Poštovana predsednice, uvaženi poslanici. Ovaj set medijskih zakona ne samo da uređuje srpsku medijsku scenu na najtransparentniji način i ne samo da nas približava najboljim evropskim praksama, već stvara i pravni okvir da novinari imaju bolje uslove rada, a građani kvalitetnije informisanje. Reformski zakoni u medijskoj sferi se donose prvi put nakon 11 godina. Mi ćemo danas, između ostalog, raspravljati o Zakonu o javnom informisanju i medijima kao krovnom zakonu. Krovni zakon o javnom informisanju i medijima ima poseban značaj za razvoj demokratskih odnosa u našem društvu. Ustav Republike Srbije garantuje slobodu mišljenja i izražavanja i garantuje slobodu medija, u skladu sa najvišim međunarodnim standardima i standardima zemalja EU. Zakonom se obezbeđuje i štiti sloboda iznošenja, primanja i razmene informacija, stavova i mišljenja putem medija i štiti se pravo građanina na istinito, potpuno i blagovremeno informisanje. Do sada važeći Zakon o javnom informisanju donete je davne 2003. godine. Standardi su se u međuvremenu unapredili, praksa sprovođenja zakona pokazala je nedostatke i nedorečenosti, pojedine oblasti javnog informisanja bile su regulisane drugim zakonima, te je nastala neophodnost i potreba da ovaj zakon bude zamenjen novim dokumentom, što upravo danas i činimo. Ovaj zakonski tekst ima sledeće ciljeve – stvaranje uslova za slobodan razvoj nezavisnih profesionalnih medija i medijskog sistema koji treba da bez diskriminacije omogući najšire zadovoljenje potreba građana Republike Srbije, uspostavljanje okvira koji garantuje slobodan protok ideja, informacija i mišljenja, bez mešanja države na način koji bi predstavljao neopravdano ograničavanje slobode izražavanja i javnog informisanja, povlačenje države iz medija, osim u za to posebno utvrđenim slučajevima, jasno definisanje javnog interesa u oblasti javnog informisanja, definisanje transparentnog sistema finansiranja u oblasti javnog informisanja i prelazak na projektno finansiranje na različitim nivoima vlasti, zaštita prava novinara, urednika i podsticanje novinarskog udruživanja, uspostavljanje registra medija i transparentnost vlasništva u medijima, zaštita medijskog pluralizma kroz sprečavanje nedozvoljenog objedinjavanja, zaštita maloletnika, zabrana govora mržnje, poštovanje ljudskog dostojanstva i prezumpkcija nevinosti, regulisanje statusa i položaja predstavnika inostranih medija, stvaranje uslova za ostvarivanje slobode i distribucije medija, sprečavanje zloupotrebe u vezi sa objavljivanjem informacija o ličnosti i stvaranje mehanizama za otklanjanje povrede prava kroz odgovor i ispravku, obezbeđivanje uslova za adekvatnu sudsku zaštitu u slučaju povrede prava na javno informisanje. Javni interes u oblasti javnog informisanja predstavlja istinito, nepristrasno, pravovremeno i potpuno informisanje svih građana Republike Srbije. Odnosi se i na istinito, nepristrasno, pravovremeno i potpuno informisanje na maternjem jeziku građana Republike Srbije koji su pripadnici nacionalnih manjina, informisanje na srpskom jeziku pripadnika srpskog naroda koji žive van teritorije Republike Srbije, očuvanje kulturnog identiteta srpskog naroda i nacionalnih manjina koji žive na teritoriji Republike Srbije, informisanje inostrane javnosti na stranim jezicima kada je to od interesa za Republiku Srbiju, informisanje osoba sa invaliditetom i drugih manjinskih grupa, podrška proizvodnji medijskih sadržaja u cilju zaštite i razvoja ljudskih prava i demokratije, unapređivanje pravne i socijalne države, slobodnog razvoja ličnosti i zaštite dece i mladih, te razvoja kulturnog i umetničkog stvaralaštva, razvoj obrazovanja, nauke, sporta, fizičke kulture i zaštite životne sredine i zdravlja ljudi, razvoj medijske pismenosti i unapređivanje medijskog i novinarskog profesionalizma. Ostvarivanje javnog interesa u javnom informisanju ostvaruje se formiranje javnog servisa na nacionalnom i pokrajinskom nivou, formiranjem ustanove radi ostvarivanja prava na javno informisanje stanovništva na teritorije AP KiM, omogućavanje nacionalnim savetima da osnivaju ustanove i privredna društva radi ostvarivanja prava na javno informisanje, sufinansiranje projekata u oblasti javnog informisanja radi ostvarenja javnog interesa. Konkursne komisije - polazeći od javnog interesa organ nadležan za poslove javnog informisanja Republike Srbije, AP ili lokalne samouprave donosi odluku o konkursima koji se raspisuju u toku kalendarske godine. Ocenu projekata podnetih na konkursu po prvi put će vršiti stručna komisija od tri ili pet članova u kojoj će većinu činiti članovi koji su predloženi od strane medijskih i novinarskih udruženja. Javnost podataka o medijima i registrima – svrha registra je obezbeđivanje javnosti podataka o medijima. Registar će po prvi put sadržati podatke o pravnim i fizičkim licima koja neposredno ili posredno imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu izdavača, podatke o njihovim povezanim licima u smislu zakona kojim se uređuje pravni položaj privrednih društava i podatke o drugim izdavačima u kojima ta lica imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu. Sadržaće i podatke u iznosu novčanih sredstava dodeljenih medijima na ime državne pomoći, u skladu sa odredbama ovog zakona, kao i podatke o iznosu novčanih sredstava dobijenih od organa javne vlasti na svim nivoima. Ovaj zakon takođe vrlo detaljno tretira i zaštitu medijskog pluralizma. Radi sprečavanja nastanka ili jačanja pretežnog uticaja u oblasti javnog informisanja, koje značajno ograničava medijski pluralizam, neće biti dozvoljeno: objedinjavanje dva ili više izdavača čiji zajednički godišnji tiraž prelazi 50% prodatog tiraža dnevnih novina na teritoriji Republike Srbije, objedinjavanje dva ili više emitera čiji zbirni udeo u slušanosti ili gledanosti prelazi 35% od ukupne slušanosti i gledanosti, sticanje učešća od preko 50% u osnivačkom kapitalu između osnivača dnevnih novina čiji tiraž prelazi 50.000 primeraka i izdavača koji pruža audio-vizuelne medijske usluge. Lice koje se pored delatnosti medija bavi i distribucijom medijskih sadržaja dužno je da delatnost izdavača medija obavlja preko povezanog pravnog lica. Postojanje ugrožavanja medijskog pluralizma za štampane medije utvrđuje Ministarstvo kulture i informisanja, a u slučaju elektronskih medija nezavisno regulatorno telo nadležno za elektronske medije. Predstavnici inostranih medija i dopisništva inostranih medija imaju u obavljanju svoje delatnosti ista prava i dužnosti kao i domaći urednici i mediji. Distribucija domaćih i stranih medija i medijskih sadržaja je besplatna. Lice koje se bavi distribucijom medija ne sme da odbije distribuciju medija primenjujući nejednake uslove distribucije u odnosu na različite učesnike na medijskom tržištu i mora poštovati odredbe zakona kojima se reguliše zaštita konkurencije. Posebna prava i obaveze u javnom informisanju. Dakle, imamo pretpostavku nevinosti, zabrana govora mržnje, zaštita maloletnika, zabrana javnog izlaganja pornografije, pravo na odgovor i ispravku uz definisanje preciznih rokova, pravo na naknadu štete, privatizaciju. Privatizacija medija treba da bude okončana do 1. jula 2015. godine. Od trenutka prodaje kapitala postoji obaveza da pet godina bude zadržana osnovna delatnost medija. Dodatnu obavezu će imati kupci medija na jezicima nacionalnih manjina, jer će morati da sačuvaju udele različitih programa od značaja za nacionalnu manjinu u toj sredini. Ukoliko do 1. jula 2015. godine ne bude prodat kapital izdavača medija, postupak prodaje kapitala se obustavlja, a kapital izdavača se privatizuje prenosom akcija zaposlenima bez naknade. U slučaju da zaposleni odbije ovu ponudu, taj medij prestaje da postoji i briše se iz registra. Drugi zakon u setu ovih reformskih medijskih zakona je Zakon o elektronskim medijima. Ustavni osnov za donošenje Zakona o elektronskim medijima sadržan je u Ustavu Republike Srbije, kojim je propisano da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem javnog informisanja i koji propisuje da se televizijske i radio-stanice osnivaju po zakonu. Elektronski mediji imaju značajnu ulogu u sistemu javnog informisanja Republike Srbije. Nova tehnološka revolucija u oblasti elektronskih medija zahteva stalno unapređivanje postojećih standarda i pravne regulative. Tehničko-tehnološki razvoj doveo je do stvaranja brojnih novih međunarodnih standarda sadržanih u konvencijama Saveta Evrope i direktivama EU. Nova tehnička dostignuća podrazumevaju da sve članice EU moraju da pređu sa analognog na digitalno emitovanje programa, da se u digitalnom prostoru pružaoci programskih sadržaja posmatraju kao pružaoci audio-vizuelnih medijskih usluga, a ne kao emiteri, te da se uvode audio-vizuelne medijske usluge, kao npr. audio-vizuelne usluge na zahtev. Sve ovo zahteva izmenu i dopunu pravnih akata kojima se reguliše ova oblast. Audio-vizuelna politika je jedna od najznačajnijih politika EU. U martu 2010. godine EU je donošenjem audi-vizuelne medijske direktive o pružanju audio-vizuelnih medijskih usluga utvrdila novi regulatorni okvir u vezi sa pružanjem audio-vizuelnih medijskih usluga. Imajući u vidu da je Republika Srbija u statusu kandidata za članstvo u EU, ova direktiva je u daljem procesu približavanja i prijema Republike Srbije u punopravno članstvo u EU nametnula potrebu usaglašavanja sadašnjeg zakonodavstva Republike Srbije sa standardima koji su utvrđeni u njoj. U tom kontekstu Republika Srbija je ratifikovala Evropsku konvenciju o prekograničnoj televiziji Saveta Evrope, koja predstavlja jedan od najznačajnijih dokumenata u ovoj oblasti. Do sada važeći Zakon o radiodifuziji donet je 2002. godine. U međuvremenu standardi su unapređeni i praksa sprovođenja zakona pokazala je određene nedostatke, a prelazak na digitalni signal i pitanje pružanja audio-vizuelnih medijskih usluga u skladu sa pomenutim standardima dovelo je do neophodnosti da ovaj zakon bude zamenjen novim, koji će ponovo uhvatiti korak sa novim vremenom u oblasti elektronskih medija. Ciljevi Predloga zakona o elektronskim medijima su: terminološko usklađivanje i određivanje definicije pojmova u skladu sa direktivom EU o audio-vizuelnim medijskim uslugama; normativno regulisanje rada, nadležnosti i poslova regulatornog tela u oblasti elektronskih medija, imajući u vidu promenjene okolnosti do kojih će doći prelaskom sa analognog na digitalni način emitovanja; precizno definisanje nadležnosti Republike Srbije nad pružaocima audio-vizuelnih medijskih usluga; garantovanje slobode prijema i reemitovanja medijskih usluga; definisanje i određivanje vrste audio-vizuelnih medijskih usluga u skladu sa audio-vizuelnom medijskom direktivom EU; precizno definisanje obaveza pružalaca audio-vizuelnih medijskih usluga; definisanje evropskih audio-vizuelnih dela i obaveza njihovog prikazivanja; precizno regulisanje pristupa događajima od izuzetnog značaja za javnost; utvrđivanje novog transparentnog postupka koji sprovodi regulatorno telo u oblasti elektronskih medija u vezi sa izdavanjem dozvola za pružanje medijskih usluga; zaštita medijskog pluralizma; zaštita maloletnika; obezbeđivanje uslova za adekvatnu upravnu sudsku zaštitu u slučaju povrede prava pružalaca audio-vizuelnih usluga i njihovo kažnjavanje u slučaju nepostupanja po odredbama predloženog zakona. Regulatorno telo za elektronske medije. Naučna, tehnička i tehnološka dostignuća, kao i prelazak na digitalni signal, doveli su do toga da se u međunarodnim okvirima do skoro uobičajeni naziv radiodifuzija sve više potiskuje, a od pre nekoliko godina uobičajene nadležnosti i poslovi regulatornih tela u ovoj oblasti se sve više menjaju, naročito u vezi izdavanja dozvole. Republička radiodifuzna agencija menja naziv u Regulatorno telo za elektronske medije, sa svojstvom pravnog lica koje vrši javna ovlašćenja. Regulator je funkcionalno i finansijski nezavistan od državnih organa, organizacija, pružalaca medijskih usluga i operatera i odgovoran je Narodnoj skupštini. Organe regulatora čine savet i predsednik. Savet ima devet članova koje bira i razrešava Narodna skupština Republike Srbije na predlog ovlašćenih predlagača. Članovi saveta su funkcioneri u smislu propisa kojima se reguliše sukob interesa pri vršenju javnih funkcija. Ovlašćeni predlagači su Narodna skupština Republike Srbije, Skupština AP Vojvodine, strukovna udruženja i nevladin sektor, što sve treba da doprinese daljem jačanju nezavisne pozicije budućeg regulatora. Zakonom je precizno utvrđena procedura izbora članova saveta, prestanak mandata, kao i način odlučivanja unutar saveta. Detaljno je definisan opis poslova kojima će se ubuduće baviti regulator. Predlogom ovog zakona se i garantuje sloboda prijema i reemitovanja medijskih usluga iz drugih država koje u Republici Srbiji zajamče na potvrđenim međunarodnim ugovorima. Definiše se zabrana govora mržnje, zaštita prava osoba sa invaliditetom, maloletnih lica, te zaštita autorskih i srodnih prava. Isto tako, definišu se pravila o pristupu najvažnijim događajima i obavezi udela evropskih audio-vizuelnih dela. Ovaj predlog zakona definiše i odredbe o televizijskom oglašavanju i prodaji. Zakon preciznije definiše ovlašćenje za pružanje medijske usluge bez odobrenja, tj. dozvole na osnovu odobrenja i na osnovu dozvole, kao i postupak za oduzimanje iste. Propisana je zaštita medijskog pluralizma. Ovaj predlog zakona je i preduslov za proces digitalizacije koji mora biti okončan do 17. juna 2015. godine. Treći zakon u setu medijskih zakona to je Predlog zakona o javnim medijskim servisima. Javni medijski servis RTS i RTV osnovani su Zakonom o radiodifuziji iz 2002. godine. Dosadašnjom primenom odredbama Zakona o radiodifuziji koje se odnose na rad javnih servisa pokazao je da se odredbe moraju prilagoditi novim tehničkim standardima, da su neka zakonska rešenja neprimenljiva ili nedorečena i da se određeni pojmovi i obaveze moraju preciznije definisati u skladu sa međunarodnim propisima. Imajući u vidu navedeno razlozi za donošenje Zakona o javnim medijskim servisima su usklađivanje domaćeg regulatornog okvira sa regulatornim okvirom EU i njenim pravnim tekovinama, kao i sa promenama koje nastaju usled primene tehnoloških dostignuća u oblasti digitalnog prenosa i pristupa programskim sadržajima. Definisanje javnog interesa koji kroz svoje programske sadržaje ostvaruje javni medijski servis. Ustanovljavanje organa javnog medijsko servisa, čijim će se radom omogućiti nesmetano funkcionisanje javnih medijskih servisa. Regulisanje odnosa za odgovornost javnog medijskog servisa prema javnosti i stvaranje uslova za transparentnost rada i poslovanja. Ustanovljavanje stabilnog i dovoljnog finansiranja javnog medijskog servisa kao i načina kontrole trošenja sredstava kako bi se obezbedila puna uređivačka nezavisnost i institucionalna autonomija. Ovim zakonom se pravi razlika između osnovne delatnosti javnih medijskih servisa kojima se ostvaruje javni interes i zbog kojih se formira javni medijski servis i komercijalne delatnosti kao sporedne i neobavezne, ali moguće delatnosti. Predviđeno je da komercijalna delatnost ne sme ugroziti obavljanje osnovne delatnosti. Načela na kojima počivaju javni medijski servisi su istinito, nepristrasno, potpuno i blagovremeno informisanje, nezavisnost uređivačke politike, zabrana cenzure, poštovanje profesionalnih kodeksa i standarda, primene međunarodno priznatih normi i principa, a naročito poštovanje ljudskih prava i sloboda i demokratskih sloboda. Zakonom se garantuje i institucionalna autonomija i uređivačka nezavisnost javnog servisa što je jedan od osnovnih preduslova za ostvarivanje njegove uloge. Regulisano je da javni medijski servis u ostvarivanju javnog interesa uvažava javnost za svoje delovanje odgovara javnosti. Javni interes koji je ostvario javni medijski servis koje svoje programske sadržaje definisan je u 20 tačaka. Radi izvršavanja obaveza u ostvarivanju javnog interesa, javni medijski servisi dužni su da uvažavaju jezičke i govorne standarde kako većinskog stanovništva, tako i odgovarajuće razmere i nacionalnih manjina, etničkih grupa na području na kojima se program emituje. Zakonom je predviđeno da RTS proizvodi i objavljuje audio, odnosno audio-vizuelni medijske sadržaje na najmanje dva televizijska i tri radijska programa na teritoriji Republike Srbije, a RTV na isto toliko programa na teritoriji AP Vojvodine. Organi javnih medijskih servisa su Upravni odbor, generalni direktor i Programski savet. Organ upravljanja javnog medijskog servisa je Upravni odbor koji ima devet članova čiji mandati traju pet godina. Zakonom su detaljno regulisani rad i ovlašćenje generalnog direktora. Odluku o imenovanju generalnog direktora donosi, nakon sprovedenog konkursa Upravni odbor javnog servisa dvotrećinskom većinom ukupnog broja članova. Mandat generalnog direktora traje pet godina i može se samo jednom ponoviti. Programski savet je predviđen kao savetodavno telo u okviru medijskih javnih servisa. Programski savet ima 15 članova koje bira Upravni odbor javnog servisa na predlog skupštinskog odbora nadležnog za oblast informisanja, kako u republičkoj, tako i u pokrajinskoj Skupštini. Republika Srbija obezbeđuje stabilan i dovoljan izvor finansiranja osnovnih delatnosti javnog medijskog servisa. Način i uslovi obezbeđivanja tih sredstava ne smeju uticati na uređivačku nezavisnost i institucionalnu autonomiju javnog medijskog servisa. Javni medijski servisi se finansiraju iz javnih prihoda, taksa i budžetska sredstva komercijalnih i ostalih prihoda. Zakon predviđa da se sredstva iz javnih prihoda isključivo mogu koristiti za finansiranje osnovne delatnosti javnog medijskog servisa i ne mogu se koristi za finansiranje komercijalne delatnosti. Ukoliko postoji sumnja na osnovu informacija dobijenih u nadzoru da su se sredstva iz javnih prihoda koristila za komercijalnu delatnost Savet regulatora podneće telu nadležnom za kontrolu državne pomoći zahtev za postupak naknadne kontrole. Usvajanjem ovog zakona i formalno se ukida radio-televizijska pretplata. Javni medijski servisi biće finansirani iz budžeta do početka 2016. godine kada se uvodi taksa čiji iznos ne može biti više od 500 dinara. Obveznik plaćanja takse je svako fizičko i pravno lice koje je korisnik merila električne energije po stambenoj jedinici, odnosno po poslovnom prostoru. Javni medijski servisi vodiće evidenciju obveznika plaćanja takse. Zakonom je precizno utvrđen način plaćanja takse. Propisano je da se taksa uplaćuje na dva odvojena računa RTS i RTV s time da se 30%uplaćenih sredstava automatski usmeravaju na račun RTS. Zakonom je detaljno predviđeno koje fizička i pravna lica su oslobođena plaćanja takse. Vodilo se računa o invalidima i socijalno ugroženim pojedincima i domaćinstvima. Precizno je utvrđen i način oslobađanja od takse. Drugi dozvoljeni oblik finansiranja javnih servisa je iz javnih prihoda je budžetsko finansiranje. Zakon predviđa da javni medijski servisi mogu ostvarivati prihode i obavljanjem komercijalne delatnosti. Zakonom se predviđaju vrste rashoda javnih medijskih servisa koji mogu biti javni, komercijalni i zajednički. Zakonom je predviđena obaveza javnih medijskih servisa da izrade metodologiju praćenja direktnih i indirektnih prihoda i rashoda koji se odnose na obavljanje njihove osnovne i komercijalne delatnosti. Javni medijski servisi donose akt kojim se bliže uređuje vođenje razdvojenog računovodstva za osnovnu i komercijalnu delatnost. Interni revizor prati primenu ovog akta i o tome podnosi izveštaj Upravnom odboru javnog medijskog servisa. RTS i RTV su u obavezi da jednom godišnje podnesu Narodnoj skupštini Republike Srbije i regulatornom telu za elektronske medije izveštaj o radu i poslovanju za prethodnu godinu i uz izveštaj se obavezno prilože i izveštaji nezavisnog ovlašćenog revizora. Izveštaj o radu i poslovanju RTS i RTV za prethodnu godinu razmatra Narodna skupština Republike Srbije. Izveštaj se sastavlja na način da se jasno razdvoji osnovna delatnost od komercijalne delatnosti javnih servisa kao i da se jasno vide izvori finansiranja delatnosti. ` To je set medijskih zakona koji se nalazi pred vama i koji u čitavom setu reformskih zakona koji u ovom trenutku donosi Vlada Republike Srbije, odnosno predlaže Vlada Republike Srbije Narodnoj skupštini predstavlja izuzetno značajna korak i ka demokratizaciji našeg društva i ka pristupanju EU. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Ljiljana Nestorović. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zakoni o kojima danas raspravljam rešavaju po mom dubokom uverenju sve neuralgične tačke kada je u pitanju naša medijska sfera. Dakle, o tome šta je sve konkretno definisano ovim zakonima i na koje konkretne načine iscrpno je, kao što smo čuli i videli, govorio sam ministar. Jasna i precizna objašnjenja data su i u predlogu samog zakona tako da neću oduzimati vreme ni vama, ni javnosti vraćajući se na to. Ono što odmah želim da kažem je, da zaista prvi put imamo jedno sveobuhvatno zakonodavno regulisanje možda najvažnijih društvenih oblasti. To je nesporna činjenica. Mislim da i najsitničaviji teško da mogu da nađu neke ozbiljnije primedbe i da upute ozbiljnije kritike ovim zakonskim predlozima. Napominjem da su zakoni pisani u duhu evropske prakse i evropskog iskustva. Da su oni doživeli pohvale od strane Brisela, pa čak i strukovnih udruženja. Prema tome, mislim da nema nikakvog razloga da ih ovaj saziv Skupštine u danu za glasanje ne usvoje, jer su oni u suštini dobri i daju onu bazu, podlogu da se nagomilani problemi u našoj medijskoj sferi što pre i što konkretnije rešavaju. Ne mislim da je ovaj zakon, i da zapravo ovi predlozi zakona mogu da reše nagomilane probleme, još jednom podsećam i podvlačim ali mislim da je ovo jedan ako ne dovoljan, a ono neophodan korak na tom putu. Zato će poslanici SDPS svakako uz najdublje uverenje da je upravo ovo pravi korak u pravom smeru podržati sve ove zakone i verujem da je to na zadovoljstvo i same profesije i u skladu sa reformskim procesima. Ja o ovim zakonima mogu da govorim iz tri pozicije. Mogu da govorim kao građanka, kao novinarka televizijska sa dugogodišnjim iskustvom u našim medijima, a mogu da govorim i kao političar i na sva tri načina ću i govoriti. Ja sam svedok i iznutra i spolja, koliko je profesionalna i medijska sfera opterećena nagomilanim problemima i složenim problemima, koji su se gomilali godinama, tu moramo da budemo pošteni i da naglasimo. Kao političarka, mislim da mi je posle svih ovih godina jasno gde smo napravili najkrupnije greške, sistemske, da ovo danas ovde ne bi bilo na dnevnom redu, moglo je da bude mnogo ranije, ali šta je, tu je, jer za prolivenim mlekom ne može se plakati niti ima to mnogo smisla. Problem u medijima u kojima govorim su višeslojni i oni su strukturne, finansijske, a pre svega, moram da naglasim kao novinar, etičke prirode. Činjenica je da postoji kriza novinarske profesije, profesije koja se po meni osim na zanatu, na širokom jednom opštem obrazovanju, pre svega zasniva na etičkim kodeksima. Koji novinar sebe ne doživljava kao apostola istine, ko ne robuje i ne služi isključivo istini, taj sebe ne može nazvati novinarom, niti je profesija kojom se ta osoba bavi novinarstvo. Prema tome, mislim da bi novinarstvo opstalo uopšte kao profesija u ovoj eri ogromnih izazova i unutar same profesije i u ekonomskom smislu, ali i činjenicom da se nalazimo u jednoj potpuno novoj eri, kada internet sve više preuzima mnoge funkcije koje je novinarstvo kao profesija do sada obavljala, mora da se redefiniše, i reafirmiše, pre svega na profesionalnim i na etičkim standardima. Neretko se mogu čuti opservacije kada se ovako postave stvari, da i u vremenima teške ekonomske krize, u kojem se naše društvo nalazi, o etici vrlo teško pričati, da je ona marginalizovana kategorija i o njoj se može pričati tek kada dođemo u stadijum viška svake vrste, materijalne, pre svega i kada je to neko društvo kome težimo, blagostanje. Međutim, ja mislim upravo suprotno, verujem da je apstrahovanje i poništavanje etike kao nečeg važnog, najveći uzrok većine problema sa kojima smo danas suočeni, ne samo u ovoj oblasti, nego kao društvo uopšte. Mislim da je etika mera civilizovanosti i pristojnosti jednog društva, kao što je sloboda misli i reči, zapravo, prvi preduslov za demokratiju i građansko društvo. To pitanje etike u profesiji, jeste problem same struke i strukovnih udruženja. Oni moraju da se pozabave tim pitanjem, da se izbore za svoju slobodu, za profesionalnost, da sami podižu standarde. Znam da to nije nimalo lak posao, znam i na ličnom primeru i iz ličnog iskustva, ali ni osvajanje slobode nikada nije bio lak posao, niti će ikada da bude. Vlada je učinila maksimum prilažući Skupštini ovakav predlog i time je postavila osnov za celokupnu i sveobuhvatnu medijsku reformu. Ako mislimo da kao odgovorna vlast odgovorni poslanici, stvari koje su važne za promene u našem društvu, radimo kako treba, moramo uvek ispočetka da evaluiramo ono što je do sada urađeno i da budemo svesni gde su napravljene greške. Moramo biti svesni, u vrlo kratkom roku, jer nemamo mi vremena da prođe mnogo vremena. Moramo i sada da budemo svesni gde grešimo. Jedino ako na taj način analiziramo prošlost, ima uopšte ikakvog smisla pričati o prošlosti. Ja verujem da su u oblasti informisanja i medijske sfere, uopšte u Srbiji, velike greške napravljene i tu moram da kažem, da istaknem, jer odmah posle 5. oktobra, da se nisu postavile stvari tako da se medijska sfera doživi kao ona presudna za dalju gradnju demokratskog i građanskog društva, da se to ostavljalo za kasnije, da je upravo nova vlast koristila na određeni način medije u kojima je država bila presudni vlasnik, da ih je koristila na način kako se prethodno borila. Iako je 2002. godine donet Zakon o radiodifuziji i koji je konstatovao postojanje RRA kao nezavisnog regulatornog tela, u praksi, on je dosta kasnije preuzeo svoj posao i tu se stvorio taj neki prostor za upliv tabloida sa kojima danas imamo toliko problema i koji su, moramo priznati, u velikoj meri usložili probleme sa kojima se naše društvo nosi i banalizovali našu stvarnost. Umesto da tada ozbiljni seriozni mediji preuzimaju priču kritičku, profesionalnu, nezavisnu o najvažnijim društvenim pitanjima, taj posao su preuzeli tabloidi i to je put koji eksponencijalno sve vreme se povećava. Pritisak tabloida sve više raste. Mislim da je rešenje ovakve situacije zapravo donošenje ovakvih zakona, koji nisu dovoljni, ali su neophodni kao medijska fotka da bi se situacija u našoj medijskoj sferi sredila. Takođe želim da naglasim, nije lako sprovesti ove zakone. Najviše problema i najviše pitanja koja su postavljena na javnim raspravama ovih godina i sada, jesu pitanja opstanka lokalnih medija nakon ovih promena koje zakoni donose, odnosno nakon prestajanja njihovog finansiranja od strane države. To jeste činjenica, teška ekonomska situacija i sada, ali i za te medije i njihov opstanak, ali to je jedna stvar koju mi moramo da uradimo. Opet kažem, to je trebalo uraditi mnogo ranije i da su se poštovali zakoni, zakon iz 2003. godine, mislim na Zakon o informisanju koji je definisao rokove u kojima država mora da izađe iz medijskog vlasništva, mi se danas ne bismo bavili ovim problemima. Ti rokovi zakona su stalno odlagani, produžavani na kraju su zaboravljani kao kategorija i zato je na ovoj Vladi sada da rešava i te probleme, da se suočava sa problemima lokalnih medija i zato ovo jesu reformski zakoni i oni jesu jako teški. Sa druge strane, ako bi država zadržala bilo kakvu vrstu vlasništva u lokalnim medijima kroz opravdanje da ih pomaže tranzicijski i da im i dalje daje prostora, to bi bilo u suprotnosti sa osnovnim načelima svih međunarodnih organizacija i EU kojoj težimo. Nemoguće je da se na taj način usaglasimo. Tako i treba da bude, jer se na taj način izbegava pritisak vlasti na same medije, što jeste osnovna ideja. Dalje, osim tog pitanja opstanka javnih medija, lokalnih medija, mislim da ono što ovaj zakon nije precizno definisao, a mislim da bi bilo bolje da jeste, jesu dve stvari. Zakon o javnom informisanju je odredio gornju granicu koju lokalne samouprave i država treba da izdvajaju iz budžeta za finansiranje projekata, za koje mislim da su odlična novina u samom zakonu. Određena je gornja granica preko koje se ne sme ići. Dubokog sam uverenja da je morao da se nađe način da se odredi donja granica ispod koje se ne može ići kada lokalne samouprave odvajaju sredstva za finansiranje, sufinansiranje određenih projekata. Sigurna sam da je i ministar i državni sekretar o tome dovoljno razmišljao i verujem da mogu da nam daju ovde objašnjenje zbog čega to nije učinjeno, jer mislim da bi na taj način stanje za koje lokalni mediji tvrde da će im u budućnosti biti teško, zbog ovakvih odredbi, bilo bi im, zapravo, olakšano na neki način. Druga stvar koju moram da napomenem, a tiče se Zakona o javnim servisima, od 1. januara 2016. godine prestaje se sa bilo kakvim budžetskim finansiranjem javnog servisa, uvodi se taksa, jer je dosadašnji pojam pretplate bio neadekvatan i nije bio obavezujući, taksa je obavezna kategorija. Ko ne plaća taksu, može da bude sudski utužen. Bitno je da, ako već građani od 1. januara 2016. god. finansiraju svoj javni servis, imaju pravo da na vrlo jednostavan način, jednim klikom na dugme imaju uvid u to na šta se taj novac troši do najsitnijih detalja. Moja jedina primedba jeste da je to trebalo da se nađe u zakonu. Smatram da ima vremena do 2016. godine da se ovaj zakon na tu temu, da se urade dopune, jer to je ta spona koja stvara poverenje između građana i javnog servisa, koji i po definiciji i u praksi mora da zagovara građanske interese. To je, dakle, otprilike sve što bih ja mogla kritički da kažem o ovom zakonu i još jedna stvar koja je vrlo bitna, znači, do sada su neki ljudi plaćali pretplatu, neki je nisu plaćali. Moguće je da bude doneta odluka da se prosto ta dugovanja oproste onima koji nisu plaćali. Ja mislim da sa tom praksom da bolje prolaze oni koji ne plaćaju nego koji uredno plaćaju svoje obaveze prema državi mora da se prekine i mislim da je i ovaj zakon prilika za to. Verujem da je moguće da se od 1. januara 2016. godine kada bude stupio na snagu zakon o plaćanju takse pronađe neki modalitet da se ljudima koji su zaista uredno plaćali svoje obaveze prema Javnom servisu i do sada daju neke beneficije, olakšice kako bi se prosto motivisali ljudi koji su uredne platiše prema državi, uredno plaćaju sve što država propisuje, da oni prosto ne budu na kraju krajeva uvek neko ko je na gubitku i neko ko je na neki način kažnjen. Još jednom, pozdravljam donošenje ovih zakona. Mislim da su zaista u dugu onoga, ne samo što Evropa traži od nas, nego što je dobro i za novinarsku profesiju i za javnost i još jednom podvlačim da ćemo kao deo većine, a poslanici SDPS za njih glasati kada za to dođe dan. Hvala.
Zahvaljujem gospođice Nestorović. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Jugović kao izvestilac nadležnog Odbora. Izvolite.
Poštovani ministre, predsedavajući, poštovani saradnici ministarstva, kolege i koleginice, ova Vlada Srbije shvata važnost usvajanja ovog seta medijskih zakona koji su od suštinske važnosti za krupne korake ka članstvu u EU i ka sveobuhvatnim reformama našeg društva. Odbor za kulturu i informisanje na održanoj sednici doneo je odluku da predloži Narodnoj skupštini Republike Srbije da usvoji ovaj set medijskih zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da) Narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, kolege poslanici, ovo jeste jedan set reformskih zakona. Pre svega, radi se o tri zakona, kompletna zakonska predloga, ne o izmenama i dopunama određenih zakona i radi se o zakonima koji uređuju jednu važnu oblast našeg društvenog života posle više od deset godina, kao što smo mogli da čujemo u uvodnom izlaganju ministra. Ovi zakoni su rađeni u skladu sa propisanom procedurom, rađena su javna slušanja, vođena je javno rasprava. Jedino na ovom poslednjem koraku mislim da je napravljen propust što su predloženi po hitnom postupku i upućeni u parlament na raspravu po hitnom postupku. Time je uskraćena mogućnost da sami narodni poslanici koji su imali svega jedan dan da ova tri zakona koja imaju preko 300 članova detaljno analiziraju i uvide kako je konačno rešenje u odnosu na ono što se nalazilo u prethodno nacrtima izrađenim u prethodnim mesecima. Ti nacrti jesu, pre svega, stajali na sajtu nekoliko poslednjih meseci Zakona o javnom informisanju i medijima i Zakona o elektronskim medijima. Šteta je što je napravljena ta greška, po našem mišljenju greška što su ovi zakoni upućeni po hitnom postupku, jer možda ni mi nismo mogli do kraja da sagledamo sve elemente ovog zakona. Mi smo podneli nekih 30 amandmana, verujem da će neki od njih biti korisni i ministarstvu, da će ih i prihvatiti, ali, kažem, to je sada jedna praksa i to je naša, pre svega, politička ocena da je u ovom mandatu svi zakoni se donose po hitnom postupku i teško je nekad shvatiti razloge za hitnost, to je i u ovom slučaju reč. Medijska scena Srbije je, čini mi se, u najlošijem stanju u poslednjih 15-ak godina. Mi danas imamo pojavu cenzure, na tome su ukazivali i visoki predstavnici OEBS. Imamo i pojavu autocenzure koja nije dozvoljena po etičkom kodeksu novinarstva. Imamo velike pritiske na medije, na urednike, na novinare od strane oglašivača, jer su danas mediji u izuzetno teškoj ekonomskoj poziciji i oglašivači često znaju da iskoriste taj svoj uticaj i utiču na uređivačku politiku. Ono što je dobro,što će država u roku od nepunih godinu dana od dana usvajanja ovog zakona izaći iz vlasništva u medijima, ali nemojmo da se zavaravamo, taj izlazak će biti bolan. Naša bojazan je da će mnogi mediji pre svega u manjim sredinama čiji su osnivači opštine ili gradovi, na kraju ovog procesa biti ugašeni, što je mogućnost, kako je i ministar sam najavio. Takođe, postavlja se pitanje i kako će funkcionisati veliki štampani mediji, mislim tu na novinske kuće „Politika“, „Novosti“, kada Vlada izađe iz vlasništva tih medija, da li će oni moći na tržištu da se održe s obzirom na teške uslove i neizvesnu budućnost uopšte štampanih medija u vreme razvoja elektronske komunikacije i interneta? Mislim da postoji opravdana bojazan svih danas koji rade u medijima, bojazan za svoju budućnost i mislim da ćemo se naći u situaciji za godinu dana da raspravljamo šta sa svim tim ljudima koji će verovatno ostati bez posla. Ono što ovi zakoni donose, donose ta neka usklađivanja, modernizaciju, jer su se stvari dosta promenile u poslednjih deset godina. Donose neke promene u nazivima, RRA više neće biti Republička radio-difuzna agencija, nego regulator, kako ga zove zakon, jedno malo čudno ime koje uvodimo u naš rečnik, ali dobro, valjda je to i deo ovih evropskih promena. Želim da kažem nekoliko reči o jednoj rečenici koju je ministar izgovorio čitajući obrazloženje za predloge ovih zakona. Rekao je da će ovim zakonom konačno i formalno biti ukinuta pretplata. Ne znam kako je to neformalno bila ukinuta pretplata, možda je neformalno ukidanje pretplate bila objava na fejsbuku predsednika Vlade od 23. maja 2013. godine, kaže Vučić na fejsbuku – ukinućemo TV pretplatu. Verovatno je to imalo za posledicu da jedan broj građana Srbije prestane da plaća pretplatu i sigurno da ove dve godine može da se napravi analiza koliko je manje svakog meseca građana plaćalo pretplatu. Mislim da je taj procenat bio preko 50% pre dve godine, sada evo čitam u medijima da je on ispod 20%. Neobično je da najviši funkcioner, tada potpredsednik Vlade, poziva građane da ne izvršavaju, praktično zakonsku obavezu, a ne kao funkcioner te Vlade, predloži izmene zakona, kako bi građane oslobodio te obaveze. Sada kažemo – ukidamo pretplatu, verovatno ćemo danas dosta slušati o tome, ali građani treba da znaju i to je isto rečeno, nije tajna, da se uvodi taksa za 17 meseci. Građani Srbije će umesto ove pretplate plaćati taksu. Znate, iz ugla građana on je do sada davao 500 dinara za pretplatu, jednu uslugu koja se zvala pretplata, za godinu i po dana davaće 500 dinara za taksu, mislim da građene ne zanima mnogo kako se to zove. Iznos koji je danas biće uveden ponovo za godinu i po dana. Nažalost, tada će plate i penzije biti najmanje 10% manje. Ako srce premijera u međuvremenu očvrsne, možda će i biti još manje i mislim da će građanima biti teško da plaćaju tu svoju obavezu, a čuli smo i u obrazloženju da je pretplata nešto što do sada nije bilo obavezujuće, mada ja ne razumem kako nije bilo obavezujuće, jer je proisticalo iz Zakona o radio-difuziji. Takođe, Javni servis je imao i obavezu da građane koji ne plaćaju tu pretplatu sudski utuži. Naravno, sudbina tih utuženja je takva, da od, ako sam dobro zapamtio, nekih osam hiljada utuženja, svega hiljadu je naplaćeno. Ako ispod 30% u ovom trenutku plaća TV pretplatu, znači negde oko 1.700.000-1.800.000 građana ne izvršava tu zakonsku obavezu. Mi smatramo da je pretplata, taksa, kako god, dobar način finansiranja Javnog servisa. Ona omogućuje Javnom servisu da ostvari svoju ulogu u zaštiti javnog interesa, da bude nezavisan od Vlade, da se ne pretvori u javni servis Vlade ili možda u nešto što bi neko u Vladi želeo da naš Javni servis za četiri godine, recimo, kao Severnoj Koreji, izvesti da je Srbija pobedila na Svetskom prvenstvu u fudbalu, kao u Severnoj Koreji pre nekoliko meseci. Oni ljudi tamo veruju da su prvaci sveta u fudbalu. Mislim da bi neko voleo da i naša televizija na taj način izveštava i da toliko bude blizu istine. Zato mi podržavamo i podržali smo svojevremeno uvođenje pretplate i smatramo da je to dobro, bez obzira na trošak koji to iziskuje kod građana. Mislimo da je važno i da je to mehanizam koji štiti Javni servis od uticaja Vlade i mislim da ćemo u narednih godinu i po dana do stupanja na snagu uvođenja ove takse biti svedoci pritiska izvršne vlasti na javni servis i smanjenja uloge u zaštiti javnog interesa koji Javni servis treba da ima. Želimo da verujemo da će ovi zakoni stvarno urediti, pre svega Zakon o javnom informisanju, javnu scenu Srbije, da će se u taj registar upisati svi pravi vlasnici i da ćemo konačno dobiti jasnu sliku ko su vlasnici medija u Srbiji, elektronskih i štampanih. Ovaj zakon i predviđa neka rešenja, koja, nažalost, danas u Srbiji postoje, vezano za vlasništvo nad medijima, a koja nisu u skladu sa važećim zakonima koji su vlasnici tih medija na određeni način izvrdavali, da će sada to biti transparentno i da će svakome biti jasno ko je vlasnik medija, a onda i da zaključi da li postoji neki interes i način uticaja na medije od strane vlasnika. Ono što je takođe dobro u Predlogu zakona o javnim medijskim servisima je što u članstvu Programskog saveta više neće biti narodni poslanici. Znam da je to u prošlosti bila jedna tema koja je ovde izazivala veliku diskusiju i pažnju medija. mi to podržavamo. U svakom slučaju, dobro je što danas raspravljamo o ovim zakonima, što ćemo imati prilike da ukažemo i na dobra i na loša rešenja. Mi smo u tom kratkom roku koji smo imali stigli da napišemo nekih 30 amandmana. Verujem da će oni biti od pomoći da ovi zakoni budu još bolji, ali, još jednom kažem, žalimo zbog nastavka te prakse koju je ovo ministarstvo prihvatilo, da upućuje zakone u Skupštinu po hitnom postupku. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Đurišiću. Za reč se javio šef poslaničke grupe SNS narodni poslanik Zoran Babić, replika. Izvolite.
Zarad istine i javnosti, nikada Aleksandar Vučić, ni SNS i niko iz SNS nije pozivao da se računi ne plaćaju bilo koji i bilo na kojem nivou. Zbog toga je neistina prethodnog govornika da je gospodin Aleksandar Vučić pozivao na neplaćanje TV pretplate. Međutim, ono što je istina jeste da su predstavnici stranke kojoj je pripadao prethodni govornik pravili performanse i donosili burad u centar svog grada i pozivali da u tu burad stavljaju račune koje su dobijali. To je istina ovekovečena i medijski potvrđena. Što se tiče nastavka politike koju već dve godine slušamo u ovom parlamentu od formiranja Vlade 2012. godine i plašenja građana šta će biti i šta bi bilo kad bi bilo, ništa od onoga čime su plašeni građani i 2012. i 2013. i 2014. godine se nije desilo, ali smo jasno videli šta se desilo pod režimom Borisa Tadića. Jasno smo videli da je 400 hiljada ljudi ostalo bez radnih mesta, jasno smo videli gde je otišao standard i da smo na dnu evropske skale, da ne kažem i svetske skale po standardu, da smo na dnu lestvice po borbi protiv kriminala i korupcije. To je sve ono što smo doživeli od režima Borisa Tadića, a sada isti ti kažu – znate, za dve godine ćemo biti to i to ili ćemo za godinu dana biti to i to. S kojim pravom se i dalje plaše ljudi u Srbiji? S kojim pravom se kaže da je Aleksandar Vučić pozivao da se ne plaćaju računi, isti oni koji su te račune stavljali u kante?
Zahvaljujem, gospodine Babiću. Za reč se javio narodni poslanik Marko Đurišić, replika. Izvolite.
Hvala. Ja sam govorio o tome da je sadašnji predsednik Vlade, a visoki funkcioner Vlade već dve godine i dva, tri dana, čini mi se, govorio o tome da će ukinuti pretplatu, da se pretplata ukida. Sve to kada vam govori najviši funkcioner, ima za posledicu da pretplata pada iz meseca u mesec. Govorio sam o tome. O tom vremenu i šta je izazvalo paljenje računa u tim buradima, gospodine Babiću, mislim da je bolje da ne razgovaramo, jer nas ta diskusija može odvesti mnogo daleko u odnosu na ono o čemu danas treba da raspravljamo. Mi ne plašimo građane. Mi govorimo ono što smatramo da će da se desi i to što govorimo, kao što ste rekli, poslednje dve godine, sve se desilo, na našu žalost. Nisam ja srećan zbog toga što građani danas žive lošije nego pre dve godine. nisam ja srećan što je danas u Srbiji više nezaposlenih nego pre dve godine. nisam ja srećan što Srbija danas ima deficit četiri puta veći nego pre dve godine. nisam ja srećan zbog toga što je Srbija zadužena za novih šest milijardi evra u poslednje dve godine. nisam srećan zbog toga što su plate i penzije umanjene. Nisam srećan zbog toga što će tek biti umanjene po najavi i bivšeg jednog ministra i sadašnjeg premijera. Nisam srećan zbog tih stvari,iako bi politički trebalo da razmišljam da ću od toga profitirati. Ja delim sudbinu šest i po miliona građana ove zemlje koji teško žive i govorim o tome da ova Vlada ništa ne radi da bi oni živeli bolje. Hvala.
Zahvaljujem. Za reč se javio narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Ja nisam srećan što je režim Borisa Tadića uništio Srbiju, ali sam srećan što pripadam političkoj stranci koja će tu zemlju podići i srećan sam što ćemo podići i urediti našu državu. Srećan sam što pred građane Srbije ne izlazimo sa deskriptivnim opisima kako je sve do 2012. godine bilo lepo i kako su ljudi lepo radili, a svi znamo i statistika pokazuje da je 400 hiljada ljudi pod režimom Borisa Tadića ostalo bez posla u Srbiji. Bio bih srećniji da su se odgovornije ponašali u periodu krize i bio bih srećniji da su pred građane nastupali iskrenije i odgovornije i da nisu bez rasta privredne aktivnosti podignute plate za 68% u javnom sektoru i u javnim preduzećima samo da bi se dobili izbori i da bi se formirale neke Vlade. Ni ja nisam srećan što nam je račun za tako neodgovornu politiku stigao sada, ali sam spreman da pred građane ne ulazim populistički, već da im govorim ono što je realno, da ono što smo nasledili su tegovi oko nogu i oko ruku ove Vlade Republike Srbije i da ćemo se boriti da te tegove ostavimo u prošlosti, ali ću se takođe truditi da na te tegove podsetim i građane i one koji su te tegove na ovoj Vladi i postavili. Teško jeste, ali ćemo se boriti da promenimo sve ono što nam je prošlost, sve ono što nam je režim Borisa Tadića i Demokratske stranka u tom trenutku ostavio.
Zahvaljujem. Zatvaram ovaj krug replika i reč ima ministar u Vladi Ivan Tasovac. Izvolite. (Borislav Stefanović, sa mesta: Po Poslovniku.) Reč je dobio ministar, tako da ne možete sada da dobijete reč.
Morao bih da se osvrnem samo na primedbu o hitnosti postupka. Moramo biti svesni da je medijska strategija doneta pre tri godine i da je ona podrazumevala da ovi zakoni budu doneti u toku od 18 meseci. Ako pogledamo unazad u još nekakav širi kontekst, vi vrlo dobro znate kada su poslednji put donošeni medijski zakoni i ako to tako posmatramo, zapravo ovo nije nikakav ubrzan, već jedan krajnje usporen proces. Ono na čemu je Vlada Srbije u ovom trenutku insistirala i čega je potpuno svesna, to je da zakone moramo donositi, ne samo zato što su oni nama neophodni, nego zato što predstavljaju onaj preduslov za naše priključivanje EU. Niko nije ovde pomenuo kao argument to je što je više od mesec dana Vlada Srbije praktično radila na sanaciji onoga što su poplave i pokušaju da reguliše život, da teče normalno i naravno da je u tom trenutku bila i usporena ova zakonodavna aktivnost. Da toga nije bilo, sigurno ne bi bilo ni ove hitnosti postupka. To je postupak koji nije sada izmišljen, to je nešto što je apsolutno predviđeno. Da vam kažem, ako je u nekim zakonima postojala debata u prethodnom periodu i ako su neki zakoni donošeni javno i transparentno, to su ovi medijski zakoni. To je sa jedne strane. Sa druge strane, ono što mi je jako bitno i čemu se iskreno radujem je to što ste vi izgovorili rečenicu, citiram vas, pretplata i taksa su dobar način za finansiranje javnog servisa. Dakle, u ovom trenutku imamo godinu i po dana finansiranja javnog servisa iz budžeta, dovoljno vremena da javni servisi stanu na svoje noge, da se osnaže, da omogućimo to stabilno finansiranje. To je godinu i po dana vremena do uvođenje takse. Razlika između pretplate i takse je ta što pretplata ima jednu vrstu dobrovoljnosti, a taksa je obavezna. Ako smo se složili oko toga da je to jedini način, verujte mi, unutar Vlade su bile vrlo velike debate. Ukoliko je premijer prihvatio ono što su preporuke stručne javnosti, preporuke međunarodnih organizacija, preporuke Evropske komisije, ono što pokazuje da je to jedini način za nezavistan rad javnih servisa, onda ne vidim nikakvog razloga da se bavimo demagogijom da li je to trebalo ili nije. Složili smo se. Ono što je bitno jeste da ste se vi kao opozicija složili da je taksa dobar način za finansiranje javnih servisa.
