Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Šesnaestog vanrednog zasedanja Narodne Skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 92 narodna poslanika i da imamo uslove za nastavak rada. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Olena Papuga.
Hvala, predsednice. Izvinjavam se, nisam se na vreme pripremila. Tražim od Ministarstva poljoprivrede i zaštite životne sredine odgovor, tumačenje na pitanje koje su mi dali građani Bačke Topole, a ono se naime odnosi na to da građani Bačke Topole imaju veliki problem sa ispuštanjem smrada koji dolazi od kafilerije „Žibel“ u Bačkoj Topoli. Građani Bačke Topole taj smrad ne trpe ovih godina, nego je taj problem više decenijski, zato što AIK Bačka Topola, najverovatnije u preradi životinjskog otpada ne poštuje određena pravila, zakon i uredbe ove države. Niko u ovom gradu, naravno, ne želi da AIK Bačka Topola prestane da radi, jer od toga sigurno živi jako puno porodica, to je egzistencija ne samo građana opštine Bačka Topola, nego i susednih opština, tako da građani Bačke Topole jednostavno traže o Ministarstva poljoprivrede i zaštite životne sredine da ih na neki način zaštiti od tih pojava koje trpe. Naime, oni su već više puta pisali peticije, zatim su pisali tužbe itd, ali niko od nadležnih u opštinskoj upravi, od resornih inspekcija nije im pomogao, kažem, više decenija. Kafilerija „Žibel“ posluje u okviru AIK Bačka Topola i godinama krši propise o zaštiti životne sredine, zagađuje vazduh na širem prostoru, što je suprotno članu 19. Zakona o zaštiti vazduha i suprotno je čak i Uredbi o uslovima za monitoring i zahtevima kvaliteta vazduha. U procesu spaljivanja životinjskih leševa ta kafilerija ispušta u vazduh, bez odgovarajući ispravnih filtera, koji prelaze granične vrednosti nivoa, zagađujuće materije, tako da se zagađujuće materije u vazduhu, a sa njima i gasove izuzetno neprijatnog mirisa, koji se šire čak i na 10 kilometara u prečniku od mesta emisije, tako da čak i stanovnici opštine Mali Iđoš osećaju te zagađene materije. Rad svake kafilerije je društveno koristan, jer u procesu uništavanja životinjskih leševa sprečava eventualno širenje. Međutim, u ovom procesu svaka kafilerija mora da poseduje i koristi ispravne filtere, kako se ne bi trovali građani i kako se ne bi povećavao stepen malignih oboljenja, što je veliki slučaj tih malignih oboljenja u Bačkoj Topoli. Pošto su građani Bačke Topole i Malog Iđoša jako razočarani pasivnošću nadležnih inspektora, zamolili su me da postavim ovo pitanje, u stvari da pitam resorno ministarstvo, Ministarstvo poljoprivrede i životne sredine da li će da urgira, u stvari da li će da kontaktira i proveri kod nadležnih u opštini Bačka Topola i Mali Iđoš da li imaju nameru da zaštite, da stave filtere i da poštuju zakon i uredbe? Drugo pitanje takođe postavljam isto Ministarstvu, a odnosi se na istu tu opštinu Bačka Topola. Idem po informaciji koju smo dobili, a tiče se pomora ribe u akumulacionom jezeru Krivaja. Naravno, opet kažem da je to u opštini Bačka Topola. Za vikend se pojavila uginula riba na površini jezera. Prema ovim procenama uginulo je oko 10 hiljada komada smuđa, a od kojih su mnogi izbačeni na obalu. Prema pisanju štampe, na poziv ribočuvarske službe došao je vodoprivredni inspektor kome je predočeno da je do uginuća došlo najverovatnije zbog prekomernog crpljenja vode za zalivanje okolnih useva zbog čega je nivo vode pao ispod biološkog minimuma i riba je ostala bez kiseonika. Ko je prekomerno crpio vodu? Da li je uginula riba upućena na analizu kojom će se tačno utvrditi šta je dovelo do pomora ribe? Da li je registrovano prisustvo nekog zagađivača koji je otpadne vode ulivao u jezero? Ko je odgovoran za učinjenu ekološku štetu? To su sva pitanja koja postavljam Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine. Zabrinjavajuće je da su se tako dva velika ekološka problema dogodila u jednoj opštini. To samo potvrđuje naš stav da se pitanja zaštite životne sredine moraju rešavati kao prioritetna, jer su materijalne štete velika, a štete po zdravlje građana su nesagledive i dugoročne. Molim Ministarstvo poljoprivrede i životne sredine da na ova dva pitanja građanima Bačke Topole i Malog Iđoša što pre odgovori. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Bauer.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, želeo bih da zatražim dva obaveštenja od Ministarstva poljoprivrede i zaštite životne sredine. Nedavno sam razgovarao sa predstavnicima poljoprivrednika i poljoprivrednih preduzeća koji su mi ukazali na probleme sa kojima se oni suočavaju, pa bih hteo da pokušam da razrešim dileme u vezi sa tim. Važeći Zakon o poljoprivrednom zemljištu jasno propisuje da je nadležni organ lokalne samouprave dužan da završi sve pregovore o davanju u zakup poljoprivrednog zemljišta u vlasništvu Republike Srbije i da donese odluke vezano za te pregovore do 1. juna tekuće godine, dakle do 1. juna one godine u kojoj se to zemljište daje u zakup. Sasvim je moguće da nije tako direktan krivac za ovaj problem Ministarstvo poljoprivrede, već je moguće da je krivac neki od organa koji funkcionišu u okviru Ministarstva poljoprivrede ili neka od jedinica lokalne samouprave. Ja ću se obratiti pitanjem Ministarstvu poljoprivrede i zaštite životne sredine, jer je ono nadležno za uređenje ove oblasti i stvaranje optimalnih uslova za poslovanje u okviru svojih nadležnosti. U vezi sa tim želim da postavim sledeće pitanje – zašto se u primeni neretko dešava, a to se događa već godinama, da se ovi ugovori, koji treba da se potpišu vezano za zakup poljoprivrednog zemljišta u vlasništvu Republike Srbije, potpisuju i sa po šest meseci zakašnjenja, a dešava se i da potpisivanje tih ugovora uđe u narednu kalendarsku godinu? To stvara velike probleme poljoprivrednicima, i to nekoliko problema. Jedan problem, da kažem, uslovno rečeno, manji, javlja se kada oni koji su obveznici predaje finansijskih izveštaja treba da predaju finansijske izveštajeu kojima, sa jedne strane, moraju da knjiže, naročito ukoliko su izvršili uplatu zakupa za poljoprivredno zemljište, a podsećam da se u Zakonu o poljoprivrednom zemljištu jasno kaže da se mora uplatiti kompletan novac za zakup, a tek se onda potpisuje ugovor, a da sa druge strane nisu u mogućnosti da knjiže taj ugovor jer on u tom trenutku nije potpisan. Zbog toga se događa da dobijaju negativno mišljenje ili mišljenje za rezervom od ovlašćenih revizora zbog čega potencijalno mogu da imaju problem, ukoliko su u potrazi za investitorima za neki projekat, strateškim partnerima ili ukoliko se radi o poljoprivrednim preduzećima koja su u procesu privatizacije mogu da imaju problem u procesu privatizacije. Drugi problem koji se javlja jeste u stvari dilema šta oni da čine u trenutku kada stigne vreme predsetveno, kada treba kultivisati tu zemlju. Istekao im je ugovor koji su imali zvaničan sa državnom. Novi ugovor nije potpisan. Da li u tom trenutku oni da uđu praktično „u posed“ što je suprotno zakonu, jer nemaju ugovor da kultivišu tu zemlju, i da na taj način obezbede da imaju visoke prinose na toj zemlji, ali da se time suoče sa dva potencijalna problema, jedan je da snose određenu zakonsku odgovornost, a drugi je da možda kultivišu zemlju za nekog drugog koji će eventualno te godine dobiti tu parcelu? Drugi problem koji može da se javi jeste da oni praktično ne uđu u posed, odnosno da ne kultivišu zemlju. U tom slučaju ta zemlja neće imati prinose koje bi imala u normalnim uslovima, što će reći da je sasvim moguće da će se dovesti u pitanje opravdanost čitavog ekonomskog poduhvata. Drugo pitanje koje želim da postavim vezano je isto za Zakon o poljoprivrednom zemljištu, koji u članu 62. jasno propisuje da se zemljište može dati u zakup od jedne do 20 godina, a mene zanima – zašto se onda kod nas vrlo često, ili barem sam ja dobio takve informacije, događa da se u zakup zemlja daje na godinu dana ili na tri godine? Zašto je važno da se zemlja daje u zakup dugoročno, odnosno dugoročnije, odnosno zašto se ne daje na pet, 10 ili 15 godina kada zakon takve mogućnosti daje? Zamislimo situaciju u kojoj poljoprivrednik uzme zemlju na godinu dana. Koja je njegova motivacija da on tu zemlju kultiviše? Apsolutno nikakva jer ne zna šta će se dogoditi sledeće godine. Možda će sledeće godine neko drugi dobiti tu parcelu, što će reći da je on kultivisao zemlju za nekog drugog. Direktna posledica toga jeste da praktično mi demotivišemo poljoprivrednike da kultivišu zemlju, čime smanjujemo kvalitet zemlje koja se obrađuje i smanjujemo buduće prinose na tim parcelama. Da ne govorimo o tome da bi davanjem poljoprivrednog zemljišta u dugoročne zakupe praktično davali podsticaj poljoprivrednicima da investiraju, jer bi bili sigurni, odnosno imali bi određene predvidive, relativno sigurne prihode u narednim periodima, na osnovu kojih bi mogli da kreiraju investicije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Blagoje Bradić.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Uvažene koleginice i kolege, poštovani građani Srbije, poštovane Nišlije, višedecenijski problem grada Niša je pruga koja deli grad na dva dela. Ono što je vrlo interesantno jeste da na teritoriji grada Niša postoji 17 pružnih prelaza, od kojih je, zamislite, čak sedam neobezbeđeno. Zašto postavljam ovo pitanje? Jedan mali uvod u problem koji muči građane Niša. Početkom elektrifikacije srpskih železnica, tj. srpskih pruga, javio se ozbiljni problem u gradu Nišu jer je postojala namera da tadašnje vlasti, pre više od deceniju i po, urade elektrifikaciju pruge u sadašnjoj trasi. To je bilo nedopustivo i građani Niša su se oštro usprotivili, tako da je na sednici Skupštine grada, 2009. godine, donesena jednoglasna odluka, i od strane opozicije i pozicije, da se ne dozvoli elektrifikacija postojeće trase, ili, pak, da ona može da se uradi, pod uslovom da se trasa spusti da ide podzemnom trasom, kako ne bi ometala i delila grad na dva dela. Grad Niš je u prošlom sazivu, 2010. godine, konkurisao i dobio 1,5 milion evra za izradu studije izvodljivosti i glavnog projekta izmeštanja pruge između železničke stanice Crveni krst i mesta zvanog Prosek, kako bi se pruga izmestila uz auto-put, tj. severnim obodom grada i ona koja ide kroz grad i deli grad na dva dela, kažem, sa 17 prelaza, od kojih su sedam neobezbeđeni i vrlo rizični, promenila namena te pruge, ili potpuno izmestila, u zavisnosti šta kaže struka i šta kažu, uostalom, Skupština grada i građani Niša. To je bilo u vremenu kada je taj ugovor podržao i omogućio i gospodin Versan Denžer, predsednik Evropske komisije u Srbiji. Tender je sproveden 2012. godine. Dobila je češka firma da projektuje i da pravi tu studiju izvodljivosti. Čak je i sadašnja skupštinska većina, koja je preslikana skupštinska većina iz ove sale, dala svog predstavnika u bordu koji treba da kontroliše sprovođenje i trošenje tog novca. Ono što je bilo tada obećano i što je bilo izvesno je da iz tih predpristupnih fondova, a ja govorim o gratis sredstvima, to nisu krediti, grad Niš ima šansu da dobije i sredstva za samo izmeštanje pruge. Procene su bile razne, ali se radi o cifri od nekih 9-10 miliona evra. Ono što je interesantno, pre nešto više od godinu dana je bila ponovo pokrenuta ideja o elektrifikaciji, kako se tada govorilo – privremena elektrifikacija trase pruge koja sada prolazi kroz grad. Ono što je dobro, to je da su građani Niša i predstavnici gradske Skupštine, koja je preslikana situacija iz ove sale, glasali jednoglasno da je nedopustivo da se kroz grad Niš uradi elektrifikacija pruge. To je vrlo bitno pitanje za grad i građane Niša, višedecenijski problem, koji se nije rešavao, ali ono što može da se desi, a to je i moje pitanje predsedniku Vlade, je da se uradi elektrifikacija postojeće trase i time definitivno pocepa grad na dva dela i samim tim onemogući kvalitetan razvoj grada Niša. Građani Niša i predstavnici, bilo da su u ovom Domu ili u gradskom parlamentu, su protiv takvog rešenja, jer će to unazaditi razvoj grada. Ono što ja pitam predsednika Vlade je – dokle se stiglo i šta je urađeno za protekle tri godine, jer znamo da je verovatno urađen projekat studije izvodljivosti i da li se i dalje konkurisalo za dobijanje sredstava za izmeštanje pruge iz centra grada? Opet ponavljam, građani Niša su protiv elektrifikacije postojeće trase, jer će to unazaditi razvoj grada Niša. Ponovo napominjem da je i sadašnja skupštinska većina grada glasala za to da se ne dozvoli elektrifikacija pruge, a njoj se pridružila i opozicija. Znači, jednoglasna odluka, kao što je bila jednoglasna odluka da se ne dozvoli privatizacija javnog medijskog servisa grada Niša, pa se, eto, to dozvolilo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milorad Stošić. Odustao je. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Prvo pitanje za ministra zdravlja, Zlatibora Lončara – koliko je ukupno i u kojim opštinama i gradovima Srbije savetovališta za dijabetes? Pitanje postavljam iz dva razloga. Tokom mandata Vlade 2004-2007. je preporukom ministra praktično ostavljeno primarnoj zdravstvenoj zaštiti odnosno direktorima domova zdravlja da odluče o tome da li će savetovališta za dijabetes biti ili ne. Nažalost, tumačeno je, po mojim saznanjima, zbog toga mi je potreban odgovor u kojim opštinama i gradovima savetovališta za dijabetes ima a u kojima ne, da je nepotrebno. Dijabetes ne samo što je bolest modernog doba, ne samo što ima različite uzroke, nego od nje oboljevaju ljudi različitog uzrasta. Zato smatram da su savetovališta za dijabetes, kad su ustanovljena i dok su radila, imala dobre rezultate, pa je to razlog zašto molim od ministra zdravlja da mi da odgovor na pitanje gde oni sada postoje, da bismo nakon tog odgovora mogli, nadam se zajedno sa Vladom Republike Srbije i Ministarstvom zdravlja, da pokrenemo akciju da savetovalištima za dijabetes budu pokriveni svi gradovi i opštine, kao i proširenje liste preparata koja se dijabetičarima nude, u želji da ogroman broj ljudi koji ima problem sa ovom bolešću ima najbolju moguću dostupnost i lečenju, i savetima, za svoj život sa dijabetesom. Drugo pitanje je i ministru zdravlja, Zlatiboru Lončaru i ministarki poljoprivrede i zaštite životne sredine, Snežani Bošković Bogosavljević, a tiče se načina određivanja kvaliteta vode za piće u gradovima i opštinama Srbije. Dakle, pitanje za ministra zdravlja, a on će dobiti odgovor od nadležnih službi, inspekcija, agencija i Zavoda za javno zdravlje, glasi - kakvo je stanje sa kvalitetom vode za piće u Srbiji? Pitanje za ministarku Bošković Bogosavljević - šta je do sada primenjeno od Nacionalne strategije za održivo korišćenje prirodnih resursa u Srbiji, gde je korišćenje voda, pitkih voda, ali i voda svake vrste jedno od najvažnijih delova? Pitanje postavljam znajući da odgovor mora da bude opisan i opširan, zbog toga što mi se čini da se kvalitetom vode za piće, snabdevanjem vode za piće i akcidentima u izvorištima skoro pa da malo ko bavi. S tim u vezi i pitanje za ministra Lončara i za ministarku Bošković Bogosavljević o iznosima novca u pozicijama budžeta za neophodne analize pri akcidentima. Danas smo čuli koleginicu Olenu Papugu koja priča o ozbiljnom akcidentu sa uginućem ribe. U konsultacijama i u razgovorima smo razumeli da vodoprivredni inspektor koji hoće da uzorkuje ribu ne može da naplati analizu uginule ribe, ukoliko se ne odredi ko je zagađivač. Dakle, u kraćem i što je moguće jasnijem za ministarku Bošković Bogosavljević i ministra Lončara – šta je u primeni od Nacionalne strategije za održivo korišćenje prirodnih resursa u Srbiji i gde su i kada izvršene analize kvaliteta vode za piće u Srbiji? O akcidentima neću da pitam ministarku, ali je moje pitanje povezano sa brojnim akcidentima koji su se dešavali u izvorištima, u ispustima bez obrade otpadnih voda, kao što je slučaju u Dunavu kod Novog Sada, a naravno tiče se i vode za piće koju ljudi u Srbiji koriste iz privatnih izvorišta, iz privatnih bunara. Smatram ovo jednom od strašno važnih tema i nadam se da će odgovori koje budem dobila takođe poslužiti za naš zajednički dijalog o tome kako da popravljamo na bolje stanje sa kvalitetom vode za piće i čuvanjem vode u Srbiji. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Darko Laketić. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, moje poslaničko pitanje upućujem ministru unutrašnjih poslova Republike Srbije i ministru pravosuđa Republike Srbije. Dozvolite mi da napravim jedan kratak uvod pre postavljanja pitanja. Takođe, dozvolićete mi da iskoristim ovu priliku da vam predstavim malo bliže mesto odakle dolazi i koje predstavljam u republičkom parlamentu. Pre svega, osećam veliku odgovornost prema građanima Prokuplja i želim da na pravi način predstavim i ljude koji dolaze iz tog područja, samo mesto, ali nažalost i probleme koje trenutno imamo u samom gradu i koji su doveli Prokuplje u veoma nezavidnu situaciju. Prema popisu stanovništva iz 2011. godine, opština Prokuplje je najveća opština Topličkog okruga i broji 44.419 stanovnika. Kao takva, predstavlja ekonomski, administrativni i kulturni centar Topličkog okruga. Međutim, u opštini Prokuplje izražen je trend opadanja broja stanovnika, što je pre svega uslovljeno slabom ekonomskom razvijenošću. Broj radno sposobnih stanovnika je 16.527, stopa nezaposlenosti 32%, a prosečna neto zarada iznosi 33.733 dinara, što su neki od razloga velike migracije pretežno mladih ljudi iz Prokuplja. Međutim, ono što je naročito značajno, jeste dugovanje opštine Prokuplje, koje iznosi preko dva budžeta opštine Prokuplje, tačnije preko dve milijarde dinara. Radi se o velikoj opterećenosti budžeta preuzetim obavezama i dugovanjima koji su nastali u periodu od 2006. do 2012. godine većinom i to za vreme vršenja vlasti Demokratske stranke u Prokuplju. Možemo reći da ovo u krajnjoj liniji danas predstavlja jedno veliko ograničenje za neke ozbiljne infrastrukturne projekte. Nažalost, ovo je dug koji je napravila neodgovorna vlast Demokratske stranke, koji se godinama samo uvećavao i, nažalost, doveo do toga da se dostigne ovaj neverovatan iznos. Međutim, uprkos svim problemima, rukovodstvo opštine Prokuplje je uspelo da u ovom proteklom periodu servisira sve tekuće obaveze i, što je još bitnije, da uredno servisira i obaveze iz proteklog perioda. Takođe, u toku je realizacija nekoliko infrastrukturnih projekata, naravno, koliko finansijska mogućnost u svemu tome dozvoljava. Trenutno je najveći problem opštine Prokuplje upravo dugovanje javnog preduzeća Direkcije za izgradnju, urbanizam i stambene poslove u opštini Prokuplje, koje trenutno iznosi 540 miliona dinara. Zaista ogromna suma, a reći ću vam i kako je nastala. Najveći deo duga odnosi se na potraživanje bivšeg Preduzeća za puteve Niš iz Niša, koji je preuzela „Univerzal banka“ a.d. Beograd. Naime, tada su odgovorna lica u Direkciji i lokalnoj samoupravi, bez plana javnih nabavki, bez planiranih i obezbeđenih sredstava, direktnom pogodbom sve poslove dodeljivali Preduzeću za puteve Niš. Na taj način su javno preduzeće Direkcija za izgradnju doveli u stanje nelikvidnosti, za ukupan iznos preko 540 miliona dinara i time direktno ugrozili opstanak opštine Prokuplje. Napominjem da je ugovor o preuzimanju potraživanja između PDP Niš, s jedne strane, prema Direkciji za izgradnju i „Univerzal banke“ a.d. Beograd, s druge strane, potpisan 30.12.2010. godine. Svima je verovatno poznata vlasnička struktura i PDP Niš i „Univerzal banke“ a.d. Beograd, sada „Univerzal banke“ a.d. Beograd u stečaju. U ovom momentu obaveze prema „Univerzal banci“ a.d. Beograd u stečaju iznose 405 miliona dinara, što sadrži glavnicu od 190 miliona dinara, a ostatak je zatezna kamata i troškovi sudskog postupka. opština Prokuplje bi naplatom potraživanja, pre svega od strane „Univerzal banke“ a.d. Beograd u stečaju u iznosu od 405 miliona dinara, imala nesagledive posledice po dalje funkcionisanje. Dakle, opstanak ne samo opštine, već našeg grada je dovedeno u pitanje zbog neodgovorne politike koja je vođena. Moje pitanje za ministra unutrašnjih poslova i ministra pravosuđa Republike Srbije glasi – da li je moguće efikasno i temeljno ispitati zakonitost postupanja nadležnih organa i odgovornih lica Opštine Prokuplje kod ugovaranja poslova, izvođenja radova i zaduženja u predmetu Preduzeća za puteve Niš, odnosno „Univerzal banka“ a.d. Beograd? Hvala.
Hvala. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći poslanici: Branko Ružić, Slavica Đukić Dejanović, Vesna Besarović, Branko Đurović i Branka Bošnjak. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 10. i 11. dnevnog reda. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici prisustvuju prof. dr Zorana Mihajlović, potpredsednik Vlade i ministar građevinarstva, saobraćaja i infrastrukture, kao i saradnici iz Ministarstva. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju i Predlogu zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju. Da li želi reč predstavnik predlagača, prof. dr Zorana Mihajlović? (Da) Izvolite.
Poštovana predsednice, drage poslanice i poslanici, pred vas su danas dva vrlo važna zakona, Zakon o prevozu tereta u drumskom saobraćaju i Zakon o prevozu putnika u drumskom saobraćaju. Do današnjeg dana, odnosno do, nadam se, dana kada ćete prihvatiti i izglasati ove zakone, ova oblast je bila obuhvaćena kroz četiri zakona, kada govorimo o prevozu putnika, posebno u domaćem, a posebno u međunarodnom prevozu, a tako isto i kada govorimo o prevozu tereta. Želim da vas informišem da analize kažu da ukupan prihod drumskog prevoza iznosi 150 miliona evra na godišnjem nivou, da smo mi ovim zakonima koji su pred vama i nadam se da ćemo nakon jedne, kao i uvek, ozbiljne rasprave, moći da i unapredimo, ako treba, postojeće zakone, dakle, da vam kažem da mi želimo na ovaj način da omogućimo još bolju konkurenciju transportnih preduzeća. Želimo pre svega da zaštitimo i putnike koji se prevoze i, naravno, teret koji se prevozi. Želimo da sve ono što je u nelegalnim tokovima, a jeste puno u nelegalnim tokovima, preko 100 miliona evra Srbija gubi zbog sive ekonomije u drumskom prevozu, da ubacimo, da se tako žargonski izrazim, u legalne tokove. Naravno, da se uskladimo sa direktivama EU, u tom smislu, i da zaista omogućimo potpunu zaštitu prevoznika. Takođe želim da vas informišem da su i jedan i drugi zakon bili u javnoj raspravi, da su javne rasprave održane gotovo u svim većim gradovima u Srbiji. Pored toga, sva udruženja prevoznika, bilo u prevozu transporta, bilo u prevozu putnika, su imali sa nama dosta sastanaka. Samo u ovoj godini, pet sastanka je obavljeno zajedno sa mnom. Sve njihove sugestije koje smo mogli da uključimo u ovaj zakon, mi smo to i uradili. Verujem da je ovaj zakon jedan moderan zakon koji će doprineti efikasnoj transportnoj privredi u Srbiji. Verujem da će omogućiti još veće prihode prevoznicima, samim tim i državi kroz plaćanje, naravno, svih onih obaveza koje oni moraju da plate. Hvala lepo.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Vi ste se javili kao izvestilac, izvolite. Dr Vladimir Orlić ima reč.
Dame i gospodo, izveštavam vam stav Odbora za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije, koji je, na sednici održanoj jutros, u prisustvu predstavnika predlagača, razmatrao, u načelu, predložene zakone. Tokom izveštaja predstavnika Ministarstva, ali i kroz diskusiju koja je usledila potom, istaknuto je više nego kvalitetnih rešenja koja su ugrađena u predložene predloge zakona. Takođe, konstatovano je da postoji vrlo visok nivo usaglašenosti sa dobrom praksom, standardima i preporukama EU i u skladu sa tim, na kraju diskusije, glasanjem su predstavnici Odbora jednoglasno izrazili podršku ovim rešenjima. Hvala.
Zahvaljujem. Ko se javlja od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa? Niko. Mogu li da zaključim? Dakle, prelazimo na listu govornika, koju još nemam. Ne, niko se ne javlja. Niko ne želi da govori, to je sasvim u redu. Ivana, vi? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Ivana Stojiljković.
Zahvaljujem predsednice. Uvažena ministarko sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je što se samo par dana nakon usvajanja seta zakona o vazdušnom saobraćaju, danas pred nama nalaze ovako ozbiljni i veoma dobri zakoni vezani za drumski saobraćaj. Samo bih rekla, ovako kratko, da zbog specifičnog geopolitičkog položaja naše zemlje mi predstavljamo definitivno sponu između istoka i zapada. Predstavljamo jedan tranzitni čvor i nadam se da će se to u budućnosti mnogo više razvijati, naravno, zahvaljujući svim ovim zakonima koji se donose. Tako da, ono što je jako potrebno jeste da se donose ozbiljni zakoni, kao što sada i jeste slučaj, i da se razvija saobraćaj i da se ti zakoni usaglašavaju sa propisima EU. Intenzivan razvoj vazdušnog saobraćaja je pokazatelj da smo mi na jako dobrom putu, ali definitivno je drumski saobraćaj za nas najznačajniji i najintenzivniji i zbog toga su i ova dva danas zakona pred nama veoma važna. Kao što je uvažena ministarka već pomenula, četiri zakona su regulisala ovaj vid saobraćaja ranije i on je bio spojen, znači, transport putnika i transport tereta se vodio pod jednim zakonom. Sada se pred nama nalaze zakoni koji se odvojeno bave ovim problematikama, pa imamo odvojen prevoz teretnih putnika u domaćem i međunarodnom saobraćaju. Zašto je ovo još jako bitno? Želim da napomenem da se drumskim saobraćajem preveze oko 80% tereta i 74% putnika. Zbog toga sam i rekla da je za nas drumski saobraćaj od važnosti velike. Privrednisubjekti koji danas obavljaju drumski prevoz definitivno su prešli u privatno vlasništvo, ali je i dalje obaveza države i državnih organa da reguliše zakonodavstvo vezano za ovu oblast, što se tiče pristupa profesiji, tržištu, usluga, prevoza, usklađujući ih, kao što sam rekla, sa propisima EU i sa uslovima u našoj zemlji. Najveći problem u svakom vidu ovog transporta jeste upravo siva ekonomija i to je ono na čemu je potrebno intenzivno raditi i mnogo ozbiljnije raditi da bi se ona suzbila, jer kao što smo čuli, preko stotinu miliona gubi Srbija zbog nelegalnog prevoza. Dakle, obavljanje delatnosti bez dozvola i obavljanje delatnosti bez licenci, uništava kako mala i srednja transportna preduzeća, tako uništava i kvalitet usluga i sigurnost korisnika ovih usluga. Dakle, pojedini problemi koji se javljaju u oba vida transporta definitivno jesu slični, ali su rešenja za njih drugačija. Zato danas i govorimo o razdvojena dva zakona. Dakle, pred nama je zakon o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, koji će ovaj problem sive ekonomije rešiti postavljanjem novih uslova, a to su, u smislu neophodnog poslovnog ugleda prevoznika, to znači da budući prevoznik neće moći biti neko ko ima krivične i prekršajne prijave, zatim, moraće da ima osnovne finansijske sposobnosti za obavljanje ove delatnosti, profesionalne osposobljenosti za obavljanje i poznavanje uslova i propisa jer do sada se dešavalo da plaćaju ozbiljne kazne samo zato što prevoznici ne poznaju propise, naročito u međunarodnom saobraćaju, i naravno, posebni uslovi za vozače i uslovi tehničke opremljenosti. Takođe, drugi veliki problem je nepostojanje zajedničke baze, znači, celovite baze podataka, i evidencije korišćenja dozvola na carinskim prelazima i unutrašnjim kontrolnim punktovima. Dakle, dešavalo se da strani prevoznici bez dozvole ili sa jednom dozvolom više puta obavljaju transport, odnosno prevoz tereta, kroz našu zemlju, što je, naravno, štetilo našim domaćim prevoznicima. Dakle, novim zakonom se zabranjuje obavljanje kabotaže stranim prevoznicima. To znači da obavljaju transport tereta unutar naše zemlje između gradova unutar naše zemlje, sem u posebnim uslovima, kada mi imamo potrebu za takvom vrstom prevoza, a nemamo ga u našem vlasništvu. Takođe, nije postojao ni zakonski okvir za registraciju preduzetnika, posebno onih koji vrše prevoz za sopstvene potrebe. To je ono što je jako bitno. Na ovaj način kada se registruje na lokalnim nivoima, u gradskim i opštinskim upravama, imaće se pregled i kontrola javnog prevoza, kako bi se suzbila siva ekonomija. Ono što je takođe jako bitno za naše domaće prevoznike jeste da se ukida tri godine, kao uslov za međunarodni transport, ukida se tri godine domaćeg transporta, što je na neki način onemogućavalo sve naše prevoznike da ukoliko imaju ostale ispunjene uslove, da se bave međunarodnim transportom. Dakle, na ovaj način će se postići konkurencija, otvoriće se novo tržište i nova radna mesta. Ono što je jako bitno jeste da se i u domaćem i u međunarodnom transportu uvode licence. Dakle, jasno će biti definisana potrebna dokumentacija i za dobijanje licence domaći prevoznik će morati da obezbedi lice odgovorno za prevoz, finansijska sredstva, teretna vozila u vlasništvu ili lizingu, zatim da angažuje određen broj vozača i da obezbedi stalno sedište. Ono što je jako bitno napomenuti, što će našim domaćim prevoznicima i te kako značiti jeste da će pomoću licenci moći da obavljaju transport tereta na prostoru bivših jugoslovenskih država, što im je do sada bilo na neki način otežano. Dakle, domaći prevoznici su često bili u problemu zbog principa reciprociteta, naročito od strane drugih država. Sada će se to urediti na način razmene međunarodnih dozvola sa drugim državama na osnovu međunarodnih ugovora i sporazuma. Dakle, Vlada će uredbom definisati kriterijume za raspodelu dozvola i očuvaće na taj način reciprocitet. Veoma je važno što su uvedeni rokovi za dozvole. Dakle, to je sada na 30, 40, 50, 60 dana, u zavisnosti kako procene u nadležnom ministarstvu. Ovo će omogućiti da i neki manji prevoznici dobiju šansu da se bave međunarodnim prevozom, da dozvola ne bude rezervisana kod drugog prevoznika koji je u tom trenutku ne koristi. Na ovaj način se vraća oko 250 međunarodnih dozvola dnevno, što je veoma bitno. Pojačana su inspekcijska ovlašćenja, kako na republičkom nivou, tako i na lokalnom. Odrediće se, znači, ovlašćena lica koja će moći da, usled nepravilnosti, isključe vozilo na 90 dana. Znači, sve ove povoljnosti koje se dešavaju, odnosno koje su predviđene ovim zakonom, jesu da se ukida diskriminacija i administrativne barijere, da se stvore bolji uslovi za zaštitu korisnika, veći kvalitetusluge, da se otvore nova radna mesta, bolja koordinacija razmena informacija. Što se tiče drugog zakona, radio se o Zakonu o prevozu putnika u drumskom saobraćaju i ovaj zakon se bavi na poseban način prevozom putnika u domaćem međunarodnom saobraćaju, zatim prevozom lica za sopstvene potrebe u domaćem i međunarodnom saobraćaju, bavi se pružanjem staničnih usluga, bavi se rešenjem vršenja inspekcijskog nadzora. Ovde se uvode licence za rad što je veoma značajno i ovim zakonom se prvi put uvodi pojam protivzakonitog prevoza koji je tačno definisan i on kaže da neće moći više od pet lica da se vozi u jednom vozilu koji naravno nisu u srodstvu i da će imati nadležni organ pravo da kontroliše takvu vrstu vozila na koju posumnja i naravno da fotografiše ili snimke pravi i da se kasnije pokreću krivične prijave. Cilj ovog zakona jeste usaglašavanje sa propisima EU i ono što je jako bitno da je ovde još mnogo intenzivnija borba protiv sive ekonomije, jer je ona ovde mnogo izraženija. Svi smo svedoci sve češćeg nelegalnog linijskog prevoza. Svi smo svedoci da kombiji prevoze putnike mnogo češće nego autobusi, naročito između susednih gradova. Tako da, ono što je statistički pokazatelj jeste da broj putnika, odnosno prevezenih putnika sve više opada, a da broj registrovanih ovakvih vozila od šest do devet sedišta koja se nazivaju kombi je sve više u porastu. Trenutno je registrovano oko 42 i po hiljade ovakvih vozila. Ovo je osnovni dokaz da se ovde radi o nelegalnom prevozu putnika. Ono što je bitno jeste da se kombi ne ukida. Kombi nije ni predviđen kao prevoz, javni prevoz za obavljanje linijskog prevoza, to je vozilo putničko kojim upravlja osoba koja ima dozvolu „B“ kategorije, znači ne podleže vozač, niti vozili ne podležu bezbednosnim zakonskim normama. Tako da, u tom smislu, nema osnovne uslove za dobar prevoz, kvalitetan prevoz i nigde u svetu se kombi ne koristi u ove svrhe. Dakle, kombijem se smatra sve što ima osam sedišta plus jedno za vozača, znači do devet sedišta za prevoz putnika. Da nema nikakvih bezbednosnih provera, pokazatelj je i pre neki dan što se desilo da je iz Grčke vraćen kombi kada umoran vozač, nije imao snage da vozi jer nema ni tahograf koji bi merio vreme vožnje i vreme. Dakle, putnik je preuzeo vozilo i nastavi da vozi. Upravo je to pokazatelj da posledica ovakvog nesavesnog korišćenja i prevoza putnika mogu biti nemerljive kada su ljudski životi u pitanju. Naravno ono što je takođe veoma bitno, jesu naši gubici u novcu, gubici države i oni su i te kako merljivi. U pitanju je tačno oko 54 miliona evra na godišnjem nivou koji se gubi ovakvim načinom prevoza. Ono što nema opravdanje da se ovakva vozila koriste, a ako bi neko rekao da ima malo putnika na određenoj liniji, jeste upravo to što već za jedno sedište veći, to se zovu mini autobusi, samo sa deset sedišta već mogu da se registruju za javni prevoz. Tako da za to ne može da postoji opravdanje da su autobusi preveliki na određenim linijama. Znači, mini autobusi od deset do 22 mesta ili veliki autobusi iznad 22 mesta mogu da sve ove potrebe ispune. Takođe, će biti veća ovlašćenja inspekcijskih službi, kao što sam rekla i kod prethodnog zakona, i na republičkom i na lokalnom nivou. Znači, ovlašćena lica će moći da isključe u koliko posumnjaju uz dokaze da postoji zloupotreba prevoza. Predlog ovog zakona stvara normativne uslove za pristup INTERBUS sporazumu, multilateralnom sporazumu kojim se jasno određuju uslovi i način funkcionisanja međunarodnog prevoza putnika, dakle jasna pravila, istovetna kontrola svih dokumenata. Postojaće putni list kao kontrolni dokument, a putne listove i evidenciju će voditi nadležno ministarstvo. Ukidaju se sva administrativna ograničenja koja su otežavala funkcionisanje međumesnog i međunarodnog saobraćaja za prevoz putnika, tako da će se od sada potvrda reda vođe umesto na godinu dana kako je ranije bilo i otežavalo funkcionisanje i donosilo troškove, sada će se red vožnje potvrđivati na pet godina i takođe postojaće mogućnost u međuvremenu izmene reda voženje u koliko se za to pokaže potreba kako ne bi postojali novčani gubici. I, ovde je ukinut uslov od tri godine domaćeg saobraćaja kao uslov za međunarodni transport. Ono što je jako bitno jeste da će ovaj zakon rešiti situaciju ukoliko dođe do prekidanja neke linije iz bilo kog razloga. Dakle, ministarstvo će odrediti privremenog prevoznika po starom redu vožnje do registracije novog prevoznika i na taj način će onemogućiti sve one koji bi želeli da se bave sivom ekonomijom, odnosno da na toj liniji pokrenu svoj nelegalni prevoz. Ono što je takođe bitno jeste da je ovde regulisano pitanje staničnih usluga koje do sada jeste predstavljalo problem. Iako je problem stanične usluge osnov poslovanja, dakle, i ovde će se davati dozvole i staničnu uslugu će moći samo da daje vlasnike autobuske stanice, ona u čijem je vlasništvu, tako da će se onemogućiti svi oni sporovi koji su se do sada dešavali ukoliko dođe do sukoba interesa zakupodavca i zakupca. Pored toga Vlada će na predlog nadležnog ministra odrediti način na koji će se formirati najviša cena peronske karte, odnosno staničnih usluga kako nam putnici ne bi bežali sa stanica zato što im je peronska karta mnogo skuplja od karte koju će platiti u autobusu do svog cilja. Zbog svih ovih pozitivnih promena koje će se desiti sa novim zakonima svi smo potvrdili da se ovde radi o dva odlična zakona koja su pred nama, da će ovo doneti veliki razvoj u drumskom saobraćaju, naravno velika podrška u danu za glasanje i sve čestitke na ovim predlozima. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima Mirko Čikiriz. Izvolite.
