Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, član 27. Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, mi smo 10. septembra 2008. godine dobili dopis sekretara Skupštine gospodina Veljka Odalovića o primeni Poslovnika u korišćenju službenih automobila. Posle toga smo dobili drugi dopis u kome se reguliše ta stvar. Međutim, već duže vremena sam svedok kako se ova odluka ne sprovodi, odnosno kako se ona krši. U delu grada u kome živim danima se službeni automobili Narodne skupštine koriste za dovoženje na posao i odvoženje sekretarica iz vašeg kabineta. Ne samo to, ti službeni automobili koriste se za obavljanje subotnjih pijačnih kupovina potrepština određenih porodica. Dakle, mi donosimo odluku na Administrativnom odboru o osnivanju fonda, izdvajamo novac za dnevnice solidarnosti da bismo pomogli ugroženim građanima, a na ovakav način se arče državne pare, pare poreskih obveznika. Danas od devet sati sat vremena ne mogu da dobijem odluku Administrativnog odbora i gospodina Veljka Odalovića o načinu korišćenja službenih automobila. Dakle, o ovome javnost Srbije mora da zna, šta se događa sa službenim automobilima, kada se koriste i ko ih koristi.
Prošlo je dva minuta, gospodine Dimitrijeviću, zahvaljujem. Dobićete odgovor, jer se ne radi o povredi Poslovnika. Povreda Poslovnika se odnosi na povredu procedure u vreme sednice. Niste o tome govorili, pa vas molim, ubuduće kad reklamirate povredu Poslovnika da se to zaista i odnosi na povredu procedure. Inače, dobićete odgovore na sva pitanja. Gospodin Vladan Batić reklamira povredu Poslovnika.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, član 27. U jednim dnevnim novinama, gospođo predsednice, danas je osvanula vest da je Skupština Srbije, na čijem ste vi čelu, dostavila spisak poslanika koji nisu uplatili nekakve dnevnice solidarnosti. To je unikum, gospođo predsednice. Očekujem od vas izvinjenje. Prvo, nisam znao da postoje dnevnice solidarnosti. Drugo, to je neki komunistički relikt i recidiv, taj kolektivni humanizam, ta kolektivna solidarnost, stavljanje na stub srama ljudi koji to nisu... Nisam ni bio na blagajni. Radi vaše informacije, ja godinama, svojom voljom, uplaćujem za jednu nevladinu organizaciju četvrtinu plate, deset vaših smrdljivih dnevnica mesečno plaćam za jednu porodicu. Od nove godine do kraja godine, deset, znači 120 godišnje. Predlažem da nema više dnevnica u parlamentu. Ako treba da snosimo posledice krize, hajde da ih snosimo i nema nijedne dnevnice, sve dnevnice da se uplaćuju za neku nezbrinutu decu, ali da znamo gde idu te pare. To bi bilo pošteno. Ovo je jeftina demagogija, licemerje i sada se prozivaju ljudi, kao, ja sam se pravdao – nisam bio tu. To je ružno i tužno. Gospođo predsednice, ceo parlament i velika većina u parlamentu stidi se onoga što je Vlada uradila kada je predložila da ljudi koji imaju plate ili penzije preko 12.000 budu oporezovani sa 6%, kao ovi "bumbari" i bitange na čelu javnih preduzeća, koji imaju deset, dvadeset ili sto puta veće plate. To je bilans socijalno odgovorne vlade. Hajdemo i restoran, odnosno neka bude pet puta skuplja usluga restorana. (Predsednik: Prošlo je dva minuta. Zahvaljujem.) Zahvaljujem, ali očekujem vaše izvinjenje.
Gospodine Batiću, nikako se ne mogu izviniti za nešto što nije u mom znanju, da se uopšte i dogodilo. Dakle, ako su službe dale bilo kakvu informaciju koja narušava ugled našeg rada, to je jedno pitanje. Apsolutno ne znam koja je to informacija osvanula u novinama. Steći ću uvid u to. Kao što znate, odluka Administrativnog odbora jeste vezana za dnevnice i mi možemo postaviti pitanje Administrativnom odboru ako imamo bilo kakvih dilema u vezi sa tim, ali o samoj informaciji apsolutno ne znam ništa i ne mogu u ovom momentu da iskažem bilo kakvo izvinjenje. Gospođa Milica Vojić-Marković reklamira Poslovnik, odnosno ima repliku. Izvinite, da li ste hteli i vi repliku, odnosno reklamirate Poslovnik, gospodine Jovanoviću? Da, onda vi imate prednost u odnosu na repliku.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da mi moramo učiniti nešto kako bismo prestali sa ovakvom vrstom samoponižavanja jedne institucije za koju smo preuzeli odgovornost ulazeći u nju. Naravno da je zemlja u teškoj situaciji, naravno da ljudi nemaju novca, ali je još vulgarniji, od svega što je do sada rađeno, način na koji mi pokušavamo da vratimo dostojanstvo u ovaj parlament. Mi možemo da se pozivamo na odluke Administrativnog odbora. Kako možemo da poštujemo odluke Administrativnog odbora koje su nesprovodive? Na šta liči to besmisleno denunciranje i ukazivanje na pojedine poslanike kao na ljude koji su oholi i nezainteresovani za sudbinu građana? Ko je od nas podizao dnevnice? Da ne mislite valjda da mi možemo i treba da budemo toliko jadni da tim dnevnicama mašemo? Nećemo da idemo u "Plesom do snova" za neke ljude i na takav način da zgrćemo svoje političke poene. Dnevnicu ne podižemo, dnevnica ide u humanitarne svrhe. Mnogi to ovde rade i to je naš lični čin. To potkazivanje poslanika neće vratiti izgubljeno poverenje u ovu instituciju, nego odgovoran rad, ispoljavanje nekog rezultata, a tog rezultata nema. Opomenite one poslanike koji se poigravaju sa ljudima koji ne mogu u ovoj zemlji normalno da žive, kada nas predstavljaju kao neke koji ovde dolaze samo zbog restorana. Ušli smo u ovu skupštinu da bismo nešto od zemlje napravili, a na da bismo jad u zemlji pravdali na takav način što smo spremni da ga podelimo, a pri tome nemamo dodirnih tačaka sa tim svetom. U pravu je poslanik Batić, za to neko mora da odgovara. Ne može Administrativni odbor da odlučuje šta ćemo mi da radimo sa svojim dnevnicama. Mi svoje dnevnice trošimo na način o kojem sami odlučujemo, jer su to naše dnevnice. Ili ih ukinite. To može Administrativni odbor da učini. Liberalno-demokratska partija svoje dnevnice usmerava onima kojima želi da pomogne, a mi procenjujemo ko su ti. Ne jedna poslanička grupa odlučila je da pomogne, videli smo, devojčici kojoj je ta pomoć potrebna; sutra će odlučiti da pomogne nekom drugom. Sve je to postalo besmisleno. (Predsednik: Prošlo je dva minuta. Zahvaljujem.) Ako želite da vratite dostojanstvo u ovu skupštinu, onda počnite da je poštujete; ne vi lično, mislim da institucije koje vi predvodite moraju to poštovanje da pokažu.
Iako neki postupci mogu uticati na ugled i dostojanstvo Skupštine, podsećam poslanike da se reklamiranje Poslovnika može odnositi samo na povredu procedure u današnjem danu. Molim vas da se fokusiramo, eventualno, na takav način iskazivanja povrede Poslovnika. Izvolite, gospođo Vojić-Marković. Replika od juče, je li?
Pošto je EPP počeo, samo da kažem da su poslanici DSS uplatili svoje dnevnice za 31. januar. Ne moram da govorim kome i šta, jer smatram da je to lični čin, ali to prosto zbog gospodina Konstantinovića, ako daje službama informacije. Moja replika se odnosi na ono što je ministar sinoć imao kao završnu reč i odgovorio na nekoliko stvari koje sam ja potencirala. Volela bih, prosto, da završimo tu našu priču. Koristim stenogram. Rekao je: "Mi smo uradili jedno istraživanje javnog mnjenja koje je pokazalo da je stepen, odnosno nivo svesti o važnosti životne sredine građana vrlo porastao", od kada je on ministar. Ja sam skupljala novinske i medijske članke. Tačno 470 naslova je bilo i većina ih se odnosila... a to je: 400 eko-bombi po Srbiji, onda sve vezano za Loznicu, Šumadija na nogama, "Duga" - ekološka bomba, "Zvezda - Helios", da ne govorim dalje, jer mislim da nemam vremena za toliko. Dalje, gospodin je izjavio, a odnosi se na ono što sam ja govorila, da dok je on bio predsednik Skupštine nije bilo više ekoloških zakona, odnosno nije bio nijedan ekološki zakon. Nije tačno to da sam ja rekla da su u proceduri bili ekološki zakoni dok je on bio ministar. U drugom pasusu svog izlaganja on kaže – tada nismo doneli nekoliko zakona. Činjenica je, jesu bili u skupštinskoj proceduri, naravno da su bili u skupštinskoj proceduri. Hemikalije su bile, Zakon o hemijskom oružju je bio 2007. godine, jonizujuće zračenje je bilo tri puta u proceduri, nejonizujuće je bilo četiri puta u proceduri, dakle, i on zna ovo o čemu ja govorim. Ono na šta prosto moram da reagujem jeste rečenica da je "pitanje reciklaže automobila, po meni, bilo veoma maliciozno". Pitanje nije bilo maliciozno. Pitanje je bilo potpuno jasno formulisano da bismo i javnost i ja i svi drugi koji se bave ovom temom dobili odgovore, jer je u ovim materijalima koje imam... Odnosno, izlazili su materijali u vrlo ozbiljnim medijima, koji kažu: Reciklaža još u izmaglici, Firme za reciklažu dobile licence koje nisu ni tražile, ali ne i proceduru po kojoj bi trebalo da izdaju potvrde građanima za 1.000 evra popusta. Ako nemamo interese da vršimo reciklažu staro za novo, logično da taj posao nećemo prihvatiti, kažu jedni od ovih koje je on naveo da su ispunili zakonske uslove. Ono što sam htela najviše da komentarišem jeste rečenica koju je ministar izgovorio, koja je po meni skandalozna: "Molim vas, pomozite nam, ukoliko znate nekoga da ispunjava te uslove, a da slučajno nije bio registrovan od strane Ministarstva za zaštitu životne sredine. Mi ćemo to uraditi veoma brzo, jer smatramo da svako mora da učestvuje u industriji reciklaže." Gospodine ministre, postoji nešto što se zove institucija javnog konkursa. To je ono što sam i kritikovala. Treba javni konkurs, javi se ko ispunjava uslove, javi se ko je zainteresovan i sve je gotovo. Nemojte, molim vas, da vas poslanici jure po Skupštini da vam kažu i da vam šapnu ime neke firme. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, poštovani predstavnici resornog ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanički klub SPS-JS očekuje, pre svega, da će usvajanje ekoloških zakonskih predloga, o kojima govorimo danas i o kojima ćemo govoriti tokom narednih dana, dovesti do primene jedne oštrije kaznene politike za zagađivače širom Srbije. Mi zaista želimo da verujemo da će njihovom primenom doći do uspostavljanja pravnog okvira za bolju zaštitu životne sredine, reciklažnu industriju, kao i upravljanje opasnim otpadima, hemikalijama i otrovima. Evidentno je da će usvajanjem ovih zakonskih predloga biti uređena oblast upravljanja otpadom, a takođe i da će se poboljšati postojeći zakoni o zaštiti životne sredine. Već je rečeno, zakonski predlozi jesu u skladu sa direktivama EU, ali, čini mi se, ovde nije samo reč o usklađivanju zakona sa propisima EU, ovde se zapravo postavlja pitanja opstanka naše proizvodne industrije. Prosto, saglasni smo, moramo da izmenimo one krajnje loše, negativne navike i pređemo na nešto čistije tehnologije. Naravno da želimo da kažemo i to da se u procesu, to je između ostalog i rečeno, pristupanja EU usklađivanje zakonodavstva Srbije u oblasti životne sredine zaista nalazi na jednom visokom mestu. Neke procene koje su se više puta provlačile kroz javnost kažu da se od 20-30% zakonske regulative u procesu pristupanja EU odnosi upravo na sektor životne sredine. Odnosno, u okviru Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju planirana su posebna poglavlja posvećena životnoj sredini, energetici, zdravstvenoj zaštiti, a poseban deo se odnosi na životnu sredinu, kvalitet vazduha i klimatske promene. Ono što se, nažalost, ne može definisati kao pozitivno je to što se, čini mi se, od 2002. godine u Skupštini Srbije uvek nalazi u skupštinskoj proceduri set zakona iz oblasti životne sredine, ali se uvek ostavljaju nekako za kraj, uvek se ostavljaju nekako po strani i veći deo iz seta ovih ekoloških zakona se na kraju povlači iz skupštinske procedure. Kao prioritetne zakonske predloge u ovom prvom setu ekoloških zakona treba istaći Predlog zakona o upravljanju otpadom i Predlog zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu, koji se do sada čak tri puta nalazio pred poslanicima i uvek bio skidan sa dnevnog reda. Želimo da izrazimo nadu da ovoga puta to neće biti slučaj, jer je evidentno potrebno da se uvede red u ovoj oblasti. Kada je reč o Predlogu zakona o upravljanju otpadom, razlozi za donošenje zakona koji su, između ostalog, navedeni u zakonskom predlogu jesu: uspostavljanje integralnog upravljanja otpadom, od nastanka otpada, preko njegovog sakupljanja, transporta, skladištenja, tretmana, do konačnog odlaganja otpada; utvrđivanje savremenih principa, vrste i klasifikacije otpada, planiranje upravljanja otpadom, nadležnosti u upravljanju otpadom, organizacija upravljanja otpadom, izveštavanje o otpadu i baze podataka, kao i finansiranje upravljanja otpadom itd. Podržavajući ovaj zakonski predlog mi pre svega želimo da podržimo onaj cilj koji se zapravo želi postići, a to je da se obezbede i osiguraju uslovi za smanjenje nastajanja otpada i to, pre svega, kroz razvoj čistijih tehnologija i efikasnijim korišćenjem prirodnih bogatstava, ponovnom upotrebom i reciklažom otpada, izdvajanjem sekundarnih sirovina iz otpada, korišćenjem otpada kao energenata, kao i pravičnim odlaganjem. Kada je reč o upravljanju otpadom, smatramo da posebnu pažnju treba posvetiti osnivanju regionalnih reciklažnih centara u kojima bi se prerađivao otpad iz više gradova ili opština. Imajući na umu činjenicu da su opštine neravnomerno razvijene, da neke opštine nemaju ni najosnovnija sredstva za sakupljanje i odvoženje otpada, treba razmišljati u tom pravcu na koji način pomoći lokalnim samoupravama da se što bolje organizuju. Višestruki je značaj ovih regionalnih centara. Najpre, otvoriće se jedan broj novih radnih mesta, a sa druge strane, doprineće se i uštedi energije i očuvanju prirode. Predlogom zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu su uređeni uslovi koje ambalaža mora da ispunjava za stavljanje u promet, upravljanje ambalažom i ambalažnim otpadom i izveštavanje o ambalaži i ambalažnom otpadu. Dakle, osnovno načelo ovog zakona je podela odgovornosti svih privrednih subjekata u skladu sa principom – zagađivač plaća. Treba istaći da bi se odredbe ovog zakona primenjivale na ambalažu iz uvoza, ambalažu koja se proizvodi i stavlja u promet u Srbiji i na sav ambalažni otpad, a izuzeti su, kao što je između ostalog navedeno, kontejneri za drumski, železnički, vodni ili vazdušni međunarodni transport. Ambalaža se može staviti u promet pod uslovom da ispunjava osnovne zahteve koji se odnose na životnu sredinu, bezbednost i zaštitu upakovanog proizvoda, kao i da ne prekoračuje granice vrednosti olova, žive i drugih štetnih komponenti, između ostalog, takođe se navodi u obrazloženju ovog zakonskog predloga. Ovaj zakon bi, dakle, posebno regulisao skladištenje i odlaganje ambalažnog otpada, dok bi resorno ministarstvo bilo konkretno zaduženo za uspostavljanje i vođenje registra o količinama i vrstama ambalaže i ambalažnog otpada. Usvajanjem Predloga zakona o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja i o njegovom uništavanju u potpunosti bi se omogućilo sprovođenje Konvencije o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja i o njegovom uništavanju. Sprovođenje Konvencije, kojoj se pristupilo 2000. godine, bilo bi u nadležnosti dva organa. Pre svega, u delu koji se odnosi na proizvodnju, upotrebu i korišćenje hemijskih supstanci sa liste jedan, dva i tri u vojne svrhe dozvoljene Konvencijom sprovodilo bi Ministarstvo odbrane, a kada se ove supstance koriste, odnosno kada bi se koristile u neke druge svrhe, recimo u poljoprivredne ili medicinske, nadležno je Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja. Pored toga, ovim zakonom uređuje se i sprovođenje međunarodne inspekcije i saradnja sa međunarodnim inspektoratom, kao i pitanja u vezi sa obrazovanjem i poslovima nacionalnog tela. Što se tiče Predloga zakona o hemikalijama, pre svega, mi podržavamo osnovni cilj koji se želi postići donošenjem ovog zakona, a to je uređenje bezbednog stavljanja hemijskih proizvoda na tržište kao prve faze u životnom ciklusu upravljanja hemikalijama, koji je veoma važan aspekt za sve kasnije faze upravljanja. Takođe, treba istaći da bi se usvajanjem ovog predloga uspostavio jedinstven sistem upravljanja hemikalijama na teritoriji Republike Srbije. S druge strane, takođe želim da kažem da ukoliko bismo, recimo, usvojili Predlog zakona o biocidnim proizvodima, unapredili bismo još jedan jedinstven sistem na teritoriji Republike Srbije koji se odnosi na stavljanje u promet i korišćenje biocidnih proizvoda. Ono što je takođe jako važno jeste da će ovaj zakon osigurati visok nivo zaštite zdravlja ljudi i životne sredine, sa jedne strane, a sa druge strane, poboljšanje slobodnog prometa ovih proizvoda sa zemljama EU, osiguravajući pri tome, naravno, konkurentnost privrede, a postičući razvoj bezbednijih alternativa. Takođe, na samom kraju želim da kažem da će poslanici SPS podržati i Predlog zakona o zaštiti od nejonizujućih zračenja, kao i Predlog zakona o zaštiti od jonizujućih zračenja i nuklearnoj sigurnosti. Dakle, reč je o zakonskim predlozima koji su se već više puta našli u skupštinskoj proceduri. Reč je o predlozima u čijoj su izradi učestvovali najeminentniji domaći stručnjaci iz ovih oblasti. Za oba zakonska predloga, što smatramo da je izuzetno važno, sprovedena je javna rasprava. Predlogom zakona o zaštiti od nejonizujućih zračenja nastoje se urediti načela, uslovi i mere zaštite zdravlja ljudi i životne sredine od štetnog dejstva nejonizujućih zračenja u korišćenju ovih izvora, nadzor nad sprovođenjem, kao i odgovornost, dok Predlog zakona o zaštiti od jonizujućih zračenja i nuklearnoj sigurnosti uvodi jedan novi, viši standard u sprovođenju mera zaštite od jonizujućih zračenja, nuklearne i radijacione sigurnosti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovane poslanice, gospodine ministre, pre nego što se obratim po pitanju zakona koji su pred nama, zakona vezanih za ekologiju, imam obavezu, zadatak i čast da vam pročitam pismo jednog građanina Srbije koji želi da se, pre svega, parlamentu i ministru obrati sa jednom molbom u ime svih građana. Nije u pitanju samo običan građanin, mada to jeste jedan od onih malih velikih ljudi, koji je iskreno zabrinut i za Srbiju i za svet. U pitanju je gospodine Petar Gelenčar, moj Somborac, koji je svima nama poznat po tome što je za vreme predsedničkog mandata gospodina Predraga Markovića u ovom parlamentu darovao Skupštini onu veliku, najtežu razglednicu na svetu, koju je sam izradio i koja i sada stoji ispred kabineta predsednice parlamenta gospođe Đukić-Dejanović. Ono što je on želeo da vam uputi kao svoju poruku građana odnosi se, svakako, na donošenje ovih zakona. "Poštovani poslanici u parlamentu Republike Srbije, pred vama se našao jedan od najodgovornijih poslova kojim treba da odredite kakva će budućnost Srbije biti. Svi zakoni koji određuju našu budućnost, ali samo ovi kojima treba da odredimo svoj odnos prema prirodi i njenom očuvanju u ovakvoj tehnološkoj ekspanziji pokazuju da li ćemo budućnost uopšte imati. Emisija ugljendioksida od 800 tona koja se svakodnevno ubrizgava u našu atmosferu ubrzava globalno zagrevanje planete, menja klimu i preti da živi svet planete zemlje nestane u apokaliptičnim okolnostima. Nuklearno, hemijsko i biološko oružje, zračenja od kojih se više niko ne može sakriti, rupe u ozonskom omotaču, višestruki porast neizlečivih bolesti, među kojima kanceri prednjače, cena su koju plaćamo potrošačkoj groznici moderne civilizacije. Ratovi i ekonomske krize su pokazali da ljudi stalno tragaju za novim prostorima gde će proboraviti svoj zemaljski vek. Seobe su menjale zemlje i kontinente, migracija je jedan od načina kojim se iskazuje ljudski rod i međusobni sporazumi i nesporazumi naroda. Ono što se pokazalo kao jedina istina koju smo naučili iz tih silnih ljudskih kretanja jeste da su sva naša delovanja i svi naši pokušaji osuđeni da budu početi, sprovedeni i okončani na zemlji. Možda i postoji rezervna otadžbina, ali ne postoji rezervna planeta. Zemlja je jedino mesto u svemiru u kojem čovek, ovako nesavršen kakav jeste, može da opstane. Nepažnjom i neodgovornošću, a velikom obešću i pohlepom, čovek je ugrozio svoje poslednje uporište, svoje jedino stanište, svoju planetu. Ponekad se čini da su vapaji osvešćenih uzaludni, ponekad se čini da pozivi upozorenja sa svih strana ne nalaze one koji će ih čuti, ponekad se čini da nam je suđeno da propadnemo u bezdan i nestanemo kao da nikada nismo ni hodali, disali i stvarali, pa i ratovali na jednoj prelepoj nebeskoj kugli u svemiru. Potreban je samo mali napor, uz napor svakog pojedinca, da se budućnost planete promeni i da naš opstanak bude siguran. Vi danas treba da učinite taj napor donošenjem zakona kojima će se u našem društvu napokon obavezati država da će čuvati jedinu životnu sredinu koju imamo. Budite svesni svakog člana ovog zakona, popravite ga ako možete, podržite ga pozitivnim primerom i omogućite da budu sprovedeni. Sprovedeni zakoni koje danas donosite jesu garant budućnosti ne samo nas, već i naše dece, svih naših potomaka. Ne postoji rezervni svet i rezervna planeta. Ovo je jedan jedini za sve nacije i rase, za sva htenja i stremljenja, za sva osećanja i ideale. Čuvajmo ovo što imamo, jer što imamo nije malo. Nismo mi vlasnici prirode, mi smo njen neraskidivi deo, njeno neotuđivo vlasništvo i svaki pokušaj da se stavimo iznad nje biće surovo kažnjen. Mudrost osvešćenih kaže – nismo zemlju baštinili od svojih predaka, posudili smo ih od potomaka, potomcima dugujemo pravo na život. Srećan rad, dame i gospodo, izabranici naroda. Gelenčar Petar, iz Sombora." Gospodin Gelenčar me je usput zamolio da gospodinu ministru predam, poklonim njegovo pismo, u kome se nalaze i neki video zapisi koje on treba da pogleda, pa ću to učiniti na kraju svog izlaganja. Ono što ću dalje u svom izlaganju reći jeste da je zaista pitanje svih pitanja zašto nas je uopšte EU toliko pritiskala i toliko ucenjivala da po hitnom postupku donesemo Zakon o zabrani diskriminacije, a da nam po ko zna koji put obeća da ćemo možda primirisati "šargarepa listi", odnosno šengen listi, koja je u stvari za nas čuvena šargarepa na kraju štapa kojoj se nećemo zaista skoro ni približiti, a da nas nije pritiskala, insistirala i ucenjivala da donesemo ovaj set zakona. Možda iz osećaja krivice što nas je upravo ona, zajedno sa SAD, najviše ugrozila i dovela u jednu prilično tešku i gotovo bezizlaznu situaciju. Set ovih zakona je zaista izuzetno važan i mi iz NS smo ih detaljno i pažljivo proučavali. Proučili smo i amandmane kolega koji su ih podneli. Podneli smo nove amandmane za koje smo smatrali da bi bili korisni, zadovoljni smo i time što je značajan broj naših amandmana već prihvaćen. Pošto je moja koleginica iz DSS Milica Vojić-Marković juče zaista stručno i detaljno analizirala i vrlo se kritički osvrnula na ove zakone, ne bih ponavljala neke njene teze i zaključke, ali bih dodala nekoliko veoma važnih stvari koje moramo imati u vidu prilikom opredeljivanja za donošenje ovih zakona koji se tiču ekologije. Ekologija danas nije više samo nauka koja se bavi nekom životnom sredinom, to je nauka koja se bavi opstankom na ovoj planeti, a, moram vam reći, u Srbiji više nego igde. Naš cilj jeste da ovim zakonima uvedemo određenu ekološku politiku koja će rešiti one, na prvi pogled vrlo rešive, ekološke probleme. Kultivisaćemo svoj odnos prema svom hemijskom oružju, u kom smo inače do sada bili poznati kao velesila. Reciklaža otpada, u kojoj leži ogroman ekonomski resurs, menjanje svesti građana prema ekologiji tako da će mnogi shvatiti da se cveće u žardinjerama ne prihranjuje opušcima, žvakaćim gumama i najlon kesama. Menjanje navika prema okruženju, pa nam dekoracija turističkih destinacija neće biti flaša i plastična ili tetrapak ambalaža. Smanjićemo boravke u solarijumima, ali mobilnih telefona se nećemo odreći, kao ni preteranog korišćenja televizije. Primena u praksi ovih zakona, po ličnom izboru, čini mi se, ipak će biti prilično selektivna. Ono što jeste stvarni ekološki problem Srbije, ono što jeste pitanje brige Srbije, ali i regiona, a sa kojim se ipak ni ovim zakonima nećemo uhvatiti u koštac, jesu posledice čuvene NATO agresije, poznatije pod imenom "Milosrdni anđeo". Radi javnosti Srbije, važno je reći da je, osim nenadoknadivih ljudskih žrtava u toj agresiji, materijalna šteta procenjena na između 200.000 i 400.000 biliona dolara. Proteran je srpski živalj sa Kosova i Metohije, moralno smo zatrovani svim vrstama podela, trajno smo radioaktivno kontaminirani, sa nesagledivim posledicama za celu Evropu, region, Balkan posebno. Bombardovano je 113 lokacija osiromašenim uranijumom, plutonijumom i drugim radioaktivnim supstancama. Remedijacija zemljišta je urađena tek 2005. godine, ali to je nemoguća misija jer je stvarno dejstvo već duboko zašlo u tle, podzemne vode, u objekte, ugrožavajući istinski živote svih koji žive na ovim prostorima. Zabrinjava činjenica da nema sredstava i da se ne pristupa, pod izgovorom da nema tih sredstava, totalnom monitoringu posledica NATO agresije, jer osiromašeni uranijum ima poluživot od samo 4,5 milijardi godina, dok neptunijum 237 i plutonijum 239, koji su višestruko kancerogeniji od osiromašenog uranijuma, imaju poluživot od samo nekoliko stotina hiljada godina. Prevedeno, to znači da su Srbija i Bosna, pa i Irak i Kuvajt, trajno kontaminirani. Dalje, 36.219 avionskih naleta na ovu zemlju su sa produženim dejstvom i traju, ne samo do dana današnjeg, oni traju zauvek. Ono što jeste istina o posledicama NATO agresije – avioni NATO alijanse nisu i nikada više neće aterirati. Oni zauvek ostali nad Srbijom. Citiraću, u prilog tome, američku naučnicu dr Helen Kaldikot koja je 2001. godine rekla: „Osiromašeni uranijum je u stvari uranijum 238, ono što ostane pošto se fisioni elemenat uranijum 235 izvuče iz rude i koristi kao gorivo za oružje i nuklearne reaktore. 700.000 tona ovog odbačenog radioaktivnog materijala je akumulirano za prošlih 60 godina širom SAD, dok američka vojska nije otkrila da je vredan – dva puta veće gustine od olova, a kroz oklop tenka prolazi kao nož kroz sir. Pošto je bio besplatan i dostupan u velikim količinama, meci i granate od osiromašenog uranijuma bili su jeftiniji za proizvodnju i dobar način da se Amerika oslobodi balasta radioaktivnog otpada koji niko neće da primi“. Nažalost, sav taj radioaktivni otpad Amerike primila je Srbija, i platila ga neizmerno velikom cenom. Na Srbiju je bačeno oko 10.000 tona. Tu cenu ćemo plaćati i nadalje. Tu cenu će plaćati naši potomci. Nešto se stidljivo i diskretno tek sada po Evropi postavlja pitanje, naravno, u nekim zemljama vrlo odgovorno, kao što se italijanska vlada ovim pitanjem bavi vrlo detaljno, pitanje balkanskog sindroma i vojnika koji su oboleli boraveći na ovim prostorima. Godine 1999, u maju, tadašnja SRJ je podnela tužbu Strazburu protiv NATO alijanse, jer je, između ostalog, i uzimajući u obzir sve ove trajno nanete štete, NATO prekršio konvenciju za životnu sredinu, Konvenciju o zaštiti svetske baštine, Stokholmsku deklaraciju o životnoj sredini, Konvenciju o upotrebi zabranjenog oružja, Bečku konvenciju o zaštiti ozonskog omotača, Montrealski protokol, rezoluciju o zaštiti manjina, rezoluciju o diskriminaciji nacionalnih manjina. Jedno pitanje o kojem ministar mora da se izjasni i kojim treba da se bavi ovo ministarstvo (ono je najkompetentnije i da ga iznese pred Vladu) jeste – da li će ova vlada imati odgovornosti i dovoljno poštenja, zbog svojih građana, zbog ovih posledica koje su svakoga dana sve veće, a kulminacija dolazi tek kroz nekoliko decenija, da li će imati snage da iznađe sredstva da se izvrši jedan totalni monitoring prostora izloženog NATO agresiji, sa objektivnim sagledavanjem svih posledica? Da li će imati snage da ipak ovu NATO alijansu optuži zbog nesagledivih šteta koje nam je nanela, pre svega zbog smrtne opasnosti, trajne, kojoj je izložila građane Republike Srbije? Da ne bismo više pričali o NATO alijansi i bombardovanju kao prijateljskom činu i želji da se kod nas napravi jedan politički zaokret, svi mi znamo da se političke promene ne dešavaju na takav način, istina je da su NATO alijansa i SAD Srbiju tada pokušale da unište, a iz jednog vrlo banalnog razloga – da se oslobode svog nuklearnog otpada, koji, kako je rekla njihova naučnica, niko nije hteo. Mi smo morali.
Zahvaljujem, gospođo Đerić. Gospođa Marina Raguš, kao ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS. Izvolite.
Gospođo Đukić-Dejanović, dame i gospodo poslanici, unapred vam se izvinjavam ukoliko dođe do pauze u izlaganju, s obzirom na to da mi je ovo drugi dan pod visokom temperaturom. Očekivala sam da će sistem da proradi, pa da ću moći s mesta da govorim. Ne žalim se, samo konstatujem i izvinjavam se svima prisutnima unapred. Gospođo Đerić, naravno da je obaveza države da postupi po svemu onome što ste vi naveli kao brutalan dokaz prave prirode NATO alijanse. Srpska radikalna stranka će takođe danas pričati o svim lokacijama koje su bombardovane osiromašenim uranijumom, kako je to uticalo na život stanovništva, šta je država, pogotovo posle 5. oktobra, uradila po ovom pitanju i zašto se sa brošurom o svim efektima bombardovanja osiromašenim uranijumom čekalo toliko, te će u najavi biti tek ove, 2009. godine. Ono što takođe SRS namerava da uradi jeste da danas prezentuje srpskoj javnosti sve ono što se sa namerom, mi procenjujemo, krilo od očiju javnosti, a jesu zaista poverljivi i pouzdani podaci eksperata o tome koje lokacije, na koji način i kakve su posledice posle bombardovanja, tokom 78 dana kampanje, poznatije kao akcija „Milosrdni anđeo“. Ono što planiram da uradim... Nažalost, ne mogu da pričam u množini, s obzirom na to da sam, kao što vidite, od poslanika SRS ostala samo ja, ali budite sigurni da ću sve ono što su oni pripremili za ovo redovno zasedanje parlamenta ovde da saopštim svima vama, a i javnosti u Srbiji. Morala bih da se ogradim na početku, nisam ekspert iz oblasti ekologije i ako se desi da se potkrade terminološka greška nadam se da će gospoda iz Ministarstva, kao i prisutne dame, biti u prilici da me isprave, demantuju i ukažu na neki novi podatak koji meni, nažalost, nije bio dostupan. (Narodna poslanica Marina Raguš drži mapu u ruci.) Ono o čemu takođe nameravam da pričam možda će bolje da pokaže ova mapa koju je gospodin Radiša Ilić pripremio. Nadam se da će kamere moći ovo da uhvate i snime, da Srbija to vidi. Moj kolega Radiša Ilić je, inače, član Odbora za zaštitu životne sredine. Pokušaću ovo da držim tako da sve kamere mogu da snime. Ovako bi trebalo da izgleda skladištenje nuklearnog otpada na teritoriji Republike Srbije. Ovu mapu, kao simbol velikog skladišta nuklearnog otpada, SRS će uputiti srpskoj javnosti, predsedniku Odbora i ministru, koji je, nadam se, trenutno prisutan. O čemu je reč? Radna grupa Ministarstva nauke je svojevremeno, na sednici koja je održana 2008. godine, predložila Vladi Republike Srbije da se u najhitnijem roku formira komisija za pronalaženje lokacija za trajno odlaganje radioaktivnog otpada na teritoriji Republike Srbije. Aleksandar Perić, savetnik predsednika Privredne komore Srbije za ekologiju, tada je rekao da je radna grupa odredila 16 makrolokacija, ali da je odabrano 13, jer je Vojvodina kao žitnica izbačena iz kategorije mogućih lokacija. Dodao je da su predloženi setovi makrolokacija u tri regiona u Srbiji. Međutim, ono što je tada bilo frapantno, a mi insistiramo da nam prisutni gospodin ministar kaže koje su to lokacije, jeste da su lokacije ostale državna tajna. Narod i srpska javnost moraju da znaju, pogotovo zato što je Vojvodina izbačena sa mape skladištenja nuklearnog otpada, o kakvom se zaista otpadu radi, kako će on uticati na životnu sredinu i koje su lokacije u pitanju. Odlagalište se pravi po svim parametrima bezbednosti, tada je on govorio, a gde će se to tačno nalaziti za sada je državna tajna, da se ne bi dizala bespotrebna tenzija i izazivao strah kod lokalnog stanovništva. Lokacije će biti otkrivene, ali tek nakon edukacije stanovništva šta u stvari predstavlja trajno mobilisanje otpada. Posedujemo, naravno, izvesne informacije kada je reč o skladištenju nuklearnog otpada. Postoje naučnici iz našeg eminentnog centra, kao što je Vinča, koji su odlučili da za ovo redovno zasedanje Skupštine progovore. Oni su poslaničkoj grupi SRS uputili i dostavili određene materijale, koje ćemo, naravno, izneti pred srpsku javnost, pa neka srpska javnost odluči kakvo je zaista trenutno ekološko stanje u Srbiji. S obzirom na to da ekologija nije predmet i oblast koja se tiče samo jedne zemlje i jednog naroda, možemo da kažemo da su čitav region i čitava planeta ugroženi. To su, dame i gospodo, pitanja koja ću pokušati u ime Poslaničke grupe SRS, a u interesu srpske javnosti, danas da pokrenem, u nadi da ću dobiti kvalifikovane odgovore. Hvala vam.