Reč ima narodni poslanik Dijana Vukomanović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, uvaženi predstavnici Ministarstva za kulturu i informisanje, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, u ime SPS izražavam zadovoljstvo što danas raspravljamo o izuzetno važnom setu reformskih zakona, o tri medijska zakona, za koje je bilo dovoljno javnog prostora i vremena da svi zajedno iskažemo svoje mišljenje. Takođe, na osnovu onoga što smo mogli da čujemo unazad nekoliko meseci, a na osnovu ovih predloga zakona, mislim da imamo dovoljno argumenata i sa punim samopouzdanjem mogu, u ime mojih koleginica i kolega poslanika SPS, da kažem da ćemo u danu za glasanje podržati ove predloge zakona. Dakle, reč je o Predlogu zakona o javnom informisanju i medijima, koji je jedan krovni zakon, Predlog zakona o elektronskim medijima, to je zakon nove generacije, i nešto o čemu traje rasprava unazad 20 i više godina, skoro četvrt veka, što bi se reklo, Predlog zakona o javnim medijskim servisima. Malo bih liberalnije pričala o ovom setu medijskih zakona. Podsetila bih sve nas, koji imamo izvestan broj godina i koji se sećamo bivšeg jednopartijskog sistema, da bez obzira na usvajanje demokratski i liberalnih načela Evrope, naša svest, naša politička i naša javna svest, još uvek potiče iz onog doba kada je bio na snazi, evo gledam u profesora Mićunovića, on će se sigurno setiti člana 113, koji je bio tzv. verbalni delikt. Napravili smo jedan civilizacijski i demokratski skok iz tog doba kada je važio taj zakon, odnosno član Krivičnog zakona u bivšoj Jugoslaviji o verbalnom deliktu, pa do sada novog digitalnog društva. Ministar Tasovac je već govorio kako se promenio rečnik u zakonodavstvu EU, kako se usvajaju novi evolutivni nazivi za razne odredbe prava, sloboda i dužnosti u oblasti medijskih sloboda i medijskog delovanja. Ministar Tasovac je upotrebio na Odboru za kulturu i informisanje jedan izraz koji se meni jako svideo. Rekao je medijska zajednica. Naglasio je da se tu ne radi samo o novinarima, bilo da su oni urednici, novinari, vlasnici medija, već da se tu radi o gledaocima, slušaocima, čitaocima. Dakle, tu se radi o svim građanima Republike Srbije, koji imaju javni interes da budu što bolje i verodostojnije informisani. Dakle, ovaj set medijskih zakona se tiče ljudskih prava svih nas. Konstatujem, čitajući sve odredbe ova tri zakona, da se ovde radi o pomeranju granica ljudske slobode. Svi smo izloženi jednom novom dobu, informatičkom dobu, elektronskom dobu, digitalnom društvu, gde savremene tehnologije omogućavaju jedan brz protok informacija, ali isto tako i dezinformacija. U ime SPS bih rekla da mislim i naša je ocena, a isto tako i nekih profesionalnih novinarskih udruženja, da je ovaj zakon ispunio svih pet zahtevanih ciljeva na kome su najviše poslenici medijske reči insistirali. Dakle, država je ovim setom zakona odlučila da izađe iz vlasništva medija, biće sprovedena privatizacija, omogućeni uslovi za transparentnost vlasničke strukture, što je izuzetno značajno, a nakon neuspele privatizacije vlasništvo nad medijima će ostati zaposlenim ljudima, omogućeno je i projektno finansiranje. Tih pet ciljeva je ovim setom medijskih zakona ispunjeno. Ministar Tasovac i moje uvažene kolege su takođe naglasili najznačajnije institute u svakom ovom zakonu. Smatramo, kao što sam već rekla, najznačajnijim povlačenje države iz vlasništva u medijima, definisanje transparentnog sistema finansiranja, transparentnost vlasničke strukture u medijima. Dakle, da ona više nije u sivoj zoni. U ekonomiji imamo borbu protiv te sive zone, nelegalnog, nelegitimnog ili tajnog, skrivenog finansiranja. Isto tako, definiše se javni interes u članu 15. Javni interes je izuzetno važan, mi ga smatramo izuzetno važnim, zato što je on utemeljen na ljudskim pravima i slobodama na onaj način na koji su definisani u Ustavu Republike Srbije. Dakle, na slobodi mišljenja i izražavanja, slobodi izražavanja nacionalne pripadnosti, zabrane izazivanja rasne, nacionalne i verske mržnje, osim onih sloboda medija i prava na obaveštenost. Međutim, možda je moglo se i ekstenzivnije ići u definisanju člana 15. javnog interesa, možda se moglo više insistirati na onome što jeste član Ustava Republike Srbije a to je podsticanje uvažavanja razlika. Naravno, tu ima i odredaba gde se i većinskom stanovništvu srpskog porekla i pripadnicima nacionalnih manjina isto tako vulnerabilnih grupa koje su naročito osetljive, manjinske, daju se garancije da će njihov kulturni identitet i njihova ljudska prava biti u većoj meri zastupljeni, a pogotovo u Predlogu zakona o javnim medijskim servisima. Dakle, dozvolite mi, isto tako da naglasim ono što je već ministar Tasovac naglasio, da moramo svi da se priviknemo na jednu novu terminologiju koja je istovremeno i tehnička. Dakle, terminologija novih audio-vizuelnih medijskih usluga prelazi iz analognog n digitalno emitovanje i jednostavno, mi smo u ubrzanom procesu učenja. Možda je zbog toga i opravdana ta ubrzana, hitna procedura donošenja ovog zakona, ali opet naglašavam da je naš utisak da je bilo dovoljno vremena da i profesionalno udruženje i sva stručna i zainteresirana javnost daju dovoljno sugestija, komentara i da dobiju odgovor. Podsećam da je i na veb sajtu Ministarstva za kulturu i informisanje bio jedan interaktivni oblik komunikacije o setu ovih medijskih zakona. Što se tiče Predloga zakona o javnim medijskim servisima, to je ono što najviše građane interesuje, a to je koliko će njih pravo na obaveštavanje, pravo na informisanje koštati. To je ono što svaki građanin Republike Srbije oseća kao dodatni trošak i jednostavno kada uključi televizor, on zna da ima pravo da bira između različitih kanala i možda nekad i često smatra suvišnim da za to još i plaća. Ali, hoću da citiram jednu rečenicu koju je rekao vrhovni sudija iz Amerike, Vrhovnog suda, on je rekao – takse i porezi su ono što plaćamo za prosvećeno društvo. Dakle, mi smo na jednom kontinuiranom zadatku da svi širimo prostor slobode, ali isto tako i zaštite ljudskog dostojanstva i ličnosti, da širimo demokratske vrednosti našeg društva, a to je isto izraz koji je inkorporiran, pogotovo ovaj Zakon o javnom informisanju. Dakle, televizor ili drugi oblici elektronskog informisanja su postali zaista jedna otvorena knjiga preko koga se široki slojevi naših građana, a pogotovo mlađih naraštaja obrazuju i edukuju i izrastaju u odgovorne građane. Zato je važno da svi plaćamo pretplatu. U novinama se pojavljuju i različite računice o tome koliko je neplatiša. Pojavljuje se podatak da je svega jedna četvrtina obveznika pretplate plaćaju tu pretplatu, ali mislim da je to sa razvojem kulture odgovornog građanstva. Onako kako se budemo učili da plaćamo poreze državi, da bi imali popunjen državni budžet, da ne bi imali deficit, da bismo navikli da tražimo fiskalne račune, tako ćemo i disciplinovano plaćati nešto što će od naše dece da stvori odgovorne građane za 21. vek. Imala sam još neke poslovice koje pokazuju na taj kontinuirani odnos interakcije. Moram da pomenem i uvažene novinare i urednike koji su na istim takvim iscrpljujućim zadacima, a pogotovo u Skupštini Republike Srbije koji nas pomno prate i izveštavaju iz Skupštine, podsetila bih na jednu izreku koju je rekao čuveni pesnik Hajnrih Hajne koji je rekao da u borbi za ideje da su novine tvrđave, dakle mediji su uvek bili tvrđave te borbe za slobodu, borbe za razvoj političkih prava i sloboda. Već sam rekla da su te granice postale fleksibilne, da svako tumači svoju istinu na različit način. Ponekad gledamo i sa različitih strana, mi političari koji se bavimo politikom ili nosioci javnih funkcija i oni koji imaju tu neku, da tako kažem obavezu da izveštavaju o našim delima i rečima. Hoću da naglasim da je to jedan interaktivan odnos i da u ovim odredbama, pogotovo Zakona o javnom informisanju ima puno prostora za naglašavanja koncepta medijskih sloboda, ali isto tako i granica tih sloboda. Često se pitamo šta je granica nekoga da slobodno izrazi svoje mišljenje i da kaže šta misli u javnosti, bilo da je on političar ili javni funkcioner ili da je novinar. Opet bih citirala Džona Stjuarta Mila koji kaže da je granica slobode jednog čoveka da se ne nanese šteta slobodi drugog čoveka. Dakle, tu je ta tanka nit između prava na slobodu izražavanja mišljenja, isto tako i kritičkog mišljenja, pogotovo je to izraženo u članu 8. Zakona o javnom informisanju, gde stoje eksplicite da su nosioci javnih funkcija dužni da trpe. To je prilično slikovita pravna formulacija, koja bi možda mogla da zvuči drugačije, ali ne treba da se žalimo, jer je to nešto što sam već rekla, interaktivni odnos između nas i građana. Samim tim i između poslanika i medija. Takođe, sa dužnom pažnjom gledamo šta misle i šta u ovom setu medijskih zakona su izneli u javnost profesionalci, dakle mediji, novinari i različita novinarska profesionalna udruženja. Oni stavljaju različite primedbe i uvek je tu kao i u svakoj sferi borbe za ljudska prava, sporno borba za sredstva, borba za budžetsko finansiranje, a isto tako i borba za fer konkurenciju. Dakle, antimonopolska borba između konkurenata koji su na otvorenom tržištu medija. Na kraju krajeva, postavlja se pitanje – zašto i kada smo slobodni da regulišemo kao zakonodavci tržište medija? Sa jedne strane imamo ovaj princip koji stalno naglašavam u ime SPS, jer mi smo bili na vlasti kada je bilo teško i nama i našim političkim konkurentima i protivnicima, a isto tako i predstavnicima javnih medija da nađu pravu meru osude, kritike ili odobravanja ili opravdavanja za neke poteze vlasti. Mislim da svaka garnitura na vlasti izgleda da iznova uči tu lekciju, tog ponovnog odnosa sa medijima. Već sam napomenula taj verbalni delikt i taj član 113. iz bivšeg jugoslovenskog krivičnog zakonodavstva, gde su ljudi, borci za demokratiju, pioniri borbe za demokratiju bili pod udarom tog člana i sa zadovoljstvom konstatujem da danas u Ustavu Srbije stoji da u Republici Srbiji nema cenzure i ne treba da je bude. Zato se treba pridržavati ovih odredbi koje su unete, naročito ovaj krovni Zakon o slobodi medija i da svi zajedno delimo odgovornost za javnu reč. Jednom rečeno bez obzira da reči nisu dela, stvara nekakve ozbiljne posledice u društvu. Isto tako, setimo se naše narodne mudrosti koja kaže da se reči kupuju, sigurno bi se manje izgovarale. Dakle, ove odredbe zakona isto mere tu snagu naših reči i tu snagu naše odgovornosti za svaku izgovorenu reč, jer i mi nosioci javnih funkcija i novinari odnosno mediji mogu da plaćaju visoke kazne za ono što prenose kao verodostojno i istinito. Htela sam da stavim naglasak na koncept slobode i rekla sam šta mislimo mi unutar SPS, sa ovim političkim iskustvom od gotovo jedne četvrtine, 25 godina i nadamo se da će ove zakonske odredbe dati dovoljno prostora i nama i novinarima, a isto tako i građanima da razvijamo jedan kritički, ali odgovorni duh i kulturni dijalog, demokratski dijalog u Republici Srbiji. Još jednom naglašavam da će poslanici SPS u danu za glasanje podržati i glasati za ova tri predloga medijskih zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine ministre, Vlada je najavila da će u prvih 100 dana svog rada doneti između ostalog i set medijskih zakona. To se obećanje ispunjava. Veliko mi je zadovoljstvo da se danas obratim i našoj javnosti i kolegama narodnim poslanicima, ali i vama kao osobi koju izuzetno poštujem zbog zaista briljantne profesionalne karijere. Vidi se da je u pripremi ovog zakona angažovano dosta stručnjaka, ali je bilo i dosta problema. Bilo je dosta problema u radnoj grupi, bilo je dosta problema tokom trajanja javne rasprave, možda je čak bilo i određenih pritisaka koji nisu popularni. Kao rezultat toga mi imamo Predlog zakona o javnom informisanju i medijima koji je, po mišljenju naše poslaničke grupe, sasvim korektno pripremljen, koji poštuje sve što treba da se poštuje u ovoj sferi, ona osnovna načela koja su dobra i koji će u velikoj meri urediti ponašanje medija, koje je često bilo zaista neprimereno od nepoštovanja ljudskog dostojanstva, od nepoštovanja prezumpkcije nevinosti, od neprimerenog rečnika, od nepoštovanja prava posebno osetljivih i ranjivih grupa. I pored toga što im zakon zabranjuje takav način ponašanja, postoji i ono što se zove demanti koji je bolje uređen nego u prethodnim zakonima, postoji i sudska zaštita, postoji sudska naplata štete. Slična je situacija i u Zakonu o elektronskim medijima, a Zakon o javnim medijskim servisima, po mom mišljenju, bi trebalo da se zove zakon o RTS i zakon o RTV, jer on mimo te dve medijske ustanove ne predviđa formiranje, osnivanje ili rad drugih javnih servisa. Mi se uvek kod donošenja zakona, pa i kod donošenja ovih zakona, pozivamo na najbolju evropsku praksu. Kao poslanička grupa i kao deo vladajuće većine koji podržava ovu vladu smo apsolutno zagovornici najbolje evropske prakse, ali, dodao bih još nešto, primerene našim uslovima. Naši prigovori kada smo bili u Vladi premijera gospodina Cvetkovića i kritike nekih prethodnih vlada u kojima smo ili bili deo vladajuće većine ili nismo bili deo vladajuće većine, naše ponašanje bilo je jako slično. Naime, uvek smo težili, i tako ćemo se ponašati, da kod donošenja svih zakona primenimo u tom širokom spektru, širokoj lepezi raznih vrsta evropskih iskustava, jer ne postoji jedno u bilo kojoj oblasti u EU, izuzev tih strateških pravaca, osnovnih načela itd, to je široka lepeza raznoraznih rešenja čiji je smisao sličan. Često smo donosili rešenja koja su bila najgora rešenja evropske prakse ili kombinacija raznih loših rešenja. Kada sam rekao da ovi zakoni su veliki korak napred, imao sam u vidu činjenicu da je naša medijska scena prilično neuređena, da je potreba građana za pravovremenim, objektivnim, korektnim informacijama bila tako izražena, posebno u periodu od 1990. do 2000. godine, da građani često nisu žalili ni svoje živote i rizikovali su svoje živote da bi odbranili medijske slobode. Pripadnik sam političke stranke koja je u tome bila verovatno najaktivnija i išao sam da branim čak i repetitor TV Pirot i na Goču repetitor TV Kraljevo i branili smo tada „Nezavisnu svetlost“ u Kragujevcu, branili smo TV Kragujevac kada je pretilo njeno pripajanje tadašnjem sistemu RTS itd. Nagledali smo se naprosto svega i svačega. U tom periodu je zaista vlast bila prilično rigidna. Morali smo na takve poteze vlasti na takav način da odgovaramo. Ono što je nastalo posle 2000. godine, želeo bih da kažem nekoliko rečenica o tome i niko od kolega nije to pomenuo, namerno sam se javio među poslednjim govornicima kao ovlašćeni predsednik, to je da država nije na srećan način izvršila pre svega privatizaciju medija. Bilo je, mislim, sasvim umesnih predloga da se donese poseban zakon o privatizaciji medija, upravo zbog specifičnosti te vrste delatnosti. Naprosto su mediji kupovani kao krompiri na pijaci, često od ljudi bez ikakvog iskustva u radu sa medijima i bez ikakve ideje šta bi radili sa medijima. I sam sam često bio u okruženju ljudi koji su se hvalili, kaže – kupio sam televiziju i lako ću ja to sve da uredim, biće to najbolja televizija, a televizija posle veoma kratkog vremena doživi totalni fijasko. Godine 2000. je 109 glasila trebalo privatizovati, od toga 81 elektronsko glasilo, 28 štampanih javnih glasila, 56 medija je privatizovano, u 37 slučajeva obustavljen je proces privatizacije, sedam javnih glasila je odlukom lokalnih samouprava prestalo da postoji, devet javnih glasila nije prodato na aukcijskoj prodaji. Od 56 ugovora o privatizaciji, raskinuto je 18 ugovora o privatizaciji, 38 privatizovanih javnih glasila jedva posluje na ivici ekonomskog opstanka, a samo jedna privatizacija, i to Radio Srbobran, dobila je pozitivnu ocenu Ministarstva kulture. Mislim da je ova poslednja rečenica upravo najveći šamar svima onima koji su tada donosili takve odluke o takvom načinu privatizacije medija, jer ako je samo privatizacija Radio Srbobrana dobila pozitivnu ocenu, onda je to činjenica koja govori najviše o takvom stanju. Kao posledicu svega toga mi nemamo više dobrih lokalnih novina, poput kragujevačke „Svetlosti“, „Ibarskih novosti“, ugašene su neke dosta popularne tv stanice koje su zaista obavljale važnu funkciju u kreiranju lokalnog javnog mnjenja i u pravovremenom, blagovremenom i objektivnom informisanju građana o temama specifičnim za njihovu lokalnu zajednicu. Ono što je moje pitanje i verujem da je to nešto što će interesovati i većinu narodnih poslanika kada budemo pričali o amandmanima, vi znate, ministre, da je posebno, često su mediji apsolutno neprofitabilni, posebno tv stanice koje rade na područjima gde je mala gustina stanovništva, gde je privreda u jako lošem stanju, gde je velika stopa nezaposlenosti i oni jednostavno ne mogu da opstanu na tom području. Šta je sada tu potrebno? Tu je potrebna intervencija države, čak i pomoć tim medijima da bismo postigli nekoliko efekata, pored onih efekata vezanih za informisanje, da bismo izvršili decentralizaciju medijskog prostora, da bismo dali još jedan podstrek opstanku ljudi u tim sredinama, jer vidite kako je ogromno demokratsko pražnjenje Srbije i kada ljudima ukinete neke institucije ili kada prestanu da postoje tv, radio stanice ili da izlaze lokalna glasila, oni jednostavno kažu – ovde se ništa ne dešava, ovde nema ničega, idem ja za Beograd, Novi Sad ili u zemlje EU. Zato mislim da je taj rok za privatizaciju medija do jula 2015. godine jako kratak rok i plašim se da će to, s obzirom na iskustva koja smo imali u prethodnih 14 godina, umesto dobrih namera koje vi želite da postignete, doneti lošiji rezultat. Zbog čega? Naprosto, investitori danas ne investiraju mnogo profitabilnije delatnosti nego što su mediji. Ta vrsta bojazni je opravdana i čini mi se da treba vrlo pažljivo razmotriti one predloge, među koje spadam i ja, koji traže da se taj rok ipak prolongira na jedan primereniji rok. Ono što je kod Zakona o javnom informisanju i medijima i Zakona o elektronskim medijima zaista pohvalno, to je da se promoviše novinarska etika, novinarski profesionalizam i drugačiji rečnik. Mislim da je dobro što je postignut visok stepen zaštite maloletnika od različitih neprimerenih sadržaja koji u periodu razvoja i rasta ličnosti imaju veliki uticaj na razvoj ličnosti. Jer, kada im nešto kreirate, kada nešto plasiraju mediji, posebno mediji sa nacionalnom frekvencijom, to ima ogroman uticaj na razvoj maloletnika. Ja sam neko ko je makar 10 puta u ovoj Skupštini pomenuo te zaista neprimerene emisije koje idu u neprimerenim terminima, poput „Lude kuće“, „Frme“, „Trenutka istine“, „Velikog brata“ itd. Te emisije treba da postoje, ali treba da postoje u drugom terminu i ne treba da budu reklamirane na način na koji su reklamirane, upravo zbog negativnih efekata koje imaju na razvoj mladih populacija. Ministre, kada sam rekao da je Zakon o javnim medijskim servisima trebao da se zove zakon o Radio-televiziji Srbije i zakon o Radio-televiziji Vojvodine, evo na šta sam mislio. Medijska strategija je doneta 28. septembra 2011. godine. Vi se u obrazloženju Predloga zakona pozivate upravo na Medijsku strategiju. Ja sam neko ko je u Narodnoj skupštini makar pet puta postavio pitanje prethodnim ministrima kulture - s obzirom da su postojali ogromni pritisci da se ne poštuje Medijska strategija ili da se izmeni Medijska strategija, da li će Ministarstvo kulture odoleti tim pritiscima? Nazvao sam ih - beogradskih interesnih medijskih lobija. Zbog čega? Njihov interes je sasvim jasan i legitiman, da u potpunosti zagospodare medijskom scenom Srbije i da na osnovu toga ostvaruju ogroman profit. Dobio sam nekoliko odgovora od vaših prethodnika, da niko ne može na ministarstva da izvrši takvu vrstu pritiska, da će Ministarstvo odoleti svim pritiscima i da će Medijska strategija biti ispoštovana. E sada, u Medijskoj strategiji se predviđa formiranje šest regionalnih javnih servisa. Upravo ovaj moj prethodni uvod je bio samo deo argumentacije i analize stanja u medijima u Srbiji, posebno lokalnih medija i medija u provinciji. Vi ste mi na svaku moju konstataciju, koliko vidim, sa odobravanjem klimali glavnom. Imamo pozivanja na evropska iskustva, a odstupanje od Medijske strategije. Zbog čega? Očekujem na to odgovor od vas. Iz Medijske studije možemo videti da Austrija ima devet regionalnih javnih servisa, Nemačka 11, Švedska čak 19, Velika Britanija 11, Danska osam, Norveška 11, a imaju ih i Hrvatska, Mađarska i Bugarska, zemlje u okruženju. Evropska praksa, najbolja evropska praksa podrazumeva postojanje regionalnih javnih servisa. Akopostojeći mediji u unutrašnjosti, pre svega zbog opšteg ekonomskog stanja u zemlji i zbog toga što su uglavnom neprofitabilni, prestanu da rade ili na konkursima za dobijanje određenih projekata budu potisnuti od medija, pre svega iz Beograda i medija sa nacionalnom frekvencijom, kakvo ćemo mi stanje imati? Prvo, oko finansiranja. Sadašnja pretplata je bila na neki način dobrovoljna, a taksa će biti obavezna. Mi spadamo među veoma razumnu poslaničku grupu i znamo da neko mora medije da finansira. Da li će građani to finansirati kroz fiskalne ili parafiskalne institucije, građanima je sasvim nebitno. Da li će taj novac da ide u budžet, pa da bude finansiran iz budžeta, da li će taj novac da ide na podračun RTV Srbije ili RTV Vojvodine, to se građanina najmanje tiče. Njega interesuje jedno – koliko ja treba da dam mesečno za finansiranje javnog servisa i kakvu ću povratnu korist ja imati od toga? Tu je početak i kraj priče. Šta predviđa ovaj zakon? Da 70% sredstava koja na teritoriji AP Vojvodine prikupi RTV Vojvodine ostane, odnosno da 30% sredstava ostane RTV Vojvodini, a da 70% sredstava ide na račun RTV Srbije, ili obrnuto, a sve što u ostatku Srbije dođe na račun RTV Srbije da pripadne RTV Srbije. Ne znam koliko su analize na koje ću se pozvati pouzdane, ali mnogi su se ohrabrili da kažu da bi samo 5% sredstava koja idu na račun RTS bilo dovoljno da finansira šest regionalnih javnih servisa u ostatku Srbije. Samo 5%. Neka je to i 10%, neka je i 15%, neka je i 20%, neka je i 50%, ali mislim da ste trebali da krenete u ovom smeru. Evo zbog čega. Postoji nešto što se zove i praksa. Radio-televizija Srbije nema ni kapaciteta, ni tehničkih, ni kadrovskih, ni vremenskih mogućnosti, ni finansijskih da zameni i preuzme ulogu regionalnih javnih servisa, jer, recimo, da bi propratila neki događaj i izvršila televizijski prenos uživo iz unutrašnjosti Srbije, da bi to bio kvalitetan prenos, treba angažovati najmanje osam, 10 do 12 kamermana, tehniku, opremu i često u tehničkoj realizaciji učestvuje 50 do 80 ljudi. Gorivo, dnevnice i svi prateći troškovi za samo dva sata programa. Recimo, dosadašnje emisije tipa „Srbija danas“, analize su pokazale da su iz Nišavskog okruga objavljivali na godišnjem nivou 800 informacija. Kada podelite to na broj dana, to je samo nešto više od dve informacije dnevno. Na šta su se uglavnom te informacije odnosile? Uglavnom ili crna hronika ili neki politički događaji, sportski događaji, kulturni događaji, vremenska prognoza, odnosno nevreme itd. To je toliko malo za potrebe ljudi iz jednog okruga, da je svaka argumentacija u kontra smeru iluzorna. Budući da ste predvideli postojanje regionalnih javnih servisa, frekvencija, odnosno dozvola za rad za dobijanje statusa regionalnog javnog servisa, otvoren je konkurs i zna se ko odlučuje o tome, nema favorizovanja nijednog medija, ovde danas ne zastupam interese ni jedne jedine interesne grupacije, ni jednog jedinog medija, već zastupam interese svih građana Srbije južno od Beograda. Zbog čega? Radio-televizija Srbije će imati dva televizijska kanala, tri radijska programa, a Radio-televizija Vojvodine dva televizijska kanala i tri radijska programa. Ali, to nije ni novosadizacija Vojvodine. Zbog čega? Zato što nemamo opet ni televiziju koja bi se bavila specifičnim novosadskim temama i oni neće u potpunosti moći da informišu građane o svim događajima od značaja za život Vojvodine. Nemamo ni Studio B kao neophodno potreban…
Vreme, 20 minuta. Zahvaljujem.
Završavam. … javni servis za skoro dva miliona Beograđana koji bi se bavio specifičnim temama Beograda. Hvala.
Reč ima ministar Tasovac.
Dakle, vi govorite malo iz perspektive kao da onog trenutka kada se država povuče ne samo iz medija, nego iz bilo kog drugog preduzeća, nastupa kraj. Ovde je vrlo jasna odluka Vlade Srbije da se država povlači iz vlasničke strukture medija i da se uspostavlja potpuna transparentnost vlasničke strukture medija. Naravno, da smo mi u potpunosti svesni onoga da je u strategiji koja ne predstavlja pravni dokument, već nekakvo političko opredeljenje je stajalo šest regionalnih sredstava. Ali, zaista se postavlja pitanje – kako je moguće to isfinansirati? Moramo se suočiti sa realnošću. Druga stvar, mi u ovom trenutku govorimo, znači u APR imate 1.230 registrovanih medija, od toga 81 medij čeka privatizacija. Pri tome, predviđeni su i posebni uslovi za privatizaciju medija koji podrazumevaju da u slučaju da se ne nađe zainteresovani kupac, da ne uspe privatizacija, akcija će se ponuditi svim zaposlenim u tom mediju. Znate, mi ako govorimo u procentima, mi tu govorimo o nekih 80.230, meni matematika nije baš jača strana, ali nekih sedam otprilike posto medija koje čeka privatizacija. Ukoliko ovih 93% funkcioniše i nekako opstaje na tržištu, siguran sam da upravo zbog njihove važnosti i specifičnosti da će i oni uspeti da opstanu na tržištu. Takođe još jedna stvar, koju mislim da treba spomenuti, koju je poslanica Nestorović stavila kao pitanje, a vezano za obavezu lokalne samouprave, u amandmanskoj formi, mislim da ste rekli da ćete podneti za 2% izdvajaju za finansiranje lokalnih medija. Vi ste spomenuli decentralizaciju medijske scene. Mislim, meni se ta reč dopada, ali ne možemo izvršiti tu decentralizaciju medijske scene na račun centralizacije kompletnog sistema. Zapravo kada bi pisali zakonom ovih 2%, mi bi tu ušli u, da kažem, u ustavna prava lokalne samouprave da samostalno odlučuje kako će raspolagati sa svojim sredstvima i otvoriti prostor da bi i druge sfere mogle da traže tačan procenat. To jeste jedna od stvari koja je razmatrana, ali apsolutno sa stanovišta celokupnog sistema nije moguća. Moram vam reći, vi ste rekli u vašoj diskusiji da ste od prethodnih ministarstava dobijali odgovore kako niko neće pritisak itd, dobijali ste odgovore od ovog saziva i od ove Vlade Srbije ste dobili predlog tri medijska zakona. Mislim da to upravo govori o tome da smo mi završili ono što je bilo u domenu našeg posla i da smo uspeli da stvorimo okvir u kome će medijska scena biti daleko bolja i da će naši građani imati daleko bolje informisanje.
Zahvaljujem. Reč ima magistar Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, pred Narodnom skupštinom i pred javnošću Srbije našli su se medijski zakoni o kojima se dugo u javnosti pričalo i bili su izloženi kritičkom sudu javnosti. Ako pođemo od toga da je informisanje jedan od najznačajnijih resursa posle zdravlja nacije, posle obrazovanja nacije, svakako treći resurs koji je važan za svakodnevni život građana onda moramo biti svesni odgovornosti koju imamo pred sobom kada donosimo ove zakone. Kada smo pogledali tri predložena zakona, Zakon o javnom informisanju i medijima, Zakon o elektronskim medijima i Zakon o javnim medijskim servisima, mi iz poslaničke grupe NS pomno smo pročitali svaki član i podneli jedan zaista skroman broj amandmana kojima smo želeli da konstruktivno reagujemo i učinimo ove zakone koji predstavljaju iskorak u bolje informisanje javnosti još boljim. Nadamo se da će ministar imati razumevanja za ono što smo predložili. Ono što nas je pre svega opredelilo da ćemo podržati ovaj set zakona jeste nešto što je dugo nedostajalo u informativnom prostoru Srbije, a svesni toga da je informacija najskuplja roba u ovom trenutku, to je svakako član 4. Zakona o javnom informisanju i medijima. Član 4. kaže – javno informisanje je slobodno i ne podleže cenzuri. To je ono što je Srbiji zaista veoma važno, a o autocenzuri, to ćemo drugačije komentarisati. Drugi stav ovog člana kaže – zabranjena je neposredna i posredna diskriminacija urednika medija, novinara i drugih lica u oblasti javnog informisanja prema njihovoj političkoj opredeljenosti i uverenju ili drugom ličnom svojstvu. Što takođe predstavlja ozbiljan iskorak u novinarstvu i odnos društva prema medijima i informisanju. Treći stav kaže – ne sme se ugrožavati slobodan protok informacija putem medija kao ni uređivačka autonomija medija, a naročito vršenjem pritiska pretnjom, odnosno ucenom urednika, novinara ili izvora informacija. Takođe je uređeno ovim istim članom fizički napad na urednika, novinare i druga lica koja učestvuju u prikupljanju i objavljivanju informacija putem medija kažnjava se na osnovu zakona. I sloboda javnog informisanja – ne sme se povređivati zloupotrebom službenog položaja i javnih ovlašćenja, svojinskih i drugih prava kao ni uticajem ni kontrolom nad sredstvima za štampanje i distribuciju novina ili mrežama elektronske komunikacije koje se koriste za distribuciju medijskih sadržaja. Dakle, to je član zakona koji zaista ozbiljno unapređuje ovu delatnost kod nas. Sistem javnog informisanja ima poseban značaj. Ustav Republike Srbije garantuje slobodu mišljenja, izražavanja i slobodu medija u skladu sa najvišim međunarodnim standardima. Zakonom se obezbeđuje i štiti pravo građana na istinitom, potpunom i blagovremeno informisanje. Vlada Republike Srbije usvojila je u septembru 2011. godine Strategiju razvoja sistema javnog informisanja u Republici Srbiji do 2016. godine. To je bio jedan od ključnih uslova da Republika Srbija 2012. godine stekne status kandidata za članstvo u EU. U akcionom planu za sprovođenje strategije kao najvažnija aktivnost predviđeno je donošenje novih zakona kojima će se regulisati oblast javnog informisanja u skladu sa najvišim evropskim standardima. Na ovaj način između ostalog ispunjavamo i preuzete obaveze na zacrtanom putu daljeg približavanja članstvu u EU iz lepeze osnovnih ciljeva koji se Predlogom novog zakona o javnom informisanju i medijima žele postići, a koje navodi predlagač, a posebno bih izdvojila sledeće. Slobodan razvoj nezavisnih i maksimalno profesionalnih medija. Pošto ću govoriti o nekim drugim članovima zato naglašavam posebno ovu sintagmu. Definitivno povlačenje države iz većine medija osim u za to posebno utvrđenim slučajevima. Dakle, država ipak ima interes da ostane prisutna u nekim od medija. To je ono što pozdravljamo. Jasno definisanje javnog interesa u oblasti javnog informisanja. Mislim, da nam odavno nedostaje da se odredimo prema tome šta jeste javni interes u informisanju, šta mi želimo informisanjem da zaštitimo, šta želimo da oblikujemo. Pre svega moramo biti svesni da mediji oblikuju i svest i savest jednog naroda ili ono što bi se nazvalo etno psihologija. Svesni smo uticaja medija na formiranje ličnosti. Ono što se nekada sprovodilo kroz neke druge oblike vaspitavanja sada se ubrzalo upravo uticajem medija i mi ne smemo zanemariti da našu budućnost i našu decu, a mislim da je o tome malopre govorio kolega Čikiriz, upravo oblikuje velikim delom mediji. Mi moramo zaštiti generacije mladih od sadržaja koji su pogubni za njihovo odrastanje, a samim tim pogubni za društvo uopšte. Zatim, ono što ovde vidimo kao definisano, to je postizanje transparentnog sistema finansiranja u oblasti javnog informisanja iz budžeta i prelazak na sistem projektnog finansiranja. Regulisanje i suštinsko popravljanje položaja urednika kao i unapređenje zaštite prava novinara. To sam već pročitala upravo u ovom članu 4. koji to vrlo jasno i konkretno definiše. Transparentnost vlasništva u medijima kroz formiranje registra medija, sprečavanje nedozvoljenog udruživanja u oblasti javnog informisanja, zabrana govora mržnje, poštovanje ljudskog dostojanstva i prezumcija nevinosti. Sada kada govorimo ovde da u medijima moramo da vodimo računa i o poštovanju ljudskog dostojanstva, skrenula bih pažnju samo na član 8. Zakona o javnom informisanju o medijima, koji je po meni i po našem nekom skromnom mišljenju nedopustivo koncipiran, on glasi ovako, pročitaću ga zbog javnosti Srbije, odnosi se na položaj nosilaca javnih i političkih funkcija i kaže – izabran, postavljen, odnosno imenovan nosilac javne i političke funkcije, dužan je da trpi iznošenje kritičkih mišljenja koje se odnose na rezultate njegovog rada, odnosno politiku koji sprovodi, a u vezi je sa obavljanjem njegove funkcije bez obzira na to da li se oseća lično povređenim iznošenjem tih mišljenja. Mislim da ovo ostavlja prostor, priličnoj proizvoljnosti, čak i neprofesionalnosti. Mislim da prvo ne možemo zakonom da popišemo šta je neko dužan da trpi, jer trpljenje je nešto što se malo već meša u zonu psihologije. Trpljenje je nešto štopodrazumeva i prag mogućnosti trpljenja itd, tako da ako ovaj član ne budemo na odborima ili amandmanima malo preoblikovali da on ipak nosioce javnih i političkih funkcija vrati na ovaj deo poštovanja, ljudskog dostojanstva, jer ljudi nosioci javnih političkih funkcija su zaista javno i došli do tih funkcija, a za neku drugu, neki drugi oblik delovanja, snose krivičnu i materijalnu odgovornost kao i svi drugi građani. Dakle, ne treba se ostaviti ovaj prostor, čak ni u tragovima kao moguća zloupotreba nekih neistomišljenika, nekih ličnih frustracija i svega ostalog, zato što onda ulazimo u nešto što nije profesionalno informisanje, a vi znate šta je vest, to je jedno staro pravilo, vest je prosut džak perja, demant je pokušaj da ga pokupite. Dakle, to je ono o čemu sam želela da govorim. Dakle, poslednje što ovde izdvajam kod ovog zakona kao kvalitetnog, 10. tačku koju sam primetila, to je obezbeđivanje uslova za adekvatnu sudsku zaštitu u slučaju povrede prava na javnom informisanje i to zaista takođe pozdravljamo. Kada pominjem razvoj nezavisnih i profesionalnih medija kao jedan od ciljeva zakona, navešću da odredba u jednom od uvodnih članova zakona propisuje da je javno informisanje slobodno i da ne podleže cenzuri i rekoh to je ono što nas je zaista opredelilo da ćemo ovaj set zakona podržati. Znamo koliko smo se dugo, kao politička stranka, sa mnogim strankama u ovom parlamentu zalagali da mišljenje bude javno izrečeno i vrlo transparentno. Mislim da je kod nas trenutno autocenzura mnogo veći problem i da će se mnoge stvari svakako popraviti sa dostizanjem adekvatnog nivoa transparentnosti vlasništva nad medijima, što je takođe jedan od osnovnih ciljeva ovog predloga zakona. S toga su izuzetno važne odredbe u članovima 37. do 44. zakona kojima se uređuje postojanje registra medija. Konkretno član 39. propisuje koji se podaci obavezno upisuju u registar medija, a posebno je bitno rešenje gde se navodi da se u registru evidentiraju podaci o pravnim i fizičkim licima koja neposredno ili posredno imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu, izdavaču. Podaci o njihovim povezanim licima, kao i podaci o drugim izdavačima u kojima ta lica imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu. Dakle, tako će se jasno videti ko želi koliki uticaj da ima na medije i ko želi u stvari da formira ili utiče na formiranje svesti i savesti u Srbiji. Takođe, je bitna odredba u članu 40. koja propisuje da se svaka promena podataka koji podležu registraciji mora prijaviti registru u roku od najviše 15 dana od dana njenog nastanka. Član 44. predviđa adekvatno finansijsko sankcionisanje za izdavača onih medija koji se ne upišu u registar i na taj način pokušaju da izbegnu ovu obavezu koja će stupiti na snagu početkom naredne godine. Kod nas je trenutno netransparentna vlasnička struktura medija, jedan od najvećih problema, prepreka daljem razvoju ovog segmenta u društvu. U javnosti se konstantno licitira neproverenim podacima o tome ko je stvarni vlasnik, koji, odnosno nedeljnih listova. Čak smo i svedoci toga da se pojedini mediji na mahove besomučno, međusobno prepucavaju svakakvim saopštenjima, tako da prosečni čitalac, građanin ne može da se razabere i snađe u opštem galimatijasu informacija koje mu se svakodnevno nude i čime se automatski potire Ustavom zagarantovano pravo na istinito, potpuno i blagovremeno informisanje. Mišljenja sam da će novo rešenje kojim će vlasnička struktura medija biti transparenta koliko je to realno moguće svakako uticati na popravljanje trenutnog stanja. Takođe, država je odlučna u nameri da se povuče iz vlasništva u medijima do polovina naredne godine što će rezultirati i promenom statusa Tanjuga, Radio Jugoslavije i Panorame. Drugi zakonski predlog o elektronskim medijima zahvaljujući izuzetno dinamičnim promenama koje imaju karakter prave tehnološke revolucije ima obavezu da uredi zakonskim ovo polje, i već duže vremena dominantnu ulogu u sistemu javnog informisanja Republike Srbije svakako imaju elektronski mediji. Ovo iziskuje stalnu unapređivanje postojećih tehničkih standarda kao i prateće pravne regulative. Brzi razvoj doveo je do stvaranja mnogobrojnih međunarodnih standarda koji se nalaze u konvencijama i preporukama Saveta Evrope i direktivama EU. Između ostalog sve članice EU moraju do 2015. godine da pređu sa analognog na digitalno emitovanje programa. Ovo takođe zahteva izmenu i dopunu prateće zakonske regulative. U martu 2010. godine EU je direktivom Evropskog parlamenta i Saveta o pružanju audiovizuelnih medijskih usluga utvrdio novi regulatorni okvir u vezi sa pružanjem audiovizuelnih medijskih usluga. S obzirom da je Republika Srbija dobila status kandidata za članstvo u EU ova direktiva je u daljem procesu približavanja i prijema Republike Srbije punopravno članstvo EU nametnula potrebu usaglašavanja sadašnjeg zakonodavstva Republike Srbije sa standardima koji su utvrđeni u direktivi. Od međunarodnih dokumenata u ovoj oblasti posebno treba pomenuti evropsku konvenciju o prekograničnoj televiziji Saveta Evrope koju je Republika Srbija ratifikovala Zakonom o potvrđivanju evropske konvencije o prekograničnoj televizijskog saradnji 2009. godine. Dakle, ono što bih još skrenula pažnju u trećem predlogu zakona, Predlog zakona o javnim medijskim servisima to je ono što su već kolege dodirnule ovde, da li ćemo, a ranije smo kao politička stranka mnogo govorili upravo u ovom domu o televizijskoj pretplati ili taksi kako će se zvati u budućnosti. Ministar je lepo objasnio da je pretplata nešto što ima u sebi karakter dobrovoljnosti, a ta taksa je nešto što je obavezno. Mislim da ćemo se tu suočiti sa jednim ozbiljnim problemom koji smo do sada imali oko te naplate bez obzira što je to taksa. Upravo sa nekoliko praktičnih problema zato što neko ko ugovara odnos sa Elektrodistribucijom ne garantuje da će time koristiti jasan ugovorni odnos o kupovini određene vrste usluga. Ne garantuje da će time imati obavezu da kupi i televiziju, ili da li će uopšte biti neko ko će koristiti usluge javnog servisa. Nekada, pre nekih četrdesetak godina, tridesetak godina, Srbija je imala jednu dobru praksu svako je ugovarao svoj odnos sa javnim servisom i plaćao ga. I nije bilo nikakvih problema čak mislim da je to bila jedna od pretplata koje sam najurednije u to vreme plaćala. Mislim da je trebalo takvo jedno zakonsko rešenje po uzoru na to, naravno mnogo modernizovanije ili modernije i primerenije današnjem vremenu primeniti u ovom slučaju, jer bismo tada izbegli kršenje nekoliko zakona koji će ceo slučaj, pre svega o davanju podataka, itd, pojedinačnih koji će se pojaviti, jer mislim da će to zaista u praksi doneti određene probleme. Dobrovoljnost i sklapanje ugovorne obaveze između građanina i javnog servisa će između ostalog podići svakako i dignitet i odgovornost javnog servisa, ali i građana. Kažem, to je već bilo u praksi Srbije, to nije nepoznato, bilo je tada vrlo popularno, odnosno bilo je prihvaćeno i mislim da mi građane Srbije možemo vratiti jednim takvim iskorakom onome što su oni bili, a građani Srbije hoće da budu odgovorni građani, bez obzira koliko je teško i koliko su se neki standardi i neka gledišta izmenili. Pre svega, javno informisanje može svakako da oblikuje i taj deo svesti kod građana. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica mr Aleksandra Jerkov. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsedniče. Uvaženi gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici i narodne poslanice, svakako da danas razgovaramo o veoma važnim zakonima sa jednom veoma važnom temom i svaki put kada se razgovara o medijima, o medijskim slobodama, o načinu na koji mediji funkcionišu, to jeste jedna važna, pa i politička tema. Sama količina dopisa, komentara, predloga, sugestija koje je verovatno svako od narodnih poslanika primio, ukazuje na to da je interesovanje za ovu temu bilo veliko, kako u prethodne dve godine, dok je trajala rasprava o ovim temama, tako i u prethodna dva dana kada su se poprilično nenadano pojavili i sami zakonski predlozi i to je, čini mi se, vreme u kojem je svako od poslaničkih grupa i svako od narodnih poslanika dobio veliki broj sugestija, komentara i predloga kako za amandmane, tako i za neke teme koje zakoni obrađuju. Ovo je tema koja bi bila interesantna, sve i da nema one atmosfere o kojoj mi danas govorimo o medijskim zakonima i sama Evropska komisija i novinarska udruženja i stručna javnost i medijska javnost, sve više se uopšte može čuti o tome da u Srbiji postoji problem sa auto-cenzurom. To nije nešto što tvrdi opozicija, to je nešto što govore svi oni koji se time bave. Srbija je doživela jedan pad na onoj listi zemalja koje su rangirane po medijskim slobodama. Stojim čvrsto i DS čvrsto stoji iza stava da tamo gde nema cenzure, nema ni auto-cenzure, jer neće biti da mediji sami od sebe cenzurišu ono što pišu, da novinari sami od sebe odustaju, od tekstova koje su napisali, da portali ili novine same od sebe ne objavljuju tekstove koji su trebali da budu objavljeni na njihovim stranicama i veb stranicama, tako da samim tim značaj koji današnja rasprava ima jeste veći, i samim tim je naša obaveza kao narodnih poslanika, kao predstavnika građana, veća da razgovaramo o ovim temama na jedan veoma ozbiljan način. U svim onim sugestijama koje su nam stigle, mislim da smo svi mogli da vidimo da je stav novinarskih udruženja manje-više ujednačen. Svi pohvaljuju to što su zakoni pripremljeni u skladu sa osnovnim intencijama medijske strategije, da se uvode neka merila za transparentnost vlasništva gde postoje neki predlozi i da se to poboljša. Poslanička grupa DS je uložila amandmane i u tom pravcu, definisanje javnog interesa u sferi javnog informisanja, direktnog regulisanja prava i obaveza medija i medijskih poslanika, adekvatnog regulisanja u oblasti elektronskih medija i uređenja javnih servisa, i to svakako da jeste jedna od stvari oko kojih ćemo se, mislim, svi složiti da u zakonima ima onih stvari koje su pozitivne, to su one stvari koje su rađene u saradnji sa udruženjima novinara sa međunarodnim organizacijama i ljudima koji se time bave, ali isto ono u čemu se svi slažu, jeste da je sramotan način na koji su ovi zakoni došli u Skupštinu Srbije. Nije problem, gospodine ministre, u tome što postoji procedura za hitan postupak, to niko ne spori, naravno da postoji potreba da neki zakoni dolaze po hitnom postupku, ali je problem da ako od 31 zakona koji smo mi usvojili u ovoj Skupštini u ovom mandatu, 30 zakona bude usvojeno po hitnom postupku, a više od 70% njih se pred narodnim poslanicima nalazi 24 sata manje, odnosno dođu u Skupštinu 24 sata pred raspravu. Nikakva lažna statistika koju izvodi gospodin Babić na Odboru za kulturu i informisanje ne opravdava činjenicu da smo mi imali manje od 24 sata da pripremimo amandmane na 333 člana zakona. Sve i da je tačna ta statistika koju SNS koristi, a nije, ali sve i da je tačna to ne opravdava neka bivša, stvarna ili iz mišljenja loša praksa, ne opravdava onu sadašnju postojeću lošu praksu i to ne govore ljudi koji mrze reforme, koji mrze državu, koji su protivnici reforme ili zlonamerni ljudi, to govore ljudi koji se bave ovim, to govore ljudi koji su želeli da budu konsultovani, koji su i učestvovali u stvaranju predloga zakon i sami ti ljudi kažu da nisu imali pojma kako izgledaju zakoni u onom momentu kada su došli u Skupštinu, što je zapravo najvažnije. Njihovi predlozi su u skladu sa onim što je i DS predložila u vidu amandmana. Neke od stvari i mi smo mogli da predložimo amandmanima upravo zbog tog kratkog roka, ali nadamo se da ako postignemo neku saglasnost, da će se pronaći način da se ipak amandmanski na njih utiče. Krenuću od onih stvari koje je uputila Transparentnost Srbije, a to recimo jesu neki od amandmana koje su poslanici iz DS podneli. Deo njihovih amandmana se odnosi na zaštitu novinara, koja jeste regulisana i na Odboru smo govorili o tome, mislim da je koleginica Nestorović na Odboru na to ukazala da treba i zakonom garantovati zaštitu onih novinara koji odbijaju da objave neki sadržaj, da nije samo dovoljno konstatovati da novinar ima pravo da to ne učini, nego da treba napraviti i nekakvu zaštitu, mislim da svako od novinara zna kako ponekad pritisci mogu da izgledaju i koliko nisu u mogućnosti upravo zbog nepostojanja zaštite da izbegnu te pritiske. Zbog toga na taj način treba pružiti dodatnu zaštitu novinarima kada je to u pitanju. Isto tako kada je u pitanju zabrana diskriminacije novinara, ona treba i inače da bude zabranjena, a ne samo na osnovu političkog ubeđenja, itd. i naši amandmani idu u tom pravcu zaista da bi se tim ljudima pružila zakonska zaštita da mogu svoj posao da obavljaju u skladu sa etičkim pravilima, sa kodeksom profesije i da ga obavljaju u krajnjem na način na koji ih obavezuje zakon, odnosno u javnom interesu, da bi građani bili blagovremeno, objektivno, istinito informisani. Drugi deo amandmana Transparentnosti Srbije se odnosi na taj registar. Oni naime smatraju da postoji čitav jedan niz stvari koje su izostavljene kada su u pitanju podaci o medijima koji bi morali biti dostupni javnosti. Jedan od, čini mi se, veoma važnih je to da li je neki medij i koliko je sredstava u predizbornoj kampanji primio od političkih stranaka, kojih političkih stranaka i naši amandmani isto tako idu u tom pravcu, s obzirom na to da, čini mi se, je više nego očigledno da to može imati, malo je reći snažnog uticaja na uređivačku politiku medija. Te amandmane imate, s obzirom na to da su neki poslanici, koliko znam DS, podneli, oni su upućeni svim poslanicima, nadam se da ćemo moći da postignemo dogovor oko toga da oni budu usvojeni. Ono što jeste dosta veliki problem u Zakonu o javnom informisanju i medijima, članom 75. je propisana zabrana diskriminacije, mržnje, širenje mržnje, podsticanja na nasilje, ali članom 76. napravljen je izuzetak od te zabrane pa se kaže da ne postoji povreda zabrane govora mržnje ako je informacija iz člana 75. ovog zakona deo novinarskog teksta, a objavljena je bez namere da se podstiče na diskriminaciju, mržnju ili nasilje protiv lica ili grupe lica iz člana 75. ovog zakona, što zapravo govori o tome da mediji u nekim slučajevima, ako nisu svesni ili nemaju nameru da to čine, mogu da podstiču na diskriminaciju, mržnju, nasilje, itd, što je izuzetno veliki problem. Vi znate kako ponekad naši mediji izgledaju. Vi vrlo dobro znate šta se sve dešava ljudima na tim medijima. Ne znam, ako im još i pružimo mogućnost da postoje slučajevi u kojima mediji smeju da podstiču na nasilje, kako će to da izgleda? Ja sam vas pitala na Odboru da li je, recimo, namera podsticanja mržnje kada izađe slika jednog bivšeg ministra na naslovnoj strani jednog medija sa naslovom „trovač“, a nije upitanju Goran Knežević. To je ministar protiv kog se u tom momentu ne vodi nikakav postupak. Da li je, recimo, podsticanje na nasilje ili govor mržnje ako jedan medij danima jednu porodicu, koja je doživela najveću nesreću koju neko može da doživi, izgubila je dete, danima optužuje da su ukrali pare koje su namenjene za lečenje tog deteta i da li je govor mržnje i namera govora mržnje ako novinarka koja se usudila predsedniku Vlade Srbije da postavi pitanje na konferenciji za novinare bude izložena najgorem linču na naslovnim stranama jednog medija iz dana u dan? Ko će da utvrđuje da li je postojala namera da se podstiče nasilje prema tim ljudima? Ko će da utvrđuje odgovornost tog medija ako neko sutra tog čoveka koji je prozvan „trovačem“ bez ikakvog sudskog postupka, bez ikakvog započetog sudskog postupka, ako njemu neko nešto učini nažao? Da li će postojati sloboda tog medija da takve stvari objavljuje zato što nema nameru da podstiče na nasilje? To nas dovodi do dve nove teme koje isto zakon obrađuje. Mi smo isto uložili dosta veliki broj amandmana kada su upitanju ispravke, odgovori, ono što su predložila medijska udruženja, tzv. „Opoziv“ i tako dalje. Naime, vi ste dosta čudno, ne znam zbog čega, nadam se da ćete odgovoriti, sada uveli to da se ispravka netačnog navoda, neistinite informacije i tako dalje, sada može tražiti samo sudskim putem. Dakle, ne postoji, kao u slučaju odgovora, obaveza medija da objavi odgovor lica koje traže da se odgovor objavi, pa ukoliko glavni i odgovorni urednik odbije to da učini, onda ta osoba može podneti tužbu. To je ostalo, međutim, kada je upitanju ispravka, tzv. demanti, kako to građani znaju, vi niste predvideli taj prvi korak, međukorak, kada se traži od medija da to učini, nego ste rekli da se samo tužbom može zahtevati da objavi ispravku te informacije kao neistinite, nepotpune ili netačno prenete. Dosta je čudna ta formulacija. Da li se radi propustu ili imate baš nameru da na takav način tretirate demantije i na takav način pružite građanima pravo da imaju i objektivnost u informisanju, ne znam, ali nadam se da ćete uspeti da odgovorite. Isti takav slučaj je sa informacijom o obustavi krivičnog postupka. Nema obaveze medija, odnosno glavnog odgovornog urednika da u istom obimu, na istom mestu, sa istom opremom, u istoj površini objavi i informaciju da je protiv nekog lica obustavljen krivični postupak, ukoliko je preneo informaciju da se protiv nekog lica vodi krivični postupak i isti takav slučaj je i sa onim što su predložila medijska udruženja, a vi niste uvrstili u predlog zakona, a to je pravo na opoziv, odnosno da, ukoliko se pokaže da je neka informacija bila netačna, izvor te informacije mora da opozove tu informaciju. To je nešto što nije ušlo u zakon. Da li će ući, samo je na vama, s obzirom na to da predlozi amandmana u Skupštini postoje. Ne govorim ja ovo teorijski, govorim vrlo dobro znajući šta se dešava u našim medijima, kako naši mediji izgledaju, kako vrve od nepoznatih, odnosno anonimnih redakcija i poznatih izvora sa onih mesta odakle izvora ne bi smelo biti. Mi imamo slučaj da jedan medij iz dana u dan objavljuje transkripte sa poligrafa raznoraznih lica optuženih za najteža krivična dela u ovoj zemlji. Imamo informacije koje dolaze isto tako iz anonimnih izvora, koje dolaze iz istraga, iz pritvora, sa saslušanja, iz tužilaštva. Imamo ljude koji se hapse na naslovnim stranama medija čak u onom momentu kada protiv njih ne postoji nikakva optužnica. Kada je u pitanju informacija o obustavi krivičnog postupka, imamo jedan veoma interesantan podatak, kada je svojevremeno privedena grupa ljudi u Kraljevu koji su bili privedeni zbog sumnji da su učinili zloupotrebe prilikom obnove Kraljeva nakon zemljotresa. Tada su u svim medijima ti ljudi proglašeni najgorim ljudima, čudovištima koji na takav način zloupotrebljavaju tuđu nesreću itd. Kada je postupak protiv njih obustavljen, kada je ustanovljeno da nisu počinili krivično delo, ta informacija se nigde u medijima nije pojavila. Zato je važno da kod ovog – informacija o obustavi krivičnog postupka, postoji i obaveza da se ta informacija objavi na istom mestu u istom obimu sa istom opremom kao i informacija o tome da se protiv nekoga vodi krivični postupak. Veoma usko vezano za to je situacija sa regulatornim telima. Sve ono što je postojalo kao zabrana do sada, postoji i u ovom zakonu. To su pretpostavka nevinosti, zaštita podataka o ličnosti, objektivnost, neophodnost da se saslušaju obe strane. Međutim, isto tako imamo situaciju i činjenicu, koje su građani svesni, da to do sada baš i nije bilo tako i da regulatorna tela nisu uvek reagovala na pravi način. Jedna od zabrinutosti udruženja novinara je bila ta što je izgleda predlogom zakona ostavljeno dosta mogućnosti za neko arbitrarno delovanje tih regulatornih tela. Čini mi se da nije otklonjeno. Opet, ukoliko bude mogućnosti da se razgovara na tu temu, mi imamo predloge amandmana koji bi mogli tako nešto da isprave. Činjenica jeste da u mnogim situacijama kada su morala reagovati, ta regulatorna tela su ostala potpuna nema. Šta ćemo sa vlasnikom televizije koja ima nacionalnu frekvenciju na kojoj godinu i po dana nijedan jedini kritički ton o radu Vlade se nije mogao čuti? Šta ćemo sa istim tim čovekom koji koristi tu istu nacionalnu frekvenciju koju ima za obračun sa svojim poslovnim nekim protivnicima, konkurencijom, sa zemljama čitavim ukoliko ima problem sa njihovim poreskim administracijama? Šta ćemo sa tim kada se zaista u medijima pojavljuju izvori iz onih mesta iz kojih izvora ne bi smelo biti? Šta ćemo sa tim kada se jedne novine aktivno uključe u rad između nekakvih tamo grana u policiji i danima pišu isključivo o tome na svojim naslovnim stranama? Šta ćemo sa tim kada se predsednik jedne opozicione partije 300 puta za dve godine nađe na naslovnim stranama sa najtežim optužbama, bez ikakvih dokaza, a da se pri tom protiv tog čoveka ne vodi nijedan jedini krivični postupak, a da ne pričam o tome da optužnice nema itd. To su sve stvari u kojima su regulatorna tela ostala nema. Mislim da postoji obaveza da se ona maksimalno ojačaju, kao što je slučaj sa svim regulatornim telima u ovoj zemlji, pa i sa ovima. To je nešto u čemu će da se vrlo rado učestvovati. To nas dovodi do naredne teme, a to je kaznena politika koja je vrlo čudnovata u pojedinim svojim delovima. Primera radi, ali ovo je zaista samo primer, članom 140. Predloga zakona o javnom informisanju i medijima se predviđa da je kazna za to da ako se u objavljenoj informaciji neko označi učiniocem kakvog kažnjivog dela, odnosno oglasi krivim ili odgovornim pre pravosnažnosti odluke suda i ako sadržaj medija, koji može ugroziti razvoj maloletnika, nije jasno i vidno označen oznakom koju maloletnik može učiniti prepoznatljivim u objavljenoj informaciji koja je podesna da povredi njegovo pravo ili interes, kazna za to je 50 hiljada dinara. To je zaista za ozbiljan razgovor na ovu temu neprikladno. Ako će neko zbog toga što je ugrozio prava maloletnika da plati 50 hiljada dinara, verujte da ga to ni na kakav način neće sprečiti da to čini ubuduće, ubuduće, a da ne pričam o ovom stvarima da će zaista medijske presude, umesto sudskih presuda, koštati one koje iznose 50 hiljada dinara. To je prosto neprihvatljivo.
