj put, jer je ilustrativan kako postupa pravosuđe prema članovima SPS-a. Pošto sam prošli put upotrebio ime i sad ću. Reč je o doktoru Božidaru Jeličiću, koji je bio pomoćnik ministra prosvete u Vladi SPS-a i koji je bio optužen za zloupotrebu službenog položaja nenamenskog trošenja sredstava zato što je odobrio kao pomoćnik ministra da se kupe tri vozila za potrebe određenog resora u Ministarstvu, resor za studentski standard, i pored toga za trošenje sredstava za benzin, novac koji se odvaja za gorivo. Iznos je, ako me pamćenje dobro služi, oko 700 hiljada dinara. Spor teče, tužilac radi svoj posao, sudije rade svoj posao, a u međuvremenu resorni ministar, aktuelni, potpuno van ove priče, van pravosuđa, napiše da je to urađeno u skladu sa pravilima u Ministarstvu, sa odlukama i da budžet nije oštećen. Onda, šta ćete, pošto to sada pada u vodu, ostaje ova druga stvar – da je 700 hiljada dinara potrošeno za gorivo, odnosno da je taj novac prenet zdravstvenom udruženju. Jedna strana priče, što to može da uradi samo ministar, a tadašnji aktuelni ministar nije bitan, jer se on javno odrekao SPS-a, pa više nema niko potrebe da ga po tome dira, jer je ovde poenta samo SPS i onda je to stavljeno doktoru Božidaru Jeličiću na dušu. Čovek, šta će, vidi da nema kud, pravosuđe je pravosuđe, on ne slučajno, nego namerno, uz pomoć dobrih ljudi, dođe u posed podatka da je ministar iz Vlade DOS-a gospodin Gašo Knežević po istom osnovu, a sada kao ovlašćeni, preneo ZPO-u 10 miliona dinara. Ovaj kao 10 miliona, ovaj 700 hiljada. Sada, gospodin Jeličić, tražeći pravdu – to moram da pročitam jer je veoma ilustrativna ova njegova situacija, pa ćete shvatiti zbog čega, kako pravosuđe postupa prema članovima SPS-a, a kako prema drugima – podneo je zahtev 21. novembra 2002. godine ministru finansija Božidaru Đeliću za upućivanje budžetske inspekcije u Ministarstvo prosvete, radi provere nenamenskog trošenja sredstava i utvrđivanja zloupotreba. Radi se o istom postupku, o istom delu na osnovu kojeg je Đelić podneo krivičnu prijavu protiv gospodina Jeličića. Rezultat toga je da gospodin Đelić ne preduzima ništa, čak se konstatuje da je zahtev nestao. Nestao zahtev u ministarstvu koje je inače besprekorno bilo, bar prema tvrdnjama Đelića! Onda 22. septembra 2003. godine Jeličić obnavlja zahtev Ministarstvu finansija za upućivanje budžetske inspekcije u Ministarstvo prosvete i sporta. Rezultat je odugovlačenje i obećanje bez konkretnih prijava. Jeličić podnosi krivičnu prijavu 17. oktobra 2003. godine Drugom opštinskom javnom tužilaštvu protiv Đelića, tužiocu - određenoj gospođi, zbog prikrivanja krivičnog dela i izvršioca krivičnog dela, kao i zbog kršenja člana 60. Krivičnog zakona Srbije, a koji se tiče diskriminacije na političkoj osnovi. Naravno, ništa nije preduzeto. U službi prijema ironično mu je rečeno da ništa neće ni biti preduzeto, jer im ne pada na pamet da to urade, jer je politička klima takva da protiv Kneževića ne treba ništa raditi. Krivičnu prijavu podnosi 21. novembra 2002. godine Drugom opštinskom tužilaštvu protiv Gaše Kneževića i sekretara Ministarstva za isto krivično delo za koje je isto Drugo opštinsko tužilaštvo pokrenulo istragu protiv njega. Znači, isto krivično delo, isto tužilaštvo podnosi prijavu. Javni tužilac i zamenici koji su radili na krivičnoj prijavi obavestili su gospodina Jeličića dopisom da ne postoji ni osnovana sumnja da su prijavljeni izvršili navedeno krivično delo ili bilo koje drugo krivično delo. Oni, naravno, nisu našli za shodno da sprovedu osnovne istražne radnje. Onda Jeličić 2003. godine oktobra meseca upućuje lični zahtev javnom tužiocu, u kome insistira da se sprovede istražni postupak protiv Kneževića i sekretara, uz naglašavanje da nesprovođenje istog znači diskriminaciju po političkoj osnovi i kršenje člana 60. Krivičnog zakona Republike Srbije. Naravno, ovaj zahtev je ignorisan.Ovde je reč o tome da je u istoj krivično-pravnoj situaciji postupano potpuno drugačije. Tužilaštvo nije uradilo ono što je po zakonu moralo da uradi: ili protiv gospodina Jeličića mora da se obustavi postupak ili protiv ovo dvoje ljudi mora da se pokrene krivični postupak. Ali, to je situacija u Srbiji. Za one neupućene koji ne žele to da čuju i vide ponavljam po ko zna koji put da je 150 predsednika sudova smenjeno do sredine 2002. godine, od 165 koliko ih je bilo, a tužioci i zamenici su imenovani u vreme uvođenja vanrednog stanja kada je zakon izmenjen i kada je vlada dobila mogućnost da imenuje tužioce. Onda, nažalost, imamo strukturu koja radi kako hoće, odnosno po partijskom principu. Nije to jedini primer, ima ih obilje, ali ja sam na ovom primeru hteo da pokažem kako to izgleda u praksi i kako su članovi SPS-a šikanirani i slično. Inače, kada je reč o tim dvostrukim aršinima koji se čine u odnosu na pravosuđe, pa se nekada reaguje, nekada ne reaguje, ne mogu a da ovaj put ne pomenem reagovanje predsednika Republike Srbije gospodina Tadića pre mesec i nešto dana, kada je tražio, a inače u Ustavu Republike Srbije nema ništa o njegovim ovlašćenjima vezano za te zahteve, od republičkog tužioca da se ispita da li je bilo nezakonitosti prilikom povlačenja optužnice protiv Marka Miloševića. Gospodin predsednik Srbije kaže tužiocu da bi republički tužilac trebalo, u skladu sa svojim nadležnostima, zbog uznemirenja javnosti, da podrobnije ispita da li je bilo nezakonitosti itd. Znači, javnost se uznemirila zato što je tužilaštvo tamo uradilo kako misli da treba. Javnost se nije uznemirila, sem, naravno, ukoliko se ne misli na pojedine dnevne listove i pojedine medije koji svesno, kao deo svoje politike, imaju progon socijalista, progon porodice Milošević, predsednika Miloševića i članova njegove porodice, ali se uznemirila Demokratska stranka. Boris Tadić je ovo tražio od republičkog tužioca, a posle nekoliko dana je krenula akcija Demokratske stranke za smenu ministra pravde sa sličnim obrazloženjem, pa su skupljali potpise, stiglo je u Skupštinu i bilo je predmet izjašnjavanja Narodne skupštine. Ovo govori, prvo, da se gospodin Tadić ne ponaša kao predsednik svih građana Republike Srbije, nego kao predsednik Demokratske stranke, i to svaki put, što je nedostojno jedne tako javne funkcije, a drugo, da niko nije našao za shodno da kaže – gospodine Tadiću, to što vi radite nije opis vaših poslova po Ustavu Republike Srbije. Drugi primer je kada se javio zbog gospodina Batića i njegovog privođenja, kada je tražio da Vlada podrobnije ispita itd. Time je praktično vršio pritisak na pravosuđe da se Batić pusti. Dobro je primetio gospodin Tirnanić u svojoj kolumni u jednom dnevnom listu da taj isti gospodin Tadić dve ili tri godine pre toga nije ni reč rekao, niti se javno oglasio kada je 12 hiljada ljudi u vreme "Sablje" bilo predmet šikaniranja države. Demokrate stalno pričaju – vi ste protiv borbe protiv kriminala. Naprotiv, ali je definitivno sada jasno da je uvođenje vanrednog stanja poslužilo kao prilika da se DS obračuna sa svojim političkim neistomišljenicima. Meni je zanimljivo ovo oko Marka Miloševića, gospođa Vida je juče dala jedan intervju listu "Danas"; na pitanje novinara - izjavili ste da pitanje poternice za Markom Miloševićem baca senku na sudstvo, gospođa Škero kaže - narod tako smatra. Predsednik Vrhovnog suda kaže da narod tako smatra. Koji narod? Mislim da bi narod interesovalo da vidi koji su čelnici DOS-a bili u Šilerovoj, ko se družio sa zemunskim klanom, ko je stekao enormno bogatstvo baveći se samo opozicionim radom. Ne znaju šta će od imovine koju poseduju. Narod interesuje šta je sa krivičnim prijavama protiv onih ljudi koji su sa 30 godina života, svršenim ili nesvršenim fakultetom, bez godine radnog staža stekli imovinu koja se procenjuje na nekoliko miliona evra. Narod bi voleo da zna šta je sa tim. Narod bi voleo da zna kako je izvršena privatizacija najelitnijeg dela poslovnog prostora po Srbiji. Ovde gospođa Škero veoma mudro prebacuje stvar tužilaštvu, da je tužilaštvo tako odlučilo i sudstvo sa tim nema ništa. Dok god bude postojao ovakav način ponašanja nećemo biti u situaciji, kao društvo, da napravimo korak napred, jer ta priča da narod smatra, to je priča za malu decu. Određeni krugovi, preko medija, istupaju u javnost sa temama koje treba da budu na dnevnom redu, a onda se javljaju kao dušebrižnici i kažu da narod traži, javnost o tome piše. Žao mi je što zbog kratkoće vremena nisam u situaciji da vam ukažem na obilje događaja, odnosno postupaka od strane pojedinih organa u pravosuđu, gde postoje apsolutno dvostruki aršini. Za nekoga postoji zakon, a za drugog se ne primenjuje. Članovi SPS-a su ne samo šikanirani, nego im nije data mogućnost da ostvare osnovna zakonska prava, pa čak i kada dobiju presudu ta presuda ne može da se izvrši zato što unutar pravosuđa, sudstva i tužilaštva postoje određene strukture, ne svi ali postoje strukture, koje apsolutno ne žele da sprovedu te odluke ili ne žele da čine ništa što bi smetalo njihovim partijskim gazdama, jer se zna da su izabrani u vreme DOS-a, na predlog kadrovske komisije DOS-a. Ovde je takođe i obimna dokumentacija o kandidatima o kojima i Skupština Republike Srbije raspravlja. Ja ću ovom prilikom samo osporiti kandidata za predsednika Opštinskog suda u Negotinu. Ostalo je od strane kolega koji su govorili pre mene rečeno. Mislim da nećemo kao država i društvo napraviti nijedan korak napred, niti približiti pravo i pravdu, ukoliko ne budemo poštovali zakon, onakav kakav je, dok se ne promeni. Ovo govorim jer se vraćam na početak cele priče od danas. Visoki savet pravosuđa neka radi svoj posao, Skupština će raditi svoj posao. Mi svoj posao radimo javno, možda i pogrešimo, ali radimo javno. Visoki savet pravosuđa radi na svoj način i o tome nemamo podatke. I kada ih tražimo, oni su jako skromni. Definitivno sam zaključio da smo kao Narodna skupština dirnuli u osinje gnezdo, neke krugove u pravosuđu, neke interese, koje vrste interesa, to ćemo videti, čim se Visoki savet pravosuđa usudio da javnosti pošalje jedno onakvo saopštenje kojim vređa Narodnu skupštinu Republike Srbije i narodne poslanike što rade zakonom propisani posao.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Poštovani narodni poslanici, u ime Srpske radikalne stranke ću osporiti predlog za izbor dvojice sudija Okružnog suda u Čačku, i to gospode Aleksandra Vučićevića i Miloša Pavlovića. Daću kratko obrazloženje. Apsolutno iza ovog osporavanja ne stoje nikakvi politički i stranački motivi. Pokušaću da izreknem one argumente koji će biti potpuno razumljivi narodnim poslanicima. Što se tiče gospodina Aleksandra Vučićevića, ova Narodna skupština ga je u julu mesecu ove godine izabrala za predsednika Opštinskog suda u Čačku. Bila je jedna opšta ocena da je stanje u Opštinskom sudu u Čačku veoma loše, da mora pod hitno da se sređuje. Za gospodina Vučićevića je stiglo obrazloženje da je to čovek koji to može da uradi. Da li je za par meseci gospodin Vučićević uspeo da sredi stanje u Opštinskom sudu u Čačku, ili je shvatio da to ne može da učini, ili mu je taj izbor za predsednika Opštinskog suda u Čačku bila još samo jedna stepenica u karijeri tog formalnog napredovanja u službi, nije na nama da ulazimo u tu motivaciju, ali me čudi da VSP to nije uzeo u obzir. Dakle, treba poručiti gospodinu Vučićeviću da svoj izbor za predsednika Opštinskog suda u Čačku treba da shvati ozbiljno, da mu je poverena odgovorna funkcija i da lepo zagreje stolicu i da se skrasi na tom mestu i pokaže da li je zaista dostojan da vrši tu funkciju. Što se tiče kandidata Miloša Pavlovića, on je pre dve godine razrešen sa mesta predsednika Opštinskog suda u Čačku, takođe zbog lošeg stanja u tom opštinskom sudu. Ne vidim kako se može kandidat koji je razrešen sa funkcije predsednika Opštinskog suda sada predložiti za sudiju okružnog suda. Inače, razlozi zbog kojih je razrešen su: loše stanje u Opštinskom sudu, u to vreme, mnogobrojne nepravilnosti u radu, neispunjavanje norme, loš kvalitet rada. Još jedna digresija: 2000. godine, u vreme izborne kampanje, kao predsednik Opštinskog suda, on je izvršio pritisak na sve sudije tog suda da potpišu izbornu listu za tada vladajuću partiju. Uzgred budi rečeno, sve sudije su podlegle tom pritisku, osim trojice sudija. To se može lako proveriti. Mislim da bi i posle ovog kratkog obrazloženja za narodne poslanike bio lak izbor kada se bude glasalo.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uz dopuštenje Visokog saveta pravosuđa, ja ću i danas da radim posao narodnog poslanika. To znači da ću da komentarišem određene predloge Visokog saveta pravosuđa, da ću da kažem i neke stvari uopšte o pravosuđu, bez obzira na ono skandalozno saopštenje od 7. septembra 2005. godine, o kojem su neke kolege ovde govorile. Moram samo jedan deo tog saopštenja za javnost da pročitam, da javnost još jedanput čuje na koji način se VSP ophodi prema narodnim poslanicima. Saopštenje za javnost Visoki savet pravosuđa je izdao povodom, kako ovde stoji, "nedavnog neizbora 17 predsednika sudova koji su došli kao predlog Visokog saveta pravosuđa narodnim poslanicima". U saopštenju se kaže: "Visoki savet pravosuđa ne spori pravo Narodne skupštine Republike Srbije da ne izvrši izbor predloženih kandidata. Pravo je narodnih poslanika da, ceneći date razloge Visokog saveta pravosuđa o stručnosti i dostojnosti predloženih kandidata, ne izvrši njihov izbor. Međutim, niko, pa ni Narodna skupština, ne može vršiti zloupotrebu prava koje mu po zakonu nesumnjivo pripada. Narodna skupština je zloupotrebila pravo izbora nosilaca pravosudnih funkcija, jer je bez ijednog opravdanog razloga odbila da izvrši izbor gotovo trećine predloženih kandidata." Ovo je zaista neverovatno, da se neko, makar to bio Visoki savet pravosuđa, usudi da govori na ovaj način o Narodnoj skupštini i o zloupotrebi prava narodnih poslanika. Prvo je neverovatno da tako mogu da razmišljaju sudije, koje bi valjda trebalo da znaju da su narodni poslanici i Ustavom zaštićeni, u smislu da mogu da kažu ono što misle i da ne odgovaraju za ono što kažu u funkciji narodnih poslanika na sednici Skupštine. Šta je pravi razlog zbog čega je izdato ovo saopštenje, stoji u drugom delu saopštenja, gde se kaže: "U tom pogledu drastičan je primer neizbora predsednika Višeg trgovinskog suda", a zamislite, on je član Visokog saveta pravosuđa, "čija stručnost i dostojnost ničim nije dovedena u sumnju". Slična je situacija i sa neizborom predloženih kandidata za predsednika Prvog i Drugog opštinskog suda u Beogradu. To boli. Boli da kandidati za predsednika i Prvog i Drugog opštinskog suda u Beogradu nisu prošli kroz filter Narodne skupštine. Mi smo zaista srećni što je to tako, ubeđeni da će upravo takva odluka ovog parlamenta doprineti poboljšanju stanja u ovim sudovima. Mislim da bi Visoki savet pravosuđa i Vrhovni sud Srbije trebalo da se oglašavaju u nekim drugim slučajevima, recimo, kada određeni političari, gospođo Škero, komentarišu prvostepene presude i na osnovu prvostepenih presuda proglašavaju krivce za ovo ili ono krivično delo. U takvim slučajevima nema saopštenja od onih od kojih bi trebalo da bude, da se takvim komentarisanjem prvostepenih presuda ne utiče na drugostepene sudove. Mislim da bi u takvim slučajevima trebalo da reagujete. Pre nekoliko meseci, kada je bila doneta jedna presuda, mislim da je bila čak i vaša lična reakcija, koja je bila sasvim umesna, da političari, komentarišući prvostepene presude, faktički pokušavaju da utiču na drugostepene sudove i da je to nedopustivo. Što se tiče rada parlamenta, bar što se tiče poslanika Srpske radikalne stranke, verujte da smo potpuno ubeđeni da sve ovo što mi ovde kažemo nailazi na podršku većine građana, ali i većine sudija i tužilaca u Srbiji. Govorim o većini ljudi koji časno i pošteno obavljaju svoj posao. Naravno, kada govorimo da je stanje u pravosuđu loše i kada govorimo da neki predlozi nisu dobri, mi ne mislimo da su sudije generalno nečasni i loši ljudi. Naprotiv, ubeđeni smo da je većina časnih, stručnih i poštenih nosilaca pravosudnih funkcija i mi upravo ovakvim reakcijama želimo da ti ljudi dođu do izražaja, da ne budu stalno negde u zapećku sklonjeni, zato što je pogrešan predsednik suda, pogrešno izabran, dobro sam i rekla, da im kaže da ne smeju da komentarišu, da moraju da se nabiju negde tamo u ćošak, rade svoje poslove i nikada ne dođu do izražaja i nikada ne doguraju do predsednika svog suda, a mnogo su bolji, mnogo su kvalitetniji od onih koje mi ovde dobijamo kao predloge Visokog saveta. To nije samo ovaj put, nego je to, rekla bih, generalno, kada se tiče ovoga; govorili smo na Odboru za pravosuđe i upravu o ovom saopštenju za javnost i tada smo vam rekli da svaki put kada neko od narodnih poslanika ovde kaže konkretno zbog čega osporava neki predlog, vi znate da imate mogućnost da posle tog poslanika izađete i kažete zbog čega mislite da taj poslanik nije u pravu. Vi niste tako postupali, ni vi, ni ministar. Jednostavno, govorimo o onom izboru iz kojeg je proisteklo ovo saopštenje za javnost, vi niste reagovali na ono što su narodni poslanici iznosili i naravno, ako jedan poslanik nešto kaže sa nekim konkretnim podacima i većina u ovom parlamentu glasanjem to prihvati, valjda je jasno da to tako jeste i da to jeste istina. Retko se ovde govori, kada dobijemo ovde predloge za razrešenja, mislim na sudije, onda uglavnom nekako pređemo preko toga, u redu, kada se radi o razrešenju zbog navršenog radnog veka, radne sposobnosti, ali imamo često i ovde, pa imamo i danas 15, a možda i više zahteva za razrešenja na lični zahtev. Zaista bi bilo dobro da se nekada zabavimo upravo takvim zahtevima, da vidimo zbog čega te sudije žele da pobegnu iz pravosuđa, zbog čega Željko Šćepanović, sudija Četvrtog opštinskog suda... A, mi smo o njemu govorili svaki put kada je ova tema na dnevnom redu i govorićemo svaki put kada je ova tema na dnevnom redu, zato što se radi o jednom nečasnom čoveku koji je poslušao Vladana Batića svojevremeno da usred postupka preseče, da odustane od izvođenja dokaza, da presudi čoveku i da je to bila cena da on pređe u okružni sud. Naravno, nakon našeg istupanja prošli put, kada je on to želeo i kada je podneo zahtev, on nije prošao, a kako se on sklanja? Naime, podnosi zahtev da se razreši na lični zahtev i da ide u advokate. Nemamo ništa protiv, neka ide, neka čovek radi, dakle, tamo gde može da radi. Jednostavno, ovo sam rekla zato što sam želela da se čuje da ono što mi ovde radimo nije bez posledica i nije bez odjeka. Takođe je interesantno da Vojkan Simić podnosi Vrhovnom sudu Srbije, Velikom personalnom veću zahtev za prestanak sudijske dužnosti, pa kaže – poštovane koleginice i kolege, između ostalog, obraćam vam se zahtevom za prestanak sudijske dužnosti, zahtev podnosim iz ličnih egzistencijalnih razloga. Interesantno, Vojkan Simić ima egzistencijalne probleme. Ja u ovo nešto baš ne verujem. Takođe ću ponoviti nešto što kažem svaki put kada je ova tema i zaista bih volela, gospođo Škero, mislim da niste bili prošli put kada sam to govorila, da evidentirate da je za sudiju Danka Lauševića, sudiju Petog opštinskog suda, za koga smo mi tvrdili da je eksponent Caneta Subotića i njegovog advokata Vlade Pavićevića, ima skoro već dve i po godine, upućena inicijativa SRS-a za razrešenje. Dakle, da ne ponavljam sada, na sve relevantne adrese je ta inicijativa sa dokazima otišla i voleli bismo da znamo... Naravno, ne mora inicijativa da se prihvati, ne mora da bude razrešen zato što mi u Srpskoj radikalnoj stranci mislimo da ima elemenata za to, ali bi bilo dobro da znamo, u redu, naša inicijativa nije naišla na odobravanje, ali da nam se to onda kaže, odnosno napiše i da javnost bude upoznata; ako bi taj čovek trebalo da ostane tu gde jeste, onda treba javnost da se upozna, i zbog njega, jer ga mi vrlo često u negativnom kontekstu spominjemo, pa bi trebalo i zbog tog čoveka da se malo povede računa o tome. Ovde nam je pročitano (i dobili smo kao poslanici) koje sve predloge Visoki savet pravosuđa povlači. Mislim da nijedan predlog o povlačenju ne može da prođe samo tako što nas Visoki savet obavesti da povlači predlog za ovog ili onog, jer je sasvim sigurno, ako Visoki savet nekoga kandiduje i taj predlog dođe do Skupštine, dakle, u Visokom savetu postoje pozitivne ocene za tog kandidata, ako se u međuvremenu taj predlog povuče, onda mora da se saznalo nešto, da se dogodilo nešto o čemu bi mi kao poslanici trebalo da imamo informaciju. Trebalo bi i javnost Srbije da ima tu informaciju. Ako vi u obrazloženju kažete – predlažemo Marka Markovića zato što ima sve pozitivne ocene, i advokatske komore i svog suda, onda treba da znamo zbog čega sada odjednom taj Marko Marković nije dobar i zašto se predlog povlači. Dakle, to je generalno i volela bih da ubuduće kada budemo imali takve predloge imamo i takva obrazloženja. O v.d. stanjima govorile su kolege pre mene i neću da trošim vreme na to, jer i ja sam više puta to govorila, mislim da je nedopustivo da neko ko ovde ne prođe kao kandidat za predsednika bude v.d. i da to traje, ali neću o tome. Sada ću o nekoliko konkretnih predloga one poveće grupe kandidata koje SRS osporava. Ne znam da li sam ovo po nekom redosledu poređala, ali evo da vama pomognem ako pratite. Radi se o odluci 2451 od 20. oktobra 2005. godine i odnosi se na područje suda u Čačku. Dakle, za predsednika Opštinskog suda u Guči predlaže se Ivan Jovičić. Ovo bi mu, kada bi bio izabran, bio drugi mandat. Prvi put je biran 2001. godine. Znate, svaki put kada vidim u predlogu da je neko u to vreme, dakle u toku 2001. godine, u vreme apsolutističke vlasti Vladana Batića u sudovima, izabran, onda svaki put malo pročačkam i pokušam da vidim zašto baš taj i zašto baš tada. U vreme kada je taj gospodin Ivan Jovičić 2001. godine izabran za predsednika suda, u Guči je bio predsednik suda sudija Žarko Gavrilović, na koga niko nikada nije imao primedbe, ali je primedbe imala Milka Marinković, član Odbora za pravosuđe. Tada je bila narodni poslanik. Bila je predsednik Opštine Požega. Oni koji su bili u ovom parlamentu sećaju se verovatno Milke Marinković kao maskote koja je služila za uveseljavanje narodnih poslanika. Ovde imamo jedno pismo. Inače, mi u Srpskoj radikalnoj stranci, a i ja kao član Odbora za pravosuđe, dobijamo veliki broj pisama koja se odnose na rad ili na probleme rada u pojedinim sudovima. Naravno, ne mislimo da svaki papir koji dobijemo treba apriori da se prihvati, jer, kao što kolega Vučić reče, svaki put kada se dve stranke nađu na sudu, svaki put polovina je nezadovoljnih, jer da su mogle da se dogovore ne bi došlo do suda. Kada dobijemo sve te materijale pokušavamo da saznamo šta je od toga tačno, a šta nije. Mislim da bi na taj način trebalo da radi i Visoki savet pravosuđa, jer uglavnom kada dobijemo neko pismo, stoji da je to kopija pisma koja je upućena Visokom savetu pravosuđa, Ministarstvu pravde, Odboru za pravosuđe i upravu, predsedniku Skupštine, predsednicima poslaničkih grupa itd, dakle, ljudi pišu na sve adrese. U ovom pismu stoji da je gospodin Jovičić bio kandidat za predsednika suda 2001. godine. Tada je bio kandidat i gospodin Gavrilović. Kažu, tadašnji poslanik DS-a, prvi komšija sudije Gavrilovića, iz lične mržnje je protiv njega, koga je podržavala Milka Marinković, član Odbora za pravosuđe ispred DS-a. Izabrali su Ivana Jovičića, koji je tada imao nepune tri godine sudijskog staža, a vidim da je to tačno, jer to stoji u ovom materijalu. Dalje se kaže da je taj Jovičić od ovog gospodina Gavrilovića, recimo, preuzeo 530 izvršnih predmeta a danas ih ima 1200. Dakle, nije nijedan uradio, nego ih je tri puta više dobio. Nije uradio nijednu krivičnu presudu. Sada je uzeo oko 10 predmeta, ali nijedan još nije presudio. U sudu je zaposlio sedam lica, svih sedam su članovi DS-a, a dva su u Opštinskom odboru. Sud je pretvorio u partijski sud. Dakle, to što je on zaposlio neke ljude i što su oni članovi Demokratske stranke, ni po jada, jer mi inače ne mislimo da je baviti se politikom i biti član bilo koje stranke išta ružno i kužno i uvek se zalažemo da ta tzv. nezavisnost, bilo koji organ da je u pitanju, ne može da se meri time da li je neko član stranke ili nije, jer je potpuno normalno da svako svesno biće u višepartijskom sistemu ima i nekakvo stranačko opredeljenje, da li zvanično ili kao simpatizer, ali očigledno je da ovaj predlog nije dobar, da je postojao kandidat