Zahvaljujem. Gospodin Božidar Delić, ovlašćeni predstavnik SNS.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana govorimo o jednom vrlo važnom setu zakona, o ekološkim zakonima. U vreme kada smo se mi školovali, često smo govorili o tome kako čovek svojim znanjima, svojim tehnologijama pobeđuje prirodu. Sada, na početku 21. veka, konstatujemo da je čovek svojim tehnologijama došao do momenta kada će pobediti i samog sebe, odnosno kada je zbog delatnosti čoveka i tih visokih tehnologija ugrožen i opstanak na zemaljskoj kugli. Zbog toga se poslednjih godina u celom svetu mnogo radi na ekologiji, mnogo se radi na uvođenju tehnologija koje će manje zagađivati životnu sredinu. Visokorazvijene zemlje, recimo, u Evropi Norveška i Švedska, gotovo 50% svojih investicija usmeravaju upravo u razvoj novih tehnologija ili čistih, ekoloških tehnologija. Kada je u pitanju naša zemlja, i ovi zakoni govore da kasnimo za Evropom i za svetom, pa čak i za našim susedima. Međutim, dobro je da smo počeli da govorimo o tim zakonima, dobro je da ćemo usvojiti ove zakone, jer se za ceo set od 15 ekoloških zakona može reći da su kvalitetni, da su usklađeni sa evropskim zakonodavstvom i, ukoliko budu sprovođeni u praksi, da će doprineti da životna sredina u našoj zemlji bude mnogo bolje zaštićena nego što je bila do sada. Kada je u pitanju zakon o zabrani hemijskog oružja, njegove proizvodnje, skladištenja i upotrebe, naša zemlja je 2000. godine pristupila ovoj Konvenciji o zabrani proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja. Kao pristupnica Konvencije, ona se obavezala da uništi sve stokove hemijskog oružja. Naša zemlja, kao što vam je poznato, bila je proizvođač hemijskog oružja i spadala je u jednu malu grupu zemalja koje su posedovale i tehnologiju i kapacitete za proizvodnju hemijskog oružja. To je prethodnih godina uništeno, a ovim zakonom, koji je svakako bio potreban, omogućava se da se u našoj zemlji sprovodi i međunarodna inspekcija koja je predviđena Konvencijom. Radi sprovođenja mera iz Konvencije, formira se posebna komisija za sprovođenje Konvencije. Mi iz SNS osetljivi smo uvek kada se govori o formiranju nekih novih komisija, agencija, jer uvek razmišljamo da li to znači novo zapošljavanje u državnoj administraciji, koja se i ovako približava broju od oko 30.000. Jedan od važnih zakona o kojima smo govorili u toku ova dva dana je zakon o zaštiti od jonizujućeg zračenja i o nuklearnoj opasnosti. To je veoma važan zakon, kojim se pooštrava režim nuklearne i radijacijske sigurnosti u našoj zemlji i naših obaveza u toj oblasti koje proističu iz usvojenih standarda i direktiva međunarodne zajednice. Mi smo već imali dva, mogu slobodno da kažem, akcidenta, čak ne u našoj neposrednoj okolini, ali svi se sigurno sećate Černobila; iako je to bilo daleko od naše zemlje, posledice Černobila osetile su se i u našoj zemlji. Zatim, imate rat u Bosni i upotrebu osiromašenog uranijuma u okolini Sarajeva i na nekim drugim lokacijama i, normalno, agresiju 1999. godine i velike količine osiromašenog uranijuma koje su putem municije koju je koristio NATO pakt bačene na našu zemlju. Jedna koleginica koja je prethodno govorila o ovome rekla je koliku to opasnost predstavlja po našu zemlju. Mi nemamo sve podatke sa Kosova i Metohije, gde je osiromašeni uranijum upotrebljavan u najvećim količinama. Ali, ako imamo saznanja da su italijanski vojnici došli na tu teritoriju mesec ili dva dana pošto je upotrebljavan osiromašeni uranijum i da ih ima već više desetina koji su umrli ili više stotina koji su oboleli od ove radijacijske bolesti, onda možemo samo pretpostaviti kakve su posledice po to stanovništvo koje i danas živi na teritoriji Kosova i Metohije. Mogu da kažem da naša zemlja nije spremno dočekala tu 1999. godinu i da naše institucije nisu raspolagale adekvatnim mernim instrumentima. Pošto sam i sam bio na toj teritoriji, moje ljudstvo je 1999. i 2000. godine pregledano na VMA. Doktori su rekli da oni rade sa onim što imaju i da postoje mnogo bolji instrumenti i aparature kojima bi se mogli otkriti tragovi ako su pojedini ljudi dolazili u kontakt sa osiromašenim uranijumom. Koleginica je malopre pomenula četiri-pet milijardi godina, koliko traje raspadanje tog uranijuma, plutonijuma itd., ali samo raspadanje do 50% ili smanjenje za 50% radijacije. Kada sam to objašnjavao novinarima, obično sam to radio na sledeći način: ako kažemo da je u ovih 20 vekova nove ere na zemaljskoj kugli živelo 80 generacija ljudi, da bi se radijacija u našoj zemlji smanjila za polovinu treba da živi 188 miliona generacija. Zato se potpuno slažem sa konstatacijom koleginice da je naša zemlja zagađena osiromašenim uranijumom za večita vremena. Lokacije u Srbiji su očišćene koliko je to bilo moguće. Međutim, treba znati da čestice osiromašenog uranijuma putuju kroz vodu, vazduh, hranu i može se desiti da u ovom periodu od 4,7 milijardi godina mogu da obiđu i celu zemaljsku kuglu. Jedna čestica od pet mikrona, koja u ljudski organizam može da bude uneta kroz vazduh, vodu i hranu, dovešće do toga da taj čovek sigurno umre, da li za šest meseci ili za deset godina, to je već stvar predispozicije organizma i mera koje će čovek preduzeti, ali mnoge moje kolege i mnogi vojnici koji su branili teritoriju Kosova i Metohije su već te 1999. i 2000. godine umrli. Ovde se govori da se informacije o tome ne kriju, ali pokušajte da saznate na VMA ili bilo gde, u Ministarstvu zdravlja, koliko je ljudi obolelo, posebno koliko je obolelo onih koji su se nalazili na teritorijama gde je upotrebljavan osiromašeni uranijum. Nikada nećete doći do tih činjenica. Kaže se obično da se u Srbiji posle NATO agresije broj obolelih od raka, leukemije itd. udvostručio. To nije dovoljno. Naša država je dužna da obezbedi najsavremeniju tehnologiju i instrumente kako bi se obezbedilo da ljudi, ne samo oni koji su bili na Kosovu i Metohiji, jer danas je ugrožena cela Srbija, mogu na vreme, kroz preglede, da pronađu tragove i preventivno deluju, da bi se smanjile posledice ovog radioaktivnog zračenja. U ovom zakonu su predviđeni i postupci u slučaju nuklearnih akcidenata i odgovornost za nuklearne štete. Za nas je, opet kažem, problematično osnivanje agencije za zaštitu od jonizujućeg zračenja i nuklearnu sigurnost Srbije. Mi znamo da bi bilo dobro da se osnuje jedna takva agencija, da ona te poslove obavlja kao poverene poslove, ali smatramo da onda Ministarstvo za zaštitu životne sredine treba, na drugoj strani, da se odrekne dela ljudi i ako se formira ova agencija, da to ne utiče na porast broja ljudi koji će biti zaposleni u državnom sektoru. Naši amandmani na ovaj zakon imaju svrhu da preciznije regulišu pojedina pitanja iz delokruga rada agencije, posebno kada se radi o privremenim i trajnim skladištima nuklearnog otpada. Posebne intervencije su učinjene u vezi sa rokovima za sprovođenje ovog zakona. Nema opravdanja da ovi rokovi budu toliko veliki, ni kada su u pitanju podzakonski akti, a isto tako ni kada su u pitanju prilagođavanja određenih organizacija, jer ukoliko treba da čekamo deset godina da pojedini elementi ovog zakona stupe na scenu, onda bi se izgubila i sama suština zakona, a moguće su i razne zloupotrebe. Što se tiče zakona o zaštiti od nejonizujućih zračenja, on je takođe važan, jer danas je zdravlje ljudi ugroženo od velikog broja uređaja koji se nalaze u našoj neposrednoj blizini. Evo, svako od nas ima mobilni telefon, neko čak i više komada. Zato ovaj zakon govori o zaštiti od elektromagnetnog zračenja, kao što je ultravioletno i ultraljubičasto, od infracrvenog zračenja, radiofrekventnog zračenja, laserskog zračenja, ultrazvuka itd. To je važno, jer propisivanjem bližih mera, propisivanjem mera kontrole kod uvođenja upotrebe različitih uređaja, može se mnogo učiniti da se pomogne ljudima, jer činjenica je da se uvode mnogi uređaji, da ih ljudi upotrebljavaju, a da nisu dovoljno edukovani o tome kakve sve štetne posledice ti uređaji mogu da proizvedu na njihovo zdravlje. Kada je u pitanju zakon o hemikalijama, mi smatramo da je jedinstveni sistem za upravljanje hemikalijama potreba Republike Srbije, i to se postiže ovim zakonom. Pored osiguravanja visokog nivoa zaštite života i zdravlja ljudi i životne sredine, ovim zakonom se usklađuju naši propisi sa propisima EU. Suština naših primedaba na ovaj zakon, koje su pretočene u određeni broj amandmana, jeste da se zbog kašnjenja u usvajanju propisa EU i njihovog stupanja na snagu sa zakašnjenjem u odnosu na zemlje EU naša zemlja ne pretvori u deponiju hemikalija koje su zabranjene u EU, da se hemijske fabrike i industrija sa tzv. prljavim tehnologijama ne prebacuje u našu zemlju. Da pokušam to da obrazložim jednim primerom. Vi ste nedavno čitali u sredstvima informisanja o fabrici boja, o nekoj buradi koja je u okolini Gruže poklanjana seljacima i da su oni u njima čuvali vodu za piće ili vodu za upotrebu u domaćinstvu. Evropska unija je pre više godina, kada su u pitanju boje na nitro bazi, zahtevala od svojih proizvođača da svake godine smanjuju proizvodnju boja na nitro bazi za 10%. Te boje će 2010. godine biti potpuno zabranjene u EU i sve boje će morati da se proizvode ekološki, odnosno na vodenoj bazi. U Srbiji takva zabrana ne postoji. Srbija je danas puna boja, lakova, koji se proizvode upravo na nitro bazi. Sve ove fabrike koje su napravljene u Srbiji ili koje sarađuju sa matičnim fabrikama iz EU ogromne količine upravo tih boja na nitro bazi prebacuju u našu zemlju. Do momenta kada mi budemo doneli taj propis da i kod nas ne mogu da se koriste lakovi ili boje na nitro bazi, mi ćemo stvarno biti deponija, jer Evropa se toga svega oslobodila i sve te količine se sada prebacuju u Srbiju ili zemlje koje su slične Srbiji. Što se tiče agencije za hemikalije, mi znamo da je ona potrebna i da je ovaj zakon dobro regulisao njeno funkcionisanje, samo se pitamo koliko je to ljudi, ko će da plaća tih 40 ili 50 ljudi i da li će Ministarstvo za zaštitu životne sredine, u saradnji sa drugim ministarstvima, na račun broja sada zaposlenih u ministarstvima i u drugim organizacijama koje se bave ovim pitanjima, raditi na tome da se ne premaši broj ljudi koji su sada zaposleni u državnoj upravi. Što se tiče zakona o upravljanju otpadom i zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu, ti zakoni su izuzetno važni i po tome Srbija kasni u odnosu na Evropu i u odnosu na mnoge svoje susede. Načelo koje inače važi u celoj Evropi - da zagađivač plaća, nalazi se i u našem zakonu, na samom početku, međutim, nisam baš zadovoljan kako je to načelo pretočeno u članove ovog zakona. Mi smo svojim amandmanima, vezano za rad agencije i za to kako mi vidimo da Srbija treba da organizuje prikupljanje ambalažnog otpada, posebno PET ambalaže, dali svoje predloge i smatramo da će predlagač zakona voditi računa kada bude čitao naše amandmane. Da za kratko vreme Srbija može postići vrlo dobre rezultate u ovoj oblasti neka posluži primer Hrvatske. Hrvatska je još pre nekoliko godina uvela depozitni sistem za prikupljanje PET ambalaže. Ona je na taj način otvorila 2.100 novih radnih mesta; prikupila je u toj prvoj godini 83.000 tona tog ambalažnog otpada, što vredi oko 67 miliona evra, ili milijardu boca PET ambalaže. Na taj način Hrvatska je za kratko vreme bila rame uz rame sa zemljama koje imaju daleko dužu tradiciju u ovoj oblasti, jer sakupljaju između 80 i 90% ambalaže. U Srbiji bi mogli da se postignu, po mom mišljenju, slični rezultati. Srbija svake godine uvozi oko 40.000 tona granulata od koga se kasnije … (Predsednik: Gospodine Deliću, prošlo je dva minuta.) Samo da završim, ako može. (Može.) ... pravi PET ambalaža. Samo 5% ambalaže koja se koristi u Srbiji ponovo se reciklira i koristi u druge namene.
Možete da nastavite u okviru drugog raspoloživog vremena, ako želite? (Ne.) Reč ima Oliver Dulić, ministar životne sredine i prostornog planiranja. Izvolite, gospodine ministre.
Utvrdio bih nekoliko važnih pitanja. Hteo sam da na kraju ovog bloka, kada su šefovi poslaničkih grupa, odnosno ovlašćeni predstavnici izneli svoja uvodna izlaganja, dam i neke konkretne odgovore. Nekoliko tema koje su otvorene su veoma važne i drago mi je što ćemo u toku ove rasprave, danas, sutra, odnosno od ponedeljka, imati prilike da damo detaljne odgovore na njih. Prvo, hteo bih odmah da odgovorim gospodinu Deliću na jednu tezu koju je izneo, za koju mogu odgovorno da tvrdim da nije tačna, a to je da je Srbija u ovom trenutku postala skladište za različite vrste supstanci koje su zabranjene, čija proizvodnja je zabranjena na teritoriji EU. Prema postojećem zakonodavstvu, koje će biti pojačano kada donesemo ove zakone o kojima danas raspravljamo, zabranjen je uvoz tehnologije koja je zabranjena na teritoriji države sa koje tehnologija dolazi. To je sastavni deo procene uticaja na životnu sredinu. Mogu da tvrdim da sve tehnologije koje su u međuvremenu ušle jesu tehnologije koje su prihvaćene, sa različitim sertifikatima koji su prihvaćeni na teritoriji EU. Ono što je problem jeste što prilikom postupanja sa otpadnim materijama koje nastaju u toku tehnoloških procesa nije postupano na način kako je bilo predviđeno, u skladu sa zakonom. Kada jedan od narodnih poslanika kaže – da, priča se o ekologiji i izađe sa novinskim člancima o negativnim primerima, to upravo govori o aktivnostima ovog ministarstva, jer da nije aktivnosti Ministarstva ti negativni primeri ne bi bili ni otkriveni. Moram da ukažem na jednu stvar – mi smo svesni da danas u Srbiji postoji još jako mnogo kršenja zakona do kojih mi tek treba da stignemo. Kada stignemo do njih mi se potrudimo da oni koji krše zakone budu strogo sankcionisani, da šteta koja nastane za životnu sredinu bude sanirana, da oni plate visoke kazne i da finansiraju saniranje te štete, i da preventivno delujemo da se to u budućnosti više ne dešava. Neću sada da vam pričam o našim problemima, kao ministarstva, odnosno o problemima sa kojima se suočava naša inspekcija kada pokuša da otkrije sve te slučajeve, ali ono što mogu da kažem jeste da su nam upravo ovi zakoni nedostajali da bismo mogli još efikasnije da delujemo. Ministarstvo za životnu sredinu je uspelo da probije jednu vrstu, ne medijske blokade, nego sklanjanje u stranu životne sredine kao manje važne u odnosu na svakodnevne vesti. Ja vam to tvrdim, to možemo da vam dokumentujemo sa različitih strana upravo koristeći negativne primere, ali koristeći i pozitivne primere, kako bismo sprečili da se negativni primeri dese. Kada pričamo o medijskoj slici rada, ja vas molim da u tome ne budemo lični, već da budemo objektivni. Ja sam juče rekao veoma jasno – dakle, svi smo zaduženi, i svi smo krivi, ukoliko mi kao ljudi koji kreiramo politiku ove zemlje, da li bili u Vladi ili bili u opoziciji, doprinosimo da jedna tako važna tema (a vidim da smo se svi složili da je tema zaštita životne sredine važna) bude jedna od dominantnih tema. Na nama je da građani to prepoznaju kao dominantnu temu i na nama jeste da građani budu probuđeni da učestvuju u ekološkim akcijama; ne u onim akcijama koje organizuje ovo ministarstvo, nego u akcijama koje oni sami organizuju da bi njihova životna sredina, okruženje gde žive i rade bilo mnogo čistije i bolje. Odmah na početku želim da vas upozorim na jednu stvar. Ovi zakoni su veoma važni. Rasprava o ovim zakonima može da izazove razne vrste posledica. Govorim o političkim posledicama, ali govorim i o posledicama koje se tiču uznemiravanja javnosti. Vi možete, naravno, da kroz raspravu o zakonima koji se tiču životne sredine promovišete politiku svojih stranaka, ali vas molim da ne uznemiravate javnost. Vrlo je važno da danas ovde pričamo argumentovano. Problem sa osiromašenim uranijumom je jedan veliki problem sa kojim se ova zemlja suočavala i sa kojim će se ova zemlja suočavati u budućnosti. Moja je dužnost da danas na početku ove rasprave iznesem prave podatke. Dakle, prema podacima kojima raspolaže Vojska Srbije i kojima raspolaže Ministarstvo za životnu sredinu, u toku NATO agresije na našu zemlju municijom sa osiromašenim uranijumom na teritoriji Srbije i Crne Gore delovalo se na četiri lokacije u Srbiji, 84-85 lokacija na teritoriji Kosova i Metohije i jednoj lokaciji na teritoriji Crne Gore. Nijedna od ovih lokacija nije bila severno od opštine Vranje. Sve četiri lokacije u Srbiji su tokom akcija koje su počele 2002. godine dekontaminirane i sanirane i vrši se permanentni monitoring uticaja osiromašenog uranijuma na životnu sredinu, na lance ishrane itd. Kada neko izađe i raširi mapu Srbije i pokaže da postoji još jako mnogo lokacija na kojima postoji nuklearna opasnost, ja moram da kažem da taj ne govori istinu. Nema potrebe da se građani uznemiravaju zbog toga što neko želi da zaradi neki jeftini poen. Vi možete da imate svoj stav prema NATO paktu. Ja lično imam stav prema NATO paktu. Svi mi imamo svoja osećanja prema situaciji koju smo kao građani doživljavali za vreme bombardovanja, ali nemojte sada, deset godina posle toga, da pokušavate da zarađujete jeftine poene koristeći neistine. Naravno da postoje posledice po zdravlje stanovništva. Posledice će se osećati još jako dugo vremena. Hajde da pričamo o tome kako mi kao država delujemo. Ovde je neko rekao – nadam se da će Ministarstvo imati hrabrosti da to saopšti javnosti. Evo, imamo hrabrosti, saopštavamo javnosti. Hoćete da vam kažem šta mi danas radimo? Mi danas vršimo permanentni monitoring, što se tiče uticaja različitih vrsta radioaktivnih materija u vazduhu, koje su redovna pojava. U ovom trenutku na devet mernih mesta u Srbiji, a to su Palić, Novi Sad, Beograd, Vinča, Kladovo, Zlatibor, Vranje, Niš i Kosovska Mitrovica, ovo ministarstvo vrši merenja i o tome obaveštava javnost. Ovog trenutka, ako želite da znate da li postoji povećanje radioaktivnih materija u vodi, vazduhu i zemlji, možete da odete na sajt Agencije za životnu sredinu i da to pogledate. Ni na jednom od ovih mesta se ne meri povećanje koncentracije radioaktivnih materija u vazduhu. Što se tiče priče o te četiri lokacije gde je izvršen napad NATO pakta radioaktivnim osiromašenim uranijumom, radi se o tačkastim lokacijama. Radi se o lokacijama koje su, to je neko juče rekao, u potpunosti sanirane, a taj materijal je sklonjen u Vinču. Odmah ću da dam odgovor na pitanje gde će se skladištiti u budućnosti radioaktivni materijal. On se poslednjih 60 godina skladišti na istom mestu, a to je Vinča, privremeno, a zatim se trajno prenosi u zemlju odakle je izvor radioaktivnosti uvezen, a to je najčešće Rusija. Dakle, nije istina da u Srbiji postoje tačke žuto-crne boje, gotovo u celoj Srbiji, iz kojih se naši građani zrače. Ja znam da će, naravno, neki poslanici nastaviti da govore neistine. Ja ću svaki put pokušati da izađem i da demantujem. Dakle, kada pričamo o zakonima koji se tiču životne sredine, o zakonima koji se tiču zdravlja građana, o zakonima koji mogu da ostave veoma ozbiljne posledice na našu budućnost, moramo da pričamo veoma argumentovano. Ljudi, ovo nije samo politička rasprava, ja sam to govorio juče. Ovo mora da bude jedna veoma ozbiljna, stručna rasprava, jer se ovde govori o konkretnim stvarima koje uvek lako mogu da se izmere. Toliko za početak. Hvala vam što ste dali podršku. Koliko sam razumeo, većina vas je dala podršku ovim zakonima. Mi smo u međuvremenu razmatrali veliki broj amandmana koje ste podneli kao narodni poslanici. Ja bih vas zamolio da u toku današnjeg dana i u toku sledećih dana sednemo i razgovaramo, jer postoji mnogo dobrih amandmana koje ćemo kao Ministarstvo prihvatiti. Hvala vam puno.
Povredu Poslovnika su reklamirali gospođa Marina Raguš i gospođa Zlata Đerić. Podsetila bih da narodni poslanik ima pravo da ukaže na povredu što se tiče postupanja predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, ukoliko smatra da ono nije u skladu sa odredbama Poslovnika. Sada je govorio ministar. Dakle, ukoliko sam ja povredila Poslovnik, u tom smislu možete da se javite. (Obraća se poslaniku Marini Raguš.) Vi ste hteli repliku? Imate repliku na istupanje ministra? Ne možete. Ničim vas nije uvredio, jer ja procenjujem. Zaista imate vreme u okviru koga možete reći, imate još 68 minuta. Gospođo Đerić, izvolite. Možete u okviru vašeg vremena. (Obraća se narodnoj poslanici Marini Raguš.) (Marina Raguš, sa mesta: Želim da govorim kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe.)
Poštovana predsednice, nije mi najjasnije zašto ne možemo dobiti pravo na repliku, ali, evo, koristim pravo da mi je ostalo nešto vremena za izlaganje. Osećam se lično prozvanom od strane gospodina ministra kao neko ko uznemirava javnost. Moram da kažem gospodinu ministru da mi nije cilj da skupljam nikakve poene uznemiravanjem javnosti. Javnost Srbije jeste uznemirena posle NATO agresije, to je tačno. Javnost Srbije veoma prati i donošenje ovih zakona, to sam dokumentovala i ovim pismom. Javnost Srbije na svojoj koži, tako ću reći metaforički, oseća šta se događa u Srbiji. Ne možete, gospodine ministre, pre svega kao stručan čovek... Vi ste lekar i znate da je jedina istina da osiromašeni uranijum ima delovanje koje ima, da je njegov poluživot četiri i po milijarde godina, da je jednom kontaminiran prostor – kontaminiran, i da se to vrlo teško može očistiti. Pokušaj će sigurno biti pozdravljen, pozdravljamo sve pokušaje, ali činjenica je da se broj malignih oboljenja ovde višestruko, na desetine puta, povećao u odnosu na ranije. Vi to kao lekar takođe znate. Ja vam to, kao čovek koji je dobro upoznat sa tom temom, odgovorno tvrdim. Broj dece obolele od kancerogenih bolesti u Srbiji je zabrinjavajući. Veliki broj dece, gospodine ministre, na Institutu za onkologiju sa oboljenjem, sa dijagnozom - osteosarkom (a vi znate koliko je to zastrašujuća dijagnoza) dolazi iz Čačka, koji je zaista nemilosrdno bombardovan u toku NATO agresije. Veliki broj dece je oboleo od osteosarkoma, nažalost, i u mojoj Vojvodini. Veliki broj dece obolele od leukemije dolazi sa prostora Vojvodine. Sombor je jedan od gradova koji su takođe dobili veliki broj tih "urazumljujućih" projektila. Moram da vam kažem, mogu da vam dokumentujem, doneću čak i imena mladića koji su dežurali na tim objektima u Somboru kada su bombardovani. Nažalost, većina od njih je pomrla u roku od dve godine. Dakle, to ne može da bude slučajnost. Mnogo toga jeste zabrinjavajuće. To nije uznemiravanje javnosti, to se nama dešava, desilo se i mi sa tim moramo da živimo. Moramo da vidimo kako ćemo se rešiti tih posledica. Gospodine ministre, zaista smatram da je vaša obaveza i odgovornost ne samo ovaj posao koji radite (smatram da ga radite vrlo ozbiljno, temeljno i odgovorno i pristupate zaista sa te humanističke strane lekara), već i da treba da se pozabavite u Vladi i pitanjem tužbe onih koji jesu Srbiju izložili trajnim opasnim posledicama, a mi ćemo se nositi sa tim posledicama kako znamo i umemo. Mi nemamo više rezervni prostor na kom možemo da živimo. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospođo Đerić. Reč ima gospođa Marina Raguš. U okviru vremena, kao ovlašćeni predstavnik imate 14 minuta i sve vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS, znači, 68 minuta. Izvolite.
Hvala. Dakle, gospodine ministre, vi ste se malo zaboravili. Niste vi tu da kontrolišete i kvalifikujete izlaganja poslanika, nego obrnuto – mi smo tu da nadziremo i kontrolišemo rad vašeg resornog ministarstva. Molila bih vas, s obzirom na to da ja ne kvalifikujem ono što vi govorite, već pokušavam da argumentovano dođem do određenih saznanja, da se ostavite kvalifikacija ko govori istinu, a ko govori neistinu. Primećeno je da najčešće kad ja govorim vi izađete i vratite se kad ja završim svoje izlaganje, kao, recimo, juče. Možda ni ovaj put niste bili prisutni kada sam govorila i pokazivala mapu. Gospodine ministre, bilo je reči o jednom članku koji je izašao još 2008. godine. Moj kolega koji je izbačen sa ovog redovnog zasedanja je, kao simbol nečega što mu je potpuno nejasno, tražio konkretne odgovore jer je zabrinut, a član je Odbora za zaštitu životne sredine i ima pravo da traži konkretne odgovore od vas. On je rekao – možda 16 lokacija izgleda ovako, ali definitivno će biti 16 lokacija na teritoriji Srbije za skladištenje nuklearnog otpada. Ostavite, gospodine ministre, možda i nekim budućim danima, jer svaka vlast je smenjiva. Peti oktobar je to dokazao. Devet godina je prošlo. Možda će biti i drugi 5. oktobar. Neko će utužiti NATO alijansu za ono što je uradila, na osnovu konkretnih podataka koji će ići u korist ovog naroda, a ne u korist aktuelnog režima. Nameravam zaista da ovde iznesem pred srpsku javnost sve ono što je naše političko ubeđenje, ono što pokušava da se sakrije od srpske javnosti. Toliko ovaj put, jer me je zaista iritirao vaš stav u odnosu na poslanike, mislim da je neprimeren i nedopustiv. Zaista mi nije jasno kako to nismo imali osnov za repliku. Na kraju, to vređa dostojanstvo svih nas ovde prisutnih. Dakle, vi ste tu nama da odgovarate, a ne mi vama da odgovaramo. Ogradila sam se na početku diskusije da ja nisam ekspert iz oblasti ekologije i da mi nije baš najjasnije kako se u Srbiji postaje ekspert za tu oblast, na kom se fakultetu kog univerziteta to izučava, ali sam rekla da me to ne sprečava da izrazim svoje političko ubeđenje, da pokrenem određena pitanja i da postavim određene probleme. Gospodine ministre, bez obzira na to što pozdravljam vašu nameru da svaki put izađete, to meni ide u prilog konkretno, budite sigurni da ću tokom redovnog zasedanja izneti sve one podatke koji se stavljaju u stranu.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Aleksandra Janković. Izvolite.
Moram da priznam da će ovo izgleda biti dekada žena, jer na osnovu ovoga što smo čuli u parlamentu od koleginice iz DSS Milice Vojić-Marković, koleginice iz Nove Srbije Zlate Đerić, iz SRS Marine Raguš, stvarno mislim da bi bilo dovoljno napraviti jednu brošuru koja bi služila vrlo efikasnom informisanju građanstva o problemima koji jesu od životnog značaja. Stoga, ministre Duliću, umesto da polemišete sa ženama koje su vrlo ozbiljno uradile i vaš posao i posao nekakvog vašeg tima savetnika za pitanja životne sredine, možda bi trebalo da uzmete u razmatranje da vam ove žene na osnovu svojih izlaganja načine brošuru, koja bi se mogla štampati u jednom većem broju primeraka i podeliti građanima Srbije. Između ostalog, šteta je stvarno da se o pitanjima koja su od životnog značaja za građane Srbije, naravno ne samo Srbije, već praktično svih nas koji smo stanovnici ove nesrećne planete, razgovara tako što se stavi tzv. set zakona, i to po principu treće sreće, jer su ovi zakoni stavljani u proceduru pa povlačeni, pa su sad opet u proceduri, ali u paketu. Što se tiče, recimo, ovog prvog zakona o zabrani upotrebe hemijskog oružja, Zakon o sprovođenju Konvencije o zabrani hemijskog oružja usvojen je u oktobru 2005. godine. U cilju unapređenja ove konvencije pripremljen je predlog novog zakona, koji je krajem 2007. godine Vlada Vojislava Koštunice uputila Narodnoj skupštini. Zašto on do danas nije bio na dnevnom redu, zašto nije usvojen, pravo je pitanje za Borisa Tadića, koji definitivno odlučuje o svemu. Srbija je u potpunosti ispunila svoje obaveze iz ove konvencije, ona redovno podnosi godišnje deklaracije, ostvaruje sve druge obaveze u vezi sa njenim sprovođenjem. Što se drugog zakona, o zaštiti od jonizujućih zračenja, tiče, ono što je juče koleginica Milica Vojić rekla jeste da, praktično, od ukupnog broja izvora jonizujućih zračenja koji se u Srbiji koriste, oko 80% se koristi u medicini, oko 15% u industriji, a 5% otpada na sve druge delatnosti. Poznato nam je da, recimo, neadekvatno skladištenje radioaktivnog otpada u Vinči predstavlja sistematsku opasnost po zdravlje ljudi i životnu sredinu. Isto tako, monitoring nejonizujućih zračenja nije uspostavljen, a poznato je da četiri lokacije na teritoriji Srbije, ne računajući Kosovo i Metohiju, koje je posebna priča u tom pogledu, jesu, u stvari, kontaminirane osiromašenim uranijumom nakon NATO bombardovanja 1999. godine. Radi se o lokacijama: Bratoselce i Borovac u opštini Bujanovac, Reljan (Preševo) i Pljačkovica u opštini Vranje. One su dekontaminirane 2006. i 2007. godine, naravno, u vreme Vlade Vojislava Koštunice, u kojoj je bio i predsednik Nove Srbije, najbolji ministar svih vremena, ministar Velimir Ilić. Dakle, aktivnosti za rešavanje problema u Srbiji, problema oko nejonizujućih zračenja, moraju se voditi na tri nivoa istovremeno: na nivou regulatornih mera, institucionalnih mera i ekonomsko-finansijskih mera. Interesantno je da se Predlog ovog zakona u skupštinskoj proceduri nalazio tri puta od 2006. godine, ali predsednik Skupštine od 2006. do 2007. godine, gospodin Dulić, nije mislio što i ministar za životnu sredinu Dulić, pa je tek sada zakon pred nama, opet na insistiranje opozicije a ne vlasti, što je svakako poen za doslednost gospodina Dulića. Predlog zakona o nejonizirajućem zračenju – kada se ovako kaže, to ništa ne znači prosečnom građaninu, ali kada se kaže da izvori nejonizirajućeg zračenja jesu, zapravo, aparati koje ljudi svakodnevno i često koriste, poput mobilnih telefona, radio i TV aparata, ali i solarijuma (koje koriste mnoge dame, ali i gospoda, ne bi li se ulepšali i postali crnji nego što jesu), onda stvari postaju jasne i postaje jasno koliko je važno razmatrati da li su štetni ili nisu štetni po zdravlje ljudi. Treba istaći opet da je Predlog ovog zakona već četvrti put u skupštinskoj proceduri, ministar Dulić bi mogao da nam kaže o tome nešto više, i da je bila sprovedena javna rasprava. Inspekcijski nadzor u ovom smislu vrši Ministarstvo preko inspektora zaštite životne sredine i svi podaci moraju da budu dostupni javnosti. Kako će oni biti dostupni javnosti, a da se ta javnost preterano ne potrese, možda bismo mogli da se dogovorimo, da vidimo koji je to način da mi javnosti damo informaciju a da je baš ne uznemirimo. Ali, mislimo da su građani Srbije prilično spremni da dobiju istinite informacije i da je, u svakom slučaju, bolje dati prave informacije, nego ih na silu boga štititi od toga da eventualno ne budu "stresirani" od onoga što će saznati. Jedna od čestih briga i dilema građana Srbije je izgradnja baznih stanica mobilne telefonije, od kojih su neke izgrađene jako blizu stambenih objekata. Građane, naravno, brine koliko zračenje tih tornjeva zapravo utiče na njihovo zdravlje. Predlogom ovog zakona bazne stanice mobilnih operatera se tretiraju kao izvori od posebnog interesa, pa će dozvole za njihovo postavljanje biti predmet Ministarstva životne sredine i prostornog planiranja, što je svakako bolje. U vezi sa Zakonom o hemikalijama, cilj je, naravno, uspostavljanje, održavanje i unapređenje jedinstvenog sistema stavljanja hemikalija na tržište hemikalija, kao i smanjenje njihovog štetnog uticaja na životnu sredinu i zdravlje ljudi. Vrlo je važno da se u Srbiji uspostavi pregledan i jasan način klasifikacije pakovanja i obeležavanja hemikalija. Upravljanje otpadom – jedan od najvećih ekoloških problema u Srbiji je neodgovarajuće postupanje sa otpadom. U Srbiji nema čak ni integrisanih podataka o nastajanju, načinu odlaganja i količini otpada. Procena je da se na godišnjem nivou sakupi oko 2,2 miliona tona otpada, što uključuje otpad iz domaćinstava, oko 63%; prosečan građanin Srbije godišnje generiše oko 290 kilograma otpada; ne neopasan industrijski otpad otpada oko 20%, ali imamo otpad iz zdravstvenih ustanova, klanični otpad, otpad iz naftnih bušotina, u Vojvodini, pa građevinski otpad. Sve to se uglavnom odlaže na deponije, kojih zvanično u Srbiji ima 180, a koje su registrovane za odlaganje komunalnog otpada, pri čemu ne zadovoljavaju tehničke uslove sanitarnih deponija. Sve ovo pokazuje da ova oblast definitivno mora da bude sistematski rešavana. Ono što je posebno važno jeste šta se to događa u opštini Kosjerić. Opštinski odbor Nove Srbije u Kosjeriću angažovao je tim za analizu stanja životne sredine i došao je do veoma poražavajućih zaključaka. Veoma mi je drago što zaključke ovog tima za ekologiju Opštinskog odbora Nove Srbije u Kosjeriću mogu da prenesem ministru Duliću. Naime, 17. 12. 2008. godine ministar Dulić potpisao je sa predstavnicima cementara u Beočinu, Popovcu i Kosjeriću Memorandum o realizaciji projekta programa ispitivanja mogućnosti korišćenja pojedinih tokova otpada kao alternativnog goriva i sirovina u cementnoj industriji. Namera ministra Dulića bila je da se u okviru ove dobre akcije "Očistimo Srbiju" u ovim cementarama spali 10.000 tona otpadnih guma, ali i komunalnog, medicinskog i klaničnog otpada. S obzirom na to da je interes cementare ekonomski jer se spaljivanjem guma postiže ušteda u energentima, dogovoreno je da nakon spaljivanja guma rasutih širom Srbije otpočne uvoz i spaljivanje guma iz evropskih zemalja, u kojima strogi zakoni o zaštiti životne sredine to ne dozvoljavaju. Da vidimo šta kaže ekonomski tim stručnjaka Nove Srbije, da li je spaljivanje otpadnih guma i drugog otpada zbilja opasno ili ne. Čitav proces spaljivanja odvija se u tzv. rotacionim pećima. Korišćenjem otpadnih guma kao alternativnog goriva cementare ostvaruju veliku uštedu i, naravno, smanjuju se troškovi proizvodnje, ali ono što je nezgodno jeste da se prilikom sagorevanja kao nus proizvod oslobađa čitav niz otrova, kao što su jedinjenja žive, olova, hroma, kadmijuma, ali pre svega dioksina. Znači, nijedna cementara koja spaljuje gume nije rešila tri osnovna problema. Prvi je nastanak dioksina u ovom procesu. Naučnici smatraju da su dioksini najotrovnije materije napravljene od strane čoveka. One su izrazito kancerogene, lako se rastvaraju u mastima, pa imaju osobinu akumulacije i nakupljanja u masnom tkivu, pa se ponašaju kao hormoni i preuzimaju regulatorne mehanizme u organizmu, što za posledicu ima niz poremećaja, posebno oboljenja jetre, rada nervnog sistema i imunog sistema. Uz to su i teratogeni, što znači da oštećuju fetus, izazivaju teške malformacije novorođenčadi, oštećenje reproduktivnog sistema, kao i oštećenje gena. Drugi problem je stvaranje azotnih oksida koji, dospevši u atmosferu, u dodiru sa vodom stvaraju azotnu kiselinu koja se vraća na zemlju u vidu poznatih tzv. kiselih kiša. Treći problem je što cementare proizvode velike količine teških metala, koji su veoma opasni po zdravlje a ne mogu ni na koji način da se unište ili eliminišu. Da bih skratila ovaj zaključak, ono što je jasno jeste da ne postoje filteri… (Predsednik: Gospođo Janković, vreme je isteklo, privedite kraju.) Pitanje tima za ekologiju Opštinskog odbora Nove Srbije u Kosjeriću, gospodine Duliću, glasi: da li bi realizacijom ovog plana bilo ugroženo zdravlje ljudi u Kosjeriću, što bi naravno imalo katastrofalne posledice i po privredu cele opštine, pošto bi Kosjerić bio zanavek obeležen kao crna tačka Srbije i Evrope, a u krugu od 25 kilometara ništa što se proizvede ne bi moglo biti prodato zemljama članicama EU, koje su inače najčešći kupci naše maline, kupine i drugog jagodičastog voća? Naravno da nije samo malina u pitanju, jer sa naših prostora na tržište ne bi moglo da ide ni mleko, ni junad, jagnjad, pastrmka, rakija, jabuka, povrće, niti bilo koji drugi poljoprivredni proizvod, jer će se smatrati visokotoksičnim. Verujem u vaše dobre namere i verujem da ćete odgovoriti ekološkom timu Nove Srbije.
Zahvaljujem. Izvolite, gospodine ministre.
Dame i gospodo narodni poslanici, koliko razumem, mi smo i težili ka ovakvoj vrsti rasprave. Ovo je jedna prava parlamentarna rasprava u kojoj vi kao narodni poslanici izlažete i postavljate pitanja, a onda predstavnici Vlade daju odgovore. Što se tiče čuvanja dostojanstva Skupštine, verujte mi, gospođo Raguš, borio sam se više za očuvanje dostojanstva Narodne skupštine. Kada sam bio narodni poslanik pokušavao sam da uvedem neka pravila koja, Bogu hvala, i danas važe; pokušavao sam i uspevao u tome da organizujem mogućnost da Vlada uvek bude prisutna u parlamentu i da poslanici imaju mogućnost da postave vrlo ozbiljna pitanja, na koja će Vlada davati odgovore, i trudio se da poslanici u postupku rada budu i te kako uvaženi. Ne morate meni da delite lekcije o tome na koji način sa pozicije ministra razgovaramo sa poslanicima. Moja je dužnost i posao, radi javno iznete reči i radi odgovornosti prema javno iznetoj reči, da izađem i da kažem kada se ponekad ne slažem sa vama i kada imam drugačije podatke. Samo sam to učinio. Dakle, u Srbiji ne postoji 25 ili 30 lokacija za smeštaj nuklearnog otpada, niti će ikada postojati. Što se tiče mape koju budete širili, vi možete na njoj da pravite kampanju, možete da vadite novinske članke u kojima su neki ljudi ranije možda o tome pričali, ja opet ponavljam, nuklearni otpad se smešta tamo gde se smeštao decenijama unazad, a to je Vinča. Tu je privremeni smeštaj. Trajni smeštaj nuklearnog otpada je tamo odakle je izvor zračenja i stigao, a to je Rusija. Naravno, sa puno problema se to rešava, ali se rešava. Što se tiče Kosjerića, i hvala vam što ste postavili to pitanje, jako mi je drago što je ekološki tim Opštinskog odbora NS u Kosjeriću postavio to pitanje. Pošto sam čuo da je više puta postojala rasprava o tome šta se u Kosjeriću dešava, vama kao narodnim poslanicima dugujem odgovor. U svim zemljama sveta, hajde da se ograničimo na kontinent kome pripadamo, u svim zemljama EU jedan od načina skladištenja i smeštanja, trajnog uklanjanja otpada jeste i insineracija, odnosno koinsineracija u pogonima za koje postoje uslovi za to. To su veoma strogo specifikovani uslovi. Oni podležu izuzetno strogim procenama uticaja na životnu sredinu i oni se rade. Juče sam vam rekao da jedan od ciljeva, kada pričamo o otklanjanju otpada, jeste da se stvore zakonski mehanizmi i svi drugi neophodni mehanizmi, koji podrazumevaju uključenje struke u to, kako bi se i na taj način rešavao problem otpada. Otpad se svuda u zapadnoj Evropi koristi i u energetske svrhe, ali, naravno, u slučaju da ne zagađuje životnu sredinu. U prvom koraku smo, potpisujući protokol sa pogonima koji u ovom trenutku jedini poseduju tehnologiju, a to su cementare, počeli da otvaramo vrata za taj postupak. Od njih smo tražili veoma striktne uslove, pre svega, izradu studija o proceni uticaja na životnu sredinu, da bi oni ušli u postupak spaljivanja različitih vrsta otpada. Moram da kažem da nećemo dopustiti, u ovom zakonu to lepo piše, možete pročitati tačno u kom članu to piše, da se uvozi otpad radi spaljivanja. To će biti zabranjeno zakonom i to mogu da vam sada garantujem. Biće dopušteno da se, eventualno, neke vrste otpada koje se ne tretiraju kao opasne uvoze radi dalje prerade i izvlačenja sekundarnih materija, i to je jedan od amandmana narodnih poslanika koji ću verovatno u toku rasprave prihvatiti. Ono što će biti moguće jeste da će se veoma pažljivo razmatrati od strane stručnjaka Ministarstva, i pozivam stručnjake iz NS iz Kosjerića da uzmu učešća u tim raspravama, jer će to biti, naravno, podložno javnoj raspravi; doći ćemo do nekih neophodnih tehnološkihuslova da bi se krenulo sa tim. Na ovaj način hoću da demantujem jednu neistinu. Neistina je da se danas u Kosjeriću spaljuje u cementari bilo šta što zagađuje životnu sredinu, a što nije spaljivano u poslednjih nekoliko decenija. Decenijama se u cementari u Kosjeriću, sada se obraćam poslaniku iz moje stranke, koristila jedna vrsta goriva koja se koristi i danas. Cementara u Kosjeriću nije ni podnela Ministarstvu za životnu sredinu zahtev za procenu uticaja na životnu sredinu, tako da nije tačno da se u ovom trenutku u cementari u Kosjeriću spaljuje bilo što proizvodi dioksine, furane i materije koje ste ovde naveli. To nije tačno. Hajde da sada budemo odgovorni prema građanima koje predstavljamo i da kažemo istinu. Nemojte javnost uznemiravati. Ukoliko ta cementara podnese zahtev, a procedura je veoma dugačka, postojaće nekoliko postupaka javnih rasprava u kojima će svi biti u mogućnosti da se uvere da je cementara ispunila sve neophodne tehnološke uslove. Danas su u Evropi tehnološki uslovi takvi i nove tehnologije su takve da onemogućavaju pojavu opasnih supstanci u onim količinama u kojima su one nedozvoljene i štetne za ljudsko zdravlje. Da bismo ovo potvrdili, ove godine ćemo postaviti stanicu za automatski monitoring, kao što su postavljene i na drugim lokacijama gde danas rade cementare, i građani Srbije će imati mogućnost da na internet prezentaciji Agencije za zaštitu životne sredine neprestano, u trenutku, prate koncentraciju različitih supstanci, upravo da se ne bi javnost uznemiravala. Dakle, to je nešto što mi radimo permanentno. Molim vas da, kada pričamo o konkretnim slučajevima, možda prvo od nas zatražite zvaničan podatak pre nego što vam jedan odbor, u stručnost neću da ulazim, donese neke podatke, za koje tvrdim da nisu tačni. Ako su oni delovali preventivno, na tome im se zahvaljujem i pozivam ih, prenesite im naše pozdrave, da učestvuju u javnoj raspravi onoga trenutka kada cementara odluči da uđe u projekat korišćenja tih alternativnih vrsta goriva. To su odgovori na pitanja koja su mi postavljena. Neću više da se javljam, osim na kraju. Ukoliko imate neko konkretno pitanje, stojim vam na raspolaganju. Hvala puno.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Izvolite, imate mogućnost da se obratite poslanicima, gospođo Raguš.