Vreme.
Završavam. Ima još mnogo, kao što vidite, tema za razgovor. Ono što možemo da se složimo jeste da ima dobrih stvari, može biti mnogo bolje. Vreme je bilo kratko. Mi smo spremni da razgovaramo o eventualnim promenama.
Gospodin narodni poslanik Vladimir Đukanović, po Poslovniku. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Reklamiram član 107. – dostojanstvo parlamenta. Podsetiću vas da su i novinari deo ovog parlamenta, jer izveštavaju iz njega ovde. Neko vređa novinare, čitav esnaf, pričajući im o autocenzuri. Ovde neko hoće da kaže da su novinari ljudi bez mišljenja i da se otprilike trude, pišu tekst, pa onda ga sami povuku. Zamolio bih vas da u buduće niko tako više ne vređa novinare. Kao poslanik vlasti, apelujem na kolege novinare da što kritičniji budu prema vlasti zato što je to dobar korektiv u društvu. Ako već konačno pričamo o medijskom linču, a pomenut je naš bivši kolega Goran Knežević, pošto je bio poslanik, pa medijski linč je on preživeo od strane takvih demokratskih medija, gde ni jedan novinar nije smeo da pisne od Dragana Đilasa, ili već ne znam od koga, ili Bojana Pajtića. Preživeo je najgori mogući medijski linč. Trinaest meseci je bio u pritvoru na pravdi boga, dobio oslobađajuću presudu, niko mu se nije ni izvinio. Zaista bih vas zamolio da ubuduće reagujete na ovakve stvari. Hvala.
Da li želite da se Skupština u danu za glasanje izjasni. (Ne.) Reč ima ministar u Vladi Ivan Tasovac. Izvolite.
Na samom kraju ste spomenuli ovu kaznu od 50 hiljada. Postoji razlika između kazni za fizička lica i za pravna lica. Druga stvar, ovaj zakon je tu usklađen sa drugim zakonima koji propisuju visinu kazne. Moram da vam skrenem pažnju na jedan detalj. Kažete da su se ovi zakoni nenadano pojavili. Ovi zakoni su bili najavljeni u ekspozeu premijera Vučića. Sa druge strane, hitan postupak ste nazvali sramotnim načinom. To sam zapisao. Rekli ste da se ovi zakoni donose na sramotan način. Nešto što je u skladu sa zakonom, nešto što je u skladu sa Poslovnikom Skupštine ne bih okarakterisao kao sramotno. Još jedanput dajemo pojašnjenje da su, zbog našeg pridruživanja EU, nama neophodni reformski zakoni koje moramo da donesemo što pre. To se ne tiče samo Zakona o medijima i Zakona o privatizaciji. Takav je bio i Zakon o radu. Pošto ste se vi referisali na „Transparentnost Srbije“, moram vam reći oko jednog drugog Zakona o elektronskim medijima, „Transparentnost Srbije“ je ovako okarakterisala…Dakle, kako bi javna rasprava trebala da izgleda, pokazuje primer Ministarstva kulture. Javne rasprave u Nacrtu zakona o elektronskim medijima. Svi prispeli komentari objavljeni su na sajtu ovog ministarstva, a nakon što je radna grupa ministarstva razmatrala primedbe na tekst Nacrta. U posebnom dokumentu je objavljen rezultat tog razmatranja, pojedinačno za svaki komentar. Naravno, nismo zadovoljni zato što neki od naših predloga nisu prihvaćeni, kao ni argumenti zbog čega to nije učinjeno. Pored toga, smatramo da je ovo krupan korak unapred i dobar putokaz za druga ministarstva u tome kako treba da postupaju kada organizuju javne rasprave. Vrlo dobro znate, i to nismo pominjali kao argument, da se mesec i nešto dana Vlada bavila poplavama i saniranju posledica poplava. Da li bi bilo sada opravdano, jer ovde se govori o ovim zakonima već pune dve godine, odlagati za još dve nedelje, za još mesec dana? U ovom trenutku smo apsolutno u poziciji da moramo donositi one zakone koji ni malo nisu popularni. Što se tiče ovog zakona, ono što je meni iz ove dosadašnje rasprave čini, jeste da postoji konsenzus koji su postigla sva novinarska udruženja, Evropska komisija itd, a to je konsenzus tome da su ovo suštinski bitne stvari, da medijska scena postane daleko transparentnija, bolja i da naši građani imaju bolje informisanje i pri tome da prati, na najbolji mogući način, ono što u ovom trenutku predstavlja evropsku praksu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik mr Aleksandra Jerkov, replika. Izvolite.
Radi istine, nisam rekla da je hitan postupak sramotan, nego je sramotno to da imamo manje od 24 sata da se upoznamo sa 333 člana. Javna rasprava je jedno. Ono što je suština javne rasprave jeste da taj dokument pretrpi nekakve promene u toku javne rasprave, između ostalog, zato se ona i organizuje. Ono što je predlog zakona u odnosu na nacrt zakona je nešto sasvim drugo i nešto za šta predstavnici udruženja novinara tvrde da nisu znali kako izgleda, a ja kao poslanik mogu da potvrdim da mi nismo znali kako to izgleda. To nije kritika vama. Vi imate pravo, kao Vlada, da upućujete Narodnoj skupštini zakone i da tražite da oni budu po hitnom postupku. To je problem u Skupštini što mi od 31 zakona 30 usvajamo po hitnoj proceduri. To je stvar našeg viđenja toga šta ova Skupština treba da radi i na kakav način treba da razgovara o onome što nam Vlada upućuje kao predlog zakona. Prihvatam odgovor za poplave. Malo je postao izlizan, ne znam kako bih rekla, posebno što nije sasvim jasno šta je tačno Ministarstvo kulture i informisanja mesec i po dana radilo u vezi sa saniranjem posledica poplava. Ne želim da ulazim u to. Jedino radi pojašnjenja sam imala potrebu da kažem da nije problem u tome što ste vi uputili zakon po hitnom postupku, već je problem u tome što mi o svim zakonima u ovoj Skupštini razgovaramo tako da ne prođe ni 24 sata od momenta njihovog pristizanja u Skupštinu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Riza Halimi, kao ovlašćeni predstavnik. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, govoriću o medijskim zakonima. Počeću sa onom malopređašnjom temom o obavezi plaćanja TV pretplate i o ovim novim predviđenim taksama koje su iste prirode. Ovim prilikom ponovio bih dilemu koju sam ovde iznosio ranije. Kome bi građani Preševa trebali da plaćaju tu taksu? Da li RTS-u koji ne obezbeđuje normalno praćenje ovih programa, jer nemaju repetitore ni pojačanje TV signala u ovoj opštini? Da li treba platiti lokalnoj organizaciji koja omogućava praćenje satelitskog programa? Zatim je ovde najvažnije dodatno pitanje, da li je logično da građani albanske nacionalnosti plaćaju ili dosadašnju pretplatu ili novu taksu kada nemaju baš nijednog minuta programa na albanskom jeziku? Sedam godina ja ovde ovo pitanje postavljam i nikada odgovor ne dobijam i nastavljamo da imamo istu situaciju. Znam da je sasvim drugačija praksa u ovoj godini, ali ja govorim o Preševu, Bujanovcu i Medveđi, i onom osnovnom, ustavnom, zakonskom pravu da i nacionalne manjine imaju pravo na informisanje na svom maternjem jeziku. Takođe, važno je da li će ovaj javni servis i kako će pisati o ovom području? Da li će to biti kao do sada, povremeno kada ima afera društveno političkih ili drugačijih priroda sa senzacionalističkim primesama, sa unapred postavljenim klišeima koji se s vremena na vreme odmah pojavljuju. Samo se čeka određeni trenutak, pa se o tim klišeima, šablonima, ne samo o Preševskoj dolini nego i u Sandžaku, to je mislim jedna ustaljena dosadašnja praksa. Do sada je javno informisanje na albanskom jeziku na ovom području obavljano preko lokalnih medija, koji su otvoreni nakon 2002. godine. Novi medijskim zakonima je predviđeno da će jedino RTS, RTV dalje funkcionisati kao javni medijski servisi. U ovoj situaciji smatram da će biti nedovoljne odredbe iz člana 13. i člana 16. Predloga zakona o javnom informisanju, da se obezbeđuje adekvatno informisanje na jezicima manjina. Ove odredbe su uopštene, neodređene, čak po meni neobavezujuće. U situaciji kada RTS nema ni minut programa na albanskom jeziku i kada će se na osnovu člana 142. Predloga zakona o javnom informisanju od 1. jula naredne godine biti prekinuta dosadašnja praksa finansiranja lokalnih medija od stranke lokalnih samouprava, a pošto je po članu 142. predviđeno da će privatizacijom dosadašnjih lokalnih medijskih servisa koji su informisali na albanskom jeziku imati obavezu samo pet godina nakon privatizacije da sačuvaju dosadašnju programsku šemu. Veoma je neizvesna sudbina informisanja uopšte na svim jezicima nacionalnih manjina. Šta će biti nakon pet godina, usled ogromnih finansijskih problema? Kako se može obezbediti onda zakonska obaveza informisanja na jeziku manjina kada kupac ima nakon tog perioda kompletna prava da sam određuje svoju programsku šemu? Kako će biti distribuirana sredstva za finansiranje, ono što je predviđeno od republičkog nivoa, pokrajinskog, a pogotovu od strane lokalne samouprave, opštine, koje su do sada kompletno finansirale svoje lokalne medije, a ujedno diskriminisale privatne medije koji su imali do sada najminimalnije uslove za normalan rad? Da li postoji opasnost da se u toj situaciji nađu i ovi novi privatizovani dosadašnji mediji koje je izdašno finansirala lokalna samouprava? Veliko je pitanje pitanje šta će biti, da li će se za godinu dana pojaviti zainteresovani kupac ovih lokalnih medija? Ti lokalni mediji su prenatrpani, imaju veliki broj radnika i ko će biti taj kupac koji će biti u stanju da normalno funkcioniše? Ili će se pojaviti ona praksa dosadašnje loše privatizacije? Juče sam rekao, preko 500.000 vredna firma je prodata za 2500 evra i na kraju su svi radnici ostali na ulici. Da li je moguće da se isto desi sa tim dosadašnjim lokalnim medijskim servisima, da imaju istu sudbinu? Kakva će onda biti sudbina informisanja na jeziku manjina? Šta je predviđeno članom 16? Kaže – data mogućnost da i nacionalni saveti formiraju ove ustanove, ali priznaćete da nije ista situacija kao u članu 2. kada se govori o formiranju. Drugo je kada se kaže – formira se ustanova koja će da obavi ovu delatnost i na primer, na teritoriji Kosova, a ovde se predviđa samo kao mogućnost. Dakle, da se da mogućnost. Koju će mogućnost da imaju nacionalni saveti sa ogromnim finansijskim problemima koje imaju? Ako će od toga da zavisi informisanje na jeziku manjina, onda je sudbina veoma neizvesna. Šta sada? U ovoj situaciji, mislim da mora čvršća zakonska obaveza da se predvidi za državni medijski servis RTS, u formiranju redakcija za manjinske jezike. U tom slučaju je sigurnije, bezbednije da se neće ugroziti neophodni minimum koji je garantovan Ustavom, zakonom, međunarodnim konvencijama. Tek tada bi se moglo reći da će biti izvesnije, kakav će biti program, u kojoj količini će biti obezbeđen na jeziku manjina. Bez tih redakcija za manjinske jezike, informisanje na ovim jezicima je po meni drastično ugroženo postojećim predviđenim normama. Nastavio bih o ovim članovima u Zakonu o javnom servisu, imate član 9. u stavu 1. kaže se javni medijski servis dužan je da u programima koristi srpski jezik, ćirilično pismo i znakovni jezik, kao oblik komunikacije gluvih i nagluvih osoba. Tu se uopšte ne spominje informisanje na jeziku nacionalnih manjina. Tek se u stavu 2. indirektno spominju programi namenjeni pripadnicima manjina, da li će biti titlovani ili neće na srpskom jeziku. Ali to je indirektno, a nije uopšte predviđena direktna obaveza u članu 9. da će javni servis koristiti i jezik nacionalnih manjina. Zatim, u članu 8. istog zakona imate, po meni, opet neprihvatljivu formulaciju gde uvažavanje jezičkog i govornog standarda kod jezika manjina se ograničava na prostor i ograničava se u odgovarajućoj srazmeri. Sada postavljam pitanje da li jezički standardi, govorni standardi kao kvalitet, da li se mogu prostorno ograničiti ili nekom srazmerom ograničiti? Ili ima standarda nema standarda. Drugo je pitanje – gde i u kojoj će meri ti programi biti organizovani na jeziku manjina? Standardi, govorni standardi, oni moraju do kraja da se ispoštuju u programima, da li su oni na srpskom ili na jezicima manjina. Tako da, mislim da će preko amandmana koje smo podneli kao poslanička grupa SDA PDD od toga zavisiti i krajnji naš stav o ovim zakonima i mi ćemo konkretnije obrazložiti u diskusiji, u detaljima, u pojedinostima imati prilikebliže o predloženim formulacija, predloženim odredbama ovih zakona da pokušamo, naravno uz saglasnost Vlade, da poboljšamo ove zakone. Hvala vam.
Zahvaljujem. Za reč se javio ministar u Vladi Ivan Tasovac. Izvolite.
Samo da pojasnim. Dakle, na primedbu da se RTS ne vidi u Preševu, ovaj zakon upravo i predviđa da do 2016. godine finansiranje javnih servisa ide iz budžeta, tako da građani Srbije će plaćati taksu tek od 1. januara 2016. godine. Obzirom da je rok za digitalizaciju jun 2015. u tom trenutku će sigurno biti vidljiv RTS, tako da će i građani Preševa kao građani Republike Srbije moći da plaćaju taksu. Kada govorite o tome da je ovaj zakon predvideo samo pet godina, znači nemenjanja programske šeme, ne bih koristio reč samo, ja bih rekao čak pet godina i mislim da je to nešto što predstavlja upravo jedan značajan znak do koje mere je ovoj Vladi Srbije stalo do informisanja na jezicima svih manjina. Još da vam pojasnim vezano za konkretno informisanje u Preševu. Opština Preševo će biti u mogućnosti i obavezi da raspiše konkurs za sufinansiranje na albanskom jeziku, tako da ovaj zakon je upravo predvideo sve mogućnosti da nacionalne manjine imaju onakvo informisanje kako predstavljaju evropski standardi. Takođe, ako govorimo o mogućnosti neuspešne privatizacije, zapravo ovde u zakonu je predviđeno da u slučaju da privatizacija ne uspe akcije će biti podeljene novinarima. Ponuđene, u slučaju da ih oni ne prihvate, taj medij će biti brisan iz registra medija. Opet ponavljam, od 1230 medija, odnosno glasila koji su registrovani u APER, mi ovde govorimo o 81.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dejan Čapo, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovani ministre, drage koleginice i kolege poslanici, poslanička grupa Liga socijal-demokrata Vojvodine, imala je u početku nekoliko proceduralnih zamerki. Dve su zamerke, a to je donošenje zakona po hitnom postupku i, naravno, donošenje zakona bez javne rasprave. Ako kažemo da se opet donose zakoni po hitnom postupku, što vi naravno imate proceduralno pravo, znate da se nama poslanicima ostavlja jako malo vremena da se na pravi način pripremimo i da vama pomognemo na konstruktivan način i konstruktivnim predlozima da unapredimo postojeća zakonska rešenja. Uprkos tome, poslanička grupa Lige socijal-demokrata Vojvodine podnela je skoro 30 amandmana na zakonska rešenja. Nadam se da ćete ih ozbiljno proučiti i neke od njih i prihvatiti. Ako kažemo da se zakoni donose bez javne rasprave, mi na to da za ovu konačnu verziju zakona nisu konsultovani medijski stručnjaci, civilni sektor, sindikati, novinarska i strukovna udruženja. Mislim da je ovo vrlo osetljivo pitanje, jer znamo da se ovim zakonima regulišu mnoga važna pitanja od privatizacije, medija, zaštite javnog interesa građana u sferi informisanja medijskih sloboda, međunarodnih standarda u ovoj oblasti itd. Naravno, pozdravljam volju i nastojanja Vlade Republike Srbije da pokuša da reši poprilično nagomilane i složene probleme u ovoj oblasti. Dobro je što su predloženi zakoni u koordinatama medijske strategije iz 2011. godine i što će, kako je ministar rekao, biti napretka i u usklađivanju sa praksom kakva postoji u državama EU, obezbeđivanju transparentnosti vlasničke strukture, definisanja javnog interesa i zaštita medijskog pluralizma. Ono što mi kao poslanici Lige socijal-demokrata Vojvodine zameramo i koje su nam nejasnoće, a to je da Predlogom zakona o javnim medijskim servisima Vlada je kao jednu od najvažnijih mera ukinula pretplatu najmanje 16 meseci, tako da će se i RTS i RTV finansirati direktno iz budžeta, to je gospodin ministar i u prethodnom izlaganju spomenuo. Mislimo da o proklamovanoj nezavisnosti javnih medijskih servisa nema ni govora, imajući u vidu da nigde, pa čak ni u prelaznim i završnim odredbama, čak ni u obrazloženju zakona, nema ni nagoveštaja kolika sredstva su predviđena za rad RTS i RTV do momenta uvođenja takse. To je 01.01.2016. godine. To dovodi i RTS i RTV u dugačak red javnih preduzeća koja čekaju usvajanje budžeta za 2015. godinu. Međutim, otvara se pitanje jer se iz predloga ne vidi kako će i RTS i RTV završiti finansijski tekuću godinu nakon zakonskog ukidanja pretplate, to je osam dana nakon objavljivanja u „Službenom glasniku“. U članu 62. u stavu 3. se samo spominje Uredba Vlade kojom se reguliše način prenosa sredstava i kontrole korišćenja sredstava, ali ne i koji je to iznos ili barem način na koji Vlada misli da ga odredi. Zarad građana, podsetiću da su javni medijski servisi najčistiji proizvod građanskog društva, bar je tako u Evropi, a mislim da su intencije i Vlade da se upravo tako i reše neke stvari, da je upravo javni medijski servis, javni servis za građane finansiran od strane građana i, naravno, pre svega, bitno kontrolisan od strane građana, a ne od Vlade. Suprotno od javnog servisa je svakako državna radio televizija javnog preduzeća, gde medijski sadržaj stvaraju činovnici, a ne kreativci. Kada je u pitanju Zakon o javnom medijskom servisu, Liga socijal-demokrata Vojvodine, mislim da jedna stvar nije dovoljno regulisana. Nama je poprilično bitna, a to je obezbeđivanje sredstava za obnovu objekata i opreme RTV. Podsetiću vas da 1999. godine, tokom bombardovanja, je RTV ostala bez 100%, ponoviću, 100% produkcionih studijskih kapaciteta. Na lokaciji Mišeluk potpuno su uništena tri televizijska studija, režija, montaže, namenski izrađeni i opremljen prostor za televizijsku produkciju informativnog, zabavnog, igranog, dečijeg, obrazovnog programa za dva TV kanala. Od te 1999. godine, već putnih 15 godina Televizija Vojvodine radi u neadekvatnom iznajmljenom prostoru koji ne može, zato što je, naravno iznajmljen, da adaptira i privodi specifičnoj nameni koja je bitna za potrebu televizijske produkcije i primerena potrebama savremenog gledaoca. Reći ću vam samo da je za zakup tog neadekvatnog prostora u poslednjih 15 godina potrošeno više od 5,5 miliona evra. Mislim da bi privođenje nameni neke lokacije RTV rešila prostorne potrebe svog razvoja, bar za narednih 15 godina. Time bi se, naravno, stvorili uslovi za uvođenje savremene produkcione tehnologije, dostizanje potrebnog tehnološkog standarda i smanjenje broja zaposlenih. Napravili smo neku kalkulaciju da je za izgradnju televizijskog doma sa studijima i pratećim prostorom potrebno obezbediti 15 miliona evra, aza njegovo opremanje po najnovijim tehnološkim principima takođe još 15-ak miliona evra. Mislimo da bi na taj način Radio-televizija Vojvodine, posle 15 godina, mogla da uhvati korak sa republičkim Javnim medijskim servisom. Podsetiću da je tokom 70-ih i 80-ih godina u potpunosti iz sopstvenih sredstava, zapravo sredstava građana Vojvodine prikupljenih putem televizijske pretplate, bez podrške budžeta ili nekih drugih eksternih finansijskih sredstava, na prostoru od preko šest hektara ukupno izgrađeno, infrastrukturno i tehnološki opremljeno preko 22 hiljade kvadratnih metara. Mi smo sve ovo stavili u jedan amandman poslaničke grupe i mislimo da će se predloženim rešenjem izbeći da građani i građanke Vojvodine još jednom iz pretplate ili takse plaćaju za ono što su već jednom izgradili. Među definisanim javnim interesima nalazi se informisanje na jezicima nacionalnih manjina. Svakako pohvaljujem što je zakonodavac prepoznao to kao vrednost, u svakom slučaju. Međutim, već dugo nova istraživanja beleže visoku etničku distancu Vojvodine kao i getoizaciju, mogu slobodno reći i samo getoizaciju manjinskih zajednica. Mediji zatvoreni u svojoj sredini i u svoj jezik doprinose stvaranju etničke distance. U ovako definisanim javnim interesima u članu 15. moguće je pročitati da se država Srbija opredeljuje za getoizaciju manjinskih zajednica, odnosno da podstiče da nacionalne zajednice u Srbiji, naročito u Vojvodini, žive ne jedni sa drugima nego jedni pored drugih. Savremene evropske vrednosti na koje se toliko pozivamo zasnivaju se na suživotu i, naravno, na isprepletenosti kulture i jezika, tzv. interkulturalnosti. Država Srbija mora u međuetničkoj komunikaciji i interkulturalnostida prepozna javni interes, pogotovo kad je informisanje u pitanju, da se ne bi desilo da imamo određene i ozbiljne političke i društvene turbulencije. Odredba o međuetničkoj komunikaciji može da omogući opstanak i razvoj medija koji imaju sadržaj na više jezika, a koji su veoma važni za Vojvodinu. Oni mogu da budu ugroženi medijskom reformom, ako se ne prepoznaju kao specifičnost. Mi smo takođe jednim amandmanom predložili Vladi da se ta stvar reguliše. Što se tiče pluralizma ideje mišljenja, smatramo da je on od presudne važnosti za demokratizaciju društva, upravo zbog naše duge nedemokratske tradicije. Mediji kojima su osnivači nacionalni saveti nacionalnih manjina izuzimaju se iz procesa privatizacije i oni će biti svojevrsni javni servis janjinskih zajednica. Činjenica je, međutim, da u Predlogu zakona ne postoji deo koji će omogućiti nezavisnost uređivačke politike ovih medija, već oni mogu da budu samo oglasne table manjinskih elita. Dakle, mislimo da ovaj zakon u ovim odredbama ne garantuje baš slobodu medija izražavanja na jezicima nacionalnih manjina. Ovo pitanje je veoma važno jer smo u nedavnoj prošlosti imali nekoliko primera drastičnih kršenja medijskih sloboda u medijima na manjinskim jezicima. Što se tiče lokalnih medija koja je, po nama, poprilično važna tema, mislimo da je neophodno u zakonu ugraditi garancije koje će obezbediti da država na svim nivoima, posebno lokalne samouprave, izdvajaju značajna sredstva za medijske sadržaje, odnosno da će sredstva koja se u medijski sektor ulaganja kroz finansiranje medija i medijski sadržaj subvencionisanja javnih preduzeća i ustanova koje su se bavile informisanjem i dalje opredeljivati određena sredstva za informisanje, ali sada kroz konkursno-projektno finansiranje medijskih sadržaja, u skladu sa javnim interesom. Država mora da bude garant ostvarivanja javnog interesa u medijskoj sferi i, naravno, u samim lokalnim sredinama. U suprotnom, ovaj zakon može da ima suprotan efekat od očekivanog, odnosno može da umesto da unapredi medijsku scenu, doprinese gašenju velikog broja medija i otpuštanju novinara, pre svega u lokalnim samoupravama. Mislimo da će u ovom slučaju zakon favorizovati velike centralne medije u odnosu na regionalne i lokalne, što nije prihvatljivo i vodi daljoj decentralizaciji zemlje. Mi bi u Vojvodini zaista voleli, i ja kao građanin Zrenjanina, da mogu na televiziji da gledam osim „Beogradske hronike“ i zrenjaninsku hroniku, da vidim subotičku hroniku, hroniku grada Kruševca, Kraljeva ili bilo kog drugog grada. Potrebno je definisati da u privatizaciji medija mogu da učestvuju samo ona pravna lica koja se najmanje tri godine bave informativnom delatnošću, kao i pravna lica kojima su osnivači fizička i pravna lica koji se duže od pet godina bave informativnom delatnošću. Zašto to mislimo? Radi se o tome da je protekla privatizacija medija u Srbiji bila bezuspešna jer su medije kupovala preduzeća i pojedinci koji su imali sasvim druge namene, a ne opstanak i razvoj tog medija. Želeli su da dođu do nekretnina i sl. Vrlo često su to bili potpuno nestručni ljudi. Zbog toga su i mnoge privatizacije propale. Mi smo kroz amandmane pokušali da ispravimo ovaj loš deo zakonskih rešenja i nadam se da ćete ih prihvatiti. Što se tiče Zakona o elektronskim medijima, kada su u pitanju članovi saveta regulatora, podneli smo amandman kojim ćemo kasnije, kada bude rasprava u pojedinostima, detaljnije objasniti i obrazložiti, ali, suština je da mislim da treba da promenimo način biranja i da se omogući što šira participacija stručne javnosti u radu saveta, posebno civilnog sektora, što bi omogućilo dodatnu profesionalizaciju i nezavisnost rada saveta, u skladu sa toliko zagovaranim evropskim vrednostima koje su na različite načine već, mogu pohvaliti, apostrofirane u Predlogu zakona. Takođe se omogućuje i predstavnicima medija, vlasnicima i predstavnicima novinara, a pre svega novinarskim udruženjima, da imaju predstavnike u savetu regulatora, što će doprineti, naravno, demokratizaciji kroz zastupljenost svih zainteresovanih strana u ovom svetlu, a time i podignuti nivo medijskih sloboda. Još nekoliko stvari je nama u Ligi socijaldemokrata Vojvodine bitno, a to je da se u mnogim članovima ubaci deo vezan za nadležne organe AP Vojvodine. Reći ću samo zašto. Jer u članovima 62. i 63. Zakona o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine se jasno definiše javno informisanje i na pokrajinskom nivou i predviđa se da AP Vojvodina preko svojih organa u oblasti javnog informisanja u skladu sa zakonom donosi strategiju razvoja u oblasti javnog informisanja na teritoriji APVojvodine, naravno, u skladu sa republičkom strategijom u oblasti javnog informisanja. Zato i mislimo da treba da se uključe i nadležni organi AP Vojvodine koji će sarađivati sa regulatorom. Spomenuću samo još jednu stvar, koja je meni poprilično bitna, a to je da je u poslednjih pet godina više od 300 novinara što verbalno, što fizički napadnuto. Mislim da bi ovaj zakon trebao te stvari mnogo bolje da reguliše. Što se tiče poslaničke grupe Lige socijaldemokrata Vojvodine, u zavisnosti od sudbine naših amandmana, ja se nadam da će ih Vlada poprilično dobro razmotriti jer su rađeni u najboljoj nameri i mislimo da su konstruktivni i da će unaprediti sva zakonska rešenja, ali u zavisnosti od toga ćemo se opredeliti na dan glasanja kako ćemo glasati. Hvala puno.
Zahvaljujem se, gospodine Čapo. Reč ima ministar u Vladi, Ivan Tasovac. Izvolite.
Zahvaljujem se na vašoj diskusiji, ali meni se čini da ste verovatno napravili lapsus kada ste rekli da ovi zakoni nisu imali javne rasprave. Ovi zakoni su upravo prošli kompletno sve javne rasprave, tako da je to nešto što naprosto ne stoji. S druge strane, kada govorite o Radio-televiziji Vojvodine, upravo ova Vlada je prepoznala značaj Radio-televizije Vojvodine i posebno njihovih programa na jezicima manjina i vrlo jasno i transparentno definisala i sada u ovom trenutku državnu pomoć koju dobijaju oba javna servisa, a to je ukupno 7,5 milijardi i to se deli u procentima 77,5 prema 22,5. Ovo što govorite o idućoj godini ne može da stoji jer će biti definisano tek kada bude usvojen budžet. Samo još jedna stvar. Pošto ste pomenuli štetu koju je doživela Radio-televizija Vojvodine tokom bombardovanja, mi smo apsolutno svi svesni koliko su naši različiti i ne samo medijski sistemi doživeli štetu tokom bombardovanja. Naprosto, predvideti to zakonom i što se tiče RTV i što se tiče RTS, to mi se čini malo kao referisanje o broju regionalnih javnih servisa u odnosu na Austriju, Nemačku i Švedsku. Verujem da onog trenutka kada dostignemo bruto društveni dohodak koji imaju te zemlje, verovatno ćemo moći da pristupimo izmenama i dopunama ovih zakona. Bitno je da su ovi zakoni realni i da je moguće da ih primenjujemo od trenutka kada oni stupe na snagu, ukoliko ih Skupština usvoji.
Zahvaljujem se ministru Tasovcu. Izvolite, reč ima Dejan Čapo, ali recite mi po kom osnovu? (Dejan Čapo, s mesta: Samo želim da odgovorim.) Mislim da nemate mogućnosti da dobijete repliku, ali ipak izvolite, ali molim vas budite kratki. Izvolite.Reč ima narodni poslanik Dejan Čapo.
Samo kratko, vezano za RTV i za sredstva koja treba da budu obezbeđena za zgradu i za svu neophodnu opremu da bi televizija normalno radila. Ako se neke stvari ne reše, jasno zakonom, da će se ostaviti prostor, već je prošlo 15 godina, ništa nismo uradili da to može zaista da se otegne u neki nedogled i situacija da imamo informisanje svih građana Vojvodine na 10 različitih jezika, nam zaista nameće kao potrebu da imamo adekvatan prostor i da na pravi način rešimo to pitanje. Nadam se, ukoliko nije ovim zakonom regulisano, da ćete vi iz Ministarstva dati neki predlog da se bar definiše vreme i način kako bi mogao da se reši taj problem. Samo to, hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima ministar u Vladi, Ivan Tasovac. Izvolite.
Upravo prepoznajući važnost i javnog servisa, tj. RTV, Vlada Srbije i ovaj zakon definišu njihovo stabilno finansiranje. To je, mislim, već ono što je vrlo veliki pomak u odnosu na prethodni period.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima predsednik poslaničke grupe, narodni poslanik Balint Pastor. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, gospodo iz ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, za nas iz SVM je ovaj dan od posebnog značaja. Od posebnog je značaja zbog toga što smo se mi ovim temama poslednjih 10 godina jako puno bavili. Vodili smo bitku 10 godina za opstanak regionalnih i lokalnih javnih servisa. Pored toga, vodili smo bitku i za poštovanje načela pravne države zbog toga što smo se zalagali svo ovo vreme za mogućnost nacionalnih saveta nacionalnih manjina, da budu osnivači medija. Po našem Ustavu dostignuti nivo ljudskih i manjinskih prava ne može se smanjivati, a prema članu 79. Ustava pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo između ostalog i na osnivanje sopstvenih sredstava javnog obaveštavanja. Zbog toga sam rekao da smo vodili bitku i za pravnu državu, pa čak i za vladavinu prava. Mi smo u toj borbi ovih 10 godina bili praktično usamljeni. Imali smo saveznike u Partiji za demokratsko delovanje i u političkoj organizaciji SDA Sandžaka. Sa druge strane, imali smo stranke koje su dolazile na vlast, imali smo ministre, članove Vlade koji su se svih ovih godina zalagali za nasilnu privatizaciju medija ili ako vam se više sviđa termin za privatizaciju po svaku cenu regionalnih i lokalnih javnih servisa. Imali smo stručnjake ili eksperte, ako vam se više sviđa taj termin, koji su tvrdili da su manjinski mediji osnivani od strane nacionalnih saveta nacionalnih manjina, sa jedne strane i mediji čiji su osnivači lokalne samouprave, sa druge strane najveće pretnje slobodnom novinarstvu i nezavisnosti medija. Mi smo svih ovih godina objašnjavali neumorno da je Ustav na našoj strani, da su pojedini zakoni na našoj strani, da nema jedinstvene evropske prakse koja bi mogla da bude nametnuta Republici Srbiji i koja bi značila da se svi mediji moraju po svaku cenu privatizovati zbog toga što ima nekoliko država članica i EU, i OEBS, i Saveta Evrope, koje države i dan danas imaju svoje regionalne ili lokalne javne servise, a čiji su osnivači lokalne samouprave. Takvi mediji i danas postoje u Rumuniji, u Slovačkoj, u Mađarskoj, spominjem samo zemlje iz našeg regiona. Ali, bez obzira na to 2011. godine je doneta medijska strategija. Tada nisu bile na vlasti stranke koje su danas na vlasti, ili većina tih stranaka nije bila u vlasti. Ta medijska strategija 2011. godine je predvidela da nacionalni saveti nacionalnih manjina ne mogu da budu osnivači medija i da svi mediji čiji su osnivači lokalne samouprave moraju da budu privatizovane. Tada smo mi bili deo vladajuće većina i zalagali smo se za izmenu tog nacrta medijske strategije u junu 2011. godine i delimično smo bili uspešni pošto je u finalnoj verziji medijske strategija koja je doneta 28. septembra 2011. godine bilo predviđeno pravo nacionalnim savetima nacionalnih manjina da budu osnivači medija, ali se nažalost zadržao koncept privatizacije po svaku cenu onih medija, elektronskih medija čiji su osnivači lokalne samouprave bez obzira na to što su i tada važeći zakoni, na primer, Zakon o lokalnoj samoupravi i Zakon o Gradu Beogradu predviđale postojanje elektronskih medija čiji su osnivači lokalne samouprave, a koje emituju program i na jezicima nacionalnih manjina. Mi smo svih ovih godina objašnjavali da taj koncept nije dobar i da treba predvideti kada se već ide u privatizaciju ozbiljne garancije za opstanak tih medija. Oba naša borba za opstanak lokalnih i regionalnih javnih servisa čiji su osnivači lokalne samouprave se završava ne sada, ne danas. Ova borba se završila, nažalost ne slavno ili ako želite porazom, 21. februara 2014. godine kada je Ustavni sud Srbije u svojoj odluci broj 882/2010 naveo da pošto važećim Zakonom o javnim preduzećima za razliku od ranije važećeg zakona delatnost javnog informisanja nije predviđena kao delatnost od opšteg interesa ti je u ovoj delatnosti osnivač javnog preduzeća ne može biti ne samo Republika Srbija već ni autonomna pokrajina niti jedinica lokalne samouprave. Znači, praktično jei pravno gledajući ova borba za opstanak regionalnih i lokalnih javnih servisa izgubljena, odnosno 21. februara 2014. godine objavljivanjem u Službenom glasniku odluke Ustavnog suda. Mi smo u našem izbornom programu predvideli, a to je deo i koalicionog sporazuma koji smo potpisali sa Srpskom naprednom strankom, da će se novim setom medijskih zakona obezbediti očuvanje sadašnjeg nivoa informisanja na mađarskom jeziku, model privatizacije lokalnih elektronskih medija koji emituju programe na jezicima nacionalnih manjina i način njihovog finansiranja nakon privatizacije obezbediće očuvanje stečajnih prava nacionalnih manjina u oblasti javnog informisanja. Pošto predlozi zakona o kojima mi danas raspravljamo ispunjavaju ove kriterijume, mi ćemo glasati za predloženi set medijskih zakona. Mislim da nije nikakva tajna da smo od 23. jula ove godine, tj. u prethodnih pet-šest dana vodili danonoćno razgovore sa predstavnicima Ministarstva kulture i javnog informisanja da bi ovi predlozi zakona za nas bili prihvatljivi i da budu bolji i da odgovaraju građanima Srbije. Za nas su bila bitna četiri elementa, pre svega Zakona o javnom informisanju i medijima. Mi smo se zalagali za mogućnost da osnivači medija i dalje budu u skladu sa brojnim elementima našeg pravnog sistema, nacionalni saveti i nacionalnih manjina i da nacionalni saveti ne mogu osnivati samo ustanove ili fondacije, nego i privredna društva. Taj cilj smo postigli. Pošto ta mogućnost nije bila predviđena Nacrtom zakona, ali jeste predviđena kao rezultat naših konsultacija i našeg razgovora Predlogom zakona. Sa druge strane, od izuzetnog je značaja bilo pitanje normativnog i daljeg normativnog finansiranja onih medija, čiji su osnivači nacionalni saveti nacionalnih manjina, pošto je to stečeno pravo, s obzirom na činjenicu da su osnivačka prava nad ustanovama ili privrednim društvima koja izdaju listove „Madjarso“, „"Het nap"“, „Libertatea“ „Hlas ludu“ „Hrvatska riječ“, itd, preneta na nacionalne savete nacionalnih manjina, ali je AP Vojvodina i dalje u obavezi da finansira na normativnoj osnovi ta preduzeća, te ustanove, ili u krajnjem slučaju izlazak tih štampanih medija. Ta mogućnost nije bila predviđena Nacrtom zakona, ali jeste predviđena Predlogom zakona i mi smo zahvalni predstavnicima Ministarstva na otvorenosti i na vrlo dobrim i uspešnim razgovorima koje smo vodili u prethodnim danima. Sa treće strane, rekao sam da smo mi bili među malobrojnim strankama svih ovih godina koja se zalagala za opstanak regionalnih, lokalnih i javnih servisa i zalagali smo se za mogućnost opština i gradova da budu osnivači tih medija, ali da to nije bilo moguće više nakon stupanja na snagu Odluke Ustavnog suda, ma šta mi mislili o toj odluci suda, to se mora poštovati. Zbog toga se u ovim razgovorima nismo mogli zalagati za opstanak na taj način regionalnih javnih servisa, za koje smatramo da su potrebni i da građani Srbije zaslužuju da budu potpuno informisani i u odnosu na neke regionalne ili lokalne vesti, ili od lokalnog, ili regionalnog značaja. Kada je već to tako, zbog Odluke Ustavnog suda mi smo se zalagali za ugradnju vrlo ozbiljnih garancija za opstanak karaktera javnog servisa u tim medijima i nakon njihove privatizacije koja mora da se dogodi u sledećih godinu dana. Na naš predlog je u tekst ušla garancija vezao za kontinuitet u proizvodnji medijskih sadržaja. Pet godina ovi mediji, ne samo da moraju očuvati delatnost koju imaju neke od njih poslednjih četrdesetak godina pa i više, nego kontinuitet u proizvodnji medijskih sadržaja podrazumeva i obavezu održavanja udela programskog vremena na pojedinim jezicima nacionalnih manjina, odnosno udela informativnih, obrazovnih, naučnih, kulturno-umetničkih, dečijih, zabavnih, sportskih i drugih programskih sadržaja od javnog interesa na pojedinim jezicima nacionalnih manjina, u skladu sa programskom šemom u periodu od 12 meseci, koji je prethodio usvajanju ovog zakona. Zašto je ovo bitno? Ovo je bitno zbog toga da bi građani bili u situaciji da se na svom maternjem jeziku informišu i sledećih godina, kao što su to činili i prethodnih decenija. Nažalost, imamo vrlo, vrlo loša iskustva u vezi privatizacije medija u Srbiji. Imamo svega jedan dobar primer, jednu svetlu tačku u moru privatizacije, neuspešnih privatizacija medija, to je „Radio Srbobran“, koji je očuvao program na svim jezicima na kojima je emitovao program pred 2007. godine, kada je privatizovan, ali sa druge strane ne smemo zaboraviti nekada postojeće radio stanice koje su emitovale program na više jezika kakav je na primer bio „Radio Kula“ ili „Radio Sombor“ i znamo šta se desilo nažalost u slučaju privatizacije tih medija. Ova mogućnost i ove garancije u vezi kojih smo naišli na otvorenost i ministra Tasovca i njegovih saradnika u Ministarstvu kulture i javnog informisanja će obezbediti opstanak tih medija kao javnog servisa. Mislim da će svi špekulanti biti obeshrabreni da kupe te medije zbog zgrade, zbog imovine, ili iz raznih drugih pobuda, a ukoliko se ipak ne nađe kupac koji bi kupio pod tim uslovima te medije, a mislim da će vrlo često to biti slučaj, onda će se akcije preneti na zaposlene bez naknade i to će značiti opstanak tih medija i opstanak i karaktera tih medija u budućnosti. Iz ovih iznetih razloga, zbog ovih vrlo važnih garancija i raznih odredbi koje su ušle u Zakon na naš predlog, mi ćemo glasati za Predlog zakona o javnom informisanju, a na isti način su prihvaćene naše primedbe u vezi Zakona o elektronskim medijima i Zakona o javnim medijskim servisima. Poštovane su nadležnosti nacionalnih saveta nacionalnih manjina u većini slučajeva vezano za Zakon o elektronskim medijima gde će se uvesti nova mogućnost da nacionalni saveti budu ovlašćeni predlagači člana saveta regulatora, što je bitno zbog informisanja na jezicima nacionalnih manjina. Veoma je bitno da je u Predlogu zakona o elektronskim medijima predviđeno kod audio vizuelne medijske usluge civilnog sektora, da se one pružaju radi zadovoljavanja specifičnih interesa pojedinih društvenih grupa, pa se tu eksplicitno navode i nacionalne manjine. U ovom slučaju će pružalac medijske usluge moći da bude Udruženje zadužbina crkava u okviru lokalne, odnosno regionalne zone pokrivanja i te dozvole će se izdavati bez obaveze plaćanja naknade. Mislim da je to izuzetno bitno, a što se tiče Zakona o javnim medijskim servisima, veoma je značajno, što ćemo napokon imati dva ravnopravna javna servisa sa statusom pravnog lica, to je RTS i RTV. Sredstva koja javni medijski servis koristi su u svojini AP Vojvodine u slučaju RTV, naravno. Visinu takse će zajedničkom odlukom utvrđivati upravni odbori RTS i RTV što je isto značajno. Ono što je najbitnije, sredstva prikupljena po osnovu takse uplaćivaće se na podračun RTS i RTV otvoreno kod Uprave za trezor i ja se nadam da u vremena kada se nije znalo ni u ovoj oblasti šta je čije i šta je koliko iza nas i da će se na transparentan način finansirati rad javnih medijskih servisa i da će građani koji žive na teritoriji AP Vojvodine zahvaljujući tome što revnosno uplaćuju u budućnosti taksu, do sada pretplatu, videti korist i od toga, zbog toga što će program na RTV biti bolji, raznovrsniji zbog toga što će RTV raspolagati onim sredstvima sa kojima je trebala da raspolaže i po sada važećem zakonu, a da to nije uvek bio slučaj pošto se nije znalo u Novom Sadu koliko je uplaćeno i koliko RTS ili neko drugi doznačava republičkom, odnosno pokrajinskom, izvinjavam se, javnom servisu. Mi smo podneli svega jedan amandman vezano za Predlog zakona o javnom informisanju i medijima, i u vezi tog amandmana smo se usaglasili. Radi se o nadležnosti Nacionalnih saveta nacionalnih manjina koja se odnosi na pribavljanje mišljenja Saveta o kandidatima za odgovornog urednika programa na jeziku nacionalne manjine u slučaju javnog servisa. To je jedna nadležnost koja je predviđena Zakonom o Nacionalnim savetima nacionalnih manjina. I na kraju da zaključim podržaćemo ove predloge i zadovoljni smo zbog toga što iako nismo uspeli iz objektivnih razloga da osujetimo ovu privatizacija medija po svaku cenu ipak uspeli da očuvamo osnivačka prava i nacionalnih saveta, ali sa druge strane…
Vreme. Zahvaljujem.