Hvala. Gospođo predsedavajuća, gospođo ministre SPO je oduvek smatrao da je država glavni generator krize u bilo kojoj oblasti. Ako pogledamo i način na koji smo do sada uređivali drumski prevoz, prevoz tereta i prevoz putnika, onda vidimo da je glavni uzročnik za nelegalno tržište, za sivu ekonomiju, za loš položaj onih koji rade legalno, za povlašćen položaj onih koji rade ilegalno, upravo omogućila država sa stvaranjem takvog zakonskog okvira i takvog ambijenta. U našoj javnosti je pre svega zbog naših skorašnjih svežih rana, zbog NATO bombardovanja, zbog toga što je većina zemalja članica EU priznale nezavisnost Kosova i Metohije, kod nas je dalje u velikom delu javnosti postoji otpor prema evropskim standardima. Međutim, u bilo koju oblast našeg društvenog i javnog života da zavirimo, videćemo da su zemlje EU, pa i u ovoj oblasti, svuda sistem uredile pošteno. Naša javnost treba da zna, da naša težnja je pre svega za članstvo u EU, to je težnja ka jednom vrednosnom sistemu, ka jednom poštenijem i uređenijem i boljem društvo, tako je i što se tiče ova dva zakona. Ne zbog želje da imam negativan odnos prema bilo kojem predlogu, bilo koje vlade ili bilo kog ministarstva, već zbog želje da dođu što bolji zakoni, da stvore što pošteniji ambijent, često bio kritičar mnogih zakona. Međutim, danas su došla dva jako dobra zakona u skupštinsku proceduru i mi ćemo sa velikim zadovoljstvom za njih glasati, a sada ću izneti i najvažnije razloge. Pored toga što je država kod drumskog prevoza gubila između 100 i 200 miliona eura na godišnjem nivou, dve ključne stvari su za nas, za sve prevoznike, za sve privredne subjekte koji se bave tom vrstom prevoza ključni. To je prvo, da svi oni koji rade legalno i koji plaćaju porez i koji imaju licence i koji imaju dozvole i tako dalje, na neki način destimulisali i kažnjavali što nije slučaj samo u ovoj oblasti. Druga stvar, je da smo faktički gledali kroz prste onima koji rade nelegalno i na crno. Sa druge strane treba i razumeti, ali ne i opravdati ljude koji su ušli u sivu zonu, sive ekonomije. Zbog čega? Država završava proces ispitivanja 24 sporne privatizacije, odnosno najspornije privatizacije. To je pozitivan nalog koji je stigao iz Brisela, ne zahvaljujući velikoj želji našeg društva da se ispitaju te privatizacije, već zahvaljujući heroini borbe protiv korupcije, gospođi Verici Barać. Vi ste gospođo ministre, u prethodnoj kampanji rekli nešto sa čim se mi u potpunosti usaglašavamo, da nije potrebno ispitati 24 sporne privatizacije, već treba ispitati 3.000 spornih privatizacija, ili 5.000 ili 8.000 spornih privatizacija. Nažalost, najveći deo privatizacija u Srbiji je sporan. E, sada, kao posledicu ambijenta koji je stvorila država, kao posledicu želje da ljudi, pre svega, iz sive ekonomije, da ljudi koji su na nezakonit način uglavnom stekli svoj kapital želeći da operu svoj novac, takav novac je ušao i u privatizacije mnogih transportnih preduzeća, mnogih preduzeća koja su bila ponos našeg drumskog saobraćaja. Jednom prilikom boraveći u „Jugoprevozu“ u Kruševcu, sreo sam jedan redak primer da su radnici zaposleni u tom preduzeću osnovali konzorcijum, da su oni postali vlasnici tog preduzeća i to je čini mi se usamljen slučaj u našoj zemlji, ali kada smo čuli njihove priče kakav su pritisak oni imali od tajkuna, od ministara, od države, od Vlade, da to prepuste najvećem tajkunu u zemlji, naravno, verovatno da želja tog tajkuna nije bila da se bavi prevozom, već da dođe do atraktivnih lokacija, pre svega, što se tiče zemljišta. Zahvaljujući takvom odnosu države, pre svega, je država kriminalna bila, danas mi nemamo „Raketu“ iz Užica, „Auto-prevoz“ iz Vrnjačke Banje, „7. juli“ iz Šapca, „Auto-prevoz“ iz Loznice, „Auto-Banat“ iz Zrenjanina, auto-transportna preduzeća „Vojvodina“, Novi Sad, „Srem-ekspres“ iz Sremske Mitrovice, „Topola-trans“ iz Bačke Topole, „Autosaobraćaj“ iz Negotina, „Timas“ iz Zaječara, „Jugoprevoz“ iz Jagodine, „Velmatrans“ iz Ćuprije, „Jugoprevoz“ Paraćin, Auto-transportno preduzeće „Pirot“, „Jug ekspres“ Leskovac i „Auto-saobraćaj“ Kragujevac. To je posao koji mora da ispita država i da utvrdi odgovornost za propast tih preduzeća, a uglavnom o svemu onome što i javnost zna, radi se o jednom velikom kriminalu. Zahvaljujući takvom odnosu države, ljudi zaposleni u tim preduzećima su ostali, većina bez posla i mnogi vozači su ušli u sivu ekonomiju. Agencija za privredne registre je registrovala mnoga društva koja vrše poslove prevoza, ali mnoga i nisu registrovana, a sa druge strane država nije imala ni normativni okvir za izdavanje mnogi licenci za prevoz. Samo primera radi, pomenuću nešto što je dobro u svemu ovome, da je 2013. godine registrovano 65 novih preduzeća za prevoz, a 2011. godine 209, 2012. godine 204 preduzeća, 2013. godine 186 preduzeća, 2014. godine 191 preduzeće i da se 42.494 putničkih vozila od šest do devet mesta bave ovom vrstom delatnosti. Država jeste uradila mnogo toga, ali mnogo toga i nije. Zahvaljujući tome, pored ova dva efekta negativna koja sam pomenuo, država gubi mnogo prihoda u svom budžetu, zatim se stvara jedan nezdrav ambijent. Oni koji rade pošteno, kažu eto kako smo mi kažnjeni od države i plaćamo sve dažbine državi, radimo na osnovu važećih propisa i dozvola, a sa druge strane, imamo nelojalnu konkurenciju koja ne plaća obaveze državi, nema dozvole i ugrožava one koji rade.Dobro je što ste vi kod pripreme za ovaj zakon, zaista sproveli jednu opširnu javnu raspravu, što su svi oni koji su bili zainteresovani da ovi zakoni budu što bolji, uzeli učešće, da su njihove sugestije, a ja sam pratio javnu raspravu,većinski uzete u obzir i mislim da će ovo stvoriti jedan drugi ambijent. Problem koji ste i vi naveli u obrazloženju zakona, a mislim da država mora da reši, to je problem inspektora koji kontroliše drumski prevoz i njih ima samo 20, a to je jako malo, ili nemaju adekvatnu opremu za tu vrstu kontrole ili je oprema dotrajala i zastarela, a nekoliko inspektora koristi po jedan računar, zapisnike često pišu rukom kao da je 19. vek, zapisnici su zbog toga često nečitki i neuredni, što nije krivica inspektora, a naša je procena uvek bila i u ovom delu, i verujem da se sa tim, ministre, slažete da ulaganje u tu vrstu kontrole se isplati veoma brzo. Pored toga što dajemo na značaju onome ko predstavlja državu, a to je u ovom slučaju inspektor, kada se inspektor pojavi sa olovkom, sa nekim papirom i piše na nekoj fascikli, nema uniformu koja je adekvatna, nema opremu koja je adekvatna, to je slika i prilika države, i ne samo u ovoj oblasti, mi smo uvek pričali, državni službenici su slika i prilika države. Kada dođete na granicu jedne zemlje i kada vidite granične službenike, odmah vam je jasno sa kakvom državom imate posla, a tek kad vidite državne službenike u obavljanju svojih poslova, onda vam je to dokaz ozbiljnosti i odgovornosti jedne države. Kao i kod putničkog prevoza i kod teretnog prevoza, mnoge poslove su obavljali preduzetnici bez svojstva prevoznika i time su ugrožena mnoga preduzeća i pojedinci koji su obavljali tu vrstu prevoza, vozili su i stranci bez odgovarajućih dozvola, nije postojao dobar zakonski okvir za dobijanje dozvola, a o inspekcijskom nadzoru, mislim da sam rekao simbolično sasvim dobro. Što se tiče Zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju, samo što se radi o prevozu lica, a ne tereta, ambijent, situacija i javašluk su slični kao kod drumskog saobraćaja. Razlike su samo u nijansama. Zbog toga je ovaj zakon zaista nešto što deluje optimistički, što zaista na jedan sveobuhvatan način u svim segmentima uređuje ovu oblast, čini mi se na jedan pravičan način. Zbog toga će korist od usvajanja ovog zakona imati i svi subjekti koji se bave prevozom putnika i država kroz ostvarivanje prihoda, ali i građani korisnici te vrste usluga. Do sada su postojale raznorazne trgovine na linijskim prevozima, međunarodnim prevozom i sve je bilo na crno, sve je bilo po sistemu, ja tebi, ti meni, ja uzimam dozvolu, a ti vršiš prevoz, ja registrujem preduzeće da se bavim međunarodnim prevozom, a onda dam da to radi neko drugi. Nisu poštovani često redovi vožnje. Lokalne samouprave su imale ovlašćenja da menjaju stajališta, ukidane su mnoge linije koje su zaista bile neophodne za prevoz putnika, nebrojeno puta su nam se javili građani i pitali zbog čega su ukinute mnoge linije. Zamislite kada država ima tu vrstu nebrige da građani nemaju sopstveni prevoz, a onda se ukine jednostavno autobuska linija i ljudi su prepušteni sami sebi. E sada, ono što je dobro, to je što su ranije dozvole za tu vrstu prevoza važile na godinu dana, a sada važe pet godina. Drugo, što lokalne samouprave neće više moći da svojim odlukama menjaju autobuska stajališta, a treće je što će prevoznici morati da poštuju autobuska stajališta, vozni red, pa će morati čak kada dobiju dozvolu za određenu vrstu prevoza, da voze i na linijama koje nisu ekonomski u nekom periodu potpuno isplative, ali će zato ostvariti veći prihod na nekim drugim linijama. To je ono što sam ja prepoznao kao nešto od čega će građani imati veliku korist od usvajanja ovog zakona. Licence za obavljanje svih vrsta javnog prevoza. Konačno, međunarodnog i domaćeg linijskog i domaćeg vanlinijskog itd. Uslovi za izdavanje licence za prevoz. To je nešto što smo mi odavno čekali da se donese. Uz to je potreban i sertifikat o profesionalnoj osposobljenosti i ovlašćenju organa nadležnog za izdavanje licence da da svoju saglasnost, onda registracija privrednog subjekta koji vrše međunarodni prevoz za sopstvene potrebe. Ministarstvo će prvi put imati evidenciju svih onih koji se bave prevozom, što je veoma bitno za kasnije intervencije ministarstva i za mnoge slučajeve u kojima će neki prevoznik, recimo, odustati od obavljanja određene vrste prevoza. Tada će ministarstvo imati ovlašćenje da angažuje nekog drugog prevoznika. Ono što je za nas jako bitno i čemu smo mi oduvek, kao politička stranka, težili, a to je forsiranje na poslovnom ugledu. Mi smo i ovih dana bili svedoci da su pohapšeni vlasnici nekih turističkih agencija koji su se godinama bavili prevarom građana. Znači, neko ko je kažnjavan za privredne prestupe, ko je kažnjavan za krivična dela u oblasti bezbednosti prevoza putnika u javnom prevozu, zamislite dobije licencu za obavljanje te vrste delatnosti. To je do sada bilo. Taj uslov do sada nije postojao i zamislite kako građani doživljavaju tu državu koja takvim .ljudima daje licence da se bave jednom takvom važnom delatnošću. Nije u pitanju samo prevoz, već je u pitanju bezbednost, bezbednost građana, bezbednost porodice, bezbednost imovine, bezbednost ostalih učesnika u saobraćaju. Zatim, vodiće se računa o finansijskoj sposobnosti, o profesionalnoj osposobljenosti, osposobljenosti vozača i ono što je jako bitno, uslov u pogledu stvarnog i stabilnog sedišta društva koje je registrovano za obavljanje ove vrste delatnosti, jer to društvo će morati tu da čuva dokumentaciju. U slučaju bilo kakvog inspekcijskog nadzora kompletna dokumentacija mora biti tu, inače slede kazne, što do sada nije bio slučaj. Kod međunarodnog prevoza preduzetniku, koji će vršiti međunarodni prevoz, više ne mora da se postavlja kao uslov za registrovanje njegove delatnosti da je obavljao prevoz unutar naše zemlje u roku od najmanje tri godine. Dosadašnja ovakva odredba je bila apsolutno diskriminatorska. Zbog čega bi neko ko ispunjava u potpunosti uslove da se bavi međunarodnim prevozom morao prvo tri godine da vozi po Srbiji da bi mogao da obavlja tu vrstu prevoza? To znači da su do sada lobiji, koji su zarađivali veliki novac na ovome, imali dominantan uticaj i na zakonsku regulativu. Zbog toga je ova vrsta demonopolizacije, razbijanje tih vrsta lobija, jedan veliki korak koji je pozitivan. Zatim, kod suzbijanja sive ekonomije zabranjeno je da javni prevoz obavlja lice koje nema svojstvo javnog prevoznika. Inspektor ima sada ovlašćenje da isključi iz javnog prevoza autobuse i putnička vozila, čime se štite svi oni koji obavljaju legalni prevoz, što je opet jedna izvanredna odredba. Ja sam vama ministre hteo da kažem nešto što sam i nekim drugim ministrima nagoveštavao kod nekih drugih propisa. To nam je nagovestila Evropska komisija, ne samo u zadnjem izveštaju, nego i u mnogim prethodnim izveštajima, a to je da često državni organi unutar naše zemlje nemaju dovoljnu koordinaciju. To je apsolutno sigurno bilo i kod prevoza putnika i kod prevoza tereta u drumskom saobraćaju. Zbog čega? Naprosto, ako nema inspektora policija ako zaustavi prevoznika i vidi da nema licence, da nema odgovarajući putni list, itd. Znači, policija gleda ono što je policijski deo sa aspekta bezbednosti saobraćaja. Ako ne ispunjava ove uslove, oni kažu – idi, srećan ti put. Mislim da je ta vrsta koordinacije da policijski službenik odmah treba da kontaktira odgovarajućeg inspektora, da zadrži to lice, vozača, da dođe inspektor i da jednostavno, u slučaju da ne ispunjava ostale zakonske uslove, ne samo da poštuje bezbednost saobraćaja, nego da ne ispunjava uslove za obavljanje te delatnosti,automatski reaguje. Nebrojeno puta do sada, naši građani, kada odu za bilo koji problem u bilo koju inspekciju, najčešće dobiju odgovor – mi nismo nadležni za to. Kao da svaki građanin mora tačno da zna nadležnosti određenih inspekcija, pa toliko da bude edukovan da se pojavi baš na pravom mestu, u pravo vreme kod mesno nadležnog inspektora, ako to ne pogodi, onda se od toga dižu ruke. Ne, taj inspektor ili državni organ ili državni službenik treba da kaže – ja nisam nadležan, ali ćemo odmah da kontaktiramo onog ko je nadležan, pa će stvar da bude rešena, kao u svim zemljama EU. Kod nas je to praksa koja je ukorenjena od dana nastanka Republike. Što se tiče licence, mislim da sam dosta toga rekao…
Prošlo je 20 minuta. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Senić.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Pred nama su dva zakona koji bi trebalo da smanje sivu ekonomiju u drumskom saobraćaju i takođe da naše zakonodavstvo prilagode pravnim tekovinama EU. Slažemo se da je namera dobra i u tom smislu je podržavamo. Postoji dosta nepreciznosti ili odredaba koje otežavaju poslovanje. Ukazao bih na njih. Podneli smo skoro 30-ak amandmana i u zavisnosti od prihvatanja tih amandmana, mi ćemo se opredeliti kako ćemo glasati za zakon. Prvo, na više mesta u oba zakona je napisano da se uz određene zahteve predaju overene fotokopije dokumenata koje izdaju nadležni organi. Zašto overene, ako već ta dokumenta izdaju nadležni organi ili čak Ministarstvo kome se podnosi određeni zahtev? Za nas je to jednostavno komplikovanje poslovanja preduzeća. Ako državni organ sumnja u verodostojnost kopije koja se prilaže, jednostavno može da proveri kod drugog državnog organa da li je kopija ili fotokopija koja je dostavljena originalna ili je falsifikat. U članu 7. Zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju nije predviđena operativna sposobnost. Dakle, mi smatramo da su prevoznici dužni da u skladu sa uobičajenim poslovnim standardima organizuju obavljanje prevoza tereta. Dakle, licenca se izdaje onima koji imaju poslovni ugled, finansijsku sposobnost, profesionalnu osposobljenost, stvarno i stalno sedište, odgovarajući vozni park, odgovarajući broj radno angažovanih vozača, ali nije predviđena i operativna sposobnost. Predvideli smo amandmanima da se predvidi da se obavežu potencijalni prevoznici, koji žele da dobiju licencu, budu operativno sposobni, tj. da u skladu sa uobičajenim poslovnim standardima organizuju obavljanje prevoza tereta. U članu 37., mislim da je stav 4., je navedeno da pri obavljanju prevoza tereta u teretnom vozilu ili skupu vozila, koji domaći prevoznik koristi, na osnovu ugovora o zakupu mora da se nalazi original ugovor o zakupu ili overena fotokopija ugovora o zakupu sa prevodom na engleski, francuski, ruski ili nemački u slučaju kada se teretno vozilo ili skup vozila koristi za obavljanje prevoza tereta u međunarodnom saobraćaju u skladu sa licencom za prevoz itd. Mi to nismo pronašli nigde u međunarodnim standardima, međunarodnim pravilima i smatramo da je ta odredba jednostavno otežavanje i komplikovanje poslovanja. Dakle, nemamo potrebe da od naših prevoznika tražimo da imaju više dokumentacije od one koje je predviđena međunarodnim pravilima. U članu 57. je predviđeno da u procesu donošenja odluka iz svoje nadležnosti koji utiču na obavljanje prevoza tereta u domaćem i međunarodnomdrumskom saobraćaju, ministarstvo će sarađivati sa privrednim komorama i reprezentativnim udruženjima poslodavaca prevoznika. Koji je kriterijum da neko bude reprezentativno udruženje? Dakle, ako ste već napisali da postoji reprezentativno udruženje trebalo je da i definišete kako se ispunjava taj kriterijum. Mi smo, jednostavno, predvideli da se ta reč - reprezentativnim briše i da će ministarstvo sarađivati sa privrednim komorama i udruženjima prevoznika. Na kraju ću se vratiti na Predlog zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, jer mi je vrlo interesantan razlog za donošenje zakona po hitnom postupku, ali pre toga bih da popričamo o prevozu putnika u drumskom saobraćaju. Član 16. stav 1. kaže - domaći prevoznik dužan je da original licence za prevoz čuva u sedištu. Sada to može da bude sedište autobusa, može da bude neko drugo sedište, samo smo dopunili da je to poslovno sedište, dakle da nije sedište u samom vozilu kojim se vrši prevoz. Ono što je važnije, zakonopredlagač predviđa da uslov u pogledu voznog parka ispunjava privredno društvo, drugo pravno lice ili preduzetnik ako u vlasništvu ili u lizingu ima, i ono što je za nas sporno je - odredba najmanje dva registrovana autobusa za obavljanje međunarodnog vanlinijskog prevoza proizvedena posle 1. oktobra 1993. godine. Dakle, mi zahtevamo, i to je jedan od naših amandmana na kome insistiramo, da autobusi ne budu stariji od 15 godina. Mislimo da je to neophodno zbog bezbednosti naših građana. Odmah sledeći član 26. - uslugu u pogledu vozača ispunjava privredno društvo ako ima u radnom odnosu broj vozača koji nije manji od broja autobusa unetih u pismeni zahtev za izdavanje licence za domaći i međunarodni linijski prevoz. Mi smatramo da je to, taj broj vozača mali. Dakle, predvideli smo da mora da ima bar 10% više vozača od broja registrovanih vozila, jer uvek može da se desi da određeni vozači budu odsutni zbog odmora, zbog bolovanja itd. i smatramo da je neophodno da broj vozača bude 10% veći od broja registrovanih vozila. U članu 28. npr. poslednji stav, stav 4. kaže da je rešenje iz st. 2. i 3. ovog člana konačno, ali se ne upućuje na to da se protiv tog rešenja može pokrenuti upravni spor. To je, da kažem, zakonska mogućnost, i dopunili smo ovaj stav da se protiv rešenja koje donese ministarstvo može pokrenuti upravni spor. Ono što je najviše sporno u svim ovim zakonima ili u oba zakona je pošto ovi zakoni regulišu osetljivu materiju u oblasti javnog interesa, zašto se određene nadležnosti prebacuju Privrednoj komori Srbije? Dakle, Privredna komora Srbije prema podacima sa njihovog sajta zastupa interese privrede pred Vladom i drugim državnim organima, pruža podršku domaćim i stranim kompanijama kroz usluge posredovanja, savetovanja, poslovno informisanje, unapređuje ekonomsku saradnju sa inostranstvom i vrši promociju Srbije kao dobre investicione destinacije, obezbeđuje poslovno obrazovanje, unapređenje znanja zaposlenih i menadžera, jačanje konkurentnosti domaće privrede u procesu pristupanja EU. Predlagač zakona je predvideo da Privredna komora Srbije propisuje opšte uslove poslovanja autobuskih stanica, opšte uslove međumesnog saobraćaja, da vodi evidenciju stajališta za međumesni prevoz, da propisuje međumesni daljinar, da sprovodi postupak usaglašavanja predloga redova vožnje sa registrovanim redovima vožnje u međumesnom prevozu itd. Za nas nedopustivo. Ima više razloga. Dakle, opšti uslovi poslovanja sadrže i pravila postupka koja primenjuju tela Privredne komore Srbije i smatramo da je bolje rešenje da ministar ili ministarstvo propisuje pravila po kojima će postupati tela Privredne komore Srbije u rešavanju sporova, a ne sama Privredna komora Srbije da to radi. Takođe, postavlja se pitanje – ko štiti javni interes, ko obezbeđuje da se prevoz obavlja u skladu sa potrebama građana, a ne u skladu sa potrebama prevoznika? Na primer, autobuski prevoznici već sada prevoz obavljaju samo onda kada to njima odgovara. Imamo situaciju da iz mnogih mesta u Srbiji posle 19 časova jednostavno nema redovnih linija do većih gradova. I umesto da se ovim zakonom štiti javni interes predlagač zakona se odriče instrumenta uticaja na ovako značajnu delatnost. Dakle, za nas je nedopustivo i to su amandmani na kojima ćemo insistirati. Imam dilemu. Prošle nedelje je ministarka tražila dve godine da propiše neke podzakonske akte, a sada se opet odriče neke nadležnosti. Jeste lično pitanje – da se niste malo umorili ili imate preveliki obim posla? (Zorana Mihajlović, s mesta: Da li vam tako delujem?) Ne delujete mi, ali prosto nam je neverovatno da ovako značajnu oblast prepuštate Privrednoj komori Srbije. Jeste ona osnovana u skladu sa zakonom itd, osnovana zakonom, ali mi smatramo daje ministarstvo nadležno da određuje ovako bitnu oblast i to su amandmani na kojima insistiramo da seovako bitne stvari, a ponoviću još jednom zbog građana, opšti uslovi poslovanja autobuskih stanica, opšti uslovi međumesnog saobraćaja, vođenje evidencije stajališta za međumesni prevoz, propisivanje međumesnog daljinara, sprovođenje postupka usaglašavanja predloga redova vožnje sa registrovanim redovima vožnje u međumesnom saobraćaju, da se tako bitne stvari ne prepuštaju Privrednoj komori Srbije, već da to radi ministarstvo. I na kraju ono što sam hteo da pitam ministarku iz lične radoznalosti. Dakle, tamo gde su razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku, Zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, kažete ovako – razlog donošenja po hitnom postupku je i ispunjenje međunarodnih obaveza Republike Srbije, odnosno priprema pregovaračke grupe za transport, pregovaračko poglavlje 14, za otvaranje poglavlja 14 za pregovore delegacije Republike Srbije i EU koji se očekuju, imajući u vidu da je završena faza eksplanatornog i bilateralnog sastanka u vezi sa prilagođavanjem propisa Republike Srbije sa propisima EU u oblasti drumskog transporta. Da li vi to znate nešto što ja ne znam, u smislu otvaranja pregovaračkih poglavlja? Pregovaračko poglavlje 14 nije na spisku poglavlja koja će biti prvo otvorena, pa me u tom smislu zanima da li će biti otvoreno toliko poglavlja da će i poglavlje 14 biti otvoreno u skorije vreme, ili je ovo samo jednostavno neosnovan izgovor za donošenje zakona po hitnom postupku, jer niste hteli da ovaj zakon branite npr. u septembru, kada bi bilo po rasporedu donošenja zakona prikladno? Zahvaljujem.
Reč ima ministar Zorana Mihajlović. Pre nego što joj dam reč, poslaniče, pogledajte u Poslovniku šta piše za zakone koji se usklađuju sa zakonima EU. Izvolite, gospođo Mihajlović.
Zahvaljujem. Hvala na sugestijama, pitanjima, a ja ću da odgovorim na nekoliko, čini mi se, važnih vaših pitanja, da ne bi bilo nedoumica. Što se tiče samih poglavlja 14 i 21, mi smo vredni, završili smo i eksplanatorne i bilateralne skrininge. Ali, da krenemo od Privredne komore, Privredna komora je oduvek radila usklađivanje redova vožnje, a to radi i sada. Nekada je radila čak i za međunarodni prevoz, ali joj je to pre nekoliko godina oduzeto. Prema tome, pošto su sami prevoznici i članovi, odnosno njihova udruženja, Privredne komore, oni to rade oduvek. Dakle, to nije sada uvedeno kao nešto novo ovim zakonom. U tom smislu oni registruju redove vožnje. Zatim, kada ste pominjali sam vozni park i kada ste pominjali godište, 1993. godinu, to je uzeto iz sporazuma Interbus, koji mi treba da potpišemo između ostalog. Ja se sa vama slažem i ja bih uvek volela da bude sve najnovije, ali nije opet naša neka projekcija da to bude 1993. godina. Zatim, još nekoliko bitnih stvari koje sam ovde zapisala, a mislim da treba da odgovorimo na njih. Kada ste pominjali overene fotokopije, šta god da radite, vi ne možete da date samo fotokopiju određenih dokumenata, a pogotovo kada govorimo o samom transportu koji je, sami ste rekli, osetljiva i vrlo važna oblast. Pre svega, sve što radimo u oblasti transporta i kada donosimo zakone, na prvom mestu je uvek bezbednost prevoza putnika i prevoza tereta. U tom smislu, ako se dostavlja određena dokumentacija, ona ipak mora biti overena. Kada govorite o licencama, uslovi koji su predviđeni Zakonom o licencama usklađeni sa direktivama EU. Vi pominjete operativnu sposobnost, a nije poznato šta to baš tačno znači operativna sposobnost. Ali, ako već imamo definisane uslove za izdavanje licenci, koje smo mi preuzeli i stavili u naš zakon, ja mislim da je to sasvim dovoljno, ali kroz amandmane možemo da pogledamo kako ste vi definisali operativnu sposobnost, pa ćemo videti. Što se tiče ugovora o zakupu i prevoda na engleski, francuski ili ruski, to je takođe po međunarodnim ugovorima. U međunarodnom transportu oni moraju da postoje. Prema tome, to je prosto obaveza CEMT rezolucije, jer ne bi mogli da govorimo o ugovorima o zakupu ukoliko oni nisu prevedeni na jedan od ova tri jezika, ili na jedan, ili na drugi, ili na treći. I još jedna vrlo važna stvar. Pitali ste vezano za reprezentativnost. Dakle, Ministarstvo saobraćaja ne može da utvrđuje reprezentativnost, već se to radi u skladu sa Zakonom o radu. Već sada postoji transportno udruženje „Srbija transport“, ja mislim, koje ima već svoj ugovor sa Ministarstvom rada i mi se tu nismo mešali i mi se tu nećemo mešati, ali su oni ti koji utvrđuju reprezentativnost takvih transportnih udruženja. Ako sam nešto zaboravila, podsetićete me. Hvala.
Reč ima narodna poslanika Stefana Miladinović. Izvolite.
Hvala, predsedavajuća. Poštovana ministarka, kolege saradnici iz ministarstva, kolege narodni poslanici, mi danas raspravljamo o zakonima, zapravo o dva nova zakona koja svojim sadržajem upotpunjuju važeće propise. Do sada je drumski prevoz putnika i transport u drumskom saobraćaju bio regulisan Zakonom o prevozu u drumskom saobraćaju, koji je uređivao javni prevoz, prevoz za sopstvene potrebe tereta, same poslove organizacije obavljanja prevoza u drumskom saobraćaju itd, kao i Zakon o međunarodnom prevozu u drumskom saobraćaju koji je uređivao međunarodni javni prevoz. Pored svih uočenih praznina u važećim zakonima i različitih tumačenja određenih propisa, jedan od razloga za donošenje nova dva zakona jeste i unošenje relevantnih sekundarnih izvora komunitarnog prava u naše zakonodavstvo. Za privredu ovo jeste izuzetno važna oblast i samim tim ovi zakoni bi trebali da podignu kvalitet saobraćajnih usluga i ojačaju spoljnu dimenziju tržišta, jer drumski transport je vid saobraćaja koji učestvuje 80% u ukupnom obimu prevezenog tereta i 74% u ukupnom broju prevezenih putnika. Kada je u pitanju Zakon o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, predloženim rešenjima uspostaviće se viši stepen efikasnosti u radu svih subjekata u ovoj oblasti i stvorićemo nove uslove za nove tržišne mogućnosti za naše prevoznike. Za privredne subjekte ovim zakonom propisuju se novi uslovi za obavljanje delatnosti, a to su poslovni ugled, finansijska sposobnost, profesionalna osposobljenost lica koja će vršiti poslove upravljanja samim prevozom, zatim uslovi u pogledu vozača, mada jednim delom to reguliše i Zakon o bezbednosti saobraćaja na putevima, uslovi u pogledu sedišta privrednog društva. Ovim zakonom propisani su i novi uslovi za privredne subjekte koji će obavljati međunarodni prevoz. Mislim da je važno da se istakne da je jedna od izmena u odnosu na važeće propise mogućnost da preduzetnici kao privredni subjekti mogu obavljati sve vrste domaćeg i međunarodnog prevoza. Kada pominjemo međunarodni transport, ja bih želela da se osvrnem i CEMT dozvole, odnosno raspodelu godišnji kontigenata stranih dozvola domaćim prevoznicima koji poseduju odgovarajuću licencu. Ovo pitanje do danas je izazivalo veliku polemiku u javnosti, jer godinama Srbija ima istu kvotu, a broj privrednih subjekata od 2001. godine je praktično utrostručen, subjekata koji se bave ovom delatnošću. Ovim predlogom zakona predviđeno je donošenje novog podzakonskog akta koji bi donela zapravo Vlada Republike Srbije, čime bi se uredila oblast raspodele ovih dozvola. Predviđeno je da se jasno regulišu kriterijumi za pristup tržištu i ostale mere kojima će se našim prevoznicima koji obavljaju međunarodni transport obezbediti planiranje rada i razvoja preduzeća. Ovaj predlog govori o pozitivnoj nameri predlagača, u ovom slučaju Vlade Republike Srbije, a to je da se uradi sve kako bi se obezbedio zdraviji privredni ambijent. Pored boljih uslova poslovanja samih privrednih subjekata, mislim da je važno da se istakne i da zakon jača i inspekcijski nadzor. Uloga inspekcije i ovlašćenja koja će imati omogući će da se suzbije siva ekonomija. O tome su i moje kolege govorile. Svakako da ćemo zaštititi i privredne subjekte koji savesno posluju. Drugi zakon je Zakon o prevozu putnika. I ovaj predlog otklanja nedostatke i poremećaje na saobraćajnom tržištu i precizira položaj privrednih subjekata koji obavljaju delatnost javnog prevoza putnika. Ovaj zakon propisuje nove uslove za privredne subjekte u pogledu poslovnog ugleda finansijske osposobljenosti, profesionalne osposobljenosti itd. i svakako za subjekte koji će obavljati međunarodni javni prevoz. Kada je u pitanju međunarodni prevoz, novina u zakonu jesu privredni prestupi u povredi odredaba kojih do sada nije bilo. I ovu delatnost, a to je prevoz putnika, usvajanjem ovog zakona moći će da obavljaju preduzetnici kao privredni subjekti. Moći će da obavljaju i sve vrste javnog prevoza, kako domaćeg linijskog, tako i međunarodnog, uz posedovanje licenci, odnosno uverenja o osposobljenosti za obavljanje prevoza. Još jedan važan deo ovog zakona tiče se uređenja oblasti pružanja staničnih usluga u kojem je do sada bilo velikih problema, bilo je nedefinisanih odgovornosti i različitih nesporazuma vlasnika, stanica i prevoznika. I u ovom Predlogu zakona precizirana su i upotpunjena ovlašćenja republičkog inspektora, čime se vrši efikasniji nadzor, ali to je svakako višestruko značajno i za samu državu, ali i za korisnike ovih usluga. Kada je u pitanju Predlog zakona o prevozu putnika, osvrnula bih se na neka rešenja koja direktno štite i korisnike usluga prevozna, odnosno putnike. Na primer, zaštita korisnika taksi usluga. Taksi vozač ne može biti lice koje je bilo kažnjavano na kaznu zatvora od dve godine za dela koja imaju negativnog uticaja na obavljanje delatnosti, čime ovaj zakon vodi računa i o opštoj bezbednosti građana, budući da taksi vozači svakodnevno dolaze u kontakt sa velikim brojem ljudi. Zakon predviđa i obezbeđivanje usluge korisnicima prevoza na relaciji na kojoj postoji potreba za prevozom. Ukoliko dođe do prekida prevoza na određenoj relaciji, Ministarstvo će odrediti privremenog prevoznika, do nove registracije reda vožnje u narednom registracionom postupku. Takođe, sa aspekta bezbednosti, i putnici u međunarodnom saobraćaju ne mogu se više prevoziti autobusima koji su proizvodnje od 1. oktobra 1993. godine, čime se svakako povećava i kvalitet usluge prevoza. Oba zakona o kojima danas razgovaramo sadrže rešenja koja će, kao što sam rekla, doprineti efikasnijem i kvalitetnijem radu privrednih subjekata, a time i poboljšati kvalitet usluga korisnicima prevoza u drumskom saobraćaju. U svakom slučaju, oba predloga zakona su kvalitetna. Njihova primena će nakon usvajanja velikog broja podzakonskih akata dati sigurno dobre rezultate. I jedan i drugi zakon zahtevaju punu angažovanost i ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja i Privredne komore, u smislu donošenja ovih propisa, podzakonskih akata, bilo da su pravilnici ili neki drugi podzakonski akti u narednom periodu. Jedan od osnovnih pokazatelja da je država spremna da izađe u susret i građanima i privredi, to je upravo činjenica da je Ministarstvo predložilo dve godine do konačnog, zapravo punog stupanja na snagu oba zakona, čime se ostavila mogućnost da svi koji se bave ovom delatnošću usklade svoj rad sa ovim zakonima. Sva predložena rešenja sigurno će podići standarde u poslovanju i uticati na privredni razvoj Srbije. Socijalistička partija Srbije će podržati ova dva predloga zakona u celosti. Hvala vam.
Zahvaljujem. Ministar, izvolite.
Vrlo kratko samo. Umesto dve godine, mi ćemo predložiti da zakon bude primenjen nakon godinu i po dana. Hvala.