koji je bolji od ovog kandidata, sa više radnog iskustva, za koga se ne vezuju ovi atributi koji se vezuju za ovog i to je razlog zašto smo mi ovog Jovičića u Guči osporili. Imamo ovu odluku 2098 od 13. septembra. Mislim da tu imamo dva osporavanja. Za Okružni sud u Vranju predložen je Dragan Stefanović. Za Dragana Stefanovića ovde se kaže: "Visoki savet pravosuđa je većinom glasova, sedam za i tri uzdržana", dakle nije bilo neko opšte raspoloženje za njega, a kažete da uživa ugled i poštovanje u sredini u kojoj živi i radi. Suprotno od toga, građani jedne cele mesne zajednice sa nekim prikupljenim potpisima obraćaju se predsedniku Vrhovnog suda, Narodnoj skupštini, Odboru za pravosuđe i traže da pokušamo da sprečimo, kako to oni kažu, izbor za predsednika Okružnog suda Dragana Stefanovića. Između ostalog, zbog toga što taj Dragan Stefanović, kažu, lepo čuva razne bivše direktore koji imaju krivične prijave zbog malverzacija, zbog velikih para koje su, osnovano se sumnja, proneverene, ukradene itd. I kažu građani da on čuva te predmete, da stoje kod njega u fioci, da je u pitanju veliki broj predmeta. Navode primer da je neko pregazio čoveka pre dve godine, sada je već treća godina kažu, a taj je jedan od bivših direktora neke firme, neki Radovan Stamenković, pa kažu da on još nije pokrenuo nikakav postupak, pa da ima krivični predmet protiv načelnika SUP-a Vranje Dejana Ilića itd. Dakle, to bi bili konkretni razlozi zbog čega ne treba glasati za ovog kandidata. U ovoj istoj odluci - područje Okružnog suda u Novom Pazaru, predlažete za predsednika Opštinskog suda u Tutinu Šemsa Hadžića, sudiju Opštinskog suda u Tutinu. Ovo smo takođe osporili. Pozivam narodne poslanike da ne glasaju za ovaj predlog, a reći ću vam i zbog čega. Kažete ovde u obrazloženju: "Visoki savet pravosuđa je jednoglasno između prijavljenih kandidata za predsednika Opštinskog suda u Tutinu predložio Šemsa Hadžića, sudiju Opštinskog suda u Tutinu. Svoj radni vek proveo je u Opštinskom sudu u Tutinu, prvo kao sudijski pripravnik", a znate, to je bilo ono vreme kada je išao po doručak sudiji, "zatim kao sudijski pomoćnik, a 2003. godine je izabran za sudiju". Dakle, Šemso Hadžić je u vreme kada se ovde pojavio kao kandidat imao 2,5 godina sudijskog staža. Neverovatno. Opštinski sud u Tutinu jeste mali sud, ali tamo ima sudija sa mnogo više sudijskog staža i radnog iskustva. Nema nijednog opravdanog ni logičnog razloga zašto je Visoki savet pravosuđa predložio ovaj predlog, osim da poverujemo u ono što se priča u Tutinu – da je predsednik Opštinskog odbora DSS, neki dr Dejan Daladžić, ali nisam sigurna da sam zapamtila prezime, napravio neki dil da ovaj Šemso Hadžić bude predsednik suda, a on je u stvari produžena ruka ovog trenutno v.d. predsednika, mislim da je njemu Šemsović prezime. On je prošli put bio kandidat, ali nije prošao zato što smo ga mi osporavali. Kada smo osporavali v.d. predsednika naš stav je bio, a i sada je, ponoviću, s obzirom na nacionalni sastav u Tutinu, da bi bilo dobro da bar neka od javnih državnih funkcija bude poverena čoveku srpske nacionalnosti. S obzirom da to nije bilo ni u MUP-u, ni u Opštini, mislili smo da bi bilo dobro da predsednik suda bude Srbin. Dvoje kandidata Srba su se kandidovali i prošli put i sada. Ali, ako čak Visoki savet i skupštinska većina ne misli da je to bitno, postoji kandidat koji je u svakom pogledu bolji od ovog kandidata i sa više iskustva i više ugleda i nije vezan ni za jednu stranku, a ovaj jeste za SDA Sulejmana Ugljanina. Takođe postoje priče da je ovaj predlog u vezi sa ovim skorim transferima Džudževića i Omeragića. Dakle, vrlo sumnjivo. Imali ste kandidate za predsednika, sudiju Vinu Veljović, sudiju Ramu Softić. Bilo ko od njih bio bi bolje rešenje nego ovo i zato pozivamo poslanike da ne glasaju za ovaj predlog Visokog saveta pravosuđa. Vuksan Joksimović je treći kandidat, to sam zaboravila, ali sam se setila. U odluci 1901 od 17. avgusta 2005. godine imamo dosta osporavanja, ali ja ću da ilustrujem samo neke, najdrastičnije. Imamo Opštinski sud u Knjaževcu; predlog je da se za predsednika bira Dragiša Cvejić. Odbor za pravosuđe je dobio pisma koja imamo od nekih sudija suda u Knjaževcu, koji osporavaju dostojnost ovog kandidata. Kažu, kada je u pitanju dostojnost, da je to posebna priča, kažu da je nesporno da imenovani Dragiša Cvejić pije od ranih jutarnjih sati, da je većim delom radnog vremena odsutan iz suda, da se zna u kojoj kafani građani mogu da ga nađu, da se u pripitom stanju vraća iz kafane i da bukvalno služi za smišljanje i prepričavanje viceva u njegovom Knjaževcu. Takođe, za njega imamo još jedno pismo. Kaže: "Dragiša Cvejić je predložen na osnovu postignutog dogovora i njegovog obećanja da će pustiti iz zatvora pre izdržane kazne na uslovni otpust Zorana Stefanovića iz Knjaževca koji izdržava kaznu zatvora od tri i po godine u zatvoru u Zaječaru zbog ubistva mladića od 20 godina na otvorenom putu svojim automobilom i u odsustvu bilo kog učesnika i bez ikakvog razloga", itd. Dakle, ovo su veoma teške optužbe. Ako je ovo ovako, onda bi bilo sasvim normalno da se za ovaj predlog ne glasa. Ako slučajno nije ovako, očekujemo od predstavnika Visokog saveta da ovo demantuje. Dalje, za predsednika Opštinskog suda u Varvarinu predlaže nam se Jugoslav Marković. Imamo pismo Ministarstvu pravde i Visokom savetu pravosuđa nekada dostavljeno, a i Odboru za pravosuđe i upravu Skupštine Srbije, gde imamo ime i prezime čoveka koji kaže da se obratio sudijama Opštinskog suda u Varvarinu, jer je svojevremeno predsedniku ovog suda Jugoslavu Markoviću dao 2.000 maraka za oslobađajuću presudu, broj presude K-306/92. Dakle, nema laži, nema prevare, čovek konkretno napisao i ima sve detalje - u kojoj kafani, u čijem prisustvu, ali da ne zamaram. To je razlog zbog čega osporavamo predlog za Jugoslava Markovića. Imamo predlog, koji osporavamo, za područje Okružnog sudau Požarevcu, odnosno za predsednika Opštinskog suda u Požarevcu -Milicu Perić. Ne znam koliko će kolega Jojić od dokumentacije koju ima ovde da prezentuje. Samo ću iz jednog od više pisama koje smo dobili protiv ovog predloga da kažem da je nesporna okolnost, tako stoji u ovom pismu, a ne bi nam palo na pamet da anonimna pisma čitamo, da u izvršnom odeljenju tog suda u Požarevcu, u kome je izvršni sudija Perić Milica, ima 4.250 nezavršenih predmeta, a ista sprovodi izvršenja u kojima se kao izvršni poverioci pojavljuju požarevački tajkuni kriminalne prošlosti, koji preko Miličinog supruga, poznatog kriminogenog tipa, zvanog Miša Struja, uz limitiranu tarifu, u zavisnosti od visine novčanih potraživanja, ostvaruju svoje poslove itd. Gospodine ministre, jeste smešno, Miša Struja, ali čim mu je takav nadimak, zamislite kako radi. Ovde imamo čak 798 za početak prikupljenih potpisa protiv ovog kandidata. Dakle, ovo je samo deo konkretizacije onoga što smo izneli, što je Zoran Krasić, u ime poslaničke grupe, ovde rekao da ćemo da osporavamo. Posle ovakvih konkretnih primera ne bi se smelo desiti da se ponovo oglasi, recimo, Visoki savet pravosuđa sa nekim novim saopštenjem, ako bog da da ovi kandidati ne prođu, i da kaže da smo mi narodni poslanici nešto zloupotrebili. Nismo. Mi smo narodni poslanici, mi smo u kontaktu sa narodom, od naroda dobijamo informacije. Verujte, nama iz Srpske radikalne stranke, to znate pretpostavljam i odranije, nikada na pamet ne bi palo da izađemo i da za nekoga kažemo nešto za šta nemamo dokaze, što nije potvrđeno i provereno. Zato pozivam kolege poslanike da za ono što smo rekli da mi iz Srpske radikalne stranke nećemo glasati ne glasate ni vi, za dobrobit pravosuđa Srbije. Hvala lepo.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Neka se pripremi narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, najpre moram primetiti da je očigledno da je za ovu temu jedino zainteresovana poslanička grupa SRS. Mislim da je nečuveno da jedino naša poslanička grupa preda listu govornika, vezano za izbor sudija. Neverovatno je da svi vi koji se toliko zalažete za javnost rada, za nezavisno pravosuđe, niste imali šta da kažete o ovolikom broju kandidata za predsednike sudova i za sudije opštinskih i okružnih sudova. Dosta je bilo polemike i u javnosti i prethodni put povodom izbora, odnosno neizbora nekih predsednika sudova. Mi iz poslaničke grupe SRS smo zauzeli stav da ćemo od sada sve one koje želimo da osporimo osporavati upravo za skupštinskom govornicom, da se to više neće činiti na sednicama Odbora za pravosuđe, baš zbog toga da bi se što široj javnosti pojasnilo koji su to naši motivi i koji su razlozi pojedinačno za osporavanje svakoga od onih sudija koje osporavamo i da bismo javnost Srbije još jednom uverili da nas ne vode bilo kakvi lični interesi, već da nam je jedino u cilju da pravosuđe bude onakvo za kakvo se od početka zalažemo. Međutim, ono što nije dobro, nije dobro što su veliki pritisci vršeni na Visoki savet pravosuđa. Veliki pritisci postoje i u sudovima prilikom odlučivanja i davanja mišljenja kolegijuma o nekim kandidatima, pogotovo kada se radi o onima koji su već predsednici nekih sudova ili vršioci dužnosti, pa se ponovo kandiduju za tu funkciju. Naravno, nikada nije bilo lako ustati i otvoreno reći nekome u lice kakav je, postoji dosta onih koji to ne žele da učine, brinu se da će možda sutradan biti izloženi nekim sankcijama, revanšizmu, misle možda da neće moći da napreduju u daljoj karijeri ili će eventualno moći da dođu pod udar određenog suda i određenog sudije. To je najizraženije u manjim mestima, u manjim sudovima. Ali, mi iz poslaničke grupe SRS ćemo dosledno, kao i do sada, sprovoditi naš stranački program. Doneo sam ovde da pročitam za govornicom kako je to rađeno 2001. godine i kako su politbiroi DOS-ovog režima slali Ministarstvu pravde preporuke odluke ko treba da bude sudija, a ko ne treba i kako je u to vreme izgledala nezavisnost pravosuđa. Ono što nije dobro, imamo svežije primere, za vreme ovog režima, posle ću vam pročitati jedno pismo koje je stiglo u skupštinski Odbor za pravosuđe pre nekih mesec dana, što nam je dovoljan dokaz da vidimo da se shvatanja određenih stranaka i poslaničkih grupa o tome kako treba da izgleda nezavisno pravosuđe, nažalost, nisu promenila. Pravosuđe, po njima, treba da bude nezavisno samo od njihovih političkih protivnika, ali je i dalje u brojnim slučajevima politička podobnost upravo onaj prvi kriterijum koji neko mora da ispuni da bi bio izabran na bilo koju funkciju. Evo, kaže se u dopisu DOS, lepo sa njihovim kompletnim sloganom, pa kaže: Ministarstvu pravde, na sastanku resornog odbora za pravosuđe DOS-a održanom dana 11.05.2001. i 16.05.2001. godine, dva sastanka politbiro DOS-a održao i kaže – posle održanih konsultacija u vezi nosilaca pravosudnih funkcija u Požarevcu za Opštinski, Okružni i Privredni sud, kao i za starešinu organa za prekršaje, gore pomenuti odbor, politbiro DOS-a, doneo je odluku i predlaže: za predsednika Okružnog suda u Požarevcu, predsednika Opštinskog suda, predsednika Privrednog suda, starešinu organa za prekršaje i javnog pravobranioca, dakle, kompletno pravosuđe vezano za Požarevac, politbiro DOS-a održao sastanak i rekao taj, taj i taj. Onda na kraju u zaključku kažu – još napominjemo da je iza ovih predloga stao kompletan DOS u Požarevcu, osim predstavnika DSS-a u Požarevcu, koji podržavaju sve predloge, osim predloga za predsednika Okružnog suda u Požarevcu. Samo im je taj detalj zasmetao, sve ostalo može i onda lepo pečati redom: DS-a, Demokratskog centra i svih ostalih koji su činili taj kompletni DOS, koji je na sastanku resornog odbora za pravosuđe odlučio ko može da bude sudija, a ko ne. Ovo vam je odličan primer, ali evo sada, na primer, pisma koje je dobio skupštinski Odbor za pravosuđe, primljeno u Skupštini 28. septembra 2005. godine, koje nam jasno pokazuje i dan-danas da neki drugi opštinski funkcioneri, moćnici misle da su upravo oni ti koji treba da odlučuju da li je neko podoban za određenu funkciju, da li je dostojan sudijskog zvanja. Jednostavno, mi kao predstavnici naroda, redovno, legalno i legitimno izabrani na izborima, izgleda nismo dovoljno dobri za to, ali neke druge strukture, takođe ponavljam, iz DSS-a, ovaj gospodin koji je ovo pismo pisao i on očigledno ovo shvata na neki drugi način. On kaže – predmet: zahtev za odbijanje kandidature Milošević Nebojše za predsednika Opštinskog suda u Vladičinom Hanu. Ja moram da napomenem da zaista neću da ulazim uopšte u to da li je ovaj gospodin, ja ga zaista niti znam, niti me zanima, ne znam ni da li je on izabran, predložen ili bilo šta drugo, neću ulaziti u to, već želim da pokažem samo kakav je odnos vladajućeg režima prema pravosuđu. To je ono što je suština. Da li je ovaj gospodin dobar, podoban, nije podoban, to u ovom trenutku nije toliko bitno, ali je bitno da se pokaže kako se i na koji način određene stvari završavaju i da se pokaže jednostavno da postoje i poslaničke grupe koje u tome neće da učestvuju. Kaže dalje – poštovani predsedniče Odbora, ovim želim da izrazim ogromno nezadovoljstvo vešću da je Visoki savet pravosuđa prihvatio kandidaturu Milošević Nebojše, sudije iz Vladičinog Hana, za predsednika Opštinskog suda u Vladičinom Hanu. To je totalna greška i neprihvatljivo za građane opštine iz sledećih razloga, pa onda nabraja razne razloge ili kvazirazloge, pa kaže: Nebojša je bio i ostao prva perjanica zloglasnog SPS-ovog režima koji je harao ovom opštinom. Izgleda da oni dole nisu obavešteni da upravo uz podršku ostataka tog zloglasnog, kako kaže, SPS-ovog režima i ta stranka kojoj on pripada danas vlada Srbijom. Dalje se kaže da su u sudskom postupku, u nekom, svih 13 pritvorenika apsolutno oslobođeni od optužbe; dalje u zagradi kaže - koja i nije imala nikakvog osnova, ali je prihvaćena od sudije Miloševića. Ja sada neću čitati sve ove razloge, ali na kraju se kaže – u svakom slučaju, Nebojša Milošević niti ima zasluga (verovatno se misli na one revolucionarne), niti pak stručne performanse za preuzimanje funkcije predsednika Opštinskog suda u Vladičinom Hanu. On mora na optuženičku klupu, umesto u fotelju predsednika Opštinskog suda. Iz navedenih razloga predlažemo da se kandidatura Nebojše Miloševića za predsednika Opštinskog suda u Vladičinom Hanu odbaci. Na kraju: sa poštovanjem, opštinski menadžer Avram Stanojević i pečat SO Vladičin Han. Ja zaista mislim – da nije tragično, bilo bi smešno, neverovatno je da čovek sa takvim mentalnim sklopom postoji, koji će se odlučiti ne samo da piše Odboru za pravosuđe i zahteva ovakve gluposti od Odbora, nego je spreman da u svojstvu opštinskog menadžera, što nije malo, to je očigledno sila u Vladičinom Hanu, stavi i pečat SO. Dakle, on je valjda ovlašćen od strane svih građana Vladičinog Hana da bude tumač njihovih mišljenja i da zvanične stavove pečatom opštine i overava. Ovakvih pisama, ovo su samo dva koja su karakteristična, ima mnogo; mi smo zaista stotine i stotine stranica materijala dobijali o kandidatima koji su nam predloženi. Za neke se ispostavilo da su tačni, za neke da ti podaci koje smo dobijali nemaju apsolutno nikakve veze sa realnošću, ali je ovo dobar pokazatelj u kakvom se stanju trenutno nalazi pravosuđe u Srbiji. Mi to moramo da gledamo na jedan potpuno realan i racionalan način, ne treba previše povike dizati ni na sudije, jer mora se znati i mora se reći ta činjenica da u mnogim sudovima najkvalitetnije sudije i oni koji bio možda najbolje obavljali funkciju predsednika nekog opštinskog ili okružnog suda uopšte ne žele ni da se prijave na konkurs. Postoji problem, koji je konstatovalo i Ministarstvo pravde i neki časni ljudi u Visokom savetu pravosuđa, kako odabrati između kandidata koji se jave, jer imamo sudove gde se ne javi niko, a ima i sudova gde se jave sudije koje su se izuzetno loše pokazale, koje imaju veliki broj neurađenih predmeta, veliki broj ukinutih presuda i koje jednostavno nemaju nikakav autoritet da obavljaju funkciju predsednika suda. To su ljudi koji su možda pre za razrešenje, nego za izbor za predsednika ili za izbor u viši sud. Zbog svega ovoga mislim da je potpuno častan i otvoren stav Srpske radikalne stranke da ovde pred svima kažemo šta imamo protiv ovoga ili onoga kandidata, odnosno protiv izbora ovog ili onog kandidata, jer protiv nijednog lično nemamo ništa, pa da onda ostavimo na savesti da i ovo malo poslanika iz vladajućeg režima, koji su ipak ostali u sali da saslušaju o čemu se radi, kada dođe dan za glasanje u skladu sa svojom savešću i glasa.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić. Ako nije u sali dajem reč narodnom poslaniku Milanu Stevoviću, a neka se pripremi narodni poslanik Miljko Četrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, smatram da izbor sudija i nosilaca pravosudnih funkcija zaslužuje veću pažnju ovog parlamenta, jer, koliko vidim, pogotovo na strani vladajuće koalicije, zaista je mali broj poslanika. Smatram da je krajnje nekorektno pripisivati onda loše strane pravosuđa nekom drugom a ne onome ko je vlastan da odlučuje o pojedinim kandidatima. Moje mišljenje je da narodni poslanici, pogotovo zato što dolaze iz različitih sredina, nemaju značajnijeg i važnijeg posla od ovoga kada je u pitanju sistem pravosuđa, nezavisnost sudova i svih nosilaca pravosudnih funkcija. Bilo bi u interesu naše države da se ovde otvori jedna argumentovana rasprava između svih nas i da za one kandidate koje ovde danas osporava samo SRS čujemo možda i od kolega poslanika sa druge strane, nešto drugačijim tonom, možda neku povoljnu vest, pa da možda i korigujemo neke svoje stavove. Ovako, diskusija se svodi na govornike iz Srpske radikalne stranke, a mi to radimo onako kao što to od nas zahtevaju poslaničke obaveze i, naravno, informacije koje dobijamo na terenu. Lično smatram da kao bivši sudija i kao advokat imam jednu vrlo nezahvalnu dužnost kada se u ovakvim prilikama javljam za reč, ali poslanička dužnost me obavezuje da kažem ono što mislim i zaista ću govoriti samo o području Okružnog suda u Užicu, odakle inače dolazim i čije građane predstavljam. Ono što je jako bitno, to je da u ovom predlogu imamo pet kandidata za predsednike sudova sa teritorije Okružnog suda u Užicu, za koji inače smatram da je vrlo kvalitetan, a i svi opštinski sudovi. Moje mišljenje, kao poslanika ispred Srpske radikalne stranke, jeste da zaista ovde treba reći nekoliko pohvalnih reči o onima koji su predloženi. Pre svega mislim na kandidata Opštinskog suda u Arilju gospodina Ljubinka Petrovića, inače dosadašnjeg predsednika Opštinskog suda u Arilju. I, da napomenem činjenicu da je Opštinski sud u Arilju najažurniji sud na području Republike Srbije. Zahvaljujući angažovanju gospodina Petrovića, njegovim ličnim svojstvima i moralnim kvalitetima, smatram da je ovaj sud došao na prvo mesto od svih sudova u Republici Srbiji. Zaista mu treba odati čast i priznanje i mislim da ova govornica treba da služi i za pohvalu onih koji rade onako kao što ovaj parlament zauzima jedan generalni i načelan stav, dakle, časno, pošteno, efikasno i ažurno. Slična je situacija i kada govorimo o Opštinskom sudu u Bajinoj Bašti, gde je predloženi kandidat Milan Radulović, o Opštinskom sudu u Prijepolju, gde je predloženi kandidat Zoran Pantović. Zaista, prema informacijama koje imamo na terenu, ljudi zavređuju da rade ovaj posao i da predsednikuju sudovima u ovim mestima. Imam posebno zadovoljstvo da kažem nešto i o Opštinskom sudu u Požegi, gde sam proveo dosta godina i imam radnog staža i prema onome što znam to je jedan vrlo kvalitetan sud i bilo kog sudiju da su predložili Visokom savetu pravosuđa zaslužuje i svojim moralnim i stručnim kvalitetima da bude predsednik ovog suda. Takođe, mislim da i gospodin Vitomir Urošević, sudija Opštinskog suda u Požegi, zaslužuje da bude predsednik Opštinskog suda, isto onako kao što je to zasluživao i prethodni predsednik suda gospodin Đurić Ljubiša. Dakle, svi oni su ljudi koji svoje poslove i svoje funkcije obavljaju na jedan adekvatan način i onako kako bi trebalo da bude. Jedini problem koji se ovde javlja, i po rečima gospodina Krasića, koji je bio šef poslaničke grupe SRS, javlja se u Priboju. Zato vas molim, ministre, da imate na umu da od ovih pet SRS osporava samo jednog kandidata, i to za predsednika suda u Priboju, i to zaista vrlo argumentovano i vrlo stručno. Reći ću vam da je kandidat Visokog saveta pravosuđa Kojadinović Caja, a prema informacijama sa terena kojima raspolažem zaista se radi o sudiji koja ne bi trebalo da se nađe na čelu pribojskog suda, pre svega zbog neprofesionalnog odnosa u postupanju u pojedinim predmetima, jer ne vodi se dovoljno računa o tome da predsednik suda, pored toga što treba da sudi, mora i svojim moralnim i ljudskim kvalitetima da rešava određene situacije koje su problematične u sudovima. Samo bih napomenuo da je postupanje sudije Kojadinović Caje u pojedinim predmetima u kvalifikovanom veću, dakle nakon donošenja rešenja o pritvorima, krajnje diskutabilno. Navešću vam samo jedan primer, a to je da je Opštinski sud u Priboju, po zahtevu javnog tužioca u Priboju, odredio pritvor licu po poternici privedenom iz Republike Srpske, državljaninu druge države, čoveku koji nema porodicu, nema stalno zaposlenje, a postoji osnovana sumnja da je izvršio krivično delo. Pritvor mu je određen 18. avgusta 2003. godine, da bi pod predsedništvom Kojadinović Caje bio ukinut već 22. avgusta i takvo lice koje je privedeno, a traženo prilično dugo vremena, otišlo je u Republiku Srpsku. Iza toga predmeti stoje, kisele se, premeštaju iz fioke u fioku i stvara se jedno opšte nezadovoljstvo. Nije to jedini predmet u kome je problematično postupanje u kvalifikovanom veću. Moram da kažem da sam dobio informaciju i da je zbog određenih samovoljnih postupanja radnica Drobnjak Slobodanka dobila otkaz u Opštinskom sudu, jer je ona kao zapisničar morala da poštuje ono što joj je naredila sudija Kojadinović i ostala je kod nje, iako je od strane predsednika suda raspoređena na drugo radno mesto i ne poštujući tu naredbu predsednika suda ona je izgubila posao. Još uvek se vode sudski postupci pred Prvim opštinskim sudom. Šta će na kraju biti ne znam, ali svakako da zbog ovakvog postupanja određenih sudija trpe radnici, a oni su isto važni za sistem funkcionisanja pravosuđa, kao što su to sudije i svi nosioci pravosudnih funkcija. Slično se ponavlja i od strane advokata koji sugerišu da imaju probleme i stalno se pritužuju na rad sudije Kojadinović Caje, pa ako je ta informacija za ministra bitna, ja ću dostaviti ove informacije, daću koji su predmeti i brojevi, a verujte da ove ljude koji su ovo pisali zaista lično poznajem, neposredno sam sarađivao sa njima i prilično sam uveren u ono što govore. Kada bih rekao ko su izvori, zato sam rekao da imam svu dokumentaciju i da ću ministru, u slučaju potrebe, dati, ipak bih narušio jedan poslanički ugled koji želim da održim. Prema tome, zamolio bih vas da ipak oko ovog predloga zaista duboko razmislite. Jer, evo, imam i jedan izveštaj ljudi koji ne pripadaju pravosuđu, ali pripadaju nekoj drugoj organizaciji važnoj za funkcionisanje života u gradu Priboju i slično se ponavlja. Dakle, sve ovo kada skupimo i rezimiramo treba da preispitamo ovu odluku Visokog saveta pravosuđa i iz tih razloga SRS ovog kandidata osporava. Predlažem da u danu za glasanje i ostali poslanici povedu računa, pre svega zbog toga što sam prvo pohvalio kandidate koje je Visoki savet pravosuđa dao u užičkom okrugu i osporio jednog jedinog.
Reč ima ministar.
Želeo bih da dam jedno malo objašnjenje. Kada sam na početku rekao da ipak ne treba iznositi neke stvari na koje čovek ne može da odgovori, mislio sam na sledeću situaciju. Rečeno je ovde da je neodgovoran čovek Aca Vučićević, sudija u Čačku, a izabran za predsednika suda, jer je izabran, a sada se kandidovao za sudiju Okružnog suda u Čačku. U stvari, radilo se o vrlo jednostavnoj stvari. On je vrstan sudija. Ako se sećate, svi smo glasali za njega da bude predsednik suda. Međutim, mesec ili mesec i po dana posle izbora on je pretrpeo težak infarkt. De facto, jedino što može da radi, može da radi kao sudija Okružnog suda, kao stručan i iskusan čovek, u drugostepenom veću. To je bio razlog što se on kandiduje za predsednika. Dajem ovo objašnjenje da ne ostane ova priča. Bio je u pitanju objektivan razlog, težak infarkt.
Poslednji prijavljeni za reč narodni poslanik Miljko Četrović.