Htela bih samo, gospođo Đukić-Dejanović, da mi kažete koliko mi je vremena ostalo od onih 20 minuta na koje imam pravo i koje sam … (Predsednik: Još 11 minuta u okviru vašeg vremena.) Ovo je moje vreme, je li tako? Sada mogu da pratim? Hvala. Gospodine ministre, moram da kažem da ste se vi opet zaboravili. Moja namera nije bila da vama delim lekcije, nego samo da vas podsetim da parlament, prema Ustavu, ima funkciju nadzora. Vi ste krenuli da polemišete sa mnom i da pri tom kvalifikujete ono što ja ovde iznosim kao neistinu. Na to nemate pravo i vi to jako dobro znate. I još govorite da time ja stičem nekakve jeftine političke poene. Meni je zaista žao, ali ovo je slika današnjeg parlamenta u Srbiji, ne mogu da pokupim aplauze moje poslaničke grupe jer su svi izbačeni, osim mene. Vi ste malopre dobili aplauze za vaše izlaganje i meni je drago, zaista. Na kraju, to pokazuje odnos vaše stranke prema vama. Od vas, gospodine ministre, očekujem određene argumente, određene podatke, da razuverite mene i one građane koje ja predstavljam i srpsku javnost da našoj zabrinutosti nema mesta, ali vi prekoračujete, i time vređate moje dostojanstvo, prekoračujete granice lepog vaspitanja. Stičem utisak da kod vas izazivam određenu alergijsku reakciju. Bar se tako ponašate. Ono što mi je namera, i ja ću to sprovesti u delo danas i ovih dana, imam vremena na pretek, nažalost, moje kolege nisu u mogućnosti da to urade, ali ću ja u ime svih njih da to uradim, jeste da se ovde pred očima srpske javnosti, koja je dovoljno edukovana i obrazovana i nije sklona uznemiravanju na način kao što to vi mislite, gospodine ministre, preživela je tolike sankcije, ratove, agresiju civilizovanog sveta, preživeće i ovu javnu raspravu... Srpska radikalna stranka smatra da o svim pitanjima srpska javnost mora da bude obaveštena. Podsećam vas na 74. član Ustava Srbije – da što se tiče životne sredine svako ima pravo da bude obavešten. I, samo na osnovu tog člana najvišeg zakonodavnog akta države Srbije danas sprovodimo javnu raspravu o svim ekološkim pitanjima. Srpska radikalna stranka vam se zahvaljuje na ovom setu zakona, jer će konačno moći da progovori sa svoje strane, ispred svojih političkih ubeđenja, pred očima srpske javnosti, koja će ceniti ko je u krivu, ko je u pravu, o svim onim pitanjima za koja mi mislimo da se od 2000. godine stavljaju ad akta. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Donka Banović.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, gospodine ministre, gospođo predsedniče, želim da na neki način protestujem zbog vašeg tumačenje Poslovnika i prava na repliku narodnog poslanika. Nemoguće je da narodni poslanik nema pravo replike ili da odgovori ministru koji je tog dana u Skupštini, nego da se ta replika svodi na repliku između poslanika. Nedopustivo je da smatrate da kada se javimo na repliku trošimo vreme svoje poslaničke grupe. Šta kada potrošimo vreme poslaničke grupe, a ministar nešto izjavi, na šta treba odgovoriti? Kako ćemo onda da trošimo vreme? Vaše tumačenje je pogrešno i restriktivno. Na dnevnom redu, verovatno i danas u okviru treće tačke, imamo 13 zakona iz oblasti ekologije. Od tih 13 zakona, sedam ili čak devet zakona u svom nazivu ima reči "zakon o zaštiti od". Imamo zakon o zaštiti od jonizujućih zračenja, o zaštiti vazduha, zakon o zaštiti prirode itd. Mislim da u ovom setu zakona nedostaje nekoliko predloga i mislim da je to budući zadatak Narodne skupštine, jer očigledno nema ko drugi da uradi takve zakone. Predlažem da Narodna skupština formira komisiju ili radnu grupu koja će napraviti set zakona o zaštiti građana Srbije od Vlade Republike Srbije. Dobro ste čuli, dakle, zaštita građana od Vlade Republike Srbije i ministara, a drugi zakon bi bio zaštita građana Srbije od predsednika Republike. Dakle, mora neko da zaštiti građane Srbije od nesposobne, neodgovorne i obmanama sklone Vlade. Toliko je bilo nerealnih obećanja, neću da upotrebim neku drugu reč, ali su to, u svakom slučaju, bile obmane. Jedno od obećanja, nabrojaću samo nekoliko – obećali ste ulazak u EU do 2012. godine, sticanje statusa kandidata do 2009. godine. Rezultat je da vam je pre nekoliko dana gospođa Doris Pak, koja je u Evropskom parlamentu izvestilac za zapadni Balkan, odgovorila – nema više mesta ni za Srbiju, niti za ostale zemlje zapadnog Balkana, eventualno ima još mesta samo za Hrvatsku. Koji su bili izgovori, ne znam, ali to je odgovor. Zatim, obećali ste, to je bilo fenomenalno obećanje gospodina ministra Krkobabića, tako da bi u tom našem zakonu trebalo da postoji i član – zaštita penzionera od Jovana Krkobabića... Molim vas, ova vlada je napravljena, između ostalog, na obećanjima da će svi penzioneri u Srbiji primati penziju koja će iznositi barem 70% od prosečnog ličnog dohotka. Rezultat je da je na kraju prošle godine ova skupština izglasala zakon kojim se zamrzavaju i ona redovna povećanja koja su bila predviđena u aprilu i u oktobru. Dakle, rezultat je da sada prosečna penzija iznosi verovatno manje od 50% ličnog dohotka, a u 2009. godini nema ni naznaka da će se to povećati. Zatim, obećanje o 200.000 novih radnih mesta. Rezultat: danas je 10.000 radnih mesta manje, starih radnih mesta. To obećanje se pretvorilo u čuvenu rečenicu i zakletvu našeg predsednika Borisa Tadića da ćemo braniti postojeća radna mesta. Dakle, od obećanja o 200.000 novih radnih mesta stigli smo dotle da se priča o odbrani postojećih radnih mesta. Onda više nema ni odbrane, zato što sada govorimo o racionalizaciji i o smanjenju, odnosno o tome da u određenim organizacijama i institucijama postoji veliki višak i da te ljude treba otpustiti, pa ćemo tu i da uštedimo. Zatim, obećanje – odbrana Kosova i Metohije, čuveni slogan: i Evropa i Kosovo. Rezultat je da Vlada Republike Srbije aktivno učestvuje u sprovođenju plana Martija Ahtisarija. Razmeštanje Euleksa, dozvola (to se čak krije od javnosti), aktivno učešće Srbije u razmeštanju Euleksa nije ništa drugo nego pomoć u izgradnji tzv. nezavisne države Kosova. To je što se tiče zaštite građana, a u popodnevnom delu ću govoriti o tome kako treba zaista štititi i institucije države Srbije, treba štititi i ostale grane vlasti. Mi smo kao parlament, dakle, zakonodavna vlast, vrlo često poniženi od strane izvršne vlasti; da ne pričamo o tome koliko su često pravosudni organi ili sudska vlast meta napada. Podsećam vas samo na nedavnu preporuku izvršne vlasti sudskoj vlasti da obustavi procese iz radnog prava, jer će to, bože moj, destabilizovati organizacije koje u tim sudskim postupcima budu morale da isplate obeštećenje radnicima koji pobede u tim sporovima. Par reči ću reći i o zaštiti od jonizujućeg zračenja i nuklearnoj sigurnosti, dakle, vraćam se na tačke koje su u okviru ove rasprave, i o zaštiti od nejonizujućeg zračenja. Dakle, od ukupnog broja izvora jonizujućeg zračenja koji se koriste u Srbiji 80% otpada na medicinu, 15% otpada na industriju, a 5% su izvori koji se koriste u nekim drugim oblastima. Ovde je jedna koleginica govorila da monitoring nejonizujućeg zračenja, maltene, do sada ne postoji, tako da se nadamo da će ovaj zakon tu oblast regulisati. Zaštita, odnosno monitoring, praćenje jonizujućih zračenja omogućava se zakonom iz 1996. godine, i postoji određena mreža. Ono što ipak zabrinjava, to je neadekvatno skladištenje radioaktivnog otpada u Vinči. Ministar je to više puta objasnio i rekao je da je to privremeno skladištenje koje traje već 60 godina. Međutim, ako ste imali priliku, valjda zbog svih ovih zakona koji su sada na dnevnom redu, u dnevnim novinama se mnogo govori o problemima sa kojima se Vinča trenutno suočava, tako da se nadam da će u ovoj raspravi biti i više vremena, pa će nam ministar malo više pojasniti kakvi su to problemi, koji su to krediti koji se nameću Institutu u Vinči, ko će vraćati te kredite, zašto se uzima taj zajam. I Vinča otvara puno pitanja. U ovoj oblasti je zakonska regulativa neadekvatna za sada, ne postoji mreža za praćenje radioaktivnosti, zatim, ne postoji ni baza podataka o izvorima jonizujućeg i nejonizujućeg zračenja. Mi koji smo se ozbiljno pripremali za ovu raspravu nismo mogli da dođemo do podataka koliko u Srbiji uopšte ima izvora jonizujućeg zračenja, ali zato smo došli do podataka, recimo, da u našim medicinskim ustanovama još uvek ima dosta starijih tipova rendgen aparata, koji su opasni i po one koji rade, a i po pacijente. Dakle, to što pre treba izbaciti iz upotrebe. Hvala vam.
Gospođo Banović, žao mi je što sam izazvala negodovanje i nezadovoljstvo kod vas, ali bih morala da vas podsetim na član 101. našeg poslovnika, koji kaže: "Ukoliko se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku iz druge poslaničke grupe, navodeći njegovo ime i prezime ili funkciju, odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje, narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku." Naravno da se na sve prisutne u sali primenjuje Poslovnik, ali zaista sam našla da gospodin ministar nije imao uvredljive izraze, niti se bilo kom poslaniku obratio na način da ga je degradirao. Poslednji stav ovog člana kaže da odluku o replici donosi predsednik Narodne skupštine. Dakle, to je bio razlog zbog čega sam procenila da nema mesta za repliku. Ja mogu da povredim Poslovnik, ako hoćete povredu Poslovnika da reklamirate, ako sam ja povredila, izvolite. Ministar, prvo, ne može da napravi povredu Poslovnika, a drugo, nije bilo razloga da dam pravo na repliku. Izvolite.
Vi mene očigledno niste shvatili. Mi u ovoj sali, izgleda, samo pričamo o uvredama i o uvredljivim odgovorima. Nikada ne bih očekivala da će me neki ministar uvrediti, niti od poslanika to očekujem. Pravo na odgovor u odnosu na odgovor koji smo čuli od gospodina Dulića, to je sve. On, naravno, nikoga nije uvredio, ali mi nismo zadovoljni njegovim odgovorom. Kako drugačije da mu odgovorimo na odgovor, ukoliko se ne javimo za repliku?
U tom slučaju, u danu za poslanička pitanja postavljate pitanje, ali to nije osnov za repliku. Samo sam htela da kažem zašto nisam omogućila repliku. Ima reč gospodin Zoran Babić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da biste videli u kakvom ekološkom stanju se nalazi Republika Srbija potrebno je samo da se iz Beograda, Subotice, Novog Sada dovezete, recimo, do opštine u kojoj živim, a to je Vrnjačka Banja. Duž autoputa je prostor koji se, ruku na srce, i održava, bar onaj ograđeni deo. Od Batočine se pored puta nalaze gomile smeća raznih kategorija, ali najviše ambalažnog. Predeo duž Ibarske magistrale je već priča za sebe. Kada dođete u Vrnjačku Banju, kraljicu srpskog kontinentalnog turizma, novi šok: 60 kubika raznog komunalnog otpada se dnevno deponuje, bez ikakvog prethodnog tretmana i selekcije, u depresije pored korita Zapadne Morave nastale eksploatacijom šljunka, peska i tenje. Otpadne fekalne kanalizacione vode se, takođe bez ikakvog taložnika ili prečišćavanja, izlivaju u Zapadnu Moravu, iz koje, samo pet kilometara nizvodno, naše komšije, meštani Trstenika, piju vodu. Nije Vrnjačka Banja jedina opština sa takvim ekološkim i komunalnim problemima. Srbiji će za prilagođavanje propisima EU u oblasti zaštite životne sredine, kao i za projekte neophodne na tom putu biti neophodno četiri milijarde evra, a za rešavanje problema otpadnih voda još dodatnih deset milijardi evra. Ima li Srbija u vreme svetske ekonomske krize tolika sredstva? Postali smo, nažalost, crna ekološka mrlja Evrope i zbog toga je nejasno šta ste do sada čekali sa predlogom ovog seta zakona. Svi smo se do sada sretali sa ambalažnim otpadom, odnosno ambalažom koja, kada prestane da ima svoju upotrebnu vrednost, postaje višak sa kojim uglavnom ne znamo šta da radimo, osim da ga bacimo u smeće. Količine ambalažnog otpada od svakodnevne potrošne robe koja se koristi u domaćinstvima velike su i samim tim stvaramo ozbiljan problem odlaganja, odnosno deponovanja te ambalaže. Većina legalnih deponija u Srbiji ne ispunjava ni najosnovnije uslove za zaštitu okoline, a zauzimaju sve veće prirodne površine. O ilegalnim, odnosno divljim deponijama da i ne govorim. Otvaranje novih deponija, koje će odgovarati novim ekološkim i sanitarnim uslova, jeste jedno od neophodnih rešenja, međutim, za njihovu realizaciju lokalne samouprave nemaju dovoljno novca. Ni to nije dobro krajnje rešenje za otpad, jer će se on samo gomilati, a neće se količinski smanjivati. Da bismo rešili ovaj problem neophodno je da, sa jedne strane, depozitni sistem, koji ovaj zakon zaista i predviđa, bude primenjen i na ambalažni otpad kojim je Srbija zatrpana, koji je već iskorišćen i bačen, a ne samo na ambalažu koja se stavlja u promet danom primene ovog zakona, jer samo finansijskom motivacijom možemo da očistimo Srbiju. Podsetiću vas da je na ovaj način u Hrvatskoj za godinu dana prikupljeno više od milijardu limenki, staklenih i plastičnih flaša i na taj način otvoreno preko 2.000 radnih mesta. Sa druge strane, neophodno je uvesti princip primarne selekcije otpada koju će vršiti sami građani i ona ne sme da bude na dobrovoljnoj, a još manje na kaznenoj bazi. Građanima koji žele da vrše primarnu selekciju otpada potrebno je umanjiti račune za izvršene komunalne usluge i snabdeti ih dovoljnim količinama sudova za odlaganje i separaciju, odnosno sortiranje smeća. Vlada Republike Srbije će morati iz republičkog budžeta da refundira opštinskim javnim preduzećima ta sredstva, jer su ona ionako ugušena u velikim potraživanjima i dugovanjima. Treće, i dugoročno najvažnije, rešenje u smanjivanju ogromnih količina otpada, naročito ambalažnog, jeste u tehnološkom napretku i razvoju ekološke svesti, menjanju naših navika, kao i usvajanju novih. Kako je ovaj predlog zakona u mnogim delovima ostao nedorečen, SNS, odnosno Poslanički klub Napred Srbijo - Tomislav Nikolić amandmanima će probati da ga poboljša. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospodin Jovan Nešović.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je set zakona iz oblasti ekologije. Usvajanjem ovog seta zakona stvaraju se sistemska rešenja da država Srbija počne sistemski da uređuje svoju životnu sredinu, a time da štiti zdravlje ljudi, kako danas tako i u budućnosti. Ovim zakonima ispunjavaju se norme iz procesa pridruživanja EU i to je ono zbog čega će Poslanička grupa G17 plus podržati sve ove zakone koji su na dnevnom redu. Želim da govorim samo o jednom od ovih zakona, a to je zakon o upravljanju otpadom. Da bismo sagledali ovaj zakon, čini mi se, na početku treba pogledati kakvo je stanje danas u Srbiji. U državi Srbiji, po poslednjem popisu stanovništva, imamo oko 7,5 miliona stanovnika. U proseku, svaki građanin stvori oko 0,8 kg otpada. To je nešto manje nego što stvaraju građani u EU i drugim državama istočne Evrope. Ono što je takođe danas važno u Srbiji jeste da se komunalni otpad odlaže i prikuplja na nivou od 60 do 70%. To je najčešće na području gradova, odnosno tamo gde je gustina naseljenosti veća, a na seoskom području skoro da ga i nema. Druga stvar koja je u Srbiji u ovom trenutku veoma značajna i veoma opasna jeste da se u Srbiji generiše otprilike 250.000 - 400.000 tona industrijskog opasnog otpada, i on se u ovomtrenutku posmatra, maltene, isto kao komunalni otpad. Slična je situacija i sa medicinskim otpadom, koga takođe ima oko 70.000 tona na godišnjem nivou u celoj državi Srbiji. Znači, u ovom trenutku u državi Srbiji ne postoji organizovani sistem upravljanja otpadom, od njegovog nastajanja, skupljanja, transporta, skladištenja, tretmana, do konačnog odlaganja na deponijama. Neadekvatno postupanje sa otpadom predstavlja jedan od najvećih ekoloških problema sa kojima se danas država Srbija susreće. Jedan podatak je takođe važan: danas u Srbiji zvanično postoji 180 deponija. Većina njih predstavlja, faktički, smetlišta. Koliko ima divljih deponija i smetlišta, to zaista ne možemo ni reći. Dovoljno je samo proći i pogledati pored puteva u Srbiji, pored reka, potoka. To je neko nasleđe koje u Srbiji mora da se menja, počev od svakog pojedinca, pa do države u celini. Ono što je takođe važno jeste da odlaganje smeća na deponije ima neke probleme koje takođe moramo rešavati. Postojeća smetlišta koja su zatvorena u većini slučajeva nisu rekultivisana. Izuzimajući par novoizgrađenih deponija, kod većine deponija ne poštuju se određene norme kako bi trebalo da se odlaže smeće. Većina deponija nema urbanističke, građevinske i upotrebne dozvole i većina je pred zatvaranjem, a lokalne samouprave gledaju da im što duže produže radni vek, samo da ne bi tražili nove lokacije. Za većinu deponija nisu urađeni projekti sanacije, iako je njihovo zatvaranje već blizu. Odlaganje otpada vrši se najčešće bez prethodnog tretmana i u Srbiji je trenutno reciklaža, odnosno sakupljanje sekundarnih sirovina zaista na niskom nivou. Što se tiče samog skupljanja i transporta otpada, skupljanje otpada vrše javna komunalna preduzeća, koja su direktno u nadležnosti lokalnih samouprava. Oni taj otpad najčešće odvoze na deponije ne poštujući merila i kriterijume koji su vezani za zaštitu životne sredine. Što se tiče načina skupljanja samog komunalnog otpada, imate velike varijacije u dnevnoj masi, u zapremini komunalnog otpada, nepravilan način korišćenja kontejnera i neadekvatnu ili nedovoljnu raspoloživost kontejnera koji su raspoređeni u našim gradovima. Ono što je takođe važno u procesu transporta otpada jeste nedostatak vozila zbog situacije u kojoj se nalaze lokalne samouprave i javna komunalna preduzeća koja se bave tim poslovima; nedovoljna učestalost vozila koja odnose to smeće, pa imate masu smeća koja se u gradovima skuplja na mestima gde je to predviđeno; nerešeno skupljanje opasnog otpada koji dolazi iz zdravstvenih ustanova, iz industrijskih postrojenja. Što se tiče tretmana, u ovom trenutku tretman komunalnog otpada skoro da ne postoji u državi Srbiji, izuzev par sanitarnih deponija u kojima zaista postoji tretman komunalnog otpada koji je definisan normama koje definišu tu oblast. Primarna reciklaža, iako je normativno u Srbiji donesen zakon, skoro da se ne primenjuje. Mi nemamo klasifikaciju otpada, odnosno ne pokušavamo da sekundarne sirovine koje su vezane za staklo, papir i ostale stvari, ambalažu, iskoristimo, već se sve to skuplja na jednom mestu i odlaže na deponije. Kad je reč o kompostiranju, takođe nema nekih velikih akcija koje su važne u toj oblasti. Ono što je važno i što je glavni cilj ovog zakona jeste da se smanji nastajanje otpada, a posebno je važan razvoj čistih tehnologija i efikasnije korišćenje prirodnih bogatstava, ponovna upotreba i reciklaža otpada, izdvajanje sekundarnih sirovina iz otpada i korišćenje otpada kao energenta, kao i pravilno odlaganje otpada, odnosno održivo upravljanje prirodnim vrednostima, zaštita i unapređivanje životne sredine na celom prostoru države Republike Srbije. S druge strane, ovaj zakon treba da bude još jedan korak ka približavanju nacionalnog zakonodavstva u ovoj oblasti zakonodavstvu Evropske unije. Ovaj zakon ima 15 poglavlja i u svom govoru želim da govorim o tri poglavlja, a to su: planiranje upravljanja otpadom, odgovornosti i obaveze u upravljanju otpadom i organizovanje upravljanja otpadom. Što se tiče planiranja upravljanja otpadom, zakon predviđa donošenje strategije upravljanja otpadom, pojedinačnih nacionalnih planova, regionalnih i lokalnih planova upravljanja otpadom, plana upravljanja otpadom u postrojenjima za koja se izdaje integrisana dozvola i radnog plana postrojenja za upravljanje otpadom. Što se tiče nacionalne strategije upravljanja otpadom, nacionalna strategija je doneta. Ona se donosi na deset godina i po zakonu je obaveza da se svakih pet godina vrši njeno revidiranje, odnosno usaglašavanje sa tekućom problematikom. Nacionalne planove donosi resorno ministarstvo. Članovima od 11. do 14. ovog zakona definisano je da regionalne planove upravljanja komunalnim otpadom donose dve ili više lokalnih samouprava. Ti regionalni planovi upravljanja komunalnim otpadom moraju da budu u saglasnosti sa nacionalnim planom upravljanja otpadom. Takođe, ovi regionalni planovi se donose za vremenski period od deset godina, a na pet godina se vrši revizija tih planova. Lokalne samouprave donose planove za lokalne zajednice i oni se donose za period od deset godina, sa revizijom na pet godina. Jeste važno da se ova planska dokumenta usvoje, kako na nivou Vlade, tako i na nivou lokalnih samouprava, jer ako nemate dobar plan i ako imate pogrešan plan, možete ulagati mnogo sredstava u jednu oblast ali efekti toga neće biti vidljivi. Država Srbija nije toliko bogata u ovom trenutku i sva sredstva, svaki dinar koji se ulaže u ovu oblast i u zaštitu životne sredine mora se tačno definisati u kom pravcu ide, zato što nemamo novca za bacanje. U sledećem poglavlju, a to su odgovornosti i obaveze u upravljanju otpadom, definisano je kakve su odgovornosti i obaveze proizvođača proizvoda, proizvođača i vlasnika otpada, prevoznika otpada, operatera koji rade na postrojenjima za tretman i operatera na deponiji. Proizvođač proizvoda, po ovom zakonu, moraće da koristi racionalno materijal i energiju i da podstiče ponovno korišćenje i reciklažu proizvoda i ambalaže na kraju životnog ciklusa proizvoda. To jeste važno zato što se želi da se u Srbiji podstakne razvoj procesa reciklaže, odnosno korišćenja sekundarnih sirovina. Druga stvar koja je zakonom definisana i koja jeste važna odnosi se posebno na opasan otpad. Onaj ko proizvede proizvod koji se pakuje u opasnom otpadu dužan je da posle upotrebe to prikupi ili da ovlasti nekog drugog ko će to raditi. Mislim da je ovo važna stvar i nadam se da će se posle nekoliko godina primene ovog zakona tačno znati šta se dešava sa opasnim otpadom u Srbiji i gde on ide. Proizvođač i vlasnik otpada – definisano je da oni koji proizvode više od 100 tona neopasnog otpada ili više od 200 kilograma opasnog otpada moraju sačiniti plan upravljanja tim otpadom, pribaviti izveštaj o ispitivanju tog otpada i primenjivati propisane mere sa otpadom koji se skuplja, skladišti i prerađuje. Što se tiče prevoznika, oni moraju imati dozvole za prevoz i moraju se pridržavati svih propisa koji su vezani za tu oblast. Što se tiče operatera na postrojenjima za tretman i operatera za deponiju, važno je da je uvedeno da posle zatvaranja deponije 30 godina mora da se vrši monitoring toga, odnosno uticaja te deponije na poremećaje u životnoj sredini. To je, takođe, novina. Mislim da je važno što mora da postoji visokoobrazovano, stručno lice koje će biti odgovorno za poslove koji se obavljaju na deponiji. To je jedna stvar koju je Vlada dobro predložila, odnosno resorno ministarstvo, zato što stručni ljudi moraju ozbiljno da počnu da se bave pitanjima koja su vezana i za odlaganje otpada na deponiji, a to su pitanja vezana za zaštitu životne sredine. Što se tiče organizovanja upravljanja otpadom, skladištenje, tretman, odnosno odlaganje otpada može vršiti privredno društvo, preduzeće ili drugo pravno lice koje je osnovano za vršenje delatnosti skladištenja, tretmana ili odlaganja otpada, u skladu sa zakonom. Zakon predviđa da se dozvole i ugovori o obavljanju delatnosti od lokalnog značaja zaključuju sa jedinicom lokalne samouprave. Izgradnja i rad postrojenja za upravljanje otpadom mora biti u skladu sa odredbama ovog zakona i Zakona o planiranju i izgradnji objekata. Zakon dopušta, što je veoma važno, da dve ili više lokalnih samouprava mogu utvrditi zajedničku lokaciju za izgradnju postrojenja za upravljanje otpadom na svojoj teritoriji, pod uslovima koji su utvrđeni ovim zakonom. Jednostavno, poštujući načela količine otpada koji se stvara, poštujući načela uštede i energije, novca i svega onoga što je važno za upravljanje otpadom, data je mogućnost lokalnim samoupravama da sve to štede i da prave ta zajednička postrojenja od regionalnog značaja. Organizovanje upravljanja otpadom – zakon definiše one stvari koje su vezane za skupljanje, transport, skladištenje, tretman otpada i za odlaganje otpada na deponije. Hoću samo nekoliko stvari da kažem, što se tiče odlaganja otpada na deponije. Otpad na deponije moraće se odlagati kontrolisano. Moraće se definisati da postoje deponije za opasan, neopasan i inertan otpad. To je novina, jer do sada se dešavalo da smo imali sve na jednom mestu. Ono što je važno, zabranjeno je odlaganje opasnog otpada na istoj lokaciji sa drugim vrstama otpada. Zamolio bih gospodina ministra, dolazim iz grada Kraljeva, gde je ovih dana nadošao Ibar, koji jednostavno pokupi sve smeće koje pojedine lokalne samouprave neodgovorno skladište odmah pored obale reke Ibar... Pošto te lokalne samouprave, ne želeći da se pozabave ovim problemom, namerno to rade, onda Ibar, kada nadođe, pokupi sve smeće i transportuje ga pored grada Kraljeva u Zapadnu Moravu i dalje prema Velikoj Moravi. Ovde mora da se postavi pitanje odgovornosti. Neko mora za ovo da odgovara, jer ne može se desiti da jedan grad sa 130.000 stanovnika svake godine u proleće razmišlja da li će biti zatrpan smećem lokalnih samouprava i pojedinaca. Nadam se da primenom ovog zakona u gradu Kraljevu sledeće godine u martu ili aprilu mesecu, kada nadođe Ibar, nećemo imati tih problema. Što se tiče upravljanja komunalnim otpadom, definisano je da se ne sme mešati opasni sa neopasnim otpadom. Ako slučajno dođe do mešanja, moraće se izvršiti klasifikacija, ako je to ekonomski opravdano. Ako nije ekonomski opravdano, onda se sve to smatra opasnim otpadom. S druge strane, dobro je što će se zabraniti da kabasti otpad ide sa komunalnim otpadom, odnosno da se ubacuje u kontejnere. Jednostavno, znate da kada kabasti otpad ubacite, nema mesta za komunalni otpad. Definisaće se i selektivno skupljanje otpada radi reciklaže, što mislim da je dobra stvar u budućnosti. Na kraju, sagledavajući sve ovo što sam izneo mislim da ovaj zakon postaje jedno moćno sredstvo za početak ozbiljnog razvoja posla reciklaže u Srbiji. Mislim da je to posebno važno u ovom vremenu krize, kada se na svim drugim poljima smanjuje proizvodnja, postoji problem otpuštanja radnika. Potpuno sam ubeđen da će u narednom periodu, ako ministarstva, Ministarstvo za zaštitu životne sredine, Vlada, lokalne samouprave budu istinski primenjivale ovaj zakon u ovoj oblasti, proizvodnja, odnosno sakupljanje sekundarnih sirovina biti sve izraženije, zaposlenje ljudi će biti veće, a to znači – bogatiji pojedinci u Srbiji, bogatija država Srbija u celini, a zaštita životne sredine na višem nivou. Iz tog razloga će G17 plus u danu za glasanje podržati i ovaj zakon i paket ekoloških zakona, i pozivam sve poslaničke grupe da urade isto. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Nešoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na primenu novog poslovnika, ne postoji dovoljno vremena, barem za našu poslaničku grupu, da se o ovim objedinjenim tačkama dnevnog reda kaže sve što bi trebalo reći. Dakle, moja diskusija će se ograničiti na tri zakona, odnosno na Predlog zakona o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja i o njegovom uništenju, Predlog zakona o hemikalijama i Predlog zakona o biocidnim proizvodima. Dozvolićete mi, pre toga, samo da postavim neke stvari. Gospodine ministre, nisam čuo, barem do sada, da je ijedan od poslanika rekao da su ovi zakoni nepotrebni, ali suština naših zamerki prema vama kao ministru, i prethodnom predsedniku ove skupštine Srbije, odnosila se na dinamiku stavljanja određenih zakona u zakonsku proceduru. To je činjenica. To vi jednostavno ne možete poreći. To je jednostavno tako. Postojale su, verovatno, važnije stvari u onom mandatu kada ste vi bili predsednik Skupštine, bilo je važnije da se bavite nekim drugim stvarima. O tome sam juče govorio i nadam se da ste me pažljivo slušali, a delimično vam je o tim stvarima govorila i poslanica Donka Banović. Dakle, vama su bila važnija predizborna obećanja i laži koje su tada iznošene, obmane građana, nego stavljanje na dnevni red ovako važnih i kapitalnih zakona. Dakle, svi ovi zakoni, barem ova tri zakona, svakako imaju svoju upotrebnu vrednost i vrlo su važni jer treba da regulišu oblasti vezane za uništenje i skladištenje hemijskog oružja, opasnih materija. Zakon o biocidima uvodi red u hemijske proizvode i uopšte u hemikalije, odnosno uređuje tu materiju. Ali, kada se obraćate poslanicima vi koristite jedan jezik koji je prosto neobičan. Neobičan je u tom smislu što pokušava neke stvari da zamagli. Ja ću vas podsetiti koje su to stvari. U prošlom mandatu... Doduše, vi niste bili ministar, ali smo se mi vama obraćali sa par pitanja vezanih za ovu vrstu problematike, a to je – nenamensko korišćenje sredstava iz budžeta. U prošlom mandatu ministar za zaštitu životne sredine je bio Saša Dragin, koji je sada ministar poljoprivrede. Informacija koju smo mi dobili je da je u tom ministarstvu potrošeno nepunih 11 miliona evra na uništavanje ambrozije, uništavanje krpelja i komaraca. Osnovno pitanje koje smo njima postavili i vama, gospodinu Draginu, bilo je – čija je to nadležnost? Zakon je tu potpuno jasan: kada govorimo o ambroziji, nadležno je Ministarstvo poljoprivrede, a kada govorimo o krpeljima i komarcima, nadležno je Ministarstvo zdravlja jer su to izazivači bolesti. Drugo pitanje je bilo – na koji način su ta sredstva obezbeđena; a treće pitanje –na koji način su ti poslovi dodeljivani pojedinim privrednim subjektima. Odgovori koje smo mi dobijali od aktuelnog ministra poljoprivrede i vas kao aktuelnog ministra za zaštitu životne sredine su bili sledeći. Niste nam odgovorili čija je to nadležnost. Nijednom rečju se niste obratili, niti ukazali, niti odgovorili na postavljeno pitanje. Kada smo pitali na osnovu čega se to tako radilo, jer smatramo da je to nenamensko trošenje para iz budžeta, gospodin Saša Dragin nam je odgovorio, ja ću morati da ga citiram, jer imam fotokopiju tog pisma. Između ostalog se pozvao na nacrt zakona o zaštiti prirode. Molim vas, na nacrt zakona o zaštiti prirode. Zar se 11 miliona evra troši na osnovu nacrta zakona o zaštiti prirode i ko daje pravo ministru da na takav način troši sredstva iz budžeta? Dalje u tom odgovoru, to je tako frapantno, a mediji i treba da se bave ovom vrstom problematike, ministar Saša Dragin kaže „da je Ministarstvo zaštite životne sredine početkom 2008. godine sprovelo na teritoriji Republike Srbije kontrolu brojnosti komaraca, krpelja i ambrozije“. Na početku 2008. godine? Da vidimo koji su to meseci? To su januar, februar. Kako je moguće po snegu i ledu brojati te komarce, krpelje i ambroziju? Da li ta ambrozija cveta u januaru? Da li se ti komarci legu u januaru, februaru? To je potpuno nesuvisao odgovor. Sve ovo ukazuje na jednu veliku neodgovornost, na bahatost. Na pitanje kako su se ta sredstva raspoređivala, da li je bilo javnog oglašavanja, vi ste nam, gospodine Duliću, odgovorili na sledeći način. Rekli ste da su ta sredstva, odnosno da su poslovi deljeni tim organizacijama u postupku pogađanja, bez prethodnog objavljivanja. Dakle, radi se o sumi od 11 miliona evra. To nisu poslovi malih nabavki. Da li vi znate šta znači 11 miliona u budžetu Republike Srbije? Ovo je strašno. Zbog ovoga neko treba da snosi odgovornost. Posle ovakvog predočavanja stvari vi nađete i smognete snage da držite slovo poslanicima, a mi vam govorimo činjenice, dokumentovane. Kada se od jednog državnog sekretara traži da dostavi dokumente sa potpisom tadašnjeg ministra za zaštitu životne sredine, načelnik te državne inspekcije kaže da on ne sme da da ta dokumenta. Zašto? Da li je to nešto tajno? Da li se nešto krije? Ako se krije od poslanika, ako se krije od Narodne skupštine, koliko se tek stvari onda krije od građana Srbije? To je arčenje para, to je zavlačenje ruke u džep i ovako osiromašenog naroda. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu Dimitrijeviću. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, gospodine ministre i gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o razlozima i neophodnosti donošenja zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu, a osvrnuću se i na zakon o upravljanju otpadom. Srbija je do sada bila jedna od najonečišćenijih evropskih zemalja. Pre svega mislim na klasičan otpad, među kojim posebno mesto zauzima i ambalažni otpad. Kažem do sada, jer sam uveren da će se donošenjem ovih zakona, mislim na 13 ekoloških zakona, kako ih nazivamo, i tri konvencije, stvoriti uslovi da to više ne bude tako. Nažalost, rekama su do sada plivale plastične flaše, u krošnjama drveća su plastične kese, na obalama reka su odbačeni automobili, automobilske gume i stara tehnika. Uz plodne oranice su deponije smeća, a kada vetar duva svedoci smo da se one nađu i na njivama. Takva nam je Srbija bila do sada. Zakon o ambalaži i ambalažnom otpadu, zajedno sa zakonom o upravljanju otpadom, treba tome da stane na put. Srbija treba, rekao bih i mora, da bude čista, a u rekama da plivaju ribe, na drveću da se gnezde ptice i da zauvek nestanu divlje deponije. Pored toga što svi želimo da živimo u čistom okruženju, to je bitno i zbog sledećih razloga. Prvo, Srbija ima veliku nadu i perspektivu da se njeno selo, odnosno poljoprivrednici bave proizvodnjom zdrave hrane. Da li je to bilo moguće do sada? Rekao bih - ne, i uglavnom ne. Sve dok ne stvorimo zakonske uslove, a to sada činimo, i dok ne primenimo u celosti ove propise, nema uslova za to. Zašto? Nema mogućnosti za dobijanje sertifikata o zdravoj hrani ni po propisima EU, a ni po propisima Srbije na područjima gde su deponije, gde nije rešeno pitanje upravljanja otpadom. Nije to jednostavan posao. Uzmimo primer Slovenije, koja je, prema našem mišljenju, relativno čista zemlja. Slovenija je od EU dobila rok da do 2015. godine reši brojna pitanja iz oblasti zaštite životne sredine. Da se razumemo, nema tamo više problema sa kojima se mi suočavamo, ali su pravila EU u oblasti zaštite životne sredine veoma stroga. Mi smo sa ovim zakonima na početku. Hrabri odlučnost Ministarstva i akcije koje Ministarstvo preduzima. Jasno je da će i podrška Narodne skupštine Republike Srbije Ministarstvu i ovim projektima i zakonodavna aktivnost biti veoma značajni. Drugo, kako da se bavimo turizmom i ruralnim turizmom, a time i razvojem sela, koji, složićete se, ima veliki potencijal i može uposliti novu radnu snagu, ako ne rešimo pitanje otpada i smeća? Treća velika mogućnost koju stvaraju ovi zakoni je zapošljavanje u oblasti reciklaže. Reciklaža pokreće ceo lanac zapošljavanja hiljada ljudi u gotovo svim mestima širom Srbije. To su pokazala iskustva zemalja koje su primenile, odnosno implementirale zakonodavstvo iz oblasti ekologije. To su organizovani sistemi skupljanja otpada, preuzimanja, transporta, primarne i, na kraju, finalne prerade otpada. Da ne govorimo o činjenici da smo uvozili otpad radi prerade u Srbiji. To će predstavljati ujedno i uštedu za lokalnu samoupravu, jer će se smanjiti deo, da ga tako nazovemo, neraspoređenog otpada. Dakle, ne samo što ćemo očistiti Srbiju, već ćemo i zaposliti neke nezaposlene ljude. Smisao zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu ogleda se, pre svega, u očuvanju prirodnih resursa, zaštiti životne sredine i zdravlja ljudi, razvoju savremenih tehnologija proizvodnje ambalaže i, na kraju, sistemu reciklaže ili ponovne upotrebe ambalaže. Na kraju, najvažnije načelo ovog zakona je – zagađivač plaća. Veoma je bitno da će donošenjem zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu sva ambalaža morati da zadovolji stroge standarde, u zakonu nazvane – srpski standard za stavljanje u promet ambalaže. Ovi uslovi, sa jedne strane, štite zdravlje građana, a sa druge strane stvaraju se uslovi da se ambalaža može reciklirati. Jasno je propisan i sistem upravljanja ambalažom i ambalažnim otpadom koji obezbeđuje prikupljanje i reciklažu. U tom ciklusu određene su obaveze proizvođača, uvoznika i trgovca. Na kraju, biću veoma zadovoljan ako Ministarstvo prihvati moja dva amandmana koja se odnose na depozitni i kaucijski sistem i koja daju Vladi mogućnost da propiše cenu za obavezan otkup jednokratne ambalaže i povratne ambalaže. Sledeća tema vezana je za ekologiju i mogla bi biti priča i o komunalnoj policiji, koja bi svakako olakšala primenu ovih zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, kada ste gostovali pre nekoliko dana u jutarnjem programu upravo ste govorili o ovim zakonima, govorili ste o ogromnom broju divljih deponija u Srbiji i o ogromnim sredstvima koja su potreba da bi se Srbija očistila. Pri tome ste verovano mislili na ovu PET ambalažu, i čini mi se da ste pomenuli sumu odnosno cifru od milijardu evra. U Srbiji, svakako, može da se uradi mnogo više. Smatram da ćemo se kada se usvoje ova dva seta zakona i kada budu sprovedeni, približiti makar susednim, ako ne zemljama EU. Smatram da su ovi zakoni dobri, međutim, možda nisam u prošloj diskusiji dovoljno govorio o tome da smo gotovo u svakom zakonu imali intervencija kada je u pitanju vreme za koje ti zakoni treba da otpočnu da se primenjuju. Recimo, kada je u pitanju zakon o ambalaži i ambalažnom otpadu, predviđeno je 18 meseci, a mi smo, recimo, u svojim amandmanima tražili da se to smanji na 12 meseci. Znamo da treba da se donese mnogo podzakonskih akata, ali ako je Evropska unija dala rok od 12 meseci svojoj industriji da se prilagodi ovom zakonu, ili ako su Hrvati dali rok od samo četiri meseca, smatramo da je dovoljno 12 meseci, bez obzira na to što to znači da će Ministarstvo morati mnogo da radi, ali 18 meseci je suviše dug period. Ako imamo situaciju da od Beograda do juga Srbije uz naše puteve postoje hiljade raznih deponija plastike, PET ambalaže, ako na našim rekama tamo gde matica gubi snagu vidite hiljade kvadratnih metara pokrivene plastikom ili, kako reče direktor jedne od ovih hidroelektrana, na proleće svake godine čak 6.000 kubnih metara plastike mora da se skloni da bi elektrana mogla da radi, znači, nemamo puno vremena, kasnimo mnogo za svojim susedima. Naša industrija treba da se prilagođava. Smatram da i Ministarstvo treba da iskoristi sve svoje potencijale i da u što kraćem vremenu obezbedi da se donesu podzakonski akti, ali, isto tako, i da počnu da se primenjuju ovi zakoni. Smatramo da taj princip koji važi u Evropi, "zagađivač plaća", treba da bude sproveden svakako i u Srbiji, jer u Srbiji je do sada bilo da plaća građanin; kada je u pitanju ambalažni otpad i bilo koji drugi, opterećene su komunalne organizacije, lokalne samouprave. Smatramo da ipak treba da budu opterećeni i oni koji od toga imaju profit. Znamo da postoje pritisci nekih velikih proizvođača koji koriste PET ambalažu, nije bitno da li je to „Koka - kola“, „Knjaz Miloš“ ili neko drugi. Ovde se govorilo o depozitnom sistemu. U Evropi postoji više sistema, međutim, depozitni sistem se ipak pokazao kao dobar sistem. To je sistem koji obezbeđuje da, slično kao i kod povratne ambalaže, staklene ili neke druge, građani budu zainteresovani da prikupljaju tu ambalažu, ako znaju da će za nju dobiti određena sredstva. Tu se postavlja i ono drugo: ako se neko već razbacuje, kupio je određenu ambalažu, odnosno koristio je, da lije to „koka - kola“, dali je to kisela voda, nije bitno, i bacio je, pojaviće se neki drugi građanin koji će predati i koji ima interes da sakuplja tu ambalažu. Kada je u Nemačkoj ovoga leta bila jedna velika manifestacija, Nemci inače konzumiraju mnogo piva, bilo je mnogo onih koji su bacili te čaše u kojima je točeno pivo, ali svakog jutra je sve bilo čisto jer je bio veliki broj onih koji su to sakupljali, jer je ta kaucija po jedinici, odnosno jednom komadu bila vrlo visoka. To je nešto o čemu Ministarstvo treba da povede računa, da jednostavno kroz taj depozitni sistem, kroz neku kauciju koju će odrediti za PET ambalažu, zainteresuje građane da je prikupljaju, kako one koji je koriste u domaćinstvu, tako i one koji bi je prikupljali kada je pronađu na bilo kom mestu. Malopre sam već napomenuo da je to moglo da se uradi u Hrvatskoj. Znam da je jedna opština u Srbiji već nekoliko godina po pitanju zaštite životne sredine u Evropi. To je opština Kikinda. To je jedina opština za koju znam da je razmišljala o uvođenju ekoloških policajaca, u vreme dok je gospodin Blažić bio predsednik opštine. Prolazeći kroz tu opštinu i kroz sva njena sela nisam video nijednu divlju deponiju. Mi želimo takvu Srbiju, želimo Srbiju koja je lepa, što kažu, data od Boga i od prirode, a samo smo mi ti koji smo je učinili ovakvom kakva je ona danas. Što se nas tiče, podržavamo ove zakone, ali smatramo da treba ipak da se povede malo računa kada je u pitanju zakon o jonizujućem zračenju. Neprihvatljivo mi je da nešto tek za deset godina u Srbiji treba da se sprovede; svi ti rokovi treba da budu skraćeni, možda ne onako kako smo mi predložili, ali da ne kasnimo puno za evropskim državama. Znamo da u Srbiji postoje neke prljave tehnologije. Nismo za to da se gase radna mesta, ali smo za to, kao što ste i vi rekli, da uvedemo neke napredne tehnologije, koje se tek uvode u razvijenim zemljama, da napravimo jedan korak više. Govori se o onim palionicama smeća. One se u Evropi zatvaraju; tamo se sada sprovode valjda neki novi postupci mineralizacije otpada. Ne smemo da dozvolimo da nama ubacuju ono što kod sebe zatvaraju, ili da dozvolimo da naše organizacije, naši ljudi to rade ovde u Srbiji. Treba insistirati da ono što je najbolje u Evropi, kada je u pitanju ekologija, odmah uvedemo u Srbiju. I po ovome pitanju, pogotovo ukoliko neke od ovih naših amandmana usvojite, imaćete našu podršku za ove zakone.