… završavam, hvala, omogućimo opstanak regionalnih i lokalnih javnih servisa. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Marija Obradović. Izvolite.
Hvala. Poštovana predsedavajuća, uvaženi predstavnici Vlade, kolege poslanici, mislim da predlagač ovog zakona, dakle, Vlada i mi pripadnici stranaka koji će podržati ovaj predlog zakona možemo biti izuzetno zadovoljni tokom ove diskusije. Za onoga ko prati kod kuće, a za nas koji smo malo više upućeni u tu materiju, jer bavimo se ovim do detalja, nisu se mogle primetiti značajne zamerke. Nešto što bi bilo krupno, što bi menjalo suštinu zakona, što će izazvati velike proteste među ostatkom predstavnika vlasti u ovom velikom Domu. To su bile zaista minimalne zamerke negde u tehničkom smislu, negde nijanse u primeni određenog člana zakona, ali ono što zaista jeste jedna linija koja se primećuje tokom ove diskusije je da je zakon zaista dobar, da Predlog zakona i da one potvrde da je Predlog zakona zaista dobar koji smo dobili od međunarodne javnosti, od međunarodne zajednice, od Evropske komisije, od stručnjaka, od strukovnih medijskih udruženja koji su podržali ovaj predlog zakona na kome smo svi zajedno radili i prethodnih ne meseci, nego godina, zaista potvrđuje da je ovog puta pred nama jedan odličan Predlog zakona koji uređuje vrlo tešku i komplikovanu oblast medijskih zakona. To je oblast zakona koja u bilo kojoj zemlji u svetu se vrlo teško i komplikovano reguliše, jer sloboda medija je nešto što ne možete spakovati ni u četiri zida niti u određenu kutiju, ali vrlo teško i u, pa, sad recimo, i u ovih tri stotine članova jednog zakona, jer to je negde suština regulisati, probati da damo neke okvire u kojima će se kretati slobode medija, jer moramo je nečim barem definisati. Nećemo ograničiti, jer nemoguće je ograničiti ni slobodu javne reči, niti slobodu informisanja u demokratskom društvu, i to nije ničija namera, i to je ono što se odlično vidi tokom cele diskusije. Kolege koje su imale zamerke na ovaj predlog zakona, stoje njihove zamerke, i svakako da ćemo kroz amandmane razgovarati šta je to što možemo da uradimo, neke zamerke tu stoje. Moram reći, a da me građani i javnost pogrešno ne shvate, ako je najveća zamerka ovog predloga zakona ukidanje pretplate i uvođenje takse, mi smo onda na odličnom putu. Taj je jedan član zakona, ta jedna zamerka među tri stotine članova Predloga zakona možda bude nešto o čemu možemo da razgovaramo. Kažem ne želim da me neko pogrešno shvati, iznosim lični stav, ali sam jako zadovoljna i kao novinar i kao neko ko je 20 godina u medijima i neko ko je napravio nekoliko lokalnih medija i znam koliko se teško živi i radi, koliko se teško provlačilo kroz iglene uši tadašnjih medijskih zakona, tadašnjeg političkog bahaćenja, tadašnjeg političkog progona. Poslednjih osam godina bavim se politikom, pre toga sam bila uglavnom u lokalnim medijima i uglavnom i informativnom programu i znam kakav je progon bio i urednika i novinara koji su želeli da razmišljaju drugačije. Onog trena kada sam ušla u politiku bavila sam se informativnom službom u stranci. Tog trenutka sam zaista osetila, ako sam možda kao novinar i bila zaštićena u toj redakciji, možda je negde urednik ili direktor medija i probao da me zaštiti, tog trena kada sam probala da pronađem medijski prostor za stranku, tada novoosnovanu stranku 2008. godine, to su bile Isusove muke. Apsolutno posle kratkog vremena odlučili smo da u SNS vodimo evidenciju, a o tome postoje dokazi, koliko je vremena bilo dato SNS ili Tomislavu Nikoliću, ili Aleksandru Vučiću, bilo kom drugom funkcioneru ili toj novoj stranci SNS, kako je jačala. Kako su naše akcije i potezi bili sve jači, sve su bili veći pritisci da nas nigde nema. Ovo o čemu govorim možemo i da dokumentujemo, ali dovoljno je da pogledate arhivu i Studija B i RTS u to vreme u periodu 2008. do 2012. godine. To je period u kome smo mi merili minutažu. Na Studiju B zaista uzaludno smo danima gledali program, nije se moglo čuti ništa o akciji, o akciji stranke koja je tada rasla velikom brzinom, dobijala veliki broj članova, veliku popularnost imala, neko je jako želeo da se to nigde ne čuje i ne vidi, ali upravo se vratilo to bumerangom, onima koji su pokušavali da ugase tu popularnost i da javnost ostane neobaveštena o svemu tome. Jačina stranke je buknula velikom brzinom i napravila je rezultat koji jeste 2012. godine. Kažem da ovo može da se potvrdi, kažem da sam svedok svega toga kao i ljudi u SNS i zbog toga zaista me ljudski pre svega boli kada neko govori o cenzuri danas. Kada neko govori o tome da nema dovoljno prostora ili kada mu se da prostor, to mu se daje na određeni način. Kada neko govori o cenzuri svakodnevno toliko glasno i kroz usta i etar velikog broja medija teško da te cenzure zaista postoje. Kada su kolege govorile o tome koliko su određeni političari stavljani na naslovne strane, koliko je kaljan njihov ugled nisam čula da su spominjani predsednik države Tomislav Nikolić, o čemu ne treba govoriti kako se prema njemu ophode prema medijama, kako određeni mediji imaju rubrike, stalne stranice koje se bave unižavanjem predsednika Srbije na ovaj ili onaj način ili njegovih saradnika, a da ne govorim o predsedniku Vlade Aleksandru Vučiću, koji je zaista najnapadanija ličnost u srpskim medijima. Tako da sam među predstavnicima bivšeg režima, zaista bih ovu raspravu o medijskim zakonima preskočila, jer mislim da kritika ovog predloga zakona sa njihove strane može da se nazove njihovim rečnikom korišćeno sramotno. Pogledajte u oči novinare, urednike sa kojima ste se igrali pre 2012. godine. Da li je 2012. godine skinut neki urednik, neki direktor medija? Da li je promenjen sastav novinara? Mnogi su to zamerali čelnicima Srpske napredne stranke, zbog čega ne promene te ljude i to se nije dogodilo. Hajde da realno pogledamo činjenice i da na taj način razgovaramo - ima li ili nema cenzure, ima li ili nema medijskih pritisaka. O tome kako pojedini vlasnici privatnih medija uređuju svoje programske sadržaje, koriste svoju nacionalnu frekvenciju, o tome može da se razgovara, treba da se razgovara i ovaj predlog zakona na dobar način uređuje upravo tu oblast. Ja ću, kao i ministar Tasovac, osvrnuti se na tu frazu „sramotan način hitnog postupka“. Sramotno je nešto što je ispod svakog morala, nešto čega se stidimo, što treba da sakrijemo. Ako zaista mislite da u ovom trenutku, gde velikom brzinom grabimo napred da odmaknu pregovori sa EU, da zatvorimo što više pregovora, odnosno prvo da ih otvorimo i da obavimo skrininge, u tom periodu kada građanima zaista gori pod nogama kada ćemo i ući u EU, kada će da odmaknu pregovori, kada ćemo dobiti nešto od sredstava predpristupnih fondova, kada ćemo ući u društvo u kome zaista važe evropski standardi, u tom periodu neki od kolega predlažu da radimo malo sporije. Ja ne znam da li to znači da je možda trebalo da zaključamo Skupštinu, da odemo na more? Možda nije loše da kažemo građanima - sramotan je hitni postupak, hajde da se spakujemo, da odemo na more. Recite to građanima - idem na more, idem na odmor, idem u šoping, posle toga ću pričati o zatvaranju pregovora i ostalo. Smejali su se kada je premijer Vučić govorio da treba mnogo više vremena ovde da provodimo. Kao što vidite, to je postala naša stvarnost. Ne vidim da nikome od vas to smeta. Ne vidim da je neko iznuren do te granice da loše izgleda, da je dehidrirao i da ne može da diskutuje o ovim zakonima. Mislim da zaista treba apsolutno da se posvetimo svim zakonima koji su do sada, a posebno na ovoj sednici, na dnevnom redu i da probamo da maksimalnim novim rešenjima kako unaprediti ove predloge zakona. Ono što sam mogla čuti pre nekih sat vremena, dakle, nije baš najnovija informacije, je da imamo oko 150 amandmana na zakone o privatizaciji i stečaju i oko 200 i nešto amandmana na medijske zakone. Ne znam, zaista nisam videla kako izgledaju svi amandmani, moguće da su i oni, kao što sam rekla, tehničke prirode, da prave neke nijanse u određenim izmenama zakona, moguće da tu ima i zaista dobrih predloga, ali toliki broj amandmana, ovako ozbiljna diskusija, dve godine javne rasprave, uključenost medija koji apsolutno prate šta se dešava i šta se priprema u legalnoj sferi, govori da je ovde bilo dovoljno vremena da se pripremimo. Na kraju, mislim da političari koji se ozbiljno bave ovim medijskim zakonima, ovo drže u malom prstu poslednjih desetak godina. Građani u ovom trenutku ne mogu da čuju smeh i priču u klupama DS, jer njih ova rasprava i ova plenumska sala zanima samo kao mesto za iznošenje uvreda, a ne za korekcija zakona - ovo je prilika da ne kritikujem toliko zakon, jer moram da ponudim rešenje, ali je dobra prilika da kažem nešto protiv SNS, jer tim stalnim zbunjivanjem građana kako nešto nije dovoljno dobro, ne znam kako, ali znam da nije dovoljno dobro jer predlaže SNS. Ta politika ne može da funkcioniše, naročito ne u Srbiji koja je izuzetno politički osvešćena i pismena i gde više manipulisanja nisu dozvoljena. Volela bih da govorim o detaljima ovih zakona. Kao što spomenuh malopre, veliki broj amandmana i na zakon o privatizaciji i na zakon o stečaju, pa i na ova tri zakona. Dakle, ovih pet zakona koji su na dnevnom redu su najbolji pokazatelj koliki je zapravo reformski potencijal ove Vlade koju predvodi premijer Vučić. Ovi potezi koji nisu nimalo popularni i kojinaravno da ne nailaze na veliko odobravanje i na radost građana, su neophodni. Meni je drago što građani to prihvataju. U svakodnevnom kontaktu sa biračima, a širom Srbije putujem, vidim da razumeju da je ovo neštona čemu mi moramo da radimo i od čega ne treba da odustanemo. Ja ću citirati još jednom i ministra Tasovca, ne zato što nemam dovoljno reči, nego mislim da je to jedna koncizna poruka suštine ovih medijskih zakona. Ministar Tasovac je rekao da će ovaj set medijskih zakona urediti medijsku scenu u Srbiji na do sada najtransparentniji način, približavajući je evropskim praksama. To jeste jedan od naših prioriteta, usklađivanje srpske sa evropskom regulativom i u ovoj oblasti, ali svakako će pružiti okvir za daleko kvalitetnije informisanje građana. Još jednom ću da ponovim za sve oni koji su kritičari ovih reformskih poteza Vlade, da sve što je ugrađeno u ove medijske zakone je urađeno u dogovoru sa Evropskom komisijom, sveje usaglašeno. Apsolutno nema zamerki. U izradi predloga su učestvovala različita strukovna, novinarska i medijska udruženja, predstavnici civilnog sektora, uvažene su i sugestije međunarodnih stručnjaka iz ove oblasti i ovaj Predlog zakona izložen je javnoj oceni i kritici javnosti, kao što sam rekla, već više od dve godine. Povlačenje države iz vlasništva u medijima, jul 2015. godine je poslednji rok za privatizaciju medija. Konkretno, u Srbiji to je 81 medij. To je samo 6% do 7% od 1.320 medija, koliko postoji u Srbiji registrovanih u Agenciji za privredne registre. Vlasnička struktura u medijama, to je veoma važno. Zahvaljujući novim zakonskim rešenjima postaće potpuno transparentna, jer kada građani, odnosno konzumenti usluga tog medija budu zaista znali ko je vlasnik tog medija, biće im mnogo jasnije zbog čega neke informacije su zapakovane i plasirane baš na taj način. Zakon o javnom informisanju je predvideo da se u periodu od pet godina po privatizaciji moraju zadržati programske strukture i sadržaj. To je bilo veoma važno zbog loših privatizacija medija, gde su baš mnoge regionalne lokalne televizije ugašene, jer se neko poigrao i sa programskom strukturom i sa ljudima koji tu rade, a i sa interesima građana u tim lokalnim zajednicama, koji su želeli da čuju šta se dešava u njihovom gradu. Ovo je posebno važno i kada je reč o medijima koji izveštavaju na jezicima nacionalnih manjina. Ne bih se složila sa kolegama, koji su iz stranaka koje predstavljaju nacionalne manjine, da do sada nisu imali dovoljno sloboda, prostora da budu informisani na svom jeziku. Znam i podržavam to pravilo da jednom stečeno pravno ne treba umanjivati, već ga treba unapređivati, ići na veći stepen tih prava. To stoji. To podržavam, negde treba da budemo realni i da probamo da se uklopimo u evropsku regulativu i da se na sve moguće načine ljudima, u sredina u kojima žive, izađe u susret da budu informisani na jeziku nacionalnih manjina. Ovim Zakonom o javnim servisima biće ukinuta sadašnja TV pretplata. U sledećih godinu i po dana javni servisi RTS i RTV finansiraće se iz budžeta uz punu transparentnost. Treba naglasiti tu reč „punu transparentnost“. Dakle, država će do januara 2016. godine finansirati rad oba medija, kako bi obezbedila njihovu stabilnost, a od 2016. godine, ovo je takođe važno definisanje, taksa će biti jedini način finansiranja javnih servisa. To je velika razlika u odnosu na finansiranje putem pretplate, jer kao što smo mogli čuti, pretplata podrazumeva neku vrstu dobrovoljnosti, a ne ono kako su shvatili opozicioni poslanici, pa se poigravaju sa građanima i ponovo ih zbunjuju. U nekim dnevnim listovima vidimo kako citiramo imenom i prezimenom, godinama, gradom odakle dolazi građanka koja je uplakana provela jučerašnje popodne, jer je shvatila da se država poigrala sa njom. Molim vas, takvi sugestivni tekstovi, gde se poigravamo sa dostojanstvom naših građana, nisu neki nivo na kome mi trebamo da funkcionišemo. U delu predloga, koji definiše potrebna sredstva za njihovo sprovođenje, navedeno je da su za rad javnih preduzeća Tanjug, Panorama i radio Jugoslavija do jula 2015. godine predviđena sredstva u budžetu Republike Srbije u iznosu od 536 miliona dinara. Jedan od ciljeva ovih zakona je definisanje transparentnog sistema finansiranja u oblasti javnog informisanja iz budžeta sa različitih nivoa javnih vlasti, kroz sistem projektnog finansiranja medija i drugih subjekata u toj oblasti, naravno, uspostavljanje kontrole trošenje dobijenih sredstava. Pošto sam i u prethodnom periodu bila u kontaktu sa tim projektnim finansiranjem medija, medijskih projekata različitih nezavisnih produkcija naših lokalnih televizija, u razgovoru sa njima i u radu sa njima sam videla da njima izuzetno odgovara taj početak tržišne utakmice. Ponudi dobar proizvod, ponudi dobar programski sadržaj, radi sa obrazovanim, posvećenim ljudima u redakciji i neće biti problem finansiranja tog predloga, projekta. Nemojte da zaboravimo, stalno pozivamo na to da budemo realni. Mnogi mediji, mali lokalni mediji rade iz dnevnih soba, iz svojih kuhinja. Neki nivo standarda moramo da podignemo. Ne želim da se ugasi nijedan medij u Srbiji, ali mislim da neke standarde moramo da postavimo i zbog toga će ovo projektno finansiranje dosta pomoći. Govorili smo o sredstvima koja su namenjena pojedinačnim davanjima, odnosno sredstva koja će se dobiti raspisivanjem javnih konkursa, ali i pojedinačnim davanjima na osnovu primene principa ne diskriminacije i pravila o dodeli državne pomoći i zaštiti konkurencije. Sredstva koja su namenjena za pojedinačna davanja su ograničena na 5% od ukupno opredeljenih sredstava za ostvarivanje javnih interesa u oblasti javnog informisanja, a putem javnih konkursa. Iznos pojedinačnog davanja ne može biti veći od 20% iznosa koji je propisan za javne nabavke male vrednosti, a nadležno ministarstvo donosi podzakonska akta kojima se bliže uređuje način, uslovi i kriterijumi za dodelu. O ovoj cifri, kao i o tome koliko novca treba izdvajati iz budžeta lokalnih samouprava, autonomne pokrajine, treba svakako razgovarati, ali ovo jeste početna tačka, jer svi koji ste radili sa lokalnim medijima, koji ste u kontaktu sa lokalnim samoupravama znate na koji način se delio novac medijima na lokalu, da li je to predsednik opštine čija je televizija, koga je neko pratio, pa posle toga je ugašeno za sve ostale, pa se raspoređuje ko će prenositi lokalnu samoupravu, odnosno sednicu lokalne skupštine, pa se onda igramo, jer tu zapošljavamo razne prijatelje u svojim redakcijama…
Iskoristili ste 20 minuta.)
Ubrzo završavam. Mogu li da koristim vreme grupe?
Prošlo je 20 minuta. Ne možete sada koristiti vreme poslaničke grupe, možete u popodnevnom delu. Određujem pauzu do 14.45 časova. Zahvaljujem.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Pošto su ovlašćeni predstavnici iscrpeli svoje vreme, prelazimo na spisak prijavljenih govornika. Prva je na listi narodni poslanik Olgica Batić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, članovi Vlade, kolege i koleginice, na prvom mestu što se tiče seta medijskih zakona, moram da pohvalim pre svega napor predlagača, Ministarstva kulture, budući da se radi o potpuno novim zakonima, bar kada se govori o Zakonu o javnom informisanju i medijima. Dakle, nije se išlo za onim popularnim nekakvim izmenama i dopunama. Što se preostala dva zakona tiče, oni potpuno uređuju materiju koja do sada zakonski nije bila uređena. Naravno, da se u tom smislu može govoriti o reformskim zakonima, za razliku od onih zakona gde se donose izmene i dopune i gde te izmene i dopune ne doprinose izmeni teksta osnovnog zakona u procentu od 50% u kom slučaju se nikada ne mogu kvalifikovati kao reformski zakoni. Načelno, moj kolega Mirko Čikiriz je već, kao ovlašćeni predstavnik izneo stav poslaničke grupe SPO DHSS što se tiče podrške davanja ovim medijskim zakonima, a sam zakon o javnom informisanju i medijima naravno, jasno je da se pošlo od onih koncipiranih ciljeva koji su, pre svega, iskazani u medijskoj strategiji, a koje je Vlada Republike Srbije usvojila 2011. godine. Akcionim planom, koju tu spomenutu medijsku strategiju prati, predviđa se donošenje zakona o kojima danas raspravljamo i kada bilo ko od ovlašćenih predlagača, kaže mi smo naš posao završili, jeste u tom smislu što ste zakone uputili u skupštinsku proceduru, što se o njima raspravlja, ali ja bih dodala da ih niste završili, nego da vaš posao ovime tek počinje. Nadam se, i očekujem nastavak rada i vašeg ministarstva kao i svih drugih po ovom pitanju. Budući da vaš rad tek počinje, kao što sam rekla, možete u to biti sigurni, jer postoji „eks nunk“ i „eks tunk“. Lako je doneti zakon, ali je teško pratiti njegove efekte u praksi i naravno, analizirati njegove primene kada za tako nešto dođe vreme, jer bez praktične primene ovih zakona oni će nažalost, postati samo mrtvo slovo na papiru. Budući da sam vremenski prilično limitirana, svoju pažnju ću pre svega posvetiti predlogu zakona o elektronskim medijima. U tom smislu ću dati neke konstruktivne sugestije, a pretpostavljam da su i moje kolege to već učinile putem amandmana. Neke od tih amandmana sam pogledala i mogu sa sigurnošću reći da su izuzetno dobri. Naime, u Zakonu o elektronskim medijima u članu 74. koji reguliše pružanje medijske usluge uz pribavljanje odobrenja, odnosno dozvole i to u stavu 1. u svojoj tački 3. kaže da medijsku uslugu pruža bez prethodno pribavljenog odobrenja, odnosno dozvole, pružalac medijske usluge koji reemituje program na teritoriji Republike Srbije u skladu sa odredbama Evropske konvencije o prekograničnoj televiziji. Budući da ovde kao i u čitavom zakonu provejava termin reemitovanja, mislim da bi bilo dobro da se i u članu 4. gde je predmet tog člana 4. značenje pojedinih izraza, da upravo ubacite i termin reemitovanja, a njegovu definiciju nije teško dati, budući da se za tako nešto može koristiti i definicija reemitovanje koja već postoji u Konvenciji koju je naša zemlja usvojila. Što se tiče Zakona o elektronskim medijima, imam još neke sugestije, kao i neke moje kolege već sam spomenula dobre amandmane pojedinih kolega iz poslaničkih grupa i o tome ćemo raspravljati u raspravi o pojedinostima. Ono što sa ovog mesta takođe moram da kažem, to neko može da spočita i da kaže da je to ono što većina danas ovde iznosi, ali činjenica jeste da je DHSS još pre nekoliko godina bila prvi inicijator i najglasniji zagovornik ukidanja RTV pretplate. Na tako nešto naišla je na podršku građana i ovoj Skupštini je predato preko 200 hiljada potpisa, kasnije se ta podrška građana uvećava. Tako da, što se tiče DHSS naravno da nam nije jasno zašto se ide na ukidanje RTV koja sada iznosi 500 dinara, da bi se 2016. godine uvela taksa. Nije pretplata ali je taksa, a u istom iznosu je. Budući da smo bili svedoci da su bila predlagana neka drugačija rešenja u ne tako skorom periodu, bilo je to činjeno pre godinu, godinu i po dana, kada se predviđalo da se medijski javni servisi finansiraju iz budžeta, da se RTV pretplata u potpunosti ukine. Razlog je vrlo jasan, recimo šta ukoliko ja uopšte ne pratim RTS i uopšte ne pratim medijski servis niti programe koje oni emituju, zašto bih bila obavezana da plaćam taksu u iznosu od 500 dinara? Da li samo zato što me na to obavezuje ovaj član zakona i to član 38. zato što sam korisnika merila električne energije po stambenoj jedinici? Mislim da u tom smislu i 2016. godine, kada se bude otpočelo sa naplaćivanjem takse, da će opet građani naići na prilično nezadovoljstvo i mislim da to imate u vidu i kada se bude raspravljalo po amandmanima, budući da ima i amandmana koji upravo idu u cilju da se ovakv predlog, naravno, izbriše, jer ne smatramo ga celishodnim, a na otpor građana Srbije sigurno ćete, naravno, naići. Ono što je poslanička grupa SPO-DHSS već iznela, a to je da ćemo naravno podržati ovakve medijske zakone, jer već sam rekla da pre svega namera predlagača je više nego dobra, a obezbeđuje se sve ono što je već i pobrojano u ovim zakonima. Naravno neću čitati ni obrazloženja, kao ni razloge za njihovo donošenje. Moje načelne primedbe odnose se na već pomenutu taksu, a ne ukidanje RTV pretplate i mislim da ćete sa sigurnošću naići na nezadovoljstvo građana 2016. godine kada budu bili primorani da plaćaju nešto što plaćaju i danas i što plaćaju dugi niz godina i to je to. Budući da mi vreme ističe ovde ću se zadržati, a o ostalim i u pojedinostima po amandmanima svih mojih kolega, kao i poslanika moje poslaničke grupe. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Tasovac. Izvolite.
Kada donosite reformske zakone onda je potpuno jasno da mnoge od tih mera ne mogu biti popularne. Naprosto, ono što je pokazala evropska praksa to je da je u smislu i kvaliteta informisanja i nezavisnosti informisanja taksa najbolji način i najbolja garancija upravo nezavisnosti javnih servisa. Moram da kažem da je pitanje šta ukoliko ne gledam RTS, a potrebno je da plaćam taksu, ili RTV, sve jedno, to je kao pitanje šta ako se ne razbolim, a imam zdravstveno osiguranje. Naprosto, javni servisi predstavljaju jako bitnu polugu demokratskog života. Tako da, ovo je bilo jedino moguće rešenje.
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Znam da pominjanje javne rasprave kod mnogih ministara izaziva pojavu da im se podigne kosa na glavi, ali tu naravno ne mislim na ministra koji je ovde danas prisutan. Oko toga bih nekoliko reči, pošto je to bila dominantna tema. Ne možete da zovete javnom raspravom nešto što je bila javna rasprava pre nego što ste doneli konačan predlog zakona koji ide prema poslanicima. To pre toga može da se zove konsultacijama, bilo kako, a kada Vlada usvoji tekst onda se on pusti u javnu raspravu, da se zna o čemu se vodi javna rasprava. To ne mora da traje dugo, može da traje sedam dana, može da traje 14 dana. Za ovu temu sedam dana je sasvim dovoljno. To je jedna primedba, ali to nije suštinska primedba. Nije dobra navika i nije dobar običaj da vlast prepada opoziciju i javnosti i građane brzim predlozima zakona, ali postoji rešenje i za to i mi smo ga iz Nove stranke našli. Ono što je mnogo važnije to je da je pitanje javnog informisanja uvek problematično, da je to pitanje koje nikada nije rešeno, ni u najdemokratskijim zemljama, da tu uvek postoji velika borba za ostvarivanja prava na informisanje i na slobodu sa novinarske strane, a i dovoljno informisanja sa strane građana, tako da ovaj set zakona daje solidnu osnovu za početak te borbe. Dali smo dvadesetak amandmana koji su tu da poprave ove predloge zakona, ali je najveća odgovornost da li će mediji biti slobodni i da li će građani imati punu informaciju je na vlastima i na novinarima. Sloboda i u ovom slučaju, kao i u svim drugim slučajevima se ne dobija nego se za nju borite. I kada se borite i kada se izborite morate da je čuvate. Vlast kada donosi neke zakone uvek treba da razmišlja da neće biti doveka vlast, da će biti opozicija i da će onda možda nešto što je spakovala opoziciji da se vrati kao bumerang. Mislim da mi u našoj istoriji imamo puno takvih primera. Poslednji primer je bila ova izmena zakona 2009. ili 2010. godine, kada je pooštren bez bilo kakvog osnova odnos prema medijima, ali najgori primer u modernoj srpskoj istoriji za maltretiranje medija, građana i javnosti uopšte je Zakon o informisanju iz 1999. godine, kada je ministar informisanja bio Aleksandar Vučić. To je drakonski zakon koji je mnoge medije naterao na to da propadnu, da finansijski budu uništeni. U vreme tog zakona i tog ministrovanja je ubijen i Slavko Ćuruvija, što nema nikakve direktne veze, ali govori o atmosferi koja se tada stvarala. Ono što imamo danas kao opciju još jednu, to je da ponovo imamo cenzuru koja je ovakva ili onakva, auto ili nametnuta, to je potpuno nevažno. Svako ko to demantuje govori neistinu, imamo primer novinara Škora koji je rekao svoje mišljenje o Vladi u jutarnjem programu, koji ko zna ko vidi ili ne vidi, pa je zbog toga izbačen sa mesta urednika nedeljnog izdanja jednih novina na mesto novinara u nekoj sportskoj redakciji. Konačno, imamo veličanje takse, odnosno poreza za plaćanje javnih servisa kao krunsko rešenje koje je na tragu evropskih najboljih iskustava. Naravno da bi to bilo dobro da mi i u drugim oblastima imamo ta iskustva, ali ih nemamo. Moguće je da mediji budu nezavisni i ako nemaju pretplatu. Najbolji primer za to je period od 2001. do 2004. godine, tada se nije plaćala pretplata za RTS nikakva, a to je sigurno vreme kada su svi mediji, pa i javni servis bili najžešći kritičari vlasti i to svako ko se malo seća ili ko pogleda istoriju, setiće se da je to tačno. Prema tome, taksa, porez na TV pretplatu nije garancija nezavisnosti. Imamo sudstvo kao jednu aktivnost koja može da se poredi. Sudstvo je nezavisno, finansira se 100% iz budžeta, znači ne postoji nezavisna taksa za sudstvo nego se finansira iz budžeta, a sudstvo mora da bude nezavisno. Želim da ovo bude početak borbe za ostvarivanje prava na slobodno informisanje. Ono danas u Srbiji ne postoji, ono je ostvarivo kroz jedan dugi proces u kome, ponavljam, najvažniju ulogu ima vlast i imaju novinari, a imaju i građani koji moraju da traže i od vlasti i od novinara da dobiju pravu informaciju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković, po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, reklamiram povredu Poslovnika, član 106. koji kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Malopređašnji govornik, imali smo prilike svi ovde da čujemo, je pričao skoro o svemu samo ne o onome što je zapravo tačka dnevnog reda. Pominjali su se i neki raniji zakoni i neki primeri, čak neka ubistva i razne besmislice. Gospodin malopređašnji govornik se ponaša kao da je prespavao poslednjih 15 godina, a onda se probudio i eto ga sada ovde i drži nam neke moralne pridike. Gospodine Živkoviću, produkti vaše vlasti su cenzura, medijski mrak, vanredna stanja, „Sablje“ i slične stvari koje smo imali prilike da trpimo i da gledamo. Molim vas, vi ste poslednja osoba koja može da nam drži moralne pridike ovde. Hvala vam gospodine predsedavajući.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović, po Poslovniku.
Hvala, uvaženi predsedavajući. Reklamiram povredu Poslovnika, član 107. - dostojanstvo Skupštine, zato što kada iznosite nešto ne možete da iznosite neistine, a to vređa, naravno, čitav parlament, posebno pričajući o nekim tamnim vremenima. Podsetio bih, u to svetlo vreme, gde je gospodin bio premijer, imali smo akciju „Sablja“, gde ste dolazili na referisanje šta ćete da napišete u novinama. Ako ste pisali slučajno nešto suprotno tome, mediji bi vam se gasio. Prema tome, sramno je da se ovakve stvari iznose i da se ovako obmanjuje javnost, posebno sada u situaciji kada se donosi zakon koji je vrhunac demokratije i koji su svi pohvalili. Ako se neko diči periodom u kome su gasili medije i u kome su takođe novinari, a podsetiću na ubistvo novinara Pantića, i te kako bili i likvidirani i šta se sve dešavalo, zaista bi trebalo da se stidi, s obzirom da je akcija „Sablja“ zaista što se tiče medija najgori mogući mrak koji je bio u ovom delu Evrope. hvala.
Za mene je to bila više replika, a mogu da je prihvatim kao takvu. Po povredi Poslovnika, reč ima dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, poštovani gosti, smatram da su povređeni članovi 103, 107. i 109. Poslovnika Narodne skupštine. Narodni poslanici, njih dvojica iz SNS koji su govorili pre mene, reklamirali su povredu Poslovnika, a prema vašem priznanju, gospodine predsedavajući, jedan od njih dvojice, gospodin Đukanović, a ja ću da pokažem da je i drugi isto to uradio, nisu objasnili da je povređen Poslovnik, već su replicirali gospodinu Živkoviću. Podsećam vas da je prvi govornik iz Napredne stranke koji je reklamirao povredu Poslovnika saopštio da gospodin Živković nije govorio o tački dnevnog reda. Ja sam uočio ovde, a mislim da ste i vi evidentirali, da se za reč javio i ministar koji je sigurno hteo da odgovori na sve ono o čemu je govorio gospodin Živković. Ministar se sigurno ne bi javio za reč da nije procenio da postoji osnova da odgovori gospodinu Živkoviću u okviru zajedničkog načelnog pretresa o tri predloga zakona koji su stigli iz Ministarstva kojim upravlja gospodin Tasovac. Vaša je dužnost bila, gospodine predsedavajući, da opomenete i upozorite obojicu narodnih poslanika koji krše Poslovnik tako što se javljaju za reč na osnovu povrede Poslovnika, a onda, umesto da objasne kako je povređen Poslovnik, repliciraju gospodinu Živkoviću na ono što je gospodin Živković govorio o sadržini tri predloga zakona koji su danas na dnevnom redu. Molim vas, gospodo, veoma je važno kada raspravljamo u ovoj Skupštini da poštujemo neka pravila, pravo i procedure. Ako to ne radi vladajuća grupa poslanika ovde, onda je to velika opasnost za našu demokratiju u našoj državi. Hvala, gospodine predsedavajući.
Hvala. Shvatio sam i jednog i drugog da su reklamirali povredu Poslovnika, a po osnovu povrede dostojanstva Skupštine. Poimanje povrede dostojanstva Skupštine, svaki od nas ima svoje viđenje. U tom smislu ja sam im dozvolio da oni na svoj način to obrazlože. Koliko to neko prihvata ili ne, to je sada drugo pitanje. Prema tome, lično smatram da ni u jednom, ni u drugom, ni u trećem slučaju nije došlo do povrede Poslovnika, nego je stvar sada kako ko doima ono što je neko rekao. Molim vas da oko toga ne gubimo vreme, već da pređemo na suštinu rasprave po aktuelnom dnevnom redu. (Zoran Babić, s mesta: Replika.) Prvo reč ima ministar. Vi imate pravo replike [[Vladimir Pavićević, s mesta: Živković ima pravo na repliku.]] Molim vas, ja vodim ovu sednicu. Ne razumem čemu tolika nervoza. Znači, prvo ima reč ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala, predsedavajući. O čemu se radi? Javna rasprava se sprovodi pre upućivanja nacrta zakona Vladi i to je tako i predviđeno Poslovnikom Vlade. To je jedna stvar. Druga stvar, što se tiče finansiranja iz budžeta, on se primenjuje u jako malom broju evropskih zemalja i mi smo i napravili sada u ovom prelaznom periodu od godinu i po dana, što je dovoljno vremena da se javni servisi stabilizuju i da imaju, da kažem, jedno stabilno finansiranje, kako bi mogli da ispune sve ono što predstavlja javni interes. Drugi model, to je pretplata koja se vrši preko trećeg lica. On se pokazao kao potpuno neuspešan. Imamo i taksu i, pri tome, ono što mi se čini da ovde nije dovoljno precizirano. Znači, definisano je ovim zakonom da taksa ne može biti veća od 500 dinara, što znači da može biti i manja.
Hvala, ministre. Gospodine Babiću, želite repliku na izlaganje Živkovića, je li tako? Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, srpska istorija je, nažalost, puna nekih mračnih, crnih tačaka. Mračnih tačaka kada su se gubili ljudski životi. Loše je kada se podsećamo na te stvari i na ta dešavanja, a jedan broj tih dešavanja i tih događaja je ostao nerešen. Ukoliko se pravi konekcija i veza između ministra informisanja i jednog ružnog događaja, kao što je zversko ubistvo gospodina Đuruvije, mogu istom tom logikom da postavim pitanje i da postavim paralelu sa ubistvom, recimo, gospodina Gavrilovića, koji je ubijen na parkingu posle sastanka sa gospodinom Koštunicom. Ko je bio savezni ministar unutrašnjih poslova? Mogu da postavim i pitanje za mučko ubistvo generala Buhe na parkingu, noću. Ko je bio ministar unutrašnjih poslova, savezni ministar unutrašnjih poslova? Mogu da postavim i jedno pitanje za koje zaista cela država ima žal, a to je, nažalost, zversko ubistvo i premijera Vlade Republike Srbije. I opet je isti čovek bio ministar unutrašnjih poslova, savezni ministar unutrašnjih poslova. Gde je tu veza? Gde je tu odgovornost? Ali, odgovornost na Vladi Republike Srbije i na premijeru Vlade Republike Srbije, gospodinu Aleksandru Vučiću, je ta što su posle godina tumaranja, neznanja, manjka želje da se na te stvari stavi tačka, procesuirani ljudi koji su likvidirali gospodina Ćuruviju. Ti ljudi su sada u pritvoru i sudskom postupku i optužnica je podignuta. To je naš odnos prema takvim stvarima koje su se desile u istoriji.
Gospodine Živkoviću, po kom osnovu? (Zoran Živković, s mesta: Replika.) Na čije izlaganje replika? Molim vas, ljudi, sačekajte. Da li vi stvarno mislite da ja ne znam Poslovnik? Recite mi samo na čije izlaganje želite repliku?
Prvo, da vas upozorim da mi ide vreme. Drugo, dva su osnova. Jedan je korišćenje prigovora na Poslovnik kao replike od prethodnih govornika, a konačno i sada na izlaganje gospodina Babića, koga niste pitali na čije izlaganje daje repliku.
Molim vas, gospodine Živkoviću, samo da se razumemo, nemate pravo replike na povredu Poslovnika. To treba da vam je jasno.
Ali, vi ste rekli da je to zloupotrebljeno.
Samo malo, dozvolite da ja završim. Gospodin Babić je, po mom shvatanju, imao pravo na repliku vama, jer ste direktno pomenuli zakon iz 1999. godine i poimenično ste gospodina Vučića pomenuli, lidera njihove partije. Po tom osnovu sam ja dao pravo njemu. Ne vidim razloga da vi imate repliku, jer u svojoj replici on nije vas spomenuo, govorio je o nekim događajima.
Kako nije? Govorio je o saveznom ministru, a jedini živi savezni ministar unutrašnjih poslova sam ja.
Nemate pravo i ja vas molim da sednete. Mislim da smo se dogovorili.
Molim vas, postavljao je direktno pitanja i pomenuo me… [[Isključen mikrofon.]]
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, poštovani gosti, smatram da je povređen član 104. Poslovnika Narodne skupštine, zato što u tom članu piše kada jedan narodni poslanik ili narodna poslanica u ovoj Skupštini ima pravo na repliku. Gospodin Babić je u svom izlaganju ovde komentarisao izvesne događaje u vreme kada je gospodin Zoran Živković bio ministar unutrašnjih poslova u Saveznoj vladi. Nije bilo neophodno na osnovu člana 104, gospodine predsedavajući, da gospodin Babić pomene ime gospodina Živkovića da bi svako ko malo zna neke informacije iz savremene istorije Srbije znao da on govori o gospodinu Živkoviću i o „Sablji“. Ja smatram da gospodin Živković ima pravo na repliku i da ćete, poštovani predsedavajući, sami povrediti Poslovnik i da ću ja morati još jednom da se javim, na osnovu člana 103. sada, ukoliko gospodinu Živkoviću ne obezbedite pravo na repliku. Jer, po Poslovniku, član 104. očigledno ima pravo na to. Hvala vam.
Hvala vam lepo na savetu, ali, isto tako, u tom članu 104. piše, da ga ne čitam celog, da ipak na kraju o korišćenju prava iz st. 1. i 2. ovog člana odlučuje predsednik odnosno predsedavajući Narodne skupštine. Ja sam odlučio da nema pravo i molim vas da završimo s tim. Izgleda da vi stvarno trenirate moje strpljenje. Izvolite. (Zoran Živković: Ne, nego ste vi dobili od juče zavrtanje ušiju.)
Poštovani predsedavajući, poštovani gosti, moram sada da reklamiram povredu Poslovnika, član 103, u kojem piše da narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine i dalje se nastavlja taj član, da ne čitam po stavovima. Poštovani predsedavajući, tačno je da predsedavajući Narodnom skupštinom mora na kraju da odluči da li neki narodni poslanik ima pravo na repliku, ali ta odluka ne sme da bude odraz, poštovani predsedavajući, samovolje bilo kog narodnog poslanika, potpredsednika ili predsednice Narodne skupštine, već predsedavajući Narodnom skupštinom takvu odluku mora da donese na osnovu sadržine Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Poštovani predsedavajući, ukoliko odlučite da gospodin Živković nema sada pravo na repliku u očiglednom slučaju, to će biti jedan od primera, ali ne jedini, strašne samovolje u vođenju ove Narodne skupštine. Hvala vam.
Ja preuzimam taj rizik samovolje u ovom slučaju. Malo se prisetite da je gospodin Živković u svojoj diskusiji, a nije to morao, nije bilo ni vreme, namerno, bar ja to tako shvatam, isprovocirao. Prema tome, on je bio uzročnik. Ja negde to moram da završim. Prema tome, molim vas da stavimo tačku na ovo i da nastavimo dalje s radom. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski.
Gospodine predsedavajući, cenim vaše napore da preostali tok sednice bude u cilju obrazloženja ovog zaista reformskog zakona na koji je Srbija dugo čekala i koji, po mom mišljenju, predstavlja prvi ali važan korak u rešavanju problema u oblasti medija. Vrlo je važno što je on usklađen sa zakonima EU, što je Evropska komisija dala vrlo visoko mišljenje na njegov predlog. I sama pripadam stranci, a mnoge moje kolege su rekle, koja je u proteklom periodu ne retko, zahvaljujući lošim zakonima u oblasti medija koji su bili i koji su takođe loše primenjivani, doživela medijski linč. Očekujem da ovaj zakon koji je zaista dobar omogući svakom građaninu i svakom predstavniku političke stranke da može nesmetano, slobodno da iznosi svoje informacije, da ne bude zloupotrebljen ni u kakvom kontekstu, a takođe očekujem da ovaj zakon omogući građanima Srbije u narednom periodu pre svega istinito, kvalitetno, potpuno i blagovremeno informisanje. Mislim da sva tri zakona imaju nekoliko veoma važnih ciljeva. Pre svega, on treba da omogući slobodan razvoj i maksimalnu profesionalizaciju svih medija, transparentnost, i to kako u sistemu finansiranja tako i u vlasničkoj strukturi medija, a svi smo svedoci u novijoj istoriji Srbije koliko je bilo zloupotreba kada je bila u pitanju vlasnička struktura medija. Vrlo je važno što se država definitivno povlači iz medija i za to postoji precizan rok do kada će to uraditi. Naravno, ona samo u jednom delu, što je potpuno pozitivno, zadržava pravo da bude u sklopu određenih medija, što je nesumnjivo u svim demokratskim zemljama. Ovim zakonom će se postići suštinsko popravljanje položaja urednika kao i unapređenje zaštite prava novinara i sprečavanje nedozvoljenog udruživanja u oblasti javnog informisanja, što, naravno, zabranjuje govor mržnje i poštuje ljudsko dostojanstvo. Više mojih kolega je govorilo o projektnom finansiranju medija. Slažem se sa ovim načinom finansiranja i smatram da je novac koji mediji dobiju na konkursima, da će o njihovim prijavama odlučiti komisija, bitan i važan. Ono što su me mnogi predstavnici novinara i sami novinari i novinarskih udruženja pitali, a verujem da će se to rešiti podzakonskim aktima što je u ovom trenutku nepoznanica i ne zna se tačno koliko će tog novca biti da bi oni mogli da konkurišu i apliciraju za njegovo korišćenje. Pre svega mislim da je ovim zakonom važno i to što je on predvideo da se u periodu od pet godina po privatizaciji moraju zadržati programske strukture i sadržaji, što će pomoći tranziciji medija ka tržišnom funkcionisanju, ali i očuvanju programske šeme što je posebno značajno kada je reč o medijima koji se izveštavaju na jezicima nacionalnih manjina. Ono što sam takođe htela da kažem, mislim da je podneto dosta amandmana, ali da većina tih amandmana idu u prilog tome da se ovaj dobar reformski zakon poboljša, jer kao što sam rekla Srbija je dugo čekala na jedan ovako dobar zakon. Podnela sam nekoliko amandmana kada je reč o emiterima u Srbiji i ne sumnjivo da je ovim zakonom predviđeno da nije dozvoljeno da se emituju reklame na preko graničnim kanalima koji program emituju iz inostranstva, a reemituju ga u Srbiji i posluju u tzv. sivoj zoni. Moram da kažem radi objektivnosti, istinitosti do sada i nije moglo ovo pitanje da bude rešeno, jer kada su prethodni zakoni donošeni nije bilo prekograničnih kanala. Oni su u međuvremenu stvoreni. Rade uglavnom u sivoj zoni i pokušavaju da unište pre svega naše domaće emitere. Dakle, o tome ću preciznije govoriti kada bude rasprava u pojedinostima. Smatram da ovu oblast treba dodatno još pojasniti, da ona bude razumnija i da jednostavno ne bude nikakve dileme u primeni ovog dela zakona. Što se tiče TV pretplate, moram da kažem da pretplata ili taksa, manje-više, to je isto za građane Srbije, zato što u ovoj teškoj ekonomskoj situaciji oni treba da izdvajaju određeni novac za javne servise i mislim da su građani Srbije odgovorni ljudi i žele taj novac da izdvajaju zbog toga što shvataju važnost javnog servisa, međutim mislim i to su primedbe koje smo mi dobili od građana ovih dana iz unutrašnjosti, oni žele da bude malo više informacija na javnom servisu iz unutrašnjosti, da bi oni više gledali naš javni servis i da bi samim tim i plaćali sada pretplatu, a i tu taksu. Verujem da se to može urediti jednom adekvatnom uređivačkom politikom RTS, koji će takođe ova tri zakona omogućiti. U svakom slučaju, Nova Srbija, kao poslanička grupa, će podržati sva ova tri zakona u danu za glasanje. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Tasovac. Izvolite.