Uvaženi narodni poslanici, evo prilike, pored rasprave o predloženim kandidatima za nosioce pravosudnih funkcija, da kao narodni poslanici kažemo neku reč o funkcionisanju pravosuđa u sredinama iz kojih dolazimo. Pošto dolazim iz Kraljeva, gledajući sliku rada Opštinskog suda, Okružnog suda, posebno Trgovinskog suda, a dva kandidata koja su ovde, između ostalih, predložena za imenovanje za predsednike sudova su predsednik Trgovinskog suda Kraljevo Zlatan Dmitrić i predsednik Okružnog suda Kraljevo gospođa Nikolić. Kada sam dobio materijal, kao narodni poslanik iz Kraljeva, znajući situaciju i funkcionisanje Trgovinskog suda Kraljevo, znajući da je i ministar Stojković mnogo davno dolazio u Kraljevo po pravu nadzora, da izvrši kontrolu rada Trgovinskog suda Kraljevo i rad predsednika Trgovinskog suda Kraljevo Zlatana Dmitrića, svih ovih meseci unazad, ne samo ja kao narodni poslanik, nego i mnogi drugi koji su na neki način bili u situaciji da trpe posledice rada Trgovinskog suda iz Kraljeva i predsednika tog suda Zlatana Dmitrića, mislio sam da će se pokrenuti postupak razrešenja. Nažalost, dobijamo predlog Visokog saveta pravosuđa da se predlaže Zlatan Dmitrić za predsednika Trgovinskog suda Kraljevo. Neshvatljivo je u jednoj državi gde treba da vlada vladavina zakona, ako gledamo sudstvo kao jedan od tri stuba države, da posle saznanja koje je u Kraljevu dobio ministar Stojković nije pokrenut postupak razrešenja i da posle toliko meseci dođe predlog za ponovno imenovanje Zlatana Dmitrića za predsednika Trgovinskog suda Kraljevo. Ne treba ovde da podsećam ministra Stojkovića šta je on utvrdio u nadzoru Trgovinskog suda Kraljevo, čime se sve protivzakonito bavio Zlatan Dimitrić, da li je on postupao kao predsednik Trgovinskog suda Kraljevo ili je postupao, najblaže rečeno, kao advokat većinskih vlasnika koji su kroz tzv. privatizaciju, odnosno pljačku hteli da otmu "Autoprevoz" Vrnjačka Banja, "Hladnjaču" Kraljevo, "Poljopromet" Kraljevo, "Elektron" je još u postupku otimanja i pljačke, a da iza toga nije usledio postupak razrešenja, nego, naprotiv, postupak predlaganja da još četiri godine bude predsednik Trgovinskog suda Kraljevo. Sagledavajući činjenice, neću ovde iznositi konkretne podatke, to je i ministru poznato, a to je trebalo biti poznato i Visokom savetu pravosuđa i predsedniku Vrhovnog suda, da Zlatan Dmitrić ne samo da nije dostojan da obavlja predsedničku funkciju, nego i sudijsku funkciju. Trebalo je u tom postupku, kao što je i za jedan deo sudija trebalo sprovoditi postupak da nisu dostojni da vrše sudijske funkcije ili da ne ispunjavaju određene uslove u pogledu ažurnosti, kvaliteta svojih odluka. Mi nemamo taj postupak i nećemo doći do tog postupka ukoliko se ne postave prava merila i kriterijumi za vršenje sudijskih funkcija, pogotovo za predsednike sudova. Navoditi dalje primere za predsednika Trgovinskog suda Kraljevo, koji se ponovo predlaže, šta se događa u stečajnim postupcima u Trgovinskom sudu Kraljevo, počev od stečajnog postupka "Kablara", te velike građevinske firme, gde je razgrabljena ta imovina, uz učešće i stečajnog veća, stečajnog sudije i stečajnog upravnika, direktna veza sa ovim uspešnim tzv. novokomponovanim bogatašima - biznismenima, pa dobijanje, kroz stečajni postupak i prodaju nepokretne imovine u užem centru grada, lokacije, pa dobijanje odgovarajućih dokumenata i dozvola za gradnju na toj lokaciji, uz kršenje Zakona o planiranju i izgradnji i kršenje ovih odluka SO Kraljevo, pa onoga što se dogodilo sa stečajem "Eteksa", prodajom u stečajnom postupku celog preduzeća, pa se stečajni sudija pojavljuje na nekom novom objektu u Ratini kod šuraka. Izgleda da je Kraljevo osuđeno da trpi neke šurake, počev od TV Kraljevo, a šurak Babić je šurak Bogoljuba Karića. Taj šurak Babić se pojavljivao i u nekim emisijama na ovim velikim privatnim televizijama, na okruglom stolu sa Bogoljubom Karićem. Nije saopšteno da je on njemu šurak, rođeni brat supruge Bogoljuba Karića, nego je predstavnik neke kanadske firme koja je, navodno, kupila u stečajnom postupku "Eteks" iz Baljevca i sada gradi fabriku za proizvodnju stolarije, pa čak i kuća od staklenog vlakna. Takve laži i prevare, a mi u Kraljevu dobro znamo šta se događalo u "Eteksu", šta se događalo u Trgovinskom sudu, a šta se sada događa oko izgradnje te tzv. nove fabrike u Ratini. Što se tiče stanja u opštinskom sudu, reći ću samo jedan primer. Radio sam u "Jugobanci". Da li je moguće da jedan predmet, posle jedne velike pljačke koja se dogodila 1992. godine, 13 radnika Jugobanke, na čelu sa zamenikom direktora, bilo je u pritvoru šest meseci i uspelo se, odugovlačenjem tog celog postupka, da taj predmet zastari za krivično gonjenje. Pljačka je bila za to vreme oko milion i po do dva miliona maraka. Sada je to sića za ove Kariće i ostale, neću da ih pominjem, nemam mnogo vremena. To stanje je bilo i nastavilo se, nažalost. Imam jedan podnesak koji je otac jednog mladića uputio Odboru za bezbednost, pošto ništa ne može da uradi u Opštinskom sudu u Kraljevu, a radi se o predmetu K broj 695/03. U čuvenoj akciji "Sablja", 27. marta 2003. godine njegovog sina policija je privela, navodno, zbog krađe mobilnog telefona i teško ga isprebijala palicama u prostorijama MUP-a. To su navodi njegovog oca. Onda su ga odvezli na Goč, u ponoć skinuli golog, ostavili tu i zapretili da nikom to ne sme da kaže i nikome da se požali. Ko je sve tu učestvovao? Dva inspektora MUP-a i dva policajca. Posle dužeg vremena je pokrenut krivični postupak. Šta je bitno što se ovde događa? Jedan od tih okrivljenih policajaca ne može da se privede, jer ne može SUP Kraljevo da ga nađe. Taj drugi koji je učestvovao u batinanju tog mladića, koji je dijabetičar, otpušten je iz SUP-a Kraljevo, iz MUP-a Srbije, ne zbog takvog dela, nego zbog krađe mobilnog telefona. Isti taj SUP Kraljevo u nekom postupku koji već traje danima, a po nalogu opštinskog tužioca, šikanira i maltretira građane cele opštine Kraljevo pozivajući ih da se izjašnjavaju da li su potpisali izjavu za opoziv predsednika opštine Kraljevo Radoslava Jovića, a nisu u situaciju da nađu ovoga koga treba da privedu, a bio je pripadnik policije, odnosno MUP-a Srbije. Isti taj sud u Kraljevu po privatnoj krivičnoj tužbi šefa odborničke grupe SPO Kraljevo, Šljivića, da sam ja učinio krivično delo iznoseći neke tvrdnje za govornicom SO Kraljevo, posle nedolaska na jedno ročište, na drugo je naložio moje privođenje kao narodnog poslanika. To je pravda i to je sudovanje u Opštinskom sudu Kraljevo. Što se tiče kandidata za predsednika Okružnog suda, ja nisam bio u situaciji da mnogo podataka prikupim o radu Okružnog suda, a gledajući ovu tabelu gde su mnoge rubrike prazne, ipak je Visoki savet pravosuđa trebalo da ima podatke ovde i o predmetima koji su potvrđeni i o broju ukinutih odluka Okružnog suda Kraljevo. Ovde nema, sve stoje nule. Nažalost, moram da se vratim na ovo šta se događa sada u Kraljevu, dostavili smo... U stvari, nismo mi dostavili, nego je na zahtev inspektora SUP-a, jer nekoliko puta smo kao grupa tražili da se na dnevni red SO Kraljevo stavi divljanje urbanističke mafije u najužem centru grada, otimanje tog prostora od građana koji tu žive, i posle više tih pokušaja dva inspektora SUP-a Kraljevo dolaze 14.6.2005. godine u opštinski odbor SRS i traže dokumentaciju. Mi smo prikupili određenu dokumentaciju i ranije, pa i od građana koji su je direktno donosili u opštinski odbor, a i dokumentaciju koju smo prikupljali za sednice SO Kraljevo i iz dokumentacije koja je doneta od strane lokalne vlasti. Tu dokumentaciju smo predali 14. 6. (radi se o velikoj dokumentaciji) i posle tri i po meseca, dakle 6. 10. inspektori SUP-a Kraljevo vraćaju tu dokumentaciju; nikakav postupak, nisu našli ništa da je navodno protivzakonito rađeno, kada je u pitanju divljanje urbanističke mafije u centru grada. Zato je taj šef privrednog kriminala Zvonko Obradović, sada navodno neki organizator ove provere potpisa i pozivanja građana telefonom da se u roku od jednog sata vrate. Ja kao čovek nisam mogao da prihvatim takav postupak, jer to je sada faktički javna politička policija, ali nažalost, po nalogu opštinskog javnog tužioca, čak sam se obratio i okružnom javnom tužiocu, da se to spreči, jer ne treba policija da pravi sada kartoteku od pripadnika ili članova SRS-a, simpatizera SRS-a i svih onih koji su potpisali peticiju za smenu predsednika opštine. Ono što je izjavljivano od strane Jovića, da nije problem samo Kraljeva i da ukoliko padne Kraljevo pašće i cela Srbija – neće pasti ni Kraljevo ni cela Srbija. Ipak će morati doći do opoziva predsednika opštine Kraljevo, moraće da dođe do vanrednih lokalnih izbora, jer to građani opštine Kraljevo žele. Više ne mogu da trpe, ni da gube godine, mesece, dane, jer izgubili su mnogo ovih godina unazad a da ništa nije rešeno u gradu, pa ni u ovoj opštini. Moraju da izaberu jednu vlast koja će odgovorno raditi, gde se rešavaju ključni problemi samog grada i cele opštine. Moram da pitam, opet da se vratim na privatizaciju i pljačku, vidim ovde kroz diskusiju da ponovo taj problem predsednika Višeg trgovinskog suda nije razrešen, kada će taj Viši trgovinski sud, kada je u pitanju privatizacija, o tih stotina i nešto podnetih, navodno, tužbi za raskid ugovora, odlučivati, kada je već prvostepeni, a ako je u pitanju Trgovinski sud Beograd, doneo prvostepene presude, a sada, po žalbama tih većinskih vlasnika, predmeti stoje u Višem trgovinskom sudu. Da li je moguće za "Poljopromet" Kraljevo da predmet... U stvari, još nije ni odlučio Trgovinski sud Beograd, nego je rasprava zakazana, u toku je postupak po žalbi kod "Poljoprometa", a presuda Trgovinskog suda Beograd je doneta 11. jula 2005. godine. Taj većinski vlasnik je učinio krivična dela prodajući veliki deo nepokretne imovine "Poljoprometa" Kraljevo, bio je u pritvoru tri meseca, a po vezi veće Vrhovnog suda, to smem slobodno javno da kažem za ovom govornicom, pušta njega iz pritvora i nastavlja da šikanira i zlostavlja ono malo radnika što je ostalo u "Poljoprometu". Ti radnici su, kao i mnogi drugi, ostali bez posla, bez plata i bez parčeta hleba. Isti je problem kod "Hladnjače" Kraljevo, takođe je tu i pekara "1. maj" Raška i Tekstilni kombinat Raška, još nisu ni donete prvostepene presude Trgovinskog suda u Beogradu. Kažu, ovo je malo ili jedna mrvica koja bi trebalo, na neki način, malo pravde da donese, dakle, stotinama hiljada radnika koji su kroz ovu pljačku, tzv. privatizaciju ostali bez posla, bez parčeta hleba u nekim štrajkovima koji traju mesecima, pa nemaju zaštitu ni od inspekcije rada, ni od opštinskih javnih tužilaštava, ni od okružnih javnih tužilaštava, ni od trgovinskih sudova, ni od Višeg trgovinskog suda, ali, nažalost, ni od Vrhovnog suda, ni od ministra pravde, ni od Vlade Republike Srbije. Ova nepravda koja se događa, a koja kulminira iz dana u dan, faktički je obespravila stotine hiljada radnika koji su stvarali tu imovinu decenijama, a koji su sada u tom postupku privatizacije ostali bez ičega. Niko više o njima ne vodi računa, niko neće da ih primi, niko sa njima neće da razgovara. Ja sam dužan i obavezan kao čovek i kao narodni poslanik, i to permanentno činim u opštinskom odboru Kraljevo, delegacije kod mene dolaze svim radnim danima, a pogotovu subotom kada se nalazim u Kraljevu. Gomile papira, predmeta, dokaza o pljački i o zloupotrebi, o šikaniranju, a da niko od državnih institucija organa ne preduzima ništa da ih zaštiti i da malo pravde bude u ovoj državi. Ovo ovako ipak neće moći i ovo pitanje će morati da se razreši pod hitno vanrednim lokalnim izborima i vanrednim parlamentarnim izborima, da država Srbija, građani Srbije dobiju odgovornu vlast, i na državnom pa i na lokalnim nivoima, i da počne primena i vladavina zakona, da se lopovi i kriminalci konačno nađu pred licem pravde, da polože račune. Nisu to zarade, a ja često puta čujem ovde sa govornice – zaradio; šta je zaradio, oteo je, opljačkao, nema zarade, ni milion, ni dva, ni pet, ni deset miliona evra za godinu dana, jer to je pljačka i otimačina. Nisu oni ni pametni ni sposobni, zašto to ne urade u nekoj drugoj zemlji, npr. u SAD, pa za godinu dana da zarade 10, 20, 50 ili 100 miliona evra. Ne može se tamo tako zaraditi, a njih ne mogu ni da opljačkaju, samo mogu da opljačkaju državu Srbiju i građane Srbije. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus narodni poslanik Marko Krstin. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Vrhovnog suda, imali smo zaista jednu na momente detaljnu i iscrpljujuću raspravu o pojedinim kandidatima, što ocenjujem da je jako dobro, što pokazuje od kolikog je značaja tema o kojoj smo danas raspravljali. Mislim da je dobro da u tom tonu, znači kritički, nastavimo da raspravljamo pitanja vezana za nosioce pravosudnih funkcija. Mislim da građani od nas očekuju da se upravo na ovaj način odnosimo prema ovako odgovornom i velikom problemu kakav jeste kompletiranje pravosudne vlasti. Narodna skupština Republike Srbije je odgovorna da stvori institucionalne okvire za funkcionisanje sudske vlasti, da stvori uslove za njenu nezavisnost i za funkcionisanje po osnovu zakona. Time se naravno, Skupština Srbije ne oslobađa odgovornosti za funkcionisanje te veoma značajne grane vlasti, koja naravno ne podrazumeva mešanje u rešavanje konkretnih predmeta. Mi to ne radimo. Dakle, ova skupština je donela niz zakona od izuzetnog značaja za funkcionisanje pravosudne vlasti. Ovde mislim i na sudstvo i na tužilaštvo, a sada i organe za prekršaje. Znače, to su procesni propisi, materijalni propisi, a sa druge strane, preduzimaju se značajne mere da se poboljša materijalni položaj pravosudnih funkcija, koji je značajno poboljšan. Međutim, sa druge strane, u zaštiti interesa građana očekuje se, i Skupština očekuje, da će pravosudni organi ostvariti mnogo značajniji uspeh u pravcu skraćivanja postupaka i blagovremenog rešavanja o pravima građana. Mislim da taj deo odgovornosti organi pravosuđa treba da podnesu. Očekujem od njih da i nakon ove sednice i kasnije imamo znatno brže i efikasnije rešavanje o pravima građana. Što se tiče angažovanja poslanika pozicije, koja je ovde takođe bila predmet razmatranja o ovoj veoma značajnoj tački i pomalo zamerki na to da se možda ne uključujemo u sva konkretna pitanja, kada se radio o G17 plus i o ostalim poslanicima, hoću da vam kažem da mi zaista uredno učestvujemo u radu Odbora za pravosuđe i upravu. Mi zaista primamo građane i sve materijale koje nam građani daju o radu nosilaca pravosudnih funkcija, razmatramo ih i opredeljujemo se. Hoću da vam kažem da je od sada predloženih 105 kandidata 41 kandidat osporen, a od toga se samo 92 odnose na nosioce pravosudnih funkcija u sudovima; u tužilaštvu niko nije osporen, a tri kandidature su povučene od strane predlagača. Sve to ukazuje da je ovo zaista bila jedna rasprava koja zaslužuje pažnju, jer je i problem veoma važan. Mi nismo, kao neki poslanici, odustali od razgovora sa Visokim savetom pravosuđa, vezano za sporno saopštenje. Moram da vam kažem da se slažem sa većinom konstatacija poslanika koji su izrazili određeno negodovanje povodom tog saopštenja. Mi smo to negodovanje i neslaganje izneli oči u oči sa predstavnicima Visokog saveta pravosuđa i nismo izbegli taj sastanak. To ovde nije apostrofirano, nisam smatrao da o tome treba da pričam i ovde. Razgovarao sam sa ljudima da bih čuo šta je to što je njih nateralo ili izazvalo da daju jedno tako oštro ili oprečno saopštenje. Naravno da smo im saopštili tamo da se ne slažemo sa tim da se Skupština meša u rad Visokog saveta, mi samo vršimo svoju funkciju i dokle god Skupština bude tako konstituisana vršiće svoju funkciju, jer G17 plus i ova vlada je izuzetno zainteresovana za funkcionisanje svih institucija u Srbiji, a naročito institucije pravosuđa. Sa druge strane, Skupština Srbije ima svoja ovlašćenja da bira i razrešava nosioce i ona će ih vršiti upravo na način kako mi to sada radimo. Mislim da je to pravi put. Mislim da su sada svi saznali, ne samo na Odboru za pravosuđe, koji nažalost sredstva informisanja ne prate, ali na Skupštini smo imali otvorenu debatu o svakom predloženom kandidatu, mislim da je to pravi put.Mislim da građani od nas očekuju, naročito kada su nemoćni da ostvare neko svoje pravo, da na ovaj način razgovaramo o tome. Po Ustavu, sudijska funkcija je stalna, mi nemamo drugu priliku da raspravljamo o ovome nego u ovakvim raspravama. Nadalje, kao što sam rekao, očekujem od nadzornih organa koji nadziru rad sudija u pojedinim predmetima, kada se radi o primeni rokova, sudskog poslovnika itd., da budu znatno ažurniji i da predlažu ovoj skupštini razrešenje onih sudija koji se ne ponašaju u skladu sa tim. Mi smo i u toku ove rasprave, kao što smo se i opredelili na samom njenom početku, pažljivo saslušali sve diskutante. Nećemo se opredeljivati prema tome koji je od diskutanata iz koje partije. Smatramo da je ovo zajednički interes za sve građane Srbije da se izaberu zaista sudije, predsednici sudova i tužioci koji ispunjavaju uslove dostojnosti i stručnosti. Pridružićemo se nekim predlozima za osporavanje za koje i mi smatramo da su osnovani, i zbog toga o njima praktično nismo diskutovali. Ista saznanja od istih tih građana imamo i mi. Dakle, tu se radi o Nebojši Stojčiću, Božidarki Rajić, Ani Bin-Marki, Gordani Vlaškalin u Novom Bečeju, Zoranu Maniću, Draganu Stefanoviću i Marini Anđelković iz Vranja. Dakle, to su kandidati koji su predloženi, za koje nećemo glasati, a nismo se o njima posebno izjašnjavali, jer je zaista ovde izneto iscrpno sve ono što su i nama građani pisali. Zahvaljujem.
Hvala vam, gospodine Krstin. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) Da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Pre nego što zaključimo jedinstveni pretres o predlozima odluka, da li predstavnici predlagača žele da daju završnu reč? Reč ima gospođa Vida Petrović-Škero, predsednik Vrhovnog suda.
Pozdravljam poštovane poslanike, želim i ja nekoliko reči da kažem. Ja sam ovde dovedena u situaciju da dođem u Skupštinu i ovde budem uglavnom upoznata sa onim što prigovarate predloženim kandidatima, što me onemogućava da odmah podignem ruku i konkretno odgovorim, jer ja nemam mogućnost da proverim. Vi imate pisma, ja ih nemam ispred sebe. Vi imate određenu vrstu podataka, a ja ih nemam. Znači, tu smo već u neravnopravnom položaju kada ja mogu negde da branim ili kažem - možda ste u pravu. Druga stvar koju sam htela da napomenem, da bismo neke stvari možda sveli na neki normalan nivo naše rasprave, jer ovde smo došli u neku malu raspravu oko toga kada ko i šta sme da kaže – Ustav predviđa da postoje tri ravnopravne grane vlasti. Ako postoje tri ravnopravne grane vlasti, smatram da svako svakome može nešto da zameri. Svako može da ne prihvati zamerku, ali svako ima pravo na svoj način drugoj grani vlasti da zameri, jer, u suprotnom, onda bismo i mi mogli da kažemo - vi nemate pravo. Ali, vi imate pravo. Ali, i mi imamo pravo. Moram da kažem da nije Visoki savet pravosuđa propisao način svog rada, nego zakon koji je ova skupština usvojila. Ako je Skupština usvojila takav zakon, svi ga moramo poštovati, i Visoki savet i članovi Skupštine. Prema tome, iz tih razloga nije javan na taj način, kao što je Skupština, način rada Visokog saveta, pa se Visoki savet odlučio da saopšti na svoj način, nešto što je imao u Skupštini, naravno, uz potpunu mogućnost da neko prihvati ili ne prihvati ono što je rečeno u saopštenju. Ali, svakako, u ravnopravnosti tri grane vlasti, mislim da nema mogućnosti da neko kaže da jedna grana vlasti nema pravo da kaže. Ono što sam dalje htela da kažem, u pogledu konkretnih diskusija, to je da, naravno, postoje mogućnosti priče i kritike Visokog saveta u pogledu konkretnih članova. Ali, mislim da takva uopštena priča nije dovoljno prihvatljiva i ozbiljna, jer iz same diskusije ovde prisutnih poslanika proizilazi da i ovde postoji način diskutovanja koji ukazuje, kao što ste mnogo puta svi ponovili, a to je politička prisutnost kandidata, onih koji diskutuju u ovome i onome, što znači da postoji takva priča i da to nije priča koja se samo može staviti jednoj grani vlasti i da sudstvo misli o tome, nego očigledno svi funkcionišu u okviru toga. Dalje, htela bih da kažem da ovde zaista ne mogu da odgovorim jer ne znam šta je ko rekao na suđenjima. Suđenja su javna i svako ima pravo, osim kada to zakon kaže, da prisustvuje suđenju, a očigledno da kod nas postoji neka pojava da svako komentariše suđenja i na zakonit i nezakonit način, ali to nije na sudstvu. Nadalje, pomenuću ovde, nakon svih diskusija koje su bile, ono što stalno ponavljam i uvek ću ponavljati – sud sudi, sud ne otkriva učinioce, sud samo sudi kada ima optužnicu i utvrđuje nečiju krivicu. Ne može se sudstvu, sudijama stavljati to na teret, jer kada nema postupaka sud ne može sam da funkcioniše. To je ono što se mora znati. Mora se znati da ja mogu kroz prozor da vidim saobraćajni udes, da vidim ko je unutra, ali ako nemam optužnicu ja kao sudija ne mogu da sudim, zna se ko mora da pokrene postupak. Mi stalno imamo očigledno susretanje i korišćenje toga da se kaže da sud nije to uradio, sudije to nisu uradile. Ne može ni predsednik suda da zaštiti onda takvu situaciju. Nadalje, kada govorimo o izboru i v.d. stanjima, htela bih da se osvrnem na ono što je ovde bilo predmet diskusije. Zakon je odredio ko određuje v.d. predsednika. U zemlji Srbiji v.d. stanja ne traju zbog Visokog saveta. Nažalost, Skupština nije mogla zbog svoje dinamike rada, jer ona nije malo operativno telo, da prati predloge Visokog saveta. Stoga v.d. stanja u Srbiji traju, zato što je nesretno u dva velika izbora došlo do izbora predsednika Srbije. Kada imamo takvo stanje teško se može poklopiti funkcionisanje rada i predlaganje Visokog saveta i Skupštine. Što se tiče zamerki, direktno meni, da nisam promenila vršioca v.d. funkcije, vršilac dužnosti nije predsednik suda. Zakon isključivo daje to ovlašćenje predsedniku neposredno višeg suda, a ne parlamentu. Zakon je to regulisao. Ako iz parlamenta nije bilo nijedne konkretne kritike na kandidata, nego je prilikom diskusije bilo rečeno - postoji i bolji, smatram da nema razloga sklanjati vršioca dužnosti koji po onoj odluci, na osnovu koje počinje da radi, koja je zakonska formulacija, vrši dužnost do izbora ili isteka mandata do godinu dana. Druga je stvar ako postoje neki navodi, zbog čega ovde uvek uredno pišem sve, da bi se moralo reagovati ako se utvrdi, naravno, s obzirom na vaše informacije, postoje potpuno tačne informacije koje imate, jer ih i vi dobijate od građana. Morala bih da se osvrnem na komentar poslanika Obradovića u pogledu dugačke priče o zahtevu za razrešenje kandidata koji je konkurisao za mesto predsednika suda. Moram da se osvrnem, zato što bi to jednostavno ukazivalo na zloupotrebu funkcije predsednika suda. Volela bih da je gospodin Obradović pročitao sve kolone iz tog predmeta i da se utvrdi da je upravo poštujući kriterijume koji su napravljeni Visoki savet utvrdio naknadnim traženjem da kandidati koji su konkurisali na mesto predsednika suda, nažalost, imaju i po 30, 20, 40 predmeta koji nisu urađeni ni blizu zakonskog roka, da su sudske odluke donošene tri godine kasnije, da je došlo do zastare oko 10-15 predmeta. Ako predsednik Vrhovnog suda sazna za nešto tako, smatram da je njegova dužnost i obaveza da pokrene odgovarajući zakonski postupak, jer sam neposredno u vršenju svoje funkcije, kao predsedavajući Visokog saveta, imala saznanje i neverovatno je što upravo iz tog izveštaja proizilazi da su odluke urađene i tačno ekspedovane nekoliko dana kasnije nakon Saveta i nakon saznavanja da je u Savetu bilo diskusija o tome kako je moguće da neko konkuriše na mesto predsednika, a da pri tome ima veoma veliki broj neurađenih sudskih odluka u zakonskom roku, da je posledica toga i zastara. To je ono što je razlog i smatram da je obaveza svakog predsednika suda upravo time da se bavi. S druge strane, odmah nakon ove diskusije imamo diskusiju u kojoj se pokazuje dvostruki aršin kada se kaže - u pogledu funkcionisanja suda u pogledu stranke nije doneta odluka u roku od dve godine. Identična situacija. Naravno, kada budem imala saznanje o tome, sa konkretnim predmetom, smatraću svojom obavezom da i tu reagujem, bez obzira na to šta neka stranka misli u postupku, bilo politička, ili bilo koja u Skupštini, jer je to moja zakonska obaveza, kao predsednika suda. Isto bih htela da kažem da smatram da mora da postoji saradnja u funkcionisanju vlasti, jer ne bi došli u situaciju da se pomene neodgovornost kolege koji dobija infarkt, što je ministar pomenuo, odnosno ima nekakve velike zdravstvene smetnje, i veoma poštujući svoje moguće obaveze konkuriše u viši sud, a radi se o veoma kvalitetnom sudiji, sa velikim obrazloženjem, šta ga je nagnalo da nekoliko meseci nakon izbora upravo ovo uradi, jer smatra moralnim činom da ne ostane na tom mestu, sa mogućnošću bolovanja i nemogućnošću obavljanja poslova sa svojim potpunim ulaganjem. Odmah mogu da odgovorim u pogledu kandidata Miloša Pavlovića, koji je predložen za sudiju, da on nije razrešen; njemu je istekao mandat. Ne znam ostale, jer odavde ne mogu da odgovorim na diskusiju poslanika, ali moram da odgovorim da ovo nije tačan navod. Imam još jednu svoju opasku da ovde, kada se predlažu kandidati, naročito za predsednika suda, moramo imati u vidu da komentarisanje sudskih presuda, koje je ovde postojalo, ne može da bude odgovornost predsednika suda, osim u poštovanju rokova, osim u poštovanju onoga što govori poslovnik o radu sudova. Odluku u predmetu donosi sudeći sudija. Htela bih još nešto da kažem: nisam dobila mnoge od ovih pritužbi. U odnosu na to ne mogu da se izjašnjavam. Ponovo apelujem na Odbor za pravosuđe da napravimo saradnju o svom načinu rada, jer onda nećemo biti u situaciji da povlačimo predlog ako se utvrdi da postoje one informacije za koje Visoki savet ne zna. Visoki savet ne može da ima saznanje o nečemu što vi možete da imate, što sam i prošli put rekla, mi imamo saznanje o načinu rada. Što se tiče kriterijuma, htela bih da imate u vidu kada budete donosili odluku, koju treba da donesete, da se kriterijumi primenjuju isto u odnosu na kandidate za jedan konkretan sud, ali ne i za druge sudove, jer mi imamo konkretne kandidate za taj sud i tu poredimo. Ne mogu porediti kandidata za Užice, koji ima savršene rezultate rada i kandidata za Beograd, gde nemamo kandidata sa takvim rezultatima rada i onda biramo najbolje od ponuđenog. Tamo gde smatramo da zaista kandidati koji su konkurisali, po mišljenju Visokog saveta, a što jeste naše zakonsko ovlašćenje, smatramo da je korektnije ponovo raspisati konkurs, onda mislim da to spada u naša zakonska ovlašćenja, a ne u zloupotrebe. Molila bih da kada budete odlučivali uvek razmišljate o tome da sudstvo zaista mora da bude nezavisno i da ne dozvolimo da ovakvim načinom rada dovodimo do toga da se sudije obraćaju za pomoć određenoj partiji. Nažalost, to sam rekla u svom intervjuu, politika ne ide samo sudijama. Sudije, takođe, idu politici, ali izazvane ovakvim nekada uzajamnim delovanjima koja nisu dobra. Stoga smatram da treba zajednički, i sudstvo, i zakonodavna vlast i izvršna vlast, da radimo na tome da se sudije biraju isključivo po svojim kvalitetima. Hvala.
Hvala vama, gospođo Škero. Replika, gospodin Obradović. Izvolite.