Zahvaljujem, gospodine Deliću. Dajem reč narodnom poslaniku dr Gabor Lodiju.
Gospođo predsednice, gospođo potpredsednice, gospodine ministre i saradnici ministra, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, juče je počela načelna rasprava o setu zakona o ekologiji. Čuli smo dosta stvari o tome da imamo zakonsku, pre svega ustavnu, osnovu za donošenje ovih zakona. Čuli smo koji su razlozi za donošenje ovih zakona. Mogao bih da vam kažem, kao lekar radiolog, nekako sam se vezao, pre svega, za ovaj Predlog zakona o zaštiti od jonizujućih zračenja i o nuklearnoj sigurnosti. Naime, ono što je bilo juče interesantno, govorili smo o razlozima – pre svega, da to bude harmonizacija naših zakona sa zakonima EU, i ubacili smo jedan pojam, jedno regulatorno telo koje se zove agencija, koja je nešto novo u našoj državi. Inače, što se tiče ove agencije, ovde je navedeno da ona samostalno sprovodi ovaj zakon, u skladu sa preporukama Međunarodne agencije za nuklearnu energiju. Nekoliko puta smo danas čuli da 80% ukupnog jonizujućeg zračenja dolazi od strane medicinskih stručnjaka. To je rendgen dijagnostika, to je radiološka terapija i to su, pre svega, radiološka ispitivanja. Malopre sam rekao da sam mislio da kažem nekoliko dobrih stvari što se tiče samih pacijenata i mojih kolega i koleginica koji rade u ovim prostorijama gde imamo jonizujuće zračenje. Rad agencije, kao što sam malopre rekao, sigurno će poboljšati uslove rada svih naših kolega i zaštititi naše pacijente. Zakon predviđa da objekti u kojima ćemo raditi razne preglede i gde imamo otvorene jonizujuće zrake moraju da budu adekvatni i u skladu sa propisima; da lica koja rade u ovim uslovima moraju da budu obezbeđena od jonizujućeg zračenja, sa adekvatnom zaštitom i sa mernim instrumentima koji će da dijagnostikuju ovo zračenje; radnici moraju da imaju adekvatnu stručnu spremu; ova agencija će da izda licencu da bi ovaj rad mogao da se odvija. Sem ovoga, agencija će da odredi odgovorno lice koje će biti dužno da nadgleda rad samih stručnjaka koji rade u ovim prostorijama, da brine o sprovođenju lične dozimetrijske kontrole i nabavci zaštitnih sredstava, sprovođenju zdravstvene kontrole nad profesionalno izloženim licima i stručnom osposobljavanju zaposlenih za sprovođenje mera zaštite. Sem toga, biću slobodan da citiram član 43. ovog predloga zakona, gde piše da radijacione delatnosti i nuklearne aktivnosti u medicini mogu da se obavljaju na propisan način, ako doktor medicine odgovarajuće specijalnosti izvrši procenu medicinske opravdanosti i odobri dijagnostički ili terapijski postupak uz sprovođenje principa i mera zaštite od jonizujućih zračenja. Članom 45. se zabranjuje sistematsko rendgensko snimanje stanovništva, sem ako to, uz saglasnost agencije koju sam malopre naveo, od određenog ministarstva koje će da sprovodi zdravstvenu zaštitu na teritoriji naše države ne bude propisano. Na kraju, hteo bih da čestitam vašim saradnicima, gospodine ministre, koji su radili neke predloge zakona nekoliko godina. Kao član skupštinskog Odbora za ekologiju voleo bih da poželim agenciji i licima koja će da budu odgovorna za zaštitu od jonizujućeg zračenja dobru koordinaciju. Dobio sam jedan pregled, koji na osnovu ovog izgleda možda liči na umrlicu, i ovde piše – sklopi u mraku. To su naši rendgen aparati koji se i dan-danas, nažalost, koriste u dijagnostici u Srbiji. Ako neko to bude pažljivo pogledao, od Vojvodine do gradova i domova zdravlja na krajnjem jugu imamo takve aparate, koji ugrožavaju zdravlje svih naših rendgen tehničara, a i naših pacijenata.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, na početku ću citirati nešto što je rekao filozof Zenon, koji je živeo od 335. do 264. godine pre nove ere – da je cilj života živeti u saglasnosti, harmoniji sa prirodom. Mislim da ta izjava sama za sebe govori i da ona u značajnoj meri govori i o značaju onoga što je na dnevnom redu. Svi ćemo se složiti da je ovaj set ekoloških zakona bilo nužno staviti još mnogo ranije na dnevni red Skupštine. Podsetiću vas da je poslanička grupa DSS zajedno sa još nekim poslaničkim grupama pre nekoliko meseci podnela tu inicijativu. Čak je odgovarajuća sednica i bila zakazana, međutim, na intervenciju Vlade te tačke su povučene sa dnevnog reda i sednica je otkazana. Mislim da razlozi za usvajanje paketa ekoloških zakona prevazilaze ovo što je vladajuća većina navela kao osnovnu motivaciju za njihovo usvajanje, a to je pitanje evropskih integracija. Mislim da se, zapravo, glavni dobitak i za državu i za građane ogleda upravo u tome da će niz oblasti iz života biti sistemski uređen na jedan način koji će omogućiti kontinuirano i stabilno sprečavanje zagađenja životne sredine, čime će se omogućiti revitalizacija određenih njenih delova. To svakako dugujemo kako sadašnjoj, tako i nekim budućim generacijama, jer je to već sada slučaj, a to će posebno biti slučaj u budućnosti, da će zdrava životna sredina i čista voda biti strateški resursi, možda i značajniji nego što su nafta i gas danas. Mnogi od predloženih zakona po svojoj prirodi zavređuju detaljnu i posebnu analizu, pa stoga smatramo nelogičnim ovakvo spajanje ovolikog broja predloženih zakona, doduše u dva paketa, ali iako Vlada smatra da će uštedeti koji sat rasprave ovim spajanjem, mislim da to neće ove zakonske predloge učiniti kvalitetnijim. S obzirom na to da vreme koje je na raspolaganju mojoj poslaničkoj grupi to ne dopušta, osvrnuću se samo na Predlog zakona o upravljanju otpadom i pokušaću da iznesem nekoliko činjenica vezanih za upravljanje medicinskim i farmaceutskim otpadom. To, svakako, ne spada samo u domen rada Ministarstva za zaštitu životne sredine i prostornog planiranja, već blisko korespondira i sa nadležnostima Ministarstva zdravlja. Trenutna situacija u Srbiji je da se godišnje proizvede oko 40.000 tona medicinskog otpada. Ako se to uporedi sa drugim zemljama u okruženju, to i nije mnogo. Svojevremeno je i ministar zdravlja gospodin Milosavljević rekao da nije problem u samoj količini medicinskog otpada koji se stvori, već u načinu na koji se upravlja tim otpadom. Pretpostavljam da je mislio da značajan deo tog otpada završava na komunalnim deponijama, da se jedna petina direktno baca u kontejnere. Kada se uzme u obzir da od tih 40.000 tona oko osam hiljada tona predstavlja infektivni, odnosno opasni otpad, to je činjenica koja zabrinjava. Infektivni otpad podrazumeva krv, ostatke tkiva, gaze, zavoje, oštre objekte, kao što su skalpeli i igle itd. Naravno, moramo biti objektivni i reći da su u poslednje vreme veliki klinički centri i pojedine opšte bolnice u Srbiji dobile odgovarajuću aparaturu za sterilizaciju i mlevenje medicinskog otpada, čime se on prevodi u neopasan, odnosno bezopasan. Pored normativnog uređenja, od ključnog je značaja i osposobljavanje osoblja da kvalitetno vrši trijažu, odnosno odvajanje, pakovanje i sterilizaciju otpada u zdravstvenim ustanovama. Takođe, značajni su i tehnički uslovi koji se stavljaju na raspolaganje osoblju, posebno kada se radi o infektivnom medicinskom otpadu, koji je opasan kako za samo osoblje, tako i za ljude koju skupljaju sekundarne sirovine po otpadima. Mislim, takođe, da je sve ovo ukazalo da je od ključnog značaja standardizacija procedure upravljanja otpadom od njegovog nastanka do njegovog odlaganja, odnosno uništenja. U Evropi postoji jedna vrsta kodizacije, dakle, otpad ima svoju kodizaciju od šest cifara, pri čemu svaka cifra govori o vrsti, podvrsti, poreklu otpada i tako dalje, a u SAD se čak izdaje jedna vrsta sertifikata o uništenju, koji sadrži precizne podatke o vremenu i mestu uništenja otpada, tako da je moguće pratiti ceo ciklus. Poslanička grupa DSS smatra da je ovu temu potrebno pažljivije analizirati i urediti kako bi se izbeglo ne samo zagađenje okoline, već i opasnost od eventualnih zaraza zbog načina odlaganja medicinskog otpada. Naša poslanička grupa je u tom smislu podnela niz veoma kvalitetnih amandmana i mi apelujemo na ministra i na vladajuću većinu da te amandmane pažljivo sagledaju i da prihvate neke od njih, jer će oni zaista učiniti ove zakonske predloge kvalitetnijim. Rekao bih samo još jednu stvar na kraju, pošto je bilo reči generalno o upravljanju otpadom. Mislim da su tu stimulativne mere zapravo veoma važne, jer to može biti finansijski veoma isplativ posao, pogotovo kada se radi o pitanju reciklaže. Inače, samo da kažem podatak do koga sam došao: u Srbiji se oko 8% otpada reciklira, dok je u Hrvatskoj, koja je u našem susedstvu, to slučaj sa 30 - 40% otpada. Svakako, još jednom izražavam žaljenje što su svi ovi zakonski predlozi spojeni u dva paketa, jer oni zaista zaslužuju mnogo veću pažnju svih nas.
Zahvaljujem, kolega Laziću. Dajem reč narodnom poslaniku Miroslavu Marinkoviću.
Poštovana gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, mogu pre svega da kažem da mi je veliko zadovoljstvo što je ovaj set zakona došao na red na raspravu u skupštinsku proceduru zato što se radi o zakonima koji kvalitativno i civilizacijski u velikoj meri znače realan napredak jedne države. Skloni tome da svoju zemlju smatramo najlepšom i najboljom i život u njoj najkvalitetnijim, moramo biti spremni da donesemo i zakonsku legislativu koja će pružiti realnu potporu ovakvim htenjima. Što se tiče ovih zakona, sam Zakon o zaštiti životne sredine načelno je rešio u velikoj meri problematiku kojom se i bavi, međutim, prateći zakoni koji su neophodni u rešavanju ove problematike su takođe od vrlo velikog značaja. Ono što bih posebno hteo da naglasim jeste da usklađivanje sa evropskom legislativom ne znači da mi treba da učinimo nešto nekome, nego da treba usklađivanjem sa zakonima evropskog karaktera, koji važe i u drugim evropskim zemljama, da stvorimo što bolji život u našoj zemlji. Znači, radeći na sebi, praktično braneći sebe od sebe, poboljšaćemo kvalitet života. Posebno bih se osvrnuo na zakon o upravljanju otpadom zato što smatram da je već 2003. godine postavljena neka osnova kojom smo mi definisali, determinisali način na koji ćemo u budućnosti strateški upravljati ovom materijom, međutim, donošenjem ovih zakona detaljno će se regulisati na nivou lokalne samouprave, što je ključna stvar, jer ukoliko jedan zakon ne bude imao kvalitetnu implementaciju u najosnovnijoj jedinici upravljanja, neće imati ni priliku da pokaže svoje efekte. Znači, činjenica je da će donošenjem ciljeva na nivou lokalne samouprave, programa upravljanja, sakupljanja i razvrstavanja otpada, transporta i, na kraju, ono što je ključno u ovom zakonu, a to je reciklaža, kojom se moramo ozbiljno baviti, svi segmenti društva imati prilike da u njemu učestvuju, kako bismo, kažem još jedanput, zaštitili sebe od sebe. Smatram da vreme implementacije za ovakav zakon treba da bude razumno, znači, ni prekratko ni predugo, zato što se prolongiranjem obaveza koje jedan svestan član društva treba da ima ne dobija ništa, samo se produžava neka loša navika kojom se u velikoj meri pogoršava ono što već imamo. I ja lično ću za ove zakone glasati. Smatram da ne postoji nijedan razlog da i ostali poslanici ne glasaju za nešto što je civilizacijskog karaktera i za nešto što će pružiti šansu da, kao što sam na početku rekao, našu zemlju, koja je stvarno lepa učinimo, prirodno lepom i da je sačuvamo od samih sebe. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Marinkoviću. Dajem reč narodnom poslaniku prof. dr Mileti Poskurici.
Dame i gospodo, uvaženo predsedništvo, samo bih vas molio da eventualno imam predstavu o vremenu da mi kažete koliko je to još preostalo, da bih koncipirao govor. Pretežno ću se osvrnuti na zakon o zaštiti od jonizujućeg zračenja i o nuklearnoj sigurnosti, budući da se zbog ukupno raspoloživog vremena, a činjenica je da smo objedinili dosta obimnu pravnu materiju, ne možemo posvetiti detaljima u svemu tome. Osvrnuću se na zamerke koje sam pripremajući se za ovu sednicu saznao od ljudi koji su kompetentni u struci o kojoj se radi, dakle, od profesora atomske fizike na fakultetu za fiziku, doktora nuklearne medicine koji se bave time, dakle ljudi koji bi imali šta da kažu o ovom zakonu i o nekim njegovim segmentima. U samoj, da ne kažem preambuli jer nije ustav, ali u uvodnom članu 3, gde se rešava nomenklatura pravnih normi koje se u zakonu koriste, vidi se odsustvo potrebe da se možda detaljnije definišu neki pojmovi, poput izvora, gde se kaže da su to materije, uređaji i objekti. Mogli su malo taksativnije da se pobroje, ako ni zbog čega drugog, ono bar zato da bi se znalo sutra kada inspektor po nalogu, propisima i podzakonskim aktima koje dobije od svemoćne agencije, koja je očito u centru ovog zakona, centru pažnje podnosioca zakona, pa da zna gde će da krene, šta će da traži, šta da meri, gde da meri, koga da kažnjava... Ne mislim samo na globalna merenja i praćenja, nego i na konkretne situacije koje se mogu u radu jednog inspektora dogoditi, pa, bogami, i s obzirom na vrlo drakonske mere koje, vidimo, idu i do milion i po ili tri miliona dinara, piše za pravno lice, ali o tom potom. Kada se malo temeljnije pogleda, odgovaraće tu i neki preduzetnik koji se prihvati ćoravog posla da nešto dovede u red, da mu se slučajno u nekom materijalu nađe neki kontaminirani predmet, nešto što može da emituje jonizujuće zračenje, da mu neko poturi, ubaci, podmetne i tako dalje. Sve je to moguće i zato je zakon trebalo malo temeljnije da se prihvati razrešavanja i takvih pitanja, bar kroz pitanje nadzora i kontrole. Pomenuo sam da agencija nama predstavlja trn u oku, to je umnožavanje administracije; gasimo ministarstvo, otvaramo agencije, naravno da to ne može biti tako pitko. One po pravilu preuzimaju posao ministarstva; u ministarstvu je previše zaposlenih, a onda Vlada pravi agenciju. Kakva struktura, koliko ljudi u agenciji, ko će da uđe, ništa se od toga ne zna. Vlada ima apsolutno pravo da kroji agenciju kako hoće, po njenoj volji i po njenom stavu. Rezultate o tome šta nađu na terenu, ispostave koje mere stepen ozračenosti i izloženosti... Da ne govorim o tome da ovde uopšte nije definisano, recimo, nisu obrađene i date norme, uvek sa efektivnom dozom izloženosti zračenju profesionalno zaduženih osoba da nešto rade, radnika u zdravstvu ili onih koji rade u proizvodnji medicinskog radioaktivnog materijala. Mora se znati koliko će biti njihova ozračenost u nekom vremenu, apsorbovana doza. Zašto bismo čekali da to ide u pravilnik, zašto bi nam pravilnik bio stariji od zakona, što da u zakonu ne stoji kao i u drugim zemljama: toliko i toliko za pet godina, toliko i toliko unutar jedne godine može biti kumulativna doza? Zašto bismo to sve ostavili agenciji? Ko će da radi u toj agenciji, ko će to da propiše? Zašto to nije napisano? Trebalo je nekim amandmanima da to popravljamo, ali to bi bila velika intervencija. Zašto se ne bi stavilo da u sastav agencije moraju ući ljudi, recimo, koji imaju toliko i toliko iskustva? Vi ste kasnije već dali neke norme - tri godine radnog iskustva na poslovima merenja i kontrole kvaliteta sprovođenja mera. Znači, oni koji se razumeju u merenje radioaktivnosti u uzorcima iz životne sredine, oni koji imaju iskustva u vezi sa merenjem radi procene nivoa izlaganja, projektovanja mera zaštite, takvi ljudi treba da su u agenciji. Oni će donositi normativna akta koja će neko drugi da sprovodi, po njima kažnjava, ali manje-više kažnjava, nego nam čini sigurnu ili nesigurnu sredinu. Potpuna abolicija onoga što smo dobili od NATO pakta. Vlada i nadležna ministarstva preduzela su da nešto urade sa tim otpadom, da ga sklone, ali moramo jasno reći da smo žestoko pogođeni radioaktivnim materijalom. Nikada nikome to nećemo oprostiti. Trebalo bi u tome da nam pomognu i kreditnim linijama, da se spasavamo, a ne da sada vode iz nama neznanih izvora evidencije koliko nam je ljudi od maligniteta bolesno u Srbiji, koliko je bolesne dece, koliko su nam uska grla određena za hemioterapiju, za zračenje itd. To su uska grla našeg zdravstva. Nekada je to bila koronarna bolest, ona je i dalje uska, ovo je drugo usko grlo u Srbiji. Nema u generalnom planu Ministarstva zdravlja kako će da reši taj problem, koliko košta lečenje. Gde su krediti te vrste, da pokušaju moralno da se izvade iz problema u koji su nas ubacili, jer su detaširali svoj otpad na nas Srbe u "Milosrdnom anđelu". Dakle, to treba otvoreno reći. Ne razumem potrebu da se ministar pokriva, pere od činjenice da nam je urađeno zlo i da gajimo dobre odnose. Gajimo odnose kakve moramo, a recimo istinu kakva jeste. Poseban problem je i agencija. Sve može agencija. Dvadeset tačaka šta sve agencija može. Gle čuda, agencija može i da donosi program dopunske obuke za profesionalno izložena lica i lica odgovorna za sprovođenje mera zaštite, koje i inače treba da vrše tzv. pravna lica, u koja spada i agencija. Pazite, agencija donosi nekakve kriterijume kako će neko nekoga da obučava. Pri tome, u zadnjem stavu kradom provlači: taj isti posao može, osim pravnog lica, da radi agencija. Da bi ga radila agencija, ona mora da ima i nastavnike, i profesore, i tablu, i kredu i moderne tehnologije komunikacije, videobimove, savremenu nastavu, interaktivnu itd., sve nekakve izmišljotine, ali to postaje nastavna baza. Agencija dobija pravo na bilten specijalne vrste gde će da objavi svoje rezultate merenja i istraživanja. Koji je to časopis, koji mu je impakt faktor, ko će u njemu da piše, koji zaposleni u agenciji će tu da se obrati, onaj što je merio tamo u Kosovskoj Mitrovici? Valjda neće on da se pojavi u prestižnom časopisu, i da li je uopšte prestižan i ko će da ga plaća? Je l' nemamo druge časopise, biltene u kojima to može da se objavi? Zašto to mora biti poseban list, da štampamo, jer će to biti ranga i nivoa interne upotrebe? Ovako ste stavili kao da je časopis od nekog prestižnog značaja. Imamo primedbe na član 22. stav 3. Razmišljali smo da damo amandman, a nismo, ne znamo ni sami kako zakon popraviti u tolikoj meri, da brišemo nadležnost agencije da pravi škole za obuku. Neka se bavi čime je i predvidela Vlada, to je njeno telo, ispostava – kontroliše, prati, sprovodi i izdaje silne dozvole. Kad pogledate šta sve izdaje jedna agencija, da oduzme i da izda, to su tri vrste licenci. To su dve vrste inspektora i dve vrste ministarstava. Zašto u zakonu nije stavljeno koji će to ministar biti, koje je to ministarstvo za zaštitu od jonizujućeg zračenja, da li je to Ministarstvo zdravlja? Da napišemo srpski: Ministarstvo zdravlja. Za poslove nuklearne sigurnosti i upravljanje otpadom – ministarstvo nadležno za … Recite kako se zove to ministarstvo – ekologije, životne sredine, nauke i tehnologije? Recimo, u Hrvatskoj to sve radi Ministarstvo zdravlja. Zna se koje ministarstvo. Zašto bismo mi ostavljali u zakonu nerešeno koje će ministarstvo biti nadležno? Recimo ime i prezime ministarstva i stvar je jasna. Ne vidim zašto je to bilo tako, valjda da se naknadno dogovore u Vladi koje će ministarstvo da preuzme, da li će time da uposli nekog, da ga ne otpusti. Ne mogu da idem toliko daleko u percepciji događaja rešavanja viška zaposlenih u ministarstvima i u Vladi, ali ima pravo čovek, kad čuje kako se Vlada domunđava kako da reši ovu krizu, sada ćemo da prebacimo ljude na taj i taj posao. Inspekcijski nadzor. Kako ćemo u vojsci i policiji da vršimo inspekcijski nadzor, a ima izvora takvog zračenja? Da li će tu biti civilni inspektori? Kako zovemo ove druge iz ministarstva - civilni. Da li oni imaju inspektore koji su inače bili kompetentni da to rade u vojsci i policiji do sada? Zar to neće biti ti isti inspektori koji će moći da proprate i neke akcidente i dislokaciju izvesnih uređaja koji emituju jonizovano zračenje? Ne možemo pustiti civilnog inspektora, ako uopšte ima više tajni kod Šutanovca, da ide da se šeta, da juri radare, da juri druge uređaje. Zašto ta nadležnost nije data vojnim organima? Zašto toliko otvaranje, otkrivanje? Ne znam u čemu je problem što je to nekada bila nadležnost inspekcijskih službi. Konačno, to misle ljudi koji su zakon gledali i u samom Ministarstvu odbrane. Oni valjda vama ne smeju to da kažu, ili nisu uključeni u ovo. Misle da bi bilo logičnije da se ta nadležnost poveri inspektorima Ministarstva odbrane, odnosno MUP-a. Pitanje je da li ćemo da pišemo amandman, da pokušamo to da ispravimo. Vi niste napravili konsultacije sa Šutanovcem, ne smete da ga pitate, posvađaćete se međusobno. Kakva šteta, bili bi izbori. Možda ne bismo imali problem ovakve vrste. Zamislite, žena inspektor pođe na neku planinu da traži tamo radar, da li zrači, da nešto meri, u kojim prilikama, kad sme da uđe itd? Moglo je tu zaista nešto da se odradi. Prava je pikanterija kad uređujete kaznene mere, da se valjda natera neko da to poštuje, član 84. tačka 16) – kazniće se kaznom od milion i po do tri miliona dinara pravno lice ako ne uradi to i to, pa između ostalog: "ako vrši delatnost prometa izvora jonizujućih zračenja, bez licence za obavljanje prometa". Član 65. kaže – delatnost prometa vrši pravno lice ili preduzetnik. U članu 84. se ne pominje preduzetnik. Znači, već je neko izbačen iz igre. Ili neće moći preduzetnik da vrši promet, moći će samo pravno lice, ili neće biti kažnjen ako je preduzetnik, jer kažnjava se samo pravno lice, kako ovde stoji. Kaže: vrši taj i taj, koji ima licencu za obavljanje delatnosti prometa. Uz tu licencu mu treba i dozvola. To je član 66. Odmah vidite da će agencija izdati dozvolu nekome ko može da vrši promet za nekoga ko ima licencu za obavljanje radijacijske delatnosti. Kad pogledate član 29, na koji se odnosi, vidite da onaj ko će se baviti prometom mora da ima dve licence: jedna je za promet, a jedna je za radijacijsku delatnost. I tu će agencija lepo da uzme pare, sklopiće se uslovi kakve bude neko zaposlen u agenciji, ne znamo ko, po profilu, po broju, a da li će biti više stručnjaka ili više administracije, da li više ekonomista, pravnika, inspektora, nego profesora univerziteta koji su kompetentni da ovu stvar razumeju, da tačno i jasno govore kakve će mere biti projektovane za nuklearne objekte? Ima još mnogo drugih pitanja koja bi se sasvim prirodno otvorila kada je o ovoj temi reč. Recimo, granice za sadržaj radionukleida propisaće agencija. Zašto ih ne stavimo u zakon? Agencija može da menja svake godine, da nešto propisuje. Zašto ne stavimo u zakon, temeljnije je? Jer, onaj inspektor ima neko uputstvo, pravilnik, podzakonski akt, a ako u zakonu piše da toliko toga ne može biti nigde, toga može biti samo toliko i toliko. Ne bi druge države u svoje zakone unosile takve norme, da je to iluzorno i da je nepotrebno. Ovako zakon postaje vrlo opšt, vrlo nedefinisan u određenim bitnim segmentima za kontrolu njegovog sprovođenja, a mogućnosti aktiviranja inspektora gotovo neograničene. Kada je reč o kontroli upravljanja otpadom, ne treba da dozvolimo da nam u Srbiji – koja je najmanje kriva za zagađenja svake vrste koja su nas zadesila, najviše su krivi oni koji neće da ratifikuju ni Kjoto sporazum, SAD – naši inspektori revnosno negde zatvore neku fabriku ili neko postrojenje koje se time bavi, a eto, propisali ste zakonom mogućnost da se otpad i spaljuje. Neka emisija sumpordioksida, ili ovog ili onog bude veća, pa dva tri puta bude veća, ili ne bude veća, pa se neko sabotira i vi zatvorite fabriku i otpustite radnike. Možda mi ne možemo toliko da zagadimo, a sigurno će neki povoljni vetrovi da odnesu, da se ne desi da inspektor rigorozno sprovodi svaku stavku u nekom ponovljenom ili vanrednom ili utvrđenom periodičnom merenju, pa da nas to košta zatvaranja fabrike. Dajte da vidimo da to zakonom uredimo i da mu pomognemo da nađe filter i da se to dekontaminira, da se uredi sredina i da ljudi ne gube posao zbog toga. Sve je moguće izvući iz rigorozno propisanih pravila. Najviše nam nedostaje verovatno onog ličnog odnosa prema okolini, onog što svakog dana … (Predsednik: Gospodine Poskurica, vreme je isteklo, privedite kraju.) … ili plastičnu flašu ili otpad. Zašto nije u zakonu, dovršavam ovom rečenicom, predviđena neka obaveza da se pređe sa PET ambalaže i najlon kesa na papirnate kese; onda bismo imali sasvim drugačije stanje, a ne to da stavimo na teret lokalnoj samoupravi i volji lokalnih ekoloških stranaka. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Živojin Stanković.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, uvaženi saradnici ministra, dame i gospodo narodni poslanici, naizgled zaštita životne sredine deluje kao tema koja nije primarna u političkom i svakodnevnom životu jedne zemlje. Kada se zapitate kako će izgledati planeta Zemlja 2050. godine i život na njoj, a imajući u vidu sve probleme koji su vezani za ozonski omotač, za nedostatak energenata, za globalno zagrevanje, onda je zaista krajnje vreme, a nadamo se ne i kasno, da se svi zajedno bavimo problemima kako zaštititi životnu sredinu. Raduje me što je u skupštinskoj proceduri 16 zakona koji govore kako će Srbija zaštiti svoju životnu sredinu. To treba da ohrabri građane Republike Srbije, jer nadležno ministarstvo i Vlada, odnosno država Srbija misli o svojoj budućnosti. Svi zakonski predlozi su zaista dobri. Govoriću nešto o Predlogu zakona o hemikalijama. Usvajanje zakona o hemikalijama bi omogućilo uspostavljanje, održavanje i unapređivanje jedinstvenog sistema upravljanja hemikalijama na teritoriji Republike Srbije, osiguranje visokog nivoa zaštite zdravlja ljudi i životne sredine, kao i poboljšanje slobodnog prometa hemikalijama sa zemljama EU i drugim zemljama. Na taj način bi se osigurala konkurentnost privrede, a podsticao razvoj bezbednijih alternativa. Donošenje ovog zakona bi uskladilo oblast upravljanja hemikalijama sa propisima EU, jer sadašnja regulativa ne obuhvata sve oblasti koje su predviđene evropskim propisima. Osnovni akcenat evropskih propisa kojima se reguliše upravljanje hemikalijama stavljen je na uslove za promet hemikalija, odnosno način utvrđivanja uticaja hemikalija na zdravlje ljudi i na životnu sredinu. Pravilno upravljanje hemikalijama je osnovni cilj donošenja zakona o hemikalijama. Jedan od instrumenata za ostvarivanje tog cilja jeste obrazovanje agencije za hemikalije. Na taj način bi se rasteretilo Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja od usko specijalizovanih i stručnih poslova, a stvorilo bi se specijalizovano telo koje bi ubuduće na stručniji i organizovaniji način sprovodilo obaveze iz ovog zakona, kao i druge obaveze koje se nameću u našem približavanju EU. Nadzor bi, naravno, i dalje vršilo Ministarstvo za zaštitu životne sredine, kao i tržišne inspekcije lokalnih samouprava kojimasu povereni poslovi predviđeni ovim zakonom. Osim što predviđa formiranje agencije, ovim zakonom se predlaže integrisano upravljanje hemikalijama, klasifikacija, pakovanje, obeležavanje i skladištenje hemikalija. Predviđa se savetnik za hemikalije. Zatim, integralni registar hemikalija. Predviđaju se ograničenja i zabrane proizvodnje, stavljanja u promet i korišćenja hemikalija i reguliše se uvoz i izvoz određenih opasnih hemikalija. Donošenjem ovog zakona mi ćemo se približiti regulativama EU i uskladiti naše tržište i upravljanje hemikalijama. Takođe, veoma je bitan i Predlog zakona o upravljanju otpadom. U našoj zemlji upravljanje otpadom trenutno je regulisano na osnovu više od 30 propisa. Dakle, važećim propisima upravljanje otpadom je parcijalno regulisano, propisane su mere zaštite životne sredine od štetnog dejstva otpada, a nadležnost je podeljena od republičkih do organa lokalne samouprave. Naravno, svi ti propisi nisu usklađeni sa regulativama koje postoje u EU, tako da bi usvajanje ovog zakona omogućilo uspostavljanje integralnog upravljanja otpadom, od nastanka, preko sakupljanja, transporta, skladištenja, tretmana, do konačnog odlaganja otpada. Osim tih osnovnih stvari, vrlo je bitno naglasiti da će se regulisati i regionalna reciklaža, da li jedna opština ili grupa opština na osnovu regiona, koje će same regulisati reciklažu otpada. Jer, podaci koji govore o otpadu koji se stvara u našoj zemlji zaista su zabrinjavajući, mali deo se preradi, tako da ćemo usvajanjem ovog zakona omogućiti da se mnogo bolje upravlja otpadom nego do sada. Takođe, veoma značajan je i Predlog zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu. Prvi put se posebno reguliše zakonom promet ambalaže i ambalažnog otpada. Na taj način će biti regulisan veoma veliki procenat koji ide u taj otpad. Poslanici Demokratske stranke će podržati predloge zakona koji regulišu zaštitu životne sredine, kao i poslanička grupa kojoj pripadaju, Za evropsku Srbiju. Na Odboru za zaštitu životne sredine i poslanici ostalih poslaničkih grupa su pokazali izuzetno interesovanje za usvajanje ovih zakona, jer znaju da se ovim zakonima reguliše zaštita životne sredine u državi Srbiji. Ovom prilikom bih ih pozvao da i oni glasaju za ove zakonske projekte, a u cilju zaštite interesa građana Srbije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Stankoviću. Sa spiska prijavljenih poslanika za načelni pretres po ovim tačkama javila se još gospođa Marina Raguš.