Zahvaljujem. Prelazimo na listu. Reč ima narodni poslanik Vladimir Orlić. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, kao i svaki put kada se pred nama nalaze zakoni koji svojim sadržajem i svojim kvalitetom zaslužuju nedvosmislenu podršku svih nas u sali, znate već, vrlo je lako početi izlaganje rečima koje se odnose na poziv, poziv svim narodnim poslanicima da uz, uveren sam, jako dobro razumevanje sadržaja zakona, današnju raspravu i mogućnost da eventualno damo neki dodatni doprinos da kroz intervenciju o amandmanima, odnosno raspravu o pojedinostima, dođemo do onakvog teksta kakvim ćemo, verujem, biti svi više nego zadovoljni. Već u obliku u kom se nalazi, dakle, u kom je stigao u Narodnu skupštinu, on je takav da zaista, u pozitivnom smislu, privlači pažnju, predlaže, kao što smo bili u prilici da čujemo do sada, više nego dobra rešenja. Dakle, još jednom, i to će zaista biti kratko, kada je reč o zakonima koji su pred nama, dakle, zakonu koji tretira pitanje prevoza tereta, kao i drugom koji tretira pitanje prevoza putnika u drumskom saobraćaju. Predložene mere sadrže više stvari koje treba da zasluže našu pažnju. Verujem da su uvažene kolege dobro proanalizirale tekstove zakona, da su sadržaji jasni, nesporno čitljivi i razumljivi, tako da, pre svega zbog javnosti koja ovo prati, istakao bih u svega nekoliko rečenica još jednom dobre detalje vezane i za jedno i za drugo rešenje, odnosno predloženi zakon. Kada je reč o zakonu koji se bavi problematikom prevoza putnika, dakle, još jednom, pored toga što je nedvosmisleni cilj da se uvedu dobri standardi, zaključci iz prakse, ali i preporuke, kako one obavezujuće, tako i one koje to nisu, ali svakako u sebi sadrže dobar dodatni kvalitet, a dolaze iz pravca EU. Postoje i ozbiljne mere, vrlo rigorozne, sveobuhvatne mere, studiozno pripremane, koje su usmerene ka suzbijanju sive ekonomije. Dakle, u konkretno ovoj oblasti, u oblasti koja se tiče prevoza putnika, mi smo danas čuli i od kolege Čikiriza, ali pre svega od koleginice Stojiljković, postoji nebrojeno mnogo primera. Kolokvijalno se koristi čak i izraz „Divlji zapad“, kada se opisuje situacija u ovoj sferi koja je važila do skora. Dakle, mere koje treba ne samo da uvedu red, uvedu sistem, mehanizam, da obezbede da se ne samo uspostave već i zaista ispoštuju i prate najviši standardi, već i mere koje treba da podstaknu razvoj usluga i da učine da krajnji korisnik koga se sve to tiče, a svakako da kada reda nema i pravila se ne poštuju, najvišu cenu tamo gde ne postoji mogućnost da tržište slobodno definiše svoja pravila i da kroz odnos cena-kvalitet pruži ono najbolje krajnjem korisniku, baš taj krajnji korisnik, odnosno građanin, snosi i najveću cenu. Cilj je svakako ovih predloženih rešenja da se ta situacija promeni. Za to postoje adekvatni odgovori. Dobra rešenja jesu predložena, našla su svoje mesto u zakonu, između ostalog, time što se definišu potrebni uslovi za svakoga ko želi ovom delatnošću da se bavi. Dakle, vrlo precizno definisani uslovi, o njima ćemo, siguran sam, pričati i kroz dan ili dva kada budemo ovde raspravljali u pojedinostima, a koji se tiču i zahteva da postoji i odgovarajući profesionalni ugled, ali i zahteva koji se odnose na postojanje odgovarajućeg stručnog znanja, dakle, profesionalnosti i u tom smislu. Dalje, kroz zadovoljavanje vrlo rigoroznih tehničkih zahteva. Sve to takođe mora biti zadovoljeno kako bineko mogao da se ovom delatnošću bavi. Dalje, uvode se i licence. Vezano za njih, definišu se i okviri za uspostavljanje kvaliteta, kada je reč o staničnim uslugama. Dakle, ne samo neposredno u sferi prevoza, već i u sferi ovih drugih usluga koje su takođe u direktnoj vezi sa ovom problematikom u celini. Takođe, uvode se i strogi uslovi kojima se suzbija sve ono što je bilo razlog uvođenja prakse koja se tiče nelojalne konkurencije, a koja se na domaćem, recimo, lokalnom planu, da ga tako nazovem, odnosi na pojave kooperacije. Kada je reč o prevozu koji se odnosi na međunarodni plan, reč je o tzv. trgovini dozvolama. Dakle, i za jedno i za drugo ponuđena su više nego kvalitetna rešenja ovim predlozima zakona. Takođe, zaključak je, i to se može pronaći u materijalima koji prate, obrazlažu ovo zakonsko rešenje, da će kao rezultat primene biti podstaknuta konkurencija, ali na pravi način. dakle, ne tako što ćemo popuštati dalje onim pravilima, kako smo rekli, „Divljeg zapada“, već tako što će konkurencija biti podstaknuta u jednoj fer, korektnoj utakmici u kojoj postoji red i u kojoj se pravila poštuju, dakle, na jedini ispravan način. Dodatno, ali ne i najmanje važno, uvodi se i mogućnost da i neki subjekti koji do sada nisu bili u prilici da zadovolje formalne uslove konkurišu za učešće u ovoj oblasti, odnosno za pružanje ove vrste usluga. Sve pomenuto može da se ponovi, a nećemo to raditi jer verujem, još jednom, da je razumljivo i jasno. Pitanje prevoza tereta. Dakle, i tu imamo mere za suzbijanje sive ekonomije, i tu imamo predložena rešenja i dobre zakonske okvire za uvođenje reda, za uvođenje dobre prakse, za uvođenje visokih evropskih standarda. Napomenimo još dodatno i ovde da se ovi standardi postižu u najvećoj mogućoj meri, da su dobijene dobre ocene od strane našeg sagovornika iz Evrope. Kada pogledate prateći materijal i tzv. tabelu usaglašenosti, primetićete da jedine pozicije gde je trenutno ovim predlogom postignuta delimična, a ne potpuna, usaglašenost jesu one koje će biti u vrlo bliskoj budućnosti takođe prevedene u status potpune usaglašenosti jednostavnim podzakonskim aktima. Dakle, s te strane razumljivo je, i dobre ocene i dobar rezultat koji je primećen od strane naših sagovornika, ali znate da volim da ovu evropsku i integrativnu komponentu istaknem svuda kada je reč o našim zakonima. Dodatno ističem i nešto što se tiče svih nas, odnosno spada u sferu onoga što život znači, a neposredno adresira i naš region. Zahvaljujući predloženim merama veliki broj tzv. malih prevoznika koji funkcioniše u okvirima našeg regiona ili onoga što bismo nazvali nekadašnjom zajedničkom državom, biće na odgovarajući način zbrinuto svakako ukoliko to dozvoljavaju danas međudržavni sporazum, tako što će im biti omogućeno sa posedovanjem nacionalne licence nesmetano rade u čitavom regionu. Ovo je jako važno, možda nekada ne zauzme previše pažnje kada se nađe u nizu drugih mera i onih mera koje tretiraju neposredno nešto što bismo nazvali do juče, kriminalnom aktivnošću ili nečim što bismo nazvali međunarodnim okvirom koji prevazilazi region, ali jeste zaista važno. Podsetio bih na reči koje smo razmenili tek pre neki dan, kada smo ovde razgovarali takođe o saobraćaju tada je bilo reči o vazdušnom saobraćaju, koliko je važna ta komponenta regionalne saradnje za ono što čini svakodnevni život, za ono što neposredno definiše naše međusobne odnose i našu zajedničku perspektivu. Jer, još jednom podsećam, činjenica je, mi u ovom delu Evrope jedni drugima jesmo najbliži šta god mislili, i tek onda kad razumemo da smo jedni drugima najbliži i da zajedničkim radom možemo da napravimo nešto, osetićemo pomak tek kroz tu udruženu sinergiju, i udruženi nastup. Nije to bez razloga, nas mnogo toga i dalje povezuje, a neka loša prošlost, i dalje predstavlja teško opterećenje, za ovo je nivo razumevanja i ovu vrstu zajedničkog nastupa. Onda kada smo pričali o vazdušnom saobraćaju primetili smo koliko je važno da se novo poverenje i novo razumevanje uspostavlja na konceptima ekonomije i privrede, jer nema zdravije i logičnije baze za uspostavljanje razumevanja nego što je ta vrsta, prvo mikro, a onda i zajedničkog interesa. Tada, kroz činjenicu da će Beograd ponovo okupljati region zahvaljujući postignućima u vazdušnom saobraćaju. Danas kroz činjenicu da uvodimo onakve zakonske okvire koji će neposredno ljudima na terenu omogućiti da sarađuju ali da se privredne, ekonomske aktivnosti nesmetano razvijaju, pre svega u okviru regiona, a onda, siguran sam, želje svih nas, i šire. Dakle, jošjednom, kao što je naša ovlašćena predstavnica koleginica Stoiljković, već navela, SNS podržava ova rešenja. Ja se tim rečima sa svoje strane pridružujem, i pozivam kolege da damo, da kažem, dovoljno prostora, jednom fer i korektnom pristupu, kada je već reč o ovakvim predlozima zakona, i da ne insistiramo na zamerkama, čisto da bismo imali prostora za raspravu za dan ili dva. Dakle, da priđemo čitavoj problematici pošteno. Zašto? Jer ste na sve ono što ste čuli kao zamerke do sada, dobili u ne više od tri rečenice precizne i konačne odgovore i komentare, malopre. Dakle, sve ono što je napomenuto kao problematično, više nego jasno, dakle, pitanje reprezentativnosti ako pogledate član 57. nedvosmisleno se odnosi na ono što se tretira Zakonom o radu. Nedvosmisleno i to kaže i sam član 57. nema potrebe da na tome insistiramo za dan ili dva. Tamo lepo kaže reprezentativna udruženja poslodavaca – prevoznika. Jasno je o čemu je reč. Posebno da ne trošimo vreme na nešto što bi, verovatno trebalo da bude pokušaj dobre duhovitosti, da preciziramo da li se gde god se pomene termin sedište misli na geografsku lokaciju sedišta određene firme, privrednog društva, ili se misli na, ako sam ja dobro razumeo kolegu koji je o tomegovorio, sedište na koje se naslanja onaj ko vozi. Mislim da nema potrebe da to radimo, ne zaslužuje ni mesto, opet ni problematika koja je takva da još jednom možemo sa njom da budemo zadovoljni i ponosni što obavljamo ovakvu vrstu posla ovako ozbiljno. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Jovan Marković. Izvolite.
Poštovana ministarko, poštovani gosti iz Vlade i Ministarstva, poštovani predsedavajući, poštovani kolege poslanici, hvala vam predsedavajuća što smo otklonili ovaj nesporazum koji smo imali oko moje diskusije. Što se tiče stava DS po predlogu ova dva zakona, verovatno ćemo u danu za glasanje podržati ove predloge od rasprave oko ovih zakona će zavisiti naš stav. Na početku hoću da pohvalim sve službe Ministarstva i sve profesionalce koji su radili na ovom poslu, na izradi ovog zakona jer mislim da su dali svoj doprinos da ova dva predloga zakona imaju veoma dobru i jasnu formu i da, čini mi se, uz saglasnost velikog broja ljudi koji su radili na izradi ovog zakona, danas možemo da pričamo o kvalitetnim pomacima koji se tiču rešavanja ovih problema. Ono što je za nas problem jeste to što je neozbiljan pristup ministarke, pre svega nje, oko rasprave oko ovog zakona. Znači, poslanici su dobili predloge ovih zakona zajedno sa još 12 zakona u subotu i danas treba da pričamo o hiljadama strana zakona koji su jako važni i koji su nužni za dalje funkcionisanje ovog sistema. Ministarka je minuta i 25 sekundi pričala i obrazlagala predloge ovih zakona i mislim da je to zaista problem i da je to sporno. Ako imate dvesta strana jednog predloga zakona i ako ima dvesta strana drugog predloga zakona, onda to zahteva ozbiljnu pripremu poslanika, ozbiljnu raspravu i ozbiljan pristup. Taj pristup je doveo do toga da danas u ovoj sali ima nekoliko desetina poslanika vladajuće koalicije koja uopšte sluša predloge ovih zakona. Mislim da je vrlo malo poslanika dalo bilo kakve predloge i amandmane na ove zakone što je takođe loše. Dvesta pet poslanika vladajuće koalicije predstavalja građane Srbije u većini lokalnih uprava i vi valjda najbolje znate kakvi su problemi lokalnih uprava i koliko je ova oblast važna. (Aleksandar Martinović, s mesta: Pa, ti imaš dva poslanika u sali.) Važno je da smo danas i pored rokova koji smo imali koji su bili jako loši, dali preko 30 amandmana na ove zakone. Mislim da je ovaj zakon koji se tiče drumskog prevoza urađen zaista dobro. Želeo bih da službe uputim na nekoliko predloga koje smo izneli i koji mogu da budu dobra rešenja u analizi naših predloga amandmana. Znači, pre svega član 6. drumskog prevoza koji u 4. stavu govori o tome da su licence za prevoz, koje su neprenosiva prava,osim u statusnim promenama, spajanja i pripajanja domaćeg privrednog društva, da treba da se doda još i deo koji se odnosi na nasledna prava. To je bilo u diskusijama koje su prethodile pripremi ovog zakona. Mislim da taj amandman treba da bude dobro razmotren. Zatim, član 45. vi ste u 2. stavu ovde rekli da u daljem tekstu kaže se – objekat inspekcijskog nadzora. Mi smo i za ovaj član i za sve ostale članove umesto termina „objekat“ predložili da bude termin „privredni subjekat“. Žao mi je što nismo imali više vremena da u svim članovima ovaj termin promenimo. Ne radi se objektima kao objektima. Vi se ovde odnosite ka privrednim društvima i privrednim subjektima. Mislim da su to izmene koje treba uvrstiti. Upravo zbog toga što predlozi poslanika opozicije vrlo često bivaju zanemareni ili stavljeni u drugi plan, pokušaću da u ovih nekoliko minuta kažem i ono što je važno i što je vezano za naše amandmane. Što se tiče prevoza putnika u članu 29. u 1. stavu, mi smo predložili da ovaj tekst koji ide, znači – u roku od 15 dana od dana nastale promene, pisanim putem obavesti ministarstvo. Znači, termin „pisanim putem“. Vi ste kasnije u mnogim članovima, a to je slučaj i u članu 30. koristili termin „pismenim putem“. Takođe smo dali amandmane da se to menja i da koristiti termin „pisanim putem“. Mislim da je to ispravnije i da može da koristi kvalitetu teksta. Član 41. govori u drugom stavu, tačka 3, šta je sve potrebno da bi se dobila licenca itd, pa se kaže – u vlasništvu, autobusku stanicu koja ispunjava uslov itd, itd. Mi smo predložili da se posle reči: „vlasništvo“ doda i termin: „ili u zakupu“, zbog toga što postoji mnogo primera gde je država vlasnik autobuskih stanica, ili lokalna uprava i neophodno je da se iskoristi ta prilika da postoji mogućnost zakupa. Da li je on ugovoren u nekom prethodnom periodu ili će tek biti ugovoren, to je nebitno. Bitno je da postoji ta mogućnost da se to iskoristi. Član 60. u trećem i četvrtom stavu govore o tome da jedinice lokalne samouprave ne mogu menjati namenu stajališta. Mi smo predložili da lokalne uprave mogu menjati namenu stajališta, ali uz saglasnost ministarstva, zbog raznih razloga – izgradnja infrastrukture, puteva, ulica, stambenih objekata, promene planova regulacije itd. Ponekad se nameće kao obaveza da se ti planovi menjaju, a ako vi izričito u zakonu stavite da to nije moguće, onda sve lokalne uprave koje regulišu ovu oblast imaju problem kako to da urade. Mislim da se i ovaj predlog koji smo dali na član 66, prvi stav, negde poklapa i sa kolegama koji su predložili da se o ovome razmisli – nadležnosti privredne komore i ministarstva. Mi smo u prvom stavu, kada kažete – prevoznik dostavlja Privrednoj komori Srbije predlog reda vožnje itd, mi smo predložili da to bude – i nadležnom ministarstvu. Znači, ako u svim drugim članovima govorite o tome da je ministarstvo nadležno za rešavanje određenih pitanja, smatramo da i u ovom članu ministarstvo treba da u prvom trenutku dobije informaciju o tom planu, odnosno redu vožnje. Član 122. govori o tome da oni pravni subjekti koji više nisu u mogućnosti da vrše prevoz imaju obavezu da najmanje 30 dana pre nameravanog prekida ugovora obaveste ministarstvo. Ja mislim da je to kratak period. Predložili smo da to bude 90 dana. Zbog čega? Upravo zbog toga što mora da postoji procedura tendera, raspisivanje tendera, izbora ponuđača itd. Vi ako imate takve zakonske obaveze i procedure za lokalne uprave ili neke druge pravne subjekte, ministarstva itd, znači, morate dati priliku i šansu da se taj međuprostor na neki način reši. Nemoguće je te procedure rešiti za 30 dana. Ono što hoću da posebno pohvalim, vi imate lepo rešeno pitanje drumskog saobraćaja i to pozdravljam. To što ste radili zajedno sa udruženjima, sa zainteresovanim privrednicima itd, to je dobro. Ono što je takođe, po meni, u Srbiji izvesno i dobro rešeno jeste taj međumesni saobraćaj. Ali, ono što ostaje kao veliki problem, to je lokalni saobraćaj, lokalni prevoz i status velikog broja ljudi i firmi koji su danas u velikoj neizvesnosti. Kada je ministarka u prvoj rečenici rekla kako je profit države od drumskog saobraćaja 150 miliona evra, da postoji ta siva zona od 100 miliona evra, mislim da je tu otvoren i taj problem i dilema na kojoj treba raditi. Posebno važno je pitanje kako rešiti desetine problema, možda i stotine problema firmi koje danas jako loše funkcionišu, teško izlaze na kraj sa problemima koji su nasleđeni, koji su posledica raznih problema iz prošlosti, koji danas nemaju sigurnost i izvesnost za obavljanje delatnosti. Taj deo oko sivog poslovanja i sive ekonomije treba posebno rešavati. Po meni, propuštena je prilika da se u ovom zakonu posebno obrati pažnja na taj deo. Mislim da je potrebna posebno velika podrška i pomoć lokalnim upravama kako da se nose sa ovim problemom. Kasnije, kao ovlašćeni predstavnik ću govoriti i o toj temi koja je vezana za Užice i na tom primeru možemo da pričamo i o drugim gradovima i opštinama, kakvi su sve problemi bili, na šta ljudi nailaze, kako ih rešavati, itd. Ali, poštovana ministarko, pitanje funkcionisanja u sivoj zoni u ovoj oblasti je nešto što može da se reši. Jedan od predloga koji sam imao jeste da se upravo pomogne lokalnim upravama kako da raspisuju tendere, kako da se ponašaju u tom slučaju ako imaju lokalne prevoznike, ako nemaju lokalne prevoznike, ako imaju inspekcije, ako nemaju inspekcije, kako da obezbede kvalitet prevoza, kako da obezbede sigurnost i za građane i za one koji se bave tim pitanjem. Lokalne uprave lutaju. Imate tendere koji se raspisuju, recimo, da se traži prevoznik koji će voziti po kilometru. To znači da će vrlo brzo građani doći u problem i da sve linije koje su tržišno neisplative, prema raznim selima, prema raznim mestima, neće više biti uvrštene u obavezne redovne linije koje se odrađuju. Drugi model je da se sklapaju ugovori na neko vreme, da se traži kvalitet, da se poštuju redovne linije, itd. Onda dolazite u problem da lokalni prevoznici nemaju tržište, nemaju profit od delatnosti kojom se bave, pa uvode neke loše autobuse, sami menjaju red vožnje, prave probleme, a sve zbog toga što nemaju tu vrstu podrške. Znači, model kako raspisivati tendere za velike gradove, za manje gradove, za manja mesta, mora na neki način da bude ovde usmeren. Pozdravljam to što ste u članovima 83, 84, 85. itd. čini mi se, u velikoj meri, radili na rešavanju problema oko specijalnih prevoza, oko prevoza koji su vezani za prevoz radnika, za prevoz dece u škole, za prevoz sportskih klubova itd. Tu se rešava to pitanje oko paralelnog kombi prevoza na linijama, koji je bio veliki problem svim lokalnim upravama. Sa ovim predlogom, to pozdravljam, vidim da je tu bilo dosta rada, se u velikoj meri rešava to pitanje. Ono što treba dalje raditi jeste upravo kako da se uvežu svi zaposleni iz državnih organa, kako da se podigne nivo ugovaranja sa prevoznicima koji rade te usluge za lokalne samouprave, kako bi se rešio problem divljeg prevoza, sive ekonomije, itd. Ali, o tome ćemo kasnije, kada bude došlo na red. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Zorana Mihajlović.
Zahvaljujem. Zakon o prevozu tereta je ušao u Skupštinu 17. jula, a Zakon o prevozu putnika je ušao u Skupštinu 24. jula i da su i za jedan i za drugi zakon već par godina obavljane javne rasprave. Ali, ako govorimo o 2015. godini, obavljeni su razgovori sa ministrom i svim ljudima koji su radili na zakonima, i u januaru i u februaru, i prošle godine pet puta i ja mislim da nema većeg grada sa kojim to nismo uradili. Između ostalog, a radi informisanja javnosti, tokom javnih rasprava sve sugestije koje smo dobili od Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti su prihvaćene, od Privredne komore Srbije, tu je i Udruženje „Međunarodni transport i logistika“, „Međunarodni transport iz Beograda“, da ne čitam sad sva udruženja, ali zaista smo radili, i vezano za Zakon o prevozu tereta i Zakon o prevozu putnika, dakle, sa svim udruženjima i trudili smo se da to bude potpuno javno. O tome koliko ja dugo govorim ili ne govorim, mislim da je mnogo važnije šta kažem nego koliko to traje. Iskreno se nadam da sam vrlo jasno rekla da ovi zakoni treba da omoguće da smanjimo sivu ekonomiju u prevozu, za koju ste i sami konstatovali da jeste velika, a pogotovo u prevozu putnika. Recimo, od devet hiljada inspekcijskih pregleda koji su urađeni, 57% su bili nelegalni prevozi putnika, što govori u prilog tome koliki je problem ta siva ekonomija upravo u prevozu putnika. Pominjali ste, između ostalog, dozvole i licence i nasledna prava. Nema naslednih prava kod dozvola i licenci. One su neprenosive. Kroz vaše amandmane ćemo pogledati ovaj deo gde ste govorili o privrednim subjektima i o samom objektu. Kada ste pominjali autobuske stanice i zakup, i smo upravo zbog zloupotreba sklonili taj pojam zakupa, zbog toga što je postojao, ispostavilo se da postoji jako puno problema i međusobnih sporova između zakupodavaca i primaoca ne izmirenih obaveza, a na kraju su trpeli putnici. To i jeste razlog da ovi zakoni treba da omoguće bezbednost u prevozu putnika i bezbednost u prevozu tereta. Takođe, deo gde ste pominjali član 122. Da, nema javnog poziva, ali nema ni čekanja. Dakle kroz podzakonski akt, odnosno kroz pravilnik ministarstvo odmah određuje ko će da vodi određenu liniju, kako da se ne bi desila situacija da se zbog ovakvih i razno-raznih razloga desi da lokalnoj samoupravi neka linija ne funkcioniše. Takođe, ovaj zakon, kad ste pominjali sivu ekonomiju i da nije dovoljno urađeno. Upravo ovaj zakon prvi put definiše divlji prevoz, prvi put definiše i daje mehanizme i alate kako taj divlji prevoz da se zaista dokaže na sudu. To je ono što je jako važno, jer ako ne možemo da dokažemo sivu ekonomiju i divlji prevoz, onda ne možemo ni da rešimo probleme u sivoj ekonomiji koje imamo. Ja bih se ovde zaustavila. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, ja ću pokušati da budem veoma kratak i da dam svoj doprinos ovoj diskusiji, pošto moram da idem i na Odbor za prosvetu. Evidentno je da danas imamo dva zakona koja su naša obaveza, jer moramo da uskladimo naše zakonodavstvo sa propisima EU, a odlučili smo se za taj put i bilo bi dobro da to uradimo blagovremeno i kvalitetno. Ja se nadam da će biti potpuna saglasnost između pozicije i opozicije, jer je to zajednički cilj ka kome svi stremimo i ne verujem da će biti nekih velikih razmimoilaženja ovde. Normalno, verujem da će opozicija biti konstruktivna i da će svojim predlozima pokušati da ovaj zakon učini kvalitetnijim, a ne da minira zakon. Ja se nadam, s druge strane, da će i oni koji budu sprovodili ovaj zakon, odnosno organizovali i pripremali sve ono što treba u budućnosti da se uradi da imaju na umu da će taj zakon postati efikasniji, onako kako se kaže, samo ako ga budu organizovali, sprovodili i primenjivali ljudi koji su sposobni odnosno stručni za svoje poslove, jer kako reče naš poznati pesnik Duško Radović: „Mnogi nesposobni su daleko dogurali. Lako je nesposobnima, oni mogu da rade sve. Sposobni rade ono što znaju“. Dajte i mi jedanput da prihvatimo da sposobni rade i obavljaju one poslove za koje su stručni i nadam se da neće biti problema. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Prvo da obradujem ministarku. Ovo je greška u spisku govornika da smo gospodin Pavićević i ja protiv zakona. Nismo. To je naša greška, da ne optužujemo administraciju, nego se nismo razumeli dobro pri prijavi, tako da glasaćemo za oba zakona i eto prilike da potpredsednica bude srećna na današnji dan da će da pobere opšte simpatije za tekst zakona, naravno i njeni saradnici, koji su na tome vredno radili. Mi smo se raspitivali malo kod ljudi koji se bave ovim poslom po celoj Srbiji. Tačno je da je bilo javnih rasprava. Tačno je da je bilo puno komunikacija, i to je jako dobro. Naravno, to nas nije sprečilo da damo 19 amandmana od kojih su 17 jezički, to morate da obratite pažnju. Znači, ima puno, puno grešaka koje su neprimerene srpskom jeziku, i to je sve dobra stvar. Naravno, kad vas hvalim, moram da vas kudim malo i to je ono što radi opozicija. Pozivate se na usaglašavanje sa propisima EU. U ovih 15 razloga zbog čega se donosi zakon, čak tri puta pod tačkom 1, 11. i 15. je usaglašavanje sa propisima EU. To je moglo da se stavi kao jedna tačka, znači da pod 1. ili 11. ili 15. stavite šta se sve usaglašava sa propisima EU. To ne umanjuje vrednost predloga zakona za koji ćemo glasati, ali bi bilo dobro da i Vlada Srbije i ovaj parlament i vaše ministarstvo, stalno bude u tom naporu i dobroj želji da se usaglašava sa propisima EU. Da je to svakodnevna pojava, onda se ne bi desilo ono što, priznajem nema veze sa tačkom dnevnog reda, ali jeste ono što jeste prisutno u javnosti zadnjih nekoliko nedelja. Prva stvar je nesretni hrast. Lično sam išao da vidim. Ja sam naravno laik za projektovanje, ali sam prošao puno puteva. Na onom mestu je mogla da se napravi prevencija tako da se zaobiđe taj nesretni hrast, kome ja ne dajem nikakva nadnaravna religijska ili ne znam koje druge značaje. Ako nešto postoji 600 godina ili se bar priča da postoji 600 godina, i to bi bilo dovoljno, trebalo je učiniti napor da se to popravi, bez obzira na to ko je to projektovao. Ako je projektovala prethodna vlast, razlog više da se popravi i da se kaže – evo mi smo uradili nešto bolje. Tamo, na jedno kilometar pre hrasta, trasa puta skreće desno ide pravo na hrast, onda pola kilometra posle hrasta se vraća levo. Čini mi se da je išlo pravo sa one strane onog potoka koji je tu. Mislim da je to moglo da se reši. Bogomolja na putu Bela Palanka – Pirot, apsolutno je bilo moguće da se zaobiđe. Razgovarao sam i sa projektantima i sa ljudima koji izvode radove, naravno da je tu krivica, pre svega, zavoda za zaštitu spomenika i neusaglašenog stava niškog i beogradskog zavoda, ali to je moglo da se izbegne. Konačno, vi ste rekli da je ona konzervirana. Ona nije konzervirana, ona je zatrpana. Znači, postoje snimci kako je zatrpana i nikakve mere zaštite nisu urađene. Vas su slagali. Nije vaša nadležnost da konzervirate istorijske spomenike. Ko vam je rekao da je konzervirana, to je apsolutno netačno. Ja ću vam dati dokaze, ako vam to treba, bez obzira što to nije tačka dnevnog reda. Stav EU, MMF-a i drugih svetskih institucija je da se spoje Koridori Srbije i Putevi Srbije, i to je i vaš stav, ali to se ne dešava. Ja bih voleo da se i to desi. Mislim da srpska javnost zaslužuje, pa i poslanici u ovom domu da čuju šta je tačno oko 2,500 hiljade hektara u opštini Čajetina na Zlatiboru. Ako je tačno ono što priča predsednik opštine, to je nedopustivo, blago rečeno. Voleo bih da Srbija ima manje takvih afera, a da više imamo čiste račune o bilo čemu, pa i o tome. Hvala.
Reč ima ministar Zorana Mihajlović.
Odmah da krenem od ovog poslednjeg. Slažem se sa vama. Apsolutno je nedopustivo da bude ugrožen javni interes i zbog toga je naloženo da u roku od 24 sata nezavisna komisija pregleda sve dodatne podatke. Zato se i bilo u katastru same Čajetine, a i da vidimo šta je bilo sa privatizacijom 2002. i 2012. godine, jer sadašnji vlasnik je na Berzi kupio svoje akcije, kao i da vidimo upravni postupak koje je sprovelo ministarstvo, kao i da li je došlo do ugrožavanja javnog interesa, ne samo za te 2.500 hektara, nego i za još nekih 2.000 hektara koliko stoji da je bilo u samom PK „Zlatibor“. Što se tiče hrasta, odmah da budem jasna. Dakle, hrast je između ostalog, po zvaničnim nalazima, bio bolestan. Sa druge strane, svaka vrsta pre projektovanja, bez obzira što ste bili tamo, bila sam i ja, a bili su i oni koji su stručni za to, a mislim da ni vi, ni ja nismo stručni za sve te stvari oko projektovanja, budući da je u međuvremenu izgrađen jedan tunel, da su podignuti stubovi za određene mostove, to bi nas koštalo sasvim sigurno oko 40 miliona. Da je hrast bio zdrav, mi bi ga izmeštali, budite sigurni, ali hrast nije bio zdrav, što se vidi iztoga kada je posečen. Bazilika je konzervirana. Ako imate bilo kakvu vrstu dokaza, molim vas dostavite. Oni organi koji to nisu uradili, snosiće određenu odgovornost. Putevi i Koridori, ono što je trebalo da uradi Ministarstvo saobraćaja, mi smo uradili, a sada idemo na druge institucije koje treba da obave svoj deo posla. Zahvaljujem, ukoliko ćete glasati za ova dva zakona koji su tema dnevnog reda.
Reč ima narodni poslanik Irena Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, poštovana ministarko sa saradnicima, uvažene kolege, narodni poslanici i poslanice, danas diskutujemo o dva predloga zakona, jedan o prevozu putnika u drumskom saobraćaju, drugi o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, a osnovni cilj i jednog i drugog zakona jeste da se u potpunosti suzbije, da se u potpunosti iskoreni siva ekonomija, kao što je to više puta do sada pomenuto. Drugi cilj jeste usklađivanje našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. To su ujedno i razlozi zbog kojih se išlo na potpuno nove zakone, a ne na to da se vrše izmene i dopune postojećeg zakona koji pokrivaju datu oblast, jer je izvršena data procena da su izazovi i problemi koji u praksi postoje, kada je drumski saobraćaj u pitanju, takve prirode da se oni mogu rešiti samo uz pomoć potpuno novih zakonskih rešenja. Nekih pokušaja izmena i dopuna već je bilo, ali kažem, nisu se pokazali kao najadekvatniji, tako da je zaista najbolje rešenje potpuno novi zakoni što je i učinjeno. Konkretno, kada je reč o Predlogu zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju, ono što bi posebno, kada je međunarodni prevoz u pitanju, ono što bih posebno želela da istaknem jeste to da naša država ubuduće zahvaljujući novom Predlogu zakona neće više biti nemoćna da reaguje kada se suoči sa situacijom da domaći prevoznik na nezakonit način nezakonito obavlja poslove međunarodnog prevoza na teritoriji druge države. Znači, kada resorno ministarstvo te države pošalje nalog našem ministarstvu, našoj državi da reaguje, zahvaljujući ovom zakonu, naša država će konačno kao svaka ozbiljna, odgovorna država biti u stanju adekvatno i da reaguje. Naravno da je to u našem najboljem mogućem interesu, posebno ako se uzme u obzir da je nešto što je izdvojeno kao naš strateški cilj, kao naš najveći i najbolji mogući interes, priključivanje EU, onda naravno da na nama stoji obaveza da se u skladu sa tim ponašamo, odnosno da reagujemo obavezno i da ispunjavamo ono što moramo da ispunjavamo. Takođe, kada, to bi bilo kada je međunarodni prevoz pitanju, a kada je domaći saobraćaj na tržištu u pitanju, pa nažalost, svi smo svedoci kakvu je pustoš ostavila siva ekonomija i kakve razarajuće posledice ima na osnovu toga što su mnoga domaća preduzeća koja su nekada bila dominantni prevozniciprestali na žalost sa radom. Najgora posledica svega toga jeste što su mnogi ljudi ostali bez svoga posla. Ono što postoji kao jedan gorući problem, ja bih rekla, koji mi, narodni poslanici, moje kolege iz Kraljeva i ja, a sigurna sam da je ista situacija i da ništa nije bolje ni u drugim gradovima, to je problem tzv, ne tzv, nego ljudi koji i te kako rade, to je problem linijskih taksista, koji naravno nisu prijavljeni, znači nelegalno obavljaju svoje poslove, tako da se postavljalo do sada jedno pitanje – kako im stati na put? Odgovor na to pitanje, i upravo zato ću i pričati najviše o tome kako bi i taksistima koji redovno izmiruju svoje obaveze prema državi, a i građanima koji su se često žalili, da im se praktično objasni da će uz pomoć ovog Predloga zakona, taj problem konačno biti rešen. Kada je taksi prevoz u pitanju, ono što bih želela da istaknem jeste da ovaj Predlog zakona ima vrlo detaljna i precizna rešenja šta ste to mora da se ispuni da bi nekomogao da se bavi tom delatnošću. Pre svega, naravno onaj uslov koji mora biti ispunjen, jeste da svi budu registrovani, tj. prijavljeni, znači da svi uredno izmiruju svoje obaveze prema državi. Ono što je jako bitno, u buduće će i te prijavljene taksiste, a drugih nadam se da više nikada neće biti, država sa svoje strane moći adekvatno da zaštiti. Na koji način?Na taj način što će vrlo detaljno, vrlo primenjivati kaznenu politiku koja je prilično oštra, predviđena je i prilično oštra kaznena politika ovim Predlogom zakona, kako bi naravno suzbila sivu ekonomiju i kako bi one taksiste i one prevoznike koji uredno izmiruju svoje obaveze prema državi zaštitila, i kako bi jednostavno na taj način, to je praktično jedini način da se stane na put sivoj ekonomiji i da se prekine jedan začarani krug nelegalnog poslovanja. Zatim, ništa manje važno za korisnike usluga, znači građane, a isto tako i za opštu bezbednost u saobraćaju i sigurnost, jeste to da, narodski rečeno, da se tako izrazim, da taksista više neće moći baš da bude bilo ko. Dozvolu da se bavi tom delatnošću neće moći da dobije više lice koje je krivično osuđeno na zatvorsku kaznu duže od dve godine, zatim, neke stvari koje su do sada bile negde, postojale negde, kao što je taksi dozvola, zatimodobrenje opštinske vlasti, odnosno gradske vlasti, uredno uključen taksimetar, naravno račun koji je uredno isporučen korisniku usluga. Od sada primenom ovog zakona to će postati jedna praksa, što smatram da je zaista nešto dobro i zaista nešto vredno. Isto tako, taksistima biće zabranjeno obavljanje linijskog prevoza, u korist svega ovoga što sam do sada pričala, biće zabranjeno da staju na mesta koja su predviđena kao autobuska stajališta za autobuse koji se bave međumesnim prevozom, tako da ćese konačno stati na kraj, ovom do sada, da se tako izrazim, otimanju putnika. Jednom rečju, u naš saobraćaj se na taj način ovim Predlogom zakona uvodi jedan red, jedna disciplina, gde se tačno zna ko šta radi i naravno da će koristi od istog imati svi. Od države do građana, što je najbitnije od svega, niko neće biti na gubitku, svi će imati koristi, konačno će se znati ko šta radi. Zatim, još jednom kada su korisnici usluga u pitanju, građani, želela bi da pomenem da se više nikada, nadam se, neće susretati sa svim onim neprijatnim situacijama o kojima smo svi mi čuli, da se voze u neispravnom autu, baš kad su linijski taksisti u pitanju, da ih često vozi lice koje je alkoholisano ili koristi neka druga sredstva, da je često prenatrpan taj auto, tako da zaista ubuduće će korisnici usluga, naši građani, prema kojima smo mi najviše dužni i odgovorni naravno, za novac koji daju, konačno će moći da dobiju i adekvatnu uslugu. Naravno, putni list kao kontrolni dokument, biće obavezan u budućnosti kako bi se stvarno regulisao linijski prevoz u našoj državi. Na samom kraju svog izlaganja ono što bih posebno volela da naglasim i da istaknem jeste da ovaj Predlog zakona maksimalno radi na tome da se na najbolji mogući način poveća, osnaži i unapredi međusobna saradnja koja postoji između nadležnog ministarstva i između jedinice lokalne samouprave, naročito kada je regulatorna politika u pitanju, što jeste najbitnije od svega jer to je preduslov i uslov da bi sva ova zakonska rešenja za koja zaista mislim da su jako kvalitetna, da su jako dobra kako bi u punoj meri i zaživela u praksi. Pošto naše resorno ministarstvo, sigurna sam da mu ne manjka, kako smo do sada uspeli da vidimo, ni odgovornosti, ni ogromne energije, isto tako i velike posvećenosti, uopšte ne sumnjam da to neće biti slučaj, znači da će zahvaljujući saradnji sa lokalnom samoupravom malo i pogurati stvari ukoliko negde ne ide sve kako treba jer to je nama zaista potrebno i na taj način da obezbedi da oba ova zakonska rešenja, da oba predloga zakona dožive svoju punu primenu u praksi i naravno da će takvi predlozi zakona uvek dobiti podršku SNS. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođo Aleksić. Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovani predsedavajući, uvažena ministarka sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, pred nama se danas nalaze na dnevnom redu dva zakona iz oblasti saobraćaja i to drumskog prevoza tereta i prevoza putnika. Ono što na samom početku moram da kažem to je da su oba ova zakona urađena na kvalitetan i sistematičan način. Zašto sam izvela takav zaključak i zašto su ovi zakoni urađeni na kvalitetan i sistematičan način? Prvi razlog za takvu definiciju ova dva zakona svakako leži u činjenici što je izvršena detaljna analiza poteškoća koja su se nalazila uprethodnim zakonima i prepreka na koje se nailazilo u implementaciji zakona. Naravno da nam je svima poznato da i najbolji zakon ako ne može na adekvatan način da se implementira u stvarnosti svakako da nije opravdao svrhu svog postojanja. Drugi razlog zbog kojeg mislim da je ovaj zakon izuzetno kvalitetan to je činjenica da je on u potpunosti u saglasnosti sa strategijom razvoja železničkog, drumskog, vazdušnog, vodnog, intermodalnog saobraćaja, kao i sa akcionim dokumentima koji su oročeni i gde su predviđene aktivnosti koje država treba da preduzme na planu donošenja zakonodavnog okvira u saobraćajnoj delatnosti. Takođe, želim da naglasim da su ova dva zakona i te kako značajna i sa aspekta strateškog cilja Republike Srbije, a to je put u EU, odnosno sa aspekta usaglašavanja našeg zakonodavstva u saobraćajnom segmentu, odnosno u delu transporta sa zakonodavstvom EU. Zašto je ovo značajno? Značajno je pre svega iz razloga što je neophodno omogućiti adekvatan zakonodavan pravni okvir u otvaranju poglavlja 14. Neko je ovde pominjao da je to preuranjeno. Nije preuranjeno. Najbolji i najefikasniji zakoni su oni zakoni kojima se prilazi na odgovoran način i koji se donose na vreme. To je svakako karakteristika i ova dva zakona. Treći vrlo značajan razlog zbog čega su ovi zakoni kvalitetniji, a to je da su u donošenju ovog zakona i te kako bili uključeni preduzetnici, odnosno privredna društva i privredni subjekti koji se bave prevozom tereta i prevozom putnika, odnosno bili su uključeni njihovi reprezentativni sindikati, jer oni svakako na najbolji način mogu da daju primedbe i sugestije kako bi jedan zakon bio kvalitetan. Takođe, kvalitet ovog zakona potvrđuje i transparentnost, a transparentnost se ogleda i u javnim raspravama koje su održane. Ja ću se sada fokusirati na Zakon o prevozu tereta, koji je takođe urađen na jedan kvalitetan način, uz punu participaciju svih relevantnih subjekata, naravno, sem relevantnih državnih organa. Ovaj zakon se takođe usaglašava sa zakonima EU, a ono što moram da istaknem, to je član 7. To su uslovi koje privredno društvo, privredni subjekt i preduzetnik, koji se u ovaj zakon sada prvi put uvodi, moraju da ispunjavaju da bi obavljali uopšte ovu delatnost. Zašto je ovaj član 7. neobično važan? Prvi uslov koji se odnosi na član 7, to je poslovni ugled preduzeća, odnosno privrednog društva ili preduzetnika. Poslovni ugled se u stvari ogleda u činjenici da se upravljanjem prevozom ne može baviti odgovorno lice koje je osuđivano, odnosno kome je izrečena zaštitna mera privrednog prestupa, finansijskog prestupa, zaštitna mera koja se tiče zabrane obavljanja saobraćaja, koja utiče naravno na bezbednost i sigurnost transporta robe i transporta putnika. Znači, u tom smislu je to jako važno. Što se tiče finansijske sposobnosti, to je takođe delimično usklađeno sa zakonodavstvom EU, a odnosi se u stvari na činjenicu da privredno društvo mora u početku, odnosno svi ovi uslovi su predviđeni tako da preduzetnici moraju sve vreme obavljanja delatnosti da ispunjavaju sve ove uslove da bi se uspešno bavili svojom delatnošću. Što se tiče finansijske sposobnosti, naravno, ona se odnosi na količinu novca i različita je kada je u pitanju prevoz tereta u unutrašnjem drumskom saobraćaju i prevoz tereta u međunarodnom drumskom saobraćaju. Ono što takođe želim da naglasim i što je jako važno, to je profesionalna osposobljenost lica koja se bave upravljanjem. Ta profesionalna osposobljenost lica i te kako je značajna sa aspekta i privrednog društva, a pre svega iz razloga što samo lice koje poseduje određena znanja, određene veštine i koje se stalno usavršava, koje naravno poseduje i rešenje da je osposobljeno, a rešenje izdaje Ministarstvo i formira komisiju od najmanje tri člana, da samo takvo lice može u stvari adekvatno da doprinosi povećanju profita jednog privrednog subjekta, što svakako i jeste cilj svakog privrednog društva i preduzetnika. Kada je u pitanju sedište, što je takođe jako važno, zašto je važno da preduzetnik ima stalno i stabilno sedište koje je registrovano u Republici Srbiji? upravo iz razloga što u tom sedištu mora da čuva finansijsku dokumentaciju, računovodstvenu dokumentaciju, dokumentaciju koja se tiče radnog odnosa angažovanih lica, odnosno angažovanih vozača i svih drugih lica, kako bi u tom sedištu ta dokumentacija bila dostupna nadležnom organu koji vrši nadzor nad sprovođenjem ovog zakona. Takođe, jedan od uslova koji su propisani je odgovarajući vozni park i odgovarajući broj radno angažovanih vozača. Ono što takođe želim da naglasim, jeste to da se licenca izdaje na vremenski period od 10 godina, s tim što, naravno, postoji mogućnost provere i ta mogućnost provere ne može biti kraća od pet godina. Cilj održivog razvoja u oblasti saobraćaja svakako jeste povećanje efikasnosti i otvaranje spoljne strane tržišta, a spoljna strana tržišta je otvaranje mogućnosti tranzita, otvaranje uvoza i izvoza. Ono što je poseban kvalitet ovih zakona, a što je i strateško opredeljenje SNS, to je borba protiv sive ekonomije, uvođenje ovih sto miliona evra na godišnjem nivou u legalne tokove, to je povećanje efikasnosti rada svih državnih organa, naravno i inspekcijske službe, kao i implementiranje evropskog zakonodavstva u zakonodavstvo Srbije na putu priključenja EU. Sve su to razlozi zbog kojih će SNS u Danu za glasanje glasati za predložene zakone. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Vukojičić. Reč ima narodni poslanik dr Aleksandar Peranović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovana ministarko, kolege poslanici, pred nama se nalaze dva zakona koja zaista mislim da su kvalitetna, koja su prošla javnu raspravu. Suština, ja bih rekao, ova dva zakona je njihova primena. Njihova primena u eri u kojoj se nalazi sada Srbija i Vlada Republike Srbije, odnosno šta želimo da uradimo i kakav doprinos svi želim zajedno da damo našoj državi, jesu upravo ova dva zakona. Zakon o prevozu putnika u drumskom saobraćaju je jedan odličan zakon, kojim se utvrđuju uslovi i način obavljanja javnog prevoza putnika, zatim pružanje, odnosno korišćenje staničnih usluga i izdavanje licenci. Šta je suština? Mi smo imali u prethodnom periodu od 15-20 godina jedan kompletan javašluk u prevozu, od malih prevoznika do taksi prevoznika nezakonitih u sivoj ekonomiji. Kako je koleginica Ivana govorila, kombi prevoznici su takođe bili nelegalni, neregistrovani. Sve je to dovelo do onoga što ste rekli da imamo u kasi minus 100 miliona evra. Upravo ova dva zakona, Zakon o prevozu putnika i Zakon o prevozu robe, moraju da doprinesu, odnosno da donesu, a mi svi da ih sprovodimo onako kako se to od nas traži, da se taj novac nađe u kasi Republike Srbije. Ako to uradimo, mi smo uspeli. Pored ovoga, znamo da je Republika Srbija jedna tranzitna država koja spaja istok i zapad i kroz našu zemlju brojni prevoznici prolaze. Mišljenja sam da će i ono što se radi sada, izgradnja svih saobraćajnica od koridora do svih ostalih, doprineti da u narednom periodu mi zauzmemo još jedan bolji položaj i da se stvarna primena i stvarni efekat ovih zakona vidi. Ovim zakonima se dolazi do jedne zdrave konkurencije. U gradu iz koga ja dolazim, u Šapcu, mogu plastično reći da je postojalo jedno, a i čuli smo danas ovde, preduzeće „7. juli“, koje se bavilo prevozom putnika i prevozom tereta. Sada to preduzeće ne postoji, ne postoji cigla na cigli. Paralelno s tim, kako je ono uništeno, u prethodnih 15 godina ili 20, postojali su ovi crni prevoznici koji su se bavili sivom ekonomijom i zajedno te dve stvari su dovele do toga da u Šapcu nemamo ni kvalitetnu autobusku stanicu, naravno, licence, o tome ne treba ni pričati, ne postoji to preduzeće „7. juli“ koje je upošljavalo 1.000 radnika. Sada, naravno, mi imamo problem sa tim radnicima koji su ostali, da kažemo, na ulici. No, ovim zakonima verujem da će se to urediti, da će se urediti i Zakonom o prevozu tereta sve ono što on nalaže, da ćemo imati jednu zdravu konkurenciju i da država Srbija više neće dozvoliti i neće moći u Srbiji da se bavi prevozom ko kako hoće. Znamo da je uvoz i izvoz jedna ozbiljna grana i da kroz takav vid možemo ostvariti ozbiljan i veliki benefit, špedicija takođe. Ovim zakonom o prevozu tereta, to će se urediti i sve licence koje se budu izdavale kontrolisaće Ministarstvo. Znači, nećemo imati više šetanja tih licenci od jedne do druge firme, a čuli smo ko će moći da ih dobije. Znači, neće moći firme čiji su preduzetnici osuđivani više od dve godine, koji nisu poslovni, koji nemaju strategiju i sve ono što je negativno za jednu firmu. Da zaključim, oko 100 miliona imaćemo više u kasi Republike Srbije i to je suština, suzbićemo sivu ekonomiju i, ono što je za nas najvažnije i Vladu Republike Srbije, jer smo se na to obavezali, to mi želimo, to je usklađivanje svih ovih naših zakona sa zakonima Evropske unije i da na takav način zaista budemo jedna moderna tranzitna zemlja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite, gospodine Bojaniću.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Uvažena ministarko, koleginice i kolege, zadovoljstvo je kada pred sobom imate predloge ovako dva dobro urađena zakona. Mislim da je to ocena svih poslanika. Posebno to ističem, s obzirom da smo na Odboru za prostorno planiranje, saobraćaj i telekomunikacije jednoglasno podržali predloge obadva zakona. Ova dva zakona pre svega usklađuju zakonodavstvo iz ove oblasti sa evropskim tekovinama, što je i najvažnije, a ono što je vrlo bitno i šta treba istaći je da u onom segmentu koji je kod nas, hajde ja ću reći, u mnogo lošijem stanju nego što je teretni saobraćaj, to je putnički saobraćaj, donose nekakve uzanse i nekakva pravila, pre svega u ponašanja i poslovanja. Ono što bih istakao kod Predloga zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju je usklađivanje sa zakonodavstvom Evropske unije, prelazak na kvantifikovane kriterijume za pristup profesionalizaciji drumskog prevoznika, ukidanje diskriminacije i administrativnih barijera koje su do sada postojale. Ono što je vrlo važno je da je u ovaj Predlog zakona implementirano i iskustvo država u regionu, mislim pre svega na one države koje su bile u bivšoj Jugoslaviji, a koje su mnogo odmakle ispred nas u rešavanju ovog problema, kao i znanje međunarodnih organizacija, kao što su Međunarodni transportni forum, Crnomorska saradnja i slično. Takođe, cilj ovog zakona je i unapređenje prevoza tereta u drumskom saobraćaju, viši stepen efikasnosti u radu, nove tržišne mogućnosti za domaće prevoznike, znači, zapošljavanje naših pre svega vozača i svih onih koji se bave ovom delatnošću, poboljšanje kvaliteta usluga, pre svega, korisnika usluga, kao i kvaliteta usluga domaćim prevoznicima. Pri izradi Predloga zakona korišćeni su i zaključci javnih rasprava, i to one javne rasprave koja je obavljena još 2011. godine, kao i 2014. godine, kao i primedbe i sugestije nadležnih organizacija i udruženja prevoznika. Mislim da su prevoznici u Srbiji, prevoznici u teretnom saobraćaju, dosta dobro organizovani, kako pravna lica, tako i preduzetnici. Ciljevi su u skladu sa Strategijom razvoja železničkog, drumskog, vodnog, vazdušnog i intermodalnog transporta u Republici Srbiji i Akcionim planom za realizaciju iste. Osnov Strategije je definisan dugoročnim ciljevima, članstvom u Evropskoj uniji, kao našim nacionalnim i strateškim interesom. Reći ću samo još par reči o Predlogu zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju. Jedna od dobrih stvari koje su predložene u ovom zakonu je pre svega licenciranje i što je težište ovim zakonom dato na suzbijanje sive ekonomije. Mi svi znamo i svi vidimo i na našim ulicama, autobuskim stajalištima i na koji način se naši sugrađani prevoze, kojim kvalitetom se obavlja taj prevoz. Smatram da, sem ovih dobrih zakonskih rešenja, svi mi moramo dati podršku ovom zakonu, a tu pre svega mislim na inspekcije, na komunalne inspekcije, na Ministarstvo unutrašnjih poslova, pa na kraju krajeva i same građane, kako bismo sutra stvarno imali jedan dobar i kvalitetan prevoz i kako ne bi niko razmišljao kad sedne u neko javno prevozno sredstvo da o posledicama i ne daj Bože o nekakvim nesrećama. Ono što je vrlo dobro, to je što se ovim zakonom rešavaju i problemi autobuskih stanica, odnosno taksi, nadoknada. Mi imamo situaciju da u ovom trenutku, upravo zbog različitih i visokih nadoknada, na tim autobuskim stanicama pojedini prevoznici izbegavaju autobuske stanice i zadržavamo se na nekim divljim autobuskim stajalištima. Takođe, na ovaj način rešavaćemo i problem međunarodnog prevoza u putničkom saobraćaju i ono što je vrlo važno i što se odnosilo i na onaj prethodni zakon je da je ovim zakonom maksimalno izvršeno usklađivanje sa evropskim normativima. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Bojaniću. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Malušić. Izvolite, gospođo Malušić.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministarko, poštovani saradnici iz ministarstva, dame i gospodo poslanici, danas ću govoriti o Predlogu zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju. Naime, ovaj zakon je već donet 1995. godine, međutim, sa određenim dopunama i izmenama 2001, 2005, 2006. i 2011. godine. Ovo su bile uglavnom kozmetičke promene. Niko nije video suštinu kada su menjali ovaj zakon, a suština je suzbijanje sive ekonomije. Naime, nažalost, u Srbiji godišnje zahvaljujući sivoj ekonomiji, odnosno neplaćanju poreza, odnosno prevoznici koji nisu registrovani, koji voze linijski taksi, konkretno mislim na vozila koja zarađuju svaki dan a ne prijavljuju porez, „Srbija privrede“ gubi na godišnjem nivou oko 54 miliona evra. To je mnogo velika cifra. Kada govorimo o drumskom saobraćaju, tu tek imamo velikih gubitaka. To je otprilike negde oko 100 miliona. Znači, oko 150 miliona evra godišnje gubimo na divljoj vožnji. To je nedopustivo. Cilj ovog zakona jeste uređivanje sive ekonomije, to je prvi postulat. Drugi je približavanje Evropskoj uniji. Kako? Naime, Vlada je napravila strategiju za 2015. godinu sa projekcijom za 2016. i 2017. godinu. Cilj su upravo tekovine EU, i to naročito zakonodavni sistem. Znači, kompletne tekovine pravnog sistema moraju biti primenjene u srpsko zakonodavstvo. Jedino tako možemo biti kurentni i konkurentni na evropskom tržištu. Mi, kao zemlja koja se nalazi u centru Balkana, kada smo govorili o železničkom saobraćaju, takođe, razvojem brzih pruga možemo biti centar i puniti budžet. Takođe to važi i za drumski saobraćaj. Imamo tu sreću da upravo Ministarstvo i Vlada završavaju Koridor 10, potrajaće još malo, ali bar neće trajati 20 godina kao i do sada. Radi se Koridor 11. Asfaltiraju se nekategorisani putevi, rade se putevi prvog reda. Biće za vrlo kratak period, za najkasnije pet godina, da će Srbija, sa svojom površinom, imati najveću mrežu puteva, što je jako dobro. Naime, mi smo imali tu tragediju da smo bili u recesiji i da smo vodili ratove. Pukla je stara Jugoslavija, od tada se tržište suzilo, velike firme, veliki prevoznici su izgubili svoju moć, masa je privatizovana, tako da su firme i prevoznici poput „Rakete“ iz Užica, zatim „Auto prevoz“ iz Vrnjačke Banje, „Jugoprevoz“ iz Jagodine, „Jugekspres“ iz Leskovca i mnoge druge otišle pod stečaj, nešto je i privatizovano, ali to nije dobro. U ovom momentu mi imamo 9.100 autobusa od toga 1.300 registrovanih kao fizička lica. Deo je otišao u preduzetništvo, što znači opet postoji tendencija za sivom ekonomijom, neprijavljivanje poreza. Ono što pre svega treba suzbiti je taj linijski prevoz koji je odjednom nikao posle suženja naše teritorije ukidanjem novih velikih prevoznika, nažalost, ali je tako, prosto suženo tržište, recesija, siromaštvo, pa se ljudi snalaze, to nije dobro, jer sam rekla da gubimo 154 miliona evra godišnje. A, drugo ta vrsta prevoza je jako nesigurna jer se dešava da pre svega ljudi koji prevoze budu umorni, drugo da su ti kombiji, a rekla sam da prevozno sredstvo kombi podrazumeva broj sedišta devet, osam, sedam i šest, stari su, bezbednost putnika je ugrožena. To nije dobro, zato se donosi ovaj izvanredan zakon da se suzbije, pre svega, siva ekonomija, zatim, da uz pomoć primene evropskog standarda definitivno pratimo evropske trendove i budemo konkurentni na tržištu. Ono što je jako bitno je da se dešavalo da privredna društva koja su registrovana uAPR za obavljanje delatnosti prevoza putnika su nezakonito obavljala i dalje prevoz. To ćemo ovim zakonom ukinuti, jer ćemo dati velike ingerencije inspekcijama koje će svakodnevno pratiti rad, a Ministarstvo će kontrolisati. Niko ko bude vozio neće moći bez dozvole i licence da vozi bilo koju vrstu automobila, odnosno kombija, odnosno autobusa. Što se autobusa tiče njih je bilo 9.140 isto mnogo. Biće revidiran broj. Ono što je poenta ovog zakona je kvalitet, to je nova kategorija u Srbiji zahvaljujući kvalitetu i konkurentnosti. Oni koji se vozi imaće pravo da bira sa kim će se voziti. Još bih nešto napomenula i evidentna je zloupotreba dominantnog položaja pružilaca staničnih usluga. To nije dobro, jer se stihijski dešavalo da neko ko je upravljač staničnih usluga bez ikakve potrebe podigne cenu stanične usluge, otud da statistika govori da smo 2009. do 2013. godine izgubili oko 14.000 putnika što je ogroman procenat kad se pomnoži sa cifrom koja je neophodna za prevoz. Naime, 2009. godine broj prevezenih putnika bio je 86.624 sada je 72.047. Neverovatno, umesto da imamo veći broj mi imamo manji. To se više nikada neće ponoviti. Ja sam sigurna da će primenom ovog zakona biti uređeno ovo poprilično divlje tržište. Poneta ovog zakona je jačanje poreske discipline što znači naplata poreza i smanjenje sive ekonomije pod jedan, zatim razvoj tržišne ekonomije, razne konkurentne tržišne privrede, obrazovanje ljudi, da znaju i koliko i kako na koji način da se ponašaju, kao i obezbeđivanje besplatnog kvaliteta i nivoa usluga. Rešavanje, ili rešavanja data u Predlogu zakona će direktno uticati na sledeće subjekte, pre svega domaćeg prevoznike. Zatim, strane prevoznike lica odgovorna za prevoz, taksi vozače koji su takođe u haosu i to sređujemo, zatim privredne subjekte koji osvajaju delatnost pružanja staničnih usluga, privredne subjekte koji obavljaju prevoz za sopstvene potrebe. Drumski saobraćaj je najdominantniji što se prevoza robe i putnika tiče. Naime, oko 70% tereta ide drumskim saobraćajem, 80% putnika. Znači, moramo da poboljšamo putnu strukturu, to će biti vrlo brzo urađeno. Radi se Koridor 10, Koridor 11, sigurna sam da će sa ovom Vladom i sa ovim Ministarstvom ova zemlja jako brzo procvetati, ne samo da sam sigurna, nego sam skoro bila prema Dimitrovgradu i videla sam kojom brzinom se radi. To je odlično, fascinantno, ja vam želim svaku sreću. Nadam se da ćemo stati u bilo kom segmentu na put ovoj sivoj ekonomiji, to je ono što će puniti budžet Republike Srbije. Naravno, SNS će podržati ova dva zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem gospođo Malušić. Reč ima narodna poslanica Branka Karavidić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući, poštovani predstavnici Vlade gospođo ministarka, oblast prevoza putnika u drumskom saobraćaju trenutno je regulisana Zakonom o drumskom saobraćaju i Zakonom o međunarodnom prevozu i oba su ona iz davnih 90-ih prošlog veka i oba su pretrpela brojne izmene. One poslednje su bile 2010. i 2011. godine. Očigledno je da je došlo vreme da se regulativa u ovoj oblasti promene, obzirom da su uočene manjkavosti, odnosno poremećaji na saobraćajnom tržištu kako domaćih tako i međunarodnih prevoznika. Neophodno je bilo novim zakonom smanjiti sivu zonu u ovoj oblasti, uvesti nova pravila za sve one koji bi da se ozbiljno bave ovom delatnošću. Naravno, neophodno je zaštiti i interes putnika. Bilo je neophodno ovu oblast uskladiti i sa propisima EU, te je dobar deo rešenja u ovom predlogu zakona kao što st e i dali u objašnjenju upravo zasnovan na mnogim uredbama EU. Predlog zakona se čini sveobuhvatnim, iz njega se vidi namera predlagača da pokuša da smanji sivu zonu u ovoj oblasti. Vidi se namera predlagača da uvede red u ovoj oblasti i odredbama u kojima se uvode licence i uslovi za izdavanje licence i sertifikat o profesionalnoj osposobljenosti i tako dalje. Ozbiljna ovlašćenja daju se i u pogledu inspekcijskog nadzora, a predložen je i niz kaznenih odredbi. Pored očigledne namere predlagača da nađe prava rešenja, trenutno moguća, poslanička grupa Boris Tadić, SDS, ZZS i ZS ima neke primedbe na neka rešenja data u zakonu. Tako jedno od primedbi se odnosi na jedan od uslova dobijanja licence kao što je finansijska sposobnost koju treba da ispuni privredno društvo ili preduzetnik. Predviđena je određena visina kapitala, odnosno rezervi u zavisnosti od broja autobusa koje poseduju. Potreban ozbiljnost privrednog društva ili preduzetnika u pogledu posedovanja kapitala je nužna, ali nije jasno iz predloga zakona na koji način se praktično dokazuje ispunjavanje ovog uslova za dobijanje licence. Naša poslanička grupa je predložila rešenje kroz amandman na ovaj član zakona i mislimo da je neophodno da ministar bliže propisuje način dokazivanja finansijske stabilnosti, odnosno sposobnosti onih koji traže licencu. Moja primedba se odnosi na starost autobusa koji su registrovani za obavljanje međunarodnog, vanlinijskog i linijskog saobraćaja, odnosno prevoza. Rešenje dato u predlogu zakona nije valjano, prosto, čini mi se ne prati trend ovog zakona. Starost autobusa koji bi vršili ove vrste usluga ne može biti 22 godine. Uzimajući u obzir to da se radi o obavljanju međunarodnog prevoza. Uzimajući u obzir rute puta koje su nekada i po više hiljada kilometara. Vodeći računa o sigurnosti putnika, valjano pruženoj usluzi, starost autobusa ne treba da bude iznad 15 godina. Tu bi i privredna društva i preduzetnici trebalo da pokažu svoje ozbiljne namere u pogledu obavljanja ovako odgovornog posla, nabavljajući autobuse ne starije od 15 godina. Broj vozača autobusa kao uslov za dobijanje licence trebalo bi da bude veći od broja autobusa. To je garancija za kvalitetan i bezbedan prevoz putnika. Ovo se naročito odnosi na međunarodni linijski prevoz. Još jedna od primedbi je ta da u slučaju donošenja rešenja ministarstva kojom se odbija zahtev za izdavanje licence za prevoz, ako se utvrdi da podnosilac zahteva ne ispunjava uslove iz ovog zakona, nema pravo žalbe. Mislim da u ovom slučaju podnosilaca zahteva za licencu da mu treba omogućiti pokretanje upravnog spora. To je jedno od naših viđenja ovog člana zakona. Jedna od ključnih primedbi na ovaj predlog zakona je i to da privredna komora recimo, propisuje opšte uslove poslovanja autobuskih stanica, propisuje opšte uslove međumesnog prevoza, vodi evidenciju autobuskih stajališta za međumesni prevoz, propisuje daljinar za međumesni prevoz, ima nadležnost u pogledu usaglašavanja predloga redova vožnje. Mislim da sve ove poslove treba da radi nadležni organ. Evo, recimo u slučaju propisivanja uslova međumesnog prevoza, to je materija od javnog interesa i ne može uslove propisivati Privredna komora Srbije, kao interesno udruženje prevoznika. Pitam vas, ko štiti javni interes? Ko obezbeđuje da se prevoz obavlja u skladu sa potrebama građana? Na primer, autobuski prevoznici već sada obavljaju prevoz samo onda kada to njima odgovara, tj. kada je isplativo. Iz mnogih mesta nakon 19 časova nije moguće javnim prevozom stići u veća mesta. Ovim Zakonom bi trebalo da se štiti javni interes. Zašto se predlagač zakona odriče instrumenata uticaja na ovako značajnu delatnost? Dala sam vam primer koji ide u prilog tome da mnoge nadležnosti nelogično date Privrednoj komori, treba da su u nadležnosti ministra ili Ministarstva. Čula sam odgovor koji ste vi dali zameniku šefa moje poslaničke grupe, ali ja i dalje insistiram na tome da Privredna komora ne bi trebalo da se bavi ovim poslovima. Pored primedbi i amandmana koje se odnose na bitna rešenja u Predlogu zakona, poslanička grupa Boris Tadić – Socijaldemokratska stranka, Zajedno za Srbiju i Zeleni Srbije podnela je niz amandmana koji bi doprineli kvalitetu teksta zakona, te vas ja molim da sve naše amandmane pogledate. Zahvaljujem.
Reč ima ministar, izvolite.
Hvala vama, vezano za rešenje za izdavanje licence, sada smo se konsultovali, potpuno ste upravu, naravno da ćemo da stavimo mogućnost pokretanje žalbe. Druga stvar, kada ste pominjali Privrednu komoru Srbije, dakle Ministarstvo je to koje svakako daje saglasnost za pravilnike, a u koliko slučajno se desi da se neka linija, da se neki red vožnje ne poštuje, onda taj prevozilac neće to moći da obavlja, nego će se opet pravilnikom tačno utvrditi sistem, kriterijum i merila kako će biti imenovan neko drugi. Ne bih ponavljala, neke stvari su identične, kao što je rekao vaš zamenik poslaničke grupe. Kada govorite o finansijskoj sposobnosti, kako se dokazuje, pa zna se kako se finansijska sposobnost dokazuje, što finansijskim izveštajima, koji moraju da budu dostavljeni, podrazumeva se, naravno da ne smeju da budu u blokadi i na taj način, to je jedan samo od uslova da bi se dobila licenca, nije i jedini uslov, ali mora da bude ispunjen. Vrlo važna stvar na koju nisam odgovorila prethodno, to je broj vozača. Ovde je stavljen, znači broj vozača koji je minimalan, ali kada krenu na put, tačno se znaju koji uslovi oni moraju da ispunjavaju, da moraju da imaju posadu itd. Mi jesmo pokušali ovim Zakonom da se, pre svega držimo prvog načela, a to je bezbednost putnika i kvalitet, dakle tog prevoza, kvalitet prevoza, pre svega putnika u ovom Zakonu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Narodne skupštine gospođo Gojković, poštovana gospođo Mihajlović, poštovane gošće i gosti iz Ministarstva. Danas raspravljamo o dva veoma dobra Predloga zakona, ja to mogu slobodno da kažem, kao čovek koji se, evo godinu i dva meseca, kao opozicioni poslanik bori protiv većine stvari i politika koje preduzima, sprovodi ova Vlada Republike Srbije i ovo su dobri predlozi zakona, poštovana gospodo, kako u substantivnom smislu, u smislu sadržine, svaka čast autorkama i autorima i ministarki koja brani danas, tako i u redakcijskom smislu. To nije bio čest slučaj, poštovana gospodo u ovom sazivu Narodne skupštine, češća je bila situacija da imamo veliki broj primedbi, kako supstantivnih, tako i onih koji su se ticali jezika, pravopisa, gramatike srpskog jezika itd. Uvek je veliko zadovoljstvo, ja mislim narodnom poslaniku kada nema takvu vrstu prepreka u sagledavanju značaja i značenja jednog zakona. Mi poslanici Nove Stranke, poštovana gospodo uprkos svemu ovome podneli smo 19 amandmana na ova dva Predloga zakona, 13 amandmana na Predlog zakona o prevozu putnika i šest amandmana na prevoz tereta i očekujemo da ovi amandmani budi 100% prihvaćeni. Zato što, od ovih 19 amandmana, poštovana gospodo imamo 17 onih koji se tiču usklađivanja sa pravopisom, gramatikom srpskog jezika i mogu barem da kažem jedva smo našli priliku za ove ispravke i budući da zaista zaslužuju da budu prihvaćeni, molim vas da ove amandmane prihvatite, bez obzira na naše političke razlike. Gospođa Mihajlović, prošli put kada smo razgovarali ovde, a to je bilo prošle nedelje, nije uvažila, nijedan naš amandman. Moja očekivanja su da će sada da bude potpuno suprotna situacija. Imam tri pitanja za ministarku Mihajlović, naravno i za gospodu narodne poslanike iz SNS, a koji danas učestvuju u ovoj raspravi. Prvo pitanje, gospođo Mihajlović, moram da se vratim na to, zamislimo jednu situaciju i to na osnovu sadržine ovog predloga zakona, kažu da je zamišljanje odlika inteligentnih ljudi. Zamislimo situaciju da postoji linijski prevoz Beograd – Niš, gospođo Mihajlović, Bela Palanka – Pirot. Vi vrlo fino, precizno definišete šta je linijski prevoz i kažete, javni prevoz koji se obavlja na određenoj liniji, određenom učestalošću, pri čemu se putnici ukrcavaju i iskrcavaju, na unapred određenim autobuskim stanicama i autobuskim stajalištima, i zamislimo da ima taj linijski prevoz da se putuje autobusom, i gospođo Mihajlović, zamislimo šta li misli, o čemu li misli, i kako li se oseća jedan građanin Srbije, građanin sveta, gospođo Mihajlović, kada prođe onim drumom, pored Bele Palanke, moram još jednom da vas podsetim na to kada zna da je taj drum prešao preko jedne velike kulturne vrednosti, preko jednog strašnog kulturnog dobra koje nije konzervirano, gospođo Mihajlović, nije konzervirano i zaštićeno, i nije dozvoljeno da se izmesti i imamo spor između dva zavoda, Republičkog i Niškog, koliko sam ja razumeo oko tog konkretnog slučaja, i poštovana gospodo, sada imamo drum kojim se vrši dodatno tabananje onoga što je zatrpavanje kulturnog dobra. A kulturna dobra nama nedostaju, poštovana gospodo, gospođo Mihajlović i moramo sa posebnom pažnjom tim problemima, pitanjima i vrednostima da se ophodimo. Drugo pitanje, predlozi zakona, mislim na ova dva predloga zakona predstavljaju koliko sam ja razumeo jedan opsežan zahvat, i da li biste mogli da nam naznačite, evo danas, u načelnoj raspravi, po kojim principima ćematerija biti dodatno uređena, posebno po dozvolama, zato što prema ovim predlozima zakona imamo predviđeni veliki broj podzakonskih akata, za koje svi znamo da je sadržinom tih akata moguće relativizovati nešto za šta se utvrdi da je dobro. Možemo li ovde da dobijemo naznaku nekih principa, na kojima će se zasnivati ta akta? Treća stvar, vas je gospodin Živković pitao ovde oko jedne aktuelne teme, i molim vas, vi ste rekli da je formirana komisija koja će u roku od 24 sata da istraži stanje onih dve i po hiljade hektara zemlje na Zlatiboru, a prekosutra je amandmanska rasprava, gospođo Mihajlović, molim vas, odmah prekosutra povodom prvog amandmana, da nam kažete šta su nalazi te komisije kako bismo doprineli zaštiti javnog interesa.
Hvala poslaniče, ako ja dozvolim, pošto nećemo pričati o nalazu.
Opet ste me prekinuli, predsednice Narodne skupštine.
Nisam, čak sam 5 sekundi dodala. Izvolite.
Poštovani poslaniče, iako nije vezano za zakone koje danas raspravljamo, da ponovim još jednom, Bazilika jeste konzervirana, dok je govorio gospodin Živković, još jedanput je provereno i zvanično sam tražila i dopis i struka je odredila, između ostalog, da je Baziliku moguće konzervirati i to je učinjeno. Kao što sam rekla, ako imate neku drugu vrstu dokaza, sa zadovoljstvom ću tu drugu vrstu dokaza da vidim i da procesuiramo. Što se tiče trećeg dela 2.200 hektara, da sutra će biti informacija i o tome, kažem, iako nije vezano za zakone. Kada govorimo o uredbi o definisanju izdavanju dozvola koja, mislim da je vrlo važna, ovo Ministarstvo već prethodne godine je uradilomnogo na način u kriterijumu i sistemu izdavanja dozvola koje jesu bile ozbiljan problem, čak, jer u momentu kada je formirano ovo Ministarstvo, prošle godine gotovo da nije bila nijedna slobodna dozvola, a onda jednom novom uredbom i promenom kriterijuma, i uspostavljanjem sistema, mi smo imali situaciju da je vraćen broj dozvola koje nisu iskorišćene i koje su često bile i po godinu dana, kod raznih transportnih preduzeća, a nikada korišćene i vraćeno čak 62 hiljade dozvola, npr. Dakle, i sada se radi po jasnim i preglednim kriterijumima, tako da podzakonskim aktom, uredbom, ne pravilnicima i ne sa 3 posto, kojima ste mogli da date kako god hoćete, nego 3 posto, ukoliko je elementarna nepogoda, ukoliko je zaista nešto od državnog interesa, u tom smislu postoje izdavanje 3 posto dozvola, i uredba će biti definisana i usvojena na Vladi o raspodeli dozvola za koje ste pitali. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem se, predsednice. Uvažena potpredsednice Vlade, uvažene kolege poslanici, uvaženi građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine Svrljig, najlepše opštine u Srbiji koja se nalazi pored najlepšeg grada u Srbiji, a to je grad Niš, gde radi „Nišekspres“. Šta da kažem o ovim predlozima zakona, sem da su vrlo dobri, da su odlični, da su potrebni da se reše problemi u drumskom prevozu i ovim Predlogom zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju objedinjavaju se dve oblasti. Uređuju se domaći i međunarodni prevoz putnika, koji su do sada bili regulisani sa dva zakona, i to Zakonom o prevozu u drumskom saobraćaju iz 1995. godine i Zakonom o međunarodnom prevozu u drumskom saobraćaju iz 1998. godine. Predlog zakona rešava nedostatke navedenih zakona i otklanja poremećaje na saobraćajnom tržištu, jer daje preciznija rešenja kako popraviti položaj privrednih subjekata koji obavljaju delatnost javnog prevoza putnika. Sprečava se pojava nelegalnog obavljanja javnog prevoza putnika u domaćem i međunarodnom saobraćaju. Uvodi red na saobraćajnom tržištu i u vršenju staničnih usluga. Precizira se i upotpunjava inspekcijska ovlašćenja inspektora za drumski saobraćaj. Veliki broj rešenja u ovom predlogu zakona zasnovan je na usklađivanju sa propisima EU. Iz uredbi koje se primenjuju u EU preuzete su odredbe kojima se propisuju izdavanje licenci prevozniku za obavljanje svih vrsta javnog prevoza, međunarodnog i domaćeg linijskog prevoza, međunarodnog i domaćeg vanlinijskog prevoza, osim za obavljanje taksi prevoza. Posebni uslovi za izdavanje licence za prevoz: poslovni ugled, finansijska sposobnost, profesionalna osposobljenost, vozni park, stvarno i stabilno sedište, izdavanje sertifikata o profesionalnoj osposobljenosti lica, odgovornost za upravljanje vozilom, ovlašćenje organa nadležnog za izdavanje licence za prevoz u pogledu vršenja provere, ispunjenosti uslova za izdatu licencu, vođenje registra privrednih subjekata koji vrše međunarodni prevoz za sopstvene potrebe. Uslove i način obavljanja posebnog linijskog prevoza, ugrađivanjem ovih odredbi u zakon, pored usaglašavanja sa propisima EU, doprinose i znatno većoj disciplini i sigurnosti. Onemogućava se angažovanje lica koja su kažnjavana, osuđivana za privredni prestup, prekršaje i krivična dela u oblastima koje su od uticaja za bezbednost putnika. Važno je da to budu privredni subjekti koji su stabilni, što se tiče finansija i što se tiče kadrovske osposobljenosti, registrovanog sedišta firme sa celokupnom dokumentacijom, kako bi se mogla izvršiti kontrola u poslovanju. Važno je da postoji kriterijum za angažovanje lica na poslovima vozača, jer od njihove kadrovske osposobljenosti i kvaliteta zavise životi putnika koje prevoze, a zavisi i bezbednost drugih učesnika u saobraćaju. Radi suzbijanja sive ekonomije i obavljanja nelegalnog prevoza od strane neovlašćenih subjekata propisana su ovlašćenja inspekcije, republičke, pokrajinske, gradske, odnosno opštinske za isključenje iz saobraćaja putničkog vozila, odnosno autobusa kojim se vrši nelegalni prevoz. Takođe su propisani uslovi koje privredni subjekti moraju da ispune kako bi mogli da obavljanju delatnost pružanja staničnih usluga. Pozitivna novina je i to što je propisano da Vlada na predlog ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja propisuje način utvrđivanja najviše cene stanične usluge, čime se onemogućava da pružaoci staničnih usluga zloupotrebljavaju monopolistički položaj na određenoj teritoriji. Predlogom zakona su precizirana ovlašćenja jedinica lokalne samouprave za određivanje stajališta za linijski prevoz i onemogućene su zloupotrebe kojima je do sada, sa ukidanjem stajališta, menjan red vožnje u međumesnom saobraćaju. Ovim predlogom prevoznicima se zabranjuje da trguju redovima vožnje, odnosno da registruju red vožnje na svoje ime, a da zatim uključe drugog prevoznika po ugovoru, pa onda dolazi do problema i izbegavanja propisanih redova vožnje i problema pri utuženju, jer se ne zna ko vrši prevoz na konkretnoj liniji i ko je odgovoran. Ova dva zakona su veoma bitna za sistem prevoza i putnika i robe na celokupnom drumskom saobraćaju. Čuli smo da više od 80% se voze putnici u drumskom saobraćaju i 74% robe. Šta još mogu da kažem kao predstavnik Ujedinjene seljačke stranke kjoi je izabran sa liste SNS, treba da obratimo pažnju sa ovim zakonom i da male, siromašne opštine, koje su razruđene, gde je veliki broj sela odvojen od samog centra, tako da je tu dosta problema sa javnim prevozom. Ja se nadam da ćemo svi zajedno sa ovim zakonom omogućiti, kao i amandmanima, da se u takvim opštinama, kao što je opština iz koje ja dolazim, može omogućiti lakši javni prevoz, a ovde u zakonu imamo mogućnost da ukoliko taj izvođačprevoza u toj opštini ne radi svoj posao, ministarstvo nadležno za saobraćaj moći će da uvede drugog prevoznika. Još jednom ću potvrditi da ću glasati za ovaj Predlog zakona o saobraćaju, kao predstavnik Ujedinjene seljačke stranke. Ovo je vrlo bitno zato što svi koji žele da putuju drumskim saobraćajem mogu da dođu do Svrljiga 31. jula, 1. i 2. avgusta, da budu kod nas gosti na „Belmužijadi“. Još jednom pozdravm potpredsednici Vlade, gospođi Zorani. Glasaću za ovaj Predlog zakona kao predstavnik Ujedinjene seljačke stranke, kao i za sve zakone koje predlaže Vlade na čelu sa premijerom Vučićem.
Reč ima narodni poslanik Blagoje Bradić.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Gospođo ministre, uvažene koleginice i kolege, poštovani građani Srbije, danas raspravljamo, ovo je četvrti sat, o dva zakona – Predlog zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju i Predlog zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju. To su dva zakona sa po 200 strana koja smo dobili, moram da ponovim, gospođo ministarka, u subotu. Ja sam to dobio u osam sati. Imali smo nešto više od 24 sata, preko hiljadu strana materijala, obrazloženja, zakona, da svi pročitamo, što verujem da su svi iz skupštinske većine uredno uradili. Danas razgovaramo u načelu o zakonima koji su jako bitni. Kao što reče gospođa Mihajlović u jednom kratkom obraćanju, ali konciznom, da su ovo prvo usaglašavanja, a onda zakoni koji treba da, ono što sam ja razumeo iz vaše diskusije, a i diskusije većine kolega iz skupštinske većine, nešto što treba da uvede red u sivu ekonomiju, nešto što treba dodatna sredstva da da republičkom budžetu i nešto što treba da bude na dobrobit građana Republike Srbije. Naročito ako imamo u vidu odredbe zakona koje jasnije preciziraju dobijanje dozvola, licenci i svega onoga o čemu je danas bilo reči. Trudiću se da ne ponavljam ono što su pričale kolege iz moje poslaničke grupe, opozicioni poslanici, ali i pozicioni poslanici, tako da ću dati samo par sugestija za ono što mislim da je jako bitno. Gospođa ministarka je rekla da je inspekcija uradila preko 9.000 kontrola u proteklom periodu, da je preko 57% kontrolisanih bilo bez dozvole za rad, bez tih odobrenja, što znači da su radili na crno i da je to velika šteta za budžet. Dobro je što je to korigovano, ali mislim da je suština da ti koji su radili na crno, a koji su sada uvedeni, pretpostavljam, u normalne tokove, će morati da ispune uslove da bi mogli da se bave javnim prevozom, odnosno bezbednost putnika je prioritet pored punjenja budžeta. Ovde je bilo cifri od 30, 100 miliona, ne znam ni ja koliko, manjka evra u budžetu. Ne znam kako smo to uspeli da izračunamo. Ako su našli da je to sto miliona, verovatno su za toliko podigli dohodovnu stranu budžeta. To je posao finansija, a ne vas u vašem ministarstvu, gospođo Mihajlović. Ono što je mene zaintrigiralo i što mislim da bi trebali da prihvatite i da izmenite u ovom zakonu jeste starost vozila kod registracije privrednog subjekta koja ne sme da bude veća od 23 godine. Podsetio bih vas i vaše saradnike, sa 20 godina vozilo ide u kategoriju old tajmera, znači postaje nešto što je raritet i što dobija na ceni. Mi govorimo o javnom prevozu. Znam da EU može da propisuje da ljude 23 godine i 25 godina, ali mi smo ti koji možemo u našoj zemlji da propišemo da to bude mnogo manje. Mi smo amandmanski delovali, jer mislim da će se kolege sa mnom složiti da je bezbednost putnika pre svega na prvom mestu i da mi trebamo u javnom prevozu da ograničimo starost vozila kako bi povećali mogućnost tj. povećali sigurnost putnika, bar kada je kvalitet vozila u pitanju, jer prevoz putnika, nije socijalno, to je ekonomska kategorija i tom delatnošću se bave oni koji mogu da se bave, a ne koji žele da se bave. Tako da ako gledamo prevoz putnika i njihovu sigurnost stavimo ispred svega, onda bi trebali da budu što mlađa vozila u javnom prevozu, bilo da je to gradski, međumesni ili prigradski saobraćaj. Ono što bi trebalo u daljem periodu da razmišljate to je da zakonom regulišete, recimo, da u gradskom prevozu budu, ne znam, autobusi koji toliko i toliko imaju emisiju ugljen-dioksida, da moraju da budu niskopodni, da moraju da budu i ovakvi i onakvi da imaju pristup za invalide i to nije nešto što treba da naiđe na osudu, to treba da ima podršku. Mi propisujemo uslove za ono što koriste naši sugrađani. Znači, ne treba ići niz dlaku, kako to narod kaže, prevoznicima, da sa što manje para mogli da rade posao ovako odgovoran, nego da oni koji su sposobni za tu utakmicu, normalno u tržišnoj utakmici mogu i da zarade, ali da samo oni koji su sposobni za tu utakmicu mogu da se bave javnim prevozom. O tome kako ćemo da glasamo, ne bih se sada izjašnjavao, zavisi od toga kako ćete prihvatiti naše amandmane, bar za one na koje mi dajemo akcenat. Ali bih ispravio mog kolegu da pored „Niš Ekspresa“ radi „Lekom“ i „Ćurdić“ prevoz „Đudić“ transport. Vi znate da je to jedna od bitnih stvari u medijskom nebu Srbije, jer to je tender koji je bio na pet godina, vredan šest milijardi, najskuplji tender u gradu i da je tu se digla neka prašina, ali da ne prejudiciramo stvari, sačekaćemo da istražni organi kažu šta imaju o tome. Ja vam se zahvaljujem.