S obzirom da sam postavio neka pitanja gospođi Škero i pomenut sam u odgovoru gospođe Škero. Inače, na jedan deo pitanja koja sam postavio nisam dobio uopšte odgovor. (Vida Petrović-Škero, sa mesta: Možda sam preskočila.) To je vaša stvar, ja sam bio vrlo jasan, govorio sam 48 minuta. Prema tome, vrlo detaljno sam govorio o današnjem pitanju. Vi na određena pitanja niste odgovorili, a na ona na koje ste odgovorili niste odgovorili na način na koji sam ja postavio pitanja. Gospođo Škero, citirao sam pismo gospođe Svetlane Đuričić i jasno sam naveo njene razloge zašto misli da niste u pravu, a naveo sam pismo koje ste vi potpisali, ne ja, nego vi, gde stoji datum većanja, datum ekspedovanja suda. Piše i datum prijema predmeta. To ne dovodim u pitanje. Naveo sam njeno obrazloženje, gde ona kaže da ti predmeti jesu tada primljeni u sud. Suština je što se ovde ne vidi kada je ona bila zadužena za te predmete. To će se utvrditi na kraju krajeva, da je jedan broj predmeta koji se stavljaju njoj na dušu bio kod njenih koleginica, a one nisu predmet razrešenja. Izvinite, molim vas, ako nisam u pravu, ja sam citirao pismo gospođice Svetlane Đuričić. Ona nije zadužena, zadužen je kolega, njoj se stavlja na dušu, a datume sam naveo vrlo detaljno. Ovo je pismo koje ste vi potpisali, bez uvrede. Ne želite da me razumete ili nećete da me razumete. Jedna je stvar kada je to stiglo u sud, a druga je stvar kada je ona zadužena, to ne stoji, a stavlja joj se na dušu. Treća je stvar kada je datum većanja, a četvrta je stvar ekspedovanja suda. Između datuma većanja i ekspedovanja suda nema nijedne odluke koja je starija od sedam dana, a vi ste joj to stavili na dušu. To joj se stavlja na dušu kao razlog za razrešenje, a to ne stoji džabe. Druga stvar, oko v.d. stanja. Uopšte me ne interesuje personalno. Ovde je suština, Narodna skupština nije dala saglasnost za izbor jednog kandidata, kandidata za predsednika Višeg trgovinskog suda. To je volja Skupštine, vi je ignorišete, vi ste procenili da li je to tako ili nije tako. Hoćete da kažete, evo čitajući saopštenje Visokog saveta pravosuđa vas ne dotiče ni argumentacija koju smo izneli ni o prvom ni o drugom sudu, ni vas ni Visoki savet pravosuđa. Ovo je saopštenje u kojem ste vi učestvovali. Kaže da je slična situacija sa neizborom predloženih kandidata prvog i drugog suda. Vama je svejedno, imalo - nemalo, govorili mi to ili ne, vi to ignorišete. O tome vam ja pričam. Uopšte me ne interesuje ko će biti kandidat, ko će biti izabran, to je volja Skupštine. Govorim nešto drugo. Vi tri meseca ignorišete volju Narodne skupštine Republike Srbije. Zašto? Vi ste procenili da je najbolji, nema niko kompetentan, nema niko stručan, dajte da raspustimo taj sud, ceo. Moj kolega je pomenuo dobro, o predmetima koji se nalaze u trgovinskim sudovima i o ogromnom značaju tih odluka po život građana. Verovali vi ili ne, ali mi smo jedini organ u ovoj državi Srbiji koji se doživljava kao neko ko može pojedinim sudijama pomoći. Možda to vama zvuči čudno, ali je to tako. U odnosu na ono što sam pitao, a pitao sam i nisam dobio odgovor, poenta cele priče je da Narodna skupština radi svoj zakonom utvrđeni posao. Mi nismo dovodili u pitanje Visoki savet pravosuđa, nego je Visoki savet pravosuđa doveo u pitanje Skupštinu. Ne znam da li vi pažljivo čitate, ali ovde ima desetak kvalifikacija koje omalovažavaju, dezavuišu Narodnu skupštinu Republike Srbije. Izvinite, molim vas, ja mislim da tako ne može. Rekao sam i ostajem pri tome. Dobro bi bilo da se svako drži svojih zakonom utvrđenih ovlašćenja, pa da onda radimo. Mi imamo mnoge stvari u državi Srbiji koje se meni ne dopadaju, ali šta ću, takve su kakve su dok se ne promene. Možda mi kao narodni poslanici nismo neko ko se građanima dopada, ali to će rešiti novi izbori. Dok ne budu novi izbori mi smo tu gde jesmo i radimo svoj posao i to je nešto što je stvar koja se ne može promeniti do sledećih izbora ili slično ili do izmene sledećeg zakona, pa da damo sva ovlašćenja Visokom savetu pravosuđa, a da mi ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije samo konstatujemo. S tim se slažem, ali dok je ovakav zakon, mi se moramo njega pridržavati, a mi narodni poslanici radimo u skladu sa zakonom.
Držimo se zakona i Poslovnika. Pošto više nema prijavljenih ni predsednika ili ovlašćenih predstavnika, pre nego što zaključim jedinstveni pretres dajem pauzu, po članu 85, do 14,35 časova. Samo jedno obaveštenje, neformalno, za slučaj da ne bude glasanja o dodavanju novih tačaka, a i ako bude, posle toga ako bude kratka rasprava ili ne, krenućemo svakako sa amandmanima, ali danas ćemo raditi najduže po amandmanima po prva tri zakona, ali verovatno samo prva dva. Prvi je doping o sportu, bezbednost na radu i dan žalosti. Maksimalno to, ali do one tačke koja bude na dnevnom redu do 18,00 časova. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.00]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad posle pauze. Imamo dva predloga za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku. Pošto u sali nije prisutno 126 poslanika nećemo moći da ih stavimo na glasanje. Nastavljamo tamo gde smo stali. Da li žele reč predstavnici predlagača? (Ne.) Zaključujem jedinstveni pretres o predlozima odluka, tačka 17. Pošto smo obavili jedinstveni pretres o predlozima odluka, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima odluka, o osporenim predlozima, na osnovu člana 179. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, a zatim o svim ostalim neosporenim predlozima u celini. Prelazimo na pretres u pojedinostima. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O SPREČAVANjU DOPINGA U SPORTU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Snežana Lakićević-Stojačić, Vojkan Tomić, Nataša Jovanović, Sreto Perić, Nemanja Šarović, Paja Momčilov, Vojislav Milajić, Vjerica Radeta, Zlatan Jovanović, Mileta Poskurica, Ivan Radić i Zoran Antić. Narodni poslanik Vojkan Tomić pisanim putem povukao je amandman na član 34. Predloga zakona. Primili ste izveštaje Odbora za omladinu i sport i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Zakonodavni odbor je, na osnovu člana 144. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, izvršio pravno-tehničku redakciju teksta Predloga zakona o sprečavanju dopinga u sportu, koja glasi – u članu 55. stav 1. posle reči "upravnog" dodaje se reč "odbora". Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Sreto Perić podneo je amandman kojim predlaže da se u članu 4. i u svim drugim članovima reči "antidoping agencija Republike Srbije" zamene rečima "antidoping odbor pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore", u odgovarajućem padežu. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 4. Predloga zakona o sprečavanju dopinga u sportu i to da se u prvom stavu reči "antidoping agencija Republike Srbije" zamene rečima "antidoping odbor pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore". Naime, SRS smatra da ovaj zakon treba podržati, odnosno da može da se prihvati pod uslovom da se prihvate amandmani koje je podnela Srpska radikalna stranka, pa sam ja podneo ovaj amandman na član 4. i predlažem da se umesto antidoping agencije, kao telo koje će sprovoditi taj postupak i proceduru u saradnji sa Svetskom antidoping agencijom i drugim timovima, oformi antidoping odbor pri Olimpijskom komitetu za Srbiju i Crnu Goru. Pretpostavljam da je predstavnik predlagača ovde, gospodin Vuksanović, da bi ovaj amandman mogao biti prihvaćen, a iz razloga što se u članu 33. ovog zakona, gde se definiše koliko članova ima upravni odbor agencije, kaže da ima 15, pa se predlaže da se dva člana upravnog odbora imenuju ispred Olimpijskog komiteta za Srbiju i Crnu Goru, što znači da bi mogao biti prihvaćen ovaj amandman. Govoreći u raspravi u načelu o ovom zakonu rekao sam da su tri razloga zbog kojih treba doneti ovaj zakon, uz ove amandmane koje je predložila Srpska radikalna stranka. To je prvenstveno zbog zdravstvenog stanja sportista, mada su kolege u raspravi u načelu rekle da antidoping ne koriste samo vrhunski sportisti profesionalci, što sigurno čine u najvećoj meri, nego se koristi čak i u amaterskom sportu, pa je poznato da se koristi i u rekreativnom sportu. Da bi ova akcija mogla da se sprovede u celosti potrebno je krenuti sa širokom akcijom, krenuti od porodice, preko obdaništa, škola i na svim nivoima to činiti. Ministar je dao jednu izjavu gde je rekao da bi u Srbiji trebalo doneti zakon gde bi deca koja su napunila tri godine bila obavezna da idu u obdanište da bi i na taj način počeli sa tom edukacijom. Moram da iznesem jedan primer, a u prepodnevnoj raspravi, kada smo govorili o izboru nosilaca pravosudnih funkcija, pomenuli smo određena imena, doduše ne u nekom pozitivnom kontekstu, ali to je bila neophodna rasprava, koja je otvorila i rasvetlila određene stvari. U vezi sa tim što je ministar predložio da bi bilo dobro doneti zakon gde bi deca bila obavezna sa napunjene tri godine da pohađaju obdanište, ne koristim priliku u svojim izlaganjima za skupštinskom govornicom da se obraćam na takav način, ali moraću da pomenem jedno malo mesto, jedan mali kolektiv i jedno ime. Mesto je Ljubovija, kolektiv je dečje obdanište, ime je Dušica Vasić, direktor tog obdaništa, koja je zajedno sa sugrađanima, odnosno sa ljudima koji žive u Ljuboviji i sa svim angažovanim u toj dečijoj ustanovi "Poletarac" uspela da napravi fantastične i dobre uslove, gde i bez donošenja tog zakona o obaveznom pohađanju obdaništa sa napunjene tri godine već ima problema da se prihvate ta deca, odnosno da se svi smeste u broju koliko ih se pojavljuje. Moram se vratiti na početak onoga što sam rekao, vezano za ovaj amandman. Kada ne bismo formirali ovu agenciju, pa ta sredstva da usmerimo ove godine ili u ovom momentu za proširenje kapaciteta u Ljuboviji, a sledeće godine i sledećih meseci za neka druga mesta, to bi bilo mnogo bolje, jer tamo su naši omladinci koji sutra mogu da postanu potencijalni korisnici antidoping sredstava u sportu, a i u životu uopšte. Zbog toga bi trebalo Ministarstvo za prosvetu i sport da se aktivno uključi u rešenje tih problema, a ujedno da se prihvati ovaj amandman i drugi amandmani Srpske radikalne stranke, kako bi se ovaj zakon mogao usvojiti, možda poslanici SRS-a podrže taj zakon, a to bi se sigurno vratilo najpre našoj omladini, a zatim svim građanima Srbije.
Reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, volela bih da nisam razumela gospodina koji je pre mene govorio, zato što je sve ovo što je on predložio radio Hitler u svoje vreme, u tzv. kindergartenima. Prosto, na uzrastu od tri godine detetu je izuzetno potrebna porodična briga, jer ono tada stiče neke osnovne životne navike. Vrlo bi opasno bilo kada bi neko zakonom predvideo da ja moje dete moram da dam u neko obdanište samo zato što je to tako predviđeno. Mislim da je potrebno naći prostora da porodica da neke osnovne životne nazore, a posle toga naravno da postoji dobra volja roditelja ili shvatanje roditelja da li će sa tri godine da ide u obdanište ili ne.
Replika, narodni poslanik Sreto Perić.
Očigledno da koleginica mene nije razumela. Nisam govorio da treba doneti takav zakon, to je rekao ministar za prosvetu i sport, a ja sam rekao da ne moramo da imamo takve zakone, nego ako nešto uradimo, ako stvorimo neke preduslove, da će onda deca vrlo rado da odlaze u obdaništa. Pre toga sam rekao, da bismo sproveli ovu akciju do kraja valjano, da moramo voditi jednu široku akciju, počev od porodice. Koleginice, slažem se sa vama, samo vi mene uopšte niste razumeli. Uopšte ne zagovaram donošenje takvog zakona, nego je samo ministar dao takvu izjavu. Mogu vam to pokazati. Kažem da ne moramo da imamo takve zakone, a možemo da imamo tako fantastične rezultate da deca žele da odlaze u obdanište i provedu određen deo vremena u obdaništu i da to pokazuje izuzetno dobre rezultate. O tome sam govorio. Meni je žao što vi mene niste dovoljno pažljivo saslušali ili što imate neke druge vizije, ali to je vaš problem.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć,pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na naziv poglavlja iznad člana 26. i član 26. amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Milajić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, amandmanom na član 26. i naslov iznad člana 26. SRS ima drugačiji koncept od onoga koji je predložen ovim zakonom. Predlogom ovog zakona predviđena je agencija za doping kontrolu, a SRS je na stanovištu da već postoji Odbor, pri Olimpijskom komitetu SCG, koji se bavi ovom problematikom i da je nepotrebno osnivanje agencije za doping kontrolu. Amandman glasi: "Antidoping odbor je organ pri Olimpijskom komitetu SCG, čiju organizaciju, nadležnost i način rada posebnim aktima uređuje Olimpijski komitet SCG, u skladu sa zahtevima Svetske antidoping agencije." Kada je ministar obrazlagao Predlog ovog zakona naveo je da postojeći Odbor pri Olimpijskom komitetu, koji je formiran 1997. godine, nije zaživeo i nije obavljao svoju funkciju na valjan način. Oni su došli do zaključka da je bolje da se osnuje agencija za doping kontrolu, nego Odbor pri Olimpijskom komitetu. S obzirom na nadležnosti koje su date u članu 30. ovog zakona, taksativno se navodi, ima 21 tačka koja opisuje rad agencije, vidi se da agencija obavlja samo administrativne poslove. Znači, utvrđuje neki program rada, kontrolu sportista na međunarodnim, domaćim takmičenjima, kontrolu sportista na treninzima, najavljenu, nenajavljenu, objavljuje stručnu literaturu, organizuje seminare, edukaciju, komunikaciju sa međunarodnim sportskim organizacijama, razmenu iskustava sa sportskim savezima kako u zemlji, tako i u inostranstvu. Vidi se da agencija, faktički, obavlja samo administrativne poslove. Pored toga, ona vrši licenciranje kontrolora koji će obavljati antidoping kontrolu i uzimanje uzoraka od sportista. Međutim, onaj najvažniji deo odnosi se na tehničku opremljenostlaboratorija koje će vršiti antidoping kontrolu. U članu 30, koji je usko povezan sa članom 26, na koji je uložen amandman, predviđeno je da agencija određuje zdravstvene organizacije koje će vršiti antidoping kontrolu. Znači, oni će vršiti procenu toga koje su organizacije tehničke opremljene da bi mogle da vrše kontrolu uzoraka koji se uzimaju od sportista. Međutim, u tački 8) istog člana 30. se navodi da se antidoping agencija stara o obezbeđivanju potrebne opreme za analizu doping uzoraka i potrebnih sredstava za antidoping kontrolu. Tu je sada jedna mala nelogičnost. Ako, sa jedne strane, antidoping agencija daje licencu određenim zdravstvenim ustanovama koje mogu da vrše ovu vrstu kontrole koja je, po prirodi stvari, dosta složena, nelogično je da se ona stara o opremi i sredstvima tih organizacije koje treba da vrše tu vrstu kontrole. U stvari, situacija bi trebalo da bude obrnuta. To znači da one zdravstvene organizacije koje ispunjavaju uslove, koje imaju odgovarajuću opremu, imaju kadrove koji mogu da vrše tu vrstu kontrole, mogu da dobiju licencu za proveru sportista, a ne obrnuto, da antidoping agencija obezbeđuje sredstva i opremu da bi te zdravstvene organizacije mogle da vrše kontrolu. Kod nas u zemlji tu vrstu kontrole jedino mogu da vrše kliničko-bolnički centri. Oni jedino imaju opremu kojom bi mogla da se vrši antidoping kontrola. Država bi trebalo da obezbedi neka veća sredstva, ako hoće na taj način da vrši antidoping kontrolu, kojima bi opremila kliničko-bolničke centre da mogu da vrše sve vrste analiza onih supstanci koje su, po Svetskoj agenciji za antidoping kontrolu, na listi zabranjenih sredstava. Ta oprema je dosta skupa i sama provera sportista da li su uzimali nedozvoljena sredstva ili ne dosta je skupa. Uglavnom su za određene vrste kontrola korišćene međunarodne laboratorije onih zemalja koje imaju veću tehničku opremljenost i bolje kadrove za utvrđivanje doping sredstava. Što se tiče liste nedozvoljenih sredstava, Svetska agencija za antidoping kontrolu svake godine objavljuje tu listu i svake godine dopunjuje novim sredstvima koja se koriste u raznim vrstama sportova. Svetska agencija je pre svega osnovana zbog toga da bi se kontrolisalo tržište medikamenata koji se koriste u sportu, ne samo u sportu, jer mnogo veći promet doping sredstava je po teretanama, fitnes klubovima. Znači, u onim sportskim centrima gde ljudi se bave određenim sportskim aktivnostima, nevezano za takmičenja. To nije vezano samo za takmičenja, mnogo više se koriste doping sredstva u rekreativne svrhe, zato što je to sada neki trend na zapadu, pogotovu u SAD. Veoma je razvijeno crno tržište doping sredstava, koje može čak da se izjednači sa narko-tržištem. Ova svetska agencija je formirana da bi se to tržište doping sredstava stavilo pod kontrolu, zato što pored doping sredstava postoje sredstva koja služe za čišćenje sportista, tj. ta sredstva treba da omoguće da sportisti koji se pojave na velikim takmičenjima budu na testovima negativni, odnosno da se danas ili bilo kada ne nađu u urinu, u krvi sredstva koja su zabranjena prema listi Svetske organizacije za doping, a to je opet sve u funkciji rezultata. Evidentno je da je sport u zadnjih 20 ili 30 godina toliko uznapredovao da su svetski rezultati i svetski rekordi pomerili svoje granice. Ja bih vam samo rekao da je 30-tih godina Džoni Vajsmiler bio prvi muškarac koji je isplivao 100 metara ispod jednog minuta slobodnim stilom. Danas je svetski rekord ispod 50 sekundi. Dakle, za nekih 60 godina je svetski rekord na 100 metara pomeren za 10 i više sekundi. To jednostavno nije moguće i to svi znaju, nego je samo trka velikih zemalja na koji će način očistiti svoje sportiste i dokazati svoju superiornost u odnosu na druge nacije. Znate i za primer iz Seula, to je bilo 1988. godine: na olimpijadije Ben Džonson uhvaćen da je uzimao anabolike; imao je težu povredu mišića i da bi sanirao tu povredu uzimao je anabolike i nije uspeo da se očisti, tako da je na doping testu bio pozitivan i oduzeta mu je zlatna medalja. Međutim, Karl Luis nije uhvaćen, zato što se na vreme očistio, jer jednostavno niko ne može da trči ispod 10 sekundi a da pri tome ne uzima neka dodatna sredstva. Problem je kod tih velikih takmičenja što niko neće da prati takmičenja gde su rezultati za 30% slabiji nego kada se koriste nedozvoljena sredstva. Ceo sport i farmakološka industrija je u funkciji novca, jer ogroman novac se obrće u sportu i niko sebi neće da dozvoli taj luksuz da padne gledanost i samim padom gledanosti i interesovanja građana za sport, mnogo je manje novca. Ogromne pare se okreću, ulažu, ali se traže vrhunski rezultati. Verovatno znate da je u NBA ligi zabranjena doping kontrola, ne da je nema, nego je zabranjena, tako da niko ne vrši kontrolu NBA igrača. Na olimpijadi u Atini su jedino košarkaši NBA lige bili izuzeti od doping kontrole, jedino su oni imali tu privilegiju da ne idu na doping kontrolu zbog kvaliteta košarke, jer je Američka košarkaška federacija uslovila – ili ćete zabraniti doping kontrolu američkim košarkašima ili ćemo dovesti studentsku reprezentaciju, pa ćete onda gledati neki niži nivo košarke. Nađen je kompromis da NBA igrači mogu da učestvuju na olimpijadi, ali s tim da nema doping kontrole, tako da je evidentno i svi znaju da se doping koristi. Farmakološka industrija u svetu je dostigla neslućene razmere oko upotrebe dopinga i sredstava kojima se čisti organizam, odnosno sprečava se da antidoping komisija uspe da utvrdi uopšte uzimanje nedozvoljenih sredstava. Na kraju bih još rekao da je bolji koncept odbora kakav je do sada postojao, dakle, odbora pri Olimpijskom komitetu koji je vršio doping kontrolu, da je to bolje rešenje i da je trebalo podržati to rešenje i osposobiti odbor za antidoping kontrolu pri Olimpijskom komitetu, jer bi kontrola bila mnogo bolja i rezultati kontrole bi bili evidentni. Ovde preko osnivanja ove agencije i načina finansiranja kako je predviđeno, putem donacija, ali donacije za tu vrstu kontrole samo bi, u stvari, bile mogućnost manipulacije i mogućnost kontrole određenih sportista; znači, neki koji ulažu određeni novac u agenciju bi zaštitili svoje sportiste od doping kontrole. Sa druge strane bi konkurenciji navukli doping kontrolu i eliminisali one takmičare koji su direktni konkurenti. Agencija će davanjem licenci kontrolorima i davanjem licenci ovlašćenim laboratorijama koje će vršiti antidoping kontrolu stvoriti monopol u našoj zemlji, koji će se skupo naplaćivati, jer su te kontrole po prirodi stvari dosta skupe. Srpska radikalna stranka je na stanovištu da treba usvojiti ovaj amandman i ostati pri konceptu da odbor pri Olimpijskom komitetu bude taj koji će vršiti nadzor, kontrolu, predlaganje propisa, izmene propisa koji su vezani za doping kontrolu, liste doping sredstava, nadzor nad sprovođenjem tih odluka, predlaganje određenih mera, obaveštavanje javnosti, održavanje seminara, edukovanje sportista i građana. Trebalo bi sve to da bude na odboru pri Olimpijskom komitetu, a ne u ovoj agenciji, jer mislimo da je odbor pri Olimpijskom komitetu mnogo kompetentniji za tu vrstu posla, jer su u tom odboru sve bivši vrhunski sportisti koji u njihovo vreme nisu uzimali ta nedozvoljena sredstva i koji se ogorčeno bore protiv upotrebe nedozvoljenih sredstava. Ostajemo pri tome da ovaj amandman treba usvojiti i da koncept treba da ide u tom pravcu da Olimpijski komitet preuzme na sebe kontrolu dopinga.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Vjerica Radeta jednim amandmanom predložila je brisanje članova 27, 28, 29, 32, 33, 34, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43. i 55. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Zlatan Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 30. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 31. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, smisao našeg amandmana jeste to što smo u načelu rekli da ne prihvatamo antidoping agenciju, budući da imamo odbor koji bi to mogao da radi. Međutim, kada se malo detaljnije uđe u razlog zašto smo mi protiv ove agencije, sasvim je jasno da je to nedefinisanost mnogih drugih stvari, institucija koje se zakonom uvode. Krajnje je nejasno, ako i krenemo u metodologiju delovanja onoga što agencija sebi stavlja kao zadatak, od toga da se odredi metodologija prikupljanja uzoraka, pregleda, budući da je činjenica da mi nemamo referentnu laboratoriju koja bi to nama mogla da radi... Koliko sam se raspitao, mada se zaista ne razumem mnogo u sport, ali me ne ometa u tome da mogu da diskutujem o stvarima koje su mi po struci bliske... Dakle, ako nemamo neku referentnu laboratoriju bliže, sem Atine, koliko znam, a moguće je da ima neke, mada ovde nema ovlašćenog predstavnika iz izvršne vlasti, ali do Atine je veliki put, masa je mogućih mesta gde se može izvršiti promena sastava, kvaliteta, rezultata, a sankcije koje potencijalno sportistu mogu da zakače su prilično ozbiljne. U tom smislu mislimo da je delovanje agencije i formiranje tela koje bi moglo da zameni jedno telo koje već postoji samo aglomeracija i nagomilavanje posla, obaveza nekim drugim ljudima. To niti je racionalno niti svrsishodno, jednako kao i činjenica da je ovaj zakon donet pre zakona o sportu, budući da se po nekakvim našim saznanjima predviđaju prilično temeljne promene i u tom zakonu o sportu. Mogućno je da bi bilo logičnije onda kada se vidi način organizovanja sportskih aktivnosti krenuti u borbu protiv dopinga. Smatram da je ovo preuranjeni, hajde da kažem, podzakonski, mada on nije podzakonski akt, ali zakon je nižeg ranga u odnosu na opšti, obuhvatniji zakon, a to bi bio zakon o sportu. Naravno, ne znam šta je tačno rukovodilo zakonopredlagača da se pojavi sa ovakvim projektom. Jednostavno, amandmanski intervenišući na ovaj način hteli smo da i ovom prilikom ukažemo na onaj deo esencijalnih zamerki i konstruktivno rešavajući ovaj problem krenuli smo od toga da, saglasno našem opštem generalnom stavu, ne umnažamo administraciju, stručnjake. Ako se i krenulo na to umnožavanje, i struktura samog komiteta i broj članova, mali broj lekara, mali broj ljudi iz struke, očigledno je odsustvo lekara specijalista sportske medicine, čak i više njih staviti, eksperata. Čak i onaj koji je pisao ovaj zakon možda je sam sebi mogao da pomogne, zajedno sa ljudima iz Vlade sa kojima se dogovarao pišući ovakav zakonski predlog, mogao je sebi da da sebi više prava, jednostavno struci koja to najbolje zna, a to je sportska medicina. Ali, jednostavno, zakon je pun nedorečenosti i doista se baziramo na nekoliko suštinskih amandmanskih intervencija, jer zakon traži mnogo temeljnije uređenje nego što je ovo što je predloženo.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 32. amandman je podneo poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 33. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman je podneo poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 34. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 35. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Radić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom koji sam podneo na član 35. Predloga zakona o sprečavanju dopinga u sportu predlažem da se ovaj član briše. Naime, ovaj amandman je u skladu sa amandmanom na član 4, koji je podneo kolega Sreto Perić i odnosi se na agenciju za antidoping kontrolu. Verovatno vam je svima dobro poznat principijelan stav Srpske radikalne stranke da smo mi protiv agencija kao administrativnog tela pri Vladi Republike Srbije. Ne postoje racionalni razlozi za formiranje jedne nove agencije čija je svrha zapravo uvođenje administrativnog aparata, kako bi došlo do zapošljavanja stranačkih kadrova. Poprilično je bilo smešno obrazloženje ministra Vuksanovića na Odboru za sport i omladinu kada je ovaj zakon bio u raspravi, koji je otprilike rekao – agencije na koje vi mislite i meni su podjednako kao i vama, jer su to agencije koje je formirala prethodna vlada i koje su poprilično bile zloupotrebljavane, ali ove agencije koje danas formira Vlada su nešto sasvim drugo. Po nama iz Srpske radikalne stranke tu nema nikakve razlike. Ne znam da li je ministar Vuksanović mislio da su ove agencije dobre samo zato što danas u njima sede kadrovi ove vlade, odnosno ove skupštinske većine koja je trenutno u Skupštini Republike Srbije. Potpuno je nejasno zašto poslovi antidoping kontrole ovim zakonom nisu stavljeni u nadležnost Antidoping odbora pri Olimpijskom komitetu Srbije i Crne Gore, jer mu je to i po prirodi posla i sasvim je logično da to taj odbor obavlja. Ovako, stiče se utisak da se samo radi o formiranju jedne paralelne institucije koju ćete, još jednom ponavljam, iskoristiti samo za zapošljavanje svojih stranačkih kadrova. Potpuno je nejasno, bez obzira na postojanje opravdanih razloga za donošenje jednog ovakvog zakona, zašto se on sada našao u proceduri pored mnogobrojnih i mnogo važnijih problema pred kojima se nalazi Srbija. Nejasno je zašto je ovoj vladi preči jedan zakon o antidoping kontroli od, recimo, diskusije o stanju na Kosovu i Metohiji danas u Srbiji. Ako ste već hteli da imate neki zakon o sportu na dnevnom redu, onda je nejasno zašto niste stavili jedan sistemskizakon o sportu kojim bi se konačno uhvatili u koštac sa mafijom koja danas vlada u sportu, koja danas uništava jedan od najtrofejnijih fudbalskih klubova u državi, a naravno ništa bolja situacija nije ni sa ostalim sportovima u Republici Srbiji. Uostalom, rezultati to najbolje govore. Stanite na put mafiji, konačno se obračunajte, nemojte da okrećete glavu, a i sramota je da danas kada je rasprava o amandmanima na Predlog ovog zakona nema ministra, koji očigledno ima mnogo važnije i preče poslove nego da sluša argumentovane primedbe poslanika pri obrazlaganju amandmana. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nadovezaću se na diskusiju kolege Ivana Radića, koji je podneo jedan sasvim razuman amandman, baš kao i svi ostali srpski radikali, na Predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu. Danas smo imali zajedničku sednicu Odbora za prosvetu i sport i Odbora za trgovinu i turizam. Razmatrali smo jedno veoma važno pitanje i jednu pojavu u našem društvu, koja se tiče incidentnih situacija na đačkim ekskurzijama, zbog svih ovih nemilih događaja o kojima ste čitali i slušali. Zašto ovo govorim? Zbog toga što mi danas kao narodni poslanici uopšte nismo ni na tom odboru, upravo zbog mnogo ukorenjenih negativnih i destruktivnih pojava u našem društvu, naročito kod mladih ljudi, što dolazi do izražaja ne samo u propustima agencija, kojih svakako ima, ne samo u propustima škola, kojih takođe ima od strane direktora i prosvetnih radnika, to ne možemo da generalizujemo, govorili o nečemu što je opštedruštvena pojava i što je odavno pustilo korenje i što treba da se sprečava. Pored svih ovih globalnih nedaća koje imamo ne možemo da računamo na to da ovde stasavaju generacije u zdravom društvu i da pre svega očuvamo državu i zdravu naciju, ako se ne upustimo u obračun sa takvim vrstama destruktivnih pojava, kao što je i doping u sportu. Ja sam govorila, i prošlog puta se direktno obraćala ministru, o ovoj pojavi, da je mnogo slavnih imena našeg sporta, poput bivšeg predsednika Olimpijskog komiteta Dragana Kićanovića, proslavljenog reprezentativca, Ducija Simonovića i ostalih, dalo svoj doprinos u svojoj mladosti i kasnije, dok su generacije učili da se bave tim sportom, da se ove pojave ne dešavaju. Međutim, nije dovoljna samo ova zakonska regulativa. To vidite i na ovom primeru đačkih ekskurzija, što sam povezala, jer je, takođe, jedna negativna pojava da se sve to dešava, a toga je bilo uvek, kao što je bio i doping u sportu, o čemu su pričali i Kićanović i Simonović, još 70-tih godina i na olimpijskim igrama i na svetskim prvenstvima. Nemoguće je da se to reši samo jednim zakonom. Ali, ako želite da donesete zakon da se ta pojava sprečava, taj zakonmora da ima smisao. Ne možete da izmišljate nekakve agencije, a agencija ima agenciju, kao što smo imali Agenciju za duvan, onda je Dinkić ukinuo, kaže da to sve stavlja pod svoje ministarstvo. To je bespotrebno, to je trošenje para. Zašto ne dati u omladinski masovni sport, zašto su nam tako zapuštene sportske hale, sportski tereni i sve ono što je potrebno, a što propagira od svog osnivanja SRS, da bi se deca i omladina usmerila u pravom pravcu. Što se tiče amandmana kolege Ivana Radića, on je zaista samo sled našeg stava. Potrebno je da se antidoping odbor, po mišljenju Srpske radikalne stranke, osnuje u okviru Olimpijskog komiteta, koji treba da se uhvati u koštac sa tim problemima i da svaku od tih pojava registruje, prepozna i najoštrije da se osude oni, pored svih ovih kazni i diskvalifikacija u slučaju da koriste zabranjena sredstva. U danu za glasanje treba da razmislite ne samo o ovim amandmanima na ovaj zakon, nego i na sve ostale. I o činjenici da, iako niste previše zamoreni, juče je Skupština radila dva sata, uopšte vas ne zanima, obraćam se vama koliko vas ima iz skupštinske većine, o čemu se ovde priča, zašto mi ovako argumentovano i sa puno žara zagovaramo da prihvatite sve predloge Srpske radikalne stranke. Videćete pre ili kasnije da smo bili u pravu. Uostalom, dovoljna je potvrda bila i danas priznanje samog ministra Vuksanovića posle izlaganja na malopre pomenutu temu da se on apsolutno sa svim onim što sam rekla slaže i da to može da potpiše. To meni ne laska, ni SRS, ali to je dovoljan dokaz da smo u pravu i da smo oduvek znali da zastupamo prave interese dece, omladine i sportista. Završiću, iako ima još dovoljno vremena, jer naš generalni sekretar i zamenik šefa poslaničke grupe javnosti, po Poslovniku, ima da saopšti jednu veoma važnu stvar.