Pretpostavljam, gospođo Đukić-Dejanović, da je meni ostalo još 68 minuta. Da li je tako? Izvinite, nisam vas čula. (Predsednik: Šezdeset osam minuta i imate devet minuta kao predstavnik poslaničke grupe, niste još iskoristili, dakle, 77 minuta ukupno. Izvolite.) Dakle, s obzirom na moje zdravstveno stanje, mnogo bi mi lakše bilo da, recimo, sedim, ali iz pijeteta prema svima vama, a i uz razumevanje ukoliko dođe do eventualnih podrhtavanja u glasu, stajaću ovih 68 minuta. Rizikujem, naravno, da uvek naljutim ministre, ali mišljenja sam da su ovo, na kraju, napori da se otvori javna diskusija pred očima srpske javnosti. Ja sam politikolog, dakle nisam ekspert iz oblasti ekoloških nauka, ali politika jeste moja kuća. Gospodin ministar je, nadam se da ne grešim, čini mi se, ortoped i takođe nije ekspert iz oblasti ekoloških nauka. Ali, i gospodin ministar i ja se zapravo oslanjamo na radove raznih eksperata iz oblasti ekološke nauke. Tako ću ja ovde zapravo predstaviti određene podatke, informacije i činjenice koje će se uglavnom bazirati na saznanjima eksperata koji čine srpsko naučno društvo. Pre svega bih htela da kažem da sve moje kolege koje su se pripremile za današnje izlaganje u vremenu predviđenom za poslaničku grupu SRS nisu, iz dobro poznatih razloga, u mogućnosti da to obrazlažu, ali ću se ja potruditi da ih na dostojan način predstavim. Dakle, po izlaganju gospodina ministra, koji se uglavnom oslonio na ono što sam ja rekla i konstatovao da su to neistine, javila se gospođa Elena Božić-Talijan, koja je takođe pripremila svoje izlaganje za današnji dan, i rekla sledeće. Dakle, ministar je rekao da se nuklearni otpad privremeno skladišti u Vinči, tu se skladišti već 60 godina, a kada je u pitanju trajno skladištenje, on se vraća u zemlje iz kojih je došao. Dakle, prema rečima gospođe Elene Božić-Talijan, ministar je pokazao apsolutno neznanje iz oblasti za koju bi trebalo da bude kompetentan. Prvo, tačno je da se u Vinči decenijama skladišti otpad iz bivše Jugoslavije, i to medicinski, industrijski otpad, radioaktivni, gromobrani itd. Što se tiče trajnog skladištenja, tvrdnja ministra da se sav otpad vraća u zemlje porekla ukazuje na apsolutno neznanje ministra. Ako je tako kako ministar kaže, zašto je zakonom o jonizujućem zračenju predviđeno da se za deset godina izgradi trajno skladište u zemlji? Inače, prema zakonu iz 1996. godine, trajno skladište je trebalo da se izgradi do 2000. godine. Citirala sam Aleksandra Perića, kaže gospođa Božić-Talijan, koji je upravo o tome govorio, o tim lokacijama za trajno skladištenje. Ona mapa koju sam predstavila jutros upravo je bila simbol kako može, na osnovu reči gospodina Aleksandra Perića, da izgleda Srbija, a ne kako ste vi pogrešno protumačili kartu koja vam je bila predočena. Ja sam to pokušala da kažem gospodinu ministru, da očigledno nije pažljivo pratio moje izlaganje; rekao je da je reč o 25 lokacija, dok sam ja navela 16 mogućih lokacija. Zapravo, moje izlaganje se zasnivalo na rečima, odnosno na izjavi gospodina Aleksandra Perića. Dakle, samo se visokoradioaktivni otpad koji potiče od neiskorišćenog reaktorskog goriva i koji ima u sebi plutonijuma, to je otpad koji je nastao samo u Vinči, vraća u zemlje porekla. To nije obavezno, već samo pod uslovom da platimo ogromnu cenu. Ako ste kvalifikovani, kao aktuelni ministar, onda ćete platiti, vrlo verovatno, trostruku cenu. Ostali otpad, koji nastaje usled medicinske, industrijske, naučne upotrebe, skladišti se u zemlji, kao i zemlja kontaminirana osiromašenim uranijumom, kao i municija sa osiromašenim uranijumom koja je nađena, a nađeno je manje od 0,5%. Da li to ministar i Vlada planiraju da isporuče ovu kontaminiranu zemlju pred Belu kuću u Vašingtonu, pita gospođa Elena Božić-Talijan. Ako je tako, zašto se onda zemlja kontaminirana osiromašenim uranijumom dovozi u Beograd, odnosno u Vinču? Zašto je gospođa Elena Božić-Talijan reagovala na jutrošnju reakciju gospodina ministra, imaćete priliku upravo da čujete. Dakle, suštinski problem predstavlja činjenica da ovaj set ekoloških zakona neće moći da se primenjuje i da je to samo mrtvo slovo na papiru. Srpsku radikalnu stranku, pre svega, zanimaju suštinski efekti. Da su se poštovali postojeći zakoni, ne bi moglo da dođe do ekološke katastrofe, recimo, koju je izazvalo slovenačko preduzeće "Zvezda Helios" u Gornjem Milanovcu tako što je dovelo do trovanja šumadijskih sela kancerogenim materijama. Ovi zakoni se, po svemu sudeći, samo formalno usvajaju zbog EU, to i ministar Dulić kaže. Ti zakoni su glavni element procesa evropskih integracija, što nas čeka u ovoj godini. Ističe da oko 30% naših obaveza iz procesa pridruživanja predstavljaju zakoni i norme iz oblasti životne sredine. Pokrenuta je, takođe, akcija da očistimo Srbiju. Evo kako ministar Dulić objašnjava cilj ove akcije: "Želimo da ukažemo da nije kulturno, nije civilizovano, nije patriotski baciti đubre preko balkona na zemlju ili izbaciti plastičnu flašu iz kola ili baciti frižider ili starog fiću u reku, jer to predstavlja akt neprijateljstva prema prirodi i prema budućnosti naše dece". Lepo je to ministar rekao i potpuno se slažem sa njim, ali ovo prevaspitavanje građana Srbije zvuči licemerno kada se postavi pred sledeće činjenice. Moje pitanje glasi – kako bi ministar okvalifikovao NATO agresiju na našu zemlju u kojoj je korišćena zabranjena municija sa osiromašenim uranijumom? Kakav je to monstruozan, necivilizovan akt, kojim je trajno zatrovana naša životna sredina osiromašenim uranijumom i ugrožen život stanovnika? Broj umrlih i obolelih od posledica izazvanih osiromašenim uranijumom nije još tačno utvrđen, a verovatno nikada neće ni biti, jer to treba sakriti od javnosti. U naučnom radu koji je radila grupa naučnika Instituta za medicinu rada i radiološku zaštitu "Dr Dragomir Karajović" u Beogradu navodi se podatak da se u Vranju za deset godina 12 puta uvećao broj obolelih od kancera. U narednoj deceniji se zbog posledica NATO bombardovanja očekuje dalji porast kancera kod odraslih i genetskih deformacija kod novorođene dece. U periodu od 27. oktobra do 5. novembra 2001. godine eksperti Programa UN za životnu sredinu i jugoslovenski eksperti obavili su misiju za procenu ugroženosti životne sredine na lokalitetima na jugu Srbije i u Crnoj Gori. U ovoj misiji korišćena je i oprema za uzorkovanje vazduha. Zapanjujuća je činjenica da su nakon 2,5 godine detektovane radioaktivne čestice u vazduhu! To znači da se radioaktivne čestice još uvek prenose na velike daljine putem vazduha, ugrožavajući životnu sredinu i zdravlje stanovništva. Krajem 2003. godine isti program UN je obavio misiju procene ugroženosti životne sredine u BiH na nekim lokalitetima gde je 1995. godine korišćena municija sa osiromašenim uranijumom. Takođe su i ovde detektovane radioaktivne čestice u vazduhu, i to punih osam godina nakon bombardovanja! Imajući u vidu da je vek poluraspada osiromašenog uranijuma i uranijumovih oksida veoma dug, skoro večan za naš prosečan životni vek i generacija posle nas, može se konstatovati da se radi o trajnom čestičnom radioaktivnom i čestičnom zagađenju koje se ne može prirodno neutralisati, piše u pomenutom naučnom radu. Ministar Dulić je veoma strog, to sam ja na svojoj koži osetila danas, kada kvalifikuje bacanje plastičnih flaša iz auta, i to je u redu. Ali, zar ne mislite da je skandalozno da država Međunarodnom sudu pravde još nije podnela tužbu za ovaj zločin? Upotreba municije sa osiromašenim uranijumom, prema međunarodnim propisima u ovoj oblasti, može da se kvalifikuje kao ratni zločin. Želim da ukažem na veoma složenu situaciju u vezi sa Institutom za nuklearne nauke Vinča, jer se mnoge stvari, očigledno, vrlo tendenciozno skrivaju od očiju javnosti. Vinča je najstariji i najveći naučni institut, sa tradicijom dugom 60 godina. Jedino u ovom institutu su stručnjaci koji se razumeju u probleme i opasnosti koje rad sa nuklearnim materijalom može da donese. Ovaj institut je jedina domaća kompetentna zaštita od eventualne zloupotrebe i nehata pri upotrebi ove vrste materijala, a oni se koriste u medicini, industriji; koristili su se i u NATO agresiji. Počeću od skandalozne odluke kadrova Demokratske stranke u Vladi Republike Srbije, na čelu sa gospodinom Đelićem, i rukovodstva Instituta da se u Vinči, usred Beograda, izgradi nuklearna ekološka bomba. O ovom problemu su govorili stručnjaci iz Vinče, kao što je doktor Filip Vukajlović. Doktor Filip Vukajlović, potvrđeni naučni radnik, takođe je član Saveta za nauku i tehniku SRS. Dakle, o svemu onome na šta je dr Filip Vukajlović skretao pažnju u javnosti je bilo vrlo malo reči. O čemu se radi? Ministarstvo za nauku i ministar Đelić bukvalno prisiljavaju Institut Vinča da podigne kredit od 25 miliona dolara za završavanje nekakvog državnog projekta pod nazivom „Vind“. Šta predstavlja projekat „Vind“? Deo onoga što ovaj projekat podrazumeva, jer se ostalo drži u tajnosti, jeste uklanjanje istrošenog reaktorskog goriva i dekomisija, odnosno rasturanje reaktora. Inače, o dekomisiji reaktora se govori već nekoliko godina. Vlada planira da rasturi i da iseče reaktor, koji predstavlja jedinstvenu mašinu, a njegova vrednost, prema procenama stručnjaka, iznosi oko 100 miliona dolara. Za ovaj reaktor je kupljena sva oprema i stručnjaci ističu da on može da se revitalizuje i pusti u pogon. On je od neprocenjive vrednosti jer omogućava istraživanje u domenu visokih nuklearnih tehnologija. Međutim, pošto zbog loše ekonomske situacije sada nema mogućnosti za revitalizaciju i puštanje u pogon reaktora, stručnjaci ističu da reaktor nikako ne treba seći, jer se on može konzervirati. To su, primera radi, uradili Holanđani. Rasturanjem reaktora, sečenjem pravi se dodatni nuklearni otpad. Dakle, kada isečete reaktor dobili ste nuklearni otpad koji onda morate da skladištite negde. Sve će se to skladištiti usred Beograda. U Institutu Vinča je započeta gradnja prave nuklearne ekološke bombe, dakle, najvećeg hangara (hangara tri) za smeštaj radioaktivnog otpada. Ovaj novi hangar se gradi da bi se tu, navodno, smestio otpad iz druga dva metalna hangara, koja su u vrlo lošem stanju. Hangar jedan je u posebno lošem stanju. U ova dva hangara uskladišten je radioaktivni otpad koji je nastao u toku rada Instituta Vinča, kao i iz drugih delova bivše Jugoslavije. Dakle, reč je o medicinskom, industrijskom otpadu, radioaktivnim gromobranima. U hangaru tri treba da se uskladišti nuklearni otpad od dekomisije reaktora. Dakle, ovo je zvanična informacija iz Instituta Vinča. Kada je u pitanju realizacija ovog posla, dekomisija reaktora i prepakivanje istrošenog nuklearnog goriva, to je veoma opasno. Mi nemamo stručne ljude koji će da rade sa radioaktivnim materijalom. Ko će to da prenosi? Odluka da se nuklearni otpad skladišti u Beogradu, pod bilo kojim uslovima, jeste neodgovorna, suluda i, iznad svega, opasna. Nikada ne može da se predvidi šta sve može da se desi. Čak bi i mala nepažnja mogla da izazove pravu katastrofu. Za kompletan posao rasturanja ili dekomisije reaktora, prema proceni Vlade, potrebno je 57.000.000 dolara. Međutim, procene stručnjaka pokazuju da dekomisiju nije moguće završiti bez 80.000.000 - 100.000.000 dolara. Još jedan neverovatan podatak: prema priznanju Ministarstva, rukovodstvo Instituta Vinča i projekta „Vind“ je već potrošilo 10.000.000 evra na papirne projekte, a bukvalno ništa konkretno nije urađeno. Gde su otišle te pare i u čije džepove? Sada ponovo ekipa okupljena oko tog projekta pokušava nešto da uradi i opet su potrebne pare. Ovim projektom upravljaju uglavnom kadrovi Demokratske stranke. I u Vladi i u rukovodstvu Vinče su njihovi kadrovi. Naučno veće i Upravni odbor Vinče su se oštro suprotstavili podizanju kredita od 25.000.000 dolara, uprkos mnogim oštrim pretnjama iz Ministarstva nauke, uključujući i ministra Đelića lično, jer je potpuno jasno da hoće da nateraju Vinču da uzima kredit koji kroz koju godinu Vinča ne bi mogla da plati. Postavlja se pitanje zašto se vrši toliki pritisak da se sprovede dekomisija, rasturanje reaktora i pravljenje dodatnog nuklearnog otpada, kada je u našem interesu da sačuvamo reaktor? I, ako sada nema mogućnosti da se reaktor revitalizuje i pusti u pogon, onda je mnogo jednostavnije i daleko isplativije da se konzervira. Od predstavnika Vlade se moglo čuti da se država, navodno, obavezala na ove poslove međunarodnim ugovorima, ali niko nije video te ugovore, jer su navodno poverljivi. Međutim, odgovor na ovo pitanje, kao i na sva pitanja koja su u vezi sa sistematskim uništavanjem Vinče koje se sprovodi od 2000. godine, jeste da je cilj da se našim stručnjacima onemogući rad i postizanje značajnih rezultata u oblasti visokih nuklearnih tehnologija. Monopol u oblasti visokih nuklearnih tehnologija hoće Amerika i američka administracija ne dozvoljava pokretanje reaktora. Oni žele da unište svaku mogućnost da se to ikada u budućnosti desi i zato ne dozvoljavaju ni da se reaktor konzervira. Uništavaju Vinču da bismo kasnije morali njima da plaćamo za sve projekte i dostignuća u ovoj oblasti. To je naše političke uverenje i mi tako razumemo i shvatamo odluke koje srpska vlast donosi po ovom pitanju. Pritisci su počeli još 2001. godine, kada je Vinču posećivao Montgomeri, tadašnji američki ambasador. Toga se, gospodine ministre, pretpostavljam, sećate. Podsetiću vas i kako je započeo taj proces tzv. saniranja nuklearnog problema u Vinči. Godine 2002. obogaćeno gorivo, neistrošeno reaktorsko gorivo, koje je potpuno bezopasno, vraćeno je u Rusiju. To gorivo je osamdesetih godina kupljeno od Rusa i po međunarodnim ugovorima vraća se tamo odakle je kupljeno. Sa tim gorivom reaktor u Vinči je mogao da radi i da služi nauci narednih 20 godina. Vrednost ovog goriva je preko 100.000.000 dolara. Na iznošenju goriva insistirala je opet američka administracija, kako bi se onemogućilo pokretanje reaktora. Na pogubnost ovakvog poteza upozoravalo je tada i naučno veće fizike u otvorenom pismu, čiji su potpisnici dr Filip Vukajlović i dr Dragomir Davidović. U pismu se ističe da to sveže nuklearno gorivo predstavlja još jednu vrednu stvar u domenu nuklearnih tehnologija koja nam je preostala i njegovim otuđenjem put ka tim tehnologijama u budućnosti bio bi nam trajno zatvoren. Celokupni dosadašnji trud i požrtvovani rad bio bi upropašten. Ostalo bi nam samo da se bakćemo oko nuklearnog otpada, pa i to samo na krajnje primitivnom nivou, jer odnošenje svežeg goriva ne uključuje odnošenje nuklearnog otpada. Potpisnici su upozorili da otuđenje ovog vrednog svežeg goriva mora da se uslovi istovremenim iznošenjem iz zemlje isluženog goriva. Međutim, sveže gorivo je dato ni za šta. Nije napravljen dogovor da se iznošenje ovog goriva iz zemlje uslovi odnošenjem istrošenog reaktorskog visokoradioaktivnog goriva. Američka administracija bila je spremna da pristane na to, ali tadašnja vlast je prihvatila prazna obećanja. Za taj problem obećana je, navodno, pomoć od šest miliona dolara nevladine organizacije NTA koja je u vlasništvu Donalda Trampa. Da li je u pitanju čista neodgovornost vlasti ili su se neki tu dobro oparili, to je pitanje. Biće da je pre ovo drugo. Tada je, po nalogu Amerikanaca, Đinđić naredio da se sprovede ova suluda akcija. Tadašnji direktor Instituta bio je Krunoslav Subotić, a ministar za nauku gospodin Domazet. Sveže bezopasno nuklearno gorivo u vrednosti od 100.000.000 dolara je izneseno, a ostalo je đubre, odnosno samo nuklearni otpad. Sada je pokrenut projekat prema kome bi isluženo gorivo trebalo da se prepakuje i transportuje u Rusiju do 2010. godine, ali sada će to mnogo da nas košta, niko ne zna koliko, a i Ukrajina se protivi da gorivo ide preko njene teritorije. Ovde više ne sme da bude nikakvih tajni. Javnosti moraju, prema članu 74. Ustava Srbije, da budu dostupni svi podaci. Stručnjaci u Vinči ističu da je u Srbiji uvek postojao relativno moćan nuklearni lobi koji zastupa interese Amerikanaca. Cilj je da se ovde jednog dana izgradi atomska centrala za proizvodnju struje. Trenutno se raščišćava teren za to, rastura se Vinča i pravi skladište nuklearnog otpada. Još jedan skandalozan podatak jeste da se radioaktivni otpad koji je NATO tokom agresije bacio širom Srbije u vidu osiromašenog uranijuma doprema i skladišti u Beogradu! Već deset godina se sa lokacija na jugu Srbije kontaminirana zemlja sa osiromašenim uranijumom dovozi i skladišti u Vinči. Dakle, radioaktivni otpad se smešta u glavni grad gde bi, ukoliko dođe do nečeg nepredviđenog, šteta bila najveća. Nas interesuje čije je to suluda ideja. Radioaktivni otpad koji potiče od čišćenja lokacija uskladišten je u hangaru dva i uključuje kontaminiranu zemlju sakupljenu sa tri lokacije na jugu Srbije, koja je upakovana u 50 metalnih buradi po 200 kilograma, i otpadnu municiju sa osiromašenim uranijumom upakovanu u metalne kutije. Ovo su takođe zvanični podaci iz Vinče. To je kao da imate deset tona zagađene zemlje nasred Terazija. Beograd ima najveći nuklearni otpad, ali paradoksalno, gradska uprava grada Beograda nema zakonom utvrđene nadležnosti u pogledu nuklearne sigurnosti, odnosno upravljanja i postupanja sa nuklearnim otpadom. Zakonom o zaštiti od jonizujućeg zračenja predviđeno je da se za deset godina izgradi mesto trajnog odlaganja nuklearnog otpada, međutim, niko ne zna gde. Imamo izjavu iz aprila 2008. godine tadašnjeg savetnika predsednika Privredne komore Srbije za ekologiju gospodina Aleksandra Perića, o kome sam vam jutros pričala i ne bih da se ponavljam. Dakle, ono što jeste suština postavljanja ovog problema za početak ovog izlaganja jeste da javnost u Srbiji mora da zna, ima pravo na to, a srpska vlast mora da obezbedi kvalitetne i pravovremene informacije. Ono što je takođe vrlo važno, a odnosi se na period 78-dnevnog bombardovanja Srbije, poznatijeg kao akcija "Milosrdni anđeo", biće takođe informacija koju ću vam predstaviti i na koju ćete, verujem, reagovati u vašem oprobanom stilu, ali pre toga bih možda priču na tu temu počela izlaganjem predsednika vaše stranke, predsednika države, 23. marta ove godine, na 6097. sastanku Saveta bezbednosti. Dakle, to bi trebalo da bude uvod u ono što pokušavamo da otvorimo ovoga jutra i što ćemo otvoriti ovih dana i na kraju dokazati da smo u pravu. Evo šta je gospodin Tadić tada rekao: "Sutra, 24. marta, biće desetogodišnjica od početka NATO bombardovanja moje zemlje. Želeo bih da vas podsetim da je taj tragični događaj koji je trajao punih 78 dana bio preduzet bez odluke ovoga tela. Tokom tromesečnog perioda, u kojem su stradali gradovi i sela, bili bombardovani svaki dan, dve i po hiljade civila je poginulo, uključujući 89 dece, i 12.500 ljudi je bilo povređeno". Međutim, broj žrtava, gospodine ministre, prema rečima predsednika vaše stranke i predsednika srpske države, ne uključuje one koji su stradali posledično tako što su dobili najteža oboljenja, kao što je leukemija. Takođe, dalje gospodin Tadić kaže: "Mi smo bili kolektivno optuženi, a onda kolektivno bombardovani, jer se, kako se tada tvrdilo, desilo progonstvo 800.000 etničkih Albanaca sa Kosova i Metohije. Rezultat tog tragičnog rata je da je zapravo krajnji saldo prognanih 200.000 etničkih Srba sa teritorije Kosova i Metohije." Sa namerom sam krenula sa rečima gospodina Tadića da bih izbegla onaj argument – vi stalno govorite niste u pravu, mi evo radimo i to se zapravo nije desilo. Mi ćemo danas pokušati da pokažemo direktnu vezu između bombardovanja osiromašenim uranijumom i povećanja kancerogenih oboljenja u Republici Srbiji, od kojih je zaista veliki broj ljudi, nažalost, preminuo. Ono što je takođe vrlo značajno za dalje izlaganje, ono o čemu javnost Srbije apsolutno ništa ne zna, jeste i govor gospodina Čurkina, koji je inače ambasador Ruske Federacije pri Savetu bezbednosti i koji je reagovao na jedini pravi način. Dakle, posle lekcije koju je gospodin Tadić dobio od ambasadora Velike Britanije i SAD, da je reč ne o humanitarnoj katastrofi, ne o odgovornosti za gađanje osiromašenim uranijumom, već o zaštiti stanovništva tako što se 78 dana gađalo neko civilno stanovništvo municijom sa osiromašenim uranijumom, gospodin Čurkin je rekao sledeće: "Današnji sastanak se nekako podudara sa brojnim tragičnim godišnjicama u kosovskoj istoriji. Prvo, što je najvažnije, jeste početak NATO agresije na Jugoslaviju koja je preduzeta bez odluke Saveta bezbednosti. Naš britanski kolega je dao vrlo detaljnu prezentaciju hronologije događaja, ali naravno, kako to inače britanski kolega ume, bio je vrlo selektivan. Primera radi, nije bilo reči o terorističkim aktivnostima tzv. kosovske oslobodilačke armije koja je sprovodila svoje terorističke aktivnosti tokom deset godina i koje su dovele do tragičnih događaja marta 1999. godine. Tokom 78-dnevne kampanje bombardovanja, ko je stradao? Uglavnom su civilni objekti bili uništeni, dakle, fabrike, mostovi, infrastruktura. Beogradska televizijska stanica bila je bombardovana samo zbog toga, dame i gospodo, što je predstavljala drugačiju sliku. A ono što zaista ne bi trebalo da se prenebregne jeste potpuni saldo žrtava na teritoriji Kosova i Metohije." Pošto će stenogrami ovog zasedanja Saveta bezbednosti biti tema mojih izlaganja u narednim danima, sada bih zaista obratila pažnju na informaciju koja je vrlo značajna. Ovu informaciju takođe poseduje nekadašnje Savezno ministarstvo inostranih poslova, tako da, gospodine ministre, možete da konsultujete i njih i da se uverite u verodostojnost ove informacije, a onda i da vidite ko su potpisnici ovog rada na terenu. Ova informacija prvi put će poslužiti srpskog javnosti da se uveri šta se zapravo dešavalo tokom 78 dana bombardovanja. Dakle, vazduhoplovne snage NATO-a su prilikom agresije na SRJ upotrebljavale municiju sa osiromašenim uranijumom 238 iz avionskih topova 30 mm, tipa A-10 A. Ovi avioni su ušli u formacije koje su bombardovale objekte na teritoriji SRJ 30. marta 1999. godine bombardovanjem šireg rejona Prizrena. Kasnije su više puta bili u formacijama koje su bombardovale objekte u zoni južno od 44. paralele. Dokazi da je NATO u agresiji na SRJ upotrebljavao municiju sa osiromašenim uranijumom 238 su primerci i ostaci municije 30 mm API PGU 14/B, pronađeni u rejonima po kojima je NATO agresor dejstvovao avionima tipa A-10 A. Kontaminacija zemljišta uranom 238 utvrđena je na lokacijama koje su u toku agresije bombardovali NATO avioni A-10 A. Takođe, zvanična izjava generalnog sekretara i drugih zvaničnika NATO-a o količini i lokacijama upotrebe municije sa osiromašenim uranijumom tokom agresije na SRJ. U toku NATO agresije vršeno je radiološko i hemijsko izviđanje rejona dejstava aviona A-10 A. Detaljnim izviđanjem i uklanjanjem ostataka municije od osiromašenog uranijuma po završetku NATO agresije prikupljeni su dokazi da je na teritoriji SRJ južno od 44. paralele, dakle, van teritorije Kosova i Metohije, na osam lokacija NATO agresor upotrebljavao ovu vrstu municije. Od tih lokacija, sedam je na teritoriji Republike Srbije, jedna na teritoriji Republike Crne Gore. Gospodine ministre, to su sledeće lokacije: Pljačkovica - severno od Vranja, Borovac - južno od Bujanovca (dve lokacije), Čerenovac - jugozapadno od Bujanovca (dve lokacije), Bratoselce - severoistočno od Preševa i Reljan - istočno od Preševa. U Republici Crnoj Gori rejon tvrđave Arza, na poluostrvu Luštica. U izviđenim rejonima su sa površine zemlje pokupljeni i u odlagalište radioaktivnog otpada deponovani ostaci municije sa osiromašenim uranijumom 238. Sa lica mesta uzeti su uzorci zemljišta, a celokupan materijal je, pored izvršenih merenja na licu mesta, analiziran u Institutu za nuklearne nauke Vinča, Zavodu za zdravstvenu zaštitu radnika u Nišu i na VMA. Rezultati analize pojedinih uzoraka pokazuju da su isti sa vrlo izraženom kontaminacijom, u kojima se specifična aktivnost uvećava i do 350 puta. Nakon prikupljanja i rezultata analiza od Instituta za nuklearne nauke Vinča i Zavoda za zdravstvenu zaštitu radnika u Nišu, izdvojeno je pet rejona radioaktivne kontaminacije čija je sanacija bila neophodna. To su rejoni sa sledećim karakteristikama:Borovac - dva, južno od Bujanovca oko 10 km, dejstvovano je 26. maja 1999. godine;Bratoselce - severoistočno od Preševa oko 10 km, dejstvovano je 27. maja 1999. godine; u uzorcima zemlje konstatovana je kontaminacija osiromašenim uranijumom 238 i aktivnost od 9 do 116 puta veća od dozvoljene. Sledeći rejon je Reljan, istočno od Preševa oko 10 km, dejstvovano je 28. maja 1999. godine, utvrđeno je prisustvo radioaktivne kontaminacije osiromašenim uranijumom 238 na dve mikrolokacije; Pljačkovica - severno od Vranja oko četiri kilometra, dejstvovano je 29. maja 1999. godine, uzorci zemlje pokazuju veoma visok sadržaj osiromašenog uranijuma 238 i aktivnost od 230 do 1100 puta veću od dozvoljene; tvrđava Arza na poluostrvu Luštica - dejstvovano je 30. maja 1999. godine, analizom uzoraka utvrđena je kontaminacija osiromašenim uranijumom 238 od sedam do 350 puta veća od dozvoljene. Takođe je u uzorcima zemlje sa ostalih lokacija konstatovana kontaminacija osiromašenim uranijumom 238. Količinu osiromašenog uranijuma kojom su kontaminiranepomenute lokacije teško je precizno utvrditi. Na osnovu izveštaja jedinica i komandi Vojske Jugoslavije sačinjenih u toku NATO agresije, rezultata izviđanja rejona nakon završene agresije i poznatih podataka o ovoj vrsti municije i načinu njene upotrebe, može se oceniti da su NATO snage po navedenim lokacijama ispalile od 3.000 do 5.000 zrna sa osiromašenim uranijumom 238, što je ekvivalentno ukupnoj količini od oko 1 - 1,5 tona osiromašenog uranijuma 238, kontaminanta na ovim lokacijama. Nakon dobijanja podataka od zvaničnika NATO-a o rejonima dejstva municijom sa osiromašenim uranijumom, Vojska Jugoslavije je pristupila radiološkom izviđanju rejona koji u prethodnom periodu nisu izviđani. Za sada je pronađen još jedan rejon sa ostacima municije u blizini Bujanovca. Sa tog mesta uzeti su uzorci i u toku je njihova analiza u Institutu Vinča. Prema literaturnim podacima, neki krstareći projektili sadrže od 10 do 20 kg osiromašenog uranijuma 238. Obavljena su ispitivanja svih lokacija po kojima je tokom agresije dejstvovano krstarećim projektilima. Detaljnije radiološko-hemijsko izviđanje prostora Kosova i Metohije nije bilo moguće. Prema podacima Vojske Jugoslavije, u toku NATO agresije avioni NATO-a A-10 A su na ovom prostoru dejstvovali na preko 112 lokacija. Najintenzivnija dejstva su bila u rejonima: Prizren, Uroševac, Đakovica, Dečani i Đurakovac. Prema procenama NATO-a, ispaljena je oko 31.000 projektila, a prema proceni Vojske Jugoslavije oko 50.000 projektila. Ono što se tada predlagalo jeste da se u kontaktima sa predstavnicima komande NATO snaga i drugim relevantnim faktorima insistira na dobijanju tačnih podataka o lokacijama i drugim parametrima dejstava, dakle, koordinate, broj zrna, vreme dejstava municijom sa osiromašenim uranijumom 238 na prostoru SRJ. Na osnovu ispitivanja pronađenih ostataka projektila i obavljenih gama spektrometrijskih merenja i identifikacije prisutnih radionukleida u uzrocima materijala, pouzdano se može tvrditi da su snage NATO agresora u toku agresije na SRJ dejstvovale sa municijom obogaćenom osiromašenim uranijumom 238. Municija nosi oznaku API PGU 14/B. Na osnovu utvrđene jačine gama doze na kontaktu sa penetratorom i vrednosti koje je propisala međunarodna Agencija za atomsku energiju iz Beča važećim osnovnim standardima za zaštitu od jonizujućih zračenja iz 1996. godine, analizirani delovi projektila se svrstavaju u radioaktivni materijal, čija je primena u miru moguća samo uz propisane mere zaštite. Drugim rečima, čitajte, gospodine ministre, zabranjeno je. Imajući u vidu procenjene količine upotrebljene municije pri dejstvima, visoku verovatnoću samozapaljenja, kao i izmerene aktivnosti, koje su nekoliko stotina puta veće nego kod prirodnog sadržaja urana u zemljištu, može se zaključiti da primena navedene municije dovodi do kontaminacije životne sredine, sa dugoročnim posledicama po životnu sredinu i lokalno stanovništvo. Uranijum je materijal velike gustine. Sagorevanjem nastaju produkti koji su radioaktivni i toksični. Pri udaru uranijumskog jezgra u čvrstu prepreku stvara se visoka temperatura i najmanje 10% od ukupne mase osiromašenog urana sagori i pređe u aerosole uranijum-oksida. Do 70% penetratora, odnosno osiromašenog urana pređe u aerosole. Ove čestice se mogu uneti u organizam udisanjem. Deponuju se godinama u plućima, bubrezima, kostima i mozgu. Kontaminiraju okolnu sredinu; zavisno od meteoroloških uslova, mogu se raznositi na različite udaljenosti, do 40 km, čime se može kontaminirati širi prostor. Uran 238 je slabo rastvorljiv u vodi i telesnim tečnostima, dok se oksidi urana bolje rastvaraju, tako da vremenom mogu kontaminirati i podzemne vode i preko biljaka, u vidu stočne hrane, kontaminirati životinje i ljude. Efekti dejstva ove vrste municije na živu silu i stanovništvo su fatalni, jer dolazi do kontaminacije. Usled kontaminacije nastaju toksični i radijacioni efekti koji dovode do pojave kancera. Radioaktivnost i toksičnost urana i njegovih produkata izazivaju razna oboljenja, kao što su dermatitis, bubrežna oštećenja, akutne nekrotične arterijske lezije (i tu smo, gospodine ministre, prvi put priznajem, na vašem tlu), pa i smrt. Inhalacija sitnih čestica u pluća može da dovede do pojave kancerogenih oboljenja unutrašnjih organa. Posle veoma dugog perioda, dakle, 20 - 25 godina, nastaju kasne posledice: maligne promene, najčešće karcinom bronha, osteosarkomi, leukoze, tumori jetre. Ove posledice naše stanovništvo tek treba da oseti. Osiromašeni uranijum je nusprodukt u pripremi goriva za nuklearne reaktore i nuklearno oružje i predstavlja vrlo opasan radioaktivni otpad. Njegovo čuvanje predstavlja veliku opasnost i problem za svaku zemlju sa razvijenom nuklearnom tehnologijom. Stepen opasnosti dobro ilustruje sledeći primer koji je u svom članku izneo Leonard Dic. U februaru 1980. godine sudskim nalogom države Njujork prisiljeno je postrojenje za proizvodnju penetratora od osiromašenog urana da prestane sa proizvodnjom, jer su svakog meseca prevazilažene propisane granice izbačene radioaktivnosti u vazduhu. Ta vrednost je odgovarala količini od 387 grama osiromašenog urana. Poređenja radi, samo jedan penetrator u projektilu avionskog topa 30 mm sadrži 298 grama osiromašenog urana. Pomenuti naučnik u svom pismu biltenu atomskih naučnika postavlja pitanje – ako su vlasti države Njujork to zabranile jer su zabrinute zbog ispuštanja koja su svakog meseca ekvivalentna česticama samo jednog ili dva uranijumska projektila, zašto vlada Amerike nije zabrinuta zbog efekata desetina i desetina hiljada projektila ispaljenih u nekoliko dana rata? Razlozi bombardovanja SRJ ne mogu se smatrati humanim, niti radi spasa albanskog stanovništva. Tokom tog bombardovanja, gospodine ministre, stradalo je i albansko stanovništvo. Posledice tog bombardovanja, gospodine ministre, u najvećem procentu i broju takođe će osetiti albansko stanovništvo, jer na tim prostorima Srba ima još u tragovima ili ih uopšte nema. Zar to ne izaziva sumnju da snage NATO agresora, pre svega Amerike, izbacivanjem svog radioaktivnog otpada na navedenim lokacijama pokušavaju sistematski da uništavaju sledeće generacije, na prvom mestu, opet govorim, albanskog stanovništva? Osim lokalnog stanovništva, opasnosti od osiromašenog urana takođe su izloženi KFOR i Unmik, koji naravno i sada postoje samo u tragovima, ali takođe se to odnosi i na Euleks. Amerika pokušava da upotrebu municije sa osiromašenim uranom opravda većom efikasnošću u protivoklopnoj borbi. Povećana probojnost potkalibarne municije nije ni jedini, ni glavni razlog. Ona se postiže i primenom penetratora izrađenih od tungstena ili titana. Za izradu penetratora od osiromašenog urana i upotrebu ovakve municije najznačajnije je to što se time SAD oslobađaju velikih količina opasnog radioaktivnog otpada, čije je odlaganje i čuvanje skupo. Imajući u vidu napred navedeno, može se tvrditi da upotreba municije sa osiromašenim uranom 238 predstavlja povredu osnovnih principa međunarodnog humanitarnog prava. To proističe iz sledećeg: nanose se nepotrebna razaranja i suvišne patnje; čestice osiromašenog urana unete u organizam deluju štetno po zdravlje čoveka čitavog života; štetni efekti se iskazuju i na potomcima onih koji su bili izloženi njegovom dejstvu. Zato municija sa osiromašenim uranom treba da je zabranjeno oružje, jer se ljudima nanose nepotrebne patnje i suvišne povrede, a u primeni postižu efekti koji nisu u srazmeri sa vojnim ciljevima. Pored toga, osiromašeni uran je toksičan i radioaktivan, što takođe potvrđuje da ovakva municija treba da je zabranjeno oružje. Pod dva, municija sa osiromašenim uranom spada u kategoriju oružja za neselektivno, masovno uništavanje, jer proizvodi dejstvo protiv lica koja nisu u ratnim sukobima. Širenje čestica osiromašenog urana se ne može kontrolisati niti sprečiti, čime je ugroženo civilno stanovništvo. Kontaminacija česticama osiromašenog urana je naročito opasna po žene i decu. U kontaktu sa ostacima projektila od strane neupućenog stanovništva, usled prisutne radioaktivnosti, promene na koži vidno se manifestuju za manje od 80 časova. Pod tri, čestice osiromašenog urana kontaminiraju zemljište hiljadama godina. S obzirom na vreme poluraspada osiromašenog urana 238, verujte da ne želim da sračunavam sada, ali mnoge generacije naroda, bez obzira na nacionalnu ili versku pripadnost, biće izložene štetnim posledicama osiromašenog uranijuma 238. Dakle, time se prouzrokuje opsežna i dugotrajna kontaminacija prirodne okoline. Na osnovu hemijske aktivnosti uranovih oksida u životnoj sredini sa sigurnošću se može očekivati kontaminacija životne sredine. Ova činjenica je dobro poznata posednicima ove vrste oružja, što jasno pokazuje da je NATO korišćenjem municije sa osiromašenim uranom namerno prouzrokovao značajno, dugotrajno i opasno radioaktivno zagađenje životne sredine u našoj zemlji. Ugrožena je teritorija i susednih zemalja, koje nisu bile u sukobu. Širenje čestica osiromašenog urana se ne može kontrolisati niti sprečiti, čime je bilo ugroženo civilno stanovništvo susednih zemalja: Albanije, Makedonije, Bugarske. Peto, rejoni po kojima je dejstvovala NATO avijacija su nastanjeni. Savezna Republika Jugoslavija je evropska zemlja, raskrsnica puteva ka istoku. Nekontrolisanim izbacivanjem radioaktivnog otpada Sjedinjene Američke Države su, posredstvom NATO bombardera, napale i ugrozile Evropu. Šesto, zbog prisustva radioaktivnosti svrstava se u radiološko oružje. Njegova se upotreba u ratne svrhe ne može opravdati razlozima vojne ili političke, a kamoli humanitarne prirode. Prema različitim izvorima i saznanjima, izaziva trajne posledice po stanovništvo i nakon prestanka ratnih dejstava. Prema Rezoluciji Potkomisije za prevenciju diskriminacije i zaštitu manjina Komisije UN za ljudska prava iz 1996. i 1997. godine, primena ovog oružja za masovno i neselektivno uništavanje je u suprotnosti sa normama, gospodine ministre, međunarodnog i humanitarnog prava. Sedmo, prema međunarodnim i našim standarima, uran 238 spada u drugu grupu radionukleida vrlo visoke radioaktivnosti i toksičnosti, pa je njegova upotreba u ovoj vrsti municije po objektima vojne i civilne infrastrukture apsolutno nehumana zbog trenutnih efekata i dugotrajne kontaminacije, koja je praktično neograničena usled dugog vremena poluraspada urana 238. U skladu sa navedenim, tada se predlagalo da SRJ, sledeći svoje iskustvo, sledeći iskustva kako pojedinačna, tako i kolektivna mnogih od nas koji smo izgubili bliske osobe, podrži inicijativu za zabranu proizvodnje i upotrebe municije sa osiromašenim uranijumom. Informacijom o realizaciji zadataka na saniranju posledica upotrebe municije sa osiromašenim uranijumom 238 i predlogom aktivnosti, koja je dostavljena nadležnim republičkim i saveznim organima, a ja ću vam reći, to je akt Generalštaba Vojske Jugoslavije od 21. 12. 1999. godine, zaveden pod brojem 492/1, 492/3 od 17. 2. 2000. godine, tu su naravno predložena rešenja sanacije, dekontaminacije definisanih rejona povećane radioaktivnosti u pet faza. Dakle, gospodine ministre, vidite da smo mi pokušali da se pripremimo za ovo izlaganje najbolje što smo mogli. Ova informacija bi trebalo, a u kontekstu uvodnog izlaganja predsednika vaše stranke, da koristi vama kao argument, jer ćemo mi zahtevati tokom ovog zasedanja da država Srbija utuži NATO alijansu za humanitarnu katastrofu koju je počinila na teritoriji celokupne Srbije. Tokom ovog zasedanja ćemo takođe vršiti pritisak i upoznavati srpsku javnost, jer to jedino možemo kao opozicija, da država Srbija zaštiti sve one koji su oboleli i oda počast onima koji su preminuli. Mi takođe znamo da na VMA postoji informacija da je 600 pripadnika Vojske Jugoslavije u periodu od 2002. do 2003. godine bilo podvrgnuto ispitivanjima samo krvne slike da bi se utvrdile posledice dejstava osiromašenim uranijumom 238 u delovima gde su oni bili locirani. Projekat je naglo prekinut, jer su podaci 2002. i 2003. godine, gospodine ministre, a humanista bi trebalo da budete, bili katastrofalni. Takođe, Ministarstvo odbrane, VMA nije htela da da invalidsku penziju onima koji su zaista branili od šiptarskih terorista ovu zemlju, samo zato što nisu hteli dokaz da je NATO alijansa zdravstveno, moralno, civilno napravila najveću katastrofu i najbrutalniji zločin tokom 78 dana. Zašto? Da se Srbi ne bi dosetili da dobiju odštetu. Kome će ta odšteta, gospodine ministre, da posluži? Onima koji ostaju posle ljudi koji su bili direktno izloženi tim udarima. Po svemu sudeći, ono što će u Srbiji ostati treba sada da radi i da zaradi novce i sredstva da se leči, sa vrlo neizvesnim krajem. Moj kolega, koji se kao član Odbora za zaštitu životne sredine potrudio, naveo je vrlo frapantne podatke, što se tiče povećanja, odnosno odnosa oboljenja od karcinoma sa kraja 1990. i kraja 2008. godine. Kod malignih oboljenja je taj odnos 173 prema 672; predmaligne bolesti - 201 prema 7.733, dece sa malformacijama - 66 prema 339; perinatalni mortalitet - 50 prema 367. Da ne govorim o velikom procentu pojave steriliteta kod mladih bračnih parova, da ne govorim o posledici kao što je balkanski sindrom. O svemu tome, gospodine ministre, imaćete prilike da čujete u raspravi u pojedinostima. Nadam se da tokom ovog izlaganja nisam ničim povredila vašu funkciju ili, ne dao Bog, vašu ličnost, pokušala sam samo da iznesem informacije koje su vam, ukoliko imate interesovanje, i koje će vam biti dostupne. Ono što mi je zaista bilo najvažnije, ovim je zaista odata počast svima onima koji su pali tokom kampanje zvane "Milosrdni anđeo". Ovim je, takođe, srpskoj javnosti skrenuta pažnja šta to srpska vlast prećutkuje i kakvo je pravo lice američke, britanske, nemačke i briselske administracije. Međutim, takođe svim tim administracijama, čak i u ime svih vas, za koje znam da ste potpuno u skladu sa svim humanitarnim i humanim načelima, treba reći – eksperiment vam je propao, pacijenti, kao što vidite, i dalje žive i uvek će postojati, makar i ovaj poslednji radikal, neko ko će sa govornice Skupštine Srbije američkom, britanskom i svim drugim ambasadorima koji su učestvovali u ubijanju Srba da u oči kaže najsuroviju istinu o zločinu koji se desio na teritoriji Evrope zato što je jedna država odlučila da se obračuna sa terorizmom, da bi nekoliko godina kasnije George W. Bush pokrenuo svetsku kampanju protiv terorizma. Pazite dvostruke standarde. Dakle, građani Srbije, bez obzira na nacionalnu, versku, kulturnu ili bilo kakvu drugu pripadnost, ovako izgleda život u Srbiji. Ono što Srpska radikalna stranka (danas sam pokušala dostojno da predstavim tih 1.220.000 glasova koje smo dobili maja prošle godine i 78 mandata i one poslanike koji su udaljeni sa ovog redovnog zasedanja) garantuje jeste da ćemo mi istrajati na pripremi tužbe protiv svih onih koji su se udružili u zločinu nad SRJ i njenim stanovništvom. Takođe, mislimo, gospodine ministre, da vama konkretno pomognemo, kao i srpskoj vladi, sa određenim informacijama i našim saznanjima koja imamo na osnovu rada u okviru predmeta dr Vojislava Šešelja, a i nekih drugih timova odbrane, da združeno odgovorite zločincima koji su od nas napravili zločinačku naciju, a sebe pokušavaju da amnestiraju. Ono što je potpuno neprihvatljivo i na čemu ćemo mi istrajavati jeste da u Srbiji samo mi pričamo o tome, da se srpski mediji vrlo malo ili u tragovima bave onim što jeste nezapamćeni zločin modernog veka, a mi ćemo iskoristiti, pogotovo u raspravi u pojedinostima, takođe strane izvore. Pošto vidim da je ovo tek 55. minut, znači da imam, otprilike, još 13 minuta, koje ću vrlo rado da iskoristim pozivajući se na određene izvore koji samo potvrđuju ovo o čemu sam pričala i koji takođe ukazuju da srpskoj vladi treba pomoći da konačno stane u zaštitu nacionalnih interesa države Srbije. Gospodin Boris Aleksić je takođe pripremio određeno izlaganje, nažalost, nije u mogućnosti trenutno da ga izloži, pa ću pokušati ja. On postavlja pitanje odgovornima iz Vlade Srbije – da li je osiromašeni uranijum jedini izvor trovanja građana Srbije? Znate da je NATO pakt, o tome smo vrlo detaljno govorili, zatrovao našu zemlju osiromašenim uranijumom 1999. godine. Gospodine Aleksić kaže: "Kada su vlasti u Vašingtonu prvi put testirale municiju sa osiromašenim uranijumom na tlu SAD, zaključile su da bi dekontaminacija tog područja koštala skoro osam milijardi dolara. Tada su to zemljište proglasili zonom nacionalnog žrtvovanja. Međutim, stručnjaci u Srbiji su već odavno izumeli sredstvo na bazi vulkanskog minerala zeolita, koji uspešno apsorbuje do 80% osiromašenog uranijuma. Šta se desilo? Napravljeni su planovi da se zeolit baci na kontaminirana područja na jugu centralne Srbije i da se naši građani i priroda spasu od smrtonosnog zračenja. Međutim, Vlada Srbije nije odobrila sredstva za taj poduhvat, životno važan za naše građane. Ovom prilikom vas", kaže gospodin Aleksić, "podsećam da zeolit pripremljen po određenoj proceduri može da se koristi u vidu, na primer, kapsula i u ljudskoj ishrani." Dakle, zbog čega naša država nema strategiju zaštite stanovništva od posledica trovanja osiromašenim uranijumom, kojim je NATO pakt kontaminirao našu zemlju? Zbog čega se ne koriste sredstva koja su izumeli srpski stručnjaci na bazi zeolita koji uspešno apsorbuje do 80% osiromašenog uranijuma? Dame i gospodo, svi znamo da se kulminacija oboljenja i štetnih posledica po zdravlje ljudi očekuje 10, odnosno 25 godina nakon agresije. Koleginica koja takođe nije bila u prilici da za ovom govornicom govori o ovako važnoj temi, i zaista treba da se zahvalimo stručnjacima iz Ministarstva za zaštitu životne sredine i gospodinu ministru, jeste i dr Dušanka Plećević, ona dolazi iz Bora. Bor je sredina koja je postala potpuno neprihvatljiva za svakodnevni život. Dakle, dr Plećević kaže: "Svima je dobro poznato da je Bor jedan od najzagađenijih gradova u Srbiji, da je ekološka crna rupa na geografskoj karti Srbije. U 106-godišnjem rudarenju promenjen je prvobitan reljef tog područja; planina jalovišta i mrtva Borska reka, koja je postala otvoreni kolektor, nov su pejzaž, koji ne ostavlja ravnodušnim ne samo stanovnike Bora i okoline, već i sve ljude koji dolaze u taj kraj. Naravno, rudarenje je donelo i bolji standard generacijama rudara i njihovim porodicama, kao i samoj opštini. Ono što je bila karakteristika u poslednjih 50 godina – udarničko, besomučno iskopavanje rude, bez odgovarajućeg plana u oblasti zaštite zemlje, vazduha i vode, dovelo je do nepodnošljive situacije da se u vazduhu najmanje jednom, a često i više puta u toku dana iz dimnjaka topionice i elektrolize bakra emituje ceo periodni sistem elemenata, ali više stotina puta iznad dozvoljene vrednosti. Najviše se ispuštaju sumpor-dioksid i oksidi teških metala žive, olova, cinka, germanijuma, cezijuma, arsen, razne kancerogene materije, ko zna šta sve još. Ako znamo da se u prirodi neprekidno odvija ciklus kruženja gasova, vode i svega ostalog, možemo pretpostaviti stepen zagađenja za protekli vek eksploatacije. Ko je makar jednom bio u Boru, doživeo je bliski susret sa tim gasovima u vidu pečenja u očima, metalnim ukusom u ustima, gušenjem i kašljem zbog sumporne kiseline koja nastaje kada sumpor-dioksid dođe u dodir sa suzama i znojem. O povećanju oboljenja smrtnosti od najtežih bolesti da i ne govorim. Dakle, nije ugrožen samo grad Bor, zbog rudnika koji zagađuje vazduh, vodu i zemljište, već je i poljoprivredna proizvodnja u okolnim selima nemoguća. Sela koja su najviše ugrožena su Slatina, Oštrelj, Veliki Krivelj i preti im opasnost od jalovine. Mi, građani Bora, odavno očekujemo ulaganje u Bor, ekološku sanaciju, razvoj poljoprivrede i turizma. Lokalna samouprava je 2006. godine, kada je cena bakra na Londonskoj berzi bila 9.000 dolara po toni, predlagala da se za Bor usvoji prihvatljiva strategija privatizacije, uz poštovanje svih ekoloških standarda. Međutim, sudbinu Bora u svoje ruke preuzela je vladina svemoguća ekspertska nedodirljiva institucija zvana gospodin Mlađan Dinkić. Šta smo dobili? Osim igara oko neuspele prodaje neozbiljnim kupcima koji su celokupni basen hteli da kupe na lizing, ništa se nije dogodilo u smislu sveobuhvatnog razvoja Bora." Gospodine ministre, kao što rekoh na početku, ja sam na svom mestu, makar sam školovana da se bavim politikom; vi ste ortoped sa ciljem da sa pozicije ministra za zaštitu životne sredine unapredite svakodnevni život i ekološku situaciju na teritoriji Srbije. Nadam se, gospodine ministre, da ćemo uz međusobno uvažavanje pokušati da to provedemo do kraja. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa ili eventualno neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o zabrani razvoja, proizvodnje, skladištenja i upotrebe hemijskog oružja i o njegovom uništavanju, Predlogu zakona o zaštiti od jonizujućih zračenja i o nuklearnoj sigurnosti, Predlogu zakona o zaštiti od nejonizujućih zračenja, Predlogu zakona o hemikalijama, Predlogu zakona o biocidnim proizvodima, Predlogu zakona o upravljanju otpadom i Predlogu zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu. Nastavićemo rad za 60 minuta, a to znači u 15.35 časova. [[Posle pauze – 15.40]] Poštovani narodni poslanici, nastavljamo sednicu. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PROCENI UTICAJA NA ŽIVOTNU SREDINU (zajednički načelni pretres sa 8, 9, 10, 11. i 14. tačkom) Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da se vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta, a saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: Za evropsku Srbiju - prof. dr Dragoljub Mićunović, Poslaničku grupu SRS - narodni poslanik Marina Raguš, Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica - narodni poslanik Milica Vojić-Marković, Poslaničku grupu SPS-JS - narodni poslanik Miletić Mihajlović, Poslaničku grupu Nova Srbija - narodni poslanik Zlata Đerić i Poslaničku grupu PUPS - narodni poslanik Siniša Stamenković. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, Predlogu zakona o zaštiti vazduha, Predlogu zakona o zaštiti prirode, Predlogu zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini, Predlogu zakona o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine. Dozvolite da vas obavestim da sam pozvala da ovoj sednici prisustvuju: gospodin Miladin Avramov, državni sekretar, Aleksandar Vesić, pomoćnik ministra, Ljiljana Stanojević, pomoćnik ministra takođe, kao i Jelena Cvetković. Takođe će biti prisutni i: Ivica Radović, državni sekretar, gospođa Danica Baćanović, pomoćnik ministra, i Radislav Momirov, pomoćnik ministra takođe. Pozvala sam da sednici prisustvuje i Momčilo Živković, direktor Agencije za zaštitu životne sredine. Htela bih samo da kažem da je naknadno stiglo obaveštenje da je ovlašćeni predstavnik po ovom zakonu dr Zoran Mašić za Poslaničku grupu Napred Srbijo. Da li predstavnik predlagača dr Oliver Dulić, ministar životne sredine i prostornog planiranja, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre.