Hvala. Ministar ima reč. Izvolite.
Daleko od toga da sve ono što predložite je za osudu. Naravno da nije, pogotovo kada govorimo o godištu i o bezbednosti. Dakle, kada govorimo o bezbednosti putnika, odnosno tehnički ispravnim vozilima gde će se putnici voziti. Dakle, postoje tehnički pregledi. Ukoliko tehnički pregled ne prođe, ne može nikada dobiti dozvolu za dalji rad, što je određeno Pravilnikom o tehničkom pregledu Ministarstva unutrašnjih poslova. Evropska unija, između ostalog, ne određuje godište, niti starost, gde je 1993. godine uzeta iz Sporazuma „Interbus“ koji smo mi stavili. Već sa ovim sada stavljanjem godišta 1993. mi ćemo isključiti iz saobraćaja 23% prevoznika, jer oni ne mogu da ispune ovu obavezu godišta 1993. godine. Sa druge strane, ukoliko bismo još podigli, da budemo potpuno iskreni, još bi više sklonili naše domaće prevoznike i napravili prolaz kako god sad ovo zvučalo za strane prevoznike. Mi hoćemo da učinimo da vozila koja ovde prevoze putnike budu bezbedna tako što moraju da prođu tehnički pregled. Ako ne prođu nema dozvole i nema prevoza putnika. Što ne znači da godište može da opredeli da li je to bezbedno ili ne, ali kažem vam, već sada sa ovim godištem koje ćemo staviti 1993. 23% prevoznika neće moći da obavljaju prevoz putnika. Hvala.
Reč ima poslanica Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Moj glas za i za Predlog zakona o prevozu tereta i Predlog zakona o prevozu putnika u drumskom saobraćaju i taj glas - za ne toliko zbog dobrih rešenja, nego zbog toga što su oba ova zakona ilustracija, dokaz, paradigma kako u stvari menjamo sve u našem društvu i državi zato što smo deo evropskih integracija. I retko je koji zakon tako ilustrativan i tako ga lako prikazati kao ove koji se tiču drumskog saobraćaja iz vrlo jednostavnih činjenica, proverljivih. U Srbiji drumski saobraćaj je 75%, 80% prevoza ukupnog u EU nije, naprotiv. Znači, u EU vam drumski saobraćaj ne predstavlja ono što predstavlja Srbiji i vi hoćete, mi hoćemo da imamo Predlog zakona kojim ćete urediti sve takav da je on usaglašen na nivou zemalja članica, pri čemu imate sasvim drugačiji kontekst nego što imaju zemlje članice. To su evropske integracije, šta god da uzmete. U ovom slučaju to je jasno jer većina nas je videla kako se vrši prevoz tereta i putnika. U razvijenim zemljama EU nema onoga što vidimo na našim drumovima, pogotovo da im spomenemo recimo konjske zaprege. Toga ima po našim drumovima. Nije vezano naravno za drumski saobraćaj, ali govorim kao primer. To je ključni razlog zašto sam i do sada svaki put glasala za zakon koji treba da menja kontekst u kojem se mi nalazimo. Nije dobro da nam 80% ukupnog prevoza i tereta bude drumski saobraćaj. Da bismo mogli da pravimo odluke o tome kako ćemo razvijati saobraćaj uopšte, železnički, rečni i slično, moramo da imamo propis koji će jasno definisati šta su standardi u drumskom saobraćaju sa željom i nadom da i bude svedeno na ono što je saobraćaj u zemljama EU. Pojedinačna rešenja, o kojima je ovde bilo govora, ja mogu samo da se nadam da će stvarno uz sva podzakonska akta biti u roku i potpuno neuobičajeno moje insistiranje da podzakonska akta na osnovu Rezolucije o zakonodavnoj aktivnosti Narodne skupštine iz juna 2013. godine ulaze zajedno sa Predlogom zakona. Ja na tome insistiram i svaka primedba da ne znamo kako će izgledati podzakonski akt, drage dame i gospodo, ne znate ni kako će izgledati zakon. U ovoj Skupštini samo jedan zakon je iz Skupštine izašao onakav kakav je ušao i taj nije bio dobar. Svaki zakon koji u Skupštinu uđe, izađe promenjen. Dobro je za sve nas da se naučimo da poštujemo rezoluciju i da podzakonska akta ulaze sada. Dobro je za Vladu. Kada vam to kaže neko ko ne podržava Vladu, to kažem zato što podržavam promene koje treba da se dogode u zemlji tako da će biti podzakonskih akata. U tom smislu, čula sam, ako sam dobro čula, komentar da se rok od dve godine predviđen predlozima zakona, smanjuje na godinu i po, neobično za mene, ostavite dve godine. Ostavite dve godine, nećemo stići. Ja sam vrlo rada kratkim rokovima provociram, stavljam pozitivnu energiju svima onima koji treba da rade, ali je oblast na koju treba da se primeni ovi zakoni takva i tolika da je moja procena da ćemo za godinu i po dana imati samo puno pravo svih onih koji kažu – pa što niste ostavili dve godine nego ste stavili za godinu i po. No, vaš izbor i vaša odluka. Ja se nadam da je procena bila dobra. Sa željom da bude primene ovih zakona, ja bih volela da od razloga zbog kojih ću glasati za oba predloga zakona, da ostane među nama kao tema za budući dijalog šta u stvari radimo – usvajamo zakone, tako da nam zakoni kreiraju i realnost, ne obrnuto. To su evropske integracije, težak, mukotrpan, zahtevan posao, ali jedini mogući i zato moj glas za uspeh takvog posla. Hvala.
Zahvaljujem. Da vidim ko je još ostao na listi – Dragan Todorović nije tu, Aleksandar Martinović neće da govori. Listu smo zaključili. Da li se neko javlja po članu 96. Poslovnika? Reč ima mr Jovan Marković.
Poštovani građani Srbije, poštovana ministarko, poštovane kolege narodni poslanici, želja mi je da i u ovih preostalih nekoliko desetina minuta pokušam da ubedim i ministarku i njene saradnike u dobre namere koje smo imali kada smo predlagali amandmane, da ovih nekoliko tema koje se tiču predloga amandmana bar dobro razmislite o njima i da ih možda usvojite, da uzmete kao ozbiljno nešto što jeste stvar možda i znanja i iskustva i dobre namere, sve zajedno u isto vreme, kako biste poboljšali predloge zakona. Rekao sam da u startu mislim da nije dobro da ministarka, posle argumenata koje sam izneo, sa minut i 25 sekundi obrazlaže ovako značajne i ovako važne zakone, koji se tiču ne samo prihoda i rashoda ove države i ovog ministarstva, nego se tiču života i sudbina mnogo ljudi, mnogo firmi, mnogo onih koji su u prethodnih više godina zavisili od uspešnog ili neuspešnog rada nekih preduzeća. Da li su oni lokalnog karaktera, regionalnog, državnog, ali je hiljade ljudi u prethodnih više godina zavisilo od sudbine i rada mnogih preduzeća. Dakle, ako ministarka danas obrazlaže zakone minut i 25 sekundi, onda dolazimo u ovu atmosferu da o jednom zakonu koji ima 200 strana, o drugom zakonu koji ima 200 strana, o kojima smo imali vremena da raspravljamo, odnosno da se upoznajemo sa njima samo nekoliko desetina sati, znači dva dana, ako imamo takvu atmosferu, onda dođemo do ovog da nema dijaloga, da se pokušava da se sve vreme ono što govori opozicija ili amandmani ili predlozi ili diskusije na neki način nipodaštava i da kažete da to nije važno. Znam da će deo moje diskusije odmah ući u taj začarani krug istraživanja odgovornosti i krivice, da vi onda meni kažete – da, vi ste krivi za nešto što je bilo pre nas, nije bilo zakona. Onda ja vama kažem – ne, to je posledica 90-ih godina itd. Nije to tema i nije to cilj. Zaista imamo nameru da o temama o kojima govorimo damo pun doprinos, da se nešto pozitivno i desi. Prvo, što se tiče Zakona o prevozu tereta u drumskom saobraćaju, ponovo se vraćam na član 6, da još jednom podelim sa vama neke svoje dileme i razmišljanja. Znači, član 6. u svom drugom i trećem stavu kaže – licenca za prevoz je neprenosiva, osim u slučaju statusnih promena, spajanja i pripajanja domaćeg privrednog društva. Moje pitanje i ono što je pokušaj vezano za amandman koji smo dali, jeste da se posle reči: „pripajanja“ dodaju reči: „i nasledstva u prvom naslednom redu“. Šta to znači? Znači, moje pitanje vama je sledeće. Ako je vlasnik određene firme, tj. kompanije koja ima, recimo, 100 kamiona, otišao u penziju i hoće da prepiše 50 kamiona sinu, a 50 kamiona ćerki, ili 80 jednom detetu, a drugom 20, postavlja se pitanje – da li i jedno i drugo dete posle nasleđivanja tih kamiona ili nepokretnosti imaju pravo da naslede i licence, dozvole i sve drugo što im pripada, ili nemaju? To je odgovor koji treba da mi date. Što se tiče prevoza putnika, otvoriću tri teme. Mislim da je član 41. Zakona, poštovana ministarko, jako važan. On se tiče predloga koji se odnosi na tačku 3. Evo, pokušaću i da pročitam član, pa ćemo da porazgovaramo o tome. Znači, licenca za pružanje staničnih usluga izdaje se sa rokom važenja od pet godina. Licenca za pružanje staničnih usluga izdaje se privrednom društvu, drugom pravnom licu ili preduzetniku ako ima:1) poslovni ugled, 2) sedište na teritoriji Republike Srbije, 3) u vlasništvu autobusku stanicu koja ispunjava uslove propisane ovim zakonom i propisima donetim na osnovu ovog zakona. Pokušaću na primeru Užica da vam objasnim koliko je važan ovaj amandman gde mi predlažemo da se pored termina vlasništvo unese i termin zakon. Zbog čega? Svi znate da je u Užicu osamdesetih godina i ranije, ali i devedesetih firma „Raketa“, koja se bavila i prevozom putnika i prevozom robe, odnosno tereta, bila jedna od najboljih firmi na prostoru bivše Jugoslavije koja se bavila tim poslovima. Došle su sankcije, došli su ratovi, došli su problemi i od preduzeća koje je zapošljavalo od 600 do 800 radnika, „Raketa“ je počela da propada, počeli su otkazi, nema posla itd, itd. Došli smo do perioda kada je u privatizaciji 2001, 2002. i 2003. godine „Raketa“ promenila vlasnika. Vlasnik koji je kupio akcije uložio je silan novac. Dakle, posle nekoliko godina, kada ste mogli da vidite autobuse koji su pohabani, koji su pokvareni, koji su nebezbedni, počeli su da se pojavljuju autobusi u gradu koji su ispunjavali sve veoma velike standarde i uslove i svi smo mislili da je rešenje problema i građana i zaposlenih u „Raketi“ na pomolu. Zbog problema u funkcionisanju nekih drugih firmi, taj vlasnik koji je kupio „Raketu“ je na kraju došao u situaciju da proglasi stečaj. Jedna po jedna firma je počela da propada i tako je i „Raketa“ došla u problem. Izgubili smo prevoz i negde 2005/2006. godine došlo je do kulminacije tih problema. Poštovana ministarko, ukazujem na taj problem da je jako važno, a o tome sam govorio i u načelnoj raspravi, da se Ministarstvo uključi i da pomogne lokalnim upravama po pitanju izbora prevoznika, po pitanju raspisivanja tendera, po pitanju zaštite građana u svakom smislu, pa i bezbednosti kvaliteta prevoza, da se ne bi dešavale ovakve stvari kao što su se dešavale u Užicu. Znači, u tom trenutku kada „Raketa“ propada oko 500 ljudi ostaje bez posla, a građani ostaju bez prevoza. Ako nemate rešenje da ili na lokalnom ili na regionalnom nivou imate prevoznika koji rešava probleme, onda imaju probleme pre svega građani i dolazite u situaciju da ne možete da funkcionišete. Grad u tom trenutku povlači određene poteze, raspisuju se tenderi, ali nemate kvalitetnu ponudu da se zadovolje potrebe. Dakle, mislim da kolege poslanici i pozicije i opozicije razumeju o čemu govorim, jer se takva situacija u tom periodu dešava i u Kragujevcu i u Šapcu i u Valjevu i u Novom Pazaru i u Vranju i u mnogom drugim mestima. Znači, u tom trenutku mi ne možemo da raspišemo bilo kakve tendere jer nemate bilo koga u okruženju koji može da vam zadovolji neke potrebe. Da ne govorim šta se dešava u Požegi, Bajnoj Bašti, Čajetini i ostalim mestima gde je „Raketa“ ranije funkcionisala. Desilo se sticajem okolnosti da su firme „Zlatan Rajzen“ i „Gaga“, koje su iznikle iz „Rakete“, koje su preuzele određen broj ljudi itd, počele malo po malo da jačaju, počele su malo po malo da ostvaruju tu svoju ulogu, počele su da zajedno sa lokalnom upravom rešavaju probleme. Dalje, desilo se da je grad Užice uspeo upravo zbog toga što smo želeli da imamo monopol nad linijama, peronima i stanicom. Mi smo određen deo potraživanja koji smo imali od „Rakete“ za građevinsko zemljište itd. stavili na jednu stranu, uložili smo još nešto novca i kupili smo autobusku stanicu, odnosno deo autobuske stanice. Država je bila vlasnik perona i dela autobuske stanice i mi smo iz tog razloga mogli da raspisujemo tendere. Poštovana ministarko, mislim da je u redu da me bar vi ispratite, da me čujete o čemu pričam, jer je tema važna i odnosi se na hiljade ljudi, nije samo vezano za Užice i za ove probleme, pa je red da me čujete. Znači, od tog trenutka razni modeli raspisivanja tendera su postojali i bilo smo prinuđeni da vlasništvo stanice, koje smo ostvarili 2007. godine, stavimo na raspolaganje i u funkciju ljudi koji su vršili prevoz. Pokušali smo i raspisivali smo tendere na pet godina, sa raznim modelima i tražili smo sigurnost i za građane i za prevoznike, a u ovom slučaju to je bio „Zlatan Rajzen“. Firma je godinama funkcionisala, jačala, bila je u interesu i ljudi i zajednice, nebrojeno prevoza invalidnih lica, penzionera, sportskih klubova, raznih udruženja itd, potrebe se nisu brojale. Došli smo u situaciju da je ta firma jačala. Kažem, imala je sigurnost, i ona i grad. Vremenom, sada dolaze neki drugi vetrovi, raspisuju se neki drugi tenderi, dolazite u situaciju da lokalne uprave lutaju, prvo imaju jedan koncept, raskidaju ugovore ili poništavaju, bez pravnog osnova. Sada je veliki problem u gradu Užicu što je posle raspisanog tendera posao dobila firma iz Bečeja. Ako nastavimo ovo što mi je drugo i treće važno, o čemu hoću da pričam, ne znam kakva je bila konkursna dokumentacija, ali dolazimo u situaciju, ako vi insistirate na tome da se kao uslov za licencu, a kasnije za ponudu kaže da će starost autobusa biti 23 godine, pitanje je da li lokalna uprava može da raspiše drugačiji tender i da traži autobuse koji su po potrebi ljudi, koji imaju kvalitet. Mi smo u amandmanu predložili da autobusi ne budu stariji od 12 godina. Ako ta firma iz Bečeja dolazi na tržište, a vi insistirate i dalje da jedan autobus znači jedan zaposleni, to znači da će u Užicu 80 ljudi ostati bez posla u sledećih mesec-dva dana. Na stranu to što postojeći prevoznik ima ugovor do februara, a ovde se planira da se novi ugovor primenjuje od oktobra. Na stranu mnoge druge stvari, 80 ljudi ostaje bez posla. Namerno sam hteo da napravim tu hronologiju. Ostalo je 90-ih godina 500-600 ljudi bez posla, pa onda 300 i nešto ljudi je bilo u nekim drugim reformama, kasnije, opet, u nesigurnosti, zaposleni nisu zaposleni, prijavljeni – nisu prijavljeni, itd, itd. Sada dolazimo do toga da će ponovo ljudi biti otpuštani. Ako ne budete ispoštovali naše amandmane, samo u Užicu odmah imate problem. Vlasnik stanice je grad Užice, u zakupu sa firmom „Zlatan Rajzen“. Kako će firma koja iz Bečeja eventualno dođe u Užice ispuniti uslove da može da koristi autobusku stanicu kada je zakupac neko drugi? Znači, u ovom slučaju, oni ne ispunjavaju uslove. Da ne pričam o tome da oni ne ispunjavaju uslove što nemaju ni servis, što nemaju nikakve druge uslove koji se ovim zakonom predviđaju. Ako nastavite da insistirate na tome da jedan autobus koji je star 23 godine bude element u ponudi, kako mislite da lokalne uprave onda mogu da traže kvalitet za svoje građane za prevoz? Mi smo taman došli do toga da smo ojačali firme, i „Zlatan Rajzen“ i „Gaga“, da mogu da funkcionišu, da ispunjavaju sve uslove i potrebe građana i sada neko, a vidim da su to pojedinci, sa svojim nekim kalkulacijama, potpuno urušavaju taj koncept i dovode u problem desetine i stotine radnika koji će opet biti u neizvesnosti i opet biti bez posla. Opet će građani Užica imati autobuse od 20 godina na ulicama i biće sve u redu. Moja dilema se dalje tiče postupanja lokalnih uprava i ono što mislim da treba da zavredi vašu pažnju, ako imate ovakve zakonske predloge, ako imate lokalne uprave koje nisu kadre i nisu osposobljene da rešavaju ovakve probleme, ministarstvo se mora uključiti. Morate čuti i predstavnike vlasti i predstavnike firmi koje su radile, morate uvažiti očigledno okolnosti koje jesu važne za ljude, a ne donositi samo zakone i praviti se da je sve u redu, a na terenu će biti propast. Ako sam vas pohvalio za kaznenu politiku i smatram da će ove mere doprineti da se siva ekonomija, odnosno svi oni koji su do sada bili u sivoj zoni poslovanja u ovoj oblasti eliminišu, ja vas molim da i ovih nekoliko stvari bude predmet vašeg interesovanja i da u ovih nekoliko dana, koliko je to moguće, izbegnemo sve ove probleme koji su tu. Nije samo u pitanju puka priča o tome da li ima 100 miliona evra dobiti u sivoj zoni, pa će to ući u nečiji budžet, da li gradski, da li republički. Ovde nije samo tema ni to da li će biti prihoda za lokalne uprave od zakupa ili ne znam čega. Ovde se nameće osnovno pitanje – nekoliko stvari suštinski remeti funkcionisanje sistema i građani, ne samo Užica nego čitave Srbije, opet to podvlačim, će vrlo brzo doći u problem sa primenom ovog zakona. Znači, ako i dalje ostanemo u neizvesnosti koja se tiče i autobusa i godine starosti, kao i broja ljudi koji će biti zaposleni u tim firmama, i ako dalje budemo ostali na tome da se ne zna da li može da bude vlasništvo ili zakup na prostorima, tvrdim, a za Užice sam potpuno siguran, da će i u drugim gradovima Srbije doći do velikih problema. Bio sam svedok da upravo zbog tog nepoštovanja kontinuiteta na mnogim poslovima i na mnogim projektima u gradu na kojima smo radili dolaze neki ljudi koji imaju neke svoje posebne uglove viđenja, neke svoje vizije i urušavaju ono što je postignuto. Pozivam vas da na ovom primeru Užica, gde se sada, isključivo po nekim ličnim i partijskim interesima, dovodi firma iz Bečeja, razmislite koliko je to dobro i koliko će taj model ugroziti funkcionisanje prevoza i sistema i u drugim gradovima. Nemojte da firme koje su uspešne, koje su u poslednjih više godina, opet kažem, van politike, van svega, ojačale, koje su bile na raspolaganju građanima, koje su uspele da prevaziđu mnoge probleme, sada bacimo ponovo pod tepih, da bacimo u neke probleme i da građane, pre svega gradova, dovedemo u probleme. Njih pre svega interesuje kvalitet prevoza i cena. Malo pre sam otvorio temu i pitanje – ako biste pomogli lokalnim upravama da se kroz određene izmene članova ovog zakona uveže sistem, ako lokalna uprava potpiše ugovor o prevozu sa određenom firmom, da i javna preduzeća i ustanove i zdravstveni centar i škole itd, imaju obavezujuću ulogu, da se ponovo vratimo na iskustvo i modele 80-ih i 90-ih godina, da se sklapaju ugovori o prevozu radnika, dece, itd. Nama se dešava da u poslednjih 15-ak godina imamo plaćanje iz budžeta lokalnih uprava, državnih institucija, za ugovore o prevozu radnika, a ljudi paralelno putuju svojim autima, kombi prevozom itd, isplaćuje se novac na ruke i onda imate sivu zonu poslovanja. U 80-im godinama, ako imate ugovor lokalne uprave za prevoz sa nekom firmom, to znači i da škole i zdravstvene institucije i svi ostali moraju da ispoštuju te ugovore i da svoje radnike uključe sa ugovorima o prevozu sa tim preduzećima. Ako to imamo, ako imamo uključivanje penzionera, ako imamo uključivanje privrede, onda ćemo eliminisati i sivo tržište. To je način kako se rešavaju problemi.
Prošlo je 20 minuta. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ivana Stojiljković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Uvažena ministarko sa saradnicima, moram za kraj da kažem da je zaista bilo zadovoljstvo danas učestvovati u ovoj načelnoj raspravi, zato što nije baš čest slučaj da se i opozicija i pozicija usaglase oko jednog ovako ozbiljnog zakona i ne mislim da je to zato što idemo ka Evropskoj uniji, svakako da to jeste razlog, ali ne mislim da je to i jedini osnov zato što će te vrste promena da se dese, nego zato što je ovaj zakon pripremljen jako ozbiljno, zato što je stručno pripremljen i zato što će zaista doneti brze rezultate, a naravno i sve ostalo, to usaglašavanje sa propisima EU. Meni je jako žao što se na kraju pomenuo i moj grad Užice u kome, nažalost, bilo je problema ove vrste. Ja sam imala prilike da pričam sa stručnim licima iz ministarstva, baš o tom problemu, koji su rekli da je bilo tada ovakvog zakona u Užicu se ovo ne bi desilo tada kada je „Raketa“ propala i kada je takvo saobraćajno preduzeće koje je moglo još uvek dobro da radi, nije prosto moglo da se da nekom drugom na raspolaganje ili na zakup, ili da se nađe neko drugo rešenje, nego je otišlo u stečaj. Naravno, šta se i kasnije dešavalo, o tome sada ne bih, ali svakako bih pričala o tome da jesam za to da naša lokalna saobraćajna preduzeća imaju, u nekom smislu prednost. Meni je isto žao što u nekom smislu prednost. Meni je isto žao što naši prevoznici lokalni „Zlatan Rajzen“ ili „Gaga“ nisu dobili tender, ali prosto grad se morao negde pridržavati pravila o javnim nabavkama i da to ispoštuje. Naravno, ukoliko postoji sumnja da je nešto neregularno za to postoje nadležne institucije. Ja stojim čvrsto iza toga da to uvek treba i da se odradi. Ono što bih takođe želela da kažem jeste da su, malopre na neki način, malo teške optužbe bile da su to nečiji partijski interesi, dolazim iz vladajuće partije u Gradu Užicu. Moj interes to nije. Moj bi interes bio da su naši prevozni dole uzeli te linije. To ovako najiskrenije kažem i pretpostavljam da će kroz neko vreme možda i na nekom novom tenderu se ta greška ispraviti. U svakom slučaju ovaj zakon, ono što može da se kaže, jeste pokazatelj jedne dobre stručnosti, jedne jako radne i vredne grupe koja je ovo odradila, jer urađeno je u interesu svih i u interesu preduzetnika, odnosno prevoznika i u interesu korisnika ovih prevoza i u interesu države, koja je negde najviše gubila ovim nelegalnim prevozom, tako da ono što mene raduje jeste da je ovaj problem, odnosno ova oblast negde prepoznata kao jedan živ organizam koji se menja, koji prosto ovakve vrste problema koje je kolega napominjao, negde će ovakvim dobrim rešenjima zakona moći možda u svakodnevnim nivou da se rešavaju, tim podzakonskim aktima i naravno o fleksibilnošću koju je ostavio ovaj zakon. U svakom slučaju, još jednom sve pohvale i zavaljujem vam se na dobroj raspravi.
Poslaniče, vi ste istrošili svo moguće vreme koje ste imali. (Jovan Marković, s mesta: Replika.) Ne možete njoj da replicirate, govorila je stav SNS i to nema veze sa vama. Vidite šta ste vi govorili i nikome nije ni palo na pamet da replicira. Ima pravo na svoj stav, stav stranke koju predstavlja. Ne, bih ja sa vama. Vi ste rekli da žurite, pa ste mi prevarili jutros. Znači, od poslanika niko ne traži reč po članu 96. Ostaje mi samo da produžim rad Skupštine i posle 18.00 časova da bi doneli zakone iz dnevnog reda ove sednice. Posle pauze ćemo raditi i drugi zakon. Poštovani narodni poslanici u skladu sa članom 98. stav 4. Poslovnika zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 10. i 11. dnevnog reda. Ujedno, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine određujem pauzu koja će trajati do 15,00 časova, a onda nastavljamo sa raspravom po sledećem paketu zakona, obrazovanje je u pitanju. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici prisustvuje dr Srđan Verbić, ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, kao i njegovi saradnici iz Ministarstva. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o udžbenicima i Predlogu zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju i Predlogu zakona o izmeni Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Da li predstavnik predlagača ministar Srđan Verbić želi reč? Izvolite.
Poštovani poslanici, poštovana predsedavajuća, ja bih prvo obrazložio ova dva, uslovno rečeno, kratka zakona. Predlogu zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju koje se odnose na broj ispitnih rokova, odnosno na broj SP bodova koji je potreban za prelazak u sledeću školsku godinu i na apsolventski status. Ono što je bilo pitanje već duži niz godina, da li bi trebalo Zakon o visokom obrazovanju da se bavi pitanjima kao što je broj ispitnih rokova ili ne, je do sada rešavano, pre svega, na taj način da stavimo do znanja svima da broj ispitnih rokova ne sme da bude veliki i da bi za sve nas bilo dobro da broj ispitnih rokova bude četiri. Međutim, krajem prošle godine, dakle u oktobru prošle godine, u višednevnim razgovorima sa studentima, nakon čega je Vlada donela zaključak gde su spomenuta i obećanja koja je Vlada dala, da će broj ispitnih rokova biti rešen tako da više ne bude definisan samim zakonom, već da se ostavi samostalnim visokoškolskim ustanovama da o tome odlučuju. To je sada pred vama na dnevnom redu, takav jedan predlog, dakle, predlog Ministarstvaprosvete, nauke, tehnološkog razvoja, odnosno Vlade Srbije, jeste da se aktima samostalnih visoko obrazovnih ustanova, definiše broj ispitnih rokova. Prošle godine smo govorili o tome da 48 bodova i ako jeste manje od onoga što su naša realna očekivanja i onoga što Bolonjski proces podrazumeva, zaista jeste veliki broj bodova i na većini naših fakulteta, 48 bodova jeste nesrazmerno veliko, i s obzirom da smo ranijih godina dozvoljavali da se u sledeću godinu prelazi sa 48 bodova, ostaje nam nedoslednost ukoliko budemo sada insistirali da to bude 60. I konačno, ovim utvrđujemo granicu, odnosno završnu godinu kada studenti mogu da računaju na apsolventski staž. Drugi zakon koji predlažemo je zakon o izmenama i dopunama Zakona o osnovama obrazovanja i vaspitanja, koji sadrži samo jedan član i koji se tiče uslova za odlazak u penziju prosvetnih radnika. Kako sada stoji u Zakonu o osnovama sistema, uslovi za odlazak u penziju, po ovom zakonu su oštriji nego po Zakonu o radu i nema potrebe da ovaj zakon ne dozvoli neka prava koja je Zakon o raduveć dozvolio, tako da prosvetni radnici, prema ovom predlogu zakona dobiće mogućnost da se odluče da li će otići u penziju kada ispune jedan od dva uslova, to je 65 godina starosti i 40 godina radnog staža, ili kada ispune oba uslova. Činjenica je, da bi zaposleni u prosveti koji bi bili prinuđeni da odu odmah po ispunjenju jednog od ta dva uslova, bili uskraćeni za 0,34% penzije za svaki mesec ne ispunjavanja onog drugog uslova. Tako da smatramo da ovaj zakon treba uskladiti sa Zakonom o radu pre 1. septembra, kako bismo prosvetnim radnicima omogućili ono što im već Zakon o radu dozvoljava. Treći zakon koji se danas nalazi na dnevnom redu, jeste potpuno novi zakon o udžbenicima. Ja, u ime Ministarstva prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, mogu da izrazim veliko zadovoljstvo da smo napravili potpuno novi zakon o udžbenicima koji ispravlja veliki broj nedostataka koje smo videli kroz iskustvo sa primenom prethodnog zakona u prethodnih nekoliko godina. Ono čime posebno mogu da budem zadovoljan kod zakona o udžbenicima, to je najšira moguća saglasnost svih zainteresovanih strana za izmene koje donosi ovaj novi zakon. Takva saglasnost, taj nivo saglasnosti je, pre svega, značajan zbog toga jer konačno osigurava da ono što stoji u zakonu da će zaista biti primenjeno na najjednostavniji i najefikasniji način. Ja bih malo detaljnije obrazložio šta nam Zakon o udžbenicima donosi. Prethodni Zakon o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima je usvojen 2009. godine i u tom trenutku je očigledno izostala detaljnija analiza efekata. Kakvi će biti efekti, pre svega finansijski efekti ovoga zakona? Sada znamo, posle rada na ovom zakonu, koliko je takva procena efekata komplikovana i teška. Tako da nam je potpuno jasno zašto se dogodilo da imamo nekoliko vrlo krupnih nedostataka ovog zakona. Dakle, Zakon iz 2009. godine evidentno nije uspeo da reši problem dostupnosti kvalitetnog udžbenika. Dostupnost udžbenika, odnosno ne dostupnost udžbenika se posebno ogleda u tome da učenici srednjih škola, a posebno srednjih stručnih škola nemaju udžbenike ili imaju udžbenike koji su odobreni davno, 90-tih godina ili čak 1988. godine od kada datira naš najstariji udžbenik koji je i danas u upotrebi. Druga ciljna grupa, vrlo važna kategorija učenika koja nema udžbenike, jesu pripadnici nacionalnih manjina, naravno to ne važi za sve nacionalne manjine, ali za neke ni dan danas nemamo udžbenike i svi smo svedoci da je to vrlo često postavljeno pitanje u ovom domu - kada ćemo imati udžbenike za sve đake, za sve jezike nacionalnih manjina koji se u školi koriste? Drugi veliki problem ovog sada važećeg udžbenika koji smo nastojali da što bolje izmenimo kroz predlog ovog novog Zakona o udžbenicima jeste problem nedovoljne transparentnosti u pripremi, odobravanju i izboru udžbenika, kao i moguće korupcije u ovom procesu. Mi smo tokom prethodnih godina imali veliki broj primedbi, kako Agencije za borbu protiv korupcije, tako i nezavisnih tela koja su se bavila analizom obrazovnog sistema gde su vrlo često ukazivali na to da je upravo način odobravanja i izbora udžbenika uzrok velikog broja koruptivnih radnji. Treći važan problem, a za nas pri izradi ovog zakona izazov koji treba rešiti, jeste problem nedovoljne zaštite porodičnog budžeta. Za analizu ovih nepovoljnih efekata nam nije neophodno da imamo bilo kakvu detaljnu analizu, već je dovoljno da oslušnemo šta govore roditelji koji su pred svaku školsku godinu suočeni sa vrlo visokim cenama udžbeničkih kompleta i sa njihovim nezadovoljstvom, ne zato što su pojedinačne knjige previše skupe, već pre svega nezadovoljstvo što postoji toliko knjiga koje se u školi ne koriste. Predlogom ovog zakona želimo da rešimo upravo taj problem, odnosno da se napravi mnogo bolji plan udžbenika gde bi se praktično eliminisali svi oni naslovi za koje komisija koja je za to nadležna proceni da se ne koriste u školi ili se ne koriste na pravi način. Ono što će, takođe, biti rešeno novim planom udžbenika, sem toga da li je nešto neophodno ili ne, je i preporučeni obim udžbenika, jer kao što i sami znate mnogi udžbenici su preobimni, ne po sadržaju koji nude, već po tome koliko se taj udžbenik koristi. Mnoge lekcije se apsolutno ne otvaraju u tim udžbenicima i mislimo da je zadatak komisije koja bude radila plan udžbenika da što bolje proceni za svaki udžbenik preporučeni obim, što ne znači da će bilo ko biti ograničen tim preporučenim obimom. Može udžbenik da bude i bitno obimniji od toga, ali se maksimalna cena udžbenika računa u odnosu na preporučeni obim, tako da svaki izdavač ima mogućnost, ukoliko nalazi tu svoju računicu, da neki udžbenik bude obimniji, ali da to može da nadoknadi iz nekih drugih izvora. Mi naravno kao predlagači nemamo ništa protiv takvog stava i takve namere izdavača. Ono što je važno napomenuti jeste da se ovim Predlogom zakona ne ograničava broj izdavača za koji smo više puta govorili u ovom domu da je previše veliki. Imali smo 79 licenciranih izdavača, ali samim tim što 79 izdavača može da dobije licencu, to upućuje na to da tu licencu nije teško dobiti. Ovoga puta nećemo ograničavati učešće u javnom pozivu samo za izdavače koji imaju licencu da izdaju udžbenike, dovoljno je samo da su registrovani za izdavačku delatnost, ali će zakon uticati na to da bude manje izdavača, pre svega, na osnovu toga što očekujemo od svih onih koji se pojave na javnom pozivu da snose i bitno veću odgovornost za izdavanje udžbenika na jezicima nacionalnih manjina, za niskotiražne udžbenika, dakle tamo gde nema velikog profita. Jedini način da sami izdavači budu svesni svih svojih obaveza jeste da prvo provere koliko je njihov udžbenik zaista po ukusu nastavnika. Zbog toga postoji ograničenje da udžbenici koje odabere manje od 5% nastavnika ne mogu biti korišćeni u nastavi u tom ciklusu. To ne znači da možemo imati 20 izdavača jednog istog udžbenika za isti razred osnovne škole. Taj broj je ograničen na šest, tako da u svakom slučaju ne može biti više od šest izdanja, odnosno šest verzija udžbenika za jedan isti predmet u istom razredu. To ograničenje omogućava zajedno sa izborom udžbenika na svake četiri godine, za razliku od prethodne prakse da se biraju svake godine, drastično povećava mogućnosti da se udžbenici nasleđuju. To je jedan od najvažnijih i najčešće pominjanih argumenata roditelja. Niko ne želi da svake godine kupuje nove udžbenike. Vek jednog udžbenika kao knjige je bitno duži. Smatramo da je četiri godine sasvim primereno. Za četiri godine će većina učenika u školi ili u porodici nasleđivati taj udžbenik. Ono što još treba napomenuti jeste zaštita porodičnog budžeta na taj način što nastavnici više neće moći da zahtevaju dodatni nastavni materijal. Dakle, oni udžbenici koji nisu odobreni od strane Komisije za akreditaciju udžbenika mogu da se koriste, ali niko od nastavnika ne može da zahteva od roditelja da takve udžbenike koriste. Naprotiv, takav zahtev bi po ovom Predlogu zakona bio kažnjiv. Mi za ovaj zakon imamo prilično široku lepezu zainteresovanih strana. Dakle, to su svakako roditelji, to su izdavači, to su nastavnici. Oni koje nažalost nijedan dosadašnji zakon nije tretirao na adekvatan način, a moram da priznam neće ni ovaj, to su učenici. Dakle, učenici su u procesu izbora udžbenika, nigde ne pitaju za svoj izbor. To vidimo kao sledeći veliki cilj, onoga trenutka kada budemo bili u mogućnosti da pitamo same učenike da biraju udžbenik po kojem će sami raditi, to će značiti sledeći veliki kvalitativni skok. Mi smo sasvim svesni da u ovom trenutku ne možemo da uključimo učenike na taj način, ali baš zato smo predvideli uvođenje elektronskog dodatka, digitalnog dodatka koji jeste zapravo besplatni dodatak na ono što je već udžbenički komplet i koji bi trebalo da bude najdinamičniji, tj. onaj deo udžbeničkog kompleta koji se najčešće menja, koji se najbolje prilagođava učeniku i gde konačno učenici mogu da kažu svoje mišljenje koje će vrlo brzo, nadamo se, neko uvažiti i napraviti novu, bolju verziju elektronskog dodatka koji bi u dogledno vreme postao i prvi digitalni udžbenik na našem tržištu. Tako da smatramo da uvodeći elektronski dodatak na ovaj način otvaramo širom vrata elektronskim udžbenicima. Moram da naglasim mi ovo sve radimo zbog samih učenika, da bi učenici naučili kako da koriste knjigu, da bi učenici imali najviše koristi od ovoga i zato mi ostali moramo da pravimo kompromis. Samo želim da napomenem da u odnosu na prethodni zakon gde se reč „učenik“ pominjala 12 puta, u ovom zakonu se reč „učenik“ pominje 50 puta. To ne mora da bude merilo, ali zaista ovaj zakon jeste namenjen učenicima i vrlo smo optimistični da će efekti ovoga biti vidljivi već sledeće školske godine kada će srednje stručne škole dobiti priručnike koje do sada nisu mogle da imaju i kada će biti raspisan konkurs za sve nedostajuće udžbenike, dakle, sve ono što danas vidimo da na tržištu ne postoji. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Anamarija Viček.