Da li još neko želi reč? Vi tražite reč po Poslovniku, izvolite, gospodine Vučiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo nekoliko što nas ima u sali, vidim da ima radikala i nešto malo ljudi iz G17 plus, ostalih i nema. Oni valjda imaju pametnija posla. Ima i troje iz DSS-a. Mi danas raspravljamo o amandmanima na zakon o dopingu, antidopingu i ko zna čemu, u trenutku kada je država ugrožena sa svih strana i u trenutku kada bismo morali da imamo pametnije teme na dnevnom redu. Izašao sam da kažem ovo zato što je za 17. novembar zakazana sednica Skupštine Kosova na kojoj će da bude izglasana rezolucija o nezavisnosti Kosova. Mi nismo dobili ni jedan jedini papir o kojem bi trebalo da raspravljamo ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Nismo dobili ni razgovore da se zna šta je to što će Srbija da preduzme kao kontramere, da li posle toga uopšte ima smisla da Srbija ulazi u bilo kakve razgovore i pregovore sa onima koji direktno hoće samo da sruše njen teritorijalni integritet i suverenitet. Čini mi se da se najviši državni funkcioneri... Pri tome ne mislim na narodne poslanike, bez obzira što mi je teško da priznam da uz srpske radikale ima još samo ovih iz G17 plus, a ostalih nema nigde. Zarad javnosti, ima poslaničkih grupa koje nemaju nijednog poslanika u sali. Oni su izgleda mnogo pametni pa su rešili da se bave nekim biznisom, ne znam ni ja kojim. Ima nekih što lepe plakate. Znam ja da predsednik Srbije nema pametnija posla nego da se ogleda u ogledalima i lepi plakate protiv svojih političkih protivnika. Šta da mu radim? Šalje telohranitelje, pa ih jure žene sa kišobranima i ne znaju kuda će da pobegnu. Moraće da ošišaju i onu tarzanku. Ovo što sam govorio je vrlo ozbiljna stvar. Molio bih vas, gospodine predsedavajući, vi ste razuman čovek, ne biste slučajno napustili onako lošu stranku koju ste napustili, molim vas da utičete na predsednika Narodne skupštine, državno rukovodstvo da preduzmu nešto po tom pitanju. Izašao sam da vam saopštim još jednu stvar, zašto i kako naša država ne može daleko da dogura. Naime, u posetu Srbiji na više destinacija, između ostalih želeli su da posete SRS, došli su predstavnici Biroa Republike Srpske Krajine iz Pariza koji predstavlja Patrik Bario; došao je u posetu Saveznoj skupštini, hteo da dođe kod narodnog poslanika Dragana Todorovića i kod poslanika Srpske radikalne stranke. Zoran Šami mu je zabranio ulaz. Poslali su specijalne policijske snage da jednom čoveku, sa jednom ženom, zabrane da uđe kod jednog poslanika. Što god da kažem - da je lud, da nije čist, da je ovako ili onako, vi ćete da kažete - govor mržnje, ovako, onako. Šta čovek na to da mu kaže? Mi smo imali normalan sastanak, završio se sastanak, razgovarali smo o tome kako i na koji način maltretiraju Srbe zapadno od Dunava, šta sve čine protiv njih, razgovarali o budućnosti, o ideji Srpske Krajine itd. Imali smo normalne razgovore i završili. Šta je to smetalo Šamiju? Da li mu se u međuvremenu nešto dogodilo? Da li ga je to naterao onaj što kuka i plače svaki dan kako ga opozicija napada, pa će on da ratuje sa njima? Onaj ministar što se juče pojavi, oprostiće mi građani Srbije koji ovo gledaju, jer je suviše ozbiljna tema, radi se o koži svakog našeg građanina, a uveren sam i vi narodni poslanici, je li to onaj koji je juče sa onim Vlahovićem i Labusom oko EU, pojavi se i kaže: "Srbija i Crna Gora su zajedno i kada nisu zajedno, a nisu zajedno i kad su zajedno, ha, ha, ha". Šta na to da kažem? Jedino da kažem da "čike u belom" uzmu stvar u svoje ruke. I, čovek umire od smeha. Šta je to značilo, pitam vas koji ste s njima u koaliciji, objasnite mi – mi nismo zajedno i kada smo zajedno, mi smo zajedno i kada nismo zajedno. Kakva je to poruka? Za šta se on zalaže? Za Srbiju i Crnu Goru ili za nezavisnu Crnu Goru? Za šta? Kakvu to državu imamo? Šta je to? Svako vodi neku svoju politiku. Što luđu poruku pošalje, to se više smeje. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Jesam, gospodine Mihailoviću, hvala vam što ste mi omogućili ovo da kažem. Molim vas, pozvao sam se na član 104. da ispunim i tu formalnost, vi ste veoma ljubazni, te vas molim da prenesete ove zahteve poslanika Srpske radikalne stranke da hitno imamo raspravu o Kosovu i Metohiji u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Sa druge strane, obećavam vam da ćemo da zamolimo sve dame, posebno ove starije, koje sa kišobranima jure telohranitelje Demokratske stranke, koji nemaju pametnija posla u vreme kada je ugroženo Kosovo i Metohija nego da lepe idiotske plakate protiv svojih političkih protivnika, da ih više ne tuku. Obećavamo im to, a vama garantujemo, gospodine predsedavajući, da jedva čekamo ozbiljnu raspravu o budućnosti Kosova i Metohije, jer je to mnogo važnije nego priča o dopingu i antidopingu. Mi ćemo korektno i konkretno nastaviti da govorimo o svim temama koje su na dnevnom redu, ali vas molimo da brinete o građanima Srbije, jer, ako ćete mi reći da je 100.000 zakona o dopingu važnije od Kosova i Metohije reći ću vam da to nije istina. Mi nemamo preču temu i stavljajte je već jednom na dnevni red. Hvala vam najlepše.
Da li još neko želi reč o amandmanu na član 35? (Ne.) Na član 35. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 37. amandman je podneo narodni poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 39. amandman je podneo narodni poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 44. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sport nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
U nadi da je ovo što je govorio gospodin Aleksandar Vučić doprlo do najodgovornijih u ovoj državi, ja bih se vratio na zakon i na agenciju za antidoping kontrolu. Mnogo toga je već rečeno, mnogo toga rekle su moje kolege poslanici Srpske radikalne stranke i mislim da to i nije neka novina za građane Srbije da je naše principijelno zalaganje protiv agencija i u ovom slučaju na mestu. Svesni smo da se nalazimo u procesu tranzicije i da nastaju mnoge institucije koje treba da nas uvedu u neki bogatiji, srećniji život, u ozbiljniju i jaču ekonomiju, ali veliki je problem što se jako često formiraju institucije koje nam nisu potrebne. Ono što je možda još i veći problem jeste to što nad tim institucijama najčešće nemamo pravu kontrolu, jer se još uvek državne institucije na njih nisu privikle. Tu ima jako malo transparentnosti na kojoj insistira SRS. To je slučaj i kod agencije za antidoping kontrolu i ja bih još jedanput u ime Srpske radikalne stranke, u ime svih nas radikala, izrazio svoje nezadovoljstvo činjenicom da se osniva još jedna agencija, da se ta agencija nije priključila Olimpijskom komitetu. Jer, činjenica je da u okviru Olimpijskog komiteta ima mnogo više mogućnosti i za kontrolu te agencije, a isto tako da bi svi vrhunski sportisti bili upoznati sa dešavanjima u vezi sa dopingom, svetskim dostignućima, eventualno načinom kontrole. Rekao bih još jednom da sasvim sigurno u ovom trenutku i ova agencija znači uvećanje javne potrošnje, protiv koje se u svakom slučaju zalaže SRS, da smo sa prevelikom administracijom već došli u jako tešku situaciju; to primećuju i međunarodne institucije i naša država ima sve više problema u ekonomskoj politici zahvaljujući baš činjenici da se jako malo vodi računa o javnoj potrošnji. Na kraju ove rasprave o dopingu želim da kažem da je želja Srpske radikalne stranke da Vlada, da skupštinska većina prekine sa praksom stvaranja institucija koje su nepotrebne i koje nepotrebno koštaju građane Srbije.
Da li još neko želi reč? Izvolite, gospođice Jovanović. Ujedno obaveštenje: danas ćemo raditi samo do završetka rasprave u pojedinostima druge tačke dnevnog reda.
Sve negativne pojave u društvu i neshvatanje realnosti i onoga što je prioritet danas, o čemu treba da se raspravlja i razgovara, o čemu je govorio gospodin Vučić, mene uopšte to ne čudi kada imamo takvog predsednika Republike. Predsednik Republike, koji je antitalenat da prepozna šta su prave vrednosti, meša se u sve i svašta, pa i u naš profesionalni sport. Ako je bio u stanju – i na takav način ne blamira on samo sebe, nego instituciju koju predstavlja – da izjavi da Platinija u Beogradu pozdravlja kao proslavljenog golmana, šta onda mi da kažemo i o toj Demokratskoj stranci, i o njihovim lopovlucima i o načinu koji ste vi prihvatili oberučke, mislim na Vladu Koštuničinu, i Vuksanovićevo ministarstvo i na sve vas, kao kontinuitet bivše vlasti da osnivate agenciju. Sad bilo koga od vas da pitam da li ste pročitali ovaj predlog budžeta koji nam je brzopotezno sa sve diktatima MMF-a dostavio Mlađan Dinkić, pitanje je i koliko će da košta agencija za sprečavanje dopinga u sportu; isto je pitanje da li neko od vas može da nam da ovaj odgovor, a besmisleno je da se sa vama koliko vas ima u sali ubeđujemo kada ovde nema predstavnika predlagača. Njih to apsolutno ne zanima, oni znaju da slepo izvršavaju sve uslove koji im stižu spolja. Na kraju ove rasprave u pojedinostima zakona o sprečavanju dopinga u sportu postavlja se jedno pitanje – kako je uopšte moguće da bilo ko sa imalo morala i časti, kada zna koliko ima gladne dece, a njih je preko 800 hiljada u državi, koliko ima gladnih ljudi bez posla, dva i po miliona ljudi ispod granice siromaštva, osniva agenciju za sprečavanje dopinga u sportu, a nisu pitali te iste ljude i tu decu da li imaju osnovne uslove za život, da li imaju opremu, da li mogu da odu na čas fizičke kulture i da li deca u pojedinim krajevima koji nisu dovoljno razvijeni imaju sve ono što im treba da se bave sportom, da li imaju sportske sale, da li imaju za to potrebnu opremu? Moram da vas podsetim na jedan od "slučajeva" posle vašeg propalog, neuspelog petooktobarskog puča, jer sve to na čemu ste vi zasnovali politiku je kasnije splaslo, narod pročitao, video da lažete i obmanjujete i okrenuo se SRS-u. Doktor Branislav Blažić, danas ugledni predsednik kikindske opštine, kao ministar, želeći da pomogne nekima od mladih ljudi da se više angažuju u sportu i da imaju bolje uslove, kupio je jedan set dresova za jedan fudbalski klub, koji naravno, kao i mnogi od tih klubova i sportskih društava u zemlji, nema ni prebijeni dinar ili se nalazi u teškoj situaciji. Mi nemamo zakon o sportu i profesionalni sport nije to u pravom smislu reči, ta oblast tek treba da se uredi i tek da raspravljamo u ovom visokom domu o tome. Dve godine su DOS-ovci, na čelu sa tadašnjim ministrom finansija, uz vašu orkestriranu podršku DSS-a i svih koji su podržavali, na sva zvona pričali o tome da su podneli, zamislite, krivičnu prijavu protiv doktora Blažića jer je kupio jednom klubu omladinaca dresove. Vi možete, a da ne razmatrate sva ova druga pitanja i ovu bedu i sirotinju koja je zadesila Srbiju, da pritisnete taster za glasanje i da izglasate budžet nove agencije, a sada i za nagradno pitanje ne znate koliko je to, a mnogo je miliona dinara, kao i sve one druge koje mnogo koštaju građane Srbije. Razmislite o tome i sledite ovaj jedini racionalan put, ako već hoćete da se prikažete kao štedljivi, a niste, jer sam ministar finansija to nije, najskuplji mu je vozni park, predsednik Republike isto; besni, obesni, ko pijani milijarderi bahato se ponašaju i rade šta hoće, a sa druge strane dođu im predstavnici MMF-a – smanjite javnu potrošnju. Najlakše je da uzmete od gladnih, od bolesnih, od zdravstvenih radnika, od penzionera, od prosvetnih radnika. Izvolite, gospodo, razmislite malo kuda i na kakav način, sa ovim zakonima koji se štancuju iz meseca u mesec i sa sve većim brojem agencija, vodite Srbiju. To nije dobar pravac, to građani znaju i zbog toga ne mogu da prihvate takvu vašu politiku, a naročito bahato trošenje para u ogromnim iznosima, dok je sa druge strane možda desetine ljudi ili ko zna koliko sačekivalo vas ili nas ispred zgrade Skupštine ili predsednika da traži osnovnu pomoć za lek, za plaćanje računa, posao ili ono što im je najneophodnije.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Na član 55. amandman je podneo poslanik Vojkan Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za omladinu i sportprihvatili su amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O BEZBEDNOSTI I ZDRAVLjU NA RADU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović, Meho Omerović, Mileta Poskurica, Paja Momčilov, Miroslav Nedeljković, Dragan Živkov, Dragoljub Anastasovski, Milovan Radovanović, Branislav Rankić, Momir Marković i Vjerica Radeta, kao i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Našim amandmanom smo hteli da malo pojasnimo situaciju da nešto što je prihvaćeno u našoj ranijoj zakonodavnoj praksi i, kako sam u načelnoj raspravi govorio, naših zemalja u okruženju, kod utvrđivanja tzv. preventivnih mera hteli smo da kažemo našim amandmanom i to u pisanoj verziji i priložili da je potrebno nekako naglasiti značaj rada po učinku. Ne samo zbog toga što je to bilo vezano za raniju tehnologiju proizvodnje, ali osobito bi to bilo korisno da štiti one zaposlene koji su u privatnom sektoru, koji će morati da rade na veliku normu ili rad po učinku. Potpuno je poznat smisao ovoga i to je apsolutno termin koji nije nepoznat, a najmanje sadrži logiku koju je kao objašnjenje dala Vlada, predstavnik Vlade za ovaj amandman, predstavljajući to subjektivnim odnosom zaposlenog prema radu. Zaista, rad po učinku nije subjektivni odnos, sem ako se izuzme ona činjenica da svaki zaposleni, osobito sada kada primaju jako male plate, sigurno biva motivisan da radi više, ali to ide do određene granice, do mere iscrpljenja, kada gubi pažnju, nije više sposoban da radi, osobito jednostavan i monoton posao koji bi radio iz nedelje u nedelju, iz godine u godinu. Hteli smo na određen način da obavežemo poslodavca kod predviđanja preventivnih mera. Odgovor da će se takva deklarativna odluka, ili stvarna, sadržati u članu 4, kako je Vlada odgovorila, nije dovoljno jasan, jer to prilagođavanje je vrlo široko. Može reći da se prilagodio radnom mestu i radnoj okolini, dovoljno osvetljeno, dovoljno toplo, dovoljno čisto, izvoli i radi, ali ako više proizvedeš više ćeš biti plaćen, tako da taj motiv zaista postoji u zakonodavnoj praksi. Prilično je nesuvislo objašnjenje koje je Vlada dala odbijajući amandman. To ne bi ništa tehnički umanjilo značaj zakona, a mnogo bi značilo za zaposlene, da ne bi bili izrabljivani. Danas su zaposleni u privatnom sektoru veoma izrabljeni, veoma iskorišćeni, veoma zloupotrebljeni. Masa njih ne dobije platu, ne dobiju regularne poreske prijave, juri ih inspekcija, a onda imate predsednike opština koji se žale na inspektore što su preterano naglašeno prisutni u njihovim, posebno malim, opštinama, gde promet pada. Dakle, zatvara se krug uzajamnog nepoverenja, uzajamnog nezadovoljstva, sukoba različitih nivoa, čak i vlasti i ovlašćenja na, recimo, jednom lokalnom nivou, što je moglo zakonom da se reguliše, dovede u red i da se pri kreiranju preventivnih mera, osobito pri kreiranju strateškog plana koji dovodi, da ne kažem, do akcionog plana, kako se u ovom predlogu zakona zove akt o proceni rizika, jer bi to bio sastavni deo elemenata procene rizika. Zato mislimo da bi bilo korisno da se ovaj amandman u danu za glasanje usvoji, jer zapravo poslodavac treba da vodi računa o tome kako normira rad zaposlenog, da li ga tera, nezavisno od toga šta će pisati u ugovoru o radu ili potajno da radi više i time izlaže sebe većem riziku za oboljenja, jer radi u lošim uslovima, za povređivanja ako radi mnogo na mehaničkim sklopovima.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u prilog ove rasprave želim da kažem nekoliko rečenica. Jasno je i razumljivo zašto je promenjen Zakon o zaštiti na radu u zakon o bezbednosti i zdravlju na radu. Video sam osnov iz postojećeg zakona u drugom delu bezbednosti i zaštite na radu, u članu 6. kaže se - preduzeće je dužno da preduzima odgovarajuće mere zaštite zdravlja i bezbednosti radnika na radu. Preformulisan je postojeći tekst i ono što su bile opšte odredbe sada su preventivne, ono što je bilo obezbeđenje kao zajedničke odredbe, tako da tu nema neke suštine, nema politike, odnosno ideološke razlike. Radi se o jednom tehničkom propisu i nije teško ako se poštuju standardi i nauka postojeća, zaštita na radu. Postoje fakulteti, redovne studije, postdiplomske studije, postoje instituti koji se bave ovom oblašću. Promeniti sam naziv, kako će se sve to uklopiti vezano za primenu ovih propisa, to je opet priča za razmišljanje za predlagača. U načelnoj raspravi pomenuo sam jednu fabriku u okolini Majdanpeka, kritikujući Predlog zakona i ukazujući resornom ministru da se u pogledu primene propisa iz oblasti zaštite na radu nije ni ranije dovoljno vodilo računa i danas se ne vodi dovoljno računa. Malo je ko slušao tu raspravu iz prepodnevnog izlaganja, jer su bili na poslu i iz onoga što se kasnije kao efekat te rasprave čulo, iz rekla-kazala, epilog je bio da su postojeći direktori, plašeći se intervencija ministra u želji da sazna šta se stvarno dešava u toj fabrici, provetrili fabriku, našminkali radnike, doveli medije, dopisnike medija iz lokalne sredine, da pokažu da to stanje stvari nije takvo kako je u raspravi rečeno. Moja namera nije bila ni tada, ni danas, iako nisam pomenuo fabriku, niti proizvod... Htelo se u lokalnim medijima da se prikaže kao pokušaj jedne opozicione stranke da umanji šanse da se ta fabrika u procesu privatizacije dobro proda, što nije bila moja namera. Fabrika ima perspektivu, ima zanimljiv proizvodni program, ali mora se dovesti u red sa propisima koji u ovoj državi važe. Ona rasprava od pre nekoliko dana je imala efekta. Kaže da su provetrili fabriku, očistili su malo radna mesta, dali radnicima nove radne mantile, našminkali ih, doterali radnike. Imali su jedino problem sa onim radnicima koji su zbog narušenog zdravlja napustili fabriku, pa su u fazi lečenja, izlaska na ocenu radne sposobnosti ili dugom bolovanju došli pred fabriku saznavši da dolaze novinari, da se sa njima vide i suoče. Nije im dato da uđu u fabriku. Rezultat je bio da su novinari, saznavši detalje i jedne i druge strane, napisali obiman tekst, dopisnici "Politike" i "Blica". Normalno, te novine nemaju dovoljno prostora da objave sve što novinari iz lokalnih sredina žele da saopšte, jer nema dovoljno prostora da se objavi širok tekst. Zato u tim novinama niste mogli da pročitate sve ono što je napisano. Da ne dužim mnogo, da ponovim još jednom: znači, fabrika ima perspektivu, ali moraju biti pametni rukovodioci, direktori i upravljačka struktura. U fabrikama ne treba da bude politika, nego struka, tehnološki proces, organizacija rada, zaštita na radu. Onda će ta fabrika moći i dobro da radi i dobro da posluje i fino da se proda.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica. Jedno razjašnjenje: za slučaj da ne završimo do 18,00 časova, produžićemo najdalje po ovoj tački. Za slučaj da stvarno završimo oko 17,00 časova raspravu, ima samo četiri amandmana koja se raspravljaju po sledećem zakonu, pa možemo da učinimo napor da u okviru radnog vremena do 18,00 časova završimo to. Plaćeni smo da radimo i ne bežimo od toga. Još jednom, svakako nećemo produžavati radno vreme, to nije sporno. Mislim da neće biti potrebe. Izvolite, gospodine Poskurica.
Ovim amandmanom smo hteli samo da ispravimo, ali ne u tom formalnom smislu, tačku 1) stava 1. člana 15, u kome se u Predlogu zakona kaže: "Poslodavac je dužan da aktom u pismenoj formi odredi lice za bezbednost i zdravlje na radu". Tu smo dodali jednu, sada vidim, kad analiziram post festum, možda i nesrećnu reč "odgovorno lice", zato što kada je Vlada, predlagač zakona, razmatrala amandman pozvala se na to što stoji u zagradi člana 4. tačke 21), gde su pod tim "odgovornim licem" zamislili nešto drugo. Ja sam sebi čak u ovom ručnom radu, dok sam pisao, stavio: ili ovlašćeno, ili predstavnika, ili lice koje se stara itd. Da bi to gramatički i sintaksički bilo ispravno bilo je potrebno, kad već odrediš lice, da to lice dobije i neki prefiks kao odgovorno lice, jer ćemo sigurno i u praksi biti suočeni sa činjenicom da će direktori biti ljudi koji neće morati ili neće hteti da mnogo znaju o tehnologiji svog posla. Tada će sigurno moći da odrede nekoga ko će u njihovo ime i sačekivati inspektora i propratiti aktove, u ime poslodavca potpisivati. Zapravo, suština je bila u tome, da je predlagač pažljivije analizirao našu zamisao ovde, video bi da bi ovaj predlog možda mogao tehnički da se izmeni i da se stavi neka druga reč, neki drugi pridev, šta bi bili "odgovoran", ne znam. Onda bi bilo sasvim jasno da bi taj amandman mogao glatko da prođe. Dakle, namera je bila činjenica koju inače mnoga zakonodavstva poznaju, da neko nekoga može u nekom sektoru da ovlasti, i pravno lice, i fizičko, i finansijsko i lice koje je odgovorno za zdravlje ili zaduženo za bezbednost i zdravlje na radu. Dakle, smisao je bio taj. Odgovor koji nam je ponuđen je otišao dosta daleko, u smislu preklapanja sinonima, tako da mislimo da bi i ovako kako bi stajalo, moglo biti prihvaćeno i ne bi bilo u značajnoj koliziji, po sadržaju tačke 1), kako bi se izmenila, ni u kakvoj koliziji sa tačkom 21) člana 4, tako da mislim da je bilo samo pitanje dobre volje predlagača i, uslovno da kažem, našeg poslanika koji je, moguće, deo predvideo razmatrajući, da ne upotrebi sinonim, što u zakonu može da bude nekada opasno i nekada može biti neprihvatljivo, ali u ovom slučaju je to sasvim jasno. Iz konteksta ne bi izašlo šta to znači "lice koje je zaduženo", pa pri tome valjda i odgovorno, kad je za nešto zaduženo. To je bio smisao ove amandmanske intervencije, a u vezi sa nekim narednim članovima ćemo dodatno pojasniti ovo naše zalaganje.