Ovo što ste spomenuli mislim da je jako bitno, a to je upravo i definisano kroz javni interes i to je ono što je obaveza i RTS i RTV, a to je da upravo imaju onaj program koji apsolutno pokriva potrebe svih građana Srbije. Oni u obavezi da svojim kvalitetom informacija i motivišu građane, tako da to ne bude taksa koja je samo zakonska obaveza, već da bude kao što je i u drugim evropskim zemljama, zapravo jedna potreba i reakcija na ono što javni servisi predstavljaju u odnosu na sve ostale komercijalne sadržaje.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović.
Gospodine predsedavajući, obraćam se samo vama zato što i u našem Poslovniku stoji, a to je i običaj u svim evropskim parlamentima, da se poslanici ne obraćaju jedni drugima, izbegavaju replike, svađe i uvrede, nego se obraćaju isključivo predsedavajućem. Prema tome, ja ću od sada voditi dijalog sa vama. Upravo, obraćam se vama. Reč je o ovom zakonu na tehnički način kako će se urediti medijska sfera, ali iza toga ovde je reč pre svega o slobodi, a o slobodi se razgovara jako dugo, hiljadama godina. Problem nije bivao u tome ima li negde slobode ili ne, već kako je ona raspodeljena. U najvećim diktaturama bilo je najveće slobode za pojedince. Oni su mogli da rade šta hoće, da kažu šta hoće. Bila je jedna anegdota sa Čaušeskom, imao je on uvek te svoje miljenike, pisce. Ima jedan pisac u Rumuniji koji je mogao da kaže šta god hoće, dok bi drugi za to dobijali robije i onda mu ovaj pisac kaže, u ovoj zemlji, slobodni smo samo nas dvojica, ti da radiš šta hoćeš, a ja da kažem šta god hoću. Prema tome, oko slobode se vodi stalno spor, da li je ona postala univerzalno pravo koje važi za sve ljude ili je neko to prigrabio. Dakle, to se menjalo. Ono što želim da kažem ovde jeste nešto što se tiče evropskih vrednosti i da znamo, da ne pravimo nikakvu mistifikaciju. Sam je ministar rekao da je morao da požuri i da smo mi morali da donesemo ovaj zakon. Mnogi su se govornici ovde i hvalili da je sve to bilo naproveri u Evropskoj komisiji, raznim komisijama za medije pri Savetu Evrope. Dakle, mi smo uradili nešto pod moranjem. Možda smo to i želeli, ali forma je ta da moramo da usaglasimo sa evropskim zakonom. To neće biti slučaj samo sa ovim zakonom, nego sa svim zakonima, jer ono što mnogi ne znaju, svaka zemlja kada ulazi u veliku zajednicu, kao što je EU ili bilo koja druga, ona jedan deo suvereniteta delegira njima. Međutim, ovde me je koleginica Vukomanović prozvala za svedoka, da sam ja svedok vremena i verbalnog delikta i neprijateljske propagande itd. Dakle, nadam se da to nije učinjeno zbog mojih godina, da bi se one istakle, već više zbog mog pamćenja, da ja pamtim vremena kada se bez suđenja ili zakona išlo na debele robije, kada su ljudi proglašavani politički nepodobnim, pa gubili poslove, kada je uzimao pasoš ko je hteo ljudima itd. To su bila vremena, a u tim vremenima, bio je osamdesetih godina jedan forum za odbranu ljudskih prava i sloboda. Mi smo branili prava i slobode, jer su bile strašno ugrožene. Bilo je hiljade ljudi koji su uhapšeni zbog neprijateljske propagande. To je bio član 133. Krivičnog zakonika, skupljali smo peticije po čitavoj zemlji. Dakle, borba za slobodu je uvek bila prisutna kao i želja onih koji poseduju moć da je ograniče. Ono što je kasnije bilo, to sam opisao u knjigama i neću da zloupotrebljavam ovo skupštinsko vreme, devedesete godine i šta se tada radilo, govorilo, pisalo i činilo. Hteo sam ovo da kažem samo zbog toga, da neki ljudi ne pomisle da istorija potiče upravo od onog trenutka kada oni obeleže taj trenutak. Ima istorija, a naročito istorija ugnjetavanja i borbe za slobodu, jako dugu istoriju. U to treba da uđu pisci i da o tome govore. Kada je reč o slobodi, o čemu ovaj zakon govori, gospodine predsedavajući, to treba da branimo svi. Mi se predstavljamo, dakle, biračko telo ili narod i oko toga ne bi trebalo da bude mnogo sporova i ko god želi da popravi, da te slobode bude više, dobro je došao i nikada nisam, gospodine predsedavajući razumeo ljude koji napadaju poslanike zašto pišu amandmane. Znate, poslanik je slobodan i da govori šta hoće, piše mu tamo u knjižici da za to i ne odgovara, a kamoli da podnese amandman ili ne. Uskraćivanje ili sumnjičenje unapred, nije dobro za širenje slobode. Što se ovog zakona tiče, kao što sam malopre rekao, znamo da je ovo evropski zakon, jer ga je EU formulisala i ambasador EU je nekoliko puta javno urgirao da se on donese što pre. Tu ima malo primedbi. Ima nekih koje su promakle ili se provukle. Jedna od tih je onaj član 76. o namerama. To je najopasnija stvar koja se može doneti. Taj čuveni član o neprijateljskoj propagandi je govorio o namerama nekoga da time što je rekao, želeo da prekrši ugled države, a taj spor je vođen kroz ceo liberalizam i nije to ništa slučajno. Jedan od najvećih liberala Džon Stjuart Mil, kad u glavi o slobodi medija, on kaže, ja se nadam da su prošla vremena, kada je trebalo da se borimo za slobodu govora. Onda ima jedna fusnota gde kaže – prevario sam se. Pre nekoliko godina stigao je jedan krajnje represivni zakon u Engleskoj. Prema tome, budimo svesni da ovo što činimo, činimo iz potrebe da nam EU veruje da idemo u reforme, a ako mislimo da ćemo mi to tako reći i prihvatiti i doneti zakon, a onda ćemo ostaviti sadašnji haos u našim medijima, ostaviti sve tabloide udružene sa policijom, više su pendrek policijski, nego neka obaveštenost da će to tako prolaziti, onda se ljudi o tome varaju. Mi moramo da učinimo da danas što ovde donesemo, postane i praksa, jer i najgori režimi su donosili sjajne zakone, ali to ništa ne znači. Zavisi sve od toga koliko ćemo imati snage da ovo sprovedemo, bez toga, možda nije imao dobru nameru ili da ostavimo da o tome razmišlja, ne zna se ko tačno, da li je iza toga stajala neka loša namera ili ne. I na kraju, ovde ima jedan problem - čemu služe mediji? Dakle, oni imaju tri zadatka. Ona su definisana u Minhenskoj deklaraciji iz 1971. godine. Prvo, da obezbede slobodu informisanja, slobodu medija, drugo, da obezbede najvišu vrednost istine, upravo traganju za istinomko osnovnim ciljem medija i treće, da se mora poštovati ljudsko dostojanstvo i privatnost ličnosti. To je ključno. Ako mi širenjem jedne slobode, kao što je sloboda govora ili medija, ugrozimo drugu slobodu koja je dostojanstvo ličnosti, onda mi nismo napravili dobar posao. Dakle, te dve stvari moraju da idu zajedno. Da li mi danas imamo garanciju da naši mediji neće tako olako tretirati ljudsko dostojanstvo, pa će svako ko bude pozvan na neki informativni razgovor već biti obeležen kao najveći kriminalac, pa kada se sutra ispostavi da su ga zvali zbog neke informacije to se neće ni objaviti. To je ugrožavanje ličnosti. Na kraju, ovde se govorilo o autocenzuri. Šta je autocenzura? To je kada sami sebi kažete – e, to je opasno, to nemoj da radiš, zbog toga će te otpustiti, izgubićeš platu, da ne kažem ići ćeš u zatvor, ili nešto gore. To onda pretpostavlja postojanje atmosfere širenja straha, ili deficita vladavine prava u društvu i to loše o tome govori. Da li smo razmatrali jedan ključni subjekt ovde, novinare? Imam kod sebe papir i nekoliko rasprava smo o tome imali u jednom demokratskom, političkom forumu, gde sindikat novinara govori da veliki deo novinara ima vrlo mizerne plate, drugo, da veliki deo njih je samo na ugovoru ili na nekakvoj reči da su tu i svakog trenutka se oni osećaju nesigurnim za svoju egzistenciju i ne možemo sada od njih tražiti da budu heroji nekakve etničke časti i da oni samo to brane. Moraju se stvoriti uslovi da oni budu potpuno slobodni, da nemaju nikakav osećaj prisile od urednika, od bilo koga drugog. Zadatak je novinara da služe istini i da se odupre, pre svega uticaju vlasnika i javne vlasti. To piše u jednoj drugoj deklaraciji iz 1946. godine, a uključena je i u Povelji Ujedinjenih nacija. Prema tome, mi ovde raspravljamo o nekim vitalnim vrednostima, a ove tehničke stvari dajte da popravimo amandmanima, pa će o njima biti reči. Ali, nemojmo tvrditi da nekakva sloboda počinje od juče ili prekjuče, ili nekakvo zlo, ne znam od kada, nego dajmo da raspravljamo šta danas u svetu jeste dominantno regulisano međunarodnim poveljama i čega se mi moramo pridržavati, a te naše priče da li je neko za Evropu, ovoliko ili onoliko, to se neće mnogo ceniti. Hteo sam samo toliko reči namerno, kao što vidite predsedavajući, nisam pomenuo ni jednu ličnost, kako ne bih izazvao replike i onaj deo debata u Skupštini ovde, koje me zbilja mnogo ne veseli, kada do njega dođe. Hvala vam lepo.
Gospodine Mićunoviću, ja imam potrebu da podržim vaš pristup istupanja narodnih poslanika i verujem i očekujem da će se najveći deo narodnih poslanika ugledati na taj princip izlaganja i obraćanja, pre svega, predsedavajućem, a ne međusobnom prepucavanju, da upotrebim tu malo ružnu reč, i na taj način dovodimo situaciju da se krši povreda Poslovnika i vređanja, što sigurno ja najmanje to želim. Na kraju krajeva, mislim da to nama dvojici i dolikuje da budemo promoteri takvog nastupa. Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Milorad Stošić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas govorimo o tri medijska zakona o Predlogu zakona o javnom informisanju i medijima, Predlogu zakona o elektronskim medijima i Predlogu zakona o javnim medijskim servisima. Primena ovih zakona doprineće kako se očekuje zaštiti interesa građana, u sferi informisanja i na jedan celovit način biće uređena oblast medijskih zakona. Medijska scena Srbije transformiše se i reformiše već više od jedne decenije. Efekti reforme koju smo imali za sada ne ulivaju poseban optimizam, da će ovi zakoni bitnije uticati na izmenu strukture informisanja u Srbiji. Nešto bih se vratio na jedan dokumenat koji je trebao da bude usklađen sa ovim zakonima, to je Strategija o razvoju sistema javnog informisanja u Republici Srbiji, kojom su utvrđene smernice sistema javnog informisanja do 2016. godine, sa osnovnim ciljem daljeg jačanja uspostavljenih demokratskih odnosa u toj oblasti. Strategija je zasnovana na Ustavu Republike Srbije, kao i na standardima i iskustvima i opredeljenjima Ujedinjenih nacija, Saveta Evrope i Evropske unije. Samo bih jednu napomenu, da se tom strategijom predviđa da se pored postojećih javnih medijskih servisa osnuju još sedam javnih regionalnih servisa i time omogući ravnopravnost, ravnopravan tretman celoj Srbiji. Dosadašnja praksa nije, privatizacija, dala rezultate u ovoj oblasti. Stupanje na snagu Zakona iz 2001. godine, stvoreni su pravni osnovi i okviri da se sprovede sveobuhvatna privatizacija medija, koji su u vlasništvu države. Privatizacija u medijskoj sferi do sada nije bila uspešna i od velikog broja javnih glasila koja su bila u privatizaciji, veliki broj nije privatizovan, a jedan deo koji je privatizovan jednostavno nije funkcionisao. Mi u Nišu smo takođe imali problem sa privatizacijom medija. Krajem pretprošle godine imali smo tu nesreću da zatvorimo još dva jaka regionalna javna servisa koji su privatizovani, a to su „Televizija pet“ i „Televizija zona“, mediji koji su imali veliku gledanost, raznolikost programa i time pravovremeno i sveobuhvatno informisali javnost jugoistočne Srbije. Sada u vreme aktuelne ekonomske krize, kakva će sudbina biti medija na tržištu, na tenderima, aukcijama, kada nemaju investitora ni u mnogim profitabilnijim oblastima, pitanje je veliko? Nemogućnošću osnivanja regionalnih javnih servisa, smanjujemo mogućnost nekomercijalnog programa, mada Komitet ministara Saveta Evrope savetuje i preporučuje da zemlje članice treba da teže tome da javnost ima na raspolaganju dovoljno širok dijapazon medija raznih vlasnika, kako privatnih, tako javnih, uzimajući u obzir karakteristike medijskog tržišta, pre svega specifičnosti komercijalne i konkurentske aspekte. Takođe, u okviru pravnog uređenja vlasništva, Komitet ministara savetuje da zemlje članice treba da se postaraju za obezbeđivanje dovoljnog broja različitih medija. Ova pravila treba da budu prilagođena veličini i specifičnostima, specifičnim karakteristikama nacionalnog, regionalnog i lokalnog tržišta. Dakle, jasno je da se ne podržava favorizovanje, postojanje isključivo komercijalnih medija na regionalnom i lokalnom nivou, već traži pluralizam vlasništva. U preporukama se dalje kaže da zemlje članice treba da podstaknu razvoj ostalih medija koji su kadri da pruže doprinos pluralizmu i ravnopravnosti. Ti mediji mogu postojati, ne primer u vidu opštinskih, lokalnih, manjinskih ili socijalnih medija. Ono o čemu se insistira, što se vidi iz ovog dokumenta je posebno bitno što je i ovaj zakon obezbedio, to je transparentnost vlasništva. Zemlje članice treba da obezbede da javnost ima informacije u vezi sa licima ili organima koji učestvuju u strukturi medija i o prirodi i razmerama učešća tih lica i organa, to je jedno posebno dostignuće ovog zakona. Mi stalno govorimo i jedni druge optužujemo – ko, kako, koliko i još niz optužbi o uticaju nad sredstvima javnog informisanja, što potpunim izlaskom države iz medija ne garantuje objektivnost, naprotiv, samo širi mogućnost uticaja pojedinaca ili grupa na medije. Nameće se jedno opšte pitanje, da li jugoistočna Srbija, severozapadna Srbija ili Šumadija, svejedno, ima isti tretman, status, položaj kao Vojvodina ili Beograd, koji se pokrivaju javnim medijskim servisima? Potrebno je dobro proučiti amandmane koji su podneti i eventualno popraviti ove zakone, kako bi obezbedili zastupljenost svih regiona Srbije na objektivno i pravovremeno informisanje u svim sferama života i rada, uz uvažavanje i poštovanje specifičnosti delova Srbije. Zbog svih nas i zbog javnosti moram kazati još jedan podatak koji ide u prilog regionalnih javnim servisima, a to je da se 36.000 Nišlija svojim potpisima izjasnilo da Niška televizija bude u statusu regionalnog javnog servisa, kao i to da je Skupština Grada Niša u dva, tri saziva jednoglasno se izjasnila i podržala izjašnjavanje 36.000 Nišlija i donelo odluku da Niška televizija bude regionalni javni servis. Kod ovih zakona ima dosta pozitivnih rešenja. Posebno je pozitivno što se ovim zakonom omogućuje transparentnost u sferi medija, čime će se znati vlasnička struktura svih medija. Takođe, ovim zakonom se omogućuje projektno finansiranje, koje daje mogućnost svim da dobrim projektima uspeju da obezbede dovoljno sredstava za kvalitetan rad, pravovremeno i sveobuhvatno informisanje javnosti, pa ko ima dobar projekat ili program, obezbediće i dovoljna sredstva za realizaciju svojih projekata i programa. Poslanička grupa PUPS će, nakon ove rasprave i rasprave u pojedinostima i poboljšanje kvaliteta ovih zakona kroz usvajanje određenih amandmana, u danu za glasanje podržati ovaj set zakona o medijima. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, poštovani ministre i poštovani gosti, mislim da je veoma važno da imamo ozbiljnu raspravu o sadržini upravo ova tri predloga zakona, naročito kada postoji ozbiljna sumnja da je u Srbiji danas zavladala čista cenzura i da postoje direktni politički pritisci na novinare, na urednike medija i na vlasnike medija. Nova stranka će uslovno da podrži sva tri predloga zakona i ta podrška je uslovljena stavom Vlade i poslanika pre svega vladajuće koalicije ovde o našim amandmanima. Nas dvojica, Zoran Živković i ja, podneli smo ukupno 15 amandmana i imamo makar jedan amandman na svaki od ova tri predloga zakona. Tri su veoma važne stvari meni za ovu diskusiju koju imamo danas. Najpre, tačka 1. Saglasan sam da su dobri zakoni o javnom informisanju i medijima, elektronskim medijima i javnim medijskim servisima jedan od uslova za konsolidaciju naše demokratije. Ministar je danas argumentovao jedan svoj stav istim ovim argumentom. Tu nema nikakve dileme, ali nije dovoljno, gospodine ministre, da norme smestimo na police. Iskustvo nam govori, barem koliko ja mogu da primetim, da naša praksa u neviđenoj meri nadilazi oni što je zapisano kao neka norma, stavljena u neki zakon, prethodno u predlog zakona itd. Vi ste deo izvršne vlasti i ja mislim, naprimer, da je izvršna vlast i pre, a naročito u poslednje dve godine, upravo svojim delovanjem nekih pojedinaca iz izvršne vlasti više od bilo koga drugoga oblikovala medijsku stvarnost koja je odudarala od onih ideala o kojima mi danas govorimo ovde, a i o kojima smo slušali od vas. Vi ste, gospodine ministre, lično uglavnom ćutali kada smo imali takve primere i naše je mišljenje, evo i moje, da u slučaju daljih sudara stvarnosti i normi vi nikako ne smete da postupate kao što ste postupali u prethodne dve godine. Vi prvi treba da reagujete, da napadate onoga ko hoće tu stvarnost da učini takvom da odudara od ideala i da se borite za ovu slobodu koja treba da bude zapisana u ovim zakonima. Druga stvar, ja mislim da je važno da se zna i da oko toga ovde imamo saglasnost, da sloboda medija ne može biti uspostavljena samo zakonom. Sloboda medija vredi onoliko koliko je vrednom učine pre svega novinari i građani Srbije. Ja mislim da to novinari u našoj državi treba i da čuju, da su oni ti koji treba da se bore za tu slobodu i da je to pitanje njihove borbe zapravo pitanje odgovornosti za delovanje unutar jedne inače uzvišene profesije u svakom društvu. Treća najvažnija stvar, gospodine ministre, saglasan sam da tri vrste autonomije medija treba da budu obezbeđene zakonski – institucionalna autonomija, programska autonomija i finansijska autonomija, ali nisam saglasan sa vama, i gospodin Živković je to takođe pomenuo, da će finansijska autonomija javnih servisa, kako je predviđeno ovim zakonima, odnosno zakonom, biti garantovana uvođenjem takse ili da će to biti moguće ostvariti u najvećoj mogućoj meri ako imamo taksu. Molim vas, vi kažete da postoji svega nekoliko država u kojima postoji takva praksa, a ja vam kažem da pogledamo samo naše iskustvo. I Zoran Živković vam je to rekao. Mi imamo neko iskustvo i za jedan i za drugi slučaj, ne baš za taksu, ali za pretplatu. Kada smo imali 2001, 2002. i 2003. godine budžetsko finansiranje javnog servisa, nema nikakve dileme, najveća kritika sloboda medija, novinara bila je primetna tada. Nakon toga imamo period pretplate. Šta se desilo? Evo, gospođa Vukomanović je ovde danas rekla da 75% građana Srbije je odlučilo da ne plaća pretplatu. Zašto da ne plaća pretplatu, gospodine ministre? Zato što su sigurno i brojni građani primetili da je javni servis u rukama vlasti čak i onda kada plaćaju pretplatu, čak i onda, ja bih rekao da zaključim, ako uvedemo taksu. Imamo neko naše iskustvo. Ono nam sugeriše neku stvar, i kada smo imali pretplatu i ako budemo imali taksu, ne znači da će finansijska autonomija biti garantovana, a imamo i deo iskustva koji kaže – budžetsko finansiranje, to obezbeđuje.Mi imamo 11 amandmana oko takse. Ako budete spremni da razgovaramo u danu kada budemo amandmanski raspravljali, biće nam veliko zadovoljstvo. Hvala vam.
Reč ima ministar Tasovac. Izvolite.
Hvala vam. Moram samo da vas ispravim. Nisam ministar ni tri, ni dve godine, nego će u septembru mesecu biti godinu dana, ali ovo shvatam kao kompliment u odnosu na ono šta je urađeno. Hvala vam. Hoću da vam skrenem pažnju da bi malo koja izvršna vlast donosila ovakve zakone ukoliko želi cenzuru, zakone koji su u potpunosti jedan ogroman korak i koji su u potpunosti usklađeni sa najboljom evropskom praksom. (Vladimir Pavićević, s mesta: Replika.)
Ne vidim osnov za repliku. (Vladimir Pavićević, s mesta: Nisam dobro interpretiran.) Ne vidim stvarno. Ministar je na korektan način odgovorio. Nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Branka Karavidić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, imali smo priliku da razgovaramo o setu medijskih zakona na Odboru za kulturu i informisanje. Moja prva primedba je bila na način na koji je ovaj set medijskih zakona stigao u Skupštinu. Naravno, to nije krivica Vlade. To je, čini mi se, više krivica predsednice Skupštine. U subotu je na sednici Vlade u 11,00 sati izglasan set ovih medijskih zakona. On se kasno uveče našao u e-parlamentu, a u ponedeljak u 10,00 sati je bila zakazana sednica Odbora, tako da mislim da svi oni ozbiljni poslanici, naročito članovi Odbora, koji žele da se ozbiljno pripreme za sednicu Odbora, a kasnije i za plenum, nisu imali dovoljno vremena da 333 člana sva ova tri zakona na valjan način sagledaju, ali to je više na predsednici Skupštine, koja je u ovako kratkom roku zakazala sednicu. Interesuje me šta vi mislite kakva je medijska slika Srbije u ovom momentu? Ja ću vam izneti par nekih svojih viđenja. Mislim da je netrasparentno vlasništvo nad medijima veliki problem. Mislim da je sve prisutna tabloidizacija medija, da su novinari izloženi pretnjama i napadima, da postoji autocenzura. Da li je neredovna i mala plata dovoljna motivacija novinara da izveštava nepristrasno, kritički ili možda da iznese lični stav? Naravno da nije. Novinar zna da će ga možda zadesiti sudbina, u najboljem slučaju, šefa deska u „Novostima“, koji se usudio da u danu kada se bira Vlada Srbije iznese svoje mišljenje o istoj. Nedugo zatim smenjen je sa tog mesta, uz obrazloženje glavnog i odgovornog urednika „Novosti“ da je njegova smena i onako bila planirana, a da ista nema veze sa primedbama vladajuće stranke. S razlogom ili ne, zna se ko stoji iza njegove smene. Naravno, tu je i primer novinara Nebojše Spajića, koji nije dugo ostao na funkciji savetnika direktora RTS, jer se usudio da ukaže na loše poteze vlasti. Posle orkestriranog napada u tabloidima povukao se sa te funkcije. Po meni je nečuvena reakcija predstavnika vladajuće stranke na svaku kritiku upućenu na rad Vlade i premijera. Naravno, nečuveni su i napadi na javni servis, na njegovu uređivačku politiku koja, kako rekoše, vodi hajku protiv premijera. Tabloidi se utrkuju ko će pre najaviti nečije hapšenje. Na naslovnim stranama se pokreću krivični postupci, unapred se okrivljuju oni koji su za nešto osumnjičeni, vrši se satanizacija opozicije i tako u nedogled. Gde je kraj svemu ovome, gospodine ministre? Šef delegacije Evropske komisije je upozorio u maju mesecu, citiram, da je situacija medija u Srbiji jako nezadovoljavajuća i da u medijima još uvek postoji neki neprijatni, pa čak i neprihvatljivi fenomeni. Devenport je naveo da podaci iz zvaničnih istraga cure u javnost i da se pojedine ličnosti u medijima napadaju na ličan i neprihvatljiv način. Majkl Devenport je rekao, takođe, da javni servisi moraju biti spremni da kritikuju vlast i Vladu, ali da vlast mora da razume, dodajući da je svaki pritisak na medije nedopustiv.Na vlasti je da ozbiljno shvati upozorenja koja stižu iz Evropske komisije. Gospodine ministre, želela bih da čujem vaše mišljenje na izrečene sugestije i mišljenje šefa Misije Evropske komisije u Srbiji? Da li će nam za sprovođenje ovih zakona, odnosno njihovu implementaciju biti neophodni tutori ili će vlast shvatiti da ona mora biti odgovorna za sprovođenje zakona ili će se pritisak na medije nastaviti u još većoj meri, obzirom da je u toku usvajanje tzv. reformskih bolnih zakona, a Vlada traži gotovo stopostotnu podršku medija? Gospodine ministre, vlast konačno mora shvatiti da je pod lupom javnosti i da je dužna, kako kaže zakon, da trpi iznošenje kritičkog mišljenja, a koja se odnose na rezultate njenog rada, odnosno politiku koju sprovodi, a u vezi sa obavljanjem njene funkcije, bez obzira na to da li se oseća lično povređenom iznošenjem tih mišljenja. Ovo je citat iz člana 8. Zakona o javnom informisanju. Moje pitanje je da li će osim usvajanja ovih zakona država išta učiniti na tome da mediji u Srbiji budu nezavisni i profesionalni. Na kraju, želela bih da iskažem dužno poštovanje za mali broj hrabrih i časnih novinara koji svoj posao obavljaju u skladu sa etičkim kodeksom novinara Srbije. Zahvaljujem.
Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović, po Poslovniku.
Javljam se po članu 107 – dostojanstvo Narodne skupštine. Malopređašnja koleginica, koja je inače veoma konstruktivno nastupila u samom Odboru, saglasili smo se oko mnogo čega, je izrekla jednu neverovatnu stvar, a to vređa dostojanstvo svih nas. Neko kaže – zna se dobro ko stoji iza smene šefa deska „Večernjih novosti“. Pozivam je da kaže kako se zove osoba koja stoji iza smene šefa deska „Večernjih novosti“, tim pre što poznajem čoveka. Bio mi je urednik svojevremeno u jednom nedeljniku „Revija 92“. O njemu mislim sve najbolje, ali ako već aludirate da je to neko iz vlasti, kažite imenom i prezimenom ko je osoba koja je kriva za njegovu smenu, jer bi svi voleli da to znamo. Ne možemo ovako paušalno optuživati ljude, jer to zaista nema smisla i to vređa dostojanstvo ovog parlamenta. Hvala.
Moram da konstatujem da nije došlo do povrede Poslovnika, bez obzira što ste vi tako doživeli njenu izjavu. Na kraju krajeva, znate da po Poslovniku svaki narodni poslanik ima pravo da iznese svoje viđenje sa kojim se vi možete slagati i ne morate. No, vi imate pravo, ako želite da se o ovoj povredi izjasnimo u Danu za glasanje. (Ne) Reč ima narodni poslanik Aleksandra Jerkov, po Poslovniku.
Reklamiram član 27. Od početka ovog saziva stalno trošimo vreme na to da se ubeđujemo sa predsedavajućim, bilo da ste u pitanju vi ili drugi potpredsednici ili predsednica Skupštine. Ne možete ovu Skupštinu da vodite kako vama padne na pamet, nego tako kako vas obavezuje Poslovnik. Poslanici SNS neprekidno koriste povredu Poslovnika da bi replicirali, davali ocene o onome što su drugi narodni poslanici izrekli. Vi to dozvoljavate. Ponekad konstatujete i sami da su prekršili Poslovnik, ali vas to ne sprečava niti da ih prekinete dok govore, niti da im izreknete neku od mera predviđenih Poslovnikom, pa čak i onda kada utvrdite da su prekršili Poslovnik. Vi drugim narodnim poslanicima ne date priliku da odgovore na ono što su izrekli, govoreći da povreda Poslovnika ne može biti osnov za repliku, iako ste i sami konstatovali da su oni prekršili Poslovnik i zloupotrebili svoje pravo da reklamiraju, da vam ukažu na to da ste povredili Poslovnik. Molim vas da uskladite način na koji vodite sednicu sa odredbama Poslovnika, da tretirate sve poslanike jednako zbog toga što ovako, razgovarajući, nećemo daleko stići. Hvala.
Gospođo Jerkov, ne mogu vas ubediti da promenite svoje mišljenje. To je vaše pravo. Lično smatram da na veoma korektan način vodim sednicu. Možda nisam u pravu, ali to je moje mišljenje, kao što je to vaše mišljenje. Ne želim ovde da demonstriram silu. Pokušavam da budem tolerantan maksimalno, bilo da se to vama sviđa ili ne, ali ja znam da kada je konkretna ličnost u pitanju, ne mislim na vas, kada primenim metode Poslovnika, onda su oni povređeni. Prema drugom se može sve primenjivati, ali ne samo prema meni. Jesam tolerantan i prihvatam to. Mislim da je bolje da budem tolerantan, nego da ovde sada izigravam moćnika. Možda bi to po mojoj prirodi i profesiji odgovaralo, ali nemam želju za tim. Dok sam to mogao da radim, radio sam, a sada imam želju… Smatram da nije došlo do povrede Poslovnika, a vaše je pravo da se izjasnimo o povredi. Svestan sam, delimično ste u pravu, da ja tolerišem u smislu da se zloupotrebljava povreda Poslovnika i da se koristi za repliku. Stavite se vi u moju ulogu da sada ko god to uradi da ga presečem k'o na panju. Molim vas, hajde da budemo barem toliko tolerantni. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, po Poslovniku.
Gospodine generale, poštovani gosti, nema nikakve dileme da vi uživate izvesnu simpatiju u ovoj sali svih narodnih poslanika i naših gostiju, ali moram da reklamiram povredu člana 108, jer kada vi kažete da ste vi tolerantni i da ne bi trebalo da vam zamerimo na toleranciji prema narodnim poslanicima… Gospođa Jerkov je vama htela da kaže da ste tolerantni prema poslanicima jedne stranke, a kada se, na primer, poslanici Nove stranke, koji su u opoziciji jave po članu Poslovnika da kažu još koju reč o ovim predlozima zakona itd., onda niste tolerantni. Znate li šta ste nam odgovorili, gospodine predsedavajući, meni ste rekli da ćete vi, kao general, razume se, da odlučite da li ću ja da govorim ili neću da govorim. Smatram, gospodine predsedavajući, da to nije bila mera tolerancije. Saglasan sam sa gospođom Jerkov da vi čak i ne treba da sada razmišljate da li ste tolerantni, samo vas pozivamo da se na jednak način pridržavate tog Poslovnika prema svim narodnim poslanicima. To je neka norma i standard koga treba da se držimo. To je sve i da se izjasnimo o povredi Poslovnika.
Tvrdim i garantujem da za predsedavajućim mestom nikada nisam rekao da kao general vama ne dam reč. Vodite računa, nemojte mi stavljati u usta ono što nisam rekao. Drugo, dokle god se jednako ljuti i leva i desna strana shvatam da sam na dobroj liniji. Pitam vas da li želite da se u danu za glasanje izjasnimo o povredi Poslovnika? (Da.) Hvala, izjasnićemo se. Reč ima ministar Tasovac.
Pošto ste u svom izlaganju referisali na jednu izjavu Majkla Devenporta od pre par meseci, skrenuo bih vam pažnju na njegovu izjavu od pre par dana. Šef delegacije EU u Srbiji Majkl Devenport je izjavio da će usvajanje seta medijskih zakona biti veliki pomak u usaglašavanju sa evropskim standardima. Evropska unija i Evropska komisija žele da se implementira medijska strategija, a medijski zakoni su najvažniji alat za to. Mislim da već dugo teku razgovori na ovu temu. Evropska komisija je komentarisala nekoliko nacrta i čini mi se da Vlada ima nameru da usvoji ovaj set zakona što pre. To je veoma pozitivno, kazao je Devenport. U međuvremenu Vlada je usvojila predlog tog seta zakona.
Reč ima narodna poslanica Branka Karavidić.
Naravno da znam da je Majkl Devenport pre neki dan izjavio to što ste vi sada rekli, ali u poslednja dva meseca prosto nije bilo moguće da se medijsko stanje u Srbiji promeni. On je tada dao ocenu o medijskom stanju u Srbiji, odnosno o medijskoj slici kakvu on vidi. Pozitivno mišljenje na set zakona pozdravljamo svi, naravno. I sami ste rekli da je dao mišljenje na usaglašavanje naših predloga zakona sa evropskim zakonima, ali to nije suština cele priče. On je 11. ili 14. maja opisivao stanje u Srbiji koje ne može da se promeni time što ćemo da usvojimo ovaj set medijskih zakona, složićete se sa mnom. Nadam se da ćemo svi zajedno, naravno na čelu sa vladajućom strankom, vladajućom većinom, mi kao poslanici, svi građani, novinari, mediji da se uključimo i da damo maksimum od sebe da ovi zakoni zažive. Hvala.
Reč ima ministar Tasovac.
Apsolutno je Vlada svesna i Ministarstvo kulture kakav je tek put pred nama, ako govorimo i o onome što je medijska pismenost, o čitavom nizu podzakonskih akata koji treba da dođu kako bi ovaj zakon zaživeo u potpunosti. Kako bih vam rekao, ne postoji drugi put, ovo je upravo prvi korak ka tome, a intencija Vlade je da analizirajući sve probleme iz prethodnih perioda postavi jednu dobru osnovu da se napravi bolja situacija u medijima i da kompletna medijska zajednica, gde zaista ne stavljam samo novinare, nego i oni koji su naši gledaoci, slušaoci, čitaoci i svi ostali da imaju kvalitetnije informisanje. Mislim da je upravo ovaj set zakona neophodan korak da bi se to desilo. Ne možemo nikako da ga preskočimo.
Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Borislav Stefanović.
Moram da postavim par pitanja i da na taj način da pokušam da razbijem ovu kvazi idiličnu atmosferu nastalu iz suštinski vrlo loših zakona koje ste doneli ovde u Skupštini. Dakle, zanima me da li u Srbiji važi Medijska strategija koju je usvojila Vlada Srbije 28. septembra 2011. godine i da li je Vlada promenila tu medijsku strategiju, na kojoj sednici i kada? Ko ju je promenio? Da li ste redefinisali Stretegiju, da li ste doneli novu strategiju i da li ste vi ovlašćeni ili bivši ministar Petković da to uradi i kada? Takođe zanima me da li je moguće da medijski zakoni budu u potpunoj koliziji sa svojim sopstvenim krovnim dokumentom, što Stretegija jeste i ko je tačno i kada odlučio da se to promeni?' Moram da kažem da su svi građani Srbije danas obavezni da plaćaju jednak iznos televizijske pretplate ili da finansiraju Javni servis iz budžeta. Ipak građani Vojvodine imaju mogućnost da prate Nacionalni javni servis RTS, a imaju i svoj regionalni servis, međutim niko drugi u Srbiji nema tu pogodnost. Ono što ima pogodnost, a što vi ne možete da objasnite nikako to je koju ćemo imenicu da upotrebimo za građane, među kojima sam i ja, koji su redovno izmirivali obaveze kroz plaćanje pretplate? Da li imenica počinje na B a završava na A? Ako je tako, molim vas da tim građanima koji su svo ovo vreme plaćali pretplatu date barem reči utehe za njihovu naivnost kroz izbegavanje zakonskih obaveza koju ste vi anulirali na sledeći način. Prvo je premijer nekoliko puta rekao da se ukida pretplata, pa se nije ukinula, a nastavili smo nas nekoliko hiljada da plaćamo pretplatu. Oni koji nisu nastavili da plaćaju pretplatu kao i oni koji ne uzimaju građanske dozvole, kao oni što ne plaćaju poreze, kao oni koji su vrlo bliski vašoj vlasti ispadaju jako pametni, a mi ostali ispadnemo ta imenica koja počinje na B a završava na A. Moram da vam kažem da ste vi i kroz ovo pokazali dvostruke aršine i visoki stepen kontrodiktornosti, jer kako drugačije da kažemo da je praksa tokom čitavog procesa donošenja medijskih zakona jedna od teza predstavnika ministarstva tokom javne rasprave o Nacrtu zakona o javnom informisanju bila je da finansiranje medija iz budžeta ugrožava njihovu nezavisnost, uređivačku politiku i konkurenciju na lokalnim i regionalnim tržištima. Sa druge strane isto to radite članom 37, jer se predviđa finansiranje RTS iz budžeta Republike Srbije. Kako sada mirite te dve stvari koje ste rekli? Danas građani Srbije treba da znaju da ćete kroz ove odredbe privatizovati lokalne radio i TV stanice, da neće biti šanse da ljudi dođu do lokalne informacije, da će ljudi koji rade u tim medijima ostati bez posla. Takođe treba da znaju da će plaćati pretplatu, ali se ona ne zove tako nego se zove taksa. Takođe to treba da znaju da će se to desiti za godinu dana i da će ljudi to morati da plate. Sada ste u koliziji, jer premijer jeste ispunio obećanje ukinuo je pretplatu, ali samo za malo i sada će se zvati drugačije. Ima tu dosta stvari koje su u pojedinostima, što ćemo kroz amandmane pokušati bezuspešno da promenimo. U Zakonu o javnom informisanju kaže se da niko ne može biti vlasnik dva ili više medija ukoliko udeo u auditorijumu ili tzv. „šer“ prelazi 35%. To je osnov za kartelizaciju i veliku pokrivenost teritorije vlasništvom brojnih medija može da se obezbedi dominantan uticaj na marketinško tržište, kao što znate, a da se ne naruši uslov od 35% učešća u auditorijumu. Kontrolu treba da obavlja Agencija za zaštitu konkurencije. U drugom koraku je moguće ubijanje javnih servisa neograničenom ponudom, što se već i dozvoljava, a vi ćutite godinu dana, lakih sadržaja i rialiti programa uz dobro jutro sa SNS, laku noć sa SNS a u međuvremenu vi kao ovlašćeni ministar ćutite. Mi smo govorili - zašto ministar Tasovac ćuti, a vi danas na svako pitanje odgovarate. Znao da ćemo navući neki problem što smo vas toliko kleli. Zakon o elektronskim medijima u članu 4. kaže – značenje pojedinih izraza, stav 1. tačka 1, deo definicije elektronskih medija i sadržaj elektronskog izdanja. Poštovani građani, ako su elektronska izdanja elektronski mediji to znači da svemoćna, nagrizena korupcijom mere rada, može da kontroliše, ima nadležnost nad sajtovima, ima nadležnost nad elektronskim prikazom i na taj način može to da kontroliše. To ne bi smelo tako da ostane, jer smatramo da i sad RRA ima prevelika ovlašćena i nad elektronskim i nad internet izdanjima štampanih medija, što nije u skladu sa evropskim standardima na koje se pozivate, a odgovorno tvrdim da vam niko iz EU nije rekao da treba da ukinete regionalne i lokalne servise, niko, zato što to postoji u EU i odgovorno tvrdim to. Tako smo se mi pozivali na Evropu kod reforme pravosuđa. Pa, znate kako smo prošli. Treća stvar - član saveta RRA bira se na period od pet godina i može biti ponovo biran, što u teoriji i praksi znači da nema ograničenja broja mandata, što znači da čak i članovi RRA koji su već imali dva mandata od po šest godina mogu biti ponovo birani u nedogled. Ograničenje broja mandata jedan je od osnovnih demokratskih principa i mi to tražimo da se promeni. Nestala je odredba po kojoj vlasnici i zaposleni u medijima ne mogu biti članovi saveta RRA. Dakle, da objasnim građanima, to znači da su budući članovi saveta RRA možda gospodin Željko Mitrović, gospodin Minos Kirijaku ili ti Nedeljković, pa i neki drugi. Jel vi sada to negirate? Ako negirate, ja vas molim da kažete ovde javno da to negirate. Da li postoji mogućnost da, recimo gospodin Vučićević bude član saveta RRA? Da li postoji mogućnost da Željko Mitrović bude član saveta RRA? Uz to nema zabrane izbora u savet lica koja su osuđivana za krivično delo, nema zabrane. Može i neko ko je osuđen, šta fali. Zadržava se budžetsko finansiranje i pretvarate javni servis u javno preduzeće, bar neko vreme, mada, kako su kolege rekle, i ova sadašnja situacija na javnom servisu, tj. na RTS je upravo takva kakvu ste i želeli. Nema opozicije, ima isključivo vlasti i to kad nas puste, puste nas jednu sekundu i to naravno nešto potpuno irelevantno. Ko tvrdi drugačije ja tvrdim da taj nema pojma šta se prikazuje na našoj televiziji, apsolutno odgovorno tvrdim. Moram da vam kažem da ste stavili da Vlada uredbom bliže uređuje način prenošenja sredstava, kao i kontrolu korišćenja sredstava u javnom servisu. To piše u zakonu. Vi znate šta to znači. To znači da će Vlada da apsolutno kontroliše sve što radi i sada, mada niko nikog nije zvao. Niko nikog ne zove, niko nikog ne pritiska. Samo, gle, nema opozicije nigde. Nigde nema opozicije. Jednom mesečno nam dajte sat vremena u udarnom terminu kod Gorislava Papića da vidite šta mi imamo da kažemo. Ili može samo u ovoj zemlji jedna strana da se čuje? To je sramotno i vi to znate u kakvom su nam stanju mediji. Ovi mediji danas su kasarne gospodo i nema tu smeha. Ko to neće ovde da kaže taj apsolutno ne vidi realno šta se ovde dešava. Moram da vam kažem, smatram da je neophodno da se obavežemo zakonom da se prenosi sednica RRA prenose javno, da se prenose uživo na veb sajtu, da je moguće akreditovati se za te sednice, da se sve analize i istraživanja javnog mnjenja stave na sajt Agencije, da se oni biraju na pet godina i nikada više, samo na pet godina, da član saveta mora da prijavi Agenciji za borbu protiv korupcije imovinu i sve podatke iz svoje familije i da to mora da se uradi. Siguran sam da ovo neće u potpunosti promeniti sistem ali će zaustaviti endemsku korupciju koja očigledno postoji.
Potrošili ste vreme vaše poslaničke grupe, nemate više uopšte vremena. Reč ima ministar Tasovac. Izvolite.
Mislim da niste bili u sali kada smo govorili o tome, ali medijska strategija nije pravni dokument i jednostavno realnost ovog našeg vremena i upoređivanje sa Nemačkom, Austrijom ili drugim zemljama sa daleko jačom ekonomijom mislim da nije do kraja umesno. Što se tiče vaše sumnje oko izbora budućih članova regulatornog tela, imajući u vidu da je član saveta funkcioner, primenjuje se zakon kojim se sprečava sukob interesa pri vršenju javne funkcije. Po pitanju takse mislim da zaista nema potrebe još jedanputa, pošto smo više puta objasnili. Pod jedan, u sledećih godinu i po dana biće budžetsko finansiranje koje će biti potpuno transparentno, a posle toga će se uvesti taksa gde će cena maksimalno moći da bude 500 dinara. Vi to znate sigurno i sami da kada se donose zakoni ne donosi ga samo jedno ministarstvo, jednostavno moraju da se usklade politike svih ministarstava i potrebno je da vi ono što stavite u taj zakon bude i primenljivo. Jedino na šta ne mogu da vam dam odgovor to je ova imenica koja počinje sa „b“, a završava sa „a“, koliko god sam se koncentrisao nisam uspeo da shvatim na šta mislite.
Zoran Babić se javio za repliku Borislavu Stefanoviću. Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, spreman sam da izvršimo komparaciju, spreman sam da izvršimo merenje. Hajde da izmerimo koliko je bila prisutna tada opoziciona SNS u elektronskim medijima 2011. godine u odnosu na prisustvo u medijima opozicionih stranaka 2013. godine i 2014. godine. Hajde da vidimo, hajde da izmerimo kakva je tortura sprovođena nad SNS i nad Tomislavom Nikolićem i Aleksandrom Vučićem, hajde da izmerimo koliko puta se pojavio u elektronskim medijima Dragan Đilas u kampanji 2014. godine, a koliko puta Aleksandar Vučić. Neću da dozvolim paušalne metode ugnjetavanja i davanja etiketa koje nisu utemeljene ni u realnosti ni u istini. Sa druge strane, ovde je izrečeno nešto veoma teško, otežavajuće, da je RRA nagrižen korupcijom. Ako neko zna i kaže da je RRA nagrižen korupcijom i pojedinci RRA nagriženi korupcijom, a to ćuti, mislim da je to krivično delo, a ako tek tako stavlja etiketu da je ogrezao u korupciji gospodin Karadžić ili Porfirije ili gospođa Gordana Suša, to je onda strašno, to je onda vođeno političkom mržnjom. Ostalo je malo čini mi se lokalnih medija, gospodine ministre, koji se nisu privatizovali. Vi ćete na ovaj način novim zakonom ostaviti i ugasiti lokalne medije. Hajde da vidimo koliko je lokalnih medija ostalo? Čini mi se da u gradu iz kojeg potičem lokalne medije je privatizovao bivši predsednik opštine.
Vreme, dva minuta i osam sekundi. Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac.
Ovde se pogrešno prejudicira gašenje lokalnih medija. Kroz projektno sufinansiranje je zaista moguće da ti mediji dobiju jedan potpuno novi kvalitet. Takođe, privatizacija podrazumeva različite mogućnosti od toga da neko privatizuje taj medij, pa do toga da na kraju te akcije budu podeljene samim novinarima. Tako da, ne bih tako olako prelazio preko te potpuno nove institucije, a to je projektno sufinansiranje, jer je pri tome tu potpuno jasno i određeno koji sadržaji koji su vezani za javni interes će se podržavati.
Zahvaljujem se, ministre. Gospodine Stefanoviću, po kom osnovu? (Borislav Stefanović, s mesta: Na izlaganje gospodina Babića.) Ali, on je vama replicirao, nije vas spominjao. (Borislav Stefanović, s mesta: Onda na izlaganje gospodina ministra.) Ministre, jeste li vi spominjali nešto uvredljivo ili ste samo odgovorili? Vi ste odgovorili Babiću. Poslaniče Stefanoviću, zaista, ni stav 1. ni stav 2. vam ne daju za pravo ovog puta. Moraćete da sačekate … (Borislav Stefanović, s mesta: Po Poslovniku.) Recite samo član, tačno šta sam povredila i citirajte odredbu. Izvolite, dve minute.
Dve minute?
Dve minute. Zbog slučaja prethodnog predsedavajućeg i mnogobrojnih zloupotreba, znate sigurno da ću ja kažnjavati zloupotrebe. To važi za sve poslanike. Izvolite.
Članovi 103. i 104. Predsednice, molim vas, kada se meni direktno obraća ministar u Vladi i obraća mi se šef većine, lider većine, obraćaju se meni direktno i govore o vladavini moje stranke, u tom slučaju, ako ništa drugo, pristojno je da odgovorim bar ministru, u smislu razgovora o izlaganju i međusobnom pojašnjenju. Ne mora biti uvredljivo. Kao da ne čitamo isti Poslovnik. Sada hoću da konstatujem samo jednu stvar. Ovo je treći put u poslednja dva dana da se predstavnicima opozicije ne dozvoljava da kažu, naravno, uz jedno vrlo ekstenzivno tumačenje ili suprotno od ekstenzivnog tumačenje Poslovnika. Dakle, ja vas molim da mi dozvolite pravo na repliku, zato što smatram da mogu da odgovorim i ministru i gospodinu Babiću, a na vama je, naravno, i uvek imate onaj član koji vam dozvoljava da potpuno samostalno to uradite, ali ja apelujem na vas da to ne uradite, već da omogućite opoziciji tih dva minuta da odgovore. Hoćete da mi date pravo na repliku ili ne?