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege i koleginice narodni poslanici, volela bih u nekoliko minuta da iznesem stav poslaničke grupe Saveza vojvođanskih Mađara. Pre svega bih samo jako kratko da se osvrnem na dva predloga zakona koja su kraća sada u ovom slučaju. Znači, to su zakoni o izmenama Zakona o visokom obrazovanju i Predlog zakona o izmeni Zakona osnovnog sistema obrazovanja i vaspitanja, a u preostalom delu vremena ću se osvrnuti detaljnije na Zakon o udžbenicima. Volela bih da naglasim da će poslanička grupa Saveza vojvođanskih Mađara glasati u Danu za glasanje za prihvatanje ovih zakona. Ono što je bitno da se pogleda ona, možda kratka i neznačajna izmena Zakona o visokom obrazovanju, treba da budemo svesni toga da je ipak izuzetno bitna ta stavka koja će u ovom slučaju dati veću autonomiju visokoškolskim ustanovama. Međutim, kao što sam i više puta već napomenula svaki put kada se radi o prihvaćenom zakonu koji je naizgled dobar ili koji se čini da je dobar, sve će se pokazati u praksi u tome kako se taj zakon bude sproveo. Zbog toga volela bih tu samo da naglasim da bez obzira na to koliko će sa tom autonomijom visokoškolske ustanove živeti, koliko će biti fer prema studentima. Prema mišljenju nekih studenata možda i ne bi bilo zgoreg da se odredi neki od - do, znači, najmanje četiri ispitna roka ili najviše toliko i toliko ispitna roka. Čisto zbog toga da ne bi bilo tu zloupotrebe te moći od strane visokoškolske ustanove. Drugi Predlog zakona o izmeni Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja je takođe po obimu jedna manja izmena, ali, međutim, takođe značajna izmena. Pošto se u ovom slučaju sad dešava usaglašavanje sa Zakonom o radu i kao u većini slučajeva kada dolazi do izmene nekih zakona u većini slučajeva se radi na izmeni da bi se usaglasio sa nekim drugim zakonom. Tu bih volela da naglasim da smo mi učestvovali u celokupnoj proceduri što se tiče javne rasprave o Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i tu smo izneli stav Saveza vojvođanskih Mađara, ne u vezi sa ovom tačkom, sa ovim članom, nego u vezi sa nekim mnogo kritičnijim članovima, odnosno sa članom koji se odnosi upravo na jezik obrazovanja i vaspitanja pripadnika nacionalnih manjina i ja se iskreno nadam da pošto je sad taj zakon malo ostavljen sa strane, takoreći, da će se malo doraditi. Iskreno se nadam da će naše sugestije koje smo pismeno u sklopu te javne rasprave dostavili ministarstvu, da će se te naše sugestije uvažiti i da će slično ovom periodu što smo čekali na zakon o udžbenicima, a isplatilo se to čekanje, iskreno se nadam da će čekanje na zakon o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja takođe biti veoma dobar za sve nas. Znači, naš je predlog, naša sugestija jeste da se ne zaboravina usklađivanje sa Ustavom Republike Srbije koji daje zajamčeno pravo na obrazovanje na jezicima nacionalnih manjina, odnosno na usaglašavanje sa ostalim bitnim zakonima za nacionalne manjine, kao što su Zakon o nacionalnim savetima, nacionalnih manjina i Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina. Kada smo već kod Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, volela bih sad da se nadovežem na Zakon o udžbenicima, pošto je prethodni zakon, odnosno trenutno važeći zakon, koji je donesen 2009. godine, zapravo donešen i izglasan u istom danu kao što je i trenutno važeći Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, što je bilo 2009. godine. Pošto onda u to vreme još nije bio izglasan Zakon o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, naravno da nije moglo ni da dođe do usaglašavanja ta dva zakona. Volela bih sada da izuzetno istaknem i naznačim da je tu došlo do izuzetno velike otvorenosti od strane Ministarstva kada smo mi pokušavali da damo sugestije u vezi sa ovim, odnosno sa usaglašavanjem sa Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Naime, treba da imamo u vidu da je Ustavni sud 2013, odnosno 2014. godine, kada se radila ocena ustavnosti u postupku za utvrđivanje neustavnosti, pod lupom gledao određene članove Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina i upravo je član 14, koji govori o odobravanju udžbenika, procenio kao ustavnim. Znači, mi u svakom slučaju, kada se radi o bilo kakvom drugom zakonu koji ima ingerencije za odobravanje udžbenika, moramo da se usaglasimo sa ovim zakonom, odnosno članom 14. Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Upravo ću se na ovaj deo Zakona o udžbenicima i osvrnuti u kasnijem izlaganju. Volela bih još da naglasim da je za Savez vojvođanskih Mađara izuzetno bitno da pratimo i da li određene pokrajinske institucije dobijaju određene ingerencije u Zakonu o udžbenicima, a to su Pokrajinski sekretarijat, odnosno Pokrajinski zavod, baš zbog toga jer u odobravanju udžbenika i oni igraju izuzetno veliku ulogu. I pored toga što je cilj novog Zakona o udžbenicima pre svega bilo povećanje kvaliteta i dostupnosti udžbenika svim učenicima, tu ima i jako, jako puno dobrih novina koje su izuzetno bitne za pripadnike nacionalnih manjina. Naime, kroz celokupni zakon se provlači i jezik i pismo na kojem se, na primer, udžbenik štampa, odnosno ingerencije nacionalnih saveta nacionalnih manjina su takođe naznačene. Tu bih volela takođe da istaknem da smo sproveli razgovor sa Ministarstvom o našim amandmanima koje smo predali upravo što se tiče odobravanja udžbenika. Svaki put kada se u zakonu označava da se traži pozitivno mišljenje nacionalnog saveta, naša sugestija je bila da se to ispravi na taj način kao što je to i u malopre spomenutom članu 14. Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Znači, da se ispravi na prethodnu saglasnost. Ukoliko to bude prihvaćeno od naše strane, onda će u tom slučaju ovaj zakon u potpunosti biti usaglašen sa Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Volela bih da istaknem neke novine koje se pojavljuju u ovom predlogu zakona. Naime, ako uporedimo Zakon o udžbenicima sa prethodnim, sada trenutno važećim Zakonom o udžbenicima, u obimu se možda i ne primećuju velike razlike. Međutim, u detaljima, u detaljno opisanim stvarima se i te kako vidi izuzetno velika kvalitetna razlika i to u pozitivnom smislu. Možda smo se malo uplašili čitajući prethodne varijacije nacrta, odnosno Predloga zakona o udžbenicima, kada smo videli da je izvađen termin „niskotiražni udžbenici“, pošto znamo da u tu grupu niskotiražnih udžbenika spadaju udžbenici koji se koriste u srednjim školama, a naročito u srednjim stručnim školama, odnosno udžbenici koje koriste učenici sa posebnim potreba. Treća grupa koja tu spada, to su udžbenici na jezicima nacionalnih manjina.Međutim, moram da kažem, moram da priznam da bez obzira na to što se taj termin „niskotiražni udžbenici“ možda ne pojavljuje u ovom predlogu zakona, ali u suštini svaka odredba koja se odnosi na pomenute tri grupe ovih udžbenika se apsolutno lepo poklapa i vidi se da se uzimaju u obzir i ti udžbenici. Jedna od interesantnih novina jeste da pored toga što se pojavljuje detaljan opis toga šta je konkretno udžbenik, šta je dodatak, šta su dodatna nastavna pomagala itd, pored toga pojavljuje se i elektronski dodatak kao obavezni činilac udžbeničkog kompleta. Mislim da je izuzetno bitno tu da istaknemo da je i do sada bilo elektronskog dodatka u nekim udžbenicima. Međutim, trebalo bi tu obraditi pažnju i možda to regulisati nekim pravilnicima koji će opisati tačne standarde udžbenika, da ti elektronski dodaci ne budu samo udžbenici u PDF formatu, jer onda to nema smisla. Možda će školska torba biti malo lakša, ali to neće stvoriti taj elektronski učeći okvir koji je potreban da bi učenik i kod kuće mogao da koristi taj elektronski dodatak u svrhu učenja. Ono što je takođe bitno, jeste da se pojavljuje mnogo detaljnije opisano šta su ti udžbenici sa prilagođenim sadržajem, odnosno formatom. Izuzetno je bitno da je javni izdavač, odnosno Zavod za izdavanje udžbenika bi bio taj kojem će biti naloženo da, ukoliko ne bude prijavljeno, da tako kažem, ukoliko ne bude konkurisalo, izdavač za izdavanje udžbenika sa prilagođenim formatom, odnosno prilagođenim sadržajem ili na jezicima nacionalnih manjina ili za srednje stručne škole, da će praktično javnom izdavaču biti naloženo to, a odredbama zakona, što je takođe izuzetno bitno, a do sada nije baš dobro funkcionisalo, i finansiranje i sufinansiranje izdavanja ovih udžbenika će takođe biti regulisano. Volela bih još da istaknem da se pojavljuje i lista udžbenika, u koju se uvršćuju svi udžbenici, odnosno pomagala koja su odobrena od strane Ministarstva, odnosno katalog je takođe izuzetno bitna stavka. Tu smo sad malopre čuli od gospodina ministra koja je razlika u odnosu na onu prethodnu varijantu, što znači da će ipak biti malo veći broj, pošto je u prethodnom nacrtu bilo tri po udžbeniku, a sada će biti šest. To je ipak malo veća varijanta za škole da odaberu ono što njima najviše odgovara. Međutim, tu se stavljaju sada u taj katalog i udžbenici na jezicima nacionalnih manjina, što je takođe naša jedna sugestija, da nema potrebe da se kod udžbenika na jezicima nacionalnih manjina gleda koliki procenat učenika koristi taj udžbenik, pošto jednostavno na jezicima nacionalnih manjina i ne može da se očekuje da ima više od tri udžbenika po razredu, odnosno po predmetu. Takođe bih volela da istaknem da je izuzetno bitna stavka ona koja uređuje cenu udžbenika. Možda će tu sada biti verovatno i polemike oko toga, jer ova odredba neće svakome, naravno, odgovarati. Ono što je bitno za našu poslaničku grupu, jeste da je prihvaćen naš predlog i da je stavljeno u nacrt zakona da udžbenik koji je prevod udžbenika sa srpskog jezika, odnosno koji je prilagođeni oblik, bilo da se radi o formatu ili sadržaju, ne može cena da bude veća od originala koji se objavio i odobrio na srpskom jeziku, što je izuzetno bitno upravo zbog toga je i postoji član koji određuje da ne bi trebalo da dođe do diskriminacije u oblasti korišćenja udžbenika. Volela bih još samo na kraju da naglasim još jednom da smo izuzetno zadovoljni saradnjom sa Ministarstvom što se tiče prihvatanja naših sugestija. Naravno, poslanička grupa SVM će glasati za sva tri zakona u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milena Bićanin.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre sa saradnicima, drage kolege, evo jednog zakona, reći ću, o kome svi znamo. Imamo iskustva, prosto zato što smo svi prošli sistem obrazovanja, a nemamo često baš priliku da pričamo o zakonima koji su nam, onako da kažem, i formalno po obrazovanju bliski. Pretpostavljam da će ova tema zaista pobuditi pažnju javnosti. Moram da kažem da smo imali dobru komunikaciju na odborima za obrazovanje. Danas smo u jednom zaista, rekla bih, korektnom i prijateljskom dijalogu razmenili neka mišljenja, ali smo konstatovali da je ovaj Predlog zakona koji se danas nalazi pred nama, kada spominjem Zakon o udžbenicima, da odmah kažem, značajne prepravke doživeo i da, samim tim, naravno, daje puno više nade da će problema biti manje, da će biti više uspeha. Ono nešto o čemu i dalje mislimo da li treba ovako ili onako, da li je rešenje apsolutno prihvatljivo, ja bih bila hrabra da prepustim i vremenu i iskustvu, nadajući se u ozbiljnost, naravno, vašu i Ministarstva koje vodite i ukupno značaj obrazovanja u ovoj zemlji. Nadam se da će primena ovog zakona biti adekvatno praćena i da će prvom prilikom, kada uočeni problemi budu onemogućavali kvalitetnu primenu dobrih članova zakona, da će i to biti promenjeno, jer stvari su tu da bi se menjale i da bi zaista napredovali. Inače, SDPS, zaista koristim ovu priliku da kažem, ima svoje programske dokumente koji se tiču obrazovanja. Mi smo ga usvojili još 2006. godine i za nas iz SDPS obrazovanje zaista mora da postane, da kažemo, motor razvoja ovog društva i obrazovanje zaista mora da postane javno dobro. U tom smislu naglašavam, možda za trenutak van teme, da se mi takođe zalažemo i za obavezno srednje obrazovanje, pa se nadam da ćemo, kao što je po Ustavu osnovno obrazovanje obavezno i besplatno, imati priliku da svoj obrazovni sistem nadgradimo i sa takvim ustavnim promenama koje ćemo uspešno realizovati. Kada pričamo u udžbenicima, šta reći na početku školske godine? Kakva je bila praksa? Pa, udžbenici su se nabavljali preko preplate, pravili su se ti nekakvi spiskovi, torbe su zaista bile preteške, mnogi od udžbenika nisu korišćeni i, naravno, to su sve detalji koji traže izvesnu analizu. Ono što sam ja negde govorila ljudima koji su nadirali u moju školu od početka septembra, branila sam se time govoreći - nisu moji đaci kupci, ne dolaze oni u školu svakodnevno da bi nešto kupovali, nego prosto da bi nešto naučili. Kao branu koju smo im postavili, to je bila, naravno, moja procena i nastavničkog veća i pre nego što je ovaj Zakon iz 2009. godine prethodni usvojen, pa evo, da kažem, i ovaj današnji koji ćemo svakako usvojiti, to je da smo mi na nastavničkom veću doneli odluku šta ćemo nabavljati mimo udžbenika i onog osnovnog udžbeničkog kompleta, upravo zato da ne bismo imali javašluk po školi i da ne bismo imali nezadovoljstvo roditelja, da bismo i na taj način zaštitili njihov porodični budžet i, naravno, da bi se nastavnici malo ozbiljnije pripremali za početak školske godine, na vreme se obaveštavajući i planirajući šta je ono čime oni treba da se bave i kojim sredstvima za rad, tako da kažem, da se služe i to je u našem slučaju zaista dalo dobar rezultat. Ako me pitate da li je bilo lako odolevati svim tim pritiscima, naravno da nije bilo. Inače, ja sam srednju školu završila bez ijednog udžbenika. To se uklapa, ministre, u onu vašu informaciju koju ste nam dali, ne samo danas, već i prošlog puta, da već od 1988. godine imamo veliki problem sa udžbenicima za srednje stručne škole. Moje srednje stručno obrazovanje je prošlo tako što su nastavnici diktirali. Moram da kažem, sećajući se da su oni to radili veoma ozbiljno jer drugog načina nije bilo, ali ne mislim da, evo, i 2015. godine i da svih godina do sada takva praksa treba da postoji jer meni se čini da to govori o našem nedovoljno odgovornom odnosu prema ukupnom stanju društva prema ekonomiji, koja je alfa i omega svega što čini, da kažem, jedno društvo, a sve ostalo dolazi kao jedna odlična i neophodna nadgradnja. U ovom zakonu o udžbenicima izdvojila bih tri ključna momenta o kojima se zakon stara i koje želi da implementira, a to je pre svega dostupnost udžbenika. Tu ne mislim samo na učenike osnovnih škola, ne mislim samo na učenike srednjih stručnih škola. Zanemarujemo često učenike umetničkih škola, zanemarujemo decu sa posebnim potrebama, zanemarujemo nacionalne manjine, naravno, tu je i obrazovanje odraslih. Mene jako raduju ova rešenja koja omogućavaju da nacionalne manjine, kao građani Republike Srbije, naravno, ostvare svoja Ustavom zagarantovana prava na dostupno obrazovanje na jedan kvalitetan način, da bismo i one probleme koje imamo na taj način skrajnuli i da bismo omogućili jednu aktivnu saradnju, dobar suživot i ukupan prosperitet. Ono drugo što mene posebno interesuje i to ja uvek kažem, to je pitanje kvaliteta. Mislim da je ovaj član 15, koji govore o tome da udžbenici moraju da prate standarde kvaliteta, od apsolutne važnosti jer možemo mi da imamo sve odlične procedure i da budemo apsolutno bez ikakve brige da li će se pojaviti neki mogući oblici korupcije ili ne, ali ako nemamo dobre parametre, dobre standarde koje jedan udžbenik treba da prati i koji moraju da budu u njegovoj sadržini, mi, na kraju krajeva, nećemo uraditi ništa. U velikoj meri kvalitet udžbenika, naravno, zavisi i od samih autora udžbenika. Autori udžbenika su naše kolege. To su ljudi koji rade u praksi, koji su svoju nagomilanu praksu poželeli i da na izvestan način i materijalizuju i koji se kao takvi svima nama preporučuju kao značajni autoriteti u ovom poslu kojim se svi ukupno bavimo. Kada govorimo o korupciji, naravno, bolna tema ovog društva uopšte, ja sam rekla danas na skupštinskom odboru, ova država ima zakone, ova država ima mehanizme. Tamo gde fali, hajde da dogradimo, ali prosto, da nam ne bude to uvek omča oko vrata i da to ne bude neki jaz koji nas sprečava da mislimo racionalnije i da se ponašamo uspešnije plašeći se od te zmije koja može da nas ujede, a na kraju krajeva mi odlučujemo da li to hoćemo ili nećemo. Tačno je da se u zakonu spominje da učenici biraju udžbenike, i sami ste rekli, a i sami smo svedoci toga da udžbenike učenici uopšte ne biraju. Kada će doći taj trenutak? Verovatno jednog dana, ali ja ne mislim, na kraju krajeva, da će doći skoro. Samo žalim što se mišljenje učenika mnogo značajnije ne uvažava. Decu pitamo, ali, prosto, to njihovo mišljenje nema dovoljno legitimnosti i ne dajemo mu dovoljno težine kada treba nešto da se konačno proceni. Deca će reći – torba je teška, u tu torbu stane mnogo knjiga, a na kraju krajeva, ono što je i za decu i za roditelje jako važno i što je najveća briga, to je kvalitet obrazovanja koji stičemo sa tim teškim torbama i debelim novčanicima kojima moramo te knjige da platimo. Što se tiče roditelja, oni, naravno, finansiraju. Roditelji finansiraju. Vi ste danas na Odboru za obrazovanje rekli da, realno, pojedinačna cena udžbenika nije visoka. To je tačno. Ali, ja bih negde dodala da je uglavnom ta cena pojedinačnog udžbenika u rangu jednog privatnog časa. Mi privatnih časova imamo onoliko i pitanje je zašto imamo toliko privatnih časova, zašto roditelji moraju da na taj način sufinansiraju postignuća i očekivani rezultat i uspeh svoje dece. Volela bih da ovaj zakon u tom smislu nešto popravi, a mislim da ima članova zakona koji će nam značajno i pomoći. Što se tiče nastavnika, a to je taj, da kažem osnovni triling u tom lancu učenici, roditelji, nastavnici. Nastavnicima je udžbenik sredstvo za rad, ono je osnovno sredstvo za rad. Naravno, značajno se razlikuje njihovo ponašanje iz vremena kada nisu morali da biraju udžbenike i kada imate taj jedan, a verujte ja sam ga doživljavala kao mimo mene. Znači, mene taj udžbenik, pravo da vam kažem, uopšte nije puno ni interesovao, jer ja se ni na koji način nisam pitala. Znala sam da me niko neće ni pitati i to što dobijem u šestom razredu, to mi je, pa ću ja sada da vidim šta ću i kako ću. Daleko je bolja situacija od 2002. godine kada su nastavnici mogli da pitaju, kada su njihove stručne kompetencije mogle i na ovaj način da budu proverene. Ne zaboravimo da je država ulagala u stručno obrazovanje nastavnika na razne načine. Mnogo novca je uloženo i zaista je u redu da nastavnici donose značajnu procenu, ali sada ću biti kritična i prema njima, vrlo je u redu da kada određuju šta će biti udžbenički komplet, recimo, za nastavu srpskog u petom razredu ili bilo koji drugi predmet, nisam ništa u pežorativnom smislu pomenula srpski jezik, da to i koriste. Tu mi zaista imamo jedan veoma ozbiljan problem. Imamo nastavnike koji i dan danas diktiraju. Zašto? Zato što su odlučili da je to dobar način da bude mir na času, jer deca znaju da ih oni pitaju iz tih beležaka. Znači, ima mir na času, nema problema sa disciplinom. Nesretna deca se onda bace na te svoje sveske, uče iz svezaka i prosto su uskraćeni za iskustvo korišćenja udžbenika. Za iskustvo manipulisanja knjigom, za iskustvo traženja znanja mimo onoga što mi je nastavnik saopštio. To je jako pogrešno. Vidim da je jednim članom zakona predviđeno da će škole i direktor biti kažnjeni ukoliko nastavnik ne koristi udžbenik. Naravno, da direktorima neće biti lako i do kraja da to utvrde, ali uz pojačane aktivnosti koje se u školi zovu instruktivno pedagoški rad, direktori će moći sa češćim obilaskom časova da imaju jedan značajniji uvid u to da li se ti udžbenici koriste. Osim toga ako je predviđena i neka, a jeste predviđena i kazna u novčanom vidu, prosto mislim da će to biti opomena. Ne želim da iko bude od nastavnika kažnjen, ali mislim da treba da bude opomena, jer ta praksa zaista nije dobra. Saradnja ostalih institucija u procesu pravljenja planova udžbenika, liste kataloga i svega što je tema Zakona o udžbenicima, a naravno institucije su Nacionalni prosvetni savet, Zavod za unapređenje, Pokrajinski sekretarijat za obrazovanje, Zavod za obrazovanje srednjih stručnih škola, odnosno obrazovanje odraslih, zaista imamo puno mesta. Ono što ja negde očekujem jeste da će ovaj zakon unaprediti i profesionalnu saradnju između ovih veoma važnih institucija našeg obrazovnog sistema. Malo bih prošla kroz par članova zakona. Pohvaljujem ono što se tiče odluke šta je osnovni udžbenički komplet. Znači, šta je udžbenik, šta je drugo nastavno sredstvo. Ovde jeste navedeno na šta se to odnosi. Rekla bih da je dobro što su ta dodatna nastavna sredstva, didaktička nastavna sredstva i didaktičko igrovna sredstva, priručnik i nastavni plan, prešli u ovu drugu stranu. Prešli su u dokument koji se u osnovnim školama i srednjim školama zove godišnji plan rada. To je dobra mera da nastavnici dobro promisle šta žele da koriste. To je dobar tajming, jer godišnji planovi rada se usvajaju do 15. septembra. To je vreme nakon koga će biti održavani ostali sastanci, savet roditelja i roditeljski sastanci, gde će roditelji moći u jednom zaista pravom tajmingu da dobiju informaciju šta je ono što moraju deca da nabave, a šta je ono o čemu će se škola postarati, što neće ići na teret roditelja i što će postati deo jednog važnog mesta u svakoj obrazovnoj instituciji, a to je biblioteka. Bojim se da se nismo puno bavili pitanjem biblioteka, da se nije dovoljno ulagalo u bibliotekački fond, a verujte mi ako imate dobar prostor, opremljen adekvatnim knjigama, priručnicima koji koriste nastavnici, pomognuti raznim sredstvima informacionih tehnologija, to može biti jedna baza znanja u školi koja će se kasnije distribuirati po učionicama. Član 9. koji predviđa da finansiranje udžbenika sredstvima budžeta Republike Srbije, bila bih puno srećnija kada bi naša Vlada mogla da se obaveže pa da kaže da će Vlada donositi odluku o finansiranjima bez ovoga može. Međutim, razumem da je ovo sada jedna okolnost koja je u velikoj meri, rekla bih pre svega realna. Znači, naše ekonomske prilike su takve kakve su. Obavezati se na ono što ne možete da uradite, napravićete veću štetu, izgubićete poverenje. Ako ste sebe obavezali kroz jedan zvaničan dokument, to govori da imate plan, da imate ideju, da imate razloge zbog kojih hoćete nešto da menjate, hoćete da pomognete i ne želim da sumnjam da će i ova i bilo koja vlada u budućnosti tu svoju obavezu skloniti po strani, već da će činiti u ukupnom naporu sve da budemo bogatija država i da na svaki način možemo obrazovanjem na mnogo ozbiljniji način da potpomognemo. Kod utvrđivanja plana udžbenika, a prvo bih da dodam ovo kod Vlade. Drago mi je koliko god se posvećuju u toj odluci podršci u nabavci knjiga oni kojima je to kao socijalna podrška neophodno, kada se tiče osnovnog obrazovanja, srednjeg, toliko isto pohvaljujem opredeljenje da se takvi napori čine i prema nacionalnim manjinama i prema deci sa posebnim potrebama. Prosto, svi smo mi građani ove zemlje i svi moramo, da kažem tu reč koju baš ne volim da konzumiram, prava koja su nam Ustavom zagarantovana. Plan udžbenika se pravi na relaciji Zavod za unapređenje i Nacionalni prosvetni savet, pa mislim biće dobre prilike da konačno konstituišemo i taj Nacionalni prosvetni savet koji će u punom kapacitetu odraditi svoj posao, jer vidim da ovde ima puno mesta i puno svrhe. U članu 14. tačka 4. preporučen broj strana, mislim da je jako dobrošto je prevaziđeno rešenje iz prethodnog zakona kada je ta odluka bila daleko rigidnija. To nije dobro, nije neophodno, ali onome ko bude pravio, ko bude bio na listi ocenjivača i ko se bude bavio analizom i davanjem preporuke za štampu, odnosno prolazne ocene, taj će jako dobro moći na osnovu svoje stručnosti da proceni da li je taj broj strana zadovoljavajući. Naravno, da je dobro što je prihvaćeno mišljenje svih nas iz odbora da u katalog udžbenika treba da uđe značajno manji broj od onih 15, a sada je to pet, međutim, ja ministre mislim da je vreme za pripremu udžbenika u slučaju donošenja novog plana, a ovde je napisano ne može biti kraće od 60 dana, mislim da je taj rok kratak. Mi smo komisiji koja treba da da stručno mišljenje o tim udžbenicima konačno dali rok 90 dana. Ne verujem, oni će se baviti većim brojem uvida, jer ovde neko sam za sebe priprema jedan ili dva ili već koliko, ali prosto mislim da u tom smislu treba nešto promeniti i ja sam u tom smislu uložila jedan amandman. Danas sam na Odboru za obrazovanje kada se tiče člana Zakona 20. rekla da izjava, naravno ko ide na listu ocenjivača, formira se lista u predviđenim procedurama koje su u redu, međutim tu je, da kažem nije dovoljno jasno precizirano u kakvim sve odnosima ne treba da budu oni koji vrše procenu udžbenika sa izdavačima. U prethodnom članu mislim da je bilo bolje rešenje kada su taksativno bili navedene i te srodničke veze koje mogu da se pojave, mislim da nam je Agencija za borbu protiv korupcije i sugerisala da bi ovo trebalo da bude promenjeno. Nisam saglasna sa time da članovi liste ocenjivača moraju da imaju najmanje dve godine radnog iskustva danas sam rekla ovde se u roku od dve godine, polaže ispit za licencu …
Vreme.
… prema tome, nedovoljno. I puno toga uložila sam u amandmane i imaću priliku o tome da govorim …
Gospođo Bićanin, isteklo je vreme.
… Mogu samo da kažem da ćemo zakone, podržaćemo zakone i preko amandmana ćemo dati svoje mišljenje o zakonu o visokom obrazovanju i osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, ali smo u načelu saglasni sa predloženim rešenjima.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe dr Ninoslav Stojadinović. Izvolite.
Poštovani gospodine Bečiću, uvaženi ministre Verbiću, poštovani gosti, koleginice i kolege narodni poslanici, poruka iz ekspozea premijera Vučića u vezi obrazovanja i nauke, kao i uostalom sam naziv reforma u obrazovanju i nauci, i nadam se da će se hrabro ući u korenite reforme ovih oblasti koje su od vitalnog značaja za razvoj moderne i prosperitetne Srbije. Ja ću ovde samo na startu pobrojati, podsećanja radi, uz molbu da poslanici u zadnjim redovima, molim vas da opomenete gospodine Bečiću, mogu li da vas zamolim da opomenete poslanike od kojih ne mogu da čujem ni sebe …
Iza vas? Ja molim poslanike Demokratske stranke da saslušate gospodina Stojadinovića. Zahvaljujem.
… Podsećanja radi ovde ću citirati samo najvažnije poruke u vezi obrazovanja. Ova Vlada će reformisati obrazovni sistem. Nama će obrazovanje biti na prvom mestu, znanje je temelj od koga krećemo da gradimo našu zajedničku kuću, našu novu Srbiju. Ima ovde i poruka koje se odnose na osnovno i srednje obrazovanje sa kojim ima veze zakon o udžbenicima koji, je danas na dnevnom redu. I interesantno je da je većina tih poruka baš vezana za ovo. Da li znate da svaki treći đak u Srbiji funkcionalno nepismen? Naša deca uče iz knjiga starih i po 20 godina, u eri tehnoloških inovacija u kojoj je jednoj informaciji potrebno samo 28 sekundi da prostruji svetom. Naša deca uče iz zastarelih udžbenika, nastavnih sredstava, a programi su takvi da su zatrpani gomilama nepotrebnih stvari. I, ono što je vrlo bitno, škole bi trebalo da imaju veću autonomiju u svom radu, nastavnici takođe. Ovo ne govorim iz ne znam kog razloga, zbog toga što je ova autonomija nastavnika totalno skrajnuta u ovom zakonu, apsolutno nije autonoman u odabiru nastavnog sredstva. E, sada, lep ekspoze, izvanredne ideje, očekivanja velika, ali ništa se reformsko nije desilo do sada i trebalo bi da ovaj zakon o udžbenicima bude prvi reformski zakon što se i moglo zaključiti u avgustu 2014. godine iz pompezne najave ministra Verbića koji kaže – ovaj zakon će uzdrmati monopol izdavača, smanjiti broj udžbenika koje đaci nose u školu, ali i omogućiti da završni ispit za osmake bude manje stresan. Zakon je bio na javnoj raspravi zahvaljujući dogovoru sa Odborom za obrazovanje, održano je i javno slušanje u Skupštini, koje je po meni bilo veoma uspešno, bilo je veoma korisnih predloga, ali je karakteristično da su bile dijemetralno suprotne diskusije s jedne strane predstavnika Vlade, i poslanika vladajuće koalicije i sa druge strane svih ostalih. To je bilo indikativno, ali zakon je ušao u proceduru, u poslednjoj nedelji pred sednicu kada je trebalo da se razmatra. Pompezno je najavljivan kao revolucionarni, mnogi ovde prisutni su na javnom servisu, na svim državnim televizijama, privatnim hvalili zakon i odjednom se na prečac nešto desilo, dan uoči početka rasprave u plenumu, zakon je povučen. Kako reče, gospodin Verbić zbog lobista, među kojima ima i izdavača. Takođe on je izjavio da zakon nije povučen zato što je loš, već da bi se procenili efekti predloženih amandmana i da bi se obezbedilo jednoznačno tumačenje zakonskog teksta, nakon usvajanja. Sve bi ovo bilo jednostavnije da situaciju nije zakomplikovalo dodatno pismo gospodina Dejvida Mekalistera izvestioca Evropskog parlamenta za Srbiju, u kome je kritikovao, to pismo je stiglo direktno predsednici Odbora za prosvetu, pa je objavljeno u medijima u kojima je kritikovao zakon. I, naravno, ljudi su to odmah povezivali što je kod nas sasvim uobičajeno sa pritiskom EU, teško je zaključiti šta je u pitanju, zbog čega je zakon povučen? Da li su to amandmani? Da li je pritisak izdavača ili kritika gospodina Mekalistera tek, učinjena je velika šteta, ne samo kredibilitetu ministra i ministarstva, već posebno reformisanju jednog važnog segmenta obrazovanja, a to su udžbenici. Sada posle određenog vremena, imamo novu verziju predloga zakona, nemam problem nikakav da kažem da je ova verzija značajna bolja od prethodne i da su mnogi predlozi diskusije, kritike sa javne rasprave, sa sastanka odbora ugrađene u ovaj predlog, ali imam obavezu da istaknem i da je ova nova verzija uglavnom pripremljena u skladu sa primedbama izdavača, onih koje je trebalo zakon da uzdrma. Međutim, nemam ništa protiv, naprotiv, treba njihova mišljenja uzeti u obzir. Nažalost, problem je što i ova verzija, iako je znatno poboljšana, iako donosi velike pomake u pogledu dostupnosti udžbenika, tu bih naglasio u svim kategorijama učenika i onim socijalnim kategorijama, znači, porodicama gde je teško materijalno stanje, đacima s porodicama nacionalnih manjina i đacima, učenicima sa posebnim potrebama, ima i niz problematičnih rešenja koja neće doprineti poboljšanju kvaliteta udžbenika. Uostalom, od samog starta je problem kvalitet udžbenika. U obrazloženju zakona se kaže da se zakon donosi iz razloga što onaj prethodni iz 2009. godine nije ispunio očekivanja. Liberalizacija izdavaštva, mi imamo 79 izdavača, blizu 2000 knjiga samo u jednoj oblasti obrazovanja, nije rezultovala povećanjem kvaliteta, ali ni ovde nije garancija da će uvođenje novih instrumenata, instituta, liste udžbenika i kataloga udžbenika nešto poboljšati. Recimo, nigde nema u zakonu kako će uvođenje liste i kataloga, što je dramatično promenjeno procentualno u odnosu na prethodnu verziju, uticati na poboljšanje kvaliteta. Veliki nedostatak, to treba isto istaći, ovog Predloga zakona, to je bilo i u prethodnoj verziji, su velika, preširoka ovlašćenja ministru da svojim podzakonskim aktima uredi pitanja koja bi trebalo realno urediti zakonom. Pre neki dan je izašao intervju sa našim uglednim ekspertom, a i svetskim ekspertom prof. Ivićem. Tu je dao jednu interesantnu rečenicu. Šta se u stvari desilo? On kaže da je zbog klinča između Ministarstva i izdavača skrenuta pažnja sa ključnih aspekata koji se tiču kvaliteta udžbenika, što je apsolutno tačno. Takođe, ističe da cilj zakonskih rešenja nije da ograničavaju profit, već da nateraju izdavače da trčeći trku za profitom učestvuju u trci za kvalitet. Mislim da je ovo apsolutno tačno. Pažnja apsolutno skrenuta sa krucijalne teme kvaliteta na neke druge teme. Mi udžbenik vidimo kao moćno sredstvo, alat u procesu učenja i rešenja. Kako konceptualna, tako i ona tehnička, proceduralna, razmatrali smo s obzirom na to koliko doprinose kvalitetu učenja koji ovaj udžbenik treba da podrži, a to su visok kvalitet, različiti modeli udžbenika, pravu podršku u procesu nastave, stalni proces učenja, uredničkih, autorskih timova, ali i recenzenata iz komisija koje rade, partnerstvo, oni koji proizvode knjige, znači autori i urednički timovi i oni koji ocenjuju knjige, transparentnost procedura i predvidivu dostupnost besplatnih učenika siromašnim učenicima. Nažalost, očigledno da je učinjen pozitivan pomak samo u pogledu transparentnosti i dostupnosti udžbenika. Slede komentari na nekoliko važnih članova, neće biti po redosledu. Izbor udžbenika - član 33. Tu je potpuno pomerena autonomija, znači potpuno je pomeren proces odlučivanja od nastavnika, profesora, jer prvo idu nastavna stručna veća, aktivi, nastavna veća i na kraju odluku donosi direktor, i to opet ništa ne znači ako se ta odluka ne uklopi u onaj procenat, bilo je 15%, sada je 5%. Znači, nemamo tu autonomiju, a razni su profesori, različitih preferencija, stilova, neki su klasičari, vole standardne stilove, a neki su modernijih shvatanja, nove tehnologije, ali i jedni i drugi su dobri, a uostalom razlikuju se i učenici. Tako da je taj izbor veoma važan i autonomija pri izboru. Zalažemo se za rešenje koje poštuje profesionalni izbor svakog nastavnika, naravno i učenika. Udžbenici, to naglašavamo, mogu biti kvalitetni na različite načine. Problem je što ovaj Predlog zakona predviđa da samo jedan primerak za svaku školsku upravu stigne i teško je onda u nekom pristojnom roku da se taj izbor odluči, pa se čini da će i dalje to biti samo formalno pravo, a da će se udžbenici i dalje birati na osnovu simpatija prema autorima i izdavačima. Znači, to je što se tiče izbora. Katalog udžbenika - član 17. Znači, uvedena je lista i katalog. Na listu ide sve ono što prođe komisiju, a u katalog samo ono za šta se izjasni. U prvom predlogu je to bilo 15% populacije na nivou Republike. To je očigledno uzet hrvatski model, gde je bilo 10%, koliko smo i mi predlagali u diskusiji da bude, da se smanji sa 15 na 10%, jer bi 15% dramatično smanjilo broj izdavača i broj udžbenika koji bi prošli. To nije bilo prihvatljivo za Ministarstvo. Odjednom sada je to glatko smanjeno na 5%, koliko su tražili izdavači. U redu, to je usvojeno. Međutim, ne znam šta se time postiže. Jedan dodatni je problem. Tu će dominantnu ulogu igrati velike sredine, veliki gradovi, velike škole, a za male sredine, posebno seoske, imamo 500 sela gde se onaj model nastave izvodi za četiri razreda istovremeno, je problematično, tako da opet imamo, da uslovno kažem, metropolizaciju i u ovom segmentu. Znači, opet imamo preglasavanje izbora profesora, profesionalnog izbora. Drugo, princip većinskog izjašnjavanja ne znači da su udžbenici najbolji. Ne verujemo da ovo sprečava koruptivne pritiske na škole, sasvim, naravno, ali nas brine što ovo omogućava ulazak nekih drugačijih knjiga na tržište udžbenika, kao i novih smelijih izdavača. Tu je nejasno ostalo i dalje ono da ako se neki udžbenik, koji je na listi, a ne uđe u katalog, može da se nađe na listi dodatnih sredstava. To je bilo kritikovano, ali nije se promenilo. Jasna je definicija. Ako nešto vredi u uvodu zakona, onda je to definicija udžbenika. Nije se odustalo od ideje svake četiri godine, što je predugo. Kada bi se to skratilo na jednu godinu, radikalniji predlog izdavača da bude otvoren konkurs, znatno bi se smanjio pritisak na komisije, na recenzente, a i imali bi priliku da lakše dolazimo do inovativnih rešenja, donovih udžbenika. To je takođe bila jedna od ključnih primedbi i nas i izdavača. Verovatno su praktični razlozi protiv ovih rešenja, ali ima i praktičnih razloga za ovo rešenje koje predlažemo. Imamo ograničen broj kompetentnih stručnjaka. Ako sada ih iskoristimo za komisiju, za listu, itd, videćemo da se dolazi u problem, tim pre što imamo zbog opravdane bojaznosti, zbog korupcije, situaciju da mnogi koji su vrsni u ovoj oblasti nemaju pravo da se bave ovim. Znači, to je ono što se tiče ocenjivanja. O tome ćemo malo više govoriti tokom diskusije. To bi bilo sve. Samo na kraju da kažem da će poslanička grupa Boris Tadić – Zajedno za Srbiju, Zeleni Srbije i, naravno podrazumeva se, Socijaldemokratska stranka Srbije glasati za ovaj predlog u slučaju da se naš napor, koji smo uložili i predložili 12 amandmana, proceni kao dobar, da se amandmani koji su suštinske prirode usvoje. Sada kratko da izložim i naše mišljenje u vezi druga dva zakona. Prvo, Zakon o visokom obrazovanju. Nema dileme da treba izaći u susret studentima i univerzitetima, bez obzira što se jasno vidi da se ovim pomera težište protesta, problema iz Nemanjine na Studentski trg, Banovina u Nišu, ne znam u Novom Sadu kako se zvaše taj deo gde je rektorat. Međutim, apsolutno podržavamo te zahteve i mislim da ovo treba učiniti. Jedina je primedba što smatramo da neki okvir mora da postoji, pa smo sa tim u vezi napravili jedan amandman da postoje osnovna četiri roka i da mogu još dva roka da se ugrade, shodno specifičnostima visokoškolske ustanove i da je rok za to, ne tri meseca, nego 45 dana, kako bi se u oktobar ušlo sa svim aktima visokoškolske ustanove, što je neophodno. Ukoliko se ne usvoji naš amandman, da budem jasan, da ne ispadne da je ovo neka ucena, glasaćemo zbog studenata i fakulteta, mada su i studenti splasnuli posle prve euforije, mnogi fakulteti su protiv ove odluke, ima razlike između društvenih i prirodnih nauka, neki bi više rokova, neki manje, ali šta da se radi. Ovo poslednje, vezano za penzionisanje vaspitača, nastavnika i profesora, čudno je da se u situaciji kada usvajamo zakon kojim se legalizuje na neki način otpuštanje, dolazi do racionalizacije u prosveti, mi usvajamo jedan član, brišemo jedan član koji omogućava da se ide u penziju po jednom od osnova, znači, favorizujemo ljude koji su pred penzijom, a to bi moglo veoma lako da relaksira ovaj proces. Znači, ne bi bilo njih hiljadu otpušteno, nego možda 600-700. Nije mi jasno otkud ova koincidencija da ova dva zakona idu paralelno? Smatramo da ovaj zakon ne treba usvojiti, jer je najlogičnije da ljudi koji su blizu penzije, to je tzv. prirodni odliv, odu i da time relaksiraju situaciju. Ako treba hiljadu, ili 900, kako se u poslednje vreme čuje, da izgubi posao, mnogo će manji pritisak biti i na ministarstvo i na škole i uopšte u Srbiji ako se prirodnim odlivom od 300 do 400 ljudi koji treba da odu po jednom osnovu, 40 godina staža, ili 65 godina života, uz, naravno, ima i onaj uslov, 15 godina staža. Mi ćemo glasati protiv ovog zakona. Hvala na pažnji i nadam se da je ponešto korisno moglo da se čuje u ovoj diskusiji.