Reč ima gospodin Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada smo pre pauze utvrđivali do kada ćemo raditi i kada je rečeno da ćemo raditi samo u pojedinostima po ovoj drugoj tački dnevnog reda, predsednik Skupštine je energično rekao "možda". Da pređemo na amandman. Narodni poslanik Paja Momčilov je tražio da se u članu 15. u stavu 1. tačka 1) promeni i da glasi – aktom u pisanoj formi odredi lice odgovorno za poslove u vezi sa bezbednošću i zdravljem na radu - odgovorno lice. Odgovor koji je Vlada Srbije dala je, po meni, nedorečen, a pravo da vam kažem i malo nesuvisao. U svakom zakonu koji je do sada tretirao zaštitu na radu, u prvoj tački kada se pomene lice koje je odgovorno, obavezno se kaže "odgovorno lice" i obavezno se u pisanoj formi potvrđivala njegova odgovornost. Povrede na radu su u svakom tehnološkom procesu moguće i mora se utvrditi ko je taj ko će sutradan videti da li su sve higijensko-tehničke mere preduzete itd. Ne vidim da se preklapa i ne vidim da je amandmanom gospodin Paja Momčilov tražio, kako ovde kaže – odredbom člana 38. Predloga zakona utvrđeno je da je lice za bezbednost i zdravlje na radu neposredno odgovorno poslodavcu kod koga obavlja te poslove, te da se iz tog razloga amandman odbija. Mislim da je ovo malo nesuvislo. Nije tražio da se u ovom članu svi poslovi tog odgovornog lica popišu, nego da mu se da rešenje da je ono odgovorno lice, da i taj radnik, ako je tuđom krivicom povređen, zna koga da ganja.
Hvala, gospodine Markoviću. Izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Kao odgovorni poslanik još odgovornije Srpske radikalne stranke prvo da vam kažem, gospodine Markoviću, lakše je vama u toj poziciji, ne zato što ste na mestu predsednika, nego vi čitate sinopsis koji je ispred vas, pa vi samo, što bi rekao naš narod, terate od početka do kraja i dokle stignemo, a kad tako nama kažete, prebacićete se sa jednog na drugi zakon, a i kako pakujete zakone u dnevni red, sa dopinga u sportu na bezbednost i zdravlje na radu, mi to sve možemo, ali moramo da znamo sa koje materije ulećemo u neku drugu. (Predsednik: Primite moje izvinjenje.) Prihvatam izvinjenje. Vrlo ste ljubazni. Što se tiče člana 15. i namere dr Paje Momčilova da se u tački 1) definiše odgovorno lice, ovo kao da je nedovršena rečenica – počeo je neko od saradnika ovog Slobodana Lalovića, poslanika-ministra, da piše i stao, nema dalje. U pravu je gospodin Marković, ne samo što je to praksa kod nekih drugih zakona, ovde to mora da bude obaveza, jer ako se sve ove dalje tačke navode, onda mora da se zna da nije dobra ni formulacija. Tu je napravljena greška: "aktom u pisanoj formi odredi lice", pa sada ovo "za bezbednost i zdravlje na radu"; treba da stoji na kraju "odgovorno lice" i ovo "za" ne, nego koje će to da čini, da predstavlja lice odgovorno za bezbednost i zdravlje na radu - odgovorno lice. Zašto ovo potenciramo? Zbog toga što je odgovornost nekoga ko predstavlja poslodavca u odnosu na zaposlenog danas veoma bitna stvar. Da to jeste tako pokazuju i sve ove predstavke koje stižu nama poslanicima, a naročito članovima Odbora za privredu i privatizaciju. Evo, u petak će Odbor za privredu i privatizaciju da razmatra neka veoma loša rešenja koja su učinjena, po mišljenju zaposlenih, u mnogim preduzećima u Srbiji, recimo "Izolma" iz Rače, to znam pošto je preduzeće sa područja Šumadijskog okruga, a i u drugim privatizovanim preduzećima, gde se od strane poslodavca, mnogo je bilo takvih slučajeva, od strane onih koji su kupili to preduzeće uopšte ne razmišlja ni o minimumu socijalne zaštite ni programa, a kamoli o ovim novim tehnologijama i o toj zaštiti, o čemu govori član 15. Prema tome, da bi sve bilo precizno i jasno do kraja i da bi se znalo ko je to... Možda se to vama čini kao da smo mi podneli amandman radi amandmana, ali pogledajte da ova prva tačka nikakvu logiku nema. Sve ovo drugo, i da se za obavljanje poslova zaposlenom obezbede mere bezbednosti i zdravlja na radu, što naravno mnogi poslodavci ne čine, i da se osposobljavaju zaposleni za bezbedan i zdrav rad – molim vas, gde ste vi to videli, a naročito kod mnogih vlasnika, ovih novokomponovanih bogataša ili tajkuna da to rade. Zamislite vi sada da Bogoljub Karić nekome obezbedi mere zaštite; on da može gurnuo bi ga kroz prozor, samo da mu služi za jednokratnu upotrebu i šta ga briga. On svojim zaposlenima, osim zaposlenima članovima svoje porodice koji ne rade ništa, nego samo fiktivno peru pare i milione evra po svojim računima, niti uplaćuje poreze ni doprinose. Imate na toj njegovoj BK televiziji saradnike i novinare i one koji rade po deset ili 15 godina, žene koje ne mogu da postanu majke, da zasnuju porodicu, iz razloga što se boje da ne dobiju otkaz. On je predsednik udruženja nekakvih industrijalaca i dobija navodne... Ali, to sve plaća i onu decu da mu pevaju u Japanu, da mu po Londonu dele plakete. Vajni industrijalac i poslodavac. Neće dotle i sa takvim ponašanjem poslodavca niko da zaštiti radnike. Prema tome, prihvatite u danu za glasanje ovaj amandman da bi se znalo i da bi se bar u ovoj oblasti pokazala namera da želite neki red, da se navede koje je to odgovorno lice što se tiče obaveza poslodavca u članu 15. kako je to predložio kolega Paja Momčilov.
Izvolite, gospodine Todoroviću, imate četiri minuta. Da samo pojasnim, izvinjavam se, vodio sam računa, gospođice Jovanović, hvala što ste prihvatili izvinjenje, ali vodio sam računa da su predstavnici sva četiri amandmana ovde i rekao sam ako postoji mogućnost bilo bi jako dobro da pokušamo radi efikasnosti. Hvala vam još jednom.
Dame i gospodo narodni poslanici, u članu 15. stav 1. tačka 1) pokušalo se da se kaže ono što je u postojećem zakonu u članu 55, gde su obaveze direktora preduzeća u ranijem tekstu. Dakle, iz postojećeg zakona, iz oblasti zaštite na radu, "Službeni glasnik" 42/91, i izmena koje su usledile 1993. godine, dva puta 1993. godine, zatim 1994. godine i 1998. godine, gde se naročito ističu, pa ću vam ja sada reći nekoliko stvari. Ali, ne može biti samo lice koje je zaduženo odgovorno, a ovo lice smo ranije zvali referent zaštite ili šef zaštite na radu, zavisno od toga koliko je to veliko preduzeće. I poslodavac, direktor preduzeća, sam poslovođa i radnik koji je u procesu proizvodnje, svi su oni na neki način odgovorni, svako u svom delu, zavisno od akata i zakona koji tu oblast regulišu, tako da odrediti samo lice da bude odgovorno za sve ovo što piše u zakonu... Posebno ono što predlagač kaže i hvali se kao da je to nešto novo, nešto revolucionarno, nešto dobro, kako će se uvesti zaštita na radu u malim i srednjim preduzećima. Zaštita na radu je obavezna u svim preduzećima, odnosno po novom zakonu kako se ona već zovu. U tom smislu, ne znam koliko je dobro u ovom članu definisano, dakle, sve obaveze tog lica koje će biti zaduženo za bezbednost i zdravlje na radu. Kada se ovaj pojam "zdravlje na radu" pominje često u tekstu članova odredbi ovog zakona više mi liči na frazu, nego stvarnu želju i mogućnost da se utiče na zdravlje na radu zaposlenog. Istina je da u toj oblasti ima mnogo prostora za rad i angažovanje državnih organa da se proveri u svim fabrikama, u zavisnosti od tehnološkog procesa i propisane mere zaštite na radu, u zavisnosti od opštih mera, posebnih i pojedinačnih, kakvi su uslovi i kakva je zaštita potrebna. U ovom delu, ako imam vremena, samo ću nekoliko stvari da citiram iz tog člana 55, ima negde preko 15 odredbi, a ovde ste vi dali nekih osam. Znači, prepričan je, praktično, član 55. gde ćete prepoznati o čemu se radi. Dakle, da se radnik rasporedi na mesto rada na kome su sprovedene mere zaštite na radu; da se radniku poveravaju zadaci koji neće imati štetne posledice na njegovo zdravstveno stanje i bezbednost; da pristup zoni gde postoji opasnost mogu da imaju samo radnici kojima su data odgovarajuća uputstva, ali to se retko radi kod nas. Dalje, da se na radno mesto sa posebnim uslovima rada raspoređuje radnik za koga je na propisan način utvrđeno da ispunjava posebne uslove, odnosno da se radniku koji posebne uslove ne ispunjava zabrani dalji rad na radnom mestu sa posebnim uslovima rada. To se nigde ne primenjuje i to su strašne zloupotrebe. Dakle, ako radnik kaže da ne može da radi, znate šta će biti – dobiće otkaz, otići će i nema nikakvu zaštitu, a danas smo izmenili propise iz oblasti na radu, tako da je moguće i nezakonito dati otkaz radniku i nema nikakve zaštite, posebno u odnosu koliko je država u mogućnosti da štiti zaposlene. Dalje, član 4a postojećeg zakona, odnosno izmenom i dopunom članova 4a, 4b i 4c, to je dodato kao novo, da se radniku može dati na upotrebu oruđe za rad, sredstva i oprema lične zaštite od opasnih materija samo ako je obezbeđena dokumentacija propisana ovim zakonom. Dalje, da se radniku na upotrebu može dati oruđe za rad i instalacija samo ako je prethodno utvrđena njihova ispravnost na način i po postupku koji je propisan ovim zakonom; da radnik može da radi samo u radnoj sredini gde su hemijske i fizičke štetnosti u dozvoljenim granicama. To je onaj problem gadne materije, gde sam ja pitao ministra kako ćemo meriti stepen gadosti ili gadnosti, ne znam kako ćemo te gadne materije definisati, ako ih bude u našim fabrikama. Dalje, da se sredstva rada, odnosno sredstva i oprema lične zaštite isključe iz upotrebe ako su neispravna i ako zbog nastalih promena ugrožavaju život i zdravlje radnika, ima i tih slučajeva. Dalje, da se sredstva rada, odnosno sredstva i oprema lične zaštite koriste prema njihovoj nameni i da ih upotrebljavaju samo radnici kojima su poverena; da se za vreme rada ne uživa alkohol ili druga sredstva zavisnosti, a radnik koji je pod uticajem alkohola i drugih sredstava zavisnosti da bude udaljen sa rada, i da se ne puši na radnim mestima gde to nije dozvoljeno. Zamislite, radnik koji ima problema sa zdravljem, posebno u fabrikama gde su dnevna oštećenja, i koristi bensedine, dakle, lekove za smirenje i depresiju, pa direktor fabrike naredi lekaru da im zaključi bolovanje, jer nema ko da radi u fabrici, kaže da im ne dozvoljava bolovanje i radnik pod dejstvom tih sredstava dođe u fabriku, radi na liniji gde se mora ispuniti norma. Vi znate kakve posledice mogu da nastupe. Samo još dve rečenice želim da kažem, dakle, da pri raspoređivanju radnika upozna radnika sa opasnostima, štetnostima i merama zaštite na radu, da zabrani rad radniku koji se ne pridržava propisanih mera zaštite na radu i uputstava i koji ne koristi sredstva i opremu lične zaštite ili odbije da postupi po uputstvu za bezbedan rad. Odgovoran radnik je dužan da preduzme i druge propisane mere zaštite na radu, a u ovom slučaju je to poslovođa, a nekada je šef zaštite na radu. Dalje, da zabrani rad radniku koji nije osposobljen za bezbedan rad, da zabrani rad radniku jer se nije podvrgao lekarskom pregledu ili je lekarskim pregledom utvrđeno da ne ispunjava uslove u pogledu zdravstvene sposobnosti itd. Dakle, to je sve ono što direktor jedne fabrike mora da uradi, i referent zaštite na radu, odnosno lice, kako ste ga sada nazvali, kao i poslovođa, ali to podrazumeva ozbiljniji rad i poštovanje radnika, njegovog dostojanstva i mogućnosti da radi i zaradi, a ne da dobije otkaz ako se imalo pobuni zbog neispunjenosti uslova iz oblasti zaštite.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 26. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo u ovom članu išli sa jednom intervencijom. Kolega Nedeljković je smatrao da je logično da se doda novi stav u kome se na određen način krajnje formalno zakonski obavezuje poslodavac ili, evo, vraćamo se na ono što je bilo u vezi sa prethodnim amandmanom, lice koje on ovlasti i ozvaniči da u stvarima bezbednosti na radu posreduje sa drugim licima, zaposlenima, inspekcijom, ljudima koji dovoze nove mašine, opremu i kada se upoznaju sa tehnologijom; ubuduće će novi zakon o standardizaciji nešto tu promeniti, o čemu takođe imamo amandmane, jer nismo mogli anticipirati namere Vlade kada će koji zakon donositi i koji će se ticati Zakona o radu i bezbednosti i zdravlja. Smisao naše intervencije je da poslodavac ili lice na koje on prenosi svoje ovlašćenje da bi on ugodno sedeo u svojoj fotelji moraju znati elementarne stvari o tehnologiji rada, elementima kolektivne i lične zaštite na radu, dakle moraju imati elementarna znanja, ne da bude lice sa licencom, licencno ovlašćeno lice za celu firmu. Možete i sada da nam kažete da je to u koliziji sa čuvenom tačkom 21) člana 4, ali moglo je da se i na Zakonodavnom odboru učini intervencija i izbegne ta nesrećna permutacija, to ponavljanje ove reči. Inače je sasvim smislen amandman i obavezuje da nešto neko, i direktor i neko koga on ovlasti, mora o tehnologiji da zna, da bi se u krajnjem slučaju na ubedljiv način mogao pojaviti i pred radnicima, a na kraju krajeva razumeti i akt koji donosi, a to je akt koji je osnovni, koji će biti ustav za njih, za sprovođenje, to će biti sve. To je akt koji mi ne znamo, to će tek propisati ministar, pomoći će mu i razne agencije, ali niko tačno još ne zna kako će to izgledati. Bilo bi vrlo logično da poslodavac zna nešto o tome šta će akt sadržavati, kako će biti sproveden, kakva će biti uputstva, pisana, štampana, znakove i ostale načine da obeleži. Može on da ima ovlašćeno lice koje će mu u tome pomagati, ali nije na odmet da nešto zna o tome, jer je vlasnik svega i u konačnom, to je odgovor za sve, jer ste lepo predvideli u jednom od ranijih članova da ga odgovornosti ne oslobađa ako se desi neka od povreda iz člana ovog zakona, osobito obolevanje ili povrede zaposlenih. Prema tome, da bi nešto više o tome znao, nešto o tome mora da zna, a sudeći prema ovome ne mora ništa da zna, nego je dovoljno da nekoga zaposli, jedno ili više lica, a čak ni to nije precizirano, kao što je u nekim zakonima i rešenjima precizirano koliko moraš imati zaposlenih, koliko lica za bezbednost i zdravlje moraš da imaš. Ovde se daje samo kvota kada treba da ih imaju i u kojim okolnostima. Naravno, mi znamo da ne možemo amandmanima baš sve korigovati, ovaj zakon koji je ovako nepotrebno izmenjen i prilagođen nekim drugim uzusima dovesti u stanje za koje mislimo da bi bilo bolje, ali zaista stojimo na stanovištu da je amandman gospodina Nedeljkovića sasvim logičan i da bi ga trebalo prihvatiti, jer to elementarno obučavanje zaposlenog odnosno ovlašćenogposlodavca je makar toliko da bi mogao sve testove koje će radnici na radnim mestima da polože, da zna njihova rešenja, da zna koje su mere protivpožarne zaštite, koja su sredstva zaštite od požara, da kada sam kao gazda krene u kontrolu ili u nameru da deli otkaze zna šta mu ko nije uradio. Neće nositi akt koji može da bude 50 kucanih stranica ili čitati šta je gde javno nalepio kao obaveštenje. Zašto bi bilo loše da poslodavac ili neko drugi, ako on to neće i ako ništa od toga ne zna, nikakvu meru pojedinačne kolektivne zaštite... Desiće se da će neko staviti papirnu maramicu da se zaštiti od ovoga ili onoga, što nema veze sa životom i reći će da je to mera pojedinačne zaštite, umesto da uzme masku. Ne znamo zašto je Vlada odbila ovaj amandman, ali očigledna je ideja da se ovakav zakon kako je predložen takav i usvoji, ali to ništa nije novo. Tako se radi sa većinom zakona i tako nam i jeste u mnogim sferama, a ne samo u ovoj tzv. zaštite na radu, ne znamo samo zaštite od koga i čega, a da rada gotovo i nema.
Hvala, gospodine Poskurica. Reč ima gospodin Marković, po istom amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada sam pročitao obrazloženje zašto se odbija amandman narodnog poslanika Srpske radikalne stranke gospodina Nedeljkovića prvo sam pomislio da su ovo ministru Laloviću pisali u njegovoj stranci, pa sam se setio da on nema stranku i da je ovo pisao sam, i zbog toga je ovakvo obrazloženje, nesuvislo i nedorečeno. Amandman poslanika Nedeljkovića glasi: "Poslodavac ili lice na koje on prenosi ovlašćenje iz oblasti bezbednosti i zdravlja na radu moraju biti osposobljeni iz oblasti zaštite na radu, posebno u vezi sa tehnologijom rada, postupcima i merama kolektivne i individualne zaštite koje primenjuju u svojoj delatnosti." Amandman se odbija iz razloga što je u članu 37. stav 2. Predloga zakona propisano da poslove bezbednosti i zdravlja na radu može da obavlja lice koje ima položen stručni ispit, u skladu sa ovim zakonom. Šta ćemo sa promenom tehnologije, sa promenom proizvodnje? Danas se vlasniku fabrike ne isplati da pravi određeni proizvod, kupi novu tehnologiju, pređe na sasvim drugu vrstu proizvoda, lice koje je zaduženo u oblasti zaštite na radu ima položen protivpožarni ispit i tu se sve završava. Uglavnom vlasnici firmi i direktori društvenih i privatnih preduzeća prenose ovlašćenja iz oblasti zaštite na radu na pojedino lice koje je stručno, koje je završilo fakultet zaštite na radu, ali u ovom slučaju kada se tehnologija menja prvo mora on da bude upoznat, pa onda on mora svakog radnika pojedinačno, odnosno grupno da upozna sa opasnostima koje određena mašina, određeni aparat sam sa sobom nosi iz oblasti zaštite, sa sredstvima za zaštitu i tek onda može da se pristupi. Ne znam zašto je ovaj amandman odbijen, osim što se ministru Laloviću ne sviđa što su ovaj i sve prethodne i buduće amandmane podneli poslanici Srpske radikalne stranke. Verujte, zakon bi mu bio mnogo pametniji i suvisliji da je amandmane usvojio.
Hvala, da li još neko želi reč o istom amandmanu? (Ne) Na član 27. amandman je podneo poslanik Dragan Živkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, retko ko u Srbiji danas da zagovara nove tehnologije i da su one primenjene. Ima nekoliko fabrika koje rade, ali kada pogledate u onome u čemu smo mi bili najbolji, kada je u pitanju mesna industrija, konditorska industrija, imamo nekoliko dobrih fabrika koje treba da se suprotstave uvozničkom lobiju, jer kvalitet tih proizvoda, recimo u "Soko Štarku", daleko je bolji nego mnogih drugih proizvoda koji se nalaze na našem tržištu. I sami znate odmalena da su čokoladne napolitanke "Soko Štarka" daleko najbolji proizvod i da ne mogu čak ni mnogo poznatije robne marke da pariraju tom kvalitetu proizvoda. Kada je u pitanju ta nova tehnologija i kako do nje da se dođe, ne vidimo da bilo ko pokazuje dobru volju, naročito od novih vlasnika preduzeća i firmi, jer oni to obećaju, i to je najveći spor sa radnicima i kod Agencije za privatizaciju, a ne ulažu ništa u tu novu opremu. Sve to i da se desi, a i da je ovakva kakva jeste - zastarela, nemoguće je da radniku koji ima za to određenu kvalifikaciju ili je preko nekog zavoda (kao što je ovaj čuveni u Kragujevcu, gde nije izvršena nikakva prekvalifikacija) ipak uspeo da se prekvalifikuje, dođe da radi za fabričkom presom, kažete – izvoli, to je tvoje radno mesto, kreni da radiš danas, od 7 do 15 ti je radno vreme, norma ti je tolika i da zaradiš neku crkavicu. Nemoguće je, a da se ne prihvati amandman koji je podneo kolega Dragan Živkov. Onaj službenik koji dođe u banku da radi, ili u bilo koje drugo preduzeće, da je činovnik, mora za rad sa računarskim programom tog preduzeća da se obuči za kratko vreme, da zna da knjiži, da zna da radi, da poznaje program tog preduzeća, sistem rada. Ovako, ako vi ne prihvatite amandman u kome kolega kaže da se posle reči "radnog vremena" dodaju reči "pod kontrolom zaposlenog koji je osposobljen za bezbedan i zdrav rad", onda sam član nema smisla i dovodite u veoma veliki rizik, jer to će bukvalno taj novi, ili bilo koji poslodavac da shvati i da tako baci u vatru novozaposlenog, bez mogućnosti da mu neko od kolega sa dugogodišnjim iskustvom pomaže u tome. Prema tome, svi amandmani podneti na ovaj predlog zakona i te kako imaju smisla i samo su logičan završetak nečega što je Slobodan Lalović započeo, očigledno sam, ali to nije dovoljno i nije dobro. Mi, koji veoma brinemo o radnicima u Srbiji i o njihovom zdravlju, o situaciji u kojoj se nalaze i zbog toga potenciramo sva ova pitanja, tražimo od vas da razmislite još jednom i da u danu za glasanje prihvatite ovaj i druge amandmane.
Hvala, gospođice Jovanović. Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, hteo bih da istaknem jednu bitnu komponentu. Ne znam koliko su naši industrijski giganti razvijeni, koliko veliki, koliko su "Zastava", kovačnica, preseraj, moćni da rade. Imajući tako nešto u vidu i neprekidno obećanje da će to jednom sve zaživeti, kada dovoljno budemo odradili sve što se od nas traži, ko može da zamisli kako bi izgledalo kada bi nekog iskusnog radnika koji prima početnika, nekoga ko osposobljava, recimo, đaka na praksi, ono što mu on može dati - savet na licu mesta, tu pored mašine gde su oruđa za rad, sredstva za rad, praktičan savet za zaštitu i za korišćenje sredstava lične zaštite. Nikada nijedno stručno lice koje je formalno dobilo akreditaciju, licencu, koje ima samo određenu visoku stručnu spremu za tako nešto, ili višu stručnu spremu, ne može da mu pruži, jer se veoma veliki broj povreda i nesreća na radu dešava baš zato što nema dovoljno konkretnog iskustva vezanog za radno mesto. Teško je ma kakvom obukom, ma kakvom licencom, koliko god meseci da ona traje, ući u najsuptilnije tajne rada varioca na mehaničkoj presi, rada na kranu, dizalici, malterskih, molerskih radova, teških radova na velikim objektima. Tu postoji hiljadu sitnih detalja koje samo onaj koji radi, zajedno sa onim koji se prima na posao, može da zna. Neka zakonska rešenja čak predlažu da se zaposli ono lice koje se tek obuči i bude potpuno spremno za rad, da dobije ugovor o radu. Mi nismo hteli amandmanom da stvaramo tu nepovoljnost, da one osobe koje nisu obučene ne krenu sa procesom rada. Treba da krenu. Treba dovoljno dugo vremena da provedu zajedno sa onim ko to dobro zna da radi. Ne vidim kakva bi šteta bila. Obrazloženje predlagača kaže da se u nekim slučajevima to ne može primeniti, to je samo izuzetak od pravila. Sasvim je jasno da i tu, kada se uvode nove tehnologije, novo radno mesto, novi radni procesi, neko i tu mora biti prvi. Možda će to biti čovek koji je došao da montira mašinu iz Nemačke, neki Nemac, pa će sa njima biti prevodilac i radnik koji će kasnije nastaviti da radi. To nije suvislo, nije to pitko objašnjenje. Prosto način na koji je Vlada odgovorila govori o tome da jednostavno neće da prihvati amandman. Napiši što god da je suvislo, džaba se kolega Živkov tu mučio i razmišljao kako da uradi krajnje suvislu stvar, sada su našli - ima ovlašćeno lice; ili ako se uvodi nova tehnologija, ovaj član baš ne bi bio po volji. Naravno da je jasno, ako se neko radno mesto prvi put osniva, da je tu procedura sasvim drugačija i da tu nema već iskusne osobe. Čak i da je hteo Zakonodavni odbor, mogao je to da promeni, kaže – izuzev ako se osniva radno mesto, nego niste pažljivo čitali amandmane Srpske radikalne stranke, tako da ovaj dobar amandman kolege Živkova niste shvatili. Verujemo da ćete u danu za glasanje, ako bude dovoljno onih koji su sada slušali naše obrazloženje i to prenesu svojim kolegama, usvojiti ove intervencije koje su sitne, koje duh zakona neće da promene, protiv koga jesmo, ali bi bilo od velike koristi zaposlenima.
Hvala, gospodine Poskurica, i na optimizmu. Da li još neko želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 27. amandman je podneo narodni poslanik Dragoljub Anastasovski. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li želite reč? Izvolite, gospodine Anastasovski.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. U članu 27. na kraju stava 4. briše se tačka i dodaju reči "i mora se obaviti pre otpočinjanja samostalnog rada zaposlenog". Amandmanom se pojašnjava prilično nejasna formulacija u ovom ali i drugim članovima Predloga zakona, po kome se zaposleni tek nakon sticanja statusa zaposlenog lica osposobljava za bezbedan i zdrav rad. Neka zakonska rešenja u drugim zemljama idu dotle da predlažu da osposobljavanje bude sprovedeno pre započinjanja zaposlenog sa radom, što mislimo da bi otežalo poziciju i poslodavca i budućeg zaposlenog. Ovim predlogom ostavlja se mogućnost neometanog zasnivanja radnog odnosa. Osposobljavanjem za zdrav i bezbedan rad se ne uslovljava zaposlenje, ali se precizno definiše kada zaposleni postaje samostalan u svom radu. Pri donošenju ovakvog zakona trebalo je prvenstveno konsultovati direktno zainteresovane za ovaj zakon, odnosno i poslodavca i zaposlenog. Ovo je vrlo važan zakon. Ako se bude striktno primenjivao u mnogo čemu će doprineti radnicima za bolji, kvalitetniji i sigurniji rad, odnosno izvršavanje radnih zadataka. Zato treba angažovati inspekcijske službe ili druge nadležne organe koji će kontrolisati poslodavce da li se i na koji način pridržavaju ovog zakona. Treba unaprediti i rad službi medicine rada, da oni rade svoj posao kako treba, a ne površinski i rutinski. U većini slučajeva radi se o radnicima koji rade pod izuzetno teškim uslovima i na teškim poslovima. Trebalo bi obratiti pažnju na te sistematske preglede. Ispričaću vam jednu priču, u kojoj sam lično učestvovao. Bili smo sa grupom radnika u službi medicine rada na pregledu, pregled je obavljen, završen, sutradan je naš kolega preminuo. Hajde, desilo se, šta će čovek, ne možete to da izbegnete. Međutim, posle 10-tak dana stižu rezultati medicine rada po kojima je radnik potpuno zdrav i sposoban za rad na visini i dubini. Da se ovo ne bi dešavalo, treba obratiti pažnju na rad medicine rada, unaprediti njihov rad, dati im instrumente, ali i oni da se uozbilje, da mogu da obavljaju svoj rad. Ovaj zakon bi mogao da bude dobar i koristan ako se striktno primenjuje.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, stvarno nije jasno zašto predlagač nije usvojio ovaj amandman. Da bi vama i onima koji ovo skupštinsko zasedanje gledaju bilo jasno ja ću pročitati i taj stav 4. iz člana 27. koji glasi: "Osposobljavanje za bezbedan i zdrav rad zaposlenog mora da bude prilagođeno specifičnostima njegovog radnog mesta". Narodni poslanik gospodin Dragoljub Anastasovski traži da se tačka na kraju ovog stava briše i da se dodaju reči "i mora se obaviti pre otpočinjanja samostalnog rada zaposlenog". U situaciji smo da tehnologija stalno napreduje, otvorili smo granice, naši privrednici uvoze nove mašine, uvoze novu tehnologiju, dođemo u situaciju da je samo jedan obučen, on treba da obuči čitavu grupu radnika koji će raditi na toj mašini, pogotovo onih novih koje zapošljavaju, i ukoliko ih ne obuči pre njihovog samostalnog početka rada za tom mašinom, ne pripremi te ljude da izađu i da mogu komotno da rade, onda će se stvarno desiti ovo što je rekla narodna poslanica gospođica Nataša Jovanović. Dovešće ga do mašine, reći će mu – to ti je presa, norma ti je toliko i toliko, osam sati ti je radno vreme; ako svih 10 prstiju odneseš večeras kući, odneseš, ako ne odneseš, šta ti ja mogu.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine predsedniče, kada već razgovaramo i stigosmo do člana 28, da vas pitam gde vam je ministar?