Zahvaljujem se. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi prijatelji, nastavljamo dalje. Osnovni razlog za izmene i dopune Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu jeste preciznije uređenje uloge različitih aktera u ovom postupku. Preciznije definisanje određenih odredaba postojećeg zakona omogućiće nadležnim organima efikasniji rad i donošenje pravovremenih odluka. (Predsednik: Gospodine ministre, ne čuju vas najbolje. Hoćete li malo da podignete mikrofone? Zahvaljujem.) Ja ne mogu da ih podignem. (Popravlja mikrofone.) Je li sada u redu? (Jeste.) To će svakako rezultirati i osetnim skraćenjem perioda za dobijanje saglasnosti na studiju procene uticaja na životnu sredinu. Izmenama zakona daje se mogućnost za skraćenje vremenskog roka trajanja procedure sa postojećih i neopravdano dugih 270 dana na planiranih 108 dana, izuzimajući žalbeni rok za koji se predviđa postupanje po Zakonu o upravnom postupku. Važan cilj izmene Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu je preciziranje veze sa propisima iz domena urbanizma i građevine. Predloženim izmenama se takođe daje mogućnost nadležnom organu da kroz rešenje o oslobađanju od izrade studije o proceni uticaja odredi minimalne mere zaštite životne sredine. Ovim bi se izbegla mogućnost da se zbog dve do tri mere zaštite životne sredine nalaže izrada procene, odnosno studije procene uticaja i na taj način povećavaju troškovi postupka i produži vremenski rok do konačnog završetka procedure. Procena je da će donošenje ovog zakona znatno olakšati i ubrzati realizaciju velikog broja privrednih projekata, uz obezbeđivanje visokog nivoa pravne sigurnosti svih učesnika u procesu. Time će se pomoći privredi Srbije da bude atraktivnija za investicije, a našim preduzećima će se olakšati da budu konkurentnija na međunarodnom tržištu. Cilj ovog zakona jeste da se izbegne mogućnost zloupotrebe instituta procene uticaja na životnu sredinu od strane naše administracije i mogućnost da administracija arbitrarno određuje neophodnost procene uticaja na životnu sredinu u slučajevima kada za to ne postoji nijedan opravdani i valjani razlog. Svrha donošenja zakona o zaštiti vazduha je uspostavljanje, održavanje i unapređivanje jedinstvenog sistema upravljanja kvalitetom vazduha na teritoriji Republike Srbije. Ovim zakonom se, pre svega, predviđaju mere za zaštitu i poboljšanje kvaliteta vazduha, koje imaju za cilj da se spreče ili maksimalno smanje štetne posledice po ljudsko zdravlje i životnu sredinu. Zakon o zaštiti vazduha je još jedan od zakona koji su pripremljeni u postupku usklađivanja domaćeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. U ovom trenutku u EU postoji preko 30 propisa, pre svega direktiva, kojima se uređuje zaštita vazduha. Potpuna usklađenost ove oblasti sa pravnom tekovinom EU postići će se nakon donošenja ovog zakona i usvajanja podzakonskih akata predviđenih Predlogom zakona o zaštiti vazduha. U cilju efikasnog upravljanja kvalitetom vazduha uspostavlja se jedinstven sistem praćenja i kontrole nivoa zagađenja vazduha i održavanja baze podataka o kvalitetu vazduha. Precizno su utvrđene nadležnosti za uspostavljanje državnih i lokalnih mreža, kao i uslovi pod kojima se može vršiti monitoring. Zakon uspostavlja novi koncept upravljanja kvalitetom vazduha u okviru zona i aglomeracija, koje se utvrđuju aktom Vlade, na osnovu podataka o kvalitetu vazduha. Utvrđuju se kategorije kvaliteta vazduha prema nivou zagađenosti, a za zone i aglomeracije u kojima je vazduh treće kategorije obavezno se donose planovi kvaliteta vazduha. Cilj tih planova je da se kvalitet vazduha unapredi i postignu ciljne vrednosti utvrđene uredbom o zahtevima kvaliteta vazduha. Propisane mere za poboljšanje kvaliteta vazduha obuhvataju: propisivanje graničnih vrednosti emisije zagađujućih materija iz stacionarnih i iz pokretnih izvora zagađivanja, propisivanje dozvoljenih količina pojedinih zagađujućih materija u određenim proizvodima, smanjenje emisije gasova sa efektom staklene bašte, postepeno smanjivanje upotrebe supstanci koje oštećuju ozonski omotač, kao i utvrđivanje odgovornosti za nesprovođenje mera. Predlogom zakona se predviđa i donošenje strategije zaštite vazduha, kao osnovnog dokumenta, sa šestogodišnjim periodom važenja, za utvrđivanje zahteva kvaliteta vazduha, kratkoročnih akcionih planova i programa za smanjenje emisije zagađujućih materija u vazduhu. Zakonom o zaštiti životne sredine predviđeno je donošenje posebnog zakona kojim će se urediti zaštita, unapređivanje i korišćenje prirode i njene biološke i predeone raznovrsnosti. Tu zakonsku obavezu mi ispunjavamo danas predstavljajući vam Predlog zakona o zaštiti prirode. Zaštita prirode je jedna od osnovnih oblasti u zaštiti životne sredine. Potreba za očuvanjem i zaštitom ekološkog nasleđa, koja često ne poznaje granice, obavezuje sve države da svojim normativnim, planskim i drugim merama očuvaju biološku raznovrsnost Evrope. Stalno pogoršavanje stanja prirodnih staništa i pretnje izvesnim vrstama divlje flore i faune je među ključnim pitanjima politike EU u oblasti životne sredine. Procenjuje se da je danas u Evropi ozbiljno ugroženo, ili se nalazi na ivici izumiranja, oko hiljadu biljnih vrsta i više od 150 različitih vrsta ptica. Prema broju vrsta u odnosu na veličinu teritorije biodiverzitet Srbije je među najvećim u Evropi. Pored endemita Balkana, u flori Srbije su prisutne i subendemične vrste. Raznovrsnost faune je takođe izrazito visoka u poređenju sa stanjem u Evropi. Primera radi, registrovano je oko 110 vrsta riba. Od sedam endemičnih vrsta dunavskog basena, na teritoriji Srbije živi pet vrsta. Ukupan broj sisara, ptica gnezdarica, gmizavaca i vodozemaca čini oko 43,3% ukupnog broja svih ovih životinjskih grupa u Evropi. Ovakvo stanje biodiverziteta Srbije uslovljava donošenje zakona kojim se reguliše njegova zaštita, očuvanje i korišćenje. Ovim zakonom se predviđa utvrđivanje i procena stanja u prirodi i predelu, zaštita prirodnih dobara, uspostavljanje sistema praćenja prirodnih vrednosti i zaštićenih prirodnih dobara, zaštita prirode i predela u prostornim planovima i projektnoj dokumentaciji, donošenje programa upravljanja prirodnim resursima, kao i razvijanje svesti o potrebi zaštite prirode u procesu vaspitanja i obrazovanja. Posebno želim da naglasim da su predložena rešenja usklađena sa obavezama koje proizilaze iz ratifikovanih međunarodnih ugovora u oblasti zaštite biodiverziteta, i to: Konvencije o biološkoj raznovrsnosti, Konvencije o međunarodnoj trgovini i ugroženim vrstama divlje flore i faune, Konvencije o zaštiti kulturne i prirodne baštine, Konvencije o močvarama koje su od međunarodnog značaja, Konvencije o zaštiti migratornih vrsta, Konvencije o zaštiti evropske divlje flore i faune, Karpatske konvencije, kao i sa direktivama EU o zaštiti prirode. Dame i gospodo narodni poslanici, donošenjem zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini napravićemo još jedan veliki korak ka usklađivanju sistema zaštite životne sredine u Srbiji sa standardima EU. Ovim predlogom zakona utvrđuju se mere za sprečavanje i smanjenje štetnih efekata buke na zdravlje ljudi i životnu sredinu. Predviđena je izrada odgovarajućih podzakonskih akata kojima se utvrđuju granične vrednosti buke u životnoj sredini, akustičko zoniranje prostora, određivanje stepena ometanja bukom, metoda ocenjivanja indikatora buke, uznemiravanja i štetnih efekata buke u životnoj sredini na zdravlje ljudi, kao i metode merenja buke. Posebna novina u Predlogu zakona je izrada strateških karata buke na nivou Republike Srbije, autonomne pokrajine, jedinica lokalne samouprave, kao i izrada akcionih planova u skladu sa propisima EU, čija je svrha da odrede mere za smanjenje izloženosti buci u životnoj sredini. Posebno želim da naglasim da uvođenje mehanizma koji će obezbediti da javnost ima pristup informacijama o nivou buke kojoj smo izloženi svakako predstavlja jedan veliki iskorak u učestvovanju javnosti u kreiranju politike zaštite životne sredine. Što se Predloga zakona o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda tiče, on se predlaže imajući u vidu to da važeći Zakon o ribarstvu ne obezbeđuje kontrolu u sistemu korišćenja ribljeg fonda kao prirodnog resursa. Takođe, neprimenjivanje načela efikasnosti održivog korišćenja obnovljivih prirodnih resursa, neadekvatno planiranje korišćenja ribljeg fonda i odsustvo kontrole i praćenja stope ribolova dovodi u opasnost obnovljivost ribljeg fonda kao prirodnog resursa prilaženjem granici održivog korišćenja, a to dovodi u pitanje i održivost ribolova kao delatnosti. Takođe, kada govorimo o ribljem fondu, mora se imati na umu da je reč o najugroženijoj grupi životinja na planeti. Stručne procene ukupnog broja učesnika u ribolovu pokazuju da oko 300.000 građana Srbije danas svojim aktivnostima direktno utiče na riblji fond kroz privredni i rekreativni ribolov, kao i kroz sportske aktivnosti na ribolovnim vodama. Broj izdatih dozvola za ribolov u 2008. godini je iznosio samo oko 100.000, što je rezultat neadekvatne zakonske regulative u ovoj oblasti i odsustva jasne spremnosti države za promociju ovog vida rekreativne aktivnosti. Nasuprot tome, država je u obavezi da štiti i unapredi biodiverzitet svojih voda. Takođe, ulaganjem u zaštitu održivog korišćenja ribljeg fonda u vodama Republike Srbije stvaraju se uslovi za razvoj eko-turizma, kao najprosperitetnije grane turizma u 21. veku. Na kraju, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine je podnet Narodnoj skupštini na razmatranje imajući u vidu nekoliko veoma konkretnih ciljeva: otklanjanje nedostataka uočenih tokom primene važećeg Zakona o zaštiti životne sredine, dalje usaglašavanje sa propisima EU i implementacije novih direktiva EU koje su u međuvremenu donesene, obezbeđivanje ekonomskih instrumenata, odnosno sredstava za zaštitu životne sredine koji se zasnivaju na načelu "zagađivač plaća" i raspodelu sredstava po ovom načelu i, svakako, jedan od najvažnijih instrumenata nove ekološke politike – pooštravanje kaznene politike. Izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine želimo da potpunije ostvarujemo osnovna načela na kojima se zasniva ovaj zakon, među kojima ću pomenuti samo nekoliko: načelo prevencije i predostrožnosti, načelo očuvanja prirodnih vrednosti, načelo održivog razvoja, načelo "zagađivač plaća" i "korisnik plaća", ali i oslanjanje na podsticajne mere, uz potpuniju primenu načela informisanja i učešća javnosti. Posebno napominjem da se izmenom ovog zakona vrši usaglašavanje našeg pravnog sistema sa većim brojem direktiva, uredbi i preporuka EU, među kojima ću naročito pomenuti direktivu koja se odnosi na kontrolu velikih industrijskih udesa koji uključuju opasne materije. Usaglašavanjem sa ovom direktivom stvoriće se uslovi za izgradnju sistema i uspostavljanje bolje saradnje i koordinacije među učesnicima u sistemu upravljanja rizikom, a tehnološka disciplina u privredi će se podići na viši nivo. Poseban naglasak u Predlogu zakona je stavljen na sprovođenje preventivnih mera, u cilju sprečavanja nastanka hemijskih udesa, odnosno smanjenja njihovih posledica na ljude i životnu sredinu. Predlogom zakona je predviđeno donošenje nacionalne strategije održivog korišćenja prirodnih resursa i dobara i nacionalnog programa zaštite životne sredine, koje, kao strateška dokumenta u oblasti zaštite životne, sredine donosi Vlada Republike Srbije. Predlogom zakona se uvodi kategorija područja od posebnog državnog interesa u oblasti zaštite životne sredine. Vlada propisuje kriterijume i određuje područja od posebnog državnog interesa u oblasti zaštite životne sredine, kao i visinu i način plaćanja naknade za zagađivanje životne sredine u ovim područjima. Utvrđena je i nova pripadnost prihoda Republike i jedinica lokalne samouprave. Cilj ove odredbe je da brojne opštine koje se graniče sa opštinama na čijoj se teritoriji nalaze zagađivači, obveznici plaćanja, koje sada trpe posledice aktivnosti zagađivača, a ne ostvaruju nikakve prihode po tom osnovu, imaju prava na određen deo naknade za zagađivanje.Uvodi se i pripadnost prihoda autonomne pokrajine u skladu sa zakonom, u cilju ulaganja sredstava preko fonda za region ugrožen radom zagađivača. Zakon postavlja i osnov za uvođenje podsticajnih mera za zaštitu životne sredine. To podrazumeva i utvrđivanje obaveza autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave da otvore budžetske fondove za zaštitu životne sredine, kao i načina finansiranja tih fondova i korišćenje njihovih sredstava. Predviđa se i obaveza autonomne pokrajine, odnosno lokalne samouprave da utvrdi program korišćenja sredstava budžetskog fonda, na koji saglasnost daje ministarstvo nadležno za poslove životne sredine. Utvrđena je i obaveza autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave da dostave izveštaj o korišćenju sredstava ostvarenih po osnovu tih naknada. Bez obzira na izraženo nezadovoljstvo pojedinaca ovakvim aktima, ovaj zakon obezbeđuje neophodan nivo centralizacije u upravljanju novcem koji će se koristiti za zaštitu životne sredine zbog velikog broja problema sa kojima smo se u prošlosti suočavali kroz mehanizme finansiranja zaštite životne sredine od strane onih koji su prethodno životnu sredinu ugrozili. U vezi sa ovim zakonom želim da kažem da je politika Ministarstva da nove podsticajne mere moraju biti praćene odgovarajućim sankcijama za one koji krše naše propise. Moram da primetim da podaci o procesuiranim prijavama Republičke inspekcije za zaštitu životne sredine pokazuju da pravosudni organi za prekršajne prijave i prijave za privredi prestup u vezi sa kršenjem propisa u oblasti životne sredine izriču najniže moguće kazne. Do sada, najviša kazna za privredni prestup od tri miliona dinara nije nijednom izrečena. Iz tog razloga je, uz saglasnost Ministarstva pravde, predloženo povećanje najnižih kazni. Predlogom zakona se neke novčane kazne povećavaju i do 15 puta, a uvodi se i mogućnost izricanja kazne u visini dvadesetostrukog iznosa učinjene štete za privredni prestup. Dame i gospodo narodni poslanici, ja vas pozivam da uzmete učešća u naporima Ministarstva životne sredine da popravimo situaciju u ovim oblastima. Mi smo, kao i za ove prethodne zakone, u potpunosti otvoreni da razgovaramo o vašim amandmanima. Mislim da ste podneli veliki broj veoma korisnih amandmana i da ih u toku rasprave u pojedinostima i prihvatimo, obogaćujući i osnažujući ovaj zakon da bude mnogo primenljiviji i mnogo bolji nego što je predloženo od strane Ministarstva. Želim da vas na kraju ovog izlaganja pozovem da glasate za ove zakone. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestilac Odbora za zaštitu životne sredine narodni poslanik Čedomir Jovanović želi reč? Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću u najkraćem da opišem aktivnosti našeg odbora koje su pratile predložene zakone, da iznesem neki svoj utisak u ime samog odbora i da na takav način usmerimo ovu raspravu u onom pravcu u kojem bi ona morala da se kreće ukoliko zaista želimo da, s obzirom na vreme koje nam je ostavljeno, napravimo značajan prodor u našem društvu u oblasti zaštite životne sredine. Još jedanput, kao predsednik Odbora, javno izražavam nezadovoljstvo zbog ovog vremena koje je odvojeno za ovako važno pitanje. Mi ćemo, praktično, u okviru vremena koje je po Poslovniku predviđeno za raspravu o jednom zakonu raspravljati o setu od šest zakona, vrlo obimnih. Neki od njih se prvi put usvajaju, oni su svakako potrebni. Unose se velike promene. Ono što je veoma važno, ovo je tema u kojoj nijedna vlada, bez obzira na to da li mislimo na ovu postojeću ili na neke buduće, ne može biti efikasna ukoliko nema društvenu podršku. Gde ćemo pronaći tu društvenu podršku ukoliko nismo pronašli vreme za promovisanje ovako važnih pitanja, na koja zajedno moramo ponuditi odgovore? Mislim da je dobro što smo u okviru Odbora imali više vremena za raspravu o ovim pitanjima. Iz takve privilegije proizilazi zaključak našeg odbora koji ove zakone opisuje kao zakone koji su potrebni našem društvu, kao zakone koji se moraju poboljšati amandmanima koji su predloženi. Tu posebno mislim na izmene i dopune Zakona o zaštiti životne sredine. Ministar Dulić je govorio i o ovom zakonu. Mislim da nije predvideo činjenicu da postoji veliko razmimoilaženje između koncepta na kojem insistira Vlada i koncepta na kojem insistiraju lokalne samouprave, odnosno opštine u Srbiji. O tome moramo govoriti tokom same diskusije. Nadam se da ćemo u okviru Odbora pronaći adekvatno rešenje i na takav način izaći u susret, pre svega, potrebama naših opština, jer ne mislimo da se ovaj zakon može efikasno primeniti ukoliko se bude zavisilo od jednog ministarstva i od jedne vlade. U svakom slučaju, poslanice i poslanici treba da razumeju činjenicu da su ovi zakoni korak napred u procesu usaglašavanja našeg zakonodavstva sa međunarodnim standardima, sa preporukama UN, sa direktivama EU. Mislim da zbog toga zaslužuju podršku, s tim što ostaje dosta prostora za međusobno usaglašavanje oko nekih veoma bitnih pitanja, a u setu ovih zakona o kojima sada raspravljamo ona se, pre svega, vezuju za izmene i dopune Zakona o zaštiti životne sredine, kojima se menja uspostavljeno pravilo o distribuciji, odnosno redistribuciji sredstava koja se ostvaruju kroz naknade ostvarene zbog zagađenja životne sredine ili od sredstava do kojih se dolazi kroz definisanje procedure zaštite i unapređenja životne sredine. Taj zakon stupa na snagu osam dana po objavljivanju u "Službenom glasniku", a budžeti opština su usvojeni. U tim budžetima su planirana sredstva koja im se uskraćujuusvajanjem ovog zakona. Mislim da o tome možemo razgovarati tokom same diskusije, ali mi smo na Odboru pokušali da postignemo kompromis i dobili smo uveravanje Ministarstva da će tako nešto biti moguće. Inicijative sa kojima smo se suočili su inicijative koje nisu poticale samo od pojedinačnih lokalnih samouprava, već od Stalne konferencije gradova i opština, što nas dodatno obavezuje na jedan odgovoran pristup definisanju konačnog rešenja. Hvala predstavnicima Ministarstva koji su nam pomogli u radu. Pred nama je veliki posao.
Zahvaljujem, gospodine Jovanoviću. Da li izvestilac Odbora za evropske integracije narodni poslanik Laslo Varga, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora želi reč, gospodin Vlatko Ratković? (Ne.) Narodni poslanici Vitomir Plužarević, Radiša Ilić, Radica Jocić, Milan Dimitrijević, Milica Vojić-Marković i Saša Maksimović izdvojili su mišljenje na sednici Odbora za zaštitu životne sredine, povodom razmatranja predloga zakona po tačkama 7, 8, 9, 10, 11. i 14. dnevnog reda. Da li neko od njih želi reč? Reč želi gospođa Milica Vojić-Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, na Odboru za zaštitu životne sredine izdvojila sam mišljenje jer sam smatrala da šest ovako važnih zakona, od kojih su zaista mnogi sistemski, a radi se o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, Predlogu zakona o zaštiti vazduha, Predlogu zakona o zaštiti prirode, Predlogu zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini, Predlogu zakona o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, zaslužuju više pažnje i javnosti, a i nas ovde u sali od tri minuta i 20 sekundi, koliko svako od nas ko je ovlašćeni predstavnik i ima tu privilegiju da ima 20 minuta da izlaže o ovim zakonima može da dobije da govori o jednom zakonu. Dakle, za tri minuta treba da govorim o zakonu o vazduhu, a zaista mislim da svako od nas može da govori o tome jako mnogo, ne tri minuta, svakako. S druge strane, zakon o zaštiti od buke je nešto sa čime se suočavamo u realnom životu; građani najčešće, kada traže našu pomoć, traže pomoć u nekim realnim stvarima. Buka je jedna od njih. Mi sada o tome govorimo tri minuta i 20 sekundi, a oni ljudi koji se budu pojavili ovde da govore samo o tome zakonu moći će da kažu možda nešto malo više. Dakle, naša glavna zamerka, i kao poslaničke grupe i moja lično, jeste izuzetno kratko vreme za tako važne zakone. Jedva smo dočekali sednicu na kojoj se može govoriti o ovim temama, jer ovo su zakoni koji treba da oblikuju budućnost isto koliko i drugi zakoni iz drugih oblasti, a njima se posvećuje dužna i nužna pažnja, jer možemo da govorimo pojedinačno o zakonima. Ovde se dešava nešto što su deca govorila – nikad se ne sabiraju babe i žabe. Mi smo u parlamentu dozvolili da onaj ko je sastavljao dnevni red sabere babe i žabe i dobije ovaj konglomerat, koji se na ovakav način može naći samo u parlamentu Srbije. U svim parlamentima u svetu raspravlja se o ovim zakonima i te kako dugo, pojedinačno, i svako od poslanika ima pravo da kaže šta misli. Dakle, ovo je moja glavna primedba i molim vas da ubuduće raspravu o zakonima iz oblasti zaštite prirode ne objedinjavate na ovakav način. Dalje, ponavljam ono što sam juče rekla kao svoju zamerku, promena stava o ekologiji može da se dogodi samo onda kada se iz ovog parlamenta bude videla slika da se o ovim zakonima raspravlja, da ljudi shvate da ovo o čemu govorimo i juče, i danas i u ponedeljak nije nešto što je samo nekakva pravna materija koja se ni u čemu ne tiče njihovih realnih života, osiromašenih i mučnih, nego nešto što se tiče njihovog zdravlja, zdravlja njihove dece, zdravlja njihove sredine. Rekla sam juče koliko je važno da o tome govori parlament. U prilog tome ja ću da vam pokažem, recimo, to je samo posledica onog što smo govorili juče – dobila sam četiri pisma, različita, u kojima se ljudi žale da su inspekcije došle, ustanovile da postoji problem i više se nikada nisu pojavile. Znate li koliko je važno da imamo građane koji će govoriti o ovim problemima i koji će sarađivati sa parlamentom? Očigledno vas to ne interesuje. Hajde da skembamo te zakone, hajde da ih spakujemo u jednu vreću, da je promrmljamo i da o njoj govorimo tri minuta i da se sklonimo odavde. Nekome je možda zaista dosadno kada govorimo o ovim zakonima. Ima nas ovde u parlamentu kojima nije dosadno, jer smatramo da je svaki zakon vrlo važan da o njemu govorimo. Kao neko ko se celog života zalaže za oblast ekologije, smatram da je ponižavajuće za sve one u ovoj zemlji koji o toj oblasti brinu i hoće da žive u zdravoj sredini, da je ostave svojoj deci zdravu, da na ovaj način u parlamentu Srbije govorimo o tome. Još jedna stvar koja je i te kako važna... Ima dosta zamerki na ove zakone koji su pred nama i zaista ne znam kako bih govorila zajedno o svim tim zakonima. Poslanička grupa DSS je napravila dosta amandmana na sve ove zakone i o tome ćemo govoriti u pojedinačnoj raspravi. Ono što je zaista karakteristično za sve jeste da je predlagač zakona zapravo oduzeo sredstva lokalnim sredinama, lokalnim samoupravama, koje su na taj način dovedene u poziciju da više nemaju sredstava odakle bi mogle da brinu o zaštiti životne sredine, neke male, mikrolokalne, sve se preliva u jedan fond... (Predsednik: Isteklo vam je vreme, gospođo Vojić-Marković.) Samo da završim rečenicu. Toliko o decentralizaciji, kojom mašete kada govorite kako ste proevropski orijentisani, a kada u praksi treba da je primenite – ništa od toga. Još jedan prilog tome koliko je važno to što na taj način govorimo jesu hiljade pisama, čak i konferencije gradova, da im pomognemo u tome. Hvala.
Reč ima gospodin Saša Maksimović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, osvrnuću se na dva od šest zakona koji su spojeni u ovoj raspravi, isključivo zbog vremena koje imam na raspolaganju, a verujem da će ostale zakone obrazložiti moje kolege iz SNS u svojim izlaganjima. Na sednici Odbora za zaštitu životne sredine sam izdvojio mišljenje o zakonima iz oblasti ekologije iz više razloga i to su neki od razloga zbog kojih SNS, odnosno Poslanička grupa Napred Srbijo Tomislava Nikolića ipak ne može glasati, i pored dobre volje i želje da se uvede zakonska regulativa u ovoj oblasti, za zakone u ovakvom obliku. Svesni smo da je veliki deo zakona koji su neophodni za pristupanje EU iz oblasti zaštite životne sredine, ali je neprihvatljivo osnivanje tolikog broja agencija. To ima za posledicu povećanje broja zaposlenih u državnoj administraciji i opteretiće budžet Republike Srbije, bez obzira na to što vi pričate da nije tako. Srpska napredna stranka će potencirati smanjenje broja ministarstava, smanjenje broja agencija, a ne njihovo osnivanje, jer za održavanje ovolike administracije, sa planiranim povećanjem kroz novoosnovane agencije, nemate načina za finansiranje iz budžeta, izuzev kroz dalje povećanje nameta građanima. U predloženim zakonskim rešenjima postoje i veoma dobre osnove, koje bi trebalo da krase savremena evropska ekološka rešenja, ali postoje i loša rešenja, kakve su već pomenute agencije, kao i rešenje u zakonu o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine kojim se sredstva od ekoloških taksi prilivaju u većem odnosu sa lokalnih samouprava na republički budžet. Dakle, od decentralizacije ništa, nisu bitni građani, niti lokalne samouprave, bitno je isključivo vaše punjenje budžeta da biste mogli da namirite sve te agencije. Na to smo podneli veliki broj amandmana; između ostalog, i ja sam podneo amandman baš na zakon o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, na tačku koja se odnosi na ovo, ali o tom potom. Postoje tu i drugi problemi, koji nisu zasnovani toliko na predloženim zakonima koliko na nepoštovanju ili selektivnom poštovanju postojećih zakona od strane Demokratske stranke. Jedan od najočiglednijih primera selektivnosti primene zakona i kaznene politike je svakako zagađenje reke Tise od 31. 8. 2007. godine, a i nešto pre toga, bilo je toga u više navrata, u delu toka od Sente do Novog Bečeja od strane Fabrike šećera "TE-TO" iz Sente, čiji su rukovodioci iz Demokratske stranke. Brzom reakcijom tadašnjeg Ministarstva za zaštitu životne sredine država je izdvojila, odnosno Ministarstvo za zaštitu životne sredine je izdvojilo dva miliona dinara za poribljavanje reke Tise, a sve u cilju, iako to nije bila njihova nadležnost, sleganja prašine. Osvrnuću se ukratko, zbog vremena, i na zakon o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda i iz niza očajnih rešenja izdvojiću ona najlošija. U članu 4. se ponovo forsira razlika između AP Vojvodine i Republike Srbije, čime se u zakonu koji ne može imati političku pozadinu integrišu politička rešenja i politika pojedinaca. Dalje, član 41, koji definiše ispit koji sportski ribolovci moraju da polažu, kaže u stavu 2: "Lica mlađa od 16 godina, odnosno starija od 65 godina, kao i lica sa položenim ispitom za ribara ili ribočuvara, stiču pravo na dozvolu za rekreativni ribolov bez polaganja ispita za ribolovca." Osnovno pitanje je – kako treba uopšte da izgleda taj ispit za ribolovce? Pitaćete ljude koji se 30 godina bave sportskim ribolovom kako izgleda koja riba i verovatno kako se navlači glista na udicu, pošto ne znam šta bi drugo trebalo. Ono što mi smeta u ovom zakonu, to je kako ćete ljude koji imaju 63 ili 64 godine života i poslednjih 50 godina pecaju naterati da polažu taj besmisleni ispit da bi vam dokazali da posle 50 godina pecanja znaju da pecaju. Konačno, najbesmisleniji član ovog zakona je član 44. u čijem stavu 1. piše: "Ribolovac je dužan da vodi evidenciju o ulovu". I, stav 3: "Korisnik ne može izdati dozvolu za tekuću godinu ribolovcu koji nije dostavio evidenciju ulova za prethodnu godinu." Pre svega, ti ribolovci se time bave radi rekreacije, a ne da bi bili administrativni radnici Ministarstva. (Predsednik: Vreme.) Pošto nemam više vremena, ukratko ću samo izneti podatke koje sam skinuo sa sajta udruženja sportskih ribolovaca Vojvodine. Dakle, ovako, čisti podaci: godišnja prodaja dozvola za sportski ribolov je 30.000, broj mogućih izlazaka na vodu je 365 dana, realna procena proseka je 50 dana ribolova, broj ribljih vrsta u našim ribolovnim vodama je 43, realno pet vrsta riba dnevno, broj ulovljenih komada je znak pitanja, realna procena deset riba dnevno, podatak o težini svake ulovljene ribe; kada sve to pomnožite, dobijete cifru od 750.000.000 informacija koje Ministarstvo ili neko mora da obradi, a to jednostavno ne može bez povećanja državne administracije. Na kraju krajeva, ne možete podatke ni proveriti. Iz tih razloga nisam mogao da glasam za predložene zakone, ali vi imate način da poboljšate zakone tako što ćete prihvatiti amandmane Poslaničke grupe Napred Srbijo - Tomislav Nikolić. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Maksimoviću. Reč ima gospodin Milan Dimitrijević, izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, izdvojio sam mišljenje povodom ovog seta zakona, ali ću svoju diskusiju ograničiti na zakon o buci. Na dva primera ću pokazati kako se nedovoljno ljudi koji se bave ovakvim ozbiljnim zakonima posvećuju pravilno napisanom zakonu, odnosno da su pojedine odredbe tih zakona potpune besmislice. Pre toga svakako želim da ukažem na stvar koja je ovde već pomenuta od strane predsednika Odbora za zaštitu životne sredine i drugih kolega poslanika, a to je vreme koje je nedovoljno da bi se o ovakvim zakonima na jedan valjan način raspravljalo i razgovaralo u parlamentu Republike Srbije. To je ozbiljan problem. Ne može biti u jednoj tački dnevnog reda šest zakona, a da se o svakom zakonu govori dva ili tri minuta, to je apsurd. Ne možete reći ništa za ta dva ili tri minuta o zakonu. Da ne govorim o amandmanima, gde je vreme ograničeno na dva minuta. Pošto sam rekao da ću govoriti o zakonu o buci, pročitaću dva člana iz ovog zakona, pa ćete videti koliko je to, praktično, jedna besmislica. Dakle, član 18. Član 18. govori o tome da su organizatori javnih skupova, zabavnih i sportskih priredbi i drugih aktivnosti na otvorenom i u zatvorenom prostoru dužni da u prijavi za održavanje javnih skupova i aktivnosti dostave podatke o merama zaštite od buke ukoliko upotreba zvučnih i drugih uređaja može prekoračiti propisane granične vrednosti. Dakle, sada uzmite primer jednog stadiona i jedne fudbalske utakmice. Kako ćete vi ograničiti da neko upotrebljava zvučne navijačke rekvizite? Kako ćete mu reći da duva u trubu sa pola usta, sa pola snage, ili da uopšte ne duva, da kada negoduje zbog odluke sudije to govori upola glasa ili punim glasom? Ko će da proceni tu količinu buke? I, taj nivo buke određuje jedinica lokalne samouprave. Šta ako, recimo, opština Savski venac, na čijoj su teritoriji dva stadiona, Zvezde i Partizana, propiše jedan nivo buke koji je maksimalno dozvoljen, a, recimo, na stadionu OFK Beograda na Karaburmi opština Palilula propiše drugo? Kako je uopšte moguće takve stvari regulisati i kako je moguće da uopšte jedan ovakav stav bude napisan u ovakvom zakonu? Druga stvar je to što predviđate da jedinice lokalne samouprave, što se tiče ovog zakona, finansiraju određene aktivnosti što se tiče ažuriranja podataka, ocenjivanja nivoa i kvaliteta buke. Pitanje za vas, gospodine ministre: je l' vi znate u kakvom se položaju nalaze jedinice lokalne samouprave? Je l' vi znate koliko transfernih sredstava u ovom trenutku jedinice lokalne samouprave dobijaju? Kako mislite da im natovarite još tu obavezu da formiraju stručne službe, da zapošljavaju nove ljude, a sredstva su takva koliko im vi, odnosno Vlada Republike Srbije odredi? Šta ćemo sa činjenicom što ova vlada ima 27 ministarstava, što ima preko 200 državnih sekretara, pomoćnika ministara? Ko zna koliko ima državnih agencija? Vi mislite da je ova vlada jeftina? Pa ćete natovariti i obavezu jedinicama lokalne samouprave da se oni sami snalaze? U stvari, vi šaljete potpuno jednu suprotnu poruku. Vi hoćete, u stvari, da se ovaj zakon uopšte ne primenjuje. To je svrha ovako napisanog zakona. Dakle, svako ko se bavi pisanjem zakona mora povesti računa o jednoj stvari, a to je – da li je zakon primenljiv ili nije. U ovakvim okolnostima u kakvim se mi danas nalazimo ovakva vrsta zakona je potpuno neprimenljiva. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Među predstavnicima, odnosno predsednicima poslaničkih grupa najpre se javio gospodin Mićunović. Izvolite, gospodine Mićunoviću.
Gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, naša današnja rasprava teče u jednom drukčijem tonu, vrlo konstruktivno, smireno, sa argumentima. Za to postoji nekoliko razloga, ali ja ću navesti samo jedan, a to je što raspravljamo o jednoj opštoj, univerzalnoj temi, koja nadilazi interese pojedinih stranaka, čak bih rekao i nacija, klasa, rekao bih da se tiče celokupnog ljudskog roda, ali i više od toga, ovo su zakoni koji se tiču i biljaka i životinja, kosmosa, nema opštijih zakona nego što su ovi. Naravno, mi možemo odmah da zapazimo da ova debata, tako značajna za čovečanstvo, kod nas dolazi nekako sa zakašnjenjem. Moramo se upitati zašto. Ekološki pokreti u svetu i u Evropi imaju tradiciju već nekoliko decenija, iz toga su izašle čak i neke stranke, zelene. Ali, ekološki pokret je bio snažan. Sem nekoliko knjiga pojedinih filozofa, a ovde bih istakao knjigu Rudija Supeka, i nekih pokušaja nevladine organizacije koju profesor Pavlović vodi, mi nismo imali neki jači intelektualni ili politički pokret koji bi se bavio ekološkim pitanjima. Naravno, ne dolazi nam svako zlo od sveta i Evrope, evo, dolazi i ponešto dobro. Među to dobro spadaju i standardi koju su takvi da ih moramo poštovati, jer se tiču svih. Dakle, imamo posla sa nečim što se tiče ljudskog roda kao takvog. Ovde se susrećemo sa traženjem odgovora zašto je to kod nas toliko kasnilo. Uvek sam spreman da se ponosim i našom tradicijom i svim što spada u veličinu naše nacije, ali čini mi se da u tu vrstu patriotizma spada i ono da budemo svesni pojedinih mana ili nedostataka. Narod koji ima poslovicu "Od smrada se ne razboljeva, ali od promaje da", dakle, očigledno pokazuje veliku intimnost sa prljavštinom. Sa tim se možemo, u svakom slučaju, suočiti bilo kojim drumom da krenemo, oko bilo koje kuće da pogledamo; usred Beograda imamo ljude koji sa četvrtog sprata bacaju kese sa đubretom. Očigledno je da tu postoji jedno dublje nerazumevanje šta je to ekologija i šta je to čistoća. Dugo se kod nas raspravljalo o tzv. klozetskom pitanju. Ne dao bog nekome na železničkoj ili autobuskoj stanici da priđe nekom klozetu. Očigledno je da tu postoji nešto što je nedostajalo – to je, sa jedne strane, svest, a rekao bih, sa druge strane, i uređenost toga, odnosno kazne. Dakle, mi sada ovde imamo priliku da o tome progovorimo na jedan zakonit način. Sve ovo što je pred nama i ono o čemu smo juče i danas govorili i ono o čemu ćemo govoriti moglo bi se jednom rečju, eto, da upotrebim i ja jedan latinski izraz, nazvati - homo versus natura, čovek prema prirodi. Dakle, mi jesmo podeljeni na klase, rase, partije itd., ali ima nešto što nas ipak čini zajednicom ljudskog roda. Te stvari upravo rešavaju ekološki zakoni. Osvrnuo bih se samo na nekoliko aspekata ekoloških zakona, ne toliko na sve ono što je problem stručan, neposredan, što stručnjaci, hemičari, fizičari, biolozi raspravljaju. Počeo bih od nečega što se zove - ljudska prava i podsetio da ekološka prava spadaju u tzv. treću korpu ljudskih prava. Ona su najnovija u ovoj nomenklaturi ljudskih prava, ali po univerzalnosti su veća. Čovek ima pravo i na čist vazduh, i na čistu vodu i na prirodu u kojoj će uživati. To je jedno prošireno pravo, koje u dosadašnjoj istoriji nije, na bilo koji način, ni konzumirano, niti je o njemu bilo reči. Oduvek je bilo ljudi koji su voleli prirodu i smatrali je svojom. Postojali su još u antici kinici, stoici i mnogi drugi, i kasnije Toro i drugi, koji su odlazili iz civilizacije zgađeni onim što ljudi rade prirodi, pokušavajući da se tamo sklone. Međutim, čovečanstvo se razvijalo u protivurečnim okolnostima. S jedne strane, mi dugujemo industriji, tehnologiji jedan civilizacijski razvitak, ali ništa nije tako uništilo prirodu kao industrija. Industrija je nemilosrdno krenula u devastaciju prirode na razne načine, zagađujući vodu, vazduh, uništavajući bilje, uništavajući floru, sve do čega je stigla. Dakle, ova civilizacija zato duguje sada prirodi i ono što je za svoj razvitak učinila da priroda pati treba na neki način da joj to sada i vrati. Postojala je cela filozofija racionalizma u kome je priroda smatrana ili kao objekt ili kao neprijatelj. Tako se čovek odnosio prema prirodi, od najranijih vremena, kada je posekao sve šume da bi imao pustinje, pa do onoga kako izgledaju ili su izgledali industrijski gradovi. Što se nas tiče, nažalost, mi smo sledili upravo ovu grubu industrijalizaciju i raubovanje prirode. Odmah da kažem, nismo jedini i nismo najgori. Neke velike zemlje učinile su strašno mnogo zla upravo prirodi i čine ga i dan-danas i zato ne potpisuju sporazume, ni onaj Kjoto, ni mnoge druge o raznom oružju koje zagađuje prirodu. Očigledno tu postoji i dalje jedan pokušaj da se to prebaci ili na sve ili da se na neki način oni sklone, kao pravi zagađivači. Krupne korporacije danas u svetu jesu glavni neprijatelji prirode. Oni ne samo da su svojom pohlepom za profitom doveli do svetske krize u kojoj se nalazimo, nego na neki način sprečavaju čovečanstvo da uđe u svoje normalne okvire u kojima će se čovek prirodno osećati. Naravno, postoji još jedan problem i ne treba da ga izgubimo iz vida. Iako ekološki zakoni imaju univerzalni karakter i kada negde iscuri atomsko gorivo, kada se pojavi neki Černobil ili bilo šta, onda nastane opšta panika i naravno da se to onda tiče svih i onda taj vazduh, koji svi udišemo, stvara neku vrstu ujednačene opasnosti, ali u nekim drugim okolnostima to nije slučaj. Siromaštvo na neki način nije potpuno zaštićeno ekologijom. U nehigijenskim naseljima, tamo gde je prljavština vazduha izazvana izduvnim gasovima, uglavnom živi sirotinja, dok su bogataši malo izvan, u ekskluzivnim letovalištima sa čistim vazduhom, dakle, postoji i tu pokušaj da se sačuva klasno preimućstvo, da se sačuva razlika između bogatih i siromašnih. Ali, univerzalni ekološki zakoni to ne trpe, pokazuje se da taj vazduh nekad vetrovi odnesu i tamo gde oni ne bi želeli da ga nađu. Taj aspekt je socijalni, ali postoji i onaj zdravstveni, o kojem su jako lepo govorili jutros mnogi poslanici, iz različitih stranaka. Sa velikom pažnjom sam ih slušao, a nadam se da su to činili i predstavnici Ministarstva i da će se mnoge ideje, bilo kroz razne oblike amandmana ili ovo što su čuli, moći ugraditi u poboljšanje tih zakona. Tu nema nikakve sujete, svako ko doprinese na najbolji način ili skrene pažnju da smo nešto propustili, dobro je došao. To čini kvalitet ovih sednica poslednja dva dana. Naravno, ovaj problem za nas je vezan još sa jednim. Nećemo ništa uraditi ukoliko to ne postane jedan udruženi pokret različitih mera, dakle, ne samo zakonska regulativa, koja je neophodna, naravno, ne ni samo kazne, koje su takođe neophodne, potrebna je edukacija. To je jedna svest da čovek nije sam na ovom svetu i da treba da razmišlja i o onome što je javno dobro i što se tiče drugih. Video sam na televiziji jednu akciju neke škole: došla su deca, dali su im neke rukavice da čiste to đubrište, smetlište koje je neko napravio blizu škole; tu su automobilske gume i svašta. Jedna mala devojčica gura nekakvu gumu, ne može da je dovuče, i pitaju je šta ona to radi, a ona kaže: "Eto, mi čistimo oko našeg dvorišta, da bude lepo, i mi se nadamo da kad naši roditelji vide kako se mi mučimo da ovo očistimo više neće bacati". Nema većeg prekora za roditelje, nego ako deca razumeju da to ne treba činiti. Dakle, edukacija je opšta. Ne samo to, pogledajmo naše medije, šta oni čine. Da li će neko sutra govoriti o tome šta smo mi dva dana ovde raspravljali? Neće. Ako ima neka bizarna izjava ili neki incident, sa zadovoljstvom, ali neće pratiti ovaj rad. Mediji moraju da budu uključeni u opštu edukaciju za popravljanje ekološke situacije, inače ćemo propasti. Ko god je stigao u Vrbas i video kako izgleda kanal, on je morao da se prestravi. Tu možete nožem seći strahoviti otpad, prljavštinu koja isparava i zagađuje vazduh, vodu i sve okolo. Ko ima prava da to drži, da to posmatra i da to tako ostane? Niko, ni Vlada, ni pokrajina, ni opština, ni svi ljudi kojima je stalo do zdravlja svih drugih. Razne zdravstvene i druge institucije moraju se udružiti da se to očisti. Ne možemo u toj prljavštini, ma koliko ona nama nekada ne smetala, dugo opstajati. To nije samo pitanje rugla, to je pitanje i našeg ekološkog opstanka. Imamo još jednu pojavu. Gledali smo taj pomor riba, ovde smo govorili danas i o vodama itd.; bilo je nekih kazni, nekoga nađu, nekoga ne nađu. Nisam video do kraja, povodom nekih afera, svaki dan imate to da je neko ispustio vodu u neki potok, u neku reku i zagadio, pobio ribe, napravio neupotrebljivim te vode. On mora biti žigosan. Ne može se dozvoliti da beži direktor javnog preduzeća. Ako se konstatuje da je to preduzeće uradilo to, direktor tog preduzeća ne sme biti nijedan sat više direktor tog preduzeća. To je stav društva, kako ono mora da se brani. Nema tu sada - da li ćemo ga kazniti sa tri miliona. Ako je direktor naše naravi, lako će on nadomestiti ta tri miliona, ali on ne sme više sa takvim osećanjem neodgovornosti ostati, ne sme to više biti. Zato ove mere koje nam predlaže ministarstvo i ovo zakonsko pooštravanje na neki način pozdravljam, kao i jedan drugi zakon koji se sprema, koji će isto tako oštro kažnjavati drugu vrstu obesnih ljudi, onih u saobraćaju. Ako još uspemo da i one trovače duvanom i alkoholom takođe oporezujemo, eto rešenja, bar nekih, ili ublažavanja budžetskih problema. Ako se već Vlada stidi da uvede neke progresivne poreze ili ne sme, ne znam, ne ulazim u to, onda evo jednog sredstva da štiti opšte dobro, da štiti ljude, njihove živote, kažnjavajući one koji ih ugrožavaju bilo ekološkim prestupima, bilo u saobraćaju, bilo na način koji ih truje. Mislim da sve ovo zahteva jednu dužu borbu, u koju moraju da budu uključeni svi, i žigosanje prljavštine. Ne može se više prolaziti našim drumovima, putevi polako počinju da se sužavaju – to sam jedino video kada sam bio u Tirani, da pola puta "pojedu" kese sa đubretom. Ako je to tako, to onda govori ne samo o ekološkom nemaru ili prljavštini, to govori još o nečemu – da tu nema ozbiljne vladavine prava, nema poštovanja propisa. Znam da to ljudi ne vole. Jednom sam pročitao u Rusiji jedan naslov u novinama: "Ruskom čoveku je mučno pridržavati se zakona". To važi i za nas. Moramo početi da razumemo da poštovati zakon znači poštovati opšte pravilo koje važi za sve ljude. Zbog toga pozivam sve poslanike da, bez obzira na razlike koje imamo u mnogo čemu, pa čak i u gledanju na ovaj zakon, nastojimo da ga amandmanima popravimo, a da usvojimo ovaj zakon sa najvećom mogućom većinom, jer je to najbolja poruka koju možemo da pošaljemo našim sugrađanima, našem društvu i našem potomstvu, da će ipak živeti u nešto pristojnijoj, čistijoj, zdravijoj sredini. Toliko i hvala.
Gospodin Čedomir Jovanović se javio kao predstavnik Poslaničke grupe LDP.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ova rasprava ima smisla ako je nastavimo u duhu diskusije gospodina Mićunovića, s obzirom na to da nam nije ostalo mnogo vremena za jednu preciznu analizu ovih zakona. To je ono o čemu danas moramo razgovarati, svesno kritikujući većinu koja je na tako nešto pristala, jer je tim svojim odnosom direktno negirala prethodnu inicijativu koja je za cilj imala podizanje nivoa svesti o značaju zaštite životne sredine, nametanje jednog važnog društvenog pitanja i stavljanje u fokus društvene pažnje i definisanje odgovora, koji ćemo mi prvo prihvatiti, a tek potom primeniti. Ono što svako od nas zna jeste da živimo u zemlji u kojoj se život jako malo ceni, pa što bi onda ta zemlja cenila životnu sredinu kada ne ceni pre toga sam život. Da li ćemo negde stići poštujući takva pravila? Ne, nećemo. Kako ćemo ta pravila promeniti ako o njima ne govorimo ovde u parlamentu i svojim drugačijim odnosom prema nasleđenim pravilima? Promenom odnosa prema vrlo ozbiljnim problemima u društvu treba da pokažemo građanima da je to put kojim oni treba da krenu. Pojedinac ne može da promeni poražavajući položaj koji u ovom trenutku tema životne sredine ima u samoj zajednici. Zašto je to tako? Zbog toga što su pre životne sredine mnoga druga pitanja bila na našem dnevnom redu. Tako mi danas trčimo kroz parlament raspravljajući o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, zakonima o zaštiti vazduha, zaštiti prirode, zaštiti od buke, zaštiti životne sredine. U trenutku dok to radimo ne mislimo na Bački kanal, na Bor, na Pančevo, na još 230 crnih tačaka na ekološkoj mapi Srbije, ako u međuvremenu nije pridodata još neka nova. I Smederevo, gospodine Šormaz, da ne nabrajamo, uvrediće se neko što smo ga preskočili, i Šabac, i Kruševac, vidite koliko nas ima, Kosjerić, Beočin, koliko nas ima koji smo zainteresovani za rešavanje tog problema. Drago mi je što sam predsednik odbora u kome postoji spremnost na razgovor i dogovor oko ovih pitanja i što smo mi u tom odboru, uprkos velikim međusobnim političkim razlikama, uspeli da nađemo neki zajednički put. Mislim da to treba ovde u parlamentu da pokušamo da uradimo i sa Ministarstvom. Kada pogledamo budžet ovog ministarstva, onda ćemo videti da je ministar Dulić sa svojim ljudima general bez vojske. U kom to delu sveta siromašna društva efikasno odgovaraju na ekološke probleme? Ni u jednom. Da li je naše društvo danas siromašno? Da, jeste. Materijalno smo siromašni. Hajde onda da to kompenzujemo većom pažnjom koju ćemo pokloniti, recimo, interesima naših opština, interesima lokalne samouprave. S jedne strane, mi tu lokalnu samoupravu opterećujemo dodatnim obavezama i mislim da opštinske vlasti nemaju razloga da se zbog toga ljute. Prava i obaveze, to je ono što je lokalnoj samoupravi potrebno. S druge strane, mi im uskraćujemo ekonomske instrumente kojima će oni na tako nešto odgovoriti. Da li to Ministarstvo radi zbog toga što želi da se sveti opštinama? Ne, nego iz dva razloga: zbog toga što samo nema dovoljno sredstava i zbog toga što su vrlo često opštine neodgovorno trošile sredstva koja su prikupljala koristeći zakonske osnove koje su im stajale na raspolaganju. Zašto nam je lokalna samouprava bila tako neodgovorna u prošlosti, dozvoljavajući da se čitav niz godina stvaraju problemi koje mi danas rešavamo? Održana je sednica Odbora u Pančevu. Ne može se problem koji je stvaran 30 godina rešiti jednom inicijativom. Tamo je država puno uradila. Da li je to dovoljno? Nije. Da li možemo reći da smo danas zadovoljni onim što je u međuvremenu urađeno? Možemo reći da je putno toga urađeno, ali nemamo pravo na zadovoljstvo sve dok ljudi koji žive u Pančevu žive u gasnoj komori. Isti je slučaj sa Borom i sa ljudima o kojima se svako od vas stara predstavljajući ovde, između ostalog, tako vitalne interese kao što su interesi koji prate potrebe čoveka da živi u zdravoj sredini. Kako ćemo te dve krajnosti da pomirimo? Potrebno je da Ministarstvo obezbedi sredstva i da uozbilji lokalne samouprave. S druge strane, kako ćemo tim opštinama i našim predstavnicima u opštinama omogućiti da pokažu da su drugačiji, odgovorniji i sposobniji, ako im uskratimo i ta mizerna sredstva do kojih su po postojećim zakonima mogli da dođu. To je tema o kojoj moramo razgovarati više, i ovde i na samoj sednici Odbora. Liberalno-demokratska partija će podržati ove zakone, jer oni predstavljaju korak napred. Ali, bojimo se da će ovo biti jedna ad hok inicijativa, da će se opet tema životne sredine vratiti u okvire Ministarstva, agencija, nekih sekretarijata na nivou lokalne samouprave ili pokrajine i da će ostati daleko od građana, bez kojih definitivno ne može biti promenjen koncept i način života u samoj Srbiji. Pošto smo jedni druge toliko zatrovali, počeli smo da trujemo i svet koji ostavljamo našoj deci i o tome moramo da razmišljamo sada i da vidimo kako ćemo da izađemo iz toga. Apelujem na vas, ministre, da nam pokažete sposobnost da kao čovek koji vodi ministarstvo ekologije izvedete i ministarstvo i nas iz problema u kojem smo se našli, jer mi ne možemo da podržimo član zakona koji menja uspostavljena pravila distribucije ionako malo novca koji se stiče. Do sada je bilo pravilo da od novca koji se po osnovu naplate zbog zagađenja životne sredine ostvari na nivou jedne opštine 40% ide državi, a 60% opštini. Sada se taj odnos menja: 60% državi, a 40% opštini. Mi nemamo mogućnost da utičemo na državu i način na koji će ona potrošiti taj novac. Možda će onda biti efikasnija u tome. U nekim društvima koja su tako lagodna i neodgovorna prema svojim obavezama možda je potrebno centralizovati neke instrumente. Nama je bitan plan, jasan račun, činjenice, pa ćemo onda zajedno svi ući u taj veliki posao. Govorimo o problemu formiranja nekih novih regulatornih tela. Ona su potrebna. Ne stoji kritika da će ovi zakoni dovesti do povećanja državne administracije. Mislim da ovi zakoni mogu dovesti do profesionalizacije državne administracije. Moramo videti na koji način će se to desiti što pre. Ne možemo sve da svodimo na nivo ministarstva, u kom će sa ministrom odlaziti čitave garniture. Tačno je da su ovi zakoni nekoliko godina čamili po skupštinskim fiokama. Mi smo, zajedno sa timom Ministarstva, učinili mnogo da se oni što pre nađu pred poslanicima. Neka se usvoje konačno na jedan efikasan način, ali brzina koja to prati ne sme biti brzina u kojoj nećemo uočiti greške i otkloniti ih, a njih ima. O tome želim da govorim. Što se tiče Predloga zakona o zaštiti prirode, naša podrška tom zakonu je apsolutna. Mi tražimo da se produži rok u kom ovlašćena lica imaju pravo da prijave neki incident. Zakonom je utvrđeno da je to rok od osam dana. Izgleda besmisleno situacija u kojoj se neko javi posle 15 dana i onda mu kažu – zakasnio si. Tražimo da se taj rok digne do 30 dana i da na taj način ostavimo mogućnost da se i naknadno deluje, pri čemu onaj ko radi taj svoj posao neće biti ugrožen činjenicom da mu je ostavljen neki rok u kome, sa oskudnim sredstvima, očigledno ne može efikasno da radi svoj posao. Mi smatramo da to treba promeniti. Što se tiče zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, mi smo, ministre, protiv vašeg predloženog rešenja. Mislim da je od činjenice da mi nemamo razumevanja za njega veći problem činjenica da Stalna konferencija gradova i opština ne pokazuje nikakvo razumevanje za jedno takvo rešenje i da je to slučaj i sa samoupravama po čitavoj Srbiji. Konačno, ovde sede predstavnici tih opština. Moramo vratiti stvari na početak i videti, ako se novac trošio neodgovorno, a očigledno je da je bilo tako, jer ne bi bilo štete po Srbiji da je taj novac trošen na način na koji se mora trošiti, zašto neko nije odgovarao. Znači, treba da definišemo mehanizme koji će utvrditi odgovornost i sprečiti ponavljanje tih grešaka u budućnosti i da uspostavimo čvrstu saradnju između opštine, pokrajine i Republike, a ne da Republici prenesemo novac, a onda ostavimo nasukane ljude po opštinama, koji nisu u prilici da urade ono što moraju da urade, kao nivo vlasti koji je najbliži građanima, da efikasno deluju. To je naš zajednički problem. Mi predlažemo da se zadrže postojeći odnosi i od novca koji se prikupi na teritoriji opštine da 60% novca ostaje opštini, a 40% ide Republici. Na teritoriji pokrajine: 60% opštini, 20% pokrajini, 20% Republici. Da vidimo da li postoje mehanizmi kojima ćemo dodatno pojačati pritisak na lokalne samouprave kako bi se taj novac trošio na adekvatan način. Mi ne mislimo da je moguće iz jednog ministarstva, uz svu dobru volju, uraditi posao umesto 150 opština koje u Srbiji postoje, koje su dužne da rade taj posao zajedno sa ministarstvom. Pošto su već napravljeni budžeti, oni su usvojeni krajem decembra meseca, mi ćemo sada na polovini godine ostaviti (pošto zakon stupa na snagu osam dana od dana objavljivanja) opštine bez planiranih sredstava, a to je veliki problem i za Pančevo, i za Bor, Vrbas, Kosjerić, Obrenovac, pogotovo u situaciji u kojoj se nalazi zemlja. Raspravljajući o ovim zakonima mi smo analizirali koliko će oni koštati ovu državu. Došli smo do podataka da je, recimo, nivo investicija EPS-a, kako bi bili postignuti međunarodni standardi u oblasti zaštite životne sredine, oko pola milijarde evra. Pola milijarde evra EPS treba da uloži u sisteme kojima će podići nivo, režim zaštite životne sredine. O tome treba da razmišljamo kada usvajamo zakone. S druge strane, sada se suočavamo sa anomalijama. Mi smo ukazivali na njih – Sporazum o privatizaciji NIS-a, klauzula po kojoj novi vlasnici, bez obzira na to što mi ove zakone sada usvajamo, mogu da nastave da rade i ponašaju se u skladu sa starim zakonima. Tu imamo problem dvostrukih standarda. Mi ćemo EPS opteretiti sa pola milijarde i tražiti od njih da apsolutno poštuju zakon, a sa druge strane NIS ostaviti u zaklonu starih zakona koji nisu bili dovoljno efikasni, jer ne bi bilo problema sa kojima se sada suočavamo da su bili efikasni. To je tema za zajednički razgovor. Pogledajte Petrohemiju, veliki zagađivač, ne zbog toga što ljudi koji tamo rade to žele da urade Pančevu, ali je veliki zagađivač, oko 80 miliona je sada uloženo u podizanje nivoa zaštite u samoj Petrohemiji, ali je Petrohemija danas u velikom problemu. Ona se gasi. Ona je do sada bila na subvencijama NIS-a, a NIS je bila državna kompanija. Da li će novi vlasnici imati razumevanja za nešto tako? Samim zatvaranjem postrojenja taj problem neće biti rešen, samo će biti zaustavljen na nivou na kome je sada. O tome takođe treba da razgovaramo. Šta je ono što ćemo mi pokušati da učinimo u okviru Odbora? Još jedan krug konsultacija, jer manje ili više sve poslaničke grupe su jednako nezadovoljne rešenjem o promeni tog odnosa kada se radi o ekonomskim instrumentima kojima se štiti životna sredina, i da to uradimo zajedno sa Privrednom komorom i sa Stalnom konferencijom gradova i opština, a da to onda ovde ne predstavimo kao pobedu nad Ministarstvom, nego kao zajednički napor koji nas dovodi do kompromisnog rešenja. Onda treba da vidimo kako ćemo promeniti ta pravila koja postoje kod svake vlade kada se priča o penzijama, o zdravstvu, o otkazima. Nemojte ni da mislite u sebi na troškove koji prate zaštitu životne sredine, a kamoli da se za njih borite. Kakav je smisao u zemlji u kojoj mi pokušavamo da nešto promenimo, ako pri tome znamo da smo sami sebe osudili na propast u vremenu koje je pred nama? Preuzimamo velike obaveze ovim zakonima, a između ostalog i obaveze da ih učinimo efikasnim i primenjivim. Ministarstvo treba da usvoji čitav niz podzakonskih akata i tek tada će oni moći da se realizuju, a kada se uradi i definiše u potpunosti jedan pravni koncept, onda smo mi ti koji taj pravni koncept treba da poštujemo. Zašto bismo poštovali Zakon o zaštiti životne sredine, ako ne poštujemo Zakon o privatizaciji, ako ne poštujemo Ustav, ako ne poštujemo Krivični zakonik, ako ne poštujemo jedni druge? Onda dolazi do izražaja ono što je govorio profesor Mićunović upoređujući naše međusobne odnose i stanje u društvu sa slikom koju smo proizveli, a koja je tako haotična u oblasti zaštite životne sredine. Mi ćemo pokušati da pomognemo Vladi tako što ćemo podržati zakone i što ćemo na Odboru učiniti sve, pre svega, kako bi se ovi amandmani usvojili. Ljudi koji su na ovim zakonima radili zaslužuju veliko poštovanje jer su na tim zakonima radili u zemlji u kojoj u tom trenutku niko o tome nije razmišljao. To su neverovatno posvećeni ljudi. Mi smo na odborima, pripremajući se za ovu raspravu, provodili sate i sate razgovarajući sa njima, dobili smo sve neophodne informacije i žao mi je što se taj veliki trud sada ne vidi u ovoj raspravi, bez obzira na to da li se radi o zakonima koji su ostali za nama, kao zakon o biocidnim proizvodima, koji manje ili više nikog u ovoj sali nije interesovao, ili o ovim zakonima o kojima sada govorimo, koji su epohalni i zaista na jedan nov način, na potpuno drugačijim principima grade koncept zaštite životne sredine u Srbiji. Pred nama je velika obaveza da se završetkom rasprave o ovim zakonima ne zatvori knjiga o priči o zaštiti životne sredine. To mora biti tema, i to na drugačiji način nego što je to najčešće tema u Srbiji, kroz karikaturalna poređenja kada se setimo održivog razvoja, otpada kao izvora i novog potencijala za našu ekonomiju, ili sijalica koje treba da promenimo kako bi kriza u Srbiji bila lakša. Doprinos LDP-a do sada nije bio sporan i neće biti ni u budućnosti, a uz podršku koja će pratiti ove zakone mi ćemo biti aktivni i izvan Skupštine. Nadam se da ćete pružiti podršku i radu samog odbora.
Reč ima ministar u Vladi Republike Srbije, ministar za zaštitu životne sredine i prostorno planiranje Oliver Dulić.
Zahvaljujem se, dame i gospodo narodni poslanici. Gospodine Jovanoviću, prenosim vam zahvalnost ljudi koji su zaista danju i noću radili na izradi ovih zakona i koji će i u budućnosti raditi i ulagati mnogo više napora nego što im posao i pozicija nalaže, verujući u životnu sredinu, živeći sa problematikom životne sredine. Dakle, zahvaljujem se u njihovo ime na tim lepim rečima i zaista mislim da oni zaslužuju veliko poštovanje svih nas. Želeo sam samo da u ovoj raspravi šefova poslaničkih grupa možda pomognem da ta rasprava krene u pravom pravcu, zbog toga što se stalno ponavljaju neke teze koje jesu tačne, ali je u međuvremenu, usled rasprave koju je Ministarstvo vodilo sa pojedinim poslanicima, došlo do određenih promena. Želeo sam da vam saopštim da je bila opravdana primedba mnogih narodnih poslanika koji su ukazivali na problem definisanja ispita za ribolovce u zakonu o održivom razvoju ribljeg fonda. Mi smo razgovarali sa gospodinom iz poslaničkog kluba Nova Srbija, razgovarali smo sa drugim narodnim poslanicima i tokom rasprave o amandmanima mi ćemo prihvatiti amandman koji će na jedan drugačiji način definisati obavezu ribolovaca da budu edukovani, obavezu udruženja koje će se baviti očuvanjem ribljih područja da izvrše edukaciju, da implementiraju program koji će Ministarstvo predložiti, ali neće postojati obaveza da ti ljudi polažu ispit. To je nešto što je jedna opravdana primedba na koju ste nam ukazali i koju smo usvojili. Želeo sam da kažem nekoliko reči vezano za primedbe koje postoje oko generalnog usvajanja, odnosno uspostavljanja agencija ovim zakonima. Ovim zakonima ćemo mi uspostaviti nekoliko agencija i ovim zakonima mi gasimo nekoliko agencija, konkretno jednu veliku. Morate da znate da mi uspostavljanjem novih agencija nismo izvršili udar na budžet. Agencija za hemikalije, koja danas ne postoji, a postojaće nakon usvajanja ovih zakona, preuzeće 14 ljudi koji danas rade u Ministarstvu na poslovima hemikalija. Finansiraće se kompletno iz sopstvenih prihoda, što znači da će budžet Republike Srbije imati 14 plata manje od trenutka kada agencija za hemikalije bude formirana. Na sličan način će se, optimizacijom rada Ministarstva, formirati i druge agencije koje se formiraju ovim zakonima. Mi smo ovim zakonima ukinuli, na primer, Agenciju za reciklažu koja je do sada postojala, tako da i mi brinemo o čuvanju budžetskih para i brinemo na neki način u ovoj krizi, i ne samo u ovoj krizi, nego u suštini u optimizaciji rada kompletne srpske administracije ne preterujemo. Ono što smo primenjivali kada je u pitanju osnivanje agencija jeste čista implementacija evropskih direktiva koje predviđaju formiranje nezavisnih regulatornih tela za ovako važne oblasti, a upravljanje hemikalijama svakako jeste važna oblast. Što se tiče rasprave o buci, bilo je, rekao bih, nekakvog karikiranja objašnjenja kako bi zakon o buci trebalo da bude implementiran u životu. Naravno da postoje prelazni periodi do kada će svi oni koji predstavljaju izvore buke morati da se prilagode ovom zakonu. To je jedan od zakona koji, pre svega, treba da uredi uticaj buke na zdravlje i životnu sredinu i da zaštiti naše građane, ljude od buke. Nije tačno da će, na primer, ljudi na stadionima morati tiše da zvižde zbog toga što mi donosimo ovaj zakon i nemojte, molim vas, da na takav način karikirate nešto što pre svega služi da zaštiti ljude od buke koja se javlja u industrijskim pogonima, proizvodnim pogonima, u saobraćaju, na autoputevima, duž autoputeva. Recimo, ovaj zakon će obavezati one koji grade autoputeve da izgrade zaštitne ograde da buka ne bi smetala ljudima koji pored tih autoputeva žive. Dakle, za to služi ovaj zakon, a ne da pravi karikaturu od buke koja nastaje na nekim mestima gde inače nastaje. Na kraju krajeva, ukoliko se utvrdi da je ta buka jača od onoga što će podzakonski akti koji idu uz ovaj zakon definisati, ti će ljudi imati obavezu da ugrade zaštitne mehanizme i da zaštite okruženje, na primer, tog stadiona od buke. To će biti njihova obaveza. Šta je tu problem? Mi štitimo ljude koji ne mogu da žive kada se, na primer, na nekom stadionu dešava neka manifestacija. Dakle, sve što radimo radimo da bismo zaštitili naše ljude, ne radimo to iz hira, ne radimo to zato što nam se to sviđa. To je nešto što se možda zove uvođenje reda i mislim da svi zajedno ovde, bez obzira na partijske razlike, hoćemo, pobogu, da se red uvede. Kada već pričamo o uvođenju reda, moram da vam iznesem jedan problem o kojem smo pričali i na Odboru kod gospodina Jovanovića, na Odboru za zaštitu životne sredine, a koji permanentno postoji. Mi smo, kao Ministarstvo, pokušali da donesemo određene mere. Dakle, kada pričamo o tome da li je ikada iko kažnjen zbog zagađenja životne sredine, ja sam u uvodnom izlaganju rekao da najteža, odnosno najrigoroznija kazna nikada nije propisana. Ovde se radi o tome da vrlo često pravosudni sistem nema sluha za ovakvu vrstu kršenja zakona, što se tiče životne sredine. Mi smo neko vreme kukali na to i ukazivali smo da problem "Heliosa" ne bi prerastao u ovako dramatičan problem, i verovatno naši građani ne bi ni znali o njemu, da je još 2007. godine sud postupio po prijavama koje je podnela naša ekološka inspekcija. Da su ljudi reagovali na vreme, ne bi se desilo da se hiljade različitih zagađujućih predmeta nađu u našoj životnoj sredini. Mi smo uveli jedan sistem koji je nov i koji je pozdravljen sa svih strana. Da ne bismo samo kukali na pravosudni sistem, mi smo organizovali edukaciju i jedan veoma ozbiljan serijal razgovora sa sudijama, tužiocima, i uskoro ćemo i u sudovima i u tužilačkim organizacijama i, što je jako važno, u Ministarstvu unutrašnjih poslova imati specijalizovane ljude koji će se baviti isključivo problemom životne sredine i koji će dobijati predmete kad god se desi da je prekršen neki od ovih zakona da bi mogli po njima da postupaju, a prošli su različite edukacije. Na kraju, samo da kažem jednu stvar koja će sigurno biti najvažnija, a to je pitanje preraspodele ovog lokalnog fonda. Rekao sam da je naš stav, i to je zaista posledica ove promovisane nove ekološke politike, da moramo da počnemo da brinemo o životnoj sredini u Srbiji kao o jednom integralnom sistemu. Ne možemo da fragmentišemo i atomizujemo životnu sredinu svake opštine ponaosob i ne možemo da dopustimo da se dešava nešto što se, nažalost, dešavalo do danas. Mi smo u poslednjih sedam meseci uradili jedan izveštaj o tome kako su utrošeni ekološki fondovi u lokalnim samoupravama i došli smo do saznanja da 30% novca koji je prikupljen po principu "zagađivač plaća", dakle, od industrije koja je direktno zagađivala životnu sredinu, nije završavalo u projektima koji treba da poprave stanje u toj životnoj sredini, nego za finansiranje sportskih klubova, reprezentacije, funkcionisanja lokalne samouprave, svih onih stvari koje možda jesu važne za život lokalne samouprave, ali svakako nisu važne za jednu životnu sredinu. Nijednog trenutka nismo rekli da hoćemo opštinama da uzmemo novac. Opština će imati po ovom zakonu dve obaveze. Prva obaveza jeste da formira budžetsku poziciju, koja će biti fondovska pozicija, i moraće da ima veoma jasan program i plan rada, a na taj plan rada će Ministarstvo davati saglasnost; takođe, moraće da podnosi izveštaj Ministarstvu do svakog dinara kako je taj novac potrošen. Takođe, opštine će imati mogućnost da uvedu i svoju lokalnu taksu koja će biti sastavni deo tog fonda. Način na koji će ta sredstva da troši će takođe, naravno, biti integrisana sa planom rada, ali će 100% tih prihoda ići opštini. Sa druge strane, prihvatili smo amandman jednog od narodnih poslanika, mislim da je to poslanik Nikolić iz Pančeva, da se za opštine koje se podvode pod institut opštine sa posebnim stepenom ugroženosti životne sredine omogući da se naplate još neke vrste taksi od zagađivača za transport materije kroz tu opštinu, ili po kilogramu, odnosno toni proizvoda određenih materija koje prolaze kroz procese proizvodnje koji zagađuje životnu sredinu. Tako ćemo kroz taj zakon uspeti, sa jedne strane, da centralizujemo na neki način procese donošenja odluka gde će se novac trošiti, a s druge strane, da formiramo lokalne fondove koji će se isključivo trošiti za potrebe životne sredine. Ono što je najvažnije, onim opštinama koje su zaista ugrožene zbog različitih vrsta industrijskih aktivnosti omogućićemo da imaju poseban izvor prihoda iz kojeg mogu dodatno da finansiraju te stvari. Moram da vam kažem da fond za zaštitu životne sredine nije naš fond, a lokalni fondovi su vaši fondovi. Moram da kažem, to je bila i naša argumentacija kada smo imali razgovore sa Stalnom konferencijom gradova i opština, Fond za zaštitu životne sredine u ovom trenutku većinu svojih para troši na sanaciju i rekultivaciju komunalnih deponija koje postoje u opštinama. Dakle, troši novac za projekte za koje je kompletno, po Zakonu o lokalnoj samoupravi, nadležna lokalna samouprava. Fond za zaštitu životne sredine takođe ima mnogo bolji pregled kada prikuplja sredstva gde može da se utroši taj fondovski novac kada postoje projekti koji se tiču zagađivača, koji možda jesu na teritoriji jedne opštine, ali u suštini svojim aktivnostima zagađuju životnu sredinu na teritoriji više opština. Do sada se dešavalo, na primer, da se jedan zagađivač nalazi na osmom kilometru reke, da ta reka ima 40 km i prolazi kroz pet opština, a da koristi od fonda koji se naplaćuje na osnovu zagađivanja te reke ima samo opština na čijoj teritoriji se zagađivač nalazi. Ostale četiri opštine kroz koje ta reka prolazi, koje sigurno trpe posledice zbog zagađenja, nisu ni na koji način mogle da kompenzuju posledice tog zagađenja, niti da ulažu u programe koji bi eventualno popravili riblji fond ili stanje životne sredine kada je u pitanju tok te reke. Dakle, mi na ovaj način hoćemo upravo da ispravimo tu nepravdu i da, na neki način, centralizujući, odnosno regionalizujući fond i proces donošenja odluka što se tiče fonda ispravimo to stanje. Ovo su samo neki od odgovora. Nadam se da ćemo raspravu da usmerimo u tom pravcu. Znam da je veliki problem kada se govori o preraspodeli sredstava. Ovde se, dakle, ne radi o klasičnoj centralizaciji. Lokalne samouprave će i dalje imati mogućnost da na veoma snažan način naplaćuju i pune svoje lokalne fondove, da sprovode programe i procese koji će se ticati životne sredine. U uvodnom izlaganju sam rekao da je ovo neophodan stepen centralizacije procesa donošenja odluka zbog toga što životna sredina ne poznaje opštine, zagađenje životne sredine ne poznaje administrativne granice opština. To je nešto što je regionalno ili univerzalno i na takav način moramo da se ponašamo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović. Imate na raspolaganju pet minuta od vremena za predsednika poslaničke grupe.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da imamo problem sa ovakvim pristupom, gospodine Duliću. Ako je neka lokalna samouprava nenamenski trošila sredstva, ta lokalna samouprava mora da odgovara za takvo ponašanje. Ona može da bude kažnjena. Njoj mogu da budu u potpunosti uskraćena sredstva iz tog lokalnog fonda i preneta na vaše ministarstvo, ali nisu sve lokalne samouprave to radile. Pazite kakvu grešku sada možemo da učinimo svi zajedno: pošto su do sada imali 60% lokalnog fonda i trošili nenamenski sredstva, mi ćemo im ostaviti 40% da oni nastave da troše. Kad bismo sva sredstva ostavili lokalnoj samoupravi, ona ne bi bila dovoljna za probleme koje lokalna samouprava ima. Tačni su ti vaši primeri koje navodite, reka, zagađivač, prva opština, sve druge koje takođe trpe i nemaju nikakvu materijalnu kompenzaciju za tako nešto, ali hajde da kažemo onda kako se rešava taj problem. Ako je u pitanju naplata po rečnom toku, onda da kažemo da to ide u centralnu kasu, pa će iz te centralne kase to biti distribuirano tako da se kompenzuje šteta koju trpi svaka lokalna samouprava. Ovako, kažnjavamo one koji dobro rade svoj posao, centralizujemo sredstva, a suština zaštite životne sredine je u tome da se misli globalno, a da se deluje na licu mesta, lokalno. To je naš problem, posebno u ovoj situaciji u kojoj se sada nalazimo. Imamo dve anomalije. Prva je da će lokalne samouprave koje su do sada radile loše moći da nastave to da rade, istina, sa manjim sredstvima. Drugi problem je što se praktično kroz mogućnost definisanja lokalne takse, koja je nezavisna od ove o kojoj sada govorimo, dodatno opterećuje privreda. Sada će sve opštine koje su uskraćene po ovom ekonomskom instrumentu raspisati lokalne takse i zakucati na vrata onih koji su zagađivači, pa će tako biti uzimano ne 100%, nego 120%, jer će lokalne samouprave tražiti izgubljena sredstava na istoj adresi na kojoj traži i Republika. A, u tim firmama rade ljudi koji treba da prime platu. Setite se primera u Knjaževcu od pre godinu dana, kada je neodgovorni vlasnik zagadio Beli Drim, a posle toga je zatvorena fabrika, pa su ljudi ostali bez posla. Šta će se desiti ukoliko tako nešto dozvolimo? Mislim da nam je potreban precizniji rad, a nema nikakve dileme da se slažemo sa idejom uvođenja reda, pre svega, u prikupljanje i trošenje sredstava u zemlji koja je opterećena problemima kao što je Srbija. Ovako se to neće postići. Oni koji su radili loše nastaviće da rade loše, biće sužen prostor, ali će nastaviti da troše besmisleno novac, a oni koji su radili dobro biće kažnjeni, a privreda dodatno opterećena jer će, naravno, i ostale samouprave kroz koncept nove takse koja im stoji kao mogućnost naplatiti ono što nisu u stanju da dobiju od države, koja je novom distribucijom i redistribucijom sredstava promenila te odnose. To je naš zajednički problem, a svi ovi problemi o kojima govorite, naravno, ukazujući na anomalije, zaslužuju veliku pažnju i moramo da definišemo dobre odgovore na njih.
Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je još jedan set ekoloških zakona veoma važnih ne samo za danas, već pre svega za sutra, prekosutra i za buduća pokolenja. Reč je o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, što je veoma važno jer se skraćuju rokovi koji su bitni za ono što su investicije, projekti i planovi, Predlogu zakona o zaštiti vazduha, Predlogu zakona o zaštiti prirode, Predlogu zakona o zaštiti od buke u životnoj sredini, Predlogu zakona o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, koji je veoma važan i osnova je svega u ovoj oblasti. U ime poslaničke grupe SPS-JS izneću određene aspekte koji se tiču ove problematike, uz kritički pristup i nastojanje da se ova materija, odnosno regulativa poboljša. U svakom slučaju, ove zakone ćemo podržati. Oni su veoma značajni za Srbiju, iz suštinskih razloga. Pitanja koja se svode na očuvanje prirode, zdrave životne sredine, prirodnih vrednosti jesu, u stvari, elementarna pretpostavka za perspektivu života na zemlji kao svojevrsnog fenomena koji postoji na našoj planeti Zemlji, a nepoznanica je da li u nekim prostranstvima univerzuma postoji u takvom obliku i biodiverzitetu. Svakako, legislativa ove problematike u Srbiji nije na zavidnom nivou i stoji potreba usaglašavanja sa pravnom regulativom međunarodne zajednice, a pre svega EU. Često umemo da kažemo da su naše prirodne lepote neponovljive, da su naši predeli lepši u odnosu na predele mnogih zemalja, da iste i druge istorijske, kulturne, religijske i druge sadržaje, kao što je proizvodnja zdrave hrane, ne umemo da iskoristimo ni za sebe, ni kao kvalitetnu ponudu Evropi i svetu. Zaista, širom naše zemlje može se uočiti da vlada nemar i zapuštenost - otpad na svakom koraku, divlje deponije, filterska postrojenja koja ne rade ili ne postoje, neobezbeđenost skladišta i standarda za zaštitu od opasnih tehnologija itd. Čini se da zaista još dugo uporno moramo da plivamo ka čistoj pučini zdrave životne sredine. Ova pitanja aktuelna su sa različitih aspekata i u drugim zemljama u međunarodnoj zajednici i daleko je od istine da se tamo sve ovo rešava na najbolji mogući način. Naravno, sve to nama nije za utehu. Dakle, činjenica je da je biodiverzitet, odnosno biološka raznovrsnost ugrožena, bilo namernim ili nenamernim delovanjem čoveka. U prirodi vlada savršeni sklad koji se definiše kao biološka ravnoteža u najširem smislu reči, a zapravo ona podrazumeva ekološku ravnotežu, genetičku ravnotežu, što zajedno sa abiogenim faktorima doprinosi relativnoj klimatskoj ravnoteži ili klimatskoj stabilnosti na zemlji. Nažalost, civilizacijski razvoj je od svojih najranijih početaka išao u pravcu narušavanja prirodnog sklada i ravnoteže u prirodi. Čini se da je trend civilizacijskog napretka u obrnutoj srazmeri sa sve većim urušavanjem i degradiranjem kvaliteta prirodnih vrednosti, počev od nenamernog unošenja alohtonih vrsta u ekosistemeu kojima im, kako je priroda rekla, nije mesto, čime se uticalo na nestajanje autohtonih vrsta, do rigidnih degradacija prirode u širim oblastima Zemljine kugle, zatim, razvoja prljavih tehnologija i industrije, usled čega je u znatnoj meri došlo do klimatskih promena. Gospodine ministre, ovde ste govorili o tome da je samo danas u Evropi ugroženo ili je na granici nestajanja hiljadu biljnih vrsta i 150 životinjskih, pre svega ptica. Svako nestajanje jedne biološke vrste sa lica Zemlje je veoma težak i nenadoknadiv gubitak. U suštini, to je veliki zločin prema prirodi, koji je učinio čovek. O takvim razmerama i sferama štetnog delovanja čoveka ne razmišlja se u dovoljnoj meri i olako se prelazi preko toga. Čovek je u dosadašnjoj istoriji svog postojanja kao biološke vrste, od trenutka kada se pojavila do sada samo njemu svojstvena osobina - svest, spontano, iz početka instinktivno, a onda intuitivno, težio profitu kao načinu da poboljša svoj kvalitet života. Čini se da je to do danas ostao čoveku dominantan moto i da u toj nepresušnoj želji za uvećanjem profita u bilo kom pogledu podređuje mnoge vrednosti koje su i te kako vredne poštovanja. Tako se tome podređuje i priroda i životna sredina, koja je po svom značaju, u stvari, prioritet iznad svih prioriteta. Iz navedenih razloga potrebna je jasna pravna regulativa, koja bez kalkulisanja poštuje poredak stvari i redosled prioriteta u bitisanju i perspektivi ljudske vrste na zemlji. Pošto, nažalost, živimo u prljavoj i nečistoj sredini punoj otpada, potrebno je svim raspoloživim kapacitetima organizovano i osmišljeno raditi na edukaciji i razvoju javne svesti o potrebi očuvanja i unapređenja životne sredine, o čemu je bilo reči u prethodnom setu zakona. Smatramo da je kroz obrazovno-vaspitne programe, od predškolskog nivoa pa nadalje, potrebno raditi na uobličavanju i podizanju nivoa ekološke svesti i ekološke kulture. Ova dimenzija mora postati obavezni, temeljni deo svake ličnosti. Bez ovih vrednosti nema perspektive za čovečanstvo i život na zemlji. Čini se da su neke vodeće sile u svetu, zapravo, njihove političke elite, manjkave u pogledu ekološke svesti i kulture, što je veoma opasno u smislu očuvanja zdrave životne sredine i perspektive života na zemlji. Primer takvog ponašanja je veoma aktuelan. Reč je o tzv. "zelenom protekcionizmu", kojim ove zemlje štite svoju ekonomiju u aktuelnoj ekonomskoj i finansijskoj krizi. Zapravo, ovim se spuštaju standardi i norme u ekološkoj legislativi. Priroda i životna sredina se podređuju profitu, a sa druge strane, zahtevaju se visoki standardi i norme od zemalja u razvoju, čije bi ekonomije mogle biti konkurentne za ove prve. Drugi primer je ono što smo već čuli u diskusijama o prethodnom setu zakona. Reč je o upotrebi municije sa osiromašenim uranijumom od strane NATO alijanse kojom su gađani ciljevi u Srbiji. Ne bih širio tu priču, o tome se ovde dosta čulo, ali oba primera govore upravo o onome što jeste nedovoljna ekološka svest i ekološka kultura, i ne samo to, već i moral, ako hoćete. Poslanička grupa SPS-JS ukazala je na sporna rešenja iz zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, o čemu je u načelu ovde već bilo reči u diskusijama ovlašćenih predstavnika pre mene. Promena članova 84, 85. i 87. direktno je u suprotnosti sa proklamovanim principima o decentralizaciji. Ovim izmenama predviđa se smanjenje dela sredstava od naknada za zagađivanje životne sredine; za Republiku je bilo 40%, a za lokalnu samoupravu 60%, a sada je toobrnuto. Izmenom člana 87. sužava se pravo lokalnim samoupravama da autonomno propisuju naknadu za zaštitu i unapređenje životne sredine. Predloženim rešenjem uvodi se naknada za građevinsko zemljište, koja već postoji u opštinama. Zanemaruje se činjenica da je pre svega reč o naknadi za unapređenje životne sredine, koja svoje uporište ima u Zakonu o lokalnoj samoupravi, kao izvorno pravo lokalnih samouprava. Iz toga proizilazi da nije reč o taksama za zagađenje, propisanim članovima 84. i 85, već o mogućnosti lokalne samouprave da utvrde visinu učešća pojedinih subjekata u unapređenju životne sredine na svojoj teritoriji. Izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine, članom 49, predviđa se ukidanje prava lokalne samouprave na naknadu za korišćenje prirodnih resursa. Zapravo, članom 84. bilo je predviđeno da od ove naknade za korišćenje prirodnih vrednosti 60% pripada Republici, a 40% lokalnoj samoupravi. Podvlačim da se korišćenjem prirodnih vrednosti svakako utiče na uslove životne sredine i smanjenje resursa u lokalnim zajednicama, čime se bitno smanjuju njihovi ukupni kapaciteti. Posebno ukazujemo na pitanje, i o tome vredi razmisliti, nismo isključivi u tom pogledu, lokalnih ekofondova. Predlogom o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti životne sredine predviđeno je ukidanje postojanja lokalnih ekofondova kao pravnih lica i njihovo svođenje na budžetske fondove. Lokalni ekološki fondovi su do sada bili jedina programska institucija u lokalnim zajednicama za sistematsko i organizovano bavljenje problemima zaštite životne sredine. Njihovo utapanje u administraciju znači i nestajanje jedine šanse da se ekološkim pitanjima ne bavimo u kampanjama, kao što je uglavnom do sada bilo u onim opštinama u kojima ekofondovi nisu bili do sada formirani. Ove predložene izmene direktno će se odraziti na finansijski i institucionalni kapacitet lokalnih samouprava za rešavanje brojnih problema u oblasti životne sredine, tim pre ako se ima u vidu da paket ekoloških, tzv. zelenih zakona predviđa prenos brojnih novih obaveza na lokalne samouprave. Lokalne samouprave ni sada ne raspolažu dovoljnim sredstvima i nemaju izgrađene kapacitete. Ovoj tvrdnji ide u prilog i izveštaj Komisije EU koja je kao jednu od najvećih slabosti u reformama u oblasti životne sredine ukazala na nerazvijenost kapaciteta lokalnih samouprava za unapređenje sistema životne sredine. Poteže se argument dosadašnje prakse nenamenskog trošenja sredstava, što je i tačno u jednom velikom procentu, ali nije u redu da se zbog nekih negativnih primera kažnjavaju opštine koje su odgovorno pristupile rešavanju svojih ekoloških problema. Zašto se ne uzmu dobri primeri i po njima projektuju strategija i regulativa? Slična situacija je i kod argumentacije da su pojedine lokalne samouprave propisale neprimereno velike naknade za unapređenje i zaštitu životne sredine. Radi predupređenja ovakvih situacija, treba podržati predložene amandmane koji predviđaju da Vlada propiše gornju granicu taksi po jedinici proizvoda. U regulativama predloženih zakona čini se, ili je možda to nama privid, da se visina, odnosno procenat tzv. ekoloških taksi sagledava kao mogućnost većeg zahvata sredstava koja pripadaju Republici ili lokalnoj samoupravi. Bojim se da se ovo posmatra kao ekonomska kategorija koja bi potencijalno mogla da se koristi nenamenski, kao što se koristilo u nekim slučajevima. Naša poslanička grupa SPS-JS, gospodine ministre, potencira jačanje nadzorne funkcije u ovoj oblasti u svim aspektima primene ovih zakona i mogućeg kršenja zakona. Podrazumevamo rešenost koju ste istakli, sa primenom ovih zakona u punom kapacitetu, jer istina je da nemamo prava da svoju epizodnu prisutnost na ovom svetu kao deo prirode iskoristimo za degradiranje životne sredine i smanjenje njenih optimalnih kapaciteta i za građenje buduće zle sudbine pokolenja koja dolaze. Poslanička grupa SPS-JS svojim konstruktivnim i kritičkim pristupom daće pun doprinos da se ovi ekološki zakoni donesu i usvoje i da time damo svoj doprinos onome što je, nadam se, nastojanje svih nas – da živimo u zdravoj životnoj sredini danas, a i naša deca sutra. Zahvaljujem se.
Reč ima narodna poslanica Miroslava Pejica, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe G17 plus.
Poštova gospođo potpredsednice, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana pred nama se nalazi set zakona iz oblasti zaštite životne sredine za koje smo se svi složili da su među najvažnijim zakonima. Razlog za donošenje ovih zakona nije samo usaglašavanje našeg zakonodavstva i pravne regulative sa EU iz ove oblasti, već i naša potreba za usvajanjem i implementacijom ovih zakona, jer smo konačno postali svesni od čega zavisi naša budućnost i budućnost naših potomaka i ove zemlje. Zakon na koji ću se posebno osvrnuti su izmene i dopune Zakona o zaštiti životne sredine, kojima se otklanjaju nedostaci ovog zakona usvojenog 2004. godine i vrši usklađivanje sa drugim sistemskim zakonima iz oblasti zaštite životne sredine koji se odnose na vazduh, vodu, buku, prirodu, hemikalije i drugo. Ovo je zakon koji je, rekla bih, objedinio sve prethodne zakone jer brine o zaštiti tla, vode, vazduha, ljudi, životinja, biljaka, ukratko, cele životne sredine. Postavlja se pitanje – koje su to aktivnosti koje utiču na promenu stanja i uslova životne sredine? To su, pre svega, korišćenje resursa i prirodnih dobara, proces proizvodnje i prometa, ispuštanje zagađujućih materija u vodu, vazduh i zemljište, upravljanje otpadom i otpadnim vodama, hemikalijama, štetnim materijama, buka, vibracije, jonizujuća i nejonizujuća zračenja i udesi. Malo bih se zadržala na korišćenju resursa i prirodnih dobara. Svedoci smo vrlo često legalne i nelegalne eksploatacije šljunka i peska u priobalju naših reka, kojom se narušava i uništava životna sredina i menja tok reka. Dolazim iz grada Loznice, bila sam zamenik predsednika Skupštine grada, i jako dobro poznajem prilike te sredine. Suočeni smo sa mnogobrojnim problemima zbog nelegalnog i legalnog korišćenja šljunka i peska u priobalju reke Drine. Nije to veliki problem samo grada Loznice, već i drugih opština, kao što su Bogatić i Ljubovija. Do sada je ovu materiju uređivao uglavnom Zakon o rudarstvu i energetici, a delimično i Zakon o zaštiti životne sredine, međutim, članovi 15. i 16. ovog zakona sada preciznije govore kome i kako nadležni organ može izdati odobrenje za korišćenje prirodnih resursa i dobara. Član 16. kaže, citiram: "Pravno i fizičko lice koje degradira životnu sredinu dužno je da izvrši remedijaciju ili na drugi način sanira degradiranu životnu sredinu, u skladu sa projektima sanacije i remedijacije. Na projekte iz stava 1. ovog člana Ministarstvo daje saglasnost. Ministar nadležan za poslove životne sredine propisuje metodologiju za izradu projekata sanacije i remedijacije, osim za projekte eksploatacije mineralnih sirovina koji su uređeni posebnim propisima." Poboljšanje u odnosu na prethodnu verziju ovog zakona je to što sada Ministarstvo propisuje metodologiju za izradu projekata sanacije i remedijacije, a ne ostavlja se mogućnost pravnim i fizičkim licima da popravljaju i saniraju tu uništenu sredinu onako kako oni smatraju da je to najbolje. Takođe, članom 116. predviđene su novčane kazne za pravna lica, od milion i po do tri miliona dinara, za one koji, citiram: "1) koriste prirodne resurse ili dobra bez saglasnosti Ministarstva, 2) ne izvrše remedijaciju ili na drugi način ne saniraju degradiranu životnu sredinu, 3) vrše remedijaciju ili na drugi način saniraju degradiranu životnu sredinu bez saglasnosti Ministarstva". Kaznena politika je znatno oštrija jer predviđa zabranu obavljanja delatnosti u trajanju od pet do deset godina, zabranu odgovornom licu da vrši određene dužnosti u trajanju od tri do deset godina i oduzimanje predmeta, ali se pitam, s obzirom na to da će se odredbe člana 16. primenjivati tek od 2016. godine, a to je za pet i po godina, šta će se dotle dogoditi sa našim prirodnim dobrima, obalama naših reka, rečnim tokovima i da li ćemo tada imati šta više da zaštitimo, saniramo i kako će tada izgledati priobalje naših reka? Takođe, veliku polemiku u javnosti izazvao je i član 85. koji se odnosi na određivanje naknade koju plaća zagađivač životne sredine. Sredstva ostvarena od naknade iz ovog člana u visini od 60% su prihod budžeta Republike Srbije, a u visini od 40% prihod su budžeta jedinice lokalne samouprave, što je bilo obrnuto u Zakonu iz 2004. godine. Sredstva ostvarena od ove naknade se koriste za zaštitu i unapređenje životne sredine prema programima, odnosno akcionim i sanacionim planovima koji se donose u skladu sa ovim zakonom. Vlada takođe propisuje kriterijume i određuje područja od posebnog interesa, a s tim u vezi i naknade za ova područja, i to 80% kao prihod Republike Srbije, a 20% su prihodi jedinica lokalne samouprave na čijoj se teritoriji zagađivač nalazi. Upravo ovaj odnos raspodele prihoda od naknada za jedinice lokalne samouprave i za budžet Republike Srbije izazvao je najveće polemike u javnosti. Ipak sam mišljenja da je neophodno da se u budžet sliju nešto veća sredstva, jer često opština (ili grad) nije sposobna da reši neku akcidentnu situaciju. Problemi su često toliko veliki da i stručno i materijalno prevazilaze mogućnost lokalne samouprave, pa je neophodna intervencija resornog ministarstva i budžeta Republike Srbije, odnosno Fonda za zaštitu životne sredine. Tako je, na primer, u Holding kompaniji "Viskoza" Loznica, 8. decembra 2008. godine, u toku sečenja delova opreme došlo do požara koji je zahvatio dve fabrike i pretio je da ugrozi 500 tona ugljendisulfida. To je izuzetno toksična, otrovna, zapaljiva i eksplozivna materija, čija bi eksplozija izazvala ne samo ekološku katastrofu u gradu Loznici, već i u dobrom delu zapadne Srbije i, bogami, Republike Srpske. Međutim, izuzetnim zalaganjem vatrogasnih ekipa iz Loznice, Šapca, Sremske Mitrovice, Bajine Bašte, Valjeva i Beograda, jedinica MUP-a, Ministarstva za zaštitu životne sredine, požar je posle dva dana saniran. Dana 22. decembra rešenjem je naloženo izmeštanje 500 tona ugljendisulfida iz skladišta Holding kompanije "Viskoza" u prisustvu inspektora i vatrogasne ekipe. Za realizaciju ovih hitnih interventnih mera u Holding kompaniji "Viskoza" bilo je neophodno obezbediti iz budžeta, jer lokalna samouprava tada nije bila spremna, 1.100.000 dinara. Koliko znam, ta sredstva su odobrena, ali do danas još uvek nisu prebačena. Iskoristila bih ovu priliku da zamolim gospodina ministra i predstavnike resornog ministarstva da grad Loznica konačno dobije ova sredstva da bi se ova opasna materija što pre izmestila iz Loznice. Zbog ovakvih situacija, kada lokalna zajednica nije predvidela sredstva ili nema tehničke mogućnosti za rešavanje kompleksnih problema, neophodna je pomoć Fonda za zaštitu životne sredine resornog ministarstva, koji će se finansirati na osnovu članova 27, 45, 85. i 85a. Zato smatram da sredstva ostvarena od zagađivača životne sredine treba da pripadnu budžetu Republike Srbije u većem delu, a to je 60% u odnosu na jedinice lokalne samouprave. Član 87. daje mogućnost lokalnim samoupravama za propisivanje naknade za zaštitu i unapređenje životne sredine, što čine skupštine grada ili skupštine opština, tzv. lokalne takse. U vreme svetske ekonomske krize ovakvi porezi i izdvajanja nisu popularni, ali dugoročno ekonomski efekti ulaganja u životnu sredinu proizvode direktne i indirektne koristi. Ukinuta su prava lokalnim samoupravama, kao što su Paraćin, Pančevo, Beočin, Kosjerić, Bor, koje trpe i najveće štete u pogledu zagađivanja. Smatram da je ipak izbegnuto dvostruko oporezivanje zagađivača, ali mislim da je oštećena lokalna samouprava, opština ili grad, što bismo možda mogli popraviti amandmanima u raspravi u pojedinostima. Kratko bih se osvrnula na izmene i dopune Zakona o proceni uticaja na životnu sredinu, kojima su uređena pitanja koja se odnose na procenu uticaja planiranih projekata iz oblasti turizma, industrije, poljoprivrede, vodoprivrede na životnu sredinu. Ovim zakonom je, u stvari, skraćena procedura procene uticaja sa 262 dana na maksimalno 108 dana, bez žalbenog roka. Takođe, izvršeno je i usaglašavanje sa Zakonom o planiranju i izgradnji. Član 19. stav 2. kaže da su pravno lice i preduzetnik dužni da za izradu ove studije obrazuju multidisciplinarni tim sastavljen od lica kvalifikovanih za izradu studije, što do sada nije bio slučaj. Po prethodnom zakonu mogao je, ali nije morao da se obrazuje stručan tim za tu oblast. Smatram da će donošenje ovih zakona i njihova primena doprineti održavanju ekološke ravnoteže, sprečiti dalje zagađivanje, dati doprinos poboljšanju zdravlja ljudi i otklanjanju već nanetih šteta ekosistemu u prošlosti. Ako se zna da je tek svaki deseti građanin spreman na neku ekološku akciju, mislim da tek posle usvajanja ovih zakona nas očekuje veoma ozbiljan posao, a to je njihova implementacija i primena. Kod nas se najteže menjaju svest, navike i razmišljanja. Poslanička grupa G17 plus će u danu za glasanje dati svoju podršku i glasati za set ovih zakona.
Da li se javlja još neko od predsednika poslaničkih grupa? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, danas vodimo objedinjenu načelnu raspravu o izuzetno važnim zakonskim predlozima, a od svih ponuđenih zakonskih predloga u tačkama 2 - 14. dnevnog reda posebno ističemo važnost krovnog zakona, a to je zakon o zaštiti prirode. Po našem mišljenju, on bi trebalo da bude na prvom mestu, jer iz njega proističu ostali zakoni koje danas razmatramo u ovom setu zakona, a koji se bave sistemom zaštite očuvanja životne sredine, očuvanja prirode i njene biološke i predeone raznovrsnosti. PUPS smatra da svi ponuđeni zakoni iz oblasti zaštite životne sredine i prirode nameću potrebu da se noveliraju pravne norme koje uređuju ovu oblast. Sa druge strane, deo su procesa obaveznog usaglašavanja sa međunarodnim normama. To bi zajedno trebalo da da kvalitetne i jasne, na nauci utemeljene zakone o upravljanju, zaštiti, očuvanju i racionalnom korišćenju prirode i resursa Republike Srbije. Predloženi nacrti zakona iz ovog seta o zaštiti prirode zasnovani su na dobroj promisli da se njima utvrdi daleko veći broj izvora prava korisnika i upravljača svih prirodnih resursa Srbije, a pre svega zemljišta, vode, vazduha, domaće i divlje flore i faune. Privredno i ekonomski nedovoljno funkcionalna država, kakva je naša, stavljena je pred ogroman i težak izazov da u svoje najvrednije resurse, na osnovu međunarodno utvrđenih obaveza i ratifikovanih ugovora u oblasti zaštite biodiverziteta, sa skromnim potencijalima vlastitih sredstava, opravda dostignuti stepen zaštite i očuvanja prirode. Dostignuti stepen demokratskog i tehničko-tehnološkog razvoja, u svim različitostima, a u specifičnom prostoru Republike Srbije zahteva novu i bolju pravnu regulativu od postojeće. Parlamentarna uloga u ovom najvećem izazovu za opstanak, održivi razvoj, unapređenje i korišćenje naše prirode, kao i naše okoline, sastoji se u kontroli izvršavanja direktiva, uredbi, agendi i konvencija koje zajedno sa domaćim zakonima, uredbama, propisima i pravilnicima treba da omoguće da na celovit i strogo kontrolisan način bude regulisan odnos prema očuvanju staništa, predela i biološke raznovrsnosti naše zemlje. Parlament mora da se stara i da zahteva od Vlade, ministarstava i drugih organa da ne ugroze složenost, kompleksnost, međuzavisnost pojava i procesa u životnoj sredini i da istovremeno ostvare integrisani pristup i definisanje uslova za normativno uređivanje svih načela u oblasti upravljanja prirodnim vrednostima, pre svega u zaštiti biološke i predeone raznovrsnosti. Parlament ima ulogu i dužnost da, kao pravni staratelj nad nacionalnim blagom, resursima i prirodnim dobrima od posebne važnosti, zaštiti zakonima koje donosi jedan od najvećih i najlepših biodiverziteta Evrope. Naš biodiverzitet je uslovljen biogeografskim položajem koji omogućuje rasprostranjenje različitih elemenata flore i faune i geno elemenata; velikom raznovrsnošću ekoloških, klimatskih, orografskih i geoloških uslova; mozaičnim rasporedom staništa; razvođem tri velika morska sliva (Crnomorskog, Jadranskog i Egejskog); posebno važnim položajem na svim faunističkim migratornim rutama ptica i divljih riba; refugijalnim prostorima kanjona, klisura i pećina u krasu. Posebno treba istaći da se ovim setom zakona, pre svega zakonom o zaštiti prirode, parlament Srbije obavezuje da dobro usaglasi pravnu regulativu koja će unaprediti jedan od najvećih vaskularnih sistema flore u Evropi, sa koeficijentom 0,718, koji se nalazi ispred Grčke, Bugarske, Rumunije i drugih mnogo razvijenijih zemalja. O vrstama je govorio ministar. PUPS smatra da je zaštita, očuvanje i korišćenje ovako bogatih prirodnih resursa, koji čine 43,4% ukupnog broja od svih grupa životinja u Evropi, od izuzetne važnosti. Dobrim zakonskim okvirom i regulativom koja je u nadležnosti ovog parlamenta treba da se ostvari važna i odgovorna kontrolna uloga nad ministarstvom koje izvršava njegove zadatke. Ekonomski smisao i veoma visoka vrednost bioloških resursa naše zemlje za socijalni i ekonomski razvoj životno su značajni za populaciju koja je nosilac i izvršilac ekonomsko-društvenih razvojnih planova, programa, osnova i projekata za održivo korišćenje obnovljivih prirodnih resursa naše zemlje. Ustav naše zemlje je precizno definisao da su sve te vrednosti državna svojina, nacionalno blago kojim upravlja parlament zemlje, a zakone sprovode nadležna ministarstva i organi. Ponuđeni set zakona urađen je u osnovi na bazi propisanih sistema mera iz programa "Natura 2000", Emerald mreža, a usaglašen je sa direktivom Saveta od 21. 5. 1992. godine 9243, pa do direktiva i konvencija 0024 do 220 iz 2006. godine. Nacrti zakona uglavnom su obuhvatili sve propise i definicije koje eliminišu prazninu u pravnom vakuumu nastalom raspadom prethodnih državnih uređenja, dugogodišnjim sankcijama i u tranzicionom periodu. Bilo je nemoguće donositi pozitivne zakonske propise, a još je manje bilo moguće bilo šta od toga u praksi primeniti u takvom okruženju. Nedostatke u predlozima zakona iz ovog seta pokušaće da otkloni ogroman broj amandmana koje je svaka politička opcija podnela i koji bi trebalo da budu pozitivan prilog prilagođavanju stvarnih subjekata pravne odgovornosti ponuđenim zakonima. Na primer, samo propis iz HASAP sistema obavezuje naše proizvođače da izvrše tehnološko-tehničke pripreme za primenu propisa, koja košta između 10.000 i 15.000 evra. Naš pojedinac, naša država ne raspolože tim sredstvima, kao ni naši pravni subjekti koji su izloženi osposobljavanju uz ogromne materijalne troškove. Zakon o zaštiti prirode, kao krovni zakon iz ovog paketa, kojim se bliže reguliše zaštita, očuvanje i korišćenje prirode i prirodnih resursa, predvideo je glavne tokove i uslove za izradu i donošenje zakona o zaštiti i održivom korišćenju ribljeg fonda, kao posebnog zakona, koji zbog toga što je 90% preuzeto iz zakona u oblasti poljoprivrede i vodoprivrede neminovno upućuje na načelnu raspravu sa ozbiljnim pristupom. Nameće se odmah mišljenje da nisu sveobuhvatno sagledani problemi ribolova, niti su otklonjene bitne primedbe na dosadašnji Zakon o ribarstvu, a nisu kompletno sagledana ni zakonska rešenja kako su ispraćena u direktivama i konvencijama, tako i u praktičnoj primeni ovog zakona. Osnovno načelo o preciznom utvrđivanju veličine, kvaliteta i kvantiteta ribljeg fonda Srbije u oblasti divljih i gajenih vrsta je neutvrđen uslov, koji je Ustavom u članu 87. definisan kao državna svojina i nacionalni resurs. Utvrđivanje ribarskih područja radi održivog korišćenja ribljeg fonda na ribarskim vodama Srbije ovim predlogom zakona ponovo se, sa predlogom ovlašćenja, neustavno pripisuje i dodeljuje ministarstvu. Nacionalnim resursom i zaštićenim prirodnim dobrom ZPD-a, preko zakona o održivom razvoju, korišćenju i zaštiti, može upravljati i raspolagati samo parlament, koji je lice države, a ne ministar po slobodnoj volji i nahođenju, koji je službenik te države i tog parlamenta. PUPS smatra da se kontrolna uloga parlamenta ogleda upravo u tome da dodeljivanje i ustupanje ribarskih područja na korišćenje, kao i svakog drugog područja sa nacionalnim resursima, mora biti raspoređeno zakonskom regulativom, koja mora biti primenjena bez odlaganja. Ribarska područja su sada dodeljena javnim preduzećima, udruženjima sportskih ribolovaca, koja nisu privredna društva, i privrednim društvima kao što su "Grand kafa" ili "Rivers gard", koja sigurno nisu tehnički i stručno opremljena za obavljanje delatnosti, već su iste dobile iz sasvim drugih razloga. Predlagač ovog zakona smatra je uvođenjem privrednog društva ili javnog preduzeća u kategoriju budućih korisnika ribarskih područja rešio problem, ne ulazeći u osnovnu formu, načelo i primenu člana 84. Ustava koji određuje da svi imaju jednak položaj u konkurentnosti na tržištu, pa i na ovom tržištu. Korisnici moraju biti pravna lica, pa i javna preduzeća, ali nikako ne mogu biti nosioci pravnih normi osnovne organizacije sportskih ribolovaca, koje su udruženja građana. Bliža određenja dužnosti i materijalnih odgovornosti korisnika ribarskih područja u realizaciji mera i očuvanja ribljeg fonda Srbije su data konfuzno. Nisu precizirane ni po nomenklaturi, ni po stepenu prioriteta, ni po stepenu odgovornosti za njihovo izvršenje ili neizvršenje. PUPS smatra da zakon koji ne sadrži jasno definisane mere očuvanja, zaštite i korišćenja prirodnog resursa postaje samo jedino pravo ministra kao pojedinca da o tome odlučuje, ugovara i određuje visinu naknada, da određuje privremene mere. Uvođenje obaveze polaganja ispita za sportske ribolovce, privredne ribolovce i ribočuvarsku službu je u delimičnoj nadležnosti predlagača ovog zakona, koji samo treba da predloži programe za obuku i polaganje kod stručnih komora. Mere za zaštitu održivog korišćenja ribljeg fonda nisu jasno nominovane ni po titularima nosioca, ni po depozitorima odgovornosti. Korisnik ribarskog područja nema stručnu službu ni kapacitete da odredi i proglasi riblje plodište, te njegov pravni okvir treba zadržati u sferi predlagača, dok bi Ministarstvo bilo obavezno da izradi stručnu ekspertizu i proglasi riblje plodište. Obaveza poribljavanja u ribolovnim vodama, kao i translokacija riba koju mora da obavlja korisnik, predložena je veoma labavo i deklarativno i potpuno je prepuštena korisnicima ribarskog područja koji svojim planom gazdovanja sami za sebe određuju kada, gde i sa čime će poribljavati, dok će Ministarstvo kabinetski davati saglasnost na njihov plan poribljavanja. Smatramo da za vidno degradirani i osiromašeni riblji fond Srbije Ministarstvo mora čvrsto propisati količine, vrste, vreme i način poribljavanja samo autohtonim vrstama riba. U sklopu siromašnih mera zaštite i održivog razvoja ribljeg fonda, Ministarstvo je predložilo amnestiju velikih hidroenergetskih sistema preko jednog megavata snage od odgovornosti za negativan uticaj na floru i faunu usled eksploatacije i dnevnih poremećaja u vodostaju. Kontrolna uloga parlamenta se sastoji u tome da ne dozvoli Ministarstvu usvajanje ovakvog člana koji bi onemogućio negativno upravljanje i stvorio negativne posledice na ovako važan resurs kao što je riblji fond. Obavezivanje korisnika dovodnih, turbinskih i drugih kanala, kao i korisnika brana, da obezbede adekvatne riblje prolazne staze je više deklarativno i proizvod je usaglašavanja naših akata sa evropskim aktom, umesto da je limitirajuća mera do krivične odgovornosti odgovornih lica, pa i do odgovornosti oduzimanja ribarskog područja, za sprovođenje ove mere. Nedostatak kontrolne uloge parlamenta je evidentan, te se predlaže uvođenje saveta za ribarstvo sa jasno definisanim ovlašćenjima i odgovornostima. U ovom nacrtu zakona posebnu nedorečenost izazivaju odredbe o dozvolama za privredni i sportski ribolov i o dozvolama korisnika ribarskog područja. Zakon mora da definiše unapred znani osnov plaćanja naknade koju privredni i sportski ribolovac plaća za dobijanje jedinstvene dozvole Ministarstvu na ime naknade za korišćenje ribljeg fonda Srbije. Naknada treba da se uplaćuje Ministarstvu, dozvole treba da budu jedinstvene za Srbiju i da ih uslužno distribuiraju korisnici ribarskog područja. Ideja Ministarstva da dozvole za privredni i sportski ribolov i naknadu koja se plaća korisniku ribarskog područja treba izdavati i naplaćivati preko organa lokalne samouprave neodrživa je, jer je skupa, pošto zahteva potpuno novu infrastrukturu. Ribarska karta za privredni ili sportski ribolov je pravo korisnika ribarskog područja i on će određivati cenu i način distribucije, a svako ko ima interese izdavaće ih što više i približiće ih onima kojima ih izdaje. Veliki problem i nedorečenost u ovom zakonu predstavlja to što promet riba nije definisan ni u sferi izlova i pripreme za prodaju, niti u sferi zoohigijene, sanitarno-tehničkih, tržišnih, a posebno ne finansijskih uslova. Ovaj zakon nije nadležan da odredi i formuliše poreske obaveze preduzetnika koji ribu pod bilo kakvim uslovima stavljaju u promet direktno sa čamca u objekte za konzumiranje, bez kontrole veterinara, inspektora ili bilo kog drugog predstavnika organa. Poštovani gospodine ministre, na predlog zakona o održivom razvoju i očuvanju ribljeg fonda podneli smo 40 amandmana. Ukoliko se kroz amandmane i raspravu o njima prihvate oni koji bitno uređuju ovaj zakon i doprinose tome da se postigne zadovoljstvo 150.000 - 300.000 sportskih ribolovaca i 2.000 privrednih ribolovaca, kao i svih naučnih institucija koje su se bavile ovim pitanjima, mi ćemo podržati ovaj zakon. U suprotnom, ne možemo ga podržati. Hvala na pažnji.
Za danas smo završili rad. Nastavljamo 6. aprila u 10.00 časova. Zahvaljujem.