Zahvaljujem. Reč ima ministar dr Srđan Verbić.
Poštovani poslanici, mislim da tema odnosa ministarstva i privatnih izdavača zaslužuje neku reč više, a to je ono što nisam rekao u uvodnoj reči. Ono čega treba svi da budemo svesni je da pomak u kvalitetu udžbenika koji imamo u odnosu na 2000. godinu i koji je evidentan, dugujemo pre svega privatnim izdavačima. Povećanje konkurencije na tržištu udžbenika je uticalo na to da se onda i državni izdavač probudi, pa da onda izdanja državnog izdavača budu bolja. Taj deo nikada nije bio sporan, da smo mi poslednjih godina napravili pomak u kvalitetu udžbenika. Možda bi taj pomak bio još i veći, kada bi bila veća sloboda u odlučivanju nastavnika kakav će udžbenik da koriste. Nadam se da mi kroz ovaj predlog zakona zapravo omogućavamo nastavnicima da malo više koriste tu svoju slobodu. Druga stvar koju treba znati kada su privatni izdavači u pitanju je da su oni u ovom trenutku sasvim svesni svoje uloge i svoje odgovornosti za izdavanje udžbenika na jezicima manjina i drugih niskotiražnih udžbenika. Sami izdavači su ponudili da izdvajanje za udžbenike, niskotiražne udžbenike, bude duplo veće nego što je bilo predviđeno prethodnim zakonom. Dakle, u ovom predlogu zakona svi izdavači izdvajaju 2% od svog prometa za te udžbenike, što je duplo više nego što je bilo. Još jednom naglašavam, što je jako važno – taj predlog je predlog izdavača. Izdavači znaju koliko je važno da ovim obezbedimo dostupnost udžbenika. Svesni su činjenice da bi njima konkretno bilo teže da sami izdaju sve te udžbenike, pa je lakše da taj deo te odgovornosti za izdavanje preuzme Zavod za udžbenike, ali mi konačno imamo šta da budžetiramo za sledeću godinu kada su niskotiražni udžbenici u pitanju. Samo da prokomentarišem rečenicu za koju smatram da je više nego pozitivna – ovaj zakon ostvaruje pomak samo u pogledu transparentnosti i dostupnosti. Ako je to „samo“, mi smo više nego zadovoljni.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, narodni poslanik Riza Halimi.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja ću ukratko u ime Poslaničke grupe SDA-PDD da iznesem mišljenje o Predlogu zakona o udžbenicima. Prvo bih počeo sa relacijama i odredbama u svim postupcima koji su ovim zakonom predviđeni, i u pogledu utvrđivanja plana udžbenika i utvrđivanja liste odobrenih udžbenika, kataloga, odobravanje udžbenika od strane ministra, izbora udžbenika po školama, je apsolutno u najvećem delu u pitanju koja je uloga nacionalnog saveta nacionalne manjine. I ovo što je već do sada izneto, shodno određenim situacijama i u Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i ovde imamo, tu i tamo, nedorečenosti, ili da kažem sukob sa Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina - da li se daje mišljenje ili je u nivou predloga. Jer, u tom zakonu nacionalnih saveta manjina ipak je prevashodno davanje predloga, a ipak je niži nivo kad se traži samo mišljenje, pa otuda onda ima u praksi problema. Moram priznati da smo dosta neusaglašenosti sa Zakonom o osnovama sistema obrazovanja već uskladili, jer su ranije bili poprilično oštri sukobi i nedorečenosti. Mislim da i ovde može, preko amandmana, da se usaglase u svakom detalju ili svakoj odredbi gde se takve nedorečenosti ili takvi sukobi pojavljuju. Ovde se u praksi često javljaju problemi da se ne ide željenom dinamikom u rešavanje veoma zaoštrenog problema obezbeđivanja udžbenika u nastavi na jezicima manjina. Ministar je spomenuo to. Kod određenih manjina su ti problemi blaži, ali ima manjina gde se to javlja u veoma zaoštrenoj formi, verovatno i zbog zakonskih nedorečenosti, zbog nedovoljno kapaciteta nacionalnih saveta nacionalnih manjina, pre svega uz sve nedostatke, ali i odgovarajućih finansijskih sredstava. Znate, tu se javlja problem i neadekvatne zastupljenosti manjina u Ministarstvu prosvete pa i u ovim drugim najvažnijim organima centralnim koji se tiču rada škola i problematike udžbenika, nastavni program. Mislim na Republički prosvetni savet i na Zavod o unapređivanju nastave. Zakon o osnovama sistema obrazovanja je čak i predvideo još onom prvobitnom varijantom 2010. ili 2009. godine, kada je usvojen, tada je lepo bilo predviđeno da ima mogućnosti da Republički prosvetni savet ima stalne komisije koje bi se bavile problematikom nacionalnih manjina. Isto je takođe predviđeno za Zavod za unapređivanje nastave da i tu ima odgovarajućih jedinica organizacionih koje bi se bavile tim specifičnostima, a što bi doprinelo da i problem obezbeđivanja udžbenika u celokupnom lancu koji je zakonom predviđen bi bio kvalitetniji kada bi imali i u zavodu i u Prosvetnom savetu adekvatnu zastupljenost, naravno, uz daleko bolju organizovanost i veći kapacitet nacionalnih saveta nacionalnih manjina da se bave ovom problematikom. Tako da, kao što se vidi u primeru Nacionalnog saveta albanske manjine,bilo je nekih pomaka, bilo je konkretnih rezultata od 2010. godine, ali dinamika je bila spora. Tu ima mnogo još uvek da se radi, kao što ima i kada su u pitanju škole na bošnjačkom jeziku. Sada je po meni ovde veoma važno kako amandmanima rešiti u trenutnoj verziji zakona problematičan predlog za manjine, kada je u pitanju rok od četiri godine. U onom delu kada ministarstvo po pravilu, kako kaže, objavljuje javni poziv za podnošenje zahteva za odobravanje udžbenika, pa taj četvorogodišnji period sledi onda i u oblast kada treba napraviti listu udžbenika, isto i kod kataloga udžbenika, pa to onda ide još i kod izbora udžbenika, kada nastavničko veće treba da odredi udžbenike s kojima će raditi ta škola, opet je dat period od četiri godine. Šta kada nema nijednog udžbenika? Znači, prođe taj rok, ta prelomna godina kada se to radi i određena manjina ili više tih manjina nema nijednog udžbenika. Šta onda treba? Da čeka četiri godine. Mislim da je to nelogičnost. Mora se napraviti elastičnije rešenje. U ovakvim situacijama moralo bi se predvideti da bude ta mogućnost svake školske godine. To je jedna oblast u tom pogledu. Zatim, u članu 3. su lepo predviđene sve četiri vrste udžbenika i četiri načina dolaska do udžbenika za škole na jeziku manjina. Ovde je naročito važan ovaj dodatak uz udžbenike. Ja ne znam u Vojvodini da li se na tom planu nešto do sada radilo, ali evo pitam i Bošnjake. Znam kako je kod Albanaca, još nije ništa urađeno. Tu mislim, naravno, na istoriju, na predmete gde se izučava, gde se uči kulturno nasleđe, tradicija i tako redom. U toj oblasti ni programi nisu sačinjeni, pa onda nema ni tog dodatka udžbenika. Ne znam da li je moguće da se to nešto ojača, da se u narednom periodu preko ovog zakona stvarno krene da se ta odredba realizuje. Sasvim lepo je ovamo predviđeno i to da ima mogućnosti da se dođe do originalnog teksta udžbenika u državi gde manjine žive, ako imaju sposobne ljude da naprave nove udžbenike. Ali, kakva je situacija trenutno? Verovatno je najefikasnije rešenje i ono preko odobravanja udžbenika izdatih u, do sada je bilo u matičnoj državi, a ovde vidim da se koristi termin - izdatih u stranoj državi. Svejedno, uglavnom, samo što su procedure do sada bile veoma duge, birokratske procedure. Samo udžbenik iz Albanije, pre jedno tri do četiri godine, godinu dana je trajalo. Prvo je trebalo da se prevodi, pa ko zna koje druge procedure i godinu dana je prošlo tada za odobravanje bukvara koji je u to vreme bio donacija Ministarstva prosvete Albanije. E sada, tu je važno, po meni, kada bi bilo kadrova unutar Ministarstva, unutar Republičkog saveta prosvete, unutar Zavoda za unapređivanje nastave koji znaju jezike manjina, onda bi to bilo daleko brže i efikasnije. Ali, situacije je trenutno ovakva kakva je. Sada idemo na ovu varijantu da se prebacuje odgovornost za prevode izdavačima. I tu sam skeptičan. Do sada smo imali, čak znam i probleme koji su se javili sada trenutno sa Nacionalnim savetom Albanaca, da postoji alergija na prevode, iz razloga što su do sada bili veoma loši prevodi, jer su angažovani nestručni ljudi. Angažovani su ljudi koji maltene kao da rade skupštinske materijale ili opštinske materijale. Takvi prevodioci su do sada prevodili udžbenike. Zna se onda od toga šta je bilo. Iz toga su trebala deca da uče. Tako da, mislim da ne bi smelo da se ostane na ovome, bar znajući dosadašnju praksu. Bez obzira što ministar kaže da će se povećati sredstva kada su u pitanju niskotiražni udžbenici, što je uglavnom udžbenik na jeziku manjine, opet bi po meni bilo nedovoljno da se ostavi sva odgovornost na kvalitet prevoda na izdavača. Mora da ima tu svoju ulogu nacionalni savet manjine, kao i ovi drugi prateći neizbežni faktori, i zavod za unapređivanje nastave da ima odgovarajuću ulogu, da ne bi u školama deci stili udžbenici na dosadašnjem nivou kvaliteta, koji smo nažalost imali. Dakle, ima dosta da se uradi. Ja mislim da je ova poslednja verzija, koja je nama sada stigla, daleko bolja. U celini gledano, zakon je veoma kvalitetan, ali zbog dosadašnje veoma teške prakse kada su u pitanju škole na jezicima manjina i obezbeđivanje udžbenika za škole na jezicima manjina, treba učiniti dodatne napore da bi se učinilo nešto konkretnije da ova dosadašnja veoma loša praksa konačno počne da se popravlja i da u tom planu obezbeđivanja udžbenika cilj koji se postavlja, da svi imaju jednake uslove i jednake šanse za obrazovanje, konačno u narednom periodu zajedno pokušamo i da ostvarimo. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Olena Papuga, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite.
Hvala, potpredsedniče Bečiću. Poštovani ministre, državna sekretarko Lužanin, državni sekretaru Šuvakov, kolege poslanici, novi Zakon o udžbenicima je u našoj javnosti izazvao razno-razne polemike i punio je novine mesecima, čak i godinama. Stari zakon od 2009. godine pokazao se kao nefunkcionalan, nije pratio planove i programe školskih ustanova, tako da je jednostavno naša javnost čekala ovaj zakon. Posebno su ovaj zakon čekali roditelji, misleći da će novi zakon doneti neke novine u vezi toga da đačke torbe neće imati 20 kilograma. Razmišljali su o tome da li će novi udžbenici biti skuplji ili jeftiniji od ovih koje je predviđao stari zakon. Naravno, cene udžbenika i to kakvi će biti udžbenici ne predviđa taj Zakon o udžbenicima, nego jednostavno plan i program u školama, ali mogu reći da su roditelji posebno čekali ovaj zakon. Pokazalo se da su najviše zainteresovani za taj zakon bili izdavači. Naravno, zbog toga što je od 2009. godine štampanje udžbenika, izdavanje udžbenika povereno i privatnim izdavačima, što do 2009. godine nije bio slučaj, već je postojao samo Zavod za izdavanje udžbenika. Tu hoću posebno da naglasim da od 1993. godine, dok je u Vojvodini postojao Zavod za izdavanje udžbenika i pokrivao je izdavanje udžbenika na teritoriji AP Vojvodine, u tom vremenu, dok je Vojvodina imala punu autonomiju,razvoj tih udžbenika, posebno pratećih udžbenika i nastavnih programa, bio je mnogo bolji. Nije se pojavljivalo to da udžbenici za nacionalne manjine nisu izlazili godinama i da nekoj određenoj zajednici, a uglavnom svim nacionalnim zajednicama poslednjih godina nedostaje i do 50 udžbenika. Zato hoću taj period do 1993. godine, dok je, kažem, postojao Zavod za izdavanje udžbenika u AP Vojvodini, da pohvalim. Taj period posle, možda i ne, a posebno od 2009. godine, po novom zakonu,kada su se javni izdavači na neki način borili oko toga ko će koje udžbenike da izda. Niko se nije borio za izdavanje niskotiražnih udžbenika po starom zakonu jer, jednostavno, svi žele komercijalizovati svoj posao, a izdavanje niskotiražnih udžbenika za nastavu na jezicima nacionalnih zajednica, za specijalizovane škole, za škole za decu sa posebnim potrebama niko nije hteo da prati. Mislim da će ovaj novi zakon ipak unaprediti izdavanje tih udžbenika na jezicima nacionalnih zajednica. Vidim da se Ministarstvo trudilo oko toga i da je ta neka naša borba ponekih poslanika u svim tim godinama, koji smo ukazivali na to da niskotiražni udžbenici ne treba da imaju takav status, jednostavno, imam nade da će ovaj zakon sve to popraviti i da više nacionalne zajednice i te specijalizovane škole neće imati taj problem da neće imati udžbenike. Posebno mislim da ste se potrudili oko tog uplaćivanja određenog procenta u zajedničku, da kažem, kasu oko izdavanja tih udžbenika, da se to poboljšalo, a ne, kao što je bilo prošli put, da su javni izdavači, privatni izdavači samo jedan procenat platili ili čak i nisu uplaćivali od te svoje godišnje zarade, tako da možda nije ni bilo od čega izdati udžbenike, što, po mom mišljenju, naravno, nije opravdanje. To što me brine oko tog finansiranja udžbenika i nadalje, u članu 9. piše da Ministarstvo može doneti odluku o finansiranju ili sufinansiranju pripreme ili nabavke udžbenika. Brine me ova reč „može“, pošto znamo da, ako nešto može, možda i ne mora i da možda sadašnji ministar ima tu obavezu i, jednostavno,razume šta je finansiranje udžbenika niskotiražnih, koji ne mogu da se na neki način komercijalizuju kod privatnika, ali mislim da ovo u članu 9. na neki način „može“, treba da se ispravi jer to je dobra volja, može ili ne može. Ono što je u ovom zakonu dobro, da su poneki poslovi oko odobravanja udžbenika povereni AP Vojvodini jer mislim da Pokrajina ima stručne službe, ima ljude koji prate nastavu na jezicima nacionalnih manjina, takođe ima iskustva oko te dvojne nastave gde se nastava izvodi na dva jezika, u školama itd. Jedino što bih možda rekla, tražili smo, LSV je to tražila i u amandmanu, da sredstva koja se uplaćuju kao taksa pri podnošenju zahteva za odobravanje udžbenika, da se direktno uplaćuje u pokrajinski budžet jer, jednostavno, kako će Pokrajina, kako će pokrajinski organi, ne znam, Pedagoški zavod i Pokrajinski sekretarijat za obrazovanje, od kojih sredstava će on to sve raditi. Tako da, molila bih vas da još jednom pogledate ovaj amandman i da sredstva od te takse uputite odmah u pokrajinski budžet. Mislim da će to biti veliki problem za Pokrajinu, od kojih sredstava će ta njena stručna služba odobravati te udžbenike. U ponekim članovima na neki način ovaj novi Zakon o udžbenicima nije usklađen sa Zakonom o nacionalnim savetima, posebno na nekim mestima ima da nacionalni savet daje mišljenje, u nekom članu daje saglasnost. Po Zakonu o nacionalnim savetima, treba svugde da bude „saglasnost“, tako da ovo „mišljenje“ treba, jednostavno, izbrisati i promeniti u „saglasnost“. Mislim da je više poslanika i poslaničkih grupa dalo amandmane da se to ispravi jer će biti jednog dana problem da Zakon o udžbenicima nije usaglašen sa Zakonom o nacionalnim savetima. Što se tiče javnih izdavača i izdavanja udžbenika, mislim da je prekratak rok dat za pripremu udžbenika na jezicima nacionalnih zajednica, posebno što privatni izdavači nemaju iskustvo u izdavanju udžbenika na jezicima nacionalnih zajednica. To su do sada radili Zavod za udžbenike iz Beograda ili odeljenje Zavoda za udžbenike u Novom Sadu, koji stvarno ima stručnu službu i on je u svim tim godinama, možda u 30 i više godišnjem radu, ima stručne službe za sve jezike, ima prevodioce, ima lektore koji su uvek dobro radili udžbenike. Jednostavno, ovim zakonom se predviđa da i udžbenike pripadnika nacionalnih zajednica, što je, po mom mišljenju, i dobro, ako već privatni izdavači izdaju knjige na srpskom jeziku, treba ih obavezati da izdaju i udžbenike na jezicima nacionalnih zajednica. Ali, mislim da će ta priprema udžbenika za njih biti jako komplikovana, posebno što, to je i kolega Riza Halimi naglasio, i nacionalni saveti počinju taj neki posao u izdavanju udžbenika, što im je omogućio zakon, a i Ustav. Jednostavno, nemaju ni nacionalni saveti, na neki način, stručne kadrove, no, to je na njima, da oforme neke stručne kadrove koji će pratiti izdavanje udžbenika, prevoditi, itd, da bi bili na usluzi privatnim izdavačima. Mislim da će privatni izdavači imati problem oko tih prevoda udžbenika zato što za udžbenik treba jedno vreme da se samo prevede, a 120 strana ne može da se uradi za mesec dana, posle treba neki lektor da to izlektoriše, rediguje, itd. Mislim da je prekratak rok za odobravanje i pripremu udžbenika na jezicima nacionalnih zajednica. Drugo što bih možda imala da kažem o Zakonu o udžbenicima, ono oko mišljenja o udžbeniku, možda to ko daje mišljenje, kako, da će to možda stvarati neke poteškoće, ali vreme će pokazati. Mislim da je ovaj zakon o udžbenicima ipak jedan korak više. Tu ne mislim samo na udžbenike na jezicima nacionalnih zajednica jer, po svemu sudeći, mislim da je to bolja varijanta od svih koje smo do sada videli, i one koje su povučene i koje su do sada bile. Jednostavno, to što se tiče udžbenika, ne samo na jezicima nacionalnih zajednica, nego i na jeziku većinskog naroda, na srpskom jeziku, mislim da se malo pažnje u ovom zakonu posvetilo kvalitetu udžbenika. Mislim i to da nam, jednostavno, obrazovni sistem na neki način više nema taj kvalitet koji je imao 70-ih, 80-ih godina i ne kažem da su udžbenici ti koji će povećati kvalitet nastave, ali i udžbenici doprinose tome da kvalitet i obrazovanje u Srbiji bude što bolje. Zameram to što zakon nije, na neki način, dobro obradio to kakvi udžbenici treba da budu i kakav kvalitet udžbenika treba da bude. Liga socijaldemokrata Vojvodine će podržati ovaj zakon, ako prihvatite ove naše amandmane za koje mislim da su dobronamerni, jednostavno će polepšati zakon i dati mu veći kvalitet.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Gospodine ministre, SPO je jedna od političkih stranaka koja je dosta rasprava, pozitivnih rasprava sa prethodnim ministrima prosvete imala oko zakona koji su danas na dnevnom redu i mi smo u prepodnevnom zasedanju imali takođe dva zakona koja na dobar način regulišu svoje oblasti. To su Zakon o prevozu putnika i tereta u drumskom saobraćaju koji su u velikoj meri antikoruptivni. Zakon o udžbenicima je takođe u velikoj meri antikoruptivan, ali to nije njegova osnovna svrha, pa ćemo krenuti redom. Što se tiče Zakona o visokom obrazovanju i ostavljanja visokoškolskim ustanovama mogućnosti da same odrede broj ispitnih rokova, to je nešto zašta smo se mi raspravljali sa svim prethodnim ministrima pravde. Koja je naša argumentacija bila? Znate, da je sa početkom svake akademske godine, da su studenti, kako se smanjivao broj bodova samim tim i broj ispitnih rokova, najavljivali protesti i održavali proteste. Protesti su održavani ispred Ministarstva prosvete. Sasvim normalno, jer je ministarstvo bilo to koje je predlagalo smanjenje broja ispitnih rokova. Ja sam studirao, bio sam sasvim solidan student. Ima sam tri ispitna roka i nije mi bio problem da na vreme završim fakultet. Profesori kažu da studenti koji traže više ispitnih rokova su u principu lošiji studenti i da je to način da svale na broj ispitnih rokova svoj neuspeh na studiranje. Ali, ono što je tržište, to je da mi treba da uslovima slobodnog tržišta, kada postoje i privatne i državne visokoškolske ustanove, da prepustimo studentima koji će unapred da znaju koliko imaju ispitnih rokova, kakvi su uslovi, pa neka se tamo sa visokoškolskim ustanovama bore za povećanje broja ispitnih rokova ukoliko nisu zadovoljni ili se tokom studija izmeni broj ispitnih rokova. Evo, dok je gospodin Žarko Obradović bio ministar prosvete dva dana smo vodili raspravu po ovom pitanju, i zbog toga ćemo mi podržati ove izmene kao i izjednačavanje prava nastavnog osoblja i van nastavnog osoblja u školskim ustanovama da pod jednakim uslovima idu u penziju. E, sada, što se tiče udžbenika. Naravno da udžbenici nisu glavni u sistemu obrazovanja. Glavni u sistemu obrazovanja što se tiče škola treba da budu učenici, što se tiče visokoškolskih ustanova, studenti. Sama činjenica da ste vi u ovom zakonu pedeset puta pomenuli reč učenik, a da je u prethodnom zakonu pomenut 12 puta, to pokazuje i tehnički i suštinski da učenik polako zauzima ono bitno i najbitnije mesto, a on treba da bude glavni u sistemu obrazovanja i sve u sistemu obrazovanja treba da bude podređeno učeniku. Vi znate da sam i u ovom sazivu, otkako ste vi ministar prosvete, postavljao poslanička pitanja što se tiče udžbenika, preobimnog gradiva, što se tiče tereta, fizičkog tereta koji učenici, posebno, recimo, prvaci, učenici u osnovnim školama imaju, jer danas bez pratnje roditelja đak prvak ne može sa školskom torbom da ode i fizički da je odnese u školu. Vi znate da roditelji, kada kupuju rance za školu, prvo se raspitaju koji je to ranac koji ima dobar ojačivač da dete u razvoju ne iskrivi kičmu itd. E, sama činjenica da je fizički obim udžbenika tako veliki, on se reflektuje kasnije i na nastavne planove i na niz problema koji prate obrazovanje. Zbog čega? Pa, mislim da kod, kao što ste sada kod donošenja ovih zakona osluškivali glas učenika, glas studenata i glas nastavnog osoblja, tako radite ubuduće kod svih ostalih zakona jer imamo strategiju razvoja i obrazovanja i sigurno nećete pogrešiti. Oni najbolje znaju šta su to životni problemi. Šta kažu nastavnici? Znači, naučno nastavničko veće, naučno prosvetni savet daju okvirni plan rada. Nastavno osoblje žuri pošto poto da ispoštuje plan rada preobimnog gradiva. Nastavno osoblje je zbog toga nervozno, samo je ubeđenja da je često obim gradiva preopširan. Učenici umesto da imaju tretman kao svoji vršnjaci u razvijenim zemljama, neću pominjati Norvešku koja ima najbolji sistem obrazovanja, uzmimo neku zemlju EU gde učenici, pričam pretežno o osnovnom obrazovanju, više kroz igru i razgovor sa nastavnikom stiču osnove znanja. Ovde se sve svodi na to memorijsko pamćenje, kako se kolokvijalno to kaže „bubanje“. To proizvodi niz negativnih posledica po učenika u smislu izbegavanja školskih obaveza, preopterećenosti učenika, preopterećenost nastavnika. To se reflektuje i na niz zdravstvenih problema što tiče učenika. Zbog čega je to? Znači to je ključna stvar. Zbog čega mi sada imamo hiperprodukciju udžbenika? Vi to niste direktno rekli, ali ste rekli kroz ograničavanje, odnosno kroz preporuku obima koliko jedan udžbenik treba da ima stranica. Naprosto, došlo je do hiper produkcije, izdavači i stručno osoblje koje u rukopisima konkuriše za dobijanje, da njihov rukopis prođe stručnu ekspertizu i da postane udžbenik, žele svake godine da zarade. Naravno, da je nauka i obrazovanje nešto što je u stalnom razvoju i da udžbenik koji je u nekoj oblasti izgleda na svoj način pre deset ili dvadeset godina, a danas ne može tako izgledati, neće izgledati za deset ili petnaest godina. Ali, to ne znači da mi treba fizički u toj meri da povećavamo broj stranica da bi neko zaradio. Mislim da je to ključna stvar bila, što više udžbenika, što više stranica, što više zarade, a ne koga se tu u negativnomsmislu reflektuje, pre svega na učenike i na one koji uče u nastavnom procesu. Zbog toga je to što ste vi, a to je čini mi se ključna odredba, što ste preporučili broj stranica. Ako hoće izdavač da štampa više, neka štampa, to mu se neće platiti. Garantujem vam da ćete imati u preko 99% slučajeva preporučeni broj stranica, jer više neće biti zarade. To je čini mi se najveći kvalitet ovog zakona uz taj anti koruptivni element i uz otvaranje dodatnog tržišta. Dok je Zavod za udžbenike Srbije imao monopol na štampanje udžbenika, zaista verovatno pretpostavljam da tu nije bilo neke posebne korupcije jer oni su imali monopol, svi su udžbenicu kod njih štampani, ali je bio apsolutno zaostatak u kvalitetu i u razvoju. Sada kada je otvoreno tržište i kada imamo preko 70 i nešto licenciranih izdavača, očekivalo se da će to doprineti kvalitetu. Umesto kvaliteta koji, naravno, postoji i kvalitet ne treba sve gledati crno belo, mi smo uglavnom dobili hiperprodukciju. To što ste ograničili da može najviše šest izdanja da bude što se tiče jednog udžbenika, to je zaista dobro. Zatim, što se tiče porodičnog budžeta. Vi znate, kada se završe godišnji odbori, porodični budžet je ionako istanjen, dolazi školska godina, to je stres za porodicu. Zbog čega? Dolaze novi udžbenici i roditelji se najčešće pitaju – pa, zašto svake godine štampaju nove knjige. Evo, odgovor je zbog toga ne da bi pratili u toj meri razvoj obrazovanja već da bi se na štampanju novih udžbenika u što većem obimu zaradilo. A negativne posledice po razvoj sistema obrazovanja, po učenika, po nastavno osoblje, to onom ko ima finansijsku korist od toga je bilo u sasvim stotom planu. Midanas imamo 832. 912 učenika u osnovnim i srednjim školama. I, šta je opet ovoliki broj izdavača i otvaranje tržišta, do čega je dovelo. Da se izdavači utrkuju za štampanje udžbenika u osnovnim školama. Tamo gde su obavezni predmeti i tako dalje. U srednjim školama gde treba da štampaju udžbenike sa stručnim predmetima ili kod nacionalnih manjina gde je zastupljenost nacionalnih manjina u obrazovnom sistemu manja, izdavači uopšte nisu bili zainteresovani. To je opet par ekselans dokaz a njih uopšte ne interesuje obrazovni sistem, da njih interesuje samo novac. Da ih interesuje obrazovni sistem oni bi se naravno javili i stručnim predmetima u srednjim školama, bavili bi se podjednako i nacionalnim manjinama, a kakav je odnos, znači, svih učesnika u tom lancu prema obrazovanju, evo ja vam mogu reći da se i Srbi kao većinski narod u takvom sistemu osećaju podjednako ugroženim, kao i nacionalne manjine. E, sada dolazimo do osoba ometenih u razvoju i do invalida. Država Srbija je, i to i mi sami znamo potpisnik svih konvencija o pravima invalida, o pravima dece ometenih u razvoju, itd. Tu ne postoji jedna konvencija koju mi nismo potpisali. Mi smo zvanično i deklarativno jako humano društvo, u praksi to nismo. Dokaz da za decu ometenu u razvoju i za invalide nije bilo dovoljno ni udžbenika, ni stručnih pomagala, ni pomoćnih sredstava, je dokaz da mi nismo ni u ovom delu, izuzev retorički i suštinski, humano društvo. A, opet mnoga društva poput društava najrazvijenijih gde mi težimo da budemo u Evropskoj uniji koji su izuzetno humana društva i u kojima zaista nema ovih pojava, kod nas eto često ima i tih predrasuda da to nisu, u toj meri humana društva, jesu. Drugo, broj rukopisa koji se podnose, evo, recimo za osnovne škole 452 rukopisa, za srednje škole 112. Znači, za tri četvrtine manje. To je dokaz koliko su izdavači bili zainteresovani za kvalitet obrazovanja. Drugo, problemi moguće korupcije, izdavači su na raznorazne načine i vi ste pomenuli neke od njih dolazili do toga da štampaju udžbenike, nudili su nastavnicima i donacije, seminare, direktori škole kažu, uložićemo nešto u infrastrukturu, kupićemo vam nešto od nastavnih sredstava, kupićemo neke lopte ili nešto za fiskulturnu salu, itd, i onda će dobiti ekskluzivno pravo da se štampaju udžbenici. Ono što je dobro da ste vi kod donošenja ovih zakona zaista sproveli jednu široku raspravu, da su svi zainteresovani učesnici mogli da kažu svoje, ali ne samo da kažu, nego je sve to satkano u ovom zakonu. Čini mi se da nijedna bitna sugestija, a bio sam učesnik javne rasprave nije izostavljena i evo danas i predstavnici opozicije nemaju nekih suštinskih primedbi na sam tekst Predloga zakona. Oko porodičnog budžeta mislim da sam dovoljno rekao i dobro je što će konačno moći neko ko ima dvoje ili troje dece kao u neka druga vremena, makar u periodu od četiri godine moći će dete koje je mlađe godinu ili dve dana da nasledi knjigu od svog brata ili sestre, ili od nekoga sebi bliskog ko će mu dati tu knjigu da iz nje uči. Naravno da knjiga nije nešto što je dnevna novina, nije za jednokratnu upotrebu, ona ima jednu sasvim drugu vrednost i pored porodičnog budžeta, znam da postoji u mnogim porodicama i taj fetiš, eto deca su sva učila iz jedne knjige. Ima to i neku svoju drugu simboliku. Što se tiče uvođenja digitalnog dodatka, to je nešto što je zahtev tehnološkog razvoja društva i što Srpski pokret obnove u potpunosti podržava. Zbog činjenice da mi u celokupnom obrazovnom sistemu pored učenika, nastavnika, roditelja, škola, svih onih neophodnih tehničkih elemenata koje škole moraju da imaju i izdavače, mi imamo i nekoliko jako važnih stručnih institucija koje se finansiraju iz budžeta Republike Srbije, pre svega Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja, Nacionalni prosvetni savet, Savet za stručno obrazovanje i obrazovanje odraslih i Ministarstvo prosvete kao krovno ministarstvo. Zavod za unapređenje i obrazovanje i vaspitanje ima svoju organizacionu jedinicu Centar za razvoj programa udžbenika i on se bavi i razvojnim i savetodavnim i drugim poslovima. Očigledno da je i Savet za unapređenje obrazovanja i vaspitanja imao značajnu ulogu kod donošenja ovih zakona i zbog svih ovih dobrih karakteristika zakona, zato što će on biti dobar po učenike, po nastavnike, po nastavne planove i programe koji će sigurno sa, pre svega, smanjenim, ali ne izgubljenim na kvalitetu gradivom. Mislim da će učenici pored toga što će imati fizičko rasterećenje, imati i jedno mentalno rasterećenje i da ćemo mi moći da se na neki način kroz ovaj prvi početni korak približimo onim idealima kojima težimo, a to je da deca sa radošću idu u školu, da nastavnici više pažnje posvete učenicima, a ne toj stalnoj jurnjavi da ispune preobimni plan i program. Vi ste sami pomenuli i to je bilo u telu jednog mog poslaničkog pitanja da u mnogim udžbenicima postoje naslovi koji uopšte nisu sastavni deo plana i programa. To su naslovi koji su apsolutno odštampani bez ikakve potrebe. Samo kažem da bi fizički knjiga bila veća i da bi neko na tome zaradio. Zbog toga što nijedan ministar pre vas nije želeo da se uhvati, da se rve sa ovim problemima, zato što nije hteo da se suprotstavi izdavačkim libijima, ne samo izdavačkim lobijima, nego i školskim lobijima i lobijima u drugim institucijama, što ste vi prvi se usudili da to uradite. U ovom delu zaslužujete našu podršku, ali mi ćemo nastaviti dalje. Mi ćemo sve ono što je i dalje, smatramo da treba unaprediti u obrazovnom sistemu, a to je stalni proces. Mi ćemo tražiti i kroz rasprave sa vama i kroz pozitivne sugestije i kroz poslanička pitanja da se unapredi da bi naš obrazovni sistem bio na onom nivou na kome treba da bude. Funkcionalna nepismenost kod nas je i dalje u velikoj meri prisutna. Ona nije samo posledica obrazovnog sistema, već jednog opšteg ambijenta i nezainteresovanosti kompanija, što se tiče pre svega, srednjeg stručnog obrazovanja i visokoškolskog obrazovanja da uzimaju na stručno osposobljavanje učenike i studente da bi onog momenta kad steknu diplomu srednjeg obrazovanja ili visokoškolskog obrazovanja, apsolutno mogli da budu produktivni i maltene, prvog radnog dana da imaju jedan značajniji efekat. Mi i dalje imamo nažalost situaciju da završeni srednjoškolci sa srednjom stručnom spremom, da visoko obrazovani ljudi kada dođu na posao svi gledaju po sistemu jesi ti učio nešto teoretski, ali ti si neupotrebljiv dok ne prođeš jedan praktičan rad u preduzeću ili kompaniji. Zbog toga će to biti jedan od važnih zadataka vašeg Ministarstva u dogovoru sa Privrednom komorom Srbije i sa svima ostalima koji treba da uzmu svoje učešće u funkcionalnom osposobljavanju i srednjoškolaca i studenata. Tek kada mi dostignemo tu vrstu nivoa, kada iz srednje škole ili sa fakulteta izađe u potpunosti spreman kada da obavljao posao za koji je školovan i kada i nastavnici i nastavno osoblje i roditelji i učenici osete da je školski program u potpunosti prilagođen njihovim potrebama, mi ćemo tada biti zadovoljni obrazovnim sistemom, a do tada ćemo ga stalno usavršavati i dotezati. Hvala vam ministre, što ste došli sa ovako dobrim predlogom u Narodnu skupštinu. Kada dolazite sa ovakvim predlozima, mi ćemo vas podržati, kada bude nešto drugačije, mi ćemo tražiti da se to unapredi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, imamo danas pred sobom tri predloga jednog zakona i izmene i dopune dva zakona koji su već na snazi. Dakle, poslanička grupa Nove Srbije će podržati pre svega izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju, i smatramo da će to doprineti autonomiji Univerziteta. Dakle Univerzitet će moći lakše da funkcioniše i lakše da se dogovara sa svojim studentima o potrebama za brojem ispitnih rokova, jer se od fakulteta do fakulteta te potrebe razlikuju i smatramo da ćemo time znatno relaksirati upravo tu studentsku populaciju, koja će sada moći brže, lakše, efikasnije i verovatno bolje po sebe da reši to značajno pitanje koje su do sada pokušavali da reše protestima. Što se tiče izmene Zakona o osnovnom obrazovanju, odnosno usklađivanje tog jednog člana sa Zakonom o radu, to takođe nemamo problem da podržimo, jer smatramo da je to u stvari nešto što je između ova dva zakona, Zakona o radu i Zakona o osnovnom obrazovanju, bilo u koliziji, pa je sada to usklađeno i dovedeno, naravno, na jedno ustavno pravo svih zaposlenih. Što se tiče Zakona o udžbenicima, o njemu ću nešto više govoriti. Već je rečeno da je prethodni zakon donet 2009. godine i tada sam učestvovala kao poslanik u njegovom donošenju i amandmanski doprinela da zakon, čini mi se, u tom delu bude bolji. Moram samo dopuniti zbog javnosti, znači, nije 2009. godine počelo privatno izdavanje udžbenika u Srbiji. Privatni izdavači su postojali ranije, tržište privatnih udžbenika je postojalo pre 2009. godine i tada je to bio prvi pokušaj da se ova značajna delatnost od javnog značaja i zakonski uredi. Naravno, mi danas imamo jedan drugi pristup, pokušaj da se posle evidentiranih nedostataka u izdavanju udžbenika i distribuciji, prodaji udžbenika, dakle, jednim novim pristupom, jednim novim konceptom ta oblast još bolje uredi. Mi očekujemo da će usvajanjem zakona to biti jasnije, bolje i kvalitetnije po obrazovanje Srbije. Već rekoh da je izdavanje udžbenika delatnost od javnog značaja, jer udžbenik nije obična knjiga. Udžbenik je knjiga koja ima misiju. Udžbenik je nažalost, obzirom da je to deo obavezne školske literature, jedina knjiga koju neki pročitaju u toku života, čak i tu ne pročitaju u potpunosti. On ima veliku odgovornost, jer udžbenik je knjiga koja, osim što pomaže da se usvoje određena znanja i veštine, utiče na oblikovanje svesti i stvaranje standarda jednog društva. To je društvena odgovornost udžbenika. Samim tim i ovaj zakon ima ozbiljnu društvenu odgovornost i mi ga kao takvog i doživljavamo. U zakonu je izuzetno mnogo kvalitetnih pomaka na bolje i mi ih pozdravljamo i podržaćemo ih. Stavili smo četiri amandmana. Posebno sam zadovoljna što se amandman koji sam podnela na član 14. u potpunosti poklopio sa onim što je gospodin ministar u svom izlaganju rekao, odnosno terminološka stvar je u pitanju. Upravo ste se pozvali na preporučeni obim udžbenika i mislim da je to pravi izraz, a u samom zakonskom rešenju je to malo obimnije rečeno sa jednim pleonazmom, pa vas molim da to precizirate. Pretpostavljam da ćete taj amandman bez problema usvojiti, jer je to u potpunosti ono što odgovara. Ono što kod izdavanja udžbenika jeste godinama uočen problem. To je problem jednog siromašnog društva. Samo to govorim kao neko ko je u sistemu obrazovanja dugi niz godina proveo na obe strane. Prvo kao učenik i student, a onda kao profesor. I sve te i dobre i loše strane udžbenika i rada sa udžbenicima mogu da interpretiram iz prakse. Dakle, kada smo osiromašili kao društvo i kada se omogućilo da se izdaju privatni udžbenici, da se prodaju, došlo je do one prve greške, udžbenike je počeo da prodaje rabat, a ne kvalitet. Mislim da će ovaj zakon to u mnogo čemu da popravi. Znači, ne može, to sam godinama govorila kao prosvetni radnik, ne može udžbenik da preporuči rabat, nego mora da