Sada ste govorili o povredi Poslovnika, tako da moja odluka čeka dve minute da vam istekne, pa ću vam reći. Zahvaljujem. Smatram da nisam povredila Poslovnik i član 104, niti član 103. Uzmite i pročitajte sve stavove iz članova 103. i 104, pogotovo što nije slučajno dato na dispoziciju predsedniku ili predsedavajućem da odluče o tome. Zato postoji i predsednik, a postoji i predsedavajući, da bi nešto i odlučivali, da ne bi bili oni koji na aerodromu čitaju kada koji avion leti. To je očigledno. Potpuno razumem to što vi stalno ponavljate da se ne da opoziciji da replicira kada to želi, ali poslednjih sat vremena, pre nego što sam ja predsedavala, potpuno se demantuje. Dakle, to apsolutno nije moguće. Svakako ću vam dati da replicirate. Ima još 30 i nešto poslanika, sigurno će biti nekog povoda da vi dobijete repliku. To što ministar nije mogao da se okrene ka meni, kako je to i gospodin Mićunović sugerisao da se svi obraćaju predsedniku, to je sad već malo i tehnički problem. Nije se obraćao vama, zaista. Nemam lošu nameru. Daću reč Miletić Mihajloviću, SPS. Izvolite.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, saradnici u Ministarstvu, dame i gospodo narodni poslanici, svakako da su veoma važni ovi zakoni, Zakon o javnom informisanju i medijima, Predlog zakona o elektronskim medijima i Predlog zakona o javnim medijskim servisima, koje danas mi ovde razmatramo. Zakon o javnom informisanju koji je donet 2003. godine je prevaziđen. U ovim novim okolnostima imamo nove momente, nove standarde, a posebno je rečeno da postoji potreba usaglašavanja našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU u ovoj oblasti. Reći ću na samom početku da će poslanička grupa SPS svakako glasati za ove zakone. Međutim, mi imamo kritički odnos prema onome što je stanje u medijima. Ne samo danas, već možemo da pričamo i o odnosu na stanje u medijima 90-ih godina i posle 2000. godine, i kakvo je stanje u medijima bilo 2008. do 2012. godine, a isto tako ima se šta reći o tome kakvo je stanje u medijima danas. Mi ne možemo da pričamo bajke o tome da je stanje u medijima dobro donošenjem ovog zakona i, kako reče gospodin ministar, ovo je tek prvi korak i pretpostavka da se stvari urede na najbolji mogući način, uz mnoge učesnike u ovoj oblasti, počev od onih kojima je to posao, pa preko države, do građana. Kada govorimo o medijima, naravno da se nameće pitanje slobode, koja je usko vezana za funkcionisanje medija. Javno informisanje je neosporno značajno, jer ono je, pod uslovom da je istinito, objektivno, potpuno i pravovremeno, u funkciji ostvarivanja pune slobode građana kao univerzalne vrednosti, o čemu je ovde bilo reči. Samo u potpunoj slobodi i demokratiji može se očekivati opšti napredak društva. Sloboda kao univerzalna vrednost stalno je u opasnosti, jer smanjenjem slobode jednih ostvaruje se veća sloboda drugih, a to svakako nije cilj. Svakako da su jedan od najefikasnijih alata za doziranje i raspoređivanje sloboda mediji. Brojne su opasnosti koje čine protiv objektivnosti i istinitog i potpunog informisanja. Naravno, ovo je problem ne samo kod nas u Srbiji, ovo je problem koji postoji i u razvijenim demokratijama. Po pravilu, po inerciji, svaka vlast, nekad više, a nekad u manjoj meri, nastoji da preko medija ostvari svoj uticaj i time učvrsti svoju poziciju. Takođe, loša ekonomska situacija, a samim tim i vladajuća politika, nije povoljan ambijent za objektivnost medija. Ne treba sumnjati da je naša Vlada, kao i mnogi drugi činioci našeg društva, svesna stanja naše medijske stvarnosti. Suština je, a naša Vlada je svakako to shvatila, da su slobodni, objektivni i odgovorni mediji uslov za razvoj demokratije i opšti napredak zemlje Srbije. Bez pravih i istinitih informacija nema kvalitetnog političkog odlučivanja, i to kako u svakodnevnoj praksi, tako i na samim izborima kada se predodređuje kakva će se politika voditi u narednom periodu. Pomenuli smo više puta ovde da ekonomski uslovi i ekonomsko okruženje veoma snažno utiče, čak i mimo vlasti utiče na profil medijske slike. Sakako, u vreme tajkunske privatizacije razne interesne grupe i te kako su kreirale medijske sadržaje u svoju korist. Takođe, nažalost, imali smo i da pojedine kriminalne grupe, kao i da određeni kriminalizovani delovi državnih organa imaju uticaj na medije. U takvim uslovima mediji se instrumentalizuju u korist centara moći i na delu imamo tzv. medijski inženjering, kojim se modelira nova politička i društvena stvarnost i javno mnjenje. Dakle, u takvim okolnostima društvo ne može da ima javno informisanje sa etičkim i estetskim pristupom, sve postaje relativno i daleko od stvarnog i realnog. Na delu tada, u takvim situacijama, imamo teror nad istinom i ukusom. Naravno, ovo nije generalna ocena koja se odnosi na neki period, pa i na današnje stanje u svim medijima. To je pojava u nekim medijima i danas koji zloupotrebljavaju slobodu medijskog iskazivanja. Dakle, kroz medije se najavljuju hapšenja, izriču se presude i služi se intrigama češće nego istinom. Danas medijska industrija u potpunosti se priklonila vrednostima tržišne ideologije zanemarujući osnovne ideje prosvetiteljstva što je veoma značajno da do toga ne dođe. Od medija se očekuje da informišu, da zabave, da obrazuju i kultivišu. Zahvaljujući razvoju medijske industrije iz sveta spetakla i senzacionalizma uloga medija svedena je na informaciju i zabavu dok su marginalizovane druge funkcije kao što je obrazovanje i kultivisanje u smislu oplemenjivanja, naravno. Često se informacija u medijima modifikuje namerno u zabavu, zanemaruje se suština, a pravi se od toga slučaj. Naslovi fotografija dominiraju u odnosu na tekst i kroz naslov se provocira i prave se asocijacije u pravcu građenja slučaja koga u tekstu zapravo i nema. Pri svemu ovome, naravno, valja reći da se očekuje da na osnovu ovih zakonskih rešenja stvorimo jedan drugačiji ambijent uz veliku pažnju i praćenje kako će se ovo ostvarivati. Konačno, mi ne možemo da načinimo pristupe u EU ako ovo zaista ne ispravimo na valjan način. Osim temeljnog obrazovanja za profesionalni rad u medijima neophodno je stvoriti i takav društveno-politički i ekonomski kontekst življenja u kome su pored dostojnog materijalnog položaja na prvom mestu pravo, sloboda i istina. U tom pravcu će se zalagati i SPS, i na kraju još jednom svakako će naša poslanička SPS glasati za ove zakone.
Reč ima Dušica Stojković.
Poštovana predsedavajući, uvaženi predstavnici Vlade, drage kolege narodni poslanici, do sada u Srbiji nije bilo političke volje za uvođenje reda u medijima kao i usvajanje pravne regulative koje detaljnije regulišu ovu oblast, pogotovo kada je reč o transparentnosti vlasništva nad medijima. Znači, oblasti javnog informisanja i uloge u kojoj imaju mediji zahteva dalju usklađivanje zakonskog okvira sa standardima sadržanim u međunarodnim dokumentima. Reč je o međunarodnim dokumentima UN, Savet Evrope i EU. Takođe, reč je i o primeni pozitivne prakse Evropskog suda za ljudska prava. Proces dalje demokratizacije i srpskog društva ogleda se kroz ostvarivanje slobode javnog informisanja zašta je neophodno doneti set ova tri medijska zakona. Reč je o usvajanju Zakona o javnom informisanju i medijima, Zakona o elektronskim medijima i Zakonu o javnim servisima. Sve članice EU su do sada imale prilike da u svojoj nacionalnom zakonodavstvu inkorporiraju upravo ove zakone. Hrvatska je to učinila još 2012. godine, kada je usvojila Zakon o elektroničnim medijima. Pozitivne ocene na predloge tekstova ovih zakona dolaze sa svih strana. Sva tri predloga medijskih zakona poslata su Evropskoj komisiji na mišljenje. Brisel je dao pozitivno mišljenje o ovim zakonima. Takođe, ovim šef delegacije EU u Beogradu, njegova ekselencija gospodin Majkl Devenport izrazio se pozitivno o usvajanju ovih medijskih zakona. Prema njegovom mišljenju set medijskih zakona rezultat je jedne veoma široke javne debate koja je u srpskom društvu provejavala u prethodne dve godine. Sve ovo su podržale i međunarodne institucije kao što su OEBS, i ostale zemlje članice EU. Javno slušanje o Zakonu o informisanju organizovane su 19. marta 2013. godine kada je resorni ministar bio gospodin Bratislav Petrović. Kancelarija za evropske integracije u svom izveštaju koji govori o sprovođenju nacionalnog programa za usvajanje pravnih tekovina EU iz 2013. godine poznatiji kao NPAA govori o tome da se do sada nije pristupilo daljoj implementaciji Strategiji razvoja sistema javnog informisanja u Republici Srbiji koji važi sve do 2016. godine. Takođe govori o tome da je neophodno usvojiti pravnu regulativu koja bi rešila oblast elektronskih medija i javnih servisa. Postavlja se jedno prosto pitanje zašto je važno regulisati sferu medijskog prostora. Na svom evropskom putu Republika Srbija nastoji da harmonizuje i uskladi propise sa propisima EU, ali uvođenjem pre svega evropskih standarda u oblasti medija. Mediji su tema nekoliko poglavlja koji govore o pristupanju EU. Eksplanatorni i bileteralni skrinizni su ostvareni do sada za poglavlja dva, deset i 23. Oni su završeni uspešno i govori se o nastavku daljeg proces pridruživanja. Neophodno je da imamo i usklađene medijske propise sa evropskom regulativnom. U okviru poglavlja deset, kada govorimo o informacionom društvu i medijima, mediji u Srbiji se prvenstveno posmatraju sa stanovišta primene direktive za audio-vizuelne medijske usluge. Dosadašnji Zakon o javnom informisanju koji važi više od jedne decenije je pun brojnih nedostataka, ne samo neusklađenosti sa pravnim terminima, zatim sa sadašnjom terminologijom koja vlada za savremena sredstva komunikacije, već njegova primena u praksi se pokazala kao veoma važno. Naime, postojeći Zakon o javnom informisanju nije dovoljno jasno precizirao način vođenja registra javnih glasila. Sada ovaj novi zakon o javnom informisanju i medijima uvodi jedan novi pojam. Reč je o pojmu registra medija koji tačno predviđa koji su to podaci koji su neophodni da se prikupljaju, koji su to podaci koji se evidentiraju, što praktično onemogućava zloupotrebu transparentnosti vlasničke strukture u medijima. Iako je postojeći zakon, koji je do dana danas postoji i funkcioniše u zakonodavnom sistemu Republike Srbije predviđa tzv. anitmonopolizamu sistemu javnog informisanja ta oblast više od jedne decenije nije urađen na jedna sveobuhvatan i sistematičan način. Posledica takvog sprovođenja u praksi više je nego očigledna, a nemogućnost uvida u vlasničku strukturu medija nažalost doprineo je da postoji tzv. medijska koncentracija, odnosno koju je jako često teško otkriti, ali i pratiti. Sve ovo je imalo jednu jako negativnu posledicu, a to je nepostojanje medijskog pluralizma. Nepostojanje adekvatnog medijskog okvira kada je reč o medijima ima za posledicu da građani Republike Srbije nisu zapravo znali ko su pravi vlasnici medija u Srbiji. Često su sami vlasnici medija i oni koji vode medije u Srbiji bili izuzeti od svake odgovornosti pred zakonom. Njima je jedino bilo da vode računa osvom vlastitom profitu. Nisu se obazirali na javni interes građana Republike Srbije, da budu pravovremeno, istinito i potpuno informisani. Primeri za to su brojni. Imamo izveštaje Agencije za borbu protiv korupcije koji govori da je firma sa Kipra, a kao jedan od vlasnika pojavljuje se u 2009. godini da se pretpostavlja da je u vlasništvu gospodina Miroslava Miškovića. Reč je o dnevnim novinama „Pres“. Do sada nije postojao nijedan pisani dokaz koji je mogao da potvrdi da vlasništvo gospodina Miškovića u ovim medijima sve do trenutka da gospodin Mišković nije objavio da se povlači iz tog lista. U izveštaju bivše predsednice Sveta za borbu protiv korupcije, gospođe Verice Barać, ukazuje se na činjenicu da jedan od mogućih vlasnika „Pres“ i tadašnji predsednik DS. Možda je to samo odgovor na pitanje kome je do sada smetalo i ko je do sada želeo da postoji crni plašt na tajnosti vlasništva nad medijima u Srbiji. Sledeće pitanje koje se nameće – šta građani imaju od primene ovih zakona. Primenom evropskih standarda koji su direktno inkorporirani u sam tekst zakona, pre svega mislim kada je reč o Zakonu o javnom informisanju i medijima, građani će imati prilike da kroz razvoj slobodnih istinskih nezavisnih medija da zadovolje svoje potrebe bez diskriminacije. Takođe, imaće i slobodan pristup informacijama iz društvenog života. Imaće blagovremene informacije iz oblasti politike, privrede, sporta, ekonomije, kulture. Građani će imati pravo na pravovremeno istinito i potpuno informisanje bez bilo kojih oblika diskriminacije. Primenom evropskih standarda i procedura ostvariće se i pravo na stvaranje okvira u kome se garantuje slobodan protok ideja, slobodan protok mišljenja bez mešanja države. Povlačenje države iz vlasništva nad medijima osim u posebnim slučajevima predviđen je i ovim zakonom ali i aktuelnom strategijom o medijima i akcionim planom. Cilj ovog zakona je jasno definisanje javnog interesa i oblasti javnog informisanja. Transparentni sistem finansiranja medija u oblasti javnog informisanja i javnog prihoda budžeta, prelazak na projektno finansiranje uz jačanje kontrolu trošenja dobijenih sredstava. Građani Srbije moraju da znaju kako se troši svaki dobijen dinar od prihoda poreskih obveznika Republike Srbije. Brojne zloupotrebe su se dešavale, tako da ovaj zakon uvodi novine. Iz državnih fondova daje se ogroman novac za propagiranje u medijima, što državne institucije ne smeju da rade. Državne institucije moraju da rade samo ono što je u njihovoj nadležnosti a u njihovoj nadležnosti nije, recimo, bila npr, kampanja – „Očistimo Srbiju“, kojom je početkom 2011. godine, po informacijama koje su dostupne u medijima samo za jedan sajt koji je propagirao ovu kampanju, izdvojeno 25.000 evra ili 500.000 evra za prezentaciju kampanje – „Očistimo Srbiju“ na „Srbija openu“. Sa ovim će se stati u ovim zakonskim regulativama. Na jasan način je takođe preciziran i položaj urednika i zaštita prava novinara i podsticanje novinarskog udruživanja. Novim Predlogom zakona o javnom informisanju i medijima se pruža zaštita u skladu sa propisima iz oblasti radnog prava, kojim se pojačava osnov za zaštitu profesionalnog novinarskog integriteta, odnosno zabrana zloupotrebe zakona i šikaniranje novinara u cilju sprečavanja slobode javnog informisanja. Takođe, još je dodatno osnažen položaj novinara kroz pravo da odbije da izvrši nalog svog urednika ako bi se postupanjem u skladu sa tim kršio određeni propis, pravila struke ili kodeks ponašanja novinarske profesije. Imali smo sledeću situaciju da je jedan novinar za manje od dve godine više od petsto priloga pravio, reč je o tzv. PR prilozima o jednom mostu koji se gradio u Beogradu. Da li je za to dobio nalog od svog urednika? Da li je trpeo pritiske direktora marketinga datog medija? Da li je bio pod direktnim pritiscima političara ili mu je prostu golub Guta došapnuo da radi to petsto puta? Nećemo do sada saznati. Zamislite, više od petsto priloga je rađeno o jednom mostu. Da je vodio i vremensku prognozu, sa tog mosta, bilo bi mnogo. Transparentnost vlasništva o medijima, o čemu sam već na početku pričala, mi ćemo sada tačno znati ko nam kroji medijsku kapu. Ovaj zakon nam pruža sada da to i saznamo. Uspostavljanje registra medija sa tačnim i preciznim podacima, za svaki medij ponaosob, kao mogućnost brisanja medija iz registra, samo su jedna od prednosti koje ovaj zakon usvaja. Zaštita medijskog pluralizma kroz sprečavanje nedozvoljenog objedinjavanja u oblasti javnog informisanja, zatim imamo određene prednosti koje se tiču zaštite maloletnika, zabrane javnog glasila i objavljivanje pornografskih sadržaja, ostvarivanje prava na informisanje osoba sa invaliditetom i to su samo neke od situacija koje se definišu ovim zakonom. Definiše se i situacija zabrane govora mržnje, poštovanje ljudskog dostojanstva i prezumcija nevinosti. Takođe, ono što je kuriozitet ovog zakona, regulisaće se tačno položaj predstavnika inostranih medija, stranih dopisništva i dopisnika inostranih medija. Nećete verovati, ali dok ovaj set medijskih zakona nije ušao u skupštinsku proceduru, važio je jedan stari zakon iz perioda komunizma, iz 1974. godine. Reč je o zakonu o unošenju i rasturanju inostranih sredstava javnog informisanja, informativne delatnosti Jugoslavije, iz 1974. godine, što je poslednji put pretrpeo izmene i dopune još 1996. godine i koji do današnjeg dana i važi. Ostvarivanje slobode distribucije medija, sprečavanje zloupotreba u vezi sa objavljenim informacijama od javnog značaja, jačanje mehanizma za otklanjanje povrede prava, konačno će svi ljudi koji su na javnoj sceni, imati pravo na odgovor i pravo na ispravku, što je jedan od osnovnih demokratskih principa. Na kraju obezbeđivanje uslova za adekvatnu sudsku zaštitu u slučaju prava na javno informisanje. Sve ovo ima za cilj da usvajanjem seta medijskog zakona, srpska medijska scena se konačno reši na jedan transparentan način, a građani će konačno imati prilike da budu bolje i kvalitetnije informisani. Odgovornost za vršenje SNS, SNS je delima pokazala i pokazuje i kada je reč o medijima. Da to nije moje subjektivno mišljenje, svedoče pozitivna mišljenja relevantnih međunarodnih institucija. U protekle dve godine po standardnom merenju, o slobodi medija i slobodi govora, koje se radi svake godine, reporteri „bez granica“ i „Fridom haus“, su ukazali da se Srbija popela za 20 mesta, što je ogroman uspeh. Kao član Saveta Evrope i potpisnik Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju sa EU, Srbija se opredelila ka modernom, transparentnom, pravnom okviru, koji ide sve više u pravcu razvoja medija i medijskih sloboda. Na kraju želim da ukažem sledeće, građani Srbije u proseku tokom jednog dana, dobiju više od 106.000 reči i više desetine hiljada informacija što je potrebno da mozak obradi. Kako više ne bi bili zatočeni u kući „Velikog brata“ i kako nad nama ne bi se sprovodili opiti opisani u knjigama Nomad Čomskog o strategiji medijskih manipulacija, predlažem da u danu za glasanje podržite dobre medijske zakone kako bi zajedno omogućili nastavak evropskih integracija Republike Srbije, ali i uključenje Srbije i naših medija u evropski i medijski prostor, gde postoje jasna i unapred određena pravila. Hvala vam.
Reč ima Blagoje Bradić.
Gospodine ministre, danas sam pažljivo slušao ova izlaganja, pričamo o Predlogu zakona o javnim medijskim servisima, o Predlogu zakona o javnom informisanju i Predlogu zakona o elektronskim medijima. O tome koje su mane i vrline predloženih zakona, o tome ćemo pričati kada budemo pričali u pojedinostima, kada budemo razgovarali i raspravljali o amandmanima koje je podnela opozicija, a ja bih želeo sada, pošto razgovaramo u načelu o sva tri zakona u paketu da otvorim jednu temu i da sa vama razmenim misli oko jednog vrlo bitnog dela koji prožima sva tri predloga zakona i koji po meni otvara vrlo bitno političko pitanje. To je deo koji se odnosi na javne medijske servise, odnosi se na javni interes i ono šta će se sve desiti po mišljenju našem, ako ovaj zakon u ovom izvornom obliku, bez usvajanja amandmana bude usvojen. Vi ste predvideli ovim setom zakona da sredinom sledeće godine svi mediji koji su u vlasništvu lokalnih samouprava treba da budu privatizovani i ja to razumem, vi ste skupštinska većina, to je politička odluka i vi imate pravo da mandatom koji ste dobili od građana Srbije, raspolažete kako mislite da je najbolje i da sprovodite i kreirate zakon onako kako mislite da je dobro. Istim zakonom, ovim setom ste predvideli da u Srbiji postoji nacionalni javni servis koji će imati dva državna kanala i tri kanala na radijskom programu, to je RTS1 i RTS2, i RTB1, 2 i 3. Ono što ste još napisali u ovom predlogu zakona, to je da u AP Vojvodina zbog nemogućnosti komercijalnih emitera koji će ostati posle privatizacija, da adekvatno zadovolje potrebe Vojvodine i javnog interesa građana Vojvodine, da treba da postoji i radio-televizija Vojvodina, prvi i drugi kanal, i tri radio programa. To je u radu, to je politička odluka. Ono što je po meni političko pitanje, koje mi ovde treba da raščivijamo, kako kažu ljudi, zbog čega je iz zakona izbačen predlog medijske strategije, da postoje regionalni centri, centri regionalnog informisanja, kako god da ih zovete, pošto je ovde jedno od obrazloženja zašto ne mogu da budu, postoji regionalni servis, zbog toga što ne postoje regioni, a evidentno je da su već deljene regionalne frekvence, pa ne znam kako ne može struka da to upari i da zadovolji potrebe građana, jer osnovno što vi želite da učinite, tako ja mislim, to je zadovoljenje javnog interesa svih građana Srbije na celoj teritoriji pod jednakim uslovima. Da bi bolje razumeli građani Srbije ovo o čemu ja pričam, izneću jedan podatak koji se odnosi na BDP. Vojvodina koja pokriva 30% teritorije Republike Srbije, ima 30% stanovništva i ima 30% udela u BDP Republike Srbije. Grad Beograd kao glavni grad pokriva otprilike 5% teritorije Republike Srbije i ima broj stanovnika otprilike 20% življa Republike Srbije živi na teritoriji grada Beograda i imaju zahvatanja otprilike 40% bruto društvenog proizvoda. Ostatak Srbije je 65%, to je Srbija ispod Save i Dunava, gde živi 50% stanovništva i ima zahvatanje otprilike 30% u bruto društvenom proizvodu. Ovim zakonom, ako dođe do gašenja javnih servisa, uslovno nazvanih, to su lokalni mediji koji su u vlasništvu lokalnih samouprava koje gazduju njima i bude sve išlo na komercijalne emitere, građani Srbije južno od Save i Dunava, drage kolege poslanici, će biti u nepovoljnijem položaju, uslovno rečeno, biće građani drugog reda u odnosu na građane Beograda i građane Vojvodine. Zašto? Zato što grad Beograd kao glavni grad ima RTS-1, 2 i 3 programa, Vojvodina će imati RTV-1, 2 i 3 radio-programa. Za primer mogu da vam navedem moj grad, odakle ja dolazim, Niš, gde je posle 60 godina ugašena ispostava Radio-Beograda, znači, niški radio je ugašen i ne postoji. Primenom ovog zakona, bez usvajanja preporuke medijske strategije da postoje regionalni servisi, javni servisi, će informacije koje građani ispod Save i Dunava dobijaju se svesti na „Beogradsku hroniku“ i „Novosadski dnevnik“. Apsolutno sam za to da svi građani Srbije imaju mogućnost da gledaju i „Beogradsku hroniku“ i da gledaju „Novosadski dnevnik“, ali kao mogućnost izbora, a ne kao jedini izbor. Grad Niš koji je centar tog dela Srbije u kome gravitira preko milion i po stanovnika je u 2012. godini imao 800 priloga preko RTS-a. Da li vi mislite da problemi koji muče grad Niš, informacije koje ima jedan grad od 200 hiljada stanovnika i svo okruženje od milion i po stanovnika, treba da bude zadovoljeno kroz priloge u „Hronici iz regiona“? Ja mislim drugačije. Jer, ako svi građani Srbije imaju obavezu a plaćaju TV pretplatu, ma kako se ona zvala, i to je u redu, ako je odluka skupštinske većine i ako je Vlada tako uredila, u redu, to će biti zakon i to će se realizovati, onda ja tražim od ove Skupštine i od vas, gospodine ministre, jer vi ste i moj ministar, iako sam iz Niša, da ja imam ista prava i istu mogućnost javnog servisa kroz regionalne centre, kroz regionalne servise, kako god da ih zovete, pa ne zvala se to niška televizija, neka se zove Beograd četiri, pet, sedam, 12, nije bitno. Suština je bitna, da problemi lokalnih zajednica, bili dobri ili loši, se tu publikuju i da ljudi gledaju ono što ih interesuje. Jer, mene stvarno ne interesuje da li ide „dvojka“, mene interesuje da li ide autobus od Ledene stene do Niške banje. Mene stvarno ne interesuje da li radi vodovod, jeste da je to problem i to Beograđane muči, da li Makiš radi kako treba, mene interesuje da li je zamućena Studena. Znači, mi imamo sijaset svojih problema koje želimo da kroz taj javni servis adekvatno sagledamo i da budu propraćeni. Očekujem da svi poslanici, naročito iz mog grada, jer grad Niš je pokrenuo inicijativu i 35 hiljada građana Niša je potpisalo peticiju da niška televizija bude regionalni….
Potrošili ste vreme, poslaniče. Zahvaljujem.
… Završavam. Znači, 35 hiljada ljudi je potpisalo da bude regionalni centar i nadam se da će poslanici podržati stav svojih sugrađana. Hvala.
Reč ima ministar Tasovac.
Ja se nadam da su vaše izlaganje vrlo pažljivo čuli i rukovodstvo RTS i RTV, jer mislim da je to upravo jedan pravac u kome oni moraju da poboljšaju svoj program i da obezbede da informacije iz cele Srbije budu dostupne svima. Ako mislite da mene u Beogradu manje zanima šta se dešava u Nišu, grdno grešite. I to ne samo u onome što je vezano za kulturu. Takođe, mislim da nije u ovom trenutku dobro da regionalne servise tretiramo kao političko pitanje, već moramo da ih tretiramo kao ekonomsko pitanje. Ako se ponovo vraćamo na strategiju koja je doneta 2011. godine, ona je ipak doneta u nekim drugim ekonomskim okolnostima, a donošenje zakona nije donošenje liste lepih želja nego jednostavno ono što je moguće u ovom trenutku sprovesti. Ukoliko se budu menjale okolnosti, pre svega ekonomske, mislim da niko nije protiv toga da kroz izvestan broj godina razmatramo kroz izmene i dopune zakona postojanje regionalnih centara. U ovom trenutku, to naprosto nije moguće. Ali, sa onim kako je definisan javni interes, koji mora da bude zastupljen u Javnom servisu, ja mislim da se dobar broj problema o kojima ste vi govorili rešava. U krajnjoj liniji, to je sada stvar na rukovodstvima RTS-a i RTV-a da počnu da proizvode takve programe gde će se i građani Niša, Vranja i svih drugih delova Srbije prepoznati, što mi se čini da se oni trude već sada, u ovom trenutku. Ali, kroz ovo stabilno finansiranje u narednih godinu i po dana kroz budžet, ja sam siguran da to može još da se popravi.
Zahvaljujem.
Replika.
Nemate prava na repliku. Ministar je samo odgovorio. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, gospodo poslanici, sistem javnog informisanja u svakoj zemlji ima poseban značaj za razvoj demokratskih odnosa u društvu, za razvoj ukupne kulture stanovništva jedne države, za ukupno razumevanje i stvaranje jedne klime u kojoj svaki čovek živi, bez obzira na vrstu medija, način javnog obraćanja i komuniciranja i zato ove teme, odnosno danas ove zakone mora da razmatramo i sa posebnom pažnjom. Strategijom razvoja sistema javnog informisanja u Republici Srbiji, usvojenoj 2011. godine, predviđeno je da se ovaj prostor do 2016. godine potpuno preuredi, privatizuje, reguliše novim zakonima koji će biti usklađeni sa najvišim standardima zemalja EU i to u stvari sada i radimo. Radi ilustracije, reći ću da prema podacima Radio-difuzne agencije, a stoji i u Strategiji, u Srbiji dozvole za emitovanje danas poseduje 321 radio stanica, jedna pokrajinska, 48 regionalnih, 267 lokalnih, da ima 134 TV stanica, šest nacionalnih, 30 regionalnih i 98 lokalnih. U procesu društvenih i ekonomskih promena, u dosadašnjem načinu privatizacije, status mnogih od ovih stanica je promenjen i one jesu privatizovane. Urušen je, međutim, u mnogim od njih ekonomski položaj medija, ostvarena je puna zavisnost, finansijska, ali i svaka druga, od kapitala, tako da smo dobili u celini za poslednjih 10-ak i više godina pad nivoa kvaliteta, neadekvatnu produkciju, tabloidizaciju, auto-cenzuru, o kojoj je takođe bilo reči. U suštini, svi smo nezadovoljni lošim stanjem i lošim kvalitetom. Naš cilj, kako stoji u Strategiji, odnosno cilj Vlade i države mora biti, a to je danas i naš najveći izazov, podizanje kvaliteta programa, jačanje civilnog sektora, stvaranje uslova da regionalni i lokalni emiteri na ekonomski održiv način proizvode urednički nezavisan i profesionalno kvalitetan sadržaj. On mora biti takav, što je i cilj demokratski razvijenog i uređenog društva, kao i da podstiče građane na novo, aktivno učešće u stvaranju medijske slike medijskih programa i sadržaja. Ciljevi su, u svakom slučaju, stvaranje kvalitetnog programa, jačanje pluralizma, puna uređivačka nezavisnost. Pred nama se danas nalazi set novih zakona koji na nov način reguliše oblast javnog informisanja i naša očekivanja od njih su svakako velika. Svaki od ovih zakona pokriva opšta pravila javnog informisanja, kao i posebna sredstva i metode ostvarivanja javnog informiranja. Ovi zakoni, ili bolje reći zakoni iz ove oblasti, u Skupštini su usvojeni pre desetak i više godina. U međuvremenu su delimično menjani. Međutim, sasvim je evidentno i sigurno da je sfera javnog informisanja i medija preko kojih se ona ostvaruje veoma dinamična, da se tu sredstva menjaju veoma brzo, metode i terminologija još brže, a svi zajedno se moraju usaglašavati sa onim što postoji u zemljama u okruženju, zemljama EU, kako bi se ostvarila puna kompatibilnost i sadržaja, i medija, i programa, i načina emitovanja, i sredstava, kao i puna nezavisnost. Brza i efikasna razmena informacija na širem prostoru svakako je svima nama danas zajednički interes. Danas i donosimo ove nove zakone koji u reformskom pogledu pokrivaju ogroman prostor i potpuno su u tom smislu novi. Zakoni koji su pred nama su, mogu reći, jedan od najhrabrijih reformskih poteza u ovoj oblasti i donose promene koje od nas traže razumevanje promena, uključivanje u te promene, učenje, prilagođavanje, a posebno utakmicu, utakmicu u znanju, utakmicu u kvalitetu i utakmicu u radu, jer privatizacija medija na ovaj način menja i položaj i ulogu osnivača, ulogu vlasnika, kapitala, odgovornost urednika, položaj svih novinara u ovom sistemu. U ovoj utakmici nedopustivo je grubo kršenje pravila o istinitom, dostojanstvenom informisanju, o značaju opšteg interesa, ali i o dostojanstvu svake ličnosti, bilo javne ili ne. Prva asocijacija kada se kaže „mediji“ danas jeste tabloidizacija, kršenje pravila, neetičnost, senzacionalizam, kritizerstvo, zloupotreba medijskog prostora, skrnavljenje ugleda pojedinaca. Nedopustivo je, štetno je, pa mora biti i kažnjivo, kada su mediji istovremeno tužilac pre tužioca, istražitelj pre istražitelja, sudija pre sudije. Prvo, ne sme se neprovereno, netačno i tendenciozno ljudi u medijima optuživati, ponižavati ili linčovati. Pominjem samo onaj član 8. o kojem je ovde bilo reči do sada. Tu su možda pregrubo neke stvari, terminologijom rečeno, ne sporeći, naravno, pravo i pravilo da svako, posebno javne ličnosti, moraju da budu istaknute u smislu ocene javnosti, ali ne nikad na rušenje sistema šta je tačno, a šta netačno, šta je medijska hajka, šta je neosnovani linč, šta je optužba stvaranje lične krivice bez suda, jer je to narušavanje ljudskog dostojanstva i etički je neodgovorno. Nama, donošenjem ovih zakona, ja tako razumem stvari, ovo uopšte i nije cilj. Informisanje mora da bude svakako objektivno i tačno, te se ovakvim zloupotrebama mora stati na put. Novinarstvo štetno deluje na sve ljude i sve oblike života. Cilj nam je postizanje drugih efekata i drugih kvaliteta. Zato podržavam, odnosno poslanička grupa SPS, svaku promenu koja obezbeđuje profesionalne sadržaje, kvalitet vesti i programe koji pobuđuju dobre emocije i ljudsku solidarnost, ali ne strah, nesigurnost, jer to dobro ne donosi nikom, a bilo ga je do sada i previše. Sledeće našta želim da skrenem pažnju, a što smatram jako važnim, jeste zaštita medijskog pluralizma. Kada je o tome reč, svuda se ističe njegov veliki značaj, jer u ovoj oblasti nikako nije dozvoljeno stvaranje monopola. Posebno se podvlači značaj javnog, otvorenog, svestranog, objektivnog informisanja iz više centara i raznih izvora. Čini mi se da ovde u ovom zakonu to nije možda dovoljno jasno definisano. To su članovi 45. do 47. jer se kaže da merna jedinica merenja pluralizma, 50% štampanih medija, odnosno 35% medijskog prostora u oblasti slušanosti ili gledanosti, a nigde se ne kaže kako, ko i čime meri taj procenat. Nije mi poznato da postoji jedan objektivan, standardizovan mehanizam za to, već se meri možda uzorkovanim istraživanjem ili na neki drugi način. Zato mislim da je možda radi preciznosti nevažno da postoji dodatak rečenice koja ipak sugeriše na to da jedan vlasnik može u tom smislu da raspolaže jednom nacionalnom frekvencijom ili medijem. Sledeće našta bih htela posebno da istaknem pažnju je zakon da govori o osnivanju javnih servisa na nacionalnom i pokrajinskom nivou, govori o osnivanju posebne ustanove preko koje se obezbeđuje informisanje naših građana na KiM, što smatram da je od posebne važnosti. Izuzetno želim da pohvalim, jer sam u jednom trenutku izgubila iz medija da je to prisutno, pa sam se čak uplašila da li to nećemo preskočiti. Dakle, apsolutno podržavam i smatram da je ovo od velike važnosti, ali zakonom je predviđeno i postojanje medija na lokalnom nivou, naročito način kako se osnivaju, finansiraju i sufinansiraju, i dalje funkcionišu, ali ipak smatram da je možda bilo dobro, makar i u naznaci, u zakonu da stoji postojanje i ovih regionalnih medija o kojima je reč, jer smatram da, na primer, lokalne zajednice u jednom trenutku mogu da imaju svaka svoju lokalnu stanicu, ali istovremeno, na primer, one u blizini, pa ću reći Jagodina, Ćuprija, Kragujevac, Kraljevo itd, mogu da prepoznaju svoj regionalni interes, da udruže svoja sredstva i sve ostale potencijale i time stvore u dogledno vreme i svoju regionalnu centralu, jer se time obezbeđuje upravo ono što smo rekli na početku zakona, da sva sredstva informisanja i mediji budu približena građanima. Ako smo sami konzumenti tih usluga i korisnici njihove, ako je tendencija da sami i učestvujemo u njihovom stvaranju, mislim da ovo nije zgoreg, bez obzira što mi nemamo u onom najklasičnijem smislu reči – regionalno organizovanje države Srbije, sem pokrajine i ovih interesa, ali za budućnost mislim da to neće apsolutno da škodi. Moglo bi se govoriti o značaju ovog programskog finansiranja i potpuno uvažavam pristup ka tome kao jednom posebnom segmentu i posebnoj temi. Pri tome, važno je podržati lokalne medije da se ne bi privatizovanjem izgubili i da ne bi i te lokalne sredine ostale bez svojih sadržaja i svoje mogućnosti da učestvuju u tome. U svakom slučaju, smatram da se kod donošenja ovih zakona ostvaruje transparentnost trošenja novca, stvaralačka utakmica, bolji kvalitet programa, usaglašenost sa zakonima EU. Svakako, ne sme to da bude zakon radi zakona, već zakon koji će poštovati, a time stvoriti pozitivnu stvaralačku, takmičarsku klimu, novi kvalitet informisanja, edukacija, ali života. U tom smislu, podržavamo ove zakone i glasaćemo za njih. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Sanja Nikolić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege poslanici, pred nama je set medijskih zakona, ali ću ja govoriti danas samo o jednom, i to ne slučajno. Ovaj zakon nisam čitala kao narodni poslanik, već kao neko ko je godinama radio novinarski posao u informativi. Od svih prethodnih zakona koje smo imali, smatram da je ovo možda jedan od najboljih i ima više razloga za to. Ovo je prvi zakon koji tačno reguliše šta su mediji, tačnije šta nisu. Dakle, nisu knjiga, film, nosači audio-vizuelnih sadržaja, naučni i stručni časopisi i internet pretraživači. Ovaj zakon napokon daje mnogo veća prava novinarima nego što su to imali do sada, zapravo imali su, ali smatram da su, barem iz mog iskustva, trpeli mnoge posledice. To je tačno regulisano članom 49. Zakona, koji jasno kaže – novinaru ne može prestati radni odnos, umanjiti se ugovorena zarada ili naknada, niti se može staviti u nepovoljniji položaj, jer je u javnom glasilu objavio istinitu tvrdnju i mišljenje, kao ni zbog toga što je svoje mišljenje izneo van medija, kao svoj lični stav. Takođe, u novinarskom poslu ima i bilo je pritisaka od strane urednika, ali i drugih lica da određenu informaciju, vest ili prilog mora da napravi onako kako mu se to naredi i na kraju taj novinar mora da se potpiše na taj prilog kao da je informaciju sam dobio, a nije. U članu 50. stoji da novinar ima pravo da odbije da izvrši nalog urednika, ako bi se u skladu sa tim nalogom kršio propis, pravila struke i novinarske etike. Ovim zakonom stavljena je tačka na pritisak novinara da radi po naredbi i da nema strahda, ukoliko urednik od njega tako nešto zahteva, može da izgubi posao. Termin koji u poslednje vreme koriste pojedinci jeste cenzura, ali to su upravo oni koji su za vreme dok su bili na vlasti najviše voleli da cenzurišu, i to upravo one koji su bili u opoziciji, pojedine političke funkcionere, ali javne ličnosti koje su iznosili stav i mišljenja koji nisu bili u skladu sa onima koji su bili na vlasti. Ponoviću se, sve govorim iz iskustva novinara i taj posao sam radila punih 13 godina. Pritisak nije vršen samo na novinare, već i na urednike, ali to je prošlost. Sada se u zakonu jasno definiše zabrana cenzure. Zato je jako važno da je zakonom regulisano, da je javno informisanje slobodno i ne podleže cenzuri. Dakle, novinar ima slobodu da profesionalno radi svoj posao i bez cenzure. Medijima se daje sloboda da objavljuju informacije i stavove o svemu o čemu javnost, tj. građanin, kao i mi treba da budemo na vreme i potpuno obavešteni. Takođe, jako je bitno da se svaki fizički napad na urednika i novinara kažnjava po osnovu zakona. Jedno načelo ovog zakona jeste zabrana monopola. Ovakav stav bitan je, jer svaki građanin ima pravo da formira svoje mišljenje o svemu što se dešava u zemlji, a upravo to može kroz različite izvore informacija i medijske sadržaje. Kada već govorim o zabrani monopola, nadovezaću se na deo zakona koji reguliše vlasničku strukturu u medijima, a koja će posle donošenja ovog zakona i usvajanja biti transparentna. Zašto je to bitno? Posebno je važno kada je reč o onima koji rade u medijima. Kada, na primer, jedna marketinška agencija, neću je imenovati, ima monopol i ekonomski, ali politički uticaj, jasno je da će ona uređivati i politiku u određenom mediju. Ako se suprotstavite istoj, ta medijska kuća, ili će biti ugašena, ili dovedena na minimum egzistencije, a samim tim novinari i svi zaposleni u toj medijskoj kući neće primati platu mesecima, kao što je to bio slučaj koji traje i dan danas, a neki će ostati i bez posla. Jedan od razloga zbog čega sam otišla iz medija je upravo ta materijalna situacija, ali mi je drago da danas kao narodni poslanik imam priliku da ukažem na sve probleme koji muče i novinare i medijske kuće. Ovim zakonom se jasno staje na put svim monopolistima koji su godinama bili uzrok loše materijalne situacije medijskih kuća, lošeg materijalnog stanja novinara, dok su se za to vreme oni samo bahato obogatili. Na kraju, kao poseban član bih izdvojila zabranu javnog izlaganja pornografije. Svi znamo da jednu novinu prodaje naslovna strana. Međutim, te novine gledaju deca i maloletna lica. Jasno je koliko to može negativno da utiče na njih. Dakle, štampani mediji, tj. novine neće smeti više da na prvoj i poslednjoj strani imaju pornografski sadržaj, jer će u suprotnom za kršenje ovog pravila novinar platiti kaznu od 50.000 do 150.000 dinara. Kada sam već kod kaznenih odredbi, napomenuću još neke – ukoliko se u nekoj informaciji neko označi krivim pre pravosnažnosti presude ili ukoliko se objavi slika maloletnika koja može da ugrozi njegovo pravo ili interes. Mislim da svi oni koji rade u medijima vrlo dobro znaju da se slika maloletnika ili njegova izjava ne sme koristi bez dozvole roditelja. Ovo su dakle samo neke kazne koje su predviđene ovim zakonom. Na kraju, s obzirom da je na zakonu rađeno dve godine u čijem radu su bili uključeni svi relevantni stručnjaci, da je usaglašen sa svim evropskim standardima, standardima EU, ovaj zakon smatram možda i najboljim u regionu, i to kažem kao novinar, a kao narodni poslanik Srpske napredne stranke da ću u danu za glasanje podržati set ovih medijskih zakona. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Ivana Dinić, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stevanović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege narodni poslanici i poslanice, set predloga medijskih zakona, koji su danas u skupštinskoj raspravi, iako naizgled nema direktan uticaj na privredu i razvoj naše države, zapravo uređuje na jedan svojevrstan način kulturološku sferu života, kroz održavanje kulturnog identiteta i razvijanje svesti u pravcu demokratizacije našeg društva u oblasti javnog informisanja. Stalni razvoj tehnike i stepen tehnoloških dostignuća imaju direktan uticaj na ovu oblast društvenog života, koja je veoma dinamična i u stalnom je razvoju. Stoga se sistem javnog informisanja mora uskladiti sa vremenom u kojem živimo. Naime, Ustavom Republike Srbije zagarantovana je sloboda mišljenja, izražavanja i razvoja ličnosti, kao i sloboda medija, ali baš zbog toga je neophodno definisati pravila kojima će se istovremeno obezbediti i sloboda i zaštita, kako u iznošenju, tako i u primanju i razmeni informacija i ideja putem medija, radi unapređivanja vrednosti, kao što su pravovremenost, nepristrasnost, istinitost i potpunost informisanja. Iz mog ličnog iskustva i dobre komunikacije sa ministrom Tasovcem, koji je pri izradi ovog seta medijskih zakona bio otvoren za svaki oblik saradnje, pouzdano znam da je šira javnost bila upoznata sa svim činjenicama kroz javna slušanja i debate koje su mnogo puta vođene na ovu temu. Mnogi nedostaci i nedorečenosti izmenjeni su i prilagođeni su najvišim međunarodnim standardima i standardima zemalja članica Evropske unije. Podržavam diskusiju koleginice Mirjane Dragaš u nameri da se sa ovim setom predloga medijskih zakona uskladi ili pronađe način prilagođavanja medijskoj strategiji do 2016. godine, koju je Vlada Republike Srbije usvojila septembra 2011. godine. Pitanje za ministra je da li će se i na koji način primenjivati mnoge odredbe ove strategije koje nisu usaglašene sa odredbama Predloga zakona o javnim medijskim servisima, Predloga zakona o javnom informisanju i medijima i Predlogu zakona o elektronskim medijima, a o kojima danas diskutujemo? Ukazala bih na zabrinutost građana Republike Srbije južno od Beograda povodom stepena informisanosti ovog područja, jer omogućavanjem formiranja samo nacionalnih i pokrajinskih javnih medijskih servisa oni ne bi bili u ravnopravnom položaju kada je u pitanju ostvarivanje javnog interesa u oblasti informisanja na regionalnom i lokalnom nivou, a što je protivno medijskoj strategiji do 2016. godine. Zbog toga bih predložila Odboru za kulturu i informisanje, kao i resornom ministru izmenu člana 2. Predloga zakona o javnim medijskim servisima, člana 8. i člana 13. istog Predloga zakona u kojima treba predvideti postojanje regionalnih javnih medijskih servisa, jer regioni definisani medijskom strategijom do 2016. godine podrazumevaju medijske regione, a ne teritorijalno utvrđene regione. Zbog toga je važno pitati da li je moguće formirati regionalne javne servise, čije bi se finansiranje pokrivalo putem pretplate slične sadašnjoj pretplati za RTS, dok bi se pravila koja važe za nacionalni i pokrajinski javni servis primenila i na regionalno emitovanje? Vlada Republike Srbije je do sada postigla velike rezultate u svim oblastima detaljnom istrajnošću, odlučnošću u rešavanju problema i situacije u kojoj se naša država nalazi, pokazujući jednu ozbiljnost u pristupu izvršavanja zadataka i visok stepen odgovornosti kada je u pitanju realizacija postavljenih ciljeva. Naša Vlada se na ovaj način, velikom brzinom, kreće u susret rešavanju onih problema koji unazađuju razvoj svih segmenata života naših građana. Jedan od osnovnih načina funkcionisanja medija, koji je predviđen ovim setom medijskih zakona jeste učešće na javnim konkursima, koji se raspisuju za tačno definisane projekte. Obzirom na ozbiljnost ocenjivanja projekata podnetih na konkursu, vrlo je bitno da zajedno dođemo do nekih sugestija koje će se sigurno pokazati kao vrlo korisne u sprovođenju ovih konkursa, odnosno u legitimnosti rada stručne konkursne komisije, kao što su recimo, definisanje obrazovnih, stručnih i drugih kriterijuma koje treba da ispunjavaju članovi stručne konkursne komisije iz redova nezavisnih stručnjaka za medije. Koliko će koštati njihov rad? Da li nezavisni stručnjak može da bude član jedne ili više stručnih komisija? Kome će članovi komisije polagati račune i koje bi bile sankcije usled njihovog eventualnog nesavesnog rada? Ko će nadzirati i kontrolisati rad komisija i mnoge druge? Ono što je jedna od najvećih prednosti, recimo, ovog seta medijskih zakona jeste podsticanje transparentnosti u radu svih medija, kao i stvaranje zdrave konkurencije u pogledu kvaliteta rada u oblasti informisanja od javnog interesa u smislu unapređenja objektivnosti, verodostojnosti i istinitosti izveštavanja. Povlačenje države iz medija na ovaj način približava svest našeg naroda, standarda i propisa sa direktivama zemalja članica EU. Ukazala bih na još jednu veoma važnu odredbu Predloga zakona o javnom informisanju i medijima. Naime, ovim predlogom zakona predviđeno je povlačenje države iz medija i privatizacija istih do 1. jula 2015. godine. Nažalost, do sada su se primeri privatizacije u medijskoj sferi pokazali neuspešnim. Ja sam uverena, da iako nakon 56 neuspelih privatizacija, i jedine uspele privatizacije kada je u pitanju radio „Srbobran“, uverena sam da Vlada Republike Srbije sa legitimitetom koji je dobila na poslednjim izborima, zasluženom podrškom i poverenjem građana usled visokog stepena odgovornosti i kompletne realizacije postavljenih ciljeva će nesumnjivo radi ravnomernog razvoja svih delova Srbije posebno obratiti pažnju na modele privatizacije, koji će uslediti kako u ovoj tako i u drugim oblastima. Svi smo svesni toga da je demografsko pražnjenje nerazvijenih sredina jedan od najvećih problema u Republici Srbiji. Zbog toga ne smemo da dozvolimo da informativni, obrazovni, kulturni i zabavni sadržaj medijskih usluga, koji zapravo predstavljaju nivo informisanosti jednog društva, a njihova primena stepen razvijenosti tog društva, načine centralnu i južnu Srbiju, otuđenim i nerazvijenim delovima Republike Srbije bez prava na ostvarivanje javnog interesa u toj oblasti. U nadi da će nadležno ministarstvo uvažiti neke od ovih predloga unapređenja i efikasnije primene ovog seta predloga medijskih zakona, poslanička grupa SPS u danu za glasanje će naravno podržati ovaj set medijskih zakona, kao i sve reformske zakone koji će ubrzati napredak našeg društva. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milan Stevanović. Izvinjavam se gospodine ministre. Izvolite.
Što se tiče konkursnih komisija koje ste spominjali, oni će dakle imati od tri do pet članova i većini će činiti članovi koji su predloženi od strane medijskih i novinarskih udruženja. Međutim, ono što mislim da je jako bitno, da se ne bi stvorio tu pogrešan utisak, dakle, Zakon o javnom informisanju i Zakon o javnim medijskim servisima, upravo tretiraju pravo na informisanje svih građana na teritoriji Republike Srbije. U ostalom kada govorimo o konkursnim komisijama, evo ovde, znači vrlo jasno stoji polazeći od narodnog interesa organ nadležan za poslove javnog informisanja Republike Srbije, AP ili lokalne samouprave donosi odluku o konkursima koji se raspisuju u toku kalendarske godine. Još jednom bih ponovio ono što je više puta rečeno. Postojanje regionalnog servisa nije političko već ekonomsko pitanje u ovom trenutku. Takođe u trenutku kada je jasan stav države da se povlači iz vlasničke strukture medija, neko zlonameran bi to mogao da tumači kao pokušaj izbegavanja privatizacije. Apsolutno sam ubeđen da će kroz ovo stabilno finansiranje naša dva javna servisa i siguran sam da oni vrlo pažljivo slušaju, jer mislim da je ovo za njih dragoceno da čuju kakve su primedbe ljudi iz različitih sredina, da će oni tokom ovih godinu i po dana uspeti do tog stabilnog budžetskog finansiranja da i te sadržaje na adekvatan način prate, tako da u trenutku kada počne da se primenjuje taksa koja obavezna od 1. januara 2016. godine, to ne bude samo obaveza, nego da ljudi imaju svest da time doprinose i svom sopstvenom informisanju i da na taj način izgrađuju jednu od najbitnijih institucija demokratskog sistema, a to je javno informisanje.
Reč ima narodni poslanik Milan Stevanović.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, predstavnici ministarstva, drage kolege narodni poslanici, veliki uticaj je elektronskih medija na javnost u Srbiji. Još 2000. godine dok smo gledali RTS mislili smo da u Srbiji teče med i mleko, a to nije bilo tako. Taj javni servis nije ispunjavao ono što je bio njegov zadatak zbog toga ovo je ovo bitno i zbog toga su bitni ovi zakoni. Želim odmah da kažem nešto što se tiče opozicije i hitnosti ovog postupka. Ako neko ima jasnu viziju šta želi da uradi, onda jedan ili dva zakona to ne mogu da sprovedu. Sve ove zakone moramo da dovedemo da bi što pre bili efikasni, jer jedan zakon sam ne donosi set reformskih zakona. Glavna manjkavost našeg poslednjeg medijskog zakona je bila netransparentnost. Svuda na svetu se tačno zna ko je vlasnik kog medija i nema problema ako neko čuva interese vlasnika. Ali, ovde to nije bio slučaj. Neko je pod parolom neutralnosti u stvari bio vlasnik nečega i dominantno na medije. To ovaj zakon rešava. Sa druge strane kod javnog servisa je po meni najbitnije uređivačka nezavisnost. Dugo godina sam vodio političke kampanje. U medijima imate tri vrste vremena. Imate zarađeno vreme, plaćeno vreme, gde je zarađeno vreme za šta se mi u kampanji borimo. Napravimo veliki događaj, veliki miting i onda vidimo da na javnom servisu smo šesti ili sedmi sa tri sekunde ili deset sekundi vremena koje dobijamo. Plaćeno vreme je jednostavno, platite i gledate sebe i to je svuda na svetu tako. Postoji još jedno poziciono vreme, ali mi smo izmislili još jedno, političko. Tu je neko dobijao vreme samo zato što je imao uticaja u politici. To je veoma teško kontrolisati. Mi sledećih godinu i po dana na neki način možemo da izvršimo manipulaciju sa budžetskim finansiranjem javnog servisa. Mislim da tu treba da obratimo pažnju. Mislim da je 2012. godine uređivačka nedoslednost bila na maksimumu. Kružio je jedan vic da tadašnji predsednik nije dozvoljavao ni deci da otvore čokoladu, on se pojavljivao na otvorenim. Što je najvažnije, to je bila vest dana na nekom mediju. Mislim da tome treba najviše da se borimo. Još jedno vlasničko pitanje ili elektronsko pitanje koje smo imali na odboru. Postavljam pitanje ministru da li on garantuje sprovođenje ovog zakona? Glavna stvar je implementacija zakona. Svaki zakon je mrtvo slovo na papiru. Ne može ministar to da garantuje. To svi mi moramo da garantujemo i da svi shvatimo da smo mi kao SNS i kao naša poslanička grupa najodgovorniji za sprovođenje ovog zakona, jer mi smo dominantno odgovorni tome. Retko kada se dešava da neko ko ima ovakvu količinu vlasti da donosi ovakav zakon koji je potpuno transparentan. Upravo zbog lošeg iskustva koje smo imali u prošlosti. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vesna Marjanović, a neka se pripremi narodna poslanica Aleksandra Đurović.
Poštovani predsedavajući, ministre, kolege narodni poslanici, kao član Odbora za evrointegracije na početku želim da napomenem da se Srbija kao kandidat za članstvo u EU potpisivanjem Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju obavezala na donošenje novih zakona kojima će se regulisati oblast javnog informisanja u skladu sa najvišim evropskim standardima. Predloge zakona koji su danas na dnevnom redu usvojićemo pre svega zbog uređenja svoje države, jer je sloboda mišljenja i izražavanja fundamentalno ljudsko pravo. Nakon završetka eksplonatornih i bilateralnih skrininga za poglavlja 2, 10 i 23 za nastavak daljeg proces pridruživanja neophodno je da uskladimo medijske propise sa evropskom regulativom. Set medijskih zakona o kojima danas raspravljamo ima za cilj regulisanje oblasti javnog informisanja u skladu sa članom 11. Povelje EU o osnovnim pravima, članom 10. Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, ali i sa standardima Evropskog suda za ljudska prava. Želim da pomenem i to da su ovi predlozi zakona dobili pozitivnu ocenu Evropske komisije, što znači da je radna grupa koja je radila na njihovoj izradi dobro obavila svoj posao. Kada je u pitanju Predlog zakona o javnom informisanju i medijima najznačajnije novine su povlačenje države iz vlasništva u medijima, osim u slučaju dva javna servisa koji su regulisani posebnim predlogom zakona, zatim transparentnost vlasništva u medijima uvođenjem registra medija u kome će se jasno videti vlasnička struktura, definisanje transparentnog sistema finansiranja iz budžeta sa različitih nivoa vlasti kroz preduzetni sistem projektnog finansiranja medija i na taj način uspostavljanje kontrole trošenja sredstava. Po završetku procesa privatizacije u medijima moći će da se kod države aplicira za finansijsku podršku onim sadržajima koji predstavljaju javni interes u oblasti informisanja. Zatim, regulisanje statusa položaja i predstavnika stranih medija takođe je predviđeno ovim zakonom, a posebno bih naglasila deo ovog zakona koji garantuje posebna prava pojedinim kategorijama lica, a koji se odnosi na pravo na informisanje lica sa invaliditetom, naravno primenom odgovarajuće tehnologije. Što se tiče Predloga zakona o elektronskim medijima, jasno je da nova tehnološka dostignuća zahtevaju stalno unapređenje pravne regulative, jer sve članice EU u obavezi su da do kraja 2015. godine pređu sa analogno na digitalno emitovanje programa, a sve to zahteva izmenu i dopunu pravnih akata kojima se reguliše ova oblast. Predlogom zakona o javnim medijskim servisima predviđeno je postojanje dva javna servisa, RTS i RTV, ali i definisanje njihovog načina finasiranja. Biće ukinuta TV pretplata i država će do kraja januara 2016. godine finansirati oba javna servisa, a nakon toga taksa će postati jedini način za finansiranje. Ovakvim načinom finansiranja bi se obezbedila suštinska nezavisnost ovih medija, što se u praksi evropskih zemalja pokazalo kao uspešan metod. Na kraju, odlika svakog demokratskog društva je da garantuje slobodu javnog informisanja, da omogući svojim građanima, bez diskriminacije, najšire zadovoljavanje potreba za blagovremenim informacijama iz svih oblasti života. Pravo javnosti da bude informisana se ostvaruje putem medija, a to je moguće ostvariti slobodnim razvojem nezavisnih profesionalnih medija. Srpska napredna stranka će podržati ove predloge zakona. Pozivam kolege iz drugih stranaka da to učine. Hvala.
Zahvaljujem. Molim Službu Narodne skupštine da preuzme kartice narodnih poslanika koje se nalaze u elektronskom sistemu, a poslanici se ne nalaze trenutno u sali. Reč ima narodni poslanik Aleksandra Đurović, a neka se pripremi narodni poslanik Vladica Dimitrov.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, koleginice i kolege narodni poslanici danas je pred nama dugo očekivani set medijskih zakona, Predlog zakona o javnom informisanju i medijima, Predlog zakona o elektronskim medijima i Predlog zakona o javnim medijskim servisima. Želim da izrazim i moje lično zadovoljstvo što možemo da razgovaramo danas o ovim zakonima i da ih usvojimo u toku ove nedelje. Ovi zakoni predstavljaju okvir za kvalitetnije informisanje građana Srbije u skladu sa standardima i vrednostima koje postoje u zemljama članicama EU. Jasno je da je Vlada Republike Srbije predlažući ovaj set medijskih zakona prvenstveno želela da zaštiti interese građana Srbije, pre svega u odnosu na pitanje izlaska države iz vlasništva u medijima, odnosno privatizacije medija, takođe prelaska sa budžetskog na projektno finansiranje medija i ono što je jako važno, to je pitanje transparentnosti vlasništva u medijima. Izuzetno je važno to što se uvodi medijski registar u kome će biti javno dostupni podaci o svakom ko ima više od 5% vlasništva u nekom mediju, kao informacija o državnoj pomoći koju neki mediji primaju. Država neće moći da favorizuje određene medije kako bi oni povoljno izveštavali, a svaki građanin će moći da se informiše o tome koliko je neki medij dobio novca od države, lokalne samouprave, javnih preduzeća. Povlačenje države iz medija je bilo čak predviđeno i ranije, ali to nikada nije sprovedeno. Proces privatizacije u medijima mora da bude završen do jula 2015. godine, a nakon toga mediji će moći da apliciraju kod države za finansijsku podršku onim sadržajima koji predstavljaju javni interes u oblasti informisanja. Ono što je važno istaći je da su predloženi zakoni u potpunosti usaglašeni sa Evropskom komisijom. Ovde smo mogli da slušamo zamerke vezane za hitnost postupka i nikako ne mogu da se složim sa tim, posebno imajući u vidu da su medijski zakoni već dugi niz godina analizirani, da su nastavak medijske strategije, koja je usvojena još 2011. godine. Takođe, svaki od ovih zakona imao je i nekoliko javnih slušanja, tako da mi poslanici kada smo dobili ove predloge zakona ni u kom slučaju nismo bili iznenađeni onim što smo mogli da pročitamo u njima. Pitanje transparentnosti vlasništva u medijima je problem koji je kod nas postojao jako dugo i koji je najčešće bio zloupotrebljavan. Nije iznenađujuće što je to pitanje bilo često pokretano od međunarodnih institucija, Evropske komisije, OEBS-a, Saveta Evrope. U prošlosti je bilo moguće čak i da neki lideri političkih stranaka budu vlasnici medija, a da o tome građani ništa ne znaju. Sada to više ne može da se desi, jer će svaki medij morati da objavi ko je vlasnik medija, ko je učestvovao sa bilo kakvim novčanim prilozima u određenim medijima, tako da ćemo na taj način biti kvalitetnije informisani i biće nam jasnije zašto se određeni sadržaji plasiraju kroz određene medije. Takođe je važno da i naši građani obrate pažnju na te podatke, kako bi imali kritičko mišljenje na onaj sadržaj koji se plasira u datim medijima. U Zakonu o javnom informisanju je navedeno načelo koje se tiče omogućavanja dostupnosti javnosti podataka o medijima radi formiranja sopstvenog mišljenja o verodostojnosti i pouzdanosti informacija, stavova i mišljenja objavljenih u medijima, kao i sagledavanja mogućeg uticaja na javno mnjenje i zaštite medijskog pluralizma. Zakonskim odredbama je takođe predviđeno da su nosioci javnih, odnosno političkih funkcija dužni da trpe iznošenje kritičkih mišljenja koja se odnose na rezultate njihovog rada i politike koju vode. Kritika nikada nije ni bila problem, zdrava kritika često može da bude dobar podstrek za bolje rezultate rada. Ono što je jako važno i na šta smo uvek apelovali, to je istinitost informacija. Mediji često mogu i da unište život nekome plasirajući neke informacije koje se nekada predstavljaju kao informacije iz dobro obaveštenih izvora. Često tendenciozno predstavljanje u medijima, a da se pre toga i ne proveri verodostojnost takvih informacija. Mediji sami stvaraju svoj kredibilitet kroz sadržaj koji plasiraju, tako da kada i sami građani vide da neki medij više puta objavi informaciju koja se posle ispostavi kao netačna informacija, samim tim će imati mnogo više kritike prema svim sadržajima koje takav medij plasira. Zakonom je garantovana sloboda javnog informisanja i zabrana cenzure, diskriminacija novinara, vršenje pritiska, pretnje ili ucenjivanja novinara, urednika i izvora informacija. U Srbiji ni danas nema cenzura i vlada potpuna sloboda javnog informisanja, a najbolji pokazatelj toga je vrlo jednostavan, dovoljno je otići na kiosk i kupiti sve dnevne i nedeljne novine, tako da ćemo moći da vidimo dosta kritika upućenih na rad članova Vlade, prvenstveno na rad premijera gospodina Vučića, a to u zemljama gde postoji cenzura je apsolutno nemoguće. Takođe, možemo da vidimo da jedne dnevne novine svakodnevno objavljuju apsolutno, ne samo kritičke poglede, nego potpuno neistinite informacije vezane za rad predsednika Republike, gospodina Tomislava Nikolića. Ako se setimo perioda pre 2012. godine, apsolutno nije bilo moguće da se pročita i jedan negativan tekst o tadašnjem predsedniku Srbije. Izvesna Džesi iz predsedništva je kontrolisala ceo postupak kako ne bi došlo do toga da neka informacija bude plasirana, a za koju nisu želeli da se zna. Džesi ili Jasmina Stojanov, pošto vidim da su pojedini poslanici opozicije tobože neupućeni ko je Džesi. Ako ste neupućeni, Džesi je Jasmina Stojanov i mi smo kao SNS, tada opoziciona stranka, vrlo često govorili o tome, jer smo jako dobro znali koliko se sve moguće aktivnosti SNS ne mogu pustiti ni u jednom mediju, a posebno u medijima koji su bili finansirani od strane građana Srbije. Iskreno se nadam da će ovaj set medijskih zakona, koji novinarima daje dosta slobode, uticati na to da dosta zaboravljeno istraživačko novinarstvo ponovo bude aktivnije, jer, iako u nekom početnom periodu izgleda možda da nije dovoljno isplativo, mislim da je na duže staze najisplativije. Vrlo je važno što se ovi zakoni usvajaju u trenutku kada su skrininzi vezani za poglavlja koja se tiču medija završeni i što smo dobili, takođe, već sada brojne pohvale od strane visokih zvaničnika EU na zakone koje usvajamo. Takođe, u Skupštini Saveta Evrope je u toku izrada monitoring izveštaja o Srbiji i samo se čekalo na set medijskih zakona kako bi taj segment ušao u izveštaj. Ovaj set medijskih zakona uređuje sferu medija u skladu sa evropskim standardima, tako da ću sa velikim zadovoljstvom glasati za sva tri predloga zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladica Dimitrov, a neka se pripremi narodni poslanik Vladimir Đukanović.
Hvala. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče seta medijskih zakona, dosta toga smo čuli od samog ministra i prethodnih govornika. Dugo je Zakon o medijima bio na javnoj raspravi i stručna i opšta javnost je dala pozitivno mišljenje i novinarska udruženja, tako da bih posebnu pažnju posvetio upravo delu zakona koji se odnosi na elektronske medije u lokalnim samoupravama, a pogotovo tamo gde žive pripadnici nacionalnih manjina. Naime, zakon predviđa privatizaciju medija do jula 2015. godine, kojima su osnivači lokalne samouprave, i u slučaju da sam mediji ne nađe svog kupca na tržištu, paket akcija prelazi u ruke zaposlenih. S druge strane, zakon takođe predviđa da kupac medija, koji emituje program na jeziku nacionalnih manjina, mora zadržati programsku šemu u narednih pet godina. U sredinama sa većim brojem stanovnika, gde su mediji uglavnom tržišno orijentisani i gde mogu naći svog kupca, ovim zakonom omogućeno je pripadnicima nacionalnih manjina da imaju informisanje na svom maternjem jeziku. Ali, moram da kažem da nacionalne manjine sa manjim brojem pripadnika u malim sredinama u kojima sam medij ne posluje tržišno, dakle, nije tržišno orijentisan, koji skoro sigurno neće naći svog kupca do 2015. godine, a koji nema neku perspektivu da može da ostane i nakon 2015. godine, tu će se možda javiti problem. Naime, zakon je predvideo da nacionalni saveti mogu biti osnivači medija, u smislu osnivači javnih ustanova, privrednih društava ili fondacija. Takođe, zakon je predvideo da lokalne samouprave u sredinama sa većinskim stanovništvom manjinske pripadnosti mogu da sufinansiraju program medija do 80% vrednosti medijske produkcije. Međutim, ovi odnosi nisu striktno definisani i ja nisam hteo u formi amandmana da probam da menjam ovaj zakon, obzirom da znam da postoji dobra namera predlagača da budu sagledane nacionalne manjine, pogotovo u tim malim sredinama. Tačno je da ćemo mi doći do jednog specifičnog odnosa da u nekim normalnim okolnostima gde osnivač, a to bi bio u ovom slučaju nacionalni savet, i finansijer, a u tom slučaju bi to bila lokalna samouprava, ukoliko imaju normalne i dobre odnose, ne bi bilo problema za finansiranje tih lokalnih medija koji emituju program na jeziku nacionalne manjine. Međutim, predložio bih da samo Ministarstvo kulture i Ministarstvo lokalne samouprave na kraju, kod koga i pripadaju prava manjina, probaju na neki način podzakonskim aktom ili uredbom Vlade da bliže definišu upravo načine finansiranja i sredstva koja su neophodna, upravo da bi mediji u tim malim sredinama, sa nacionalno mešovitim stanovništvom, mogli da opstanu i posle 2015. godine. Tako da se nadam da u skladu sa tim pozitivnim propisima i željom da se, naravno, čuju i mediji koji emituju program na jeziku nacionalnih manjina, nadam se da će ovo biti u nekom narednom periodu prihvaćeno i naravno da ću, ne samo zbog toga, nego apsolutno zbog toga što se radi o jednom reformskom zakonu, glasati za ovaj set medijskih zakona. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović, a neka se pripremi narodna poslanica Biljana Ilić Tošić. Izvolite.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, svoje izlaganje ću započeti jednim pozivom, zato što mi stalno ovde slušamo kako postoji navodno nekakva auto cenzura, mada je to jedan besmislen termin, jer očigledno neko time vređa novinare, pa valjda pokušava da kaže kako novinari žele da se trude da napišu tekst, a onda ga sami povuku. Zaista ne razumem koji novinar to radi, ali očigledno se to ovde zapatilo u našem društvu, takav jedan besmislen termin. Zaista bih sada pozvao sve kolege novinare, pošto sam dugo godina s njima delio taj hleb i znam kako je teško danas živeti kao novinar, gotovo je nemoguće živeti danas kao novinar, pa ih ja pozivam da svi pišu veoma slobodno, da obavezno kritikuju vlast, da obavezno kritikuju rad premijera, da obavezno kritikuju rad ministara, da obavezno kritikuju sve nas poslanike, zato što je to potrebno ovom društvu. Nema razloga ničega da se plaše. Slobodno neka iznesu, jer mi nismo bogom dani ovde da nismo podložni kritici, već naprotiv. Ako nekog od nas uhvate u kriminalu, neka pišu o tome. Javnost je dužna da zna da li je neko od nas, ne daj bože, imao ruke u pekmezu i treba to da pišu. Pa čak i ako izmisle nešto, nemamo pravo da se ljutimo na njih, mi smo javne ličnosti i dužni smo tako nešto da istrpimo. Jedino ih molimo da nam omoguće da imamo demant, ali nemamo pravo da se ljutimo na novinare. Slobodno neka pišu, ovo je jedna slobodna država, samo što ćemo sada konačno znati ko stoji iza nekog teksta ili ko je u nekom elektronskom mediju ili radiju pustio određeni tekst, jer znaćemo konačno vlasničku strukturu. Mislim da je to nešto što je najvažnije, jer mnogi su do sada koristili medije i zloupotrebljavali, tako što niko nije imao pojma ko je vlasnik medija, pa se na kraju ipak ispostavi da je neki bivši predsednik jedne partije sa svojom marketinškom agencijom suvlasnik sa jednim tajkunom jednog medija, preko kojeg plasira određene informacije. To sada više nije moguće. Sada ste čak dužni da kompletnu vlasničku strukturu prijavite po Zakonu o informisanju, pa čak i ako imate 5% svega suvlasničkog udela, sve vaše ćerke firme ste dužni da prijavite koje su tu, tako da ćemo znati ko stoji iza kog teksta i koji mu je bio motiv. Što se tiče samih kolega novinara, ja ih molim da budu što slobodniji i što više kritike da daju na račun vlasti, zato što je to dobro za vlast i zato što ni jedna vlast nije dobra ako nema dobru kritiku. Što se tiče sva ova tri zakona, očigledno jedini protivnici su oni koji izgleda da su promenili kurs pa od onoga bez malo božanskog prema EU sada su otišli na neku potpuno drugu stranu. Njima su ovakvi zakoni izgleda ne dopadaju, a ove zakone je baš EU pohvalila i rekla je da su izvanredni. Inače, se zahvaljujem kolegama iz NDS zato što su bili jako korektni i na Odboru i njihova predstavnica gospođa Branka Karavidić je bila veoma konstruktivna i rekla da su odlični zakoni. Tako da joj se zaista na ovome zahvaljujem. Prva stvar koja se meni strašno ovde dopala gospodine ministre vezana je bila za definiciju šta su to mediji. Pošto smo ovde stalno pričali kako postoji cenzura na internetu, jel tako? Ovim zakonom se internetne definiše, država nema nikakav uticaj na internet. Prema tome, ljudi, pišite slobodno na internetu šta god želite osim, naravno ako to ne ulazi u domen neke krivično-pravne odgovornosti, ako neko ne poziva na rušenje ustavnog uređenja ili, ne znam, na neke terorističke akcije ali to je već problem za policiju, a ne naravno za državu. Ljudi pišite slobodno na internetu. Veliki sam pristalica i toga da sve javne ličnosti imaju neki svoj profil, da li na „tviteru“, da li na „fejsbuku“ na tim društvenim mrežama, zato što ste dužni da odgovorite narodu šta ljudi misle o vama, pa čak i ako je to nekada veoma ružno. Jedino, naravno nisam pristalica ako nekog uhvati pa vas baš psuje ali ima i takvih ljudi. Što se tiče same kritike i odgovora, polemike, narodni poslanik i bilo koja javna ličnost je dužna da, naravno odgovori narodu, odnosno građanima ono što ga pitaju preko društvenih mreža i ja sam jedan od velikih fanova i pristalica toga i učesnik sam svih debata na društvenim mrežama. Druga stvar, naravno već sam pomenu vlasničku strukturu. Godinama smo vapili za tim. Mi smo ovde imali situacije da recimo neko otvori neki mediji, a onda pošto ne plaća porez, ne plaća ništa ugasi te iste novine pa otvori drugu firmu. Jel tako? I onda je ponovo vlasnik tog istog medija samo promeni. Ovim zakonom je to onemogućeno. Ubuduće ćemo morati da znamo svaku promenu u vlasničkom udelu u nekom mediju, što je veoma pohvalno i konačno ćemo znati ko zapravo stoji iza određenih tekstova ili, naravno iza određenih priloga. Takođe, moram da naglasim, ovde stalno neko priča o nekakvom medijskom linču, o uticaju na novinare. Ovim zakonom se to i te kako definiše. Ne može niko da utiče na novinara da objavi neki tekst ako on to neće. Za tako nešto možete da snosite sankciju, ne postoji mogućnost ni direktnog, ni indirektnog uticaja. Ovde smo očigledno bili podeljeni u dve kategorije novinara. Na one prema kojima ste mogli da vršite represiju kakvu god ste hteli, zato što nisu bili podobni vlastima i o njima kada ih neko ugnjetava, reč niko nije smeo da napiše. Imamo, i danas se to, recimo događa ali od ove druge strane, na primer za neke svoje novinare će i te kako uzeti u zaštitu, mada sam naravno pristalica, svaki novinar mora da se uzme u zaštitu. Recimo, imali smo redovno situaciju prebijanja jednog novinara, konkretno govorim o svom kolegi Dejanu Anđusu, koji je prebijen ispred svog radnog mesta. Jedan dan se o tome pričalo, iako je on jedan od najvećih kritičara SNS, zaista jedan od najvećih kritičara, ali vidimo da danas već neki mediji koji su pod kontrolom, jel tako, na neki način, opozicije više o tome ni slovo ne žele da kažu. Pa šta se to promenilo? Zašto? Zato što kolega Anđus nije pristao baš da bude na njihovoj strani. Onda imamo tu dve kategorije, jedni su povlašćeni, drugi nisu. To je zaista ružna praksa. Lično sam doživljavao, pošto sam bio na drugoj strani tokom režima koji je predvodio gospodin Tadić, lično sam doživljavao koliko hoćete puta razne vrste pretnji, ali znate, to je sastavni deo tog posla. Međutim, kada bi se negde požalio nikada u životu niko nije hteo jednu jedinu reč o tome da napiše. Zato što je to tada, baš tada nije odgovaralo. Drago mi je što ovim zakonom se sprečava uticaj marketinških agencija na neki način na medije, jer smo imali jednu zaista neverovatnu situaciju da ovde jedan marketinški mag, u stvari njih dvojica, ali pre svega ovaj jedan što je posle bio predsednik partije, je upravo preko reklama uticao kako će neki mediji da izveštavaju. Onda ste imali neverovatnu situaciju da recimo od 2008. godine do 2012. godine o njegovom radu, o radu dok je bio na mestu gradonačelnika Beograda niste smeli nijedno jedino slovo kritički da napišete, jer ako napišete ugasiće vam se mediji, zato što vam neće dati reklamu od njegove marketinške agencije. Znamo svi da mediji žive odreklame. Kad ne dobijete reklamu možete slobodno da ugasite medije. To se zaista tako dešavalo i to je jako ružno što se tako nešto zbivalo i sada kada neko posle toliko godina cenzure i ne znam čega odlučio da nešto i napiše o njemu, onda je to katastrofa, onda je to sada zaista strašno i vodi se kampanja. Pune četiri godine koliko je ovde uticao na medije nije smeo niko slovo da napiše o njemu. Pri tome je zloupotrebljavao jednu gradsku televiziju koju svi plaćamo, govorim o „Studiju B“. Srpska napredna stranka je stranka koja je pobedila 2012. godine, a od 2008. godine do 2012. godine nije smeo niko da priviri na „Studiju B“. Rekao sam, to je televizija koju smo svi plaćali. Molim vas, da se takve stvari više nikad ne dogode. Slušam ovde kritike vezano za RRA, pa ja mogu da kažem o njima koliko god hoćete kritika i to se definiše ovim zakonom o elektronskim medijima. Sve te članove RRA birala je suprotna strana, od prvog do poslednjeg i nijedan nije smenjen, kao što nije smenjen nijedan član Upravnog odbora RTS, a neko nam danas priča o nekakvoj cenzuri. Izvinite, o kojoj cenzuri neko uopšte može da govori kada nijedan jedini novinar nije pomeren sa te televizije, kada nijedan jedini urednik tamo nije pomeren, kada apsolutno svi članovi RRA su ostali na svojim radnim mestima i niko im ništa nije rekao i oni i dalje rade svoj posao. Čuli smo čak da je ovde neko rekao da je RRA ogrezla u korupciji. To pričaju ljudi koji su birali tu RRA. Pitam vas sada da li je i Gordana Suša ogrezla u korupciji? Nismo je mi birali iz SNS, birala je ona druga strana. Da li je vladika Portfirije ogrezao u korupciji? Zaista neverovatne stvari smo čuli ovde. Moram da vas pohvalim za još jednu stvar vezanu za Zakon o elektronskim medijima, to je ovo za prekogranične kanale. Zaista smo imali jednu neverovatnu situaciju da strani program koji se ovde emituje uzima reklame, iznosi novaca iz Srbije i ne plaća nikome nikakav porez. Štetu imaju naši mediji, štetu ima i država. Drago mi je da ste konačno ovim zakonom definisali i to više nije moguće. Ne možete naravno da puštate reklame kad vam padne na pamet posebno ako ste neki strani program i da pri tom ne plaćate državi apsolutno ništa što je zaista neverovatno. Mislim, da je to dobro što se regulisalo. Moram da kažem vezano za televizijsku pretplatu. Postoje tri načina funkcionisanja javnih servisa. Prvi način je ili ta pretplata ili taksa da bi taj mediji živeo. Videli smo da što se tiče same pretplate jako je to loše išlo. Drugi način je da to bude na državnom budžetu, ali ljudi moraju da znaju da se država povlači iz svih medija. Pozdravljam što se država povlači iz svih medija i veliki sam pristalica privatnih medija zato što smatram da je konkurencija i tržište nešto što donosi dobar program. Treća stvar je da ugasite javni servis, a verujem da to nikome nije u interesu i da je potpuno suludo i besmisleno, tako da vam ostaju ove dve opcije. Jedna je da joj nađete način kako da se finansira. Mislim da je taksa veoma dobro rešenje ako ste već rekli da će biti do 500 dinara gledajte da bude što niže, nemojte da bude baš 500 dinara. Zato što to jeste teret za naše građane. U svakom slučaju ovo su odlično zakoni. Izvanredno se reguliše medijski prostor. Izvanredno se reguliše tržište medija. Izvanredno se reguliše način postupanja vlasnika medija i šta moraju naravno da urade. Štite se novinari dobijaju zaista dobru zaštitu. Mislim da ovome niko ništa ne može da prigovori osim ako je u potpunosti zlonameran. Uostalom, sva novinarska udruženja su pohvalila ove zakone. Naravno, sa velikom radošću ću glasati za njih. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Biljana Ilić Stošić, a neka se pripremi narodna poslanica Irena Aleksić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, medijski zakoni čije predloge danas imamo pred sobom trebalo bi da posluže kao institucionalna osnova i temelj za početak uređenja prilika, a naročito neprilika koje se poslednjih par decenija nagomilavale u sferi javnog informisanja. Medijska tranzicija bivala je i do sada praćena sa više pokušaja sistemskog uređivanja, ali svedoci smo, davala je efekte koji nisu pogodovali ni kvalitetnijem javnom informisanju niti podizanju stepena medijskih sloboda, shodno svim temeljnim uzansama novinarske profesije. Ne želim ovom prilikom da ponavljam sve one u javnosti već mnogo puta pominjane razloge zbog kojih bi ovi zakoni morali biti što skorije doneti, kao što su transparentnost vlasništva i finansiranje medija u celini, uvođenje mehanizama za kvalitetno finansiranje medija koji imaju status javnih servisa. Pri svemu tome, u međuvremenu dobili smo nekoliko međusobno protivrečnih stavova. Sa jedne strane imamo građane koji imaju pravo na blagovremeno potpuno i istinito informisanje, ali i pravo na mogućnost izbora što kvalitetnije ponude na medijskom tržištu koje ne bi smelo biti monopolisano. Na drugoj strani imamo zaposlene u medijima koji se pribojavaju za budućnost svog profesionalnog angažmana, pogotovo ako su angažovani u javnim servisima ili lokalnim medijima. Treću samo uslovno rečeno interesnu stranu čini država koja želi i mora da se oslobodi bilo kakvog, u skladu sa evropskim standardima, direktnijeg upliva u medijsku sferu. I na kraju, imamo lokalne samouprave koje pored prava da osnivaju lokalne medije, imaju sve teže ostvarivu obavezu da ih adekvatno i finansiraju. U tom konglomeratu, po prirodi stvari, dosta suprotstavljenih i međusobno isključujućih interesa, moraćemo da odaberemo pravu meru, pri čemu bi nam glavna vodilja trebalo da budu ciljevi koji ovi zakoni moraju da počnu da ostvaruju i standardi koje pri tome, moraju da ispune. Naša dosadašnja praksa nedvosmisleno pokazuje da to neće i ne može biti lak posao i brz proces, ali se sa raščišćavanjem početi mora. Na to nas obavezuje stanje koje na medijskoj sceni već dugo ukazuje na neodrživost dosadašnje prakse, a ona je takva da generiše brojne probleme koji prete da potpuno uruše upravo ono čime se medijski medijski poslenici najviše diče, a to je pravo da svoj posao rade u skladu sa kodeksom profesije i svim onim svetlim načelima na kojima je novinarstvo bar teoretski utemeljeno. Medijske kuće u celini, a glavni urednici i novinari pogotovo, ne smeju biti šalteri za plaćene oglase, da bi obezbedili dalji opstanak svojih redakcija i svoje radno mesto, na kraju krajeva. Oni neretko bivaju prinuđeni da rade po narudžbini jer im egzistencija zavisi od oglašivača. Odakle god ti oglašivači dolazili, iz privatnog kapitala, formalnih ili neformalnih centara moći, pa čak iz kriminalizovanog i koruptivnog miljea. Ima li veće degradacije novinarske profesije od toga i sme li se dozvoliti da se g rađanima kroz medije protura iskrivljena, naručena i ciljana informacija, koja, hteli mi to ili ne, uveliko kreira javno mnjenje, i utiče na svest i volju građana. Druga priča je kvalitet lokalnih medija, posebno opštinskih i gradskih televizija. Oni su u najvećoj većini prava transmisija lokalnih političkih moćnika koji drže šapu na kasi iz koje se ti isti lokalni mediji finansiraju, koliko god ona oskudna i skoro prazna. Pored urušava ugleda i dostojanstva novinarske profesije, tu naročito stradaju standardi te iste profesije, novinari i tako sve više postaju forumski izveštači prateći u stopu ono što pretpostavljaju da nosioci lokalne vlasti žele, u čemu se počesto sa svim preigraju u količini preterivanja, pa postaju degutantni ne samo građanima, već i onima kojima poltronišu. Pri tome ne urušavaju samo svoj lični indignitet, već i ugled celokupne profesije u koju su očigledno sasvim zalutali. U takvim okolnostima, naravno, najviše stradaju najkvalitetniji novinari, jer oni uglavnom nemaju stomak da igraju po zadatom taktu, i zato se onda neretko povlače u novinarski prosek ili podprosek, padajući sve više u rezignaciju i prepuštajući svoje redakcije za servilnost spremnim poluinteligentima. Uostalom, urednički koš je nepremostiva barijera a istinoljublje tako postaje precenjena kategorija. Pored ličnih drama koje su nesporne, tu ipak najviše stradaju građani koji ne dobijaju ono što im je potrebno, a što su uostalom već iz svog džepa debelo platili. Sa druge strane, imamo tzv. komercijalne medije koji su svoju tržišnu poziciju ipak prekomotno shvatili, u trci za gledanost, prodati tiraž, ili oglašivače, a svedoci smo urušavanja svih mogućih standarda, ne samo profesije, nego i strmoglavog spuštanja granice dobrog ukusa. Bili komercijalni ili ne, mediji pored obaveze da budu profitabilni i da imaju održivo poslovanje, imaju u suštini najvažniju društvenu ulogu koja se može nazvati edukativnom ili prosvetiteljskom, ako hoćete tako. Nemaju pravo da uprostačuju, da ne kažem zagađuju javni prostor, utrkujući se u količini banalnosti i vulgarnosti u borbi za što više konzumenata. Uostalom, oni tako samo šalju poruku šta misle o građanima i njihovom dobrom ukusu, tačnije neukusu. Posebna je priča samostalnost medija u odnosu na njihove finansijere. Nije to drumska kafana u kojoj važi prosto pravilo – čije pare, toga i muzika. Stvari su mnogo komplikovanije prirode i teško da ih je moguće u dogledno vreme razrešiti na opštu dobrobit. Uostalom, to nije uspelo ni mnogo razvijenijim društvima, nego što je naše. Neki standardi ipak moraju da se postave. Naši građani, opterećeni materijalnom oskudicom, strahuju od predloženog modela finansiranja javnog servisa koji će sa sistema pretplate biti preveden na nivo takse sa višim stepenom obaveznosti. Dakle, to će biti po modelu primenjivanom svugde u svetu, uz predlog resornog ministra da takva taksa ne sme biti veća od 500 dinara i to počev od 2016. godine. Do tada, pored rasta standarda u čije ostvarivanje duboko verujem, mora da se deci racionalizacija i u samim javnim servisima. Nije pitanje trebaju li nam oni ili ne, pravo je pitanje, kakvi nam javni servisi trebaju. Drugo, koliko njih i na kom nivou organizacije, a treće, možda i najvažnije, šta smo od toga u stanju da dugoročno i održivo finansiramo, uz obaveznost ulaganja u tehničko-tehnološka i druga kvalitativna unapređenja, a ne samo u zarade zaposlenih. Medijski poslenici u svemu tome i u još ponečemu moraju ovog puta da pokažu da su istinski na nivou profesije za koju su se odlučili, da budu dosledni saveznici građana i društva, koje ne sme da bude talac njihovog uhlebljenja po svaku cenu. Uostalom, u novinarstvo se ne ide da bi se obogatilo. Novinari su kao i vlast, u stvari, sluge građana i promoteri i nosioci društvenog progresa u celini, a i u detaljima, ma kako to nekom naivno ili utopističko zvučalo. Zbog ogromne uloge koju mediji imaju u svakom društvu, a koje teži da se razvija i napreduje, podržaću predložene zakonske tekstove, što će uraditi moja SNS i pozivam sve kolege da to isto učine. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić, a neka se pripremi narodna poslanica Olena Papuga.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, danas raspravljamo o izuzetno važnom setu medijskih zakona koji za cilj imaju, pre svega, jačanje transparentnosti i nezavisnosti u medijima, ali isto tako i unapređenje profesionalizma u ovoj oblasti. Isto tako predloženi set zakona doneće nešto što je bilo preko potrebno, a to je jasnoća, kada je u pitanju vlasništvo u medijima, što je bilo potrebno, s obzirom na postojanje vrlo kompleksnih i jako složenih odnosa koji postoje između politike, biznisa i medija. Ono na šta bih se ja u svom izlaganju posebno osvrnula jeste to da ovim setom predloženih zakona, jeste da se posebno insistira na zaštiti i na bezbednosti novinara, što mislim da je jako dobro, ali isto tako na zaštiti dostojanstva ličnosti, što će nadam se prekinuti dosadašnju neku praksu da je u medijima, a maltene moglo da se objavi bilo šta, različite neistine, zatim poluistine koje ponekada umeju da budu i mnogo opasnije od potpunih neistina i da se na taj način ponekad čak i trajno uništi nečija reputacija, a da za to gotovo niko ne snosi odgovornost. Ovim predlogom zakona vrlo precizno, tačno je određeno u kojim to situacijama je dozvoljeno i opravdano iznositi informacije iz nečijeg privatnog života, a takođe vrlo detaljno i precizno date su i sankcije ukoliko se ova zakonska odredba prekrši. Ono što je novina prvi put se javlja u zakonu, ono što bih ja naročito pohvalila jeste da prvi put je zaštićeno pravo žrtve nasilja, to je precizno određeno članom 79. Mislim da je to bilo i te kako potrebno zato što je to jedini način da se zaštiti dostojanstvo žrtve nasilja, a isto tako i da se spreče različiti vidovi senzacionalizma koji na žalost i više nego prisutan u našim medijima. Ovako pored toga što se štiti dostojanstvo žrtve, pomaže joj se praktično zato što žrtva nasilja pored toga što je pretrpela jednu traumu sada praktično mora da se suočava i sa drugom traumom, a to je da se u medijima iznose različiti detalji nepotrebne pojedinosti koju i te kako pogoršavaju i onako nezavidan položaj žrtve. Još jedna novina jeste odredba kojom se reguliše objavljivanje informacija koje se tiču krivičnog postupka koji je u toku. Sada će objavljivanje tih informacija biti dozvoljeno, ali tek pošto su te iste informacije objavljene na samom glavnom pretresu. Ovo je praktično jedini način da se okrivljenoj osobi omoguće jedno fer i nepristrasno suđenje, a ne da se neko okrivi ili da se stvara bilo kakva slika, bilo pozitivna ili negativna koja nije utemeljena na nekim realnim dokazima. Takođe, zakonskim klauzalama određene i zaštita maloletnih osoba, zatim zabrana govora mržnje. Tačno je to određeno članom 75. gde se vrlo detaljno, precizno određuje šta se to tačno podrazumeva pod govorom mržnje. Kada je kaznena politika u pitanju, koja je pre svega, da naglasim, preventivnog karaktera, ovo što je novo jeste da sada lice iz čijeg privatnog života je objavljena neka informacija, a tom informacijom je povređeno njegovo lično dostojanstvo, sada ima pravo da tuži izdavača i da traži praktično deo dobiti koja je postignuta objavljivanjem te iste informacije. Zatim, još nešto što se tiče prava novinara, postoje zakonske odredbe kojima se daje pravo o novinarskoj tajni, da novinar ne mora da otkrije izvor informacija, naravno ukoliko se ta informacija i ti podaci ne odnose na neko krivično delo, odnosno izvršioca krivičnog dela. Zatim, novinari imaju naravno slobodu osnivanja novinarskih udruženja. Takođe, imaju pravo da odbiju određena izvršenja određenog naloga, ukoliko procene da taj nalog nije u skladu sa novinarskom etikom. Zatim, kada je položaj inostranih medija u našoj zemlji u pitanju, naravno da je bilo i te kako potrebno urediti ovu oblast, prava i obaveze inostranih medija u našoj zemlji, ovim setom zakona, znači dati su im ista prava, iste obaveze kakve imajudomaći mediji. Naravno, kažem još jednom da je bilo potrebno to uraditi zato što neke zakonske odredbe koje su se odnosile na ovu oblast su i te kako zastarele, jednostavno nisu u toku sa nekim novonastalim situacijama, tako da je ovu oblast bilo i te kako potrebno urediti. Na samom kraju, ono što bih istakla, jeste da ovaj set zakona insistira na jednom slobodnom, na jednom profesionalnom novinarstvu i ono što bi posebno istakla, da u državi Srbiji nema i neće biti cenzure i zato će u danu za glasanje ovaj set zakona dobiti podršku Srpske napredne stranke. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milena Bićanin. Izvolite.
Gospodine ministre, drage kolege narodni poslanici, veliki deo dana i najveći dana smo danas potrošili govoreći o izuzetno važnom setu zakona i bojim se da po nekad nismo ukupno kao društvo dovoljno svesni važnosti medija, važnosti medijskih zakona koje danas donosimo, a sve to kažem iz razloga zato što smo na putu konsolidacije naše demokratije za koju je potrebno da još puno napora uložimo, puno dobrih odluka donesemo i puno ispravnih odluka donesemo. Danas govorim nekako, ministre, u nekom dvojakom svojstvu, obzirom da sam ja mnogo duže konzument medija, nego što sam narodni poslanik i zaista imam u tom smislu daleko sećanje. Pamtim da nisam volela one medije koji su vršili pritisak na mene na bilo koji način ili novinari na bilo koji način, da prihvatim ideju, sugestiju, misao, predlog, šta god, volela sam da mi ostave prostor da o tome mogu da razmišljam, da mogu da zaključujem i da donosim i svoje odluke. U tom smislu sam ove zakonske predloge i razumela i iz tog razloga što sam ih tako razumela, ja ću naravno glasati za njih zato što verujem da su najbolje u ovom trenutku u Srbiji, u vremenu koje će doći, kada će se svakako i ovi zakoni ili pojedini članovi menjati, a koji će uspeti da doprinesu ukupnom razvoju društva, jer uloga medija je u tome, uloga da li će ovi zakoni biti apsolutno dobri onako kako želimo i kako se nadamo ili nešto manje, vreme će pokazati, ali najviše od svega što ćemo videti, to je koliko u ovom društvu ima osnovnih principa na kojima počivaju sva ljudska prava, a jedno od onih koje bih ja ovom prilikom spomenula su pravo na slobodno izražavanje i mišljenje. Naravno da slobodno izražavanje i mišljenja nisu, da kažem, ne moraju biti u znaku jednakosti, ali ja želim da verujem da Srbija ide tim putem i ja ću se naravno kao poslanik, kao i moja poslanička grupa Socijaldemokratska partija Srbije u apsolutno u tom pravcu zalagati. Vek u kome živimo, 21. vek je vek informatičke revolucije. Ne znam šta je brže, rekla bih ubrzao se način, odnosno na vrlo brz način dolazimo do informacija, dnevno se informacije umnožavaju, nismo uvek spremni da ih jasno razlučimo, da ih analiziramo, da kritički njima pristupimo zbog čega smo ne često u dilemama kakve odluke da donesemo i kada pričamo o našoj sadašnjosti, ponekad smo u dilemi da li imamo dovoljno vremena da razumemo poruke iz ovog parlamenta, ili izvan parlamenta od šire javnosti, sa željom naravno da ih na najbolji način razumejući podržimo ili jednim angažovanim pristupom i kritičkim osvrtom unapredimo u cilju dobrobiti, opet, samo naše zajednice. Ono što mene posebno interesuje kada govorimo o ovim medijskim zakonima, to je nešto što se tiče medijskog obrazovanja, odnosno medijske pismenosti, medijskom strategijom država je sebi dala taj zadatak, kao što je i javno „Politiku“ u ovom smislu definisala u borbi za razvoj i unapređenje medija i uopšte svih sredstava komunikacije. Mislim da, vi gospodine ministre, imate, rekla bih, lični kredibilitet, mislim da vas javnost percipira kao čoveka koji je avangardan, brz, pronicljiv, verujem da bi jako dobro razumete zašto je važno da ovo društvo postane, osim društva znanja i društvo medijskog obrazovanja. Verujem da ćete zajedno sa Ministarstvom prosvete dati svoj puni doprinos da učinimo pomak u tom smislu. Naravno da postoje različita tumačenje dileme na koji način možemo ostvariti ovaj cilj. Ne želim nikoga da plašim, pogotovo ne moje kolege profesore, odnosno đake koji su na raspustu, a ni njihove roditelje, da kažem, treba uvesti novi predmet, uopšte nije bitno da li je to predmet izborni, da li je to neki novi, da kažemo huk da koji će naše obrazovanje ostvariti do realizacije strategije ciljeva planiranih do 2020. godine. Ono što je neophodno, to je izoštriti čula mladih, da na jedna kritički, svestan i aktivan način primaju informacije kojima su sa svih strana okruženi. Čini mi se da ih više i napadaju. Oni su mladi, neselektivno ih primaju i vrlo često na raskrsnici između škole i porodice ostavljeni sami u rešavanju brojnih dilema i otuda brojni izazovi i problemi koji se mogu i dogoditi. U tom smislu apelujem da jedan od važnih zadataka koji će uslediti nakon sigurno usvajanja ovog seta zakona, zaista, ministre, učinite sve i učinimo sve da pomognemo da ovo društvo dobije kvalitetno medijsko obrazovanje da bi moglo angažovano i kritički da učestvuju u demokratskim procesima, jer se procesi tiču svih nas. Sve ovo o čemu danas pričamo, način na koji analiziramo, način na koji kritikujemo je deo i našeg ličnost iskustva. Verujete mi, dok sam bila na čelu jedne prosvetne institucije, najviše sam se plašila medijskog skandala, jer znam da u bilo kakvoj kriznoj situaciji niko mi ne bi dao šansu da iznesem argumente, već bi uglavnom bilo etiketiranje i zbog toga mi je drago što vidim da u ovom zakonu pričamo o zaštiti dostojanstva ličnosti. Želim da se ta načela apsolutno ostvare. Meni je jako drago i podržavam što govorimo o zaštiti ličnosti mladih ljudi, o dostojanstvu mladih ljudi, ali ponovo, ministre, podsećam, hajde prvo da im pomognemo da ih naučimo šta su njihova prava i na koji način se štiti i kako da prepoznaju kada im neko lični integritet ugrožava. Taj zadatak nije lak, ali svakako će doprineti jednoj duhovnoj i moralnoj obnovi našeg društva, nakon čega sam sigurna da ćemo kada sledeći neki put budemo govorili o medijskim zakonima biti možda manje kritični, manje zabrinuti, a više sigurni da će naši predlozi i naša rešenja biti kvalitetni i da će dalje unapređivati, ponovo se vraća na ono što sam htela da kažem, a to je na unapređenje ljudskih sloboda, na slobodu mišljenja i javnog izražavanja. Toliko.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Ivan Tasovac. Izvolite.
Radeći na Nacrtu ovog zakona, mi smo na neki način anticipirali sve ono što nam ide u drugom i trećem koraku, a to je, naravno, pored izrade podzakonskih akata, i jačanje medijske pismenosti. Ono što moram da vam kažem u okviru projekta jačanja medijskih sloboda, koje Ministarstvo kulture i informisanja sprovodi zajedno sa Delegacijom EU ovde u Beogradu, taj tim evropskih stručnjaka čak ima i svoje kancelarije u Ministarstvu kulture i informisanja. Mi smo već dosta razgovarali o ovim sledećim koracima upravo vezanih za medijsku pismenost. U tom smislu, pored konsultacija sa njima, imali smo čitav niz sastanaka sa Ministarstvo prosvete, a takođe smo uključili i predstavnike medijskih udruženja, tako da u potpunosti se slažem sa vama koliko su to važni sledeći koraci. Opet kažem, svaki put kreće uređenja bilo koje sfere od onog prvog koraka, a to je donošenje zakona koji su jasni, transparentni i usklađeni sa onim što su najbolje evropske tradicije.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dejan Andrejević. Izvolite.
Poštovani ministre, poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, predlaže se donošenje ovog seta medijskih zakona, i to Zakon o javnom informisanju i medijima, Zakon o elektronskim medijima i Zakon o javnim medijskim servisima po hitnom postupku zbog potrebe usaglašavanja medijske regulative Republike Srbije sa propisima EU. Skrininzi za poglavlja II, X i XXIII su završeni i za nastavljanje daljeg procesa pridruživanja nužno je imati usklađene medijske propise sa evropskom regulativom. Pristup fondovima EU u okviru projekta „Kreativna Evropa“ uslovljen je donošenjem nove medijske regulative. Predlog za donošenje ovih medijskih zakona u potpunosti ispunjava obaveze koje proizilaze iz odredbe sporazuma i prelaznog sporazuma koji se odnosi na normativnu sadržinu propisa. Takođe, u potpunosti se poštuje predviđen rok za usvajanje pomenutih zakona i to je treći kvartal tekuće 2014. godine. Ovi zakoni su usklađeni sa sledećim propisima EU: Ugovor o osnivanju EU, Povelja EU o osnovnim pravima, Evropska konvencija o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, Ugovor o funkcionisanju EU, Direktiva Evropskog parlamenta i Saveta koordinacije odredaba predviđenih zakonima i drugim propisima u državama članica o pružanju audio-vizuelnih medijskih usluga. Potpuna usklađenost jedino nije postignuta u pogledu odredaba koje su takve prirode da ih može implementirati samo država koja je članica EU. Donošenjem krovnog zakona o uslugama od strane nadležnog ministarstva u oblasti trgovine, kao i donošenjem planiranih zakonskih i podzakonskih akata iz oblasti javnog informisanja, izvršiće se potpuna harmonizacija sa svim propisima EU. Stručnu analizu predloga zakona uradio je ekspert Evropske komisije. Sve primedbe, predlozi i sugestije ugrađeni su u tekst predloga zakona. Za razvoj demokratskih odnosa u društvu sistem javnog informisanja ima poseban značaj i reguliše se zakonom. Ustav Republike Srbije garantuje slobodu mišljenja, izražavanja i slobodu medija. Zakonom se obezbeđuje i štiti sloboda iznošenja, primena i razmena informacija, stavova i mišljenja putem medija i štiti se pravo građanina na istinito i blagovremeno informisanje. Ogroman uticaj imaju različita tehničko-tehnološka dostignuća. Do sada važeći Zakon o javnom informisanju donet je 2003. godine i u najvećoj meri je tada pratio međunarodne standarde, ali standardi su se u međuvremenu menjali, unapređivali. U sprovođenju se pokazali određeni nedostaci i nedorečenosti i pojedine oblasti javnog informisanja bile su regulisane drugim zakonima i nastala je potreba da se postojeći zakon promeni, odnosno da bude zamenjen novim. Strategija razvoja sistema javnog informisanja u Republici Srbiji do 2016. godine usvojena je septembra meseca 2011. godine. Donošenje Strategije bio je jedan od ključnih uslova da Republika Srbija tada, 1. marta 2012. godine, stekne status kandidata za članstvo u EU. Pri koncipiranju zakona pošlo se od potrebnih ciljeva, od kojih ja izdvajam: povlačenje države iz medija, posebno u određenim slučajevima, neophodnost jasnog definisanja javnog interesa, transparentnost vlasništva u medijima. Elektronski mediji imaju značajnu ulogu u sistemu javnog informisanja. Nova tehnička dostignuća podrazumevaju da se sve članice EU moraju da do 2015. godine pređu sa analognog na digitalni način emitovanja programa, da se u digitalnom prostoru pružaoci programskih sadržaja posmatraju kao pružaoci audio-vizuelnih medijskih usluga, a ne kao do sada, kao emiteri, da se uvode nove audio-vizuelne medijske usluge. Da sada važeći Zakon o radio-difuziji donet je 2002. godine. U međuvremenu su ISO standardi unapređivani. Praksa je pokazala određene nedostatke u tim zakonskim rešenjima. Prelazak na digitalni signal i pitanje audio-vizuelnih medijskih usluga doveli su do neophodnosti da se ide na novi zakon i da postojeći bude zamenjen novim, koji bi uhvatio korak sa novim vremenom i trendovima u oblasti elektronskih medija. U Akcionom planu za sprovođenje Strategije za čije izvršenje je bio predviđen rok od 18 meseci, predviđeno je utvrđivanje predloga zakona kojim se reguliše oblast elektronskih medija. Od ciljeva koje je potrebno ostvariti ovim zakonom, ja izdvajam: neophodnost normativnog regulisanja rada, nadležnost i poslove regulatornog tela u oblasti elektronskih medija, potrebe definisanja i određivanja vrste audio-vizuelnih medijskih usluga u skladu sa direktivom EU. Javni medijski servisi u Republici Srbiji osnovani su 2002. godine. Zakonom o radiodifuziji, i to kao radiodifuzna ustanova Srbije i kao radiodifuzna ustanova Vojvodine. Ova dva javna medijska servisa počela su sa radom 2006. godine. Javni medijski servis mora da ostvaruje javni interes zadovoljavanjem informativnih i komunikacionih potreba pojedinaca i svih građana Republike Srbije. Nepristrasnost i nezavisnost informacija i raznovrsnost sadržaja programa moraju biti u skladu sa najvišim etičkim i međunarodnim standardima. Zakonom se stvaraju mogućnosti da se javni medijski servisi razvijaju u novom tehnološkom okruženju i da njihovi programi budu dostupni na različitim platformama. Zakon mora obezbediti nezavisnost medijskog servisa, odgovarajući stabilan sistem finansiranja javnog servisa, pristup javnog servisa svim odgovarajućim elektronskim komunikacionim mrežama - zemaljske, satelitske, kablovske, internet i drugih, kako bi njegov programski sadržaj bio dostupan najvećem broju građana. Znam za težnju mnogih lokalnih zajednica da postoje i regionalni javni servisi i o tome nam je i ministar u ime Vlade objasnio o čemu se radi, a pokušali su i mnoge kolege poslanici da dotaknu tu temu. Konkretno, dolazim iz Niša i znam da je tamo bilo velike podrške pravljenju tzv. regionalnih javnih servisa. Naime, 35 hiljada građana Niša je svojim potpisom za 21 dan podržalo transformaciju Niške televizije u regionalni javni servis. Tri puta se o tome izjašnjavala i Skupština grada, čak se pominjao i referendum. Podršku tome je dao Niški univerzitet, dekani fakulteta, akademici iz Niša, većina poslanika iz Niša, regionalna privredna komora, klaster jugoistočne Srbije, udruženje poslodavaca, javne ličnosti, sportisti, glumci, muzičari, naučnici, profesori univerziteta, intelektualci, ustanove kulture, sindikati. Znam i primio sam kao poslanik i stav nama dole na jugoistoku najbliže nacionalne manjine Bugarske, koja nije zadovoljna načinom finansiranja medijskih nacionalnih manjina jer, kako kaže, isti ne garantuju opstanak manjinskih medija. Smatraju da novi predlog zakona i dalje produbljuje podele nacionalnih manjina i kažu da se time stvaraju nejednake mogućnosti i stvara nerealan razvoj manjinskih zajednica. Primio sam i računice nekih koji kažu da 5% od onoga što dobijaju RTV i RTS bi mogli da finansiraju šest regionalnih javnih servisa. Kažu da RTV ima 1.450, a niška, primera radi, 86 zaposlenih. Primio sam i koliko primaju pojedinci u 2012. godini, koliko su primali u RTV, piše – 244 hiljade dinara, a za to vreme u Niškoj televiziji prosek je 26 hiljada dinara. Primio sam i očekivane predloge izmena pojedinih članova, koji traže da se pre svega javni servisi osnivaju na republičkom, pokrajinskom, regionalnom i lokalnom nivou, koji predlažu čak i sistem finansiranja, da se 2% izdvaja iz lokalne zajednice na ime javnog informisanja i da se kasnije ta sredstva dele, 60% finansiranju regionalnih javnih servisa a 40% projektnom finansiranju komercijalnih sadržaja. Ima još mnogo drugih dopisa, gomila papira je ispred mene i gomilu papira sam po tom osnovu pročitao. Ali, ja verujem Vladi Republike Srbije, verujem ministru koji je obrazložio zakon i koji je rekao da jeste sedište javnog servisa u Beogradu, ali da je on javni servis Republike Srbije, da je on javni servis svih građana koji žive na teritoriji Republike Srbije. Prema tome, kako onih u Beogradu, tako i onih u Nišu, tako i u svim drugim krajevima Srbije odakle smo čuli inicijative za postojanje regionalnih servisa. Verujem da će za predviđenu taksu, koja će po novom zakonu biti umesto pretplate, Javni servis Republike Srbije zastupati interese svih nas koji živimo u Srbiji i dati informacije svima nama i da ne stoje primedbe da će građani na jugu ili istoku slušati samo o tome u kojoj ulici u Beogradu se izvode radovi. Verujem da će se naći sistem i da će se pratiti nadalje eventualno, znam da ništa nije savršeno, sada su sa ovim predlogom zakonskih rešenja napravljene velike uštede i napraviće, ali, da će se naći sistem tako da svi građani Srbije budu podjednako zastupljeni i podjednako informisani. Još jednom, verujem Vladi Republike Srbije, verujem predloženom zakonu koji je izneo prisutni ministar, tako da ću ja i moja poslanička grupa u Danu za glasanje dati potpunu podršku ovim zakonskim rešenjima. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Mirjana Andrić, a neka se pripremi narodni poslanik Nebojša Tatomir. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas je pred nama set medijskih zakona koji uređuju srpsku medijsku scenu na jedan nov, kvalitetniji i transparentniji način. Reč je o tri zakona – Zakonu o javnom informisanju i medijima, Zakonu o javnim medijskim servisima i Zakonu o elektronskim medijima. Svi ovi zakoni su rezultat jedne veoma široke debate, koja se vodila dve godine, a koju su podržavali i OEBS i zemlje članice EU. Šef delegacije EU u Srbiji Majkl Devenport je izjavio da će usvajanje seta medijskih zakona biti veliki pomak u usaglašavanju sa evropskim standardima i najavio da će uskoro biti poznat i izveštaj Komisije o skriningu Poglavlja 10, koji se odnosi na medijsku sferu. Zakon o javnom informisanju i medijima definiše izlazak države iz medija. Privatizacija medija treba da bude završena do 1. jula 2015. godine. U Agenciji za privredne registre registrovano je 1320 glasila. Od tog broja treba da se privatizuje 81 medij. Činjenice ukazuju na to da je na tržištu prisutno mnogo više privatnih medija, koji se trude opstanu, pa će novi zakon dati šansu svima da startuju sa iste pozicije. Ukoliko se ovi mediji ne privatizuju do datog roka, zakon predviđa da se kapital izdavača privatizuje prenosom akcija zaposlenih bez nadoknade. Ako zaposleni ne prihvate prenos besplatnih akcija, medij se gasi i briše iz Registra. Do sada je vlasnička struktura medija bila strogo čuvana tajna, pa su vlasnici medija bili i političari i biznismeni, pa i ljudi iz kriminalnih struktura, a preko vlasništva u medijima prao se novac sumnjivog porekla sa raznih egzotičnih ostrva. Da bi se to sprečilo, novi zakon uvodi registar medija koji se vodi u APR-u, a svi podaci o medijima dostupni su svim zainteresovanim subjektima. Radi ostvarivanja medijskog pluralizma i transparentnosti vlasničke strukture, u registar medija upisuju se podaci o pravnim i fizičkim licima koja neposredno ili posredno imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu izdavača, kao i sve podatke o njihovim povezanim licima. Zakon o javnim medijskim servisima ukida TV pretplatu, ali uvodi taksu. Javni servisi RTS i RTV finansiraće se iz budžeta do kraja 2016. godine. Novi model finansiranja, taksa, uvodi se da bi se prevazišli nedostaci prethodnog načina finansiranja, jer je procenat naplate TV pretplate pao ispod 30%. Za razliku od pretplate, taksa je zakonska obaveza koja predstavlja praksu u svim zemljama Evrope. Taksa koja će se plaćati od januara 2016. godine iznosiće 500 dinara, a njen rast usklađivaće se sa rastom indeksa cena na malo. Uplatnice za takse slaće javni servisi direktno korisnicima. Radio televizija Srbije i Radio televizija Vojvodine moraće da naprave bazu korisnika, jer obavezu da plaćaju taksu imaju svi korisnici ED brojeva, kojih je u Srbiji oko tri miliona i 200 hiljada. Podatke o osobama koje treba da plaćaju taksu prikupljaće od MUP-a, Poreske Uprave i EPS, a Vlada će u roku od 90 dana doneti akt kojim će preciznije urediti ovu oblast. Od plaćanja takse za gledanje TV programa biće izuzete škole, bolnice, udruženja osoba sa invaliditetom, ustanove za smeštaj socijalno ugroženih, vlasnici objekata koji se ne koriste, a koji na drugoj adresi plaćaju taksu. Zakon predviđa još jedan način finansiranja medija – konkurisanje projektima za budžetska sredstva, a tim načinom mediji mogu da obezbede čak 80% neophodnih sredstava za rad. Novine koje donose predloženi zakoni, a o kojima mi danas raspravljamo, unose red u medijsku scenu naše zemlje i zato će SNS u danu za glasanje dati podršku predloženom setu medijskih zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik narodni poslanik Nebojša Tatomir, a neka se pripremi narodni poslanik Jovica Jevtić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, drage kolege i koleginice poslanici. Mi danas pred sobom imamo set medijskih zakona. Moram odmah na početku da kažem da je Ministarstvo kulture uradilo zaista dobar posao i da predloženi zakoni ispunjavaju sve standarde jednog modernog društva i da su kao takvi usaglašeni sa direktivama EU i Saveta Evrope. Treba naglasiti da je audio-vizuelna politika jedna od značajnijih politika EU i da je EU Direktivom Evropskog parlamenta i Saveta o pružanju audio-vizuelnih medijskih usluga utvrdila novi regulativni okvir u vezi sa pružanjem tih usluga. S obzirom da je Republika Srbija dobila status kandidata za članstvo u EU, ova direktiva je jednostavno nametnula potrebu usaglašavanja zakonodavstva Republike Srbije sa standardima koji su utvrđeni u njoj. Time možemo objasniti usvajanje ovih zakona u hitnom postupku, kao i zbog pristupa evropskim fondovima. Mi danas pred sobom imamo Predlog zakona o javnom informisanju i medijima koji je mnogo bolji nego dosadašnji. Pred sobom imamo predloge zakona koji stvaraju uslove za slobodan razvoj nezavisnih profesionalnih medija i medijskog sistema koji treba da omogući najšire zadovoljavanje potreba građana, bez diskriminacije, sa informacijama i sadržajima iz svih oblasti društvenog života. Jedna od vrlo bitnih novina koju donosi Predlog zakona o javnom informisanju i medijima je transparentnost kod uvida u vlasničku strukturu medija, jer zakon predviđa formiranje registra medija koji će sadržati podatke o pravnim i fizičkim licima koja neposredno ili posredno imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu izdavača, podatke o njihovim povezanim licima, kao i podatke o drugim izdavačima u kojima ta lica imaju više od 5% udela u osnivačkom kapitalu. Pored toga, biće javni i podaci o iznosu novčanih sredstava dodeljenih medijima na ime državne pomoći, odnosno o iznosu novčanih sredstava dobijenih od organa vlasti pod kojima se podrazumevaju državni organi iorgani teritorijalne autonomije, organi jedinica lokalne samouprave, organizacije kojima je povereno vršenje javnih ovlašćenja. Sve ovo će omogućiti građanima Srbije da imaju bolji uvid u to ko je vlasnik medija i koliki je njihov uticaj na medijsku sliku u državi, a organima vlasti da ne dozvole postojanje monopola u medijima. Zakon definiše i javni interes u oblasti javnog informisanja, što je takođe vrlo bitno i mislim da do sada to nismo imali, a to je istinitost, nepristrasnost, pravovremeno i potpuno informisanje svih građana, kao i pripadnika nacionalnih manjina, informisanje na srpskom jeziku pripadnika srpskog naroda koji žive van teritorije Republike Srbije, očuvanje kulturnog identiteta srpskog narod i nacionalnih manjina, informisanje osoba sa invaliditetom i drugih manjinskih grupa, podrška proizvodnji medijskih sadržaja u cilju zaštite i razvoja ljudskih prava i demokratije, unapređivanje pravne i socijalne države, slobodnog razvoja ličnosti i zaštite dece i mladih. Predloženim zakonom predviđen je i prelazak sa direktnog budžetskog finansiranja pojedinih medija na sistem projektnog, odnosno konkursnog sufinansiranja i to za sve medije i izdavače medija koji su upisani u registar medija za preduzetnike koji su registrovani za proizvodnju medijskih sadržaja, kao i za druga pravna lica. Projektno sufinansiranje otvoreno je i za nezavisne produkcije, udruženja građana, kao i druge subjekte koji nisu osnivači medija. To na kraju predstavlja i povlačenje države iz medija, jer Predlog zakona definiše i transparentni sistem finansiranja u oblasti javnog informisanja iz budžeta sa različitih nivoa javnih vlasti. Jedan deo medijskih kuća, uglavnom onih koje finansiraju lokalne samouprave i koje nisu promenile vlasnika u prvom talasu privatizacije medija koji se desio pre nekoliko godina, po ovom predlogu zakona moraće da se privatizuju do 1. jula 2015. godine. Zakonom je predviđeno da ukoliko do tog perioda ne bude prodat kapital ovih medija, postupak prodaje kapitala se obustavlja, a kapital izdavača se privatizuje prenosom akcija zaposlenima bez naknade, što znači da će zaposleni postati vlasnici svojih medija i moći će sami da upravljaju svojim preduzećem i naravno da kao takvi konkurišu za finansijska sredstva koja će se usmeravati kroz sistem projektnog, odnosno konkursnog sufinansiranja medija. To u praksi znači da će, npr, lokalne televizije moći da konkurišu u lokalnim samoupravama koje su i osnivači tih lokalnih medija za, npr, proizvodnju informativnog programa. Naravno, lokalne samouprave će onda utvrditi da li je njima potreban informativni program ili ne, što je onda pružiti šansu za proizvodnju nekog drugog programa. U svakom slučaju, zaposleni u lokalnim medijima mogu da postanu, ako ne dođe do privatizacije, i vlasnici svojih kuća. Predlogom zakona o elektronskim medijima je predviđeno obavezno učešće programa domaće proizvodnje, kroz obavezu udela evropskih audio vizuelnih dela, u kome se kaže da pružalac usluge televizijskog emitovanja dužan da obezbedi da evropska audio vizuelna dela učestvuju sa više od 50% u ukupnom godišnje objavljenom programu. Ovo je nov izraz koji je ubačen u ovaj zakon, najviše zbog usaglašavanja sa evropskim zakonima, što će u svakom slučaju sigurno omogućiti lakše pristupanje evropskim fondovima koji nisu mali, a određeni su za svrhe audio vizuelnih dela. Omogućiće naravno domaćim produkcijama lakše učestvovanje u evropskim koprodukcijama. Ovde bih samo predložio gospodinu ministru, da možda nekim podzakonskim aktom se odredi od ovih 50% koje su televizije dužne da emituju evropska audio vizuelna dela, da na primer 70% budu samo emisije domaće produkcije. U zakonu stoji da se pod emitovanje ovog programa podrazumevaju premijere i samo prve reprize, tako da ne ulaze reprize. Predlogom zakona o javnim medijskim servisima je predviđeno uvođenje finansiranja javnog servisa putem takse, koju će plaćati građani Srbije i to od 1. januara 2016. godine. S obzirom da sam čovek iz medija, osvrnuću se i na potrebu finansiranja javnog servisa. Jednostavno svaki narod, država koji drže do sebe, moraju da u ovim modernim vremenima imaju jak javni servis i državni medij. Pored očuvanja kulture, tradicije nacionalnog identiteta, kao i informisanja nacionalnih i kulturnih vrednosti, kroz proizvodnju domaćeg dokumentarnog, igranog, školskog, naučnog, kulturnog i zabavnog programa, javni servis služi i kao brana od poplave kiča, nekulture, jakog uticaja kulturnog imperijalizma drugih država, negativnih pojava u savremenim društvima počev od razgrađivanja porodice kao osnovne ćelije svakog društva, sveopšteg pada moralnih i društvenih normi, povećanja zavisnosti prema narkotičkim sredstvima kod mladih, pa sve do negativnih pojava u višim duhovnim nivoima. Zato ću uvek biti za postojanje jakog javnog servisa, a on može biti jak samo ako finansijski bude nezavistan u tržišnoj, odnosno komercijalnoj trci. Moram da dodam da osnovni problem našeg javnog servisa nije pitanje pretplate ili takse, već loše organizacije, sistematizacije i zastarele tehnologije, kao i poremećenih društvenih odnosa u državi u poslednjih 20 godina, a tome već treba da brine i menadžment ove kuće. Na kraju, nova zakonska rešenja se tiču i nas poslanika. Tako u članu 8. Predloga zakona o javnom informisanju i medijima kaže – izabran, postavljen, odnosno imenovan nosilac javne i političke funkcije je dužan da trpi iznošenje kritičkih mišljenja koja se odnose na rezultate njegovog rada, odnosno politiku koju sprovodi, a u vezi sa obavljanjem njegove funkcije, bez obzira na to da li se oseća lično povređen iznošenjem tih mišljenja. Zato drage kolege, koristim priliku da vas pozovem da podržite nove zakonske odredbe i bilo bi dobro da jednoglasno donesemo odluku o usvajanju seta medijskih zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jovica Jevtić, a neka se pripremi narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, uvaženi narodni poslanici, set predloga tri zakona, Predlog zakona o javnom informisanju i medijima, Zakona o elektronskim medijima i Zakona o javnim medijskim servisima, koje je Vlada Republike Srbije usvojila i uputila na razmatranje i usvajanje Narodnoj skupštini Republike Srbije, obezbeđuje temeljno redefinisanje i unapređenje sistema javnog informisanja, hvatanje koraka sa novim vremenom u oblasti elektronskih medija u smislu stalnog unapređivanja postojećih standarda i pravne regulative i stvaranje mogućnosti da se javni medijski servisi razvijaju u novom tehnološkom okruženju i da njihovi programi budu dostupni na različitim platformama. Predlog tri medijska zakona kao glavnu novinu donosi izlazak države iz vlasništva u medijima, zaključno sa julom 2015. godine, obezbeđenje transparentnosti i vlasničke strukture, definisanje javnog interesa i zaštitu medijskog pluralizma. Što se tiče Predloga zakona o javnom informisanju i medijima, mislim da je svima jasno da je sistem javnog informisanja u svakoj zemlji jedan od osnovnih temelja gradnje demokratskih odnosa u društvu i da se Ustavom garantuje sloboda medija u skladu sa najvišim međunarodnim standardima, te se ovim predlogom zakona uređuje način ostvarivanja prava zagarantovanih Ustavom. Do sada važeći Zakon o javnom informisanju iz 2003. godine je pokazao određene nedostatke i nedorečenosti u pogledu trenutnih medijskih međunarodnih standarda, pa se javila potreba za redefinisanje i unapređenje zakonskih odredbi vezanih za sistem javnog informisanja. Trasiranje puta odredbama ovog zakona o javnom informisanju i medijima je definisan Akcionim planom za sprovođenje strategije, razvoja sistema javnog informisanja u Republici Srbiji do 2016. godine, koji je usvojila Vlada Republike Srbije, septembra 2011. godine. Osnovni ciljevi koji se žele postići donošenjem predloženog zakona o informisanju i medijima su sledeći – nezavisnost i profesionalnost medijskog sistema bez diskriminacije u programskim sadržajima, garancija slobodnog protoka informacija bez uticaja države i povlačenje države iz medija, osim u posebno definisanim slučajevima, transparentnost u sistemu finansiranja, transparentnost u sistemu vlasništva, uvođenje mehanizma registra medija, zaštita prava novinara, podsticanje novinara na njihovo udruživanje, jasno definisanje javnog interesa u oblasti javnog informisanja i na kraju obezbeđivanje uslova sudske zaštite u slučaju povrede prava na javno informisanje. Zakon o javnom informisanju kao glavnu novinu donosi izlazak države iz vlasništva u medijima zaključno sa julom 2015. godine, ali je takođe predvideo da se u periodu od pet godina po privatizaciji moraju zadržati programske strukture i sadržaji, što će pomoći tranziciji medija ka tržišnom funkcionisanju i očuvanju programske šeme, što je posebno značajno kada je reč o medijima koji izveštavaju na jezicima nacionalnih manjina. Što se tiče Predloga zakona o elektronskim medijima, verujem da je svima jasno da je zbog novih tehničko-tehnoloških dostignuća u oblasti elektronskih medija potrebno stalno unapređivanje postojećih standarda i pravne regulative koje pokrivaju ovu oblast. Predloženi Zakon o elektronskim medijima precizno definiše nadležnost Republike Srbije nad pružaocima audio-vizuelnih medijskih usluga i prelaska na digitalno emitovanje programa. Nova tehnička dostignuća podrazumevaju da sve članice Evropske unije moraju do 2015. godine preći sa analognog na digitalno emitovanje programa i da se u tom prostoru pružaoci programskih sadržaja posmatraju kao pružaoci audio-vizuelnih medijskih usluga, a ne kao emiteri. Kao sistemski zakon u oblasti elektronskih medija važi Zakon o radiodifuziji, donet 2002. godine. Ovaj zakon je pratio tadašnje međunarodne standarde koji su u međuvremenu unapređeni, pa je sprovođenje ovog zakona pokazalo određene nedostatke koji su uz prelazak na digitalni signal i definisanje pitanja audio-vizuelnih usluga glavni razlozi za donošenje novog zakona, koji će se na najbolji način uhvatiti u koštac sa novim vremenom u oblasti elektronskih medija. Naučna, tehnička i tehnološka dostignuća, prelazak na digitalni signal doveo je do toga da se pojam radio difuzije više gotovo i ne koristi, a da se nadležnosti i poslovi regulatornih tela u ovoj oblasti sve više menjaju, pre svega, u sistemu izdavanja dozvole. U ovom predlogu zakona bliže je definisan pravni status regulatora, delokrug rada, finansiranje, javnost rada i sudska kontrola akata koje donosi regulator. Za obavljanje poslova regulator je odgovoran Narodnoj skupštini Republike Srbije, organi regulatora su savet i predsednik saveta. Članove saveta, kojih ima devet, bira i razrešava Narodna skupština Republike Srbije, po unapred utvrđenoj proceduri, čime su otklonjeni nedostaci prilikom izbora članova Saveta dosadašnje RRA, a koje su dovodile do velikih problema u sprovođenju Zakona o radiodifuziji. Što se tiče Predloga zakona o javnim medijskim servisima, suština je da se kao i u predlozima druga dva medijska zakona određene odredbe moraju prilagoditi novim tehničko-tehnološkim standardima i međunarodnim propisima. Trenutno postojeći Zakon o radiodifuziji se pokazao kao loše rešenje za funkcionisanje javnog servisa, prevashodno lošim načinu definisanja njegovog finansiranja, što za posledicu ima stalan nedostatak neophodnih sredstava za normalno funkcionisanje javnog medijskog servisa. Ako se tome pridoda ekonomska kriza, smanjenja platežna sposobnost stanovništva, zakonom ograničenje komercijalnih prihoda, dolazimo do razloga ugroženosti svih društvenih funkcija javnog medijskog servisa i kvaliteta programskih sadržaja. Ovim predlogom zakona se pokušavaju rešiti prethodno nabrojani problemi, obezbediti potrebni uslovi za kvalitetan rad i stabilan i dovoljan izvor finansiranja, uz istovremeno očuvanje nezavisnosti i samostalnosti javnog medijskog servisa. Predlogom zakona se osnivaju dve ustanove javno medijskog servisa kao nezavisni i samostalni pravni subjekti i to javna medijska ustanova Radio televizija Srbije, sa sedištem u Beogradu, i javna ustanova Radio televizija Vojvodine, sa sedištem u Novom Sadu. S obzirom na sve prethodno navedeno, osnovni razlozi za donošenje ovog zakona su sledeći – usklađivanje domaćeg regulatornog okvira sa regulatornim okvirom Evropske unije, definisanje javnog interesa kao osnovne delatnosti javnog medijskog servisa, definisanje organa javnog medijskog servisa, definisanje odgovornosti javnog medijskog servisa prema javnosti. Zbog svega navedenog može se reći da je usvajanje ova tri predloga medijskih zakona svakako korak unapred u usaglašavanju sa trenutno tehničko-tehnološkim dostignućima iz oblasti elektronskih komunikacija, korak unapred u stvaranju savremenih javnih medijskih servisa prilagođenih trenutnom tehnološkom okruženju i, na kraju, korak napred u definisanju jednog sistema odgovornosti u medijskoj sferi. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić, a neka se pripremi narodni poslanik Boban Birmančević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani i građanke Srbije, pred nama se nalazi set medijskih zakona koji je reformski, koji na jedan sistematičan, precizan i valjan način uređuje medije, koji je značajan sa aspekta dalje demokratizacije našeg društva, koji je značajan sa aspekta poštovanja ustavnih odredaba Republike Srbije, koji je značajan sa aspekta primene novih tehnologija u medijskoj sferi i koji je značajan takođe i sa aspekta približavanja standardima Evropske unije. Prošlo je više od jedne decenije, od 2003. godine imali smo zadnji zakon, i sada se nalazi pred nama set zakona koji na jedan sistematičan, jasan i precizan način treba da uredi oblast medija. Sem približavanja standardima Evropske unije, sem debate koja je organizovana po pitanju medijskih zakona, sem uključenosti svih relevantnih novinarskih udruženja, novinara i profesije, važno je napomenuti da su medijski zakoni dobili sve pohvale i od Evropske unije. Osnov za donošenje ovih zakona su i Konvencije Evropske unije, kao i konvencije koje se tiču Evropske unije o zaštiti sloboda i prava. Ovaj zakon, naravno, ima polazište i u Strategiji razvoja javnog informisanja do 2016. godine, a u čijem je akcionom planu kao jedan od prioritetnih zadataka predviđeno donošenje zakona koji su usklađeni sa zakonima EU. Fokusiraću se na Zakon o javnom informisanju i medijima, jer ga inače smatram krovnim zakonom, i to samo na neke odredbe, da se ne bi ponavljala sa svojim kolegama koji su dosta rekli o ovim medijskim zakonima. Fokusiraću se na član 12. zakona, a on se odnosi na osobe sa invaliditetom. Naime, osobama sa invaliditetom predloženim zakonskim rešenjem data je mogućnost da Republika Srbija, lokalne samouprave i AP obezbede informisanost na znakovnom jeziku, odnosno na Brajevom pismu. Ovo je jako značajno za blagovremeno, tačno i potpuno informisanje osoba sa invaliditetom. Takođe, ono što želim da naglasim, to je precizirano članom 13, a u pitanju su javni servisi, odnosno obaveštavanje, informisanje predstavnika nacionalnih manjina. To je tačno i precizno regulisano u članu 13. Ono što, naravno, želim posebno da pohvalim, a čini mi se da se sa tim sada prvi put srećemo u ovom reformskom zakonu, je to što je jednostavno i prosto u ovom zakonu rečeno šta je medij, tačno je precizirano, a šta nije medij. Prema tome, oko toga više nema nikakve dileme. Zakon je u tom smislu precizan i jasan. Ono što takođe želim da pohvalim, a tiče se ovog zakona, to je zaštita posebno ranjive i osetljive grupe, zaštita maloletnika. Naime, u informacijama u medijima koje se objavljuju, a koje se tiču maloletnika, sa posebnom pažnjom mora da se prilazi psihičkom, fizičkom, emotivnom i socijalnom razvoju maloletnika, da ni na koji način to njihovo pravo ne bude ugroženo. Naravno, maloletnici preko svojih staratelja, odnosno roditelja, imaju pravo i na zakonsku zaštitu koja je takođe preciziran ovim zakonom u slučaju da je povređeno njihovo pravo, ali ono što želim da istaknem, to je da je kod grupacije maloletnika i zaštite njihovog prava aktivna legitimacija za pokretanje tužbe data i pravnim licima, odnosno organima u čijoj je nadležnosti zaštita ljudskih prava i sloboda. Takođe, ono što želim da pohvalim, a odnosi se takođe na maloletnike, jer mediji imaju veliki uticaj kako na razvijanje svesti javnog mnjenja, tako zadnjih godina veliki uticaj i na vaspitanje i odrastanje maloletnih lica, odnosno imaju veliki uticaj na ličnost maloletnika, precizirano je da su štampani mediji sa pornografskim sadržajem dužni da na vidnom mestu imaju upozorenje da su u pitanju pornografski sadržaji, da njihova prednja i zadnja strana ne sme da sadrži pornografiju, kao i da imaju vidnu oznaku da nije namenjeno maloletnicima. Sa aspekta transparentnosti, takođe, ovaj zakon je korak napred. Transparentnost, vidljivost je značajna za sve subjekte jednog društva, a pre svega za građane. Ta transparentnost biće postignuta kroz uspostavljanje registra za medije. Koliko sam videla u ovom zakonu, registar će biti uspostavljen u roku od šest meseci. Zašto je to važno? Zato što će građani imati jasan i potpun uvid kako u vlasničku strukturu medija, tako i u ukupne prihode koje mediji po bilo kom osnovu dobijaju. Naravno, značajno sa aspekta građana je i to što će moći na osnovu dobijenih informacija formirati svoje mišljenje i donositi zaključke o pojedinim medijima. Ono što takođe želim da naglasim, a tiče se ovog zakona, jeste to što je urađen pravni okvir i što je tačno preciziran način projektnog sufinansiranja, odnosno preciziran je način koji će biti dominantan način finansiranja od 1. jula 2015. godine. Naime, precizirano je da Republika Srbija, odnosno ministarstvo, nadležni organ AP ili nadležni organ lokalne samouprave upućuju javni poziv, na javni poziv se odazivaju svi koji imaju projekat i koji su zainteresovani za učešće na konkurs, a nakon što se formira komisija i nakon što se jasno i precizno kažu uslovi konkursa, donosi se odluka o raspodeli sredstava. Odluka se donosi u vidu rešenja. Rešenja o raspodeli sredstava je konačno, ali, naravno, ima sudsku zaštitu, jer oni koji budu nezadovoljni protiv tog rešenja mogu da pokrenu upravni spor. Da ne bi više oduzimala vreme svojim kolegama, ponovo moram da naglasim da ovo jesu sistemski zakoni, reformski zakoni, da su ovo zakoni u skladu sa standardima EU i, nema nikakve dileme, poslanička grupa SNS glasaće za ovaj set medijskih zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege, poštovani građani Srbije, ovaj set zakona o medijima moramo nazvati reformskim, jer zakoni su zaista i reformski, koji će posle dugog niza godina konačno urediti jednu jako bitnu oblast delovanja jedne države i delovanja i postojanja jednog naroda, a to je oblast medija. Zaista je to od izuzetnog značaja i za državu i za Skupštinu i za poslanike, s jedne strane, a naravno i za građane i učesnike u toj medijskoj sceni, pre svega novinare, urednike i sve druge zaposlene u tim medijima. Isključuje se politički uticaj države. Isključuje se politički uticaj kako na državnom nivou, tako i na lokalnim nivoima, što je možda i bitnije u određenim trenucima, imajući u vidu da je 56 privatizacija medija pokušano, a od toga većina raskinuta, ali uglavnom su neuspešne i lokalni mediji su na ivici egzistencije, neki opstaju, neki ne opstaju, a neki su i ugašeni. Ono što je problem kod lokalnih medija, to je da su to male plate i da su to novinari koji rade na ivici egzistencije i samim tim su direktno pod uticajem lokalnih medija. Jedan od drastičnih primera je i u Šapcu, gde, verujte, u vreme kada je bila vanredna situacija, navešću kratak primer, od 15. do 30. ti novinari su izveštavali, i državni i lokalni, zaista u teškim uslovima i rizikovali su i svoje živote, jer su opasnosti bile zaista prisutne, da bi od početka juna, kad im je neko od lokalnih vlasti rekao – ej, vi lokalni novinari, to nije tako, ti isti novinari morali da od 1. juna pa na dalje postavljaju pitanje da li je uopšte i postojala opasnost. Toliko o tome koliko lokalni mediji mogu da potpadnu pod uticaj tih lokalnih vlasti i kolika je tu u pitanju zloupotreba, a to će upravo ovaj zakon sprečiti. Zaboravio sam reći da ti isti koji blokiraju rad tih lokalnih medija u isto vreme pišu o EPS-u i optužuju novinare iz državnih medija koji informišu u skladu sa zaista objektivnom i realnom situacijom. Treba pogledati istini u oči, a istina je da je ovaj set zakona u odnosu na sve dosadašnje zakone koji su uređivali ovu oblast zaista mnogo bolji i da je u ovom trenutku najbolji mogući. Ne postoji savršen zakon, ali zaista je ovo najbolji mogući zakon, koji će s jedne strane garantovati i novinarima i zaposlenima u medijima i građanima i političarima ravnopravno, slobodno i pre svega istinito informisanje. Za građane koji verovatno nemaju mogućnost, a i za neke političare kojih ima naravno jako puno u ovoj našoj državi, pročitaću član 8. koji definiše položaj nosilaca javnih i političkih funkcija. Mislim da je to jako bitno da građani čuju, citiram - izabran, postavljen, odnosno imenovan nosilac javne i političke funkcije dužan je da trpi iznošenje kritičkih mišljenja koja se odnose na rezultat njegovog rada, odnosno politiku koju sprovodi, a u vezi je sa obavljanjem njegove funkcije bez obzira na to da li se oseća lično povređenim iznošenjem tih mišljenja. Dobro zapamtite ovo kolege političari. Sa druge strane, postoji naravno, ovaj zakon je zaista uredio sve, i pravo na odgovor ukoliko je nečije pravo na istinu povređeno. To naravno važi i za građane. Ukoliko je bilo koji građanin povređen ili smatra da je ugrožena njegova sloboda i pravo na istinu ima pravo da od urednika medija koji ga je povredio, ili smatra da je povredio, ima pravo da traži, da dobije prostor da adekvatno odgovori na tu optužbu. Građani imaju pravo, ali i potrebu, za donošenjem ovakvog seta zakona i samim tim je Vlada i, zaista, u ovom slučaju Ministarstvo kulture odradilo jedan veliki i odličan posao. Ovo nisu izmene i dopune, ovo su novi zakoni i zaista svaka pohvala Vladi, a pre svega Ministarstvu kulture. Neću više dužiti, ono što je jako bitno reći to je da ovaj zakon garantuje, ponoviću možda, da će sa jedne strane zaštiti ličnosti i građane, a sa druge strane zaštititi novinare i novinarsku etiku i novinarsku profesiju i da će stvoriti uslove za slobodu javnog informisanja, a sve to naravno u skladu sa članom 4. ovog zakona koji je vrlo kratak i jasan i njega ću pročitati. Citiram - javno informisanje je slobodno i ne podleže cenzuri. Javni interes, samim tim, je u skladu sa tim i zakon koji se odnosi na deo Zakona o javnim i medijskim servisima. Samo kratko, da se ne bi ponavljali, rečeno je jako dosta, ali kad su javni i medijski servisi u pitanju i finansiranje, naravno da sam prefiks javni medijski servisi zahteva od građana, zahteva od nas, zahteva od Vlade da sa tim prefiksom javni obezbedimo i finansiranje tih servisa. Ako kažemo javni medijski servis to je medijski servis svih građana ove Srbije, kao što je Zavod za javno zdravlje javni za sve, tako je i medijski servis javni za sve građane. Samim tim svi građani imaju i pravo, a bogami i obavezu, da učestvuju u finansiranju, naravno u što manjem obimu, imajući u vidu da je izuzetno teška situacija. Za kraj, pročitaću samo deo iz člana 15. koji je u stvari i suština svih ovih zakona, a to je u uvodnom delu javni interes u članu 15. koji glasi – javni interes u oblasti javnog informisanja je istinito, nepristrasno, pravovremeno i potpuno informisanje svih građana Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Narodni poslanik Marko Đurišić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Kolege poslanici, pratio sam ovu diskusiju i hteo sam da iskoristim još ovih nekoliko minuta da kažem neke stavove i nešto što se čulo iz diskusije. Meni je drago da sam čuo od više kolega poslanika vladajuće većine kako citiraju član 8. Zakona o informisanju i nadam se da će se on dosledno primenjivati, da se neće dešavati, kao što se dešavalo u poslednjih godinu dana, da kada se na nekim medijima pojave sadržaji koji kritikuju rad najviših državnih funkcionera te emisije volešebno posle nekih promena šema, na medijima gde su se emitovale nestaju iz etra, pa se pojave ili ne pojave posle izvesnog vremena. Nadam se da će se zakon primenjivati na sve, kao što su kolege rekle, na sve političare bez obzira da li su na vlasti ili u opoziciji. Verujem da ćemo se oko toga složiti. On što je jedna od loših strana, recimo, o čemu sam govorio na početku, jeste činjenica da su ovi zakoni došli po hitnom postupku i da nismo imali mnogo vremena. Danas u toku dana sam imao neki sastanak sa ljudima koji su mi skrenuli pažnju na član 45. koji govori o zaštiti medijskog pluralizma. Pošto smo taj razgovor vodili kada je već istekao rok za podnošenje amandmana, mi tu sada nismo mogli amandmanski da reagujem. Radi se o tome da kod izdavača koji pružaju audio-vizuelne medijske usluge, čiji je zbirni udeo u slušanosti, odnosno u gledanosti iznosi ukupno iznad 35% od ukupne gledanosti odnosno slušanosti. Znači, to je nedozvoljeno da se bude vlasnik dva ili više medija koji ukupno ostvaruju tu gledanost ili slušanost. Skrenuta mi je pažnja da merenje slušanosti ili gledanosti jeste jedna statistička kategorija. Radi se to svakodnevno i medijske kuće to koriste kako bi pravile i menjale svoju programsku šemu, kako bi određivale cene svojih da kažem, sekundi reklamnih blokova. Ali, je činjenica da je to statistički deo. Znači, vi ne merite i ne možete da izmerite šta svi građani Srbije gledaju u nekom trenutku, radite to na nekom uzorku. Taj uzorak u zavisnosti od toga kakav je uzorak moguće su i greške. Svako to merenje podrazumeva jednu statističku grešku unutar sebe i ona postoji, i na kraju se kaže kolika je greška. Postavlja se pitanje šta će se desiti ako se recimo izmeri da vlasnik dve televizije ima 35,6% ukupne gledanosti ili slušanosti sa greškom plus, minus 2%. Šta onda radimo i kao da utvrdimo to. Mislim da bi možda bolje rešenje bilo, ali nažalost sada nemamo mogućnosti da reagujemo amandmanski da se recimo, taj udeo u meri ne na osnovu gledanosti, odnosno slušanosti, odnosno da se meri kroz ukupno ostvarenom procentu od prihoda oglašavanja u toj vrsti medija. Zna se, izađe na kraju svake godine koliko je potrošeno medijskog oglašavanja u Srbiji. Nažalost taj budžet je svake godine sve manji i manji. Onda se kaže ako je sto miliona potrošeno od toga na štampane medije ode 15%, na televiziju 60%, i onda se vidi svaka televizija u tih 60 miliona, ovo govorim kao primer, koliko je prihodovala. To su javni podaci, oni su egzaktni kao što je egzaktno prethodno merenje o štampanim medijima gde se govori o 50% prodatog tiraža. Tiraži si egzaktni. Znači, u broj primeraka se svaki dan zna koliko je koja novina ostvarila tiraž, a mislim da je ovo merenje slušanosti i gledanosti jedna kategorija koja može da dovede u problem regulatora kako da utvrdi tačnost, statistički da li je ostvaren ovaj procenta i grešku. Takođe, vrlo važna stvar koje se niko nije dotakao u diskusiji to je da se usvoje ovi zakoni biće izbrisana obaveza od izdvajanja 1,5% kako sada postoji u zakonu, od ukupne pretplate za Filmski centar Srbije, za razvoj i podsticaje filmskog stvaralaštva. Činjenica jeste da se ta sredstva nisu uplaćivala do sada i filmsko stvaralaštvo je ugroženo i dalji razvoj, zato što se i to nije ostvarivalo, a kada se usvoji ovaj zakon bez tih 1,5%, bolje bi bilo da je zadržano i da se vodilo računa i da se u budućnosti stvarno prebacuje u Filmski centar Srbije i ostaće čisto finansiranje kroz budžet. Verujem da nas čekaju teški dani, to slušamo i od premijera i od ministra zaduženog za ekonomiju, da para u budžetu nema dovoljno, a bojim se da će u tom slučaju budžeti za kulturu i za konkretno, kinematografiju biti prvi na udaru i da će se reći, dobro, ne moramo ove godine da snimamo ni jedan film, odnosno pomognemo snimanje jednog filma i da time ugrozimo, ne samo umetničko stvaralaštvo u Srbiji, nego i egzistenciju ljudi koji rade u filmskoj industriji. Takođe, govorilo se ovde, i mi smo to pohvalili, o novom registru koji će jasno definisati vlasnike. Međutim, mislimo da je jako loše, taj rok je praktično godinu dana. Znači po zakonu šest meseci će biti potrebno da se napravi taj registar po novom zakonu, znači taj rok je ostavljen šest meseci, a onda još šest meseci da se izvrši upis sa svim podacima. Znači, tek za godinu dana u najboljem slučaju mi ćemo znati ko su vlasnici svih medija, i mislimo da je to loše rešenje, da su ti rokovi mogli da budu kraći, makar u ovom delu pripreme ministarstva, odnosno regulatora koje treba da vodi taj registar, da nema potrebe da šest meseci se priprema za to. To je jedan posao koji verovatno može da se završi dva ili najviše tri meseca, a verovatno može i ceo upis svih ovih podataka da se obavi u roku kraćem od ovih šest meseci, i mislimo da je to loše. To je jeste jedna dobra strana ovih zakona i šteta što je predviđeno toliko vremena da se ostvari ova ideja iz zakona. Na kraju nešto što se ovde spominjalo i u raspravi, mi smo tu podneli jedan amandman. Dosta se govorilo i u medijima o tome, šta sa ljudima koji su, i posle najava da će biti ukinuta pretplata plaćali tu pretplatu. Da li će oni sada biti dovedeni u neravnopravan položaj, jer su oni praktično ispunjavali zakonsku obavezu, neki drugi nisu. Znate mi poslanici pratimo zakone i usvajamo ih, ljudi ne znaju. Oni ako čuju da se ukida pretplata da će se ukinuti, oni misle da se to i desilo i prestali su da plaćaju. Mi smo dali jedan amandman, koji predviđa da se pretplata koja je plaćana od juna prošle godine do danas onim ljudima koji su to radili računa i da se oni u narednih 14 meseci, kada krene naplata takse, da oni ne plaćaju tu taksu, da na taj način budu, neću da koristim neke reči koje je jedan kolega koristio, znači da jednostavno ne napravi jedna nepravda prema onima koji su tu svoju zakonsku obavezu do današnjeg dana, do dana dokle važi ovaj zakon ispunjavali. U svakom slučaju bila je dobra diskusija i dosta se pričalo o budućnosti medija u Srbiji. Mislim da svi delimo zabrinutost.
Ja moram da vam prekinem. Opomenuo sam vas, pustio još 30 sekundi. Reč ima ministar Ivan Tasovac.
Ovaj član 45. koji ste spomenuli vezano za zaštitu medijskog pluralizma, moram da kažem da je on bio i na javnoj raspravi i bio je poslat i u Brisel, tako da jednostavno verovatno sticaje okolnosti je bio da niste ranije na njega obratili pažnju. Moram da kažem, ovo što ste spomenuli, ovaj 1,5% koji je bio u ranijem zakonu predviđen da se izdvaja za kinematografiju a nije. Mislim da je to upravo razlika između nekih prethodnih zakona i ovog zakona koji se sada donosi. Znači, donosimo jedan zakon koji je i sa ekonomske strane održiv. Ništa nam ne vredi da napišemo u zakonu listu lepih želja vezanih za filmski centar Srbije. Međutim, zašto su ovi zakoni bitni? Kao što znate Srbija je prva zemlja van EU koja je potpisala pristup Programu kreativna Evropa. Usvajanjem ovog seta medijskih zakona stiču se preduslovi da Srbija pristupi i podprogramu vezanim za audiovizuelne medije. Ukupan fond kreativne Evrope je skoro milijardu i 500 miliona evra, tako da će Srbija moći bez obzira što je još uvek zemlja članica da punopravno aplicira za te programe. Znači, naše institucije, naši umetnici, naš civilni sektor moći će da aplicira za te programe. Tako da, ukoliko uporedimo sa jedne strane ovo što nije bilo održivo i sa druge strane ovo što nam se pruža kao mogućnost, ja mislim da glasanjem ovaj zakon jednostavno biramo onaj put koji mislim da je dobar, ne samo za medijsku zajednicu, nego i daleko šire, jer definisanje javnih interesa i ono što će se finansirati kroz projektno sufinansiranje, mi time podržavamo i kulturu i manjinska prava i sve ono što je definisano kao javni interes. Samo ako mogu voleo bih da se u ime Ministarstva kulture i informisanja zahvalim svim poslanicima danas koji su uzeli učešće u raspravi i takođe svima onima koji su učestvovali u radnim grupama koji su radili nacrte ovih zakona, međunarodnim ekspertima, novinarskim udruženjima, medijskim udruženjima, celokupnoj javnosti koja je pratila javne rasprave, svi službama stručnim i u Vladi Srbije i u Skupštini Srbije, svim kolegama iz drugih ministarstava, jer da bi doneli jedan zakon koji je održiv i primenjiv on mora da bude deo sinergije kompletne Vlade Srbije, a posle toga da parlament to prepozna.
Zahvaljujem gospodine ministre. Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 4, 5. i 6. dnevnog reda. Obaveštavam narodne poslanike i članove Odbora za kulturu i informisanje da će se sednica Odbora održati sutra, 31. jula 2014. godine nakon pribavljanja mišljenja Vlade Republike Srbije, koje se očekuje posle 16,00 časova. O preciznom terminu bićete naknadno obavešteni. Sada završavamo sa današnjim radom i nastavljamo sutra u 10,00 časova.