To nije moj ministar, to je ministar Narodne skupštine Republike Srbije, koga je Skupština izabrala.
Vi ste mu i predsednik, gospodine Markoviću, on je i poslanik.
Predstavnici Ministarstva su ovde na poziv predsednika Skupštine.
Jesu, ali znate zbog čega vam to kažem. Ako već razmatramo član 28. i amandman koji je podneo kolega Milovan Radovanović, a jedino je normalno rešenje za ovaj član zakona da se u za to prikladnim prostorijama obavlja test novozaposlenog, onda vas to pitam zbog toga što u obrazloženju koje je potpisao ministar Lalović u odgovoru da ne prihvata ovakav amandman kolege Milovana Radovanovića najciničnije je odgovorio da upravo na tom radnom mestu treba da se obavi test, odnosno upitnik ili pismeni test zaposlenog za novo radno mesto. Sada treba da nam objasni zaista, opet pominjem onu reklamu "pomeri se s mesta" i skelu, ili neko drugo gradilište ili raščišćavanje snega na putu, kako će u uslovima kada dođe na radno mesto da raščišćava sneg na autoputu Beograd - Niš, kada je ogromna vejavica i napolju -20, da polaže test. Ako nam Lalović objasni kako je to moguće ja ću da prihvatim da on nije obavezan da bude ovde u sali, ali zaista on to jeste, uz sve to što neki misle da ne treba da sluša ili da brani svoj stav, jer takva vrsta cinizma je samo njemu poznata i nailazi na veoma veliku osudu od građana. Da je to tako i da ne mislim samo ja i SRS o ministru Laloviću da je veliki cinik, jer je takav odgovor dao, da ljudi i u takvim uslovima, i onaj ko je na brodu, i onaj ko je u avionu... Hajde kažite pilotu u avionu neka na radnom mestu polaže test – stvarno neverovatno. Teorijski to može da se desi, jer je on to tako napisao, a kolega Milovan pokušao da ispravi. Među mnogobrojnim pismima koja stižu na poslaničku grupu i na naša imena stiglo mi je i pismo potpisano od strane vaših sugrađana, gospodine Markoviću, Beograđana koji su se potpisali kao prijatelji, ljudi koji su zaposleni, neki su u penziji, ljudi koji su univerzitetski profesori u penziji, koji su obespravljeni zbog takvog Lalovićevog zakona koji ste vi usvojili i za njega glasali u Skupštini, mislim ne vi, nego vaša poslanička većina, i slušajući ga u Skupštini i na raznim emisijama došli do zaključka da većeg cinika nema. To je njegova karakterna osobina i njegov način ponašanja i ovde u ovoj stranci koju nema, kao samostalni strelac, ali je neprihvatljivo da nas ponižava i da kolegi Radovanoviću daje ovakav odgovor. Mogao je da kaže – to je dovoljno što sam napisao, ili mi smo mišljenja, ima nekih rešenja koja su identična ovome. Ali, ne može da pronađe ni rešenje, jer u svim zemljama u okruženju i zemljama na zapadu sa kojima vi harmonizujete, u većini slučajeva, ove zakone, zemljama EU u koju će navodno da nas uvede ova vlada koja je na izdisaju, još neki mesec ili dan. Pitanje je da li će da opstane, 2012, 2024, ne znam koje godine, nigde nema ovakvog rešenja kao što je u članu 28. predložio Lalović, nego upravo ovo o kome govori kolega Radovanović – da u za to primerenoj prostoriji treba da se obavi ispit, pisani, odnosno pismeni test koji kvalifikuje novozaposlenog da dalje može da obavlja taj posao, i to je jedino logično i normalno. Gde bi to Lalović mogao da uradi, i sad njega da pitamo, ne znamo, jer ovo mu je jedno od prvih radnih mesta u pravom smislu reči. On je bio sindikalac, stalno išao, nešto se kao bunio, pobuni se, nagodi se sa poslodavcem, posle dođe; ovog gospodina ni krivog ni dužnog poslao ovde da hvata beleške, niti može da izađe ništa da nam kaže, možda se i slaže sa našim stavovima. Je l′ tako? Možda smo vas ubedili da su ispravniji stavovi SRS-a. Ja vidim po vašoj reakciji da se vi slažete, ali nema tu ministra. Kaže predsednik Skupštine – pozvao sam ga, on nije došao. To nije opravdanje i to nije u redu, naročito kada je ovakav jedan zakon u pitanju.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković. Cinizam, kao što znate, nije zabranjen Poslovnikom, a nije ni karakterna osobina.
Dame i gospodo narodni poslanici, gledajući ovo obrazloženje zašto je amandman odbijen i sva ona prethodna obrazloženja, a gledajući i ovo obrazloženje do kraja o odbijanju amandmana, došao sam do zaključka da ministar Lalović nije ovo sam pisao, nego su seli Mika i Lale i Čanak i dogovorili se i napisali ovo. Čanka znam kako je kupio. Dali su mu mesto predsednika Upravnog odbora Zavoda za zapošljavanje. Mika i Lale su se verovatno nekako istalili. Uglavnom, jedino oštećeni ostaju i poslodavci koji će na osnovu ovog zakona raditi i zaposleni koje će ovaj zakon kačiti. Narodni poslanik Milovan Radovanović je pokušao da ispravi nešto što je nepopravljivo. Ovaj predlog zakona koji smo razmatrali u načelu je nepopravljiv zakon. To što piše bezbednost, a nije zaštita, ja mislim da je ministar Lalović to prijavio kao patent inovaciju i verovatno će od Vlade Srbije i dobiti neku nagradu zbog toga. Od kada je bilo rada uvek je bilo sredstava zaštite na radu. Znamo svi mi koji smo proveli silne godine u halama, u radionicama, u preduzećima, to se tada zvalo higijensko-tehnička zaštita i zaštita na radu, protivpožarna zaštita itd. Sada je bezbednost. Nije zakon o zaštiti na radu, ali je zakon o bezbednosti. Da se vratimo na amandman. Narodni poslanik Milovan Radovanović je u amandmanu tražio da se u članu 28. stav 2. promeni i da glasi: "Provera teorijske osposobljenosti zaposlenog za zdrav i bezbedan rad obavlja se u prikladnim i za takve prilike uređenim prostorijama i prethodni praktičnoj proveri osposobljenosti koja se obavlja na radnom mestu zaposlenog." Obrazloženje zašto su Mika, Lale i Čanak odbili ovaj amandman kaže – odbija se iz razloga što kako teorijsko, tako i praktično poznavanje mera za bezbedan i zdrav rad treba upravo proveriti na radnom mestu na koje se zaposleni raspoređuje ili je već raspoređen. Gospođica Nataša Jovanović lepo reče, onaj treba na kranu, na 50 metara, na svom radnom mestu da popunjava test da li će te drmnuti struja ako gurneš prst u struju. Neverovatne stvari. Banalizovati nešto što treba sutradan da bude zaštita svih zaposlenih, bez obzira na kom se radnom mestu nalazi. Testovi su se uvek polagali ili u trpezariji ili u nekoj konferencijskoj sali u preduzeću, a onda se izlazilo na teren i to što je popunio na testu proverava se na radnom mestu pored mašine. Mislim da je najjednostavnije, najjeftinije po ovu državu da ministra Lalovića skloni sa ovog mesta i dovede nekog čoveka koji je suvisliji i pametniji od njega.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo poslanik Branislav Rankić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, zašto nije usvojen prethodni amandman prosto nije jasno, šta bi on u zakonu temeljno promenio. Razumem da su hteli nešto ovim našim amandmanom da promene, da nagoveste da će to biti na drugačiji način bolje regulisano, ali zaista da u zdravstvu zaposleni polažu ispit iz oblasti protivpožarne zaštite, epidemioloških mera rada, u koronarnoj jedinici, na dijalizi i da popunjavaju test pored bolesnika, pored operisanog čoveka, neverovatno. Njemu je radno mesto hirurška sala i neće valjda tu da popunjava. To je prosto zla volja da se ne učini ono što su radikali predložili, koliko god da je suvislo, logično. Bilo bi sramota da je ministar tu i čitava vlada, kaže - zašto ne pisani oblik testa. Kako će da polaže test onaj koji vozi, to je isto zanimanje. Da sedne u kola i da vozi i da polaže test, koju je krivinu prošao, a koju nije? Ništa ne menja, dodaje se samo - u posebnoj prostoriji, a iza toga ide praktični na radnom mestu. Da bi građanima bilo jasno do koje mere se prosto inati predlagač sa amandmanima Srpske radikalne stranke, a onda kad god imaju priliku izađu i kažu - eto, radikali deluju destruktivno, deluju demagoški, ništa njima ne valja, nijedan im zakon nije po volji. Taman pomislimo da su prihvatili jedan amandman, za drugi bi bilo logično, oni ne pročitaju, ali prevrću različite zakone i pokušavaju da nam doskoče zašto smo pisali amandmane takve kakve jesmo. Sada vidimo to i kod amandmana gospodina Rankića koji je tražio da se preciznije definišu mesta sa rizikom. Šta je zakonopredlagač uradio u tom pogledu? Rekao je - to mesto sa povećanim rizikom mi nećemo više taksativno pobrajati, što je nekada bilo bilo je. A da je bilo sasvim je jasno; uzmite bilo koji zakon u bivšoj SFRJ, uzmite bilo gde i bilo kada, tačno se izdvajalo šta je. Onda delimično objašnjavaju da to ima u sadašnjem Zakonu o radu, vrlo taksativno, vrlo malo i uglavnom vezano za posebne kategorije zaposlenih, do 18 godina, od 18 do 21 i osobe sa određenim hendikepom. Globalna preporuka šta jeste, šta treba da bude mesto sa posebnim rizikom ne postoji i mi smo to lepo stavili tu. Kakvo je obrazloženje? Biće u budućem aktu koji će kasnije donositi ministar, propisivati. Šta će njemu biti smernica za to? Kako će znati, ako u zakonu ne stoji ništa, šta bi to trebalo da bude mesto sa povećanim rizikom, vrlo deklarativna definicija koja se u zakonu opisuje, to radno mesto. Zašto ne bi rekao - evo sada imam član 28, moj akt o proceni rizika mora sadržati sve iz člana 28, pa ako vidimo da nešto još može biti mesto da se tehnologije kobajagi razvijaju, mi ne možemo da ih stignemo, uvek ćemo ostaviti zakonsku klauzulu da to proširimo i da budući akt za novo preduzeće, novu firmu, novi akt, neće svi akti o rizicima biti pod indigom, svi će biti različiti, jer zavisi od delatnosti. Uvek će se ostaviti u tom aktu da poslodavac u hodu, kako razvija svoju firmu, uvodeći novu tehnologiju, otvara nova mesta rizika i to je onaj deo suvislog objašnjenja koje dajete odbijajući ovaj amandman. To je razumljivo i nemamo ništa protiv tog dela objašnjenja, ali protiv toga da prihvatite elementarnu taksativnu pobrojanost koja će obavezivati kada bude dao predlog akta, neko mora da da predlog zaposlenom. Kako će Karić da zna, kako će "Bambi" da zna, kako će "Zastava"? Neko mora da da mustru, a mustru će da da ministar, na šta da se pozove, šta je teško radno mesto. Ako počne da opisuje isparenja, kakva, šta treba da sadrže da bi bila štetna. Isparenja od parfema najčešće nisu štetna, ali isparenja organskih derivata koja smo pobrojali jesu, jake buke, vibracije, šta je kriterijum za jačinu i mnogo toga. Ništa ovo ne bi menjalo, ali bi donekle uobličilo i dalo osnovu za kreiranje budućeg podzakonskog akta, jer bi moglo nešto konkretno da se usvoji i da se ima reper. Hteli smo zaista da dovedemo u logičan spoj nešto krajnje nejasno definisano u stavu 3. člana 28, da istaknemo u prvi plan ono što je bitno, što bi rukovodilo i ministra kod donošenja mustre za takav akt. Oni koji budu pisali, svaki poslodavac, svako lice koje bude pisalo takav akt mora da ima neki oslonac, ne može samo da gleda jedinstvenu mustru, jer će biti hiljadu mustri za hiljadu vrsta zanimanja, a jedna ista može da se javi svuda.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz Ministarstva, kolega Rankić je podneo amandman na član 28. dodajući nov stav, koji je kolega komentarisao. Ovaj predlog treba shvatiti u kontekstu poslova sa posebno teškim uslovima rada, odnosno gde je rad naročito težak, opasan i štetan za zdravlje i pored toga što su primenjene sve opšte i posebne mere zaštite na radu. Radna mesta na kojima se obavljaju profesionalne delatnosti ograničena su navršenjem određenih godina života ili zbog perioda i težine poslova fiziološke funkcije opadaju u toj meri da se onemogućava dalje uspešno obavljanje itd. Radi se o poslovima i radnim mestima gde se radni staž računa sa uvećanim trajanjem. Veliki je broj takvih radnih mesta gde sa posebnim i pojedinačnim merama zaštite na radu ne mogu sva štetna dejstva tehnološkog procesa ili opasnih materija da se otklone, pa onda one koliko-toliko utiču na zdravlje. To je posebnim pravilnikom regulisano. Predlagač zakona je to predvideo u prelaznim i završnim odredbama i to je ono što mene raduje, da ovakav zakon neće mnogo smetati ako se poštuju ove prelazne i završne odredbe, tu je sve rečeno da će se do donošenja propisa iz člana 5. stav 2. ovog zakona primenjivati propisi koji važe. To je na dve stranice, nabrojani su taksativno svi propisi koji sada važe, a regulišu ovu oblast. Ne znam koliko će ministarstvo i nadležne službe imati prilike da sve to završe i usklade sa novim propisom, donesu nove pravilnike. Primenjujući postojeće pravilnike u delu koji se odnosi na posebno teška radna mesta, odnosno gde štetnost po zdravlje ne može da se otkloni posebnim i opštim merama i postupak za utvrđivanje tih radnih mesta... Tu bih skrenuo posebnu pažnju predlagaču. Do sada je u trećem delu postojećeg pravilnika utvrđen postupak, kaže se: "Utvrđivanje radnih mesta iz stava 1. ovog člana vrši komisija za utvrđivanje radnih mesta, kod poslodavca...". Ta komisija je tročlana. Sastav komisije je: predstavnik poslodavca, predstavnik Fonda PIO i stručne organizacije iz člana 3. stav 4. ovog pravilnika. Stručna organizacija – misli se na institute zaštite na radu. Poslodavac je u obavezi da pokrene postupak, da zahteva dolazak te komisije. U mojoj praksi smo imali ovakav problem: promena organizacije rada, promena tehnološkog procesa, što nalaže obavezu utvrđivanja uslova rada i pozivanje komisije. Predstavnici Fonda PIO kažu - dolazimo, nije problem, država plaća, imamo dnevnice, putne troškove, ali predstavnik stručne organizacije neće da dođe dok mu se ne uplate unapred troškovi, dok mu se ne obezbedi smeštaj, dok mu se ne obezbede dnevnice. Onda je nemoguće da ta komisija počne da radi i obavi svoj posao u skladu sa propisima, na osnovu znanja i tehnike koja je poznata. Zamislite one poslodavce koji ne vode računa o zdravlju radnika na radu i koji nisu u prilici da plate. Relativno, to nije velika cena i ne košta mnogo, ali poslodavac jednostavno ne vodi računa o tome. Najveći broj slučajeva je da poslodavac tu svoju obavezu ne izvršava i ne zahteva izlazak komisije, da se utvrde ta radna mesta koja su posebno teška i štetna po zdravlje radnika. To regulišu propisi iz penzijsko-invalidskog osiguranja, taj pravilnik, govorim o njemu. Ima mogućnost i Fond PIO da pokrene postupak, ali zamislite privredna društva koja su tek formirana, koliko treba vremena da prođe, koliko treba vode da protekne Dunavom da bi se Fond PIO, odnosno nadležni ministar zdravlja i nadležni ministar penzijsko-invalidskog osiguranja setili da dođu u neku fabriku kod nekog subjekta i da rade u toj materiji, da utvrde da li su ta radna mesta toliko štetna, zašto je toliko veliko bolovanje, zašto je gubitak radnog vremena u toj meri, a radnici ne mogu da se leče. U tom delu resorno ministarstvo ima mnogo posla, koristeći postojeće propise, odnosno obavezu da nove pravilnike uskladi sa novim zakonom, jer je ta oblast danas veoma zapostavljena i sve na štetu zaposlenih.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 30. amandman su zajedno podneli narodni poslanik Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Sad ovaj amandman ima znatno veću težinu. Ako bi se sada posmatralo šta je u članu 30. stav 3. stavljeno – da je poslodavac dužan da obezbedi da zaposlena žena za vreme trudnoće, zaposleni mlađi od 18 godina života i zaposleni sa smanjenom radnom sposobnošću, i pored osposobljavanja za bezbedan i zdrav rad, budu u pismenoj formi obavešteni o rezultatima procene rizika na radnom mestu i o merama koje se primenjuju itd. Dakle, dovoljno je da poslodavac trudnoj ženi, maloletnoj osobi i osobi sa hendikepom pokaže akt o proceni rizika i da ga pošalje na radno mesto. Po čemu su gora bivša zakonodavna rešenja koja kažu da trudnica ne može to i to, ne sme to i to? Zaista neshvatljivo. Ovo znači da nema milosti - pokazao sam ti akt o proceni rizika, a ti izvoli pa radi, pa kad rodiš malformitet, onda ćeš da kažeš šta si pročitala. Šta je mogla da uradi kad je pročitala, da ode u medicinu rada i da kaže da toj njoj šteti itd. i onda da izgubi posao? Dakle, nije nam jasno zašto je ovaj naš član, gde su precizno pobrojane sve tri kategorije lica koja su u Zakonu o radu, tom opštem zakonu koji se tiče i ovog zakona; kopirao sam taj Zakon o radu i vidi se koliko je deklarativno pobrojana zaštita omladine i zaštita materinstva u članu 89. Dakle, dozvoljeno je u opštem zakonu da taksativno bude pobrojano: ne može da radi gde su zračenja, gde su isparenja i posebno težak teret, kao da je sada 19. vek, pa se zna da trudnica samo ako podiže teret može izgubiti plod. Besmislica u ovom tehnološkom trenutku. Dajemo mnogo više ponuda za štetnost, koju takođe treba upisati u opšti akt koji će ministar tek da donese, akt o proceni rizika, gde se taksativno kaže: za vreme trudnoće ne sme da obavlja poslove vatrogasca, na visini, u uslovima visokog/niskog pritiska, pa onda sva hemijska jedinjenja ne smeju da budu u okruženju ili na radnom mestu, pa onda poslove u vezi sa jonizujućim zračenjem, da ne čitam svaki detalj našeg amandmana. Zakonodavac je trebalo da pročita i ne znam šta bi bilo loše da je amandman usvojen i gde bismo to negativne ocene i kakve to konsekvence povukli. Ako vam je neko kontrolisao ovaj zakon, mislim da su ovi sa strane više zainteresovani da kontrolišu tehnologiju prodaje naše imovine, nego tehnologiju donošenja ovih zakona. Čak ni ovakvu vulnerabilnu populaciju niste bolje zaštitili nego opet skoro ciničnim stavom 3, u kome poslodavac treba da obavesti: radiće tamo gde ima vibracije, gde ima buke, gde ima jonizujućeg zračenja, mere protiv buke su ti to, protiv vibracija to, pa ti izvoli radi dalje. Ne kažem da neće smeti da radi, kako u Zakonu o radu stoji. Preporučuje se da ne radi do 32 nedelje, a zadnja dva meseca trudnoće žena ne bi trebalo da radi samo noću i prekovremeno, kako je zakonodavac rekao. Šta ako su teški uslovi rada, a radi normalno, što prekovremeno i noć? Znači, može u osmom mesecu trudnoće da radi u organskim isparenjima. Neverovatno. Ne znam zašto je to smetalo, da li su toliko strogi ti kontrolori koji ovo čitaju? Što taj zakon i za njih ne bi bio prihvatljiv, ako toliko insistiraju na humanosti i na demokratičnosti, ako vam to neko kontroliše. Stvarno stavljate pod upit, kad sve logične amandmane odbijate, da vam to neko drugi kontroliše, da neko drugi gleda; ili poslodavci koji će u robovlasničkim modelima da iscrpe čak i tu vulnerabilnu populaciju - mlade osobe, trudnice i osobe sa određenim hendikepom. Kako idemo kroz diskusije o amandmanima, postajete sve nejasniji zašto ste odbijali ove amandmane, šta su oni tako temeljno mogli da promene u zakonu koji vam neko drugi čita. Čak ste za neke od naših amandmana rekli – doći će neki novi zakon koji će predvideti metodologiju kako se ispituje procesna oprema, kako se ispituje način montaže, način uništenja hemijskog otpada, sve što je zakonom ranije bilo regulisano. Znači, anticipiramo budući zakon. Tako ste i ovde anticipirali – tek će o trudnicama biti donet zakon, zakon o zaštiti trudnica. To obrazloženje nisam poneo. Što i da ga nosim, da ga beskrajno čitam. Doneće se podzakonski akt o uvođenju mera za poboljšanje bezbednosti i zdravlja trudnica i radnica, po direktivi. Evo, opet direktiva. Tek će se doneti. Dok se ne donese, neka rade kako gde hoće i koliko ko može. Zaista mislim da vam ništa ove amandmanske intervencije ne bi promenile u nekoj suštini, u konceptu koji želite da postavite, ali bismo dali izvesnu sigurnost vrlo vulnerabilnoj populaciji. Pravo je čudo da, osim onoga što ste im uradili Zakonom o penzionom i invalidskom osiguranju, Zakonom o radu, sad im dodatno dajete i teže okolnosti za rad, jer se zaista ne uklapate sa onim što je osnovni Zakon o radu predložio. Ovaj zakon nižeg reda se ne uklapa sa osnovnim zakonskim aktom za donošenje ovoga. Ali, takva je vaša volja, videćemo da li ćete do kraja istrajati.
Reč ima Nikola Todorović, po istom amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo par napomena u prilog ovoj raspravi. Dakle, želim nešto da kažem, posebno kada se radi o ženskoj omladini, o mladim devojkama. Ovo bi važilo, ovo što piše u ovom predlogu zakona, kada je državna firma, fabrike koje su nekada radile, gde su bile određene mere, postojale razvijene službe gde se brinulo o zaštiti omladine i majki sa malom decom. Kod privatnih poslodavaca, skrećem pažnju resornom ministarstvu, posebno zbog toga što ne kontrolišete rad na crno, jako je velika zloupotreba zapošljavanja mladih, posebno ženske omladine na poslovima na određeno vreme. Određeni poslodavci zabranjuju mladim devojkama da se udaju, teraju ih da potpišu izjave da neće, ako se udaju, ostati u drugom stanju. Desi li se da poslodavac sazna da je mlada žena ostala u drugom stanju, daje otkaz njoj i mužu, čak ako rade u istoj fabrici. Kod nas u okolini ima jedna fabrika koja je privatizovana. Ima u okolini Beograda puno tih malih fabrika i poslodavaca gde takve ugovore potpisuju na pet godina, a Srbija misli o natalitetu, misli o zaštiti omladine. Te poslodavce treba prvo naučiti da kada žena ostane u drugom stanju, otvori trudničko bolovanje, pa porodiljsko, da to država plaća, ne plaća poslodavac, toliko može da ostane u radnom odnosu, a za vreme dok je majka na bolovanju, dok je dete malo, može zaposliti radnika na određeno vreme uz zamenu odsutnog radnika, ne gubi ništa. Ali, postoji strašna diskriminacija i zloupotreba ženske omladine i to bi resorno ministarstvo moralo da reši svojom akcijom, kontrolom, prvo rada na crno i tih privatnih poslodavaca koji takve ugovore ili takve izjave traže od ženske omladine. Hvala.
Nadam se da ste vi protiv zloupotrebe, nezavisno od godišta. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 33. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednog bisera, još jednog trenutka nadahnutosti prilikom pisanja ovog zakona od strane ministra, pogotovu pisanja obrazloženja zašto se amandman odbija. Dakle, član 34. stav 1. na koji sam podneo amandman glasi: "Kada mu preti neposredna opasnost po život ili zdravlje, zaposleni ima pravo da preduzme odgovarajuće mere, u skladu sa svojim znanjem i tehničkim sredstvima koja mu stoje na raspolaganju, i da napusti radno mesto, radni proces, odnosno radnu okolinu." Ja sam tražio amandmanom da se iza reči: "ima pravo da" doda reč "pošto", pa bi onda glasilo: "Kada mu preti neposredna opasnost po život ili zdravlje zaposleni ima pravo pošto preduzme odgovarajuće mere u skladu sa svojim znanjem i tehničkim sredstvima koja mu stoje na raspolaganju..." itd. Amandman mi je odbijen, a sada ćete čuti obrazloženje. Kaže – odbija se iz razloga što se predloženim amandmanom nameće obaveza zaposlenom da preduzme odgovarajuće mere u slučaju neposredne opasnosti po život i zdravlje na radu pre napuštanja radnog mesta. Da nije tužno bilo bi smešno, neverovatno. Zaposleni ima pravo, ukoliko u preduzeću, u hali izbije požar, ima pravo da uzme onaj vatrogasni aparat i da požar ugasi, ali nema obavezu. Zaposleni ima pravo ukoliko pukne vodovodna cev, da dam te najbanalnije primere, da zatvori ventil, ali mu nije obaveza, jer on može da napusti radno mesto i da onda pronađe šefa ili da pronađe vlasnika te firme ili direktora preduzeća i da mu kaže - tamo curi voda. Dakle, dok dođe taj koji ima obavezu da zatvori slavinu, taj koji ima obavezu da ugasi požar, ode fabrika. Sećam se, 80-tih godina radio sam u prometu gasa, kada je punionica gasa tu na Dorćolu izgorela. Da je ovaj zakon, ukoliko ga usvojite, govorim poslanicima iz vladajuće većine, bio na snazi, danas ne bi bilo Dorćola. Upalila se punionica gasa, zaposleni je imao obavezu, skočio je, zatvorio ventile, izgorelo je samo mesto gde se pune boce, celo preduzeće je sačuvano i sačuvan je Dorćol. Pre par godina se slična situacija desila u rafineriji Pančevo, takođe se desila u "Petrohemiji". Dame i gospodo narodni poslanici, pošto mu preti neposredna opasnost bilo koje vrste, zaposleni mora da ima i obavezu da ta sredstva... Jer, do sada smo govorili kako se obučava za primenu tih sredstava, a danas se kaže - ima pravo. Ima i obavezu, naravno ne dovodeći svoj život u pitanje, da sačuva i tu imovinu koja će trajati i da sačuva živote ostalih koji takođe imaju pravo da žive, a tu su u neposrednoj okolini. Čudo da nije napisao – nema obavezu da upozori ostale radnike da izađu. Tako će poslovođa u nekom rudniku imati pravo da zatvori vodu, da pozove lift koji ih izvlači iz rudnika ili da pozove lift i sam da izađe, a nema pravo ostale da upozori na opasnost. Dame i gospodo narodni poslanici, stvarno je krajnje vreme da sklonite ovog ministra, jer ovaj zakon je takav da nikoga ne štiti, osim ako njega ne štiti negde. Ovo je prepisano i to je loše prepisano, loše je prevedeno i mislim da je krajnje vreme da se ovaj zakon, bez obzira što smo došli do amandmana, povuče. Hvala.
Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, na osnovu člana 140. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, podneo je amandman na član 35. Pošto je predstavnik predlagača na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 35. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik predlagača na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja nije prihvatio ovaj amandman. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlaže Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, sada ćete zaista na delu da vidite kako funkcioniše Vlada Republike Srbije kada su u pitanju amandmani poslanika Srpske radikalne stranke. Kada mi u raspravama kažemo kako Vlada, odnosno predstavnik Vlade - resorni ministar ne prihvata naše amandmane, onda se uvek neko nađe ko dobaci da to nije tačno, pa se neki ministar pohvali, eto, kako je neki amandman usvojen. Mogu ja to da shvatim da, znate, Vlada ima prilaz, koncept nekom problemu potpuno suprotan od onoga što je koncept Srpske radikalne stranke i onda nije ni logično da prihvati amandman koji potpuno menja koncept tog vladinog predloga. Šta ovde imamo? Član 35. Predloga zakona kaže: "Zaposleni je dužan da primenjuje propisane mere za bezbedan i zdrav rad, da namenski koristi sredstva za rad i opasne materije, da koristi propisana sredstva i opremu za ličnu zaštitu na radu i da sa njima pažljivo rukuje, da ne bi ugrozio svoju bezbednost i zdravlje, kao i bezbednost i zdravlje drugih lica." Očigledno je da je ovo nepotpuno, neprecizno i da je bilo neophodno da se amandmanski utiče na ovaj član zakona. Dakle, ne dira se koncepcijski u vladinu ideju, nego jednostavno da ima smisla ova norma člana 35. Zato sam u ime poslaničke grupe SRS predložila amandman da se posle stava 1. dodaju stavovi 2. i 3. na ovaj član 35. Stav2. bi glasio, ja bih vas molila da ovo pratite, jer ću sada da uporedim sa ovim što je Vlada prihvatila: "Zaposleni je dužan da pre početka rada pregleda svoje radno mesto, uključujući i sredstva rada kojima se koristi, kao i sredstva i opremu za ličnu zaštitu i da u slučaju uočenih nedostataka izvesti poslodavca ili drugo ovlašćeno lice." Stav 3: "Pre napuštanja radnog mesta zaposleni je dužan da radno mesto i sredstva rada ostavi u stanju da ne ugrožavaju druge zaposlene." Dakle, dopunom člana 35. zaista se preciznije definišu obaveze zaposlenih, afirmiše se disciplina na radnom mestu, razvija se duh kolektivne odgovornosti. Sprovođenjem predloženih mera se u značajnoj meri mogu smanjiti ili eliminisati mnogi rizični događaji koji dovode do povređivanja ili oboljenja zaposlenih. Dakle, ništa što bi bilo ko od predstavnika Vlade ili članova resornog skupštinskog odbora mogao da stavi kao primedbu na ovaj amandman. Ovaj amandman je podnet 17. oktobra u 17,00 časova, a 20. oktobra smo dobili mišljenje Vlade, upućeno Narodnoj skupštini Republike Srbije, o amandmanima na Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. U njemu se kaže da Vlada predlaže Narodnoj skupštini da, iz razloga navedenih u obrazloženju amandmana, prihvati amandman narodnog poslanika Vjerice Radeta na član 35. Predloga zakona, koji glasi, i onda lepo stoji prepisan amandman onako kako sam ga ja i podnela. Posle toga koleginica koja je predsednik ovog resornog odbora pitala je da li sam spremna da svoj amandman prilagodim vladinom konceptu Predloga zakona. Naravno da nisam bila spremna, jer sam potpuno uverena da je amandman koji sam podnela zaista takav da bez njega zakon ne bi imao smisla., ne samo član 35. nego ceo zakon. Takođe je to bio nepodeljen stav i nepodeljeno mišljenje kolega na Odboru i predstavnika Ministarstva. Dakle, nisam se inatila, nego jednostavno to je bio amandman koji sam podnela u takvom tekstu. Nisam želela da menjam amandman zato što je to princip rada naše poslaničke grupe i ne možemo da prihvatimo zato što nam neko iz Vlade kaže – ne sviđa mi se ovaj izraz, nego onaj. Ako Vlada neće da prihvati naš amandman, zašto bismo mi menjali sopstvene amandmane. Dakle, to je bio 20. oktobar, a 26. oktobra, na osnovu člana 140. Poslovnika, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podnosi na Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu sledeći amandman na član 35 – posle stava 1. dodaju se novi stavovi 2. i 3. koji glase: "Zaposleni je dužan da pre početka rada pregleda svoje radno mesto, uključujući i sredstva za rad koje koristi", to su bile reči iz amandmana, a oni kažu: "za svoje radno mesto, uključujući i sredstva rada kojima se koristi". Gde se ovde dirnulo u bilo kakvu vladinu ideju, u vladin koncept? Jednostavno, niko više ne može da nas ubedi da se ne radi o tome da Vlada neće da prihvati amandmane Srpske radikalne stranke, pogotovo ne kada je u pitanju amandman poput ovog na član 35, za koji je očigledno i Vlada shvatila da bez tog amandmana zakon nema nikakvog smisla i da neće biti primenjiv. Dakle, i u takvoj situaciji Vlada neće da prihvati činjenicu da mi u poslaničkoj grupi SRS ovaj posao radimo ozbiljno. Kada intervenišemo amandmanski ne radimo to, kako neke kolege negde u javnosti vole da kažu, da opstruišemo rad parlamenta. Naprotiv, to radimo zato što znamo da ćete ovaj zakon, koliko god bio loš, usvojiti i koliko god bio loš da će taj zakon da se primenjuje. Bez ovih nekih naših izmena i amandmanskih intervencija na zakonu, slobodno možemo da kažemo da ovo što vi nazivate zakonom uopšte nemamo, nemamo nikakvu zaštitu na radu, niti nam iko garantuje ikakvu bezbednost za zdravlje na radu itd. Dakle, čuli ste od kolege Poskurice uglavnom, po više amandmana, zaista jedan kvalifikovan stav i mišljenje o ovom zakonu i o svakom amandmanu pojedinačno. Želela sam da vas kolege poslanike i javnost Srbije upoznam i upozorim na jedan zaista nekorektan odnos Vlade prema poslanicima Srpske radikalne stranke, prema našem angažovanju i radu. Da je ministar ovde, insistirala bih da mi kaže koja je razlika između toga da je zaposleni dužan da pre početka rada pregleda svoje radno mesto, uključujući i sredstva za rad koja koristi i toga da je zaposleni dužan da pre početka rada pregleda svoje radno mesto, uključujući i sredstva rada kojima se koristi? Dakle, da tražim da se prihvati ovaj moj amandman, imali bismo isti tekst sa jednom jedinom rečju razlike, isti tekst kakav je već postao sastavni deo amandmana. Znam da je to besmisleno i nemoguće, ali vas molim da ubuduće vodite računa, i vi kolege članovi Odbora i predstavnici Vlade, da ozbiljno razmatrate amandmane koje dobijete, da ne gledate ko je potpisao amandman, nego kakva je sadržina amandmana i da ne tražite posle "dlaku u jajetu", da bi ministar Lalović bio pametniji nego što je Vjerica Radeta. Bogami nije. Nije, jer se on nije setio da doda ova dva amandmana na član 35, nego sam se setila ja i poslanička grupa SRS i njemu smo otvorili oči jer smo podneli amandman bez kojeg mu zakon ne bi vredeo ništa, a to je i sam priznao, ali da prihvati amandman, to ne bi mogao da podnese. Hvala.
Hvala vam, gospođo Radeta. Izvinite, pošto je reč o terminologiji "sredstva rada" ili "sredstva za rad" i pošto ste vi protiv toga da se ne desi slučajno da se usvoji jedno i drugo, da li možda povlačite, da se ne bi greškom glasalo? (Vjerica Radeta: Ne, mi ćemo glasati za.) Naravno, ali ste samo skrenuli pažnju, to sam hteo da razumem. Reč ima Ivana Kovačević.
Mogu da se složim delimično sa koleginicom. Dakle, suštinski, amandman koji je ona podnela po meni lično sasvim je u redu i svi su se sa tim složili. Zato sam i pričala sa njom da li je voljna da napravi tehničku ispravku da bi upravo takav amandman kao izvorno njen prošao. Upravo zbog toga imamo novu poslovničku mogućnost da, ukoliko se ta korekcija ne desi, Odbor između rasprave u načelu i pojedinostima može da formira amandman da bi se korigovale neke stvari. Zašto je to bitno - "sredstva rada", "sredstva za rad", zakon tačno definiše i na samom početku zakona imamo definisanje osnovnih pojmova. Jasno je definisano "sredstva za rad". Recimo, u hrvatskom zakonu koristi se izraz "sredstva rada". Ali, pošto se u celom tekstu zakona koristi izraz "sredstva za rad", znači, nije se suštinski menjalo i generalno jeste dobra ideja, zbog toga je Odbor odreagovao.
Hvala na dodatnom pojašnjenju. U svakom slučaju, radi se o radu poslanika, a ne ministra, poslanika koji je predložio i poslanika koji su razgovarali da se uskladi. Posao je poslanika da popravljaju zakone, svaka čast, hvala. Na član 40. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 41. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov.. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč?
Dame i gospodo, narodni poslanik Paja Momčilov, koji je napisao amandman, službeno je odsutan. Kao ovlašćeni predstavnik, naravno da ću braniti amandman sa kojim sam upoznat i pokušaću da vas uverim da smo imali najbolju nameru kada smo intervenisali u ovako loše definisanom članu 41. u tački 6) gde se služba medicine na radu, koju angažuje poslodavac (angažuje - verovatno sklapa ugovor sa njima, nemoguće da će da bude u tako servilnom odnosu da bude angažovan, ali dobro) obavezuje na nekoliko važnih stvari koje bi možda mogle da se objasne delom tačke 2), kako je to dao predlagač zakona u obrazloženju zašto se amandman odbija, da se deo ovih naših primedbi ili primedbe gospodina Momčilova odnosi na obavezu te institucije, dakle zavoda za zaštitu zdravlja, da izvrši obučavanje iz prve pomoći zaposlenih. To je logično i taj deo je ispravan. Ali, to se opet na određen način, sam zakonodavac je stavio, ponavlja u tački 6), što znači da će osim potrebe da učestvuje u obuci za pružanje prve pomoći služba medicine rada biti obavezna da učestvuje u organizovanju prve pomoći, spasavanju i evakuaciji. Tu bi trebalo lingvisti da se zabave ovim problemom – učestvuje u organizovanju prve pomoći. Dakle, stvar se dogodila, havarija se dogodila, nesreća se dogodila. Sada je to zakonska obaveza službe da učestvuje. U ranijim zakonodavnim rešenjima je postojala obaveza zakonodavca da izvesti o tom događaju različite subjekte: vatrogasce, policajce, dom zdravlja, verovatno i medicinu rada itd. Logično. Sada, sasvim eksplicitno se stavlja obaveza toj službi da, osimobuke za prvu pomoć, na koju nemamo primedbi, mi smo amandmanom pokušali to da ispravimo tako što smo rekli da bi bilo logičnije da učestvuje u obuci za pružanje prve pomoći, daje savete i uputstva za spasavanje i evakuaciju. Dakle, sve to da čini dok se stvar, havarija, zlo ne desi, a onda, ako su svi drugi subjekti u mogućnosti da dođu i da pomognu, niko neće pobeći, ni vojska, ni civili, ni građani; svi će se uključiti, tu nema dileme, iako u tekstu ne stoji da poslodavac mora čitav taj lanac ljudi, odgovornih ili koji su u mogućnosti da pomognu, da uključi. Ovako ispada da je za sve medicina rada obavezna. Šta je sada praktičan problem na terenu, zašto intervenišemo? Uzmite mala mesta u kojima su zaostale fabrike koje nešto rade, čak ne radi 15, 20 ili 30% zaposlenih, negde je to od 1.000, to je veliki broj. Ako se tu desi masovna nesreća, eksplozija, plin, gasifikacija je velika, ispašće da je medicina rada obavezna da dođe, pruži prvu pomoć, evakuiše, zbrine i pruži prve elemente zaštite kroz hospitalizaciju ili lečenje u distalnom, sekundarnom i tercijarnom centru. Kako, ako je to udaljeno 20, 30 ili 50 kilometara? Kako je ta medicina rada osposobljena? Ima li saniteta, ima li kiseonika, ima li nosila, ima li zavojnog materijala? Trebalo bi da ima, ali vezano za samu instituciju, po nekom predlogu medicine rada, zavojnog materijala, kada je masovna nesreća, kako će to da uradi? Pravnicibi to mogli možda pitkije da objasne šta je kolega hteo da kaže ovim amandmanom. Meni je jasno da ih ne možemo zakonski stavljati u takvu obavezu da učestvuju u svemu tome, u evakuaciji, eksplicitno, neposredno itd. Nema drugih koji će saučestvovati u tome, nego medicina rada. Mislim da to nije logično, nije potrebno, nemamo mi toliko doktora specijalista te vrste, niti saniteta, niti opreme. Medicina rada praktično počinje da se gasi, da gubi na značaju sa gašenjem preduzeća, sa gubitkom velikih tehnoloških centara, nekadašnjih velikih industrijskih giganata. Ona je bila veoma razvijena, čak vezana za same gigante, poput onoga što je kod nas u "Zastavi". Sada tavore na "belom hlebu", hoće li opstati ili ne, šta će biti sa njima. Sada ih obavežete i sada je on dužan - poslodavac. Tim pre se čudimo što u vezi sa narednim amandmanom, koji je moj, niste prihvatili da se tamo nađe lekar medicine rada - u famoznom odboru koji ste predložili. Dakle, mislimo da bi bilo logično da ovde samo preinačimo tačku 6) i da kažemo da u svemu tome medicina rada savetodavno učestvuje, pomaže, objašnjava, upućuje, a ne da mora i sama te postupke da izvodi. To je suština amandmana kolege Momčilova. Dakle, da bude uključena i odgovorna. Pazite, evakuacija, pružanje prve pomoći i spasavanje, to je ogroman posao kod masovnih havarija za jednog lekara specijalistu medicine rada, dve medicinske sestre i vozača i jedan sanitet, ili dva, ako ima. Šta će da rade? Moraju da zovu druge, niko ne abolira ni druge, nigde vi to niste ni predvideli pa da mi to osporavamo. Ali, podrazumeva se, nekada to neće ni gazda znati, znaće komšije, pa će zvati policiju, policija će da zove kada se desilo, ako je ne daj bože stradao čuvar objekta, itd., pa da gazdu obavežete, jer je ovlašćeno lice da on zove ko treba da pomogne. Zna se da će svi da pomognu. Ali, onda će svi da čekaju da dođe lekar medicine rada pa da počne, on ih je obučio, on zna kako treba, čekajte,nemojte da mi nešto pokvarimo, on je dužan, on je obavezan. U tom kontekstu nije loše da se preformuliše i rastereti potencijale zakonske odgovornosti ova važna institucija, koju moramo sačuvati. Hvala.
Hvala, gospodine Poskurica. Sledeći amandman je vaš, ako se niko drugi ne javlja za reč. (Ne javlja se.) Na član 44. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, imate reč.
Maločas sam se dotakao tog problema. Hteli smo da amandmanskom intervencijom promenimo sastav Odbora, koji po Predlogu zakona uglavnom čine predstavnici onih zaposlenih koje je poslodavac izabrao ili su oni međusobno izabrali lice koje je nadležno za predmet obuke i pružanja elemenata iz zaštite i bezbednosti na rad. Dakle, lice koje su sami zaposleni među sobnom izabrali i od takvih lica, uz uslovno, u kondicionalu, prisustvo nekoga od predstavnika zaposlenih, svodi se najmanje tri ili više članova takvog odbora za koje se zakonopredlagač zalaže i koji bi trebalo da imaju određena ovlašćenja, doduše ovde dosta simbolična. Mi smo hteli, odnosno ja sam hteo ovim predlogom da učvrstim mogućnost da krajnje kompetentno i profesionalno nastupe tako što bi se stvorio određeni paritet. Pa, ako je reč samo o tri člana, da u odboru budu: lekar medicine rada, od čije se službe traži zaista mnogo, predstavnik zaposlenih, obučen za poslove vezane za bezbednost i zdravlje na radu, i predstavnik poslodavca. Mislimo da je logično, protivno objašnjenju Vlade u odgovoru na amandman, da tu bude i predstavnik poslodavca, jer je on lično ovlašćeno lice, da čuje šta mogu da kažu oni koji su za to vitalno zainteresovani. Sigurno je lekar medicine rada zainteresovan da to dobro funkcioniše, predstavnik zaposlenih sigurno da je zainteresovan i zašto poslodavac lično, ako je mala firmica - do 10, što imate u ugostiteljstvu itd., ne bi došao i čuo šta oni to žele. Ako je veća firma i veći broj predstavnika zaposlenih, ništa se na stvari ne menja, ostaje lekar medicine rada, ostaje jedan predstavnik, a broj onih koji su, kako ste rekli u odgovoru na ovaj amandman, vitalno zainteresovani bi se samo povećavao i time bi rasla realna mogućnost da izdejstvuju ono što je njima zanimljivo. Ovakva zakonodavna rešenja postoje i u drugim zakonima. Ako već formiramo jedno telo, koje bi trebalo da bude od pomoći, mislimo da bi ga trebalo kompetentno kreirati u nekom razumnom sastavu da bi imalo konačno nekakvog cilja, a ne da samo postoji deklarativno. Jer, na kraju krajeva, skup lica koja su ovlašćena i koji su se međusobno izabrali na nekakav kardeljevski način, samoupravni, odredili svog predstavnika, ništa naročito neće postići ako ne bude potkrepljeno voljom poslodavca i, naravno, argumentovano činjenicama koje samo može stručno lice, poput lekara medicine rada, da im pruži u odgovoru na njihove zahteve. Sve to stoji - da poslodavac treba da ih primi, da ih sasluša, da donese odluku, ali onda njima preostaje pravo da se oni žale, da jure inspekciju, da se stvara razdor ako im se ne izađe u susret. Mislimo da bi ovakav sastav odbora i zahtev inspekciji, inspektoru za vanredni nadzor bio mnogo utemeljeniji, racionalnije napisan, nego ako to rade samo lica koja su zapravo radnici, koji rade taj posao, koji nisu u stanju pravno da formulišu svoj zahtev. Istinski ne verujemo da će se inspektori, kao što u Predlogu zakona stoji, baviti i tim edukativnim delom posla i podučavati poslodavca kako će da primeni pravila iz akta koji je sam napisao. Dakle, da dođe inspektor, da te poduči kako da nešto uradiš, da te ne bi kaznio. Malo verujem u to, jer inspekcija uglavnom postoji samo za to da bi kaznila, takav utisak je u javnosti, i u svim vrstama inspekcije, po pravilu, odlaze da bi nešto našli. Kakva nam je situacija na terenu, bar što se tiče ovog segmenta, uvek će nešto naći: da je neko trenutno skinuo šlem ili nije stavio rukavicu, naočare; uvek će nešto naći. Tu dileme nema. Zaista će mnogo toga zavisiti od volje inspektora, neće on imati vremena za preventivni ili savetodavni rad ili upućivanje u tajne problematike, nego, opet bi to bilo logičnije, ide lekar, ide neko od poslodavca, pa kad se negde pogreši da tu odgovornost svi dele zajednički, a ne da formiramo jedno kvazitelo koje ni na šta neće uticati.
Na član 69. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja predlažu Narodnoj skupštini da odbije ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O OBELEŽAVANjU DANA ŽALOSTI NA TERITORIJI REPUBLIKE SRBIJE (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Vjerica Radeta, Vojislav Milajić, Nataša Jovanović, Zoran Krasić, Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, Nemanja Šarović i Aleksandar Lazarević. Narodni poslanik Aleksandar Lazarević, pisanim putem, povukao je amandman na uvodnu rečenicu člana 11. stav 1. Predloga zakona. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Skrećem pažnju da imamo osam amandmana koje je predstavnik Vlade u međuvremenu prihvatio, te molim Odbor da obavezno zaseda pre glasanja, koje će najverovatnije biti 14, da se o ovim amandmanima ne bi glasalo. Mi svakako nećemo o njima raspravljati, ali neophodno je, da se o njima ne bi glasalo, da ih Odbor prihvati. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 5. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada nije prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Taman sam mislila da pitam da li mi imamo uopšte mišljenje Vlade o ovim amandmanima i nisam očekivala da Vlada neće prihvatiti amandman koji sam podnela na član 5. Predloga zakona o obeležavanju dana žalosti. Sećate se, kada smo u načelnoj raspravi govorili o ovom zakonu, da je samo šef naše poslaničke grupe govorio; mislili smo da nema potrebe da koristimo vreme da govorimo o ovom zakonu, zato što zaista ovaj zakon treba da se donese, ne daj bože da se primenjuje, odnosno što manje da se primenjuje. I tada smo rekli, i sada, da nije bilo baš nešto o glavu da se toliko žuri sa ovim zakonom, ima mnogo prečih stvari. Čuli ste danas, dva puta je gospodin Vučić pozivao predsednika Skupštine da se pod hitno sazove sednica na kojoj bi se raspravljalo o Kosovu i Metohiji, o problemima koji se tamo dešavaju, njihovom nelegalnom parlamentu koji danas zaseda. Zamislite da je čak i grčki parlament imao vanrednu sednicu povodom stanja na Kosovu i Metohiji. To jedino, izgleda, ne interesuje državne organe u Republici Srbiji. Ali, dobro, ovo je na dnevnom redu i mi danas o tome govorimo i govorimo o amandmanu na član 5. Član 5. govori o odavanju pošte minutom ćutanja i kaže: "Svaki poslodavac dužan je da na dan žalosti omogući zaposlenima da u isto vreme, minutom ćutanja, odaju poštu nastradalim ljudima u nesreći zbog koje je dan žalosti proglašen." Kad se pročita ovaj član reklo bi se da nema ničega što bi eventualno trebalo tu da se menja, ali ovo je jedan čisto pravnički amandman. Kada pravnik pročita ceo ovaj zakon, kao što sam ga ja čitala, onda mora da se uoči da postoji kolizija između člana 2. i člana 5. ovog zakona. Naime, u članu 2. govori se o proglašenju dana žalosti i kaže se: "Dan žalosti proglašava se posle naročito teške nesreće koja prouzrokuje smrt ljudi, ranjavanje, teško oštećenje zdravlja ljudi, ili u slučaju smrti visokih državnih funkcionera. Dan žalosti može se proglasiti u slučaju smrti ličnosti koja je imala visoke zasluge za zemlju, kao i povodom nekog tragičnog događaja, kada Vlada tako proceni. Odluku o proglašenju i trajanju dana žalosti donosi Vlada" itd. Zašto sam čitala ova prva dva stava člana 2. Predloga zakona? Zato što se u ovim stavovima govori o tome kada se proglašava dan žalosti. Onda je potpuno logično i normalno da se odavanje pošte minutom ćutanja čini svima onima koji su obuhvaćeni članom 2. stavovima 1. i 2. Predloga zakona. Zato sam i predložila da se u ovom članu 5, gde stoji da se pošta odaje nastradalim ljudima u nesreći zbog koje je dan žalosti proglašen, to zameni rečima "ličnosti ili licima". Dakle – ličnosti ili licima koja mogu da nastradaju u nesreći zbog koje se proglašava dan žalosti, to su termini koji se koriste u članu 2. Malopre, kada smo govorili o ovom prethodnom zakonu, imali smo ovde neka terminološka objašnjenja i zaista mi sada nije jasno koji je motiv bio da se ovaj amandman ne prihvati. Verujte, ne daj bože da dođe do primene ovog člana 5, videli biste da u nekim slučajevima član 5. ne bi mogao da se primeni, da ne bi mogla da se oda pošta nekome za koga Vlada utvrdi da treba da se proglasi dan žalosti zbog neke tragedije. Dakle, mislim da je u pitanju neozbiljnost predstavnika Vlade, ali kakav ministar takva i Vlada, kakva Vlada takvi predlozi zakona, takva briga o državi, takav redosled prioriteta. Dakle, predstavnici vladajuće koalicije koji prisustvujete današnjem radu, ako ima pravnika, i oni koji to nisu, mislim da sam dovoljno objasnila, prihvatite ovaj amandman da bi zaista zakon i član 5. mogli da se primenjuju.
Narodni poslanik Vojislav Milajić podneo je amandman na naslov iznad člana 6. i član 6. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 9. amandman je podnela poslanik Nataša Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 13. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada nije prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada nije prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Lazarević. Vlada je prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada nije prihvatila amandman. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Izvolite, gospođo Radeta.
Isto je obrazloženje za amandman na član 13. koji je podneo Zoran Krasić i na član 14. koji je podneo Nemanja Šarović. Javila sam se da vrlo kratko obrazložim i jedan i drugi amandman, jednostavno iz razloga da bi bilo jasno kolegama koji nisu gledali ove amandmane, a i radi javnosti, da ne bude da pišemo amandmane radi pisanja nego da objasnim šta je suština. Oba amandmana, i na član 13. i na član 14, odnose se na kaznene odredbe. U članu 13. predviđen je prekršaj zbog nepoštovanja primene ovog zakona i rečeno je da se novčanom kaznom od 50 do 200 hiljada dinara kažnjavaju za prekršaj, pa onda je nabrojano: pravno lice koje ne omogući minut ćutanja, novinsko-izdavačka organizacija ako se ne pridržava odredaba člana 6. zakona, ustanove u oblasti kulture ako ne prilagode svoj program danu žalosti itd. U članu 14: "Novčanom kaznom od 2.000 do 10.000 dinara kazniće se za prekršaj fizičko lice koje na javnom mestu namerno povredi obavezu obeležavanja dana žalosti." Naravno da mislimo da treba da se utvrde prekršaji, naravno da mislimo da treba da se kažnjava za sve ovo što je navedeno u Predlogu zakona, ali postoji nešto što nam nije bilo jasno, odnosno nama je neprihvatljivo zašto bi se novčanom kaznom od 50 do 200 hiljada dinara kaznilo za prekršaj pravno lice koje ne omogući zaposlenima da minutom ćutanja odaju poštu nastradalima ili zašto bi se novčanom kaznom od dve do 10 hiljada dinara kaznilo lice koje na javnom mestu povredi obavezu obeležavanja dana žalosti. Zašto u ovakvim slučajevima, gde ne treba da bude dileme, ostavljamo mogućnost i ko će da kaže koliko je neko povredio dan žalosti, pa da li da ga kaznimo sa dve ili sa 10 hiljada ili ovo od 50 do 200 hiljada. Dakle, ne sporimo da treba da se kazni, nismo ulazili u visinu kazne, ali vas zaista molim, kada se bude glasalo o ovim amandmanima, ako predstavnik Vlade nije prihvatio, prihvatite vi. Nemojte da se dolazi u situaciju... Nažalost, nekada će se primenjivati i ovaj zakon i ovi članovi i onda treba neko da se iživljava, da procenjuje da li je neko prekršio obavezu, namerno povredio obavezu obeležavanja dana žalosti na ovaj ili onaj način i da li će da ga kazni sa dve hiljade ili 10 hiljada, da li mu se nekada prethodno zamerio itd. To važi i za ove prekršaje. Ovo je opet naš principijelni stav, o kojem govorimo svaki put kada je u pitanju izricanje kazni. Uvek smo insistirali da bude što manji raspon, jer to znači sužavanje mogućnosti zloupotrebe kod primene zakona. U ovom slučaju insistiramo ne na bilo kakvom rasponu, nego apsolutno ista kazna za svakog prekršioca zato što mislimo da je obeležavanje dana žalosti obaveza svih, jednaka za svakog i da svako mora da odgovara, odnosno da plati kaznu ako se ogreši o ovaj zakon o obeležavanju dana žalosti.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović zajedno su podneli amandman, sa ispravkom, kojim predlažu da se posle člana 15. dodaju naslov i novi član 15a. Vlada je prihvatila amandman sa ispravkom. Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Nastavljamo sutra u 10,00 časova i raspravljaćemo o tačkama dnevnog reda u pojedinostima, a najduže do završetka rasprave u pojedinostima osme tačke dnevnog reda. U petak sednice svakako neće biti. Pošto se nekoliko puta pojavila nedoumica, kojoj nema mesta, Narodna skupština utvrđuje politiku, Vlada Republike Srbije sprovodi politiku i odgovara Narodnoj skupštini. Tu politiku zastupa predsednik države i odgovara građanima. Pošto je ova skupština utvrdila politiku, u slučaju da Vlada želi, prilikom formiranja pregovaračkog tima ili utvrđivanja platforme, da zatraži odluku Skupštine Republike Srbije i na taj način dodatno ojača i definiše svoju pregovaračku poziciju, što će, svakako, uraditi, u slučaju da to Vlada zatraži u međuvremenu, moguće je da će neki od tih dana biti radan, jer će Narodna skupština, svakako, odmah tu sednicu održati. Narodna skupština u međuvremenu ne želi da gubi ni jedan dan rada i hitno radi sve što može da uradi, zbog onoga zbog čega su vas građani i birali. Ako se to ne dogodi, u petak neće biti sednice, u ponedeljak, utorak, sredu i četvrtak će biti. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje potvrđeno da u sali imamo prisutno više od trećine poslanika i da možemo da otpočnemo radni dan. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Miloljub Albijanić. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ODGOVORNOSTI PROIZVOĐAČA STVARI SA NEDOSTATKOM (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Zoran Krasić, Milorad Buha, Stefan Zankov, Vjerica Radeta. Nataša Jovanović i zajedno Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravnomoguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Stefan Zankov. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Stefan Zankov. Izvolite.