ga preporuči kvalitet. I to je prirodno i jedini prirodni zakon koji treba da napravi čistku u izdavaštvu udžbenika, i to pozdravljam. Znači, najkvalitetniji neka opstanu, ako već imamo privatno izdavanje udžbenika. Reći ću nešto što je lični moj stav, kao dugogodišnjeg prosvetnog radnika, znači, samo moj lični stav koji mogu višestruko da branim, ali ga ovde ne zagovaram samo ću ga izneti. Ja sam neko ko je radeći u obrazovanju bila isključivo za to država ostane monopolista u izdavanju udžbenika i da zadrži kontrolu nad tim resursom, jer su udžbenici nešto što nije obično izdavaštvo, nego je nešto što jeste vrhunski državni interes. Udžbenik, kao što rekoh, oblikuje svest, oblikuje usvajanje znanja i njihovu kasniju upotrebu znanja i veština. Dakle, ovde smo slušali razne diskusije i mislim da su tu kolege malo pobrkale šta jesu metodski postupci, a šta su udžbenici. Ovaj zakon treba da uredi izdavanje udžbenika, a metodski postupci i način usvajanja znanja se uređuju nekim drugim podzakonskim aktima, kao što će se urediti i standardi i kvaliteti samih udžbenika u praksi, kao i ono što jesu nastavne jedinice i obim nastavnih znanja. Dakle, ono što jeste otvorilo problem u Srbiji i, naravno, nametnulo ovakav zakonski predlog jeste taj novi diktat liberalnog kapitalizma i tržišta udžbenika. Kao što reče malopre kolega, svi hoće da pišu udžbenike za osnovnu školu, a osnovna škola nije osnovna zato što nije bitna, nego zato što je ona temelj društva i što je ona osnov društva. Udžbenici za osnovu školu su najodgovorniji za znanje koje će se kasnije u društvu posedovati i kojima ćemo se koristiti. To sam čak jednom kad sam postavila poslaničko pitanje o udžbenicima sa materijalnim greškama i potencirala. Tu se desilo, naravno, da smo imali izuzetno mnogo ponuđenih udžbenika, izuzetno mnogo diskutabilnog kvaliteta na tržištu udžbenika, izuzetno veliki broj udžbenika sa materijalnim greškama. Dakle, udžbenik je neprikosnoven, udžbenik ne sme da ima materijalnu grešku, udžbenik ne sme, pogotovo u današnjim tehnološkim uslovima, gde mogu i autori, saradnici i sva znanja su vam na jedan klik dostupna, da izađe na tržište, a pogotovo ne sme da završi u učionici i da ima bilo kakav diskutabilitet o onome što on prenosi kao znanje. To vam govorim zato što sam stavila jedan amandman i molim vas da ga ozbiljno pogledate, a to je kod člana 39. stav 2. tačka 1), gde ste rekli – promenom sadržaja iz stava 1. ovog člana ne smatra se ispravljanje grešaka i omaški u tekstu, pa onda u zagradi imamo imena, nazive, brojeve, pravopisne greške, zastarele ilustracije i sl. Ja sam navela samo zastarele ilustracije se mogu smatrati onim što zahteva ovaj član. Sve ovo ostalo jesu materijalne greške. Ako vi u udžbeniku, recimo, sada dajem primer, vidite da je neko dao skraćenicu „doktor“, dr sa tačkom, to nije štamparska greška, već je to neznanje, nepismenost autora udžbenika koju on prenosi dalje na učenike. To je nešto što moramo striktno da razdvojimo kada su udžbenici u pitanju i kada su zahtevi prema izdavačima udžbenika u pitanju. S obzirom, da je u pitanju zaista ozbiljan profit kada su udžbenici u pitanju, siguran profit, imamo pravo i obavezu kao društvo da postavimo određene ozbiljne odgovornosti pred izdavače udžbenika i tu pozdravljam stvaranje ovog novog filtera kroz koji treba svaki tekst udžbenika da prođe, odnosno svaki udžbenik da prođe, da bude nemilosrdno vraćen izdavaču ili nemilosrdno odbijen ako on ne zadovoljava i najsitniji kriterijum koji udžbenik mora da ima, jer udžbenik ne trpi slobodan stil. Slobodan stil je dopušten u beletristici, u poeziji. Tamo možete da ignorišete interpunkciju i da to bude vaš način izražavanja. U udžbeniku ne, jer udžbenik ima stroge standarde i udžbenik je odgovoran za najznačajniji i najmoćniji resurs jednog društva, a mi kao osiromašeno društvo taj resurs sada i te kako moramo da koristimo i da se na njega oslanjamo, a to je znanje. Ono što je udžbenik, osim što je sredstvo usvajanja znanja i veština, udžbenik je svakako jedna od ozbiljnih sredstava sprovođenja reformi u obrazovanju. Sada smo došli do toga, podsetiću, opet smo pominjali neke države koje imaju, kako se reče, kvalitetnije sisteme obrazovanja od nas, što jeste, što nije, ali to je u stvari samo paradigma znanja. Ono sa čim mi imamo problem, mislim da će se ministar tu u potpunosti složiti, jeste da mi u pravoj reformi obrazovanja, koje je vrlo spora i vrlo teška, jer je jedan veliki sistem u pitanju, moramo da promenimo paradigmu znanja i da reproduktivno znanje, koje je kod nas sada toliko prisutno, zamenimo funkcionalnim znanjem, odnosno jedan deo reproduktivnog znanja će biti nužan da ostane, ali da ga zamenimo funkcionalnim znanjima. Dakle, ono kada pričamo da deca negde uče kroz igru u nekim drugim državama, ne, to su funkcionalan znanja koja su sprovedena kroz obrazovni sistem i postoje tačno metodski postupci kako se ta funkcionalna znanja od treće godine i nadalje, od obdaništa, kroz školu, kroz sve sisteme obrazovnih institucija sprovode i usvajaju. Dakle, mi ćemo morati ono suvo memorisanje pokušati da kroz jednu ozbiljnu reformu znanja zamenimo logičnim zaključivanjem. Znači, paradigmu reproduktivnog znanja da menjamo funkcionalnim znanjem, ali već rekoh to je sistem u kome će udžbenici imati značajnu ulogu. Da bi se udžbenici tome prilagodili, odnosno zadaci u udžbenicima koji to traže i podstiču, moraće da se menja i pristup nastavnom osoblju, koji to može da sprovede, njihovo dodatno obrazovanje, mentori, učiteljske vežbaonice itd. Ali, to su već niz koraka koje će pretpostavljam da će ministarstvo imati u nekom doglednom vremenu u svom poslu, imati želju da sprovede i način da sprovede. Ono što ćemo kao poslanička grupa svakako podržati u ovom zakonu, odnosno zahtevati da se promeni, a mi podržati, jeste broj kod liste ocenjivača, dakle, broj godina radnog iskustva o čemu su već neke kolege govorile. Mi smo stavili tu amandman. Dakle, zaista smatramo da je dve godine radnog iskustva da se dospe, bez obzira na obuku, na listu ocenjivača premala, jer je iskustveno znanje u ovakvoj oblasti nezamenjivo znanje. Znate, kao neko ko je održao na hiljade školskih časova, polemišući sa onima koji školski čas poznaju samo kao đaci i kao neko ko o njima govori teoretski, reći ću vam koja je to elementarna razlika, vrlo rado to citiram, to je kao kada bi ste poslastičarski zanat, završili time što naučite knjigu recepata napamet. To je ta elementarna razlika, kada vi morate imati jedno iskustveno znanje, a četiri godine je od prilike jedan ciklus koliko jedan udžbenik zaživi, pa zato smo smatrali da je pet godina minimalnog radnog iskustva za jednog ozbiljnog i objektivnog ocenjivača koji treba da se nađe na listi udžbenika nešto što treba da bude prihvatljivo. To su one primedbe, osnovne primedbe koje smo imali kada smo sagledali ovaj zakon. Zaista doživljavajući znanje u ovim novim uslovima kao ozbiljnu robu, smatramo da Srbija ima priliku da od svog znanja napravi čak izvozni brend. Mi imamo izuzetno dobre potencijale. Svuda smo se u svetu time potvrdili, sada smo u stagnaciji, upravo zbog te paradigme znanja koja poslednjih godina devalvirala taj osnovni pristup znanju, ali mislim da ćemo i ovim Zakonom o udžbenicima i kasnije podzakonskim aktima, koji će kanalisati neke stvari kod usvajanja udžbenika i kod njihovog kvaliteta i standarda, imati priliku da znanje ubeležimo kao jedan od svojih najznačajnijih državnih resursa. Stoga smatramo da je na ovom zakonu velika odgovornost. Ministarstvo ima veliku šansu da napravi ozbiljan, moderan iskorak u reformi obrazovanja i mi ćemo u Danu za glasanje podržati predložene zakone. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. Zakon o udžbenicima kao Predlog zakona, kao prvi, je zakon koji u primeni ima, ako zamislimo jedan kvadrat, četiri temena u kojima su oni koji će biti direktno, oni na koje će se zakon primenjivati. Naravno, jedna tačka, jedno teme tog kvadrata je ministarstvo, zavod, Nacionalno-prosvetni savet, drugo teme su izdavači, privatni, kako god, treće teme su prosvetni radnici i četvrto roditelji i naravno, još oko 600 hiljada dece u osnovnom obrazovanju i oko 300 hiljada u srednjem obrazovanju sa roditeljima kojih je oko milion, prosvetnih radnika 140 hiljada, dakle, između dva miliona i 200 i 2,5 miliona ljudi su oni na koje će se ovaj zakon o udžbenicima odnositi. Kada će se odnositi? Za dve godine. Ovu školsku godinu udžbenici se nabavljaju po postojećem zakonu. Problem koji imamo zajedno i mi u Skupštini i Vlada je što nema Nacionalnog prosvetnog saveta, pa nema instance koja može da uradi svoje poslove za koje je nadležan po Zakonu o udžbenicima i sada. Zašto ga nema? Ne bih o tome, odgovornost je podeljena. Može Vlada da predloži vanrednu sednicu, možemo mi. Neće niko. Nema Nacionalnog prosvetnog saveta. Zašto neće sledeća školska godina? Zato što tako piše u zakonu, da se i za 2016. i 2017. godinu udžbenici određuju po postojećim propisima. Ja ću pokušati da objasnim zašto ću biti protiv ovog zakona kroz odgovore na pitanja koja sam već podelila sa vama. Dakle, na koga se odnosi, šta je u pitanju, kada biti u primeni, koliko vremena imamo na raspolaganju da vidimo da li će biti pripremljeno sve dobro za primenu ovog zakona koji se olako hvali, kao što se izdavači olako napadaju, kao što je sve kod nas ovde olako opisno kada je u pitanju obrazovanje i sa mnogo nota prezira prema znanju. To je vrlo prisutno u našem društvu na moju veliku žalost. Nisam inače posebno osetljiva na teme koje se raspravljaju u Skupštini. Smatram da nije u redu da narodni poslanik i poslanica budu osetljivi. Na ovo jesam jer količina licemerja i količina pogrešnih informacija i patetike kada je u pitanju rasprava o obrazovanju je u našem društvu nepodnošljiva uz prezir prema znanju preko granice podnošljivosti. Dakle, zašto je ovaj zakon toliko zanimljiv osim što je očito da mora biti zanimljiv jer direktno se odnosi na dva i po miliona ljudi najmanje? Zato što se radi o tržištu od oko šest milijardi dinara godišnje ili oko 50 miliona evra, što ne izgleda kao velika suma, ali u principu jeste prilično tržište i prilična sigurna zarada. Nisam sklona lakoći koja se ovde čula kako izdavači zbog zarade puštaju loše udžbenike. To je jako, kako da vam kažem, strašno čuti, kao da nemamo ministarstvo, ništa, ništa, nego samo zli izdavači. Isto tako ne volim da čujem da zli prosvetni radnici, oni su zbog načina odobravanja udžbenika koruptivni. Nisu načini koruptivni. Ljudi su koruptivni i odjedanput imate ko govori zavisi iz kog ugla dolazi pa da kaže ovi su zli i koruptivni i prave nam loše udžbenike, a vidi nas kakvi smo divni. Kao što mislim da je ministar Verbić imao mnogo lakši zadatak nego što je imao ministar Žarko Obradović koji je uveo privatne izdavače. Dobro je poštovati činjenice, pogotovo kada govorimo o obrazovanju. Dakle, radi se o tržištu na kojem se ostvaruje zarada i ta zarada i treba da se ostvaruje, ko god da je ostvaruje. Čuli smo i komentar i od strane ministra i od mnogih od nas ovde da nekvalitetan udžbenik ima prednost kod onih koji odobravaju zbog rabata. Zašto kvalitetan udžbenik ne bi imao prednost? Zašto nemamo kvalitetnih udžbenika? Mogu da dodam jednu potpuno ličnu notu jer sam lično 20 godina skoro snabdevala prosvetni sistem Srbije decom. Nijedan udžbenik koji sam ja uzela u ruke nije ni zašta. Nijedan. I to je tužno meni bilo svaki put kada mi je dete iz bilo kog predmeta pokazalo udžbenik koji je sa moje tačke gledišta, govorim o svom odnosu prema udžbenicima, ni zašta. Zašto? Koleginica Zlata Đerić je malopre nešto pomenula. Zato što naš problem u ovoj Skupštini i u Vladi nisu zli izdavači, nisu koruptivni nastavnici, nisu roditelji koji nemaju novac za udžbenike, nije čak ni činjenica da nemamo Nacionalni prosvetni savet. Naš problem je što nemamo ništa protiv reproduktivnog znanja u našim školama, isključivo reproduktivnog znanja. Nisam otvorila udžbenik u kome se dete provocira, u kome mu se nudi da misli, u kome ga se uči da misli. Dok ne budemo imali takve udžbenike, žao mi je, mi ćemo se vrteti u krug oko međusobnog optuživanja zašto imamo loše udžbenike i zašto nam onda ne valja ni sistem obrazovanja. Zašto ću ja glasati protiv ovog zakona? Ne iz ovih razloga koje sam sad navela, dakle, na koga se odnosi, kad će biti primenjen i zašto je u stvari toliko buke proizvedeno oko zakona o udžbenika. Biću protiv zato što Zakon o udžbenicima, recimo, ne daje nikakav odgovor na jedno od ključnih pitanja koje se ovde hvali, a to su udžbenici na jezicima nacionalnih zajednica. Ko prevodi udžbenike? Ko prevodi udžbenike? U ovoj sali je bilo dramatičnih dijaloga između predsednika Vlade i pripadnika albanske nacionalne zajednice. Pripadnicima albanske nacionalne zajednice u avgustu prošle godine su obećani udžbenici. U ovoj sali je bilo dramatičnih dijaloga o tome da neke nacionalne zajednice imaju udžbenike na svojim jezicima, a neke nemaju, niti će imati ikada. Ovaj predlog zakona je u tekstu u kojem ga je obrazlagao ministar i u rečima mnogih od nas je – odličan je, biće udžbenika na jezicima manjina. Ko prevodi? Vrlo jednostavno pitanje. Da bi bilo udžbenika, neko mora da ga prevede, to nam je valjda jasno, ako hoćete da taj udžbenik bude udžbenik koji je u skladu sa nastavnim planovima i programima koje odobrava Nacionalni prosvetni savet. Druga pozitivna slika o Zakonu o udžbenicima, koja je ovde data od strane ministra i mnogih od nas ovde, jeste da će udžbenici biti na četiri godine, pa će moći da se nasleđuju. Ja taj deo uopšte ne razumem. Vrednovati četvorogodišnji period na koji ćete određivati udžbenik u eri 21. veka, ja neću ovde spomenuti, osim sada i malo tiše, tableta i svega što se može staviti na tablet pa komunicirati njime, dakle, time da će jedna knjiga biti četiri godine, to je već, kako da vam kažem, pogled na svet i to pogled na svet koji nije pogled na svet kroz prozor u 21. vek. S druge strane, ja razumem ministra ili druge koji to hvale, jer mi je jedna beogradska mama, sa dvoje divne dece, devojčice u petom razredu, pokazala račun za komplet udžbenika za peti razred od 9.974,35 dinara. Ne znam, nije mi pokazala za komplet za mlađeg sina koji je u nižim razredima. To jeste ogroman izdatak za porodicu gde je prosečna zarada, ako je uopšte i imaju, 38 ili 43 hiljade dinara. Sad, ako možemo da shvatimo da ja imam etički problem da glasam za ovaj zakon, da mi ministar u 21. veku kaže – mi ćemo da imamo knjige koje će važiti četiri godine, pa će deca moći da nasleđuju knjige, pa neće roditelji trošiti pare za knjige i imate 21. vek kada vam se inovacije u oblasti obrazovanja dešavaju na polugodišnjem nivou. Kada pogledate oko sebe svet, čak i okruženje, ne morate ići do Amerike, Kanade ili Finske, kada je u našoj Skupštini bilo razgovora o inovacijama u obrazovanju, uopšte o dinamizmu kojim bi mogli da menjamo svoje obrazovanje? Dok je bio ministar, Žarko Obradović je imao jedan pokušaj da se o tome zametne rasprava i taj pokušaj jednostavno nije naišao na dobar odziv, kao da je to doživljeno kao napad na nekakvu dragocenost koju mi imamo u našem sistemu obrazovanja. Pa, gde su nam rezultati iz tog sistema obrazovanja, ako je već tako dragoceno? Gde su, kada su nam sve ovo patetični opisi o tome kako nam je obrazovanje strašno loše, kako su nam prosvetni radnici koruptivni, kako su izdavači ovo itd? Namerno karikiram ovaj deo, jer kada dobro načuljite uši tačno je to ono što se čuje. Kada se kaže da će se ovim Zakonom o udžbenicima postići kvalitet za dve godine, znači za školsku 2017/2018. godinu, udžbenika koji će biti sa referencom procenjen, tržišta koje će biti uređeno, smanjene korupcije i, nadamo se, zadovoljnih roditelja, đaka i prosvetnih radnika, ja onda ne vidim u ovom zakonu, ni u jednom članu uporište za takav stav. Razumem i ministra i sve one koji brane zakon da se tako brani zakon. Postoji jedna manje-više anegdota šta radiš sa zakonom kad si Vlada ili kad si poslanik vladajuće većine? Koristiš staru basnu, našu tradicionalnu, „Stočiću postavi se“. Sve će biti super, samo da se to sve ispotpostavlja na svoje mesto. To je legitimno. Dakle, nemojte da se pogrešno razumemo, ja to ne kritikujem. Meni je krivo zbog te atmosfere prezira prema znanju i zatvaranja očiju pred činjenicama kada je znanje kao glavni resurs 21. veka u pitanju. Takođe ću glasati protiv ova druga dva zakona, iz dva slična razloga. Prvi je, tu ne mogu da odolim, dakle, ušao je zakon koji glasi – briše se. Ovde se često raspravlja o tome da li sme da se briše ili ne sme. Naravno da sme da se briše. Dakle, ceo jedan zakon je jedan član da se briše, član koji se odnosi na uslove za penziju. To nije usklađivanje sa Zakonom o radu. Ko god želi da vam veruje, to je u redu, a ja ću vam dati primer Petra Petrovića, koji je, recimo, 15. oktobra 2015. godine napunio 40 godina radnog staža, a 15. aprila 2016. godine godine života. Sa ovim zakonom može da radi do kraja školske godine, a sa brisanjem ovog zakona ne može. Zašto bi vi brisali taj zakon? Nije tačno da se brisanjem tog člana u postojećem zakonu o sistemu dovodi u jednak položaj. Meni se čini da je ovaj član upao u vremenski tesnac između Zakona o smanjivanju maksimalnog broja zaposlenih i ovog zakona. I zato što mi se čini, a niste me uverili da se time dovode svi u jednak pravni položaj, zato ću i biti protiv. I najteže protiv zbog izmena Zakona o visokom obrazovanju. Zašto najteže protiv? Zato što su izmene Zakona o visokom obrazovanju jedino bile tema zbog ispitnih rokova. Od kada smo uveli zakon koji bi trebalo da potpuno omogući kretanje naših studenata sa studentima EU, dakle čuvena „Bolonja“, nikad nismo pričali o tome koliki je nizak nivo rada sa studentima. Nikad nismo pričali o tome zašto konsultacije nisu obavezne. Nikad nismo pričali o kvalitetu. Jesmo, ali na ružan, senzacionalistički način. Nikad nismo pričali o istraživačkom radu nastavnika i profesora, o niskom nivou i indeksima kompetencije koje imamo, o nedostacima časopisa za društvene nauke, o mnogim problemima koji postoje u našem visokom obrazovanju. Ne, nikad nismo pričali o tome. Pričali smo isključivo o ispitnim rokovima za studente. Zašto ovo nije dobro? Zato što se jasno čita kao pokušaj da Ministarstvo sa sebe skine zahtev studenata za ovoliko rokova i onoliko rokova, što je isto legitimno. Svake jeseni evo ih studenti, kažu – hoćemo još jedan rok. Potpuno razumem i studente i Ministarstvo koje kaže – ne može više, hajde neko drugi malo. Ko je to drugi? Sad su to univerziteti. Ovim se unosi nered i u ovako sistem koji nema dovoljno reda. Kada i ako univerziteti budu odlučivali o tome koji je broj ispitnih rokova i kako se i na kom fakultetu polaže, više nema nikakve nade da ćemo ikad pričati o kvalitetu nastave na fakultetima i univerzitetima u Srbiji, nego će se sve svoditi na to na kom univerzitetu je bolje sa koliko rokova. Ta bajka o tome da je samo važno imati veliki broj rokova, pa će se ispiti polagati, to je bajka koja se praktično detaljno zna samo ovde i u još nekim zemljama. Meni je žao što će očigledno nama svima proći i još priličan broj ispitnih rokova pre nego što sednemo i najozbiljnije svi zajedno počnemo raspravu o tome šta nama svima znači znanje u našem društvu i šta ćemo bez poštovanja znanja u našem društvu. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Izvolite.
Hvala. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, dozvolite da u ime poslaničke grupe SPS kažem nekoliko reči o predlozima zakona o kojima danas Skupština raspravlja. Mi ćemo, inače, podržati sva tri predloga koja su na dnevnom redu, kako Predlog zakona o udžbenicima, tako izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju i izmene i dopune Zakona o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja. Pre nego što kažem nekoliko reči o Zakonu o udžbenicima i zašto će naša poslanička grupa podržati ovaj zakon, želim da kažem ili da parafraziram jednu izreku našeg poznatog naučnika Jovana Cvijića, koji je otprilike rekao da se svi mi, u pokušaju da dosegnemo naučne visine, penjemo jedni drugima na ramena, u nameri da ostvarimo to što želimo. Ovo govorim zato što treba da razumemo da ništa u ovom društvu pa ni u obrazovanju nije počelo od juče ili prekjuče, mnogo toga već postoji. Suština je namera predlagača da nađe najbolja rešenja u odnosu na trenutnu situaciju i da napravi jednu projekciju onoga što će biti važno za obrazovanje u godinama koje dolaze. Ovo govorim iz razloga što sam branio zakon 2009. godine. Moram vam reći nekoliko stvari koje su bitne za današnju raspravu, s obzirom da nema puno tačnih podataka od strane svih onih koji su govorili o Zakonu o udžbenicima. Treba znati da je položaj javnog izdavača te 2009. godine bio uređen na osnovu zakona iz 1993. godine, a da su privatni izdavači obavljali svoju delatnost na osnovu odredaba zakona o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja. Znači, nije postojao jedan jedinstven kompletan zakon o udžbenicima koji bi, primera radi, izjednačio status privatnih i javnog izdavača i da je pred nama tada u ministarstvu bilo puno poslova koje smo pokušali rešiti i napravili jedan zakon. Mislim da je sada pravo vreme da se taj zakon promeni. Mislim da je dobro što se zakon menja zato što je praksa u proteklih šest godina pokazala da neka rešenja jednostavno nisu izdržala te prakse. Treba ustanoviti mehanizme kojima se u odnosu na probleme koji su uočeni u oblasti pripreme, izdavanja, izbora udžbenika, vezano za kvalitet udžbenika, vezano za procedure kako se dolazi do kvalitetnog udžbenika, da je dobro što se donosi ovaj zakon. Vidim kroz ovaj zakon stvarno želju predlagača da dobijemo jedan zakon koji će biti zakon za godine koje dolaze. Postoji, po meni, nekoliko razloga zašto treba podržati ovaj zakon. Klasifikovao sam ih na sledeći način. Razlozi zašto treba glasati za ovaj zakon jesu pre svega insistiranje na unapređenju kvaliteta udžbenika. Udžbenik je jedan od važnih preduslova za unapređenje kvaliteta obrazovnog sistema. Ovde se danas govori samo o udžbenicima. Zapostavlja se pitanje položaja nastavnika i zapostavlja se pitanje položaja đaka. Mi znamo, ja sam to rekao danas i na Odboru za obrazovanje o tom čarobnom trouglu, udžbenik – đak – nastavnik. Ako se ne uspostavi hemija koja je potrebna za sticanje znanja, ništa sam po sebi kvalitetan udžbenik neće značiti, ukoliko kod učenika ne postoji želja za učenjem, a imamo kompetentnog, kvalitetnog nastavnika koji može sadržaj tog kvalitetnog udžbenika da prenese učeniku. Zatim, drugi razlog je nastojanje predlagača da sve kategorije đaka dobiju kvalitetne udžbenike, kako učenici srednjih stručnih škola, trogodišnje i četvorogodišnje, kako pripadnici nacionalnih manjina, tako i đaci sa smetnjama u razvoju, sa invaliditetom. Sada bih želeo da napravim jednu malu primedbu ili opasku. Danas su se čule od nekih ovlašćenih predstavnika reči: „pripadnici nacionalnih manjina nisu imali udžbenike“. Nije tačno. Pripadnici nacionalnih manjina jesu imali udžbenike, ali nisu svi, ili bar one nacionalne manjine ili oni đaci i pripadnici pojedinih nacionalnih manjina čiji je broj bio toliki da očigledno nije postojala želja izdavača da štampa te udžbenike sa tiražom 150 ili 300 udžbenika. Dobro je što je predlagač sada našao mehanizam da se obezbede za te đake udžbenici. Ovo govorim zato što mi, kao zemlja, imamo, evo, i u ovom sadržaju zakona se govori da osam manjinskih jezika jeste u upotrebi u osnovnoj školi. Vi znate da mi, kao zemlja, imamo obavezu da damo odgovarajuće informacije o primeni Okvirne konvencije o zaštiti nacionalnih manjina, Povelji o regionalnim i manjinskim jezicima i ocene tipa mi jesmo uradili za manjine, a da ne pominjemo za koje manjine i u kom obimu, jesu objektivno nešto što šteti državi. Isto se odnosi i na učenike u srednjem obrazovanju. Danas sam pomenuo taj primer. Imam podatke od jednog izdavača, neću pomenuti ko je u pitanju, koji obaveštava mene, a ja vas, da se, primera radi, za pojedine udžbenike stvarno koriste u srednjem stručnom obrazovanju udžbenici iz 1988, 1997, 1996. ili 1990. godine, ali se takođe obaveštava javnost, bar on mene, a ja vas, da za iste te predmete postoje udžbenici koji su izdati 2012, 2013, 2015, 2014. godine. Znači, imamo inicijativu koja je donela taj rezultat. Činjenica je da srednje stručno obrazovanje nema udžbenike koji prate sve ove promene koje se dešavaju u društvu, ali se zaboravlja da je i u postojećem zakonu, i to u članu 9, bila vrlo jasna odredba gde se kaže da Nacionalni prosvetni savet, na predlog Zavodu za unapređenje obrazovanja i vaspitanja, utvrđuje postojanje potrebe za novim udžbenicima i donosi plan udžbenika. Znači, postoji normativni osnov da se napravi udžbenik i za srednje stručno obrazovanje ili za pojedine predmete, ali zašto NPS ili Zavod nisu reagovali, odnosno NPS, na predlog Zavoda, to je već pitanje koje zaslužuje odgovor. Treća stvar koja je takođe važna i zbog koje treba glasati jeste namera predlagača da definiše obim udžbenika. Smatram ovo jako važnim zato što ishodi znanja mogu dati odgovor o okvirnom broju stranica za pojedini udžbenik. Mislim da je to dobra stvar i da je dobro rešenje u ovom zakonu. Posle toga, pozitivna stvar takođe jeste namera predlagača da se limitira cena udžbenika. Naime, na tržištu postoji situacija takva da, naravno, samo izdavači znaju po kojim kriterijumima određuju cenu udžbenika i potrebno će biti da se da jedna analitična ocena zašto neki udžbenik ima cenu koju ima i na taj način da se da mogućnost i drugima da se, ako mogu reći, uklope unutar te cene. Dobro je rešenje da, po pravilu, udžbenici imaju i elektronski dodatak uz udžbenik. Dobro je takođe da postoji i plan udžbenika, odnosno katalog udžbenika. Mislim da je dobro rešenje, koje nažalost u postojećem zakonu mi nismo imali, da izdavači plaćaju troškove ocene kvaliteta ponuđenog udžbenika. U rešenju iz 2009. godine imali smo jednu drugu praksu. Lično mislim da je dobro ovo rešenje, kao što smatram da je dobro rešenje da se formira poseban fond za obezbeđenje ovih potrebnih udžbenika. Ministar je danas govorio nešto o tome. Mi smo imali to rešenje i sada, ali je procenat bio 1% i ta se sredstva nisu koristila. Znači, nabrojao sam osam ili devet razloga najmanje zbog kojih vredi glasati za Zakon o udžbenicima jer, kako i u obrazloženju stoji, od ovog novog Zakona o udžbenicima trebalo bi da korist imaju svi, i učenici i roditelji i nastavnici, pa i izdavači. Zašto da ne, i izdavači, i njih treba pomenuti. Međutim, kada govorimo o ovom zakonu i razlozima zašto treba glasati, ne mogu a da ne pitam ministra određene stvari koje sam i danas dotakao. Jedna od njih je – zakon predviđa rešenje da ministar određuje maksimalnu cenu udžbenika, priručnika i nastavnog materijala. Smatram da je to jako dobro. To je dobro rešenje. Međutim, postavlja se pitanje – šta je sa drugim nastavnim sredstvima, pošto se u sadržaju zakona koristi izraz druge komponente udžbeničkog kompleta? Šta je sa njihovom cenom? Da li te komponente druge mogu podići cenu udžbeničkog kompleta? Ovo govorim na osnovu prakse kada smo promovisali projekat besplatnih udžbenika na nižim razredima u prvom ciklusu osnovnog obrazovanja. Onda smo rekli da udžbenički komplet čini udžbenik i radna sveska. Odmah je sutradan porasla cena radne sveske jer su izdavači, naravno, videli da kada udžbenik važi tri godine i kada se neće štampati druge i treće godine, da deo prihoda koji je planiran se gubi i odmah je porasla cena radne sveske. Druga stvar koju očekujemo od ministra da kaže jeste pitanje licence. Tačno, bilo je 79 licenci. Možda kriterijumi za dobijanje licence nisu bili kvalitetni, ali su ti kriterijumi ipak utvrđivali i tačno se znalo ko se može baviti izdavaštvom. Ovde svi oni koji se bave izdavanjem udžbenika, ovde svi oni koji se bave izdavačkim poslovima mogu biti izdavači. Evo, slobodan sam da podelim sa vama jednu misao, zamislite sutra novinsko izdavačke kuće, velike koje se bave izdavanjem udžbenika. Zašto? Postoji mogućnost vrlo logična da mogu naći odgovarajućeg autora i učestvovati u celom ovom, da kažem ciklusu, odobravanja udžbenika, jer će kompetentan, kvalitetan autor biti pretpostavka da će taj udžbenik proći sve procedure. Za njih je mali iznos sredstava dobiti jednog autora ili mu dati honorar uz činjenicu da taj udžbenik je sledeće četiri godine, udžbenik koji će se kupovati. Oko monopola, da li postoji opasnost od uspostavljanja monopola velikih izdavača? Zašto? Logično je pretpostaviti da će najveći veliki izdavači imati najveći broj rukopisa. Logično je pretpostaviti da će među najvećim brojem rukopisa biti izabran najveći broj udžbenika. Vi imate mogućnost predstavljanja tih udžbenika kroz katalog, da će biti izabrani i od onih škola koje nisu, da kažem, izabrali. Pazite, rešenje zakona s kojim se inače slažem, jeste da imamo sedam izabranih udžbenika. Postoji teorijska pretpostavka da neke škole nisu izabrane, nijedan od tih šest nego neki sedmi ili osmi. Znači, oni se moraju opredeliti za neke od ovih udžbenika. Činjenica je što se ne može prenebregnuti da izbor udžbenika prve godine izdavaču daje, dovodi ga u lagodnu situaciju da sledeće tri godine ne mora da brine o tom udžbeniku. Ovo govorim iz razloga što mogu pretpostaviti u kakvoj se situaciji nalazi ministar, jer sam bio i ja kao ministar u sličnoj situaciji kada sam promovisali projekat besplatnih udžbenika, kada smo rekli da udžbenici važe tri godine, odnosno da kažemo od strane pojedinih izdavača dočekali na nož, zato što dve godine neće ostvarivati prihod. I, da li možda, evo postavljamo ovo pitanje javno, razmislite, ne morate mi odgovoriti, ali razmislite, da li se možda izdavači pojedini, ne pravim razliku među njima, svesno, javno oglašavaju oko nekih rešenja, da su za njih problematična, a ovo rešenje koje je za njih idealno uopšte niko ne pominje. Priznajte, četiri godine, tri godine da imaju garantovani prihod, pa ko to ne bi poželeo. Pri čemu mislim da je ovo rešenje uz varijantu besplatnih udžbenika stvarno po meni najbolje neko rešenje i ovo shvatam kao jedan prelazni period ka budućim godinama koje dolaze. Nekoliko kolega je pomenulo ocenjivače, da li je stvarno potreban uslov od dve godine radnog iskustva dovoljan uslov za nekoga ko treba da ocenjuje kvalitet udžbenika. Mislim, da biste tu možda trebali napraviti jedan iskorak i u odnosu na predložene amandmane dati neko drugo rešenje, jer ipak, reč je o osobi na listi ocenjivača koji treba da ocenjuje kvalitet jednog udžbenika. Zatim, vezano za član 33. čini mi se stav 7. u njemu je rečeno - za isti nastavni period po pravopisu koristi isti udžbenik. Po pravilu se koristi isti udžbenik, zar ne bi bilo logično da se koristi isti udžbenik zato što će nastavno naučno veće na predlog stručnih veća izabrati između ponuđenih i jedan udžbenik. Ovo govorim iz razloga zato što smo imali situaciju u školama, ne znam da li znate za to gospodine ministre, kada je počela primena ovog zakona, mi smo imali situaciju da je u nižim razredima izbor jednog izdavača iz maternjeg jezika ili matematike automatski znači izbor tog izdavača i za sve ostale predmete. Mi smo to eliminisali sa projektom besplatnih udžbenika. Tražili smo da se nastavno veće sastane i da izaberu oni koji je najkvalitetniji udžbenik, ali da se ne desi situaciju da imamo u istom razredu, u tri odeljenja, tri različita kompleta udžbenika. I, mislim da ovde je reč ova, određenja po pravilu da možda jeste višak. Takođe mislim da možda treba da postoji jedna bolja ravnoteža u obavezama između vas, NPS i zavoda. Zato što i Nacionalni prosvetni savet i Zavod za unapređenje, obrazovanje i vaspitanje su karike obrazovnog sistema, a vi ćete snositi odgovornost za sve. To nije fer, to nije red, nego su i NPS i Zavod možda trebali u ovom zakonu da nađu da kažem za sebe aktivnije mesto. Nekoliko reči o besplatnim udžbenicima. Besplatni udžbenici su projekat koji smo promovisali 2009, 2010. godine i koji je za šest godina primene do nivoa četvrtog razreda jer nije bilo sredstava za peti razred oko milion i 300.000 đaka je dobilo te komplete besplatnih udžbenika, pri čemu je komplet predstavljao udžbenik i radnu svesku. Oni su se mogli i koristiti i za drugu generaciju i za treću generaciju, ali moram reći da je to jedan projekat za koji sam ja duboko ubeđen da u godinama koje dolaze, ja razumem vas, razumem nedostatak finansijskih sredstava, ali s obzirom da ste sami u zakonu promovisali cilj da je cilj ministarstva besplatnih udžbenici za sve đake i da Ustav propisuje obavezno osnovno obrazovanje i besplatno osnovno obrazovanje. Po meni najbolja opcija za buduće vreme bi bili besplatni udžbenici sa četiri godine važenja ovog udžbenika i to bi bilo rešenje koje bi bilo dobro za đake, koje bi bilo dobro za roditelje, koje bi bilo dobro i za nastavnike i jedino se izdavači sa tim ne bi složili iz onih unapred opisanih razloga. Dozvolite mi da i nekoliko minuta poklonim onom drugom zakonu, zakonu o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Prvi moj posao 2008. godine kada sam postao ministar bio je da se izmeni Zakon o visokom obrazovanju i da se tad utvrdi 48 bodova kao osnov za upis godine. Sada je 2015. godina, 2014/15. sad će 2015/16 i 48 bodova je još uvek ostao uslov potrebnih za uslov. Pri čemu se postavlja visokoškolskim ustanovama ostavlja da odrede broj ispitnih rokova. Razumem razloge koje ste naveli, ja ih prihvatam, mi ćemo glasati za njih, ali vam dajem jedan, ako mogu reći kolegijalni savet. Kada budete pravili novi Zakon o visokom obrazovanju, u novom Zakonu o visokom obrazovanju treba eksplicitno reći, da generacija od, recimo 2018/19. upisuje sledeću školsku godinu sa 60 bodova ostavljajući visokoškolskim ustanovama broj rokova. A, navedite onda kakva je praksa u drugim zemljama, da li se u tim zemljama i da li imamo dva, tri ili više ili manje rokova, jer jedanput moramo dati odgovor na to čuveno pitanje, koliko se stvarno radi i da li želimo kvalitetno visoko obrazovanje. Ovo govorim što sam ja 2008. godine učestvovao u promeni tog zakona, taj zakon je menjan nekoliko puta. Godine 2010. zajedno sa studentima Nacionalni savet za visoko obrazovanje, postignut je jedan dogovor da se donese rešenje koje će tada utvrditi 48 bodova i da se broj bodova povećava i da se istovremeno smanjuje broj rokova. Uslov za to je bio, da se na samim visokoškolskim institucijama da odgovor na sledeće pitanje – da li su studijski programi kvalitetni, kako se izvodi nastava, da li su udžbenici kvalitetni, da li su kvalitetni sa stanovišta da li omogućavaju razumevanje materije o kojoj je reč, kako se izvodi nastava, kakvi su oblici provere znanja studenta, da li su zadovoljni ili nisu zadovoljni. Zašto? Mi imamo paradoksalne situacije na pojedinim kvalitetima i nije na vama i na meni da to rešavamo, ali se mora reći, mi imao pojedine fakultete, gde primera radi jedan određen broj studenata da položi, kod odgovarajućeg profesora, a da kažem organi fakulteta na to ne reaguju. Pominjem ovo iz razloga što imamo praksu da fakulteti idu linijom manjeg otpora. Njima objektivno odgovara dogovor Ministarstva i prosveta, ali takođe im odgovara i da ima što više studenata na budžetu. Ne znam da javnost zna, ali u praksi, fakulteti dobijaju više novca od studenata koji su na budžetu nego od samofinansirajućih. I dokle god je ovaj uslov 48, naravno uvek će biti obezbeđen odgovarajući broj studenata i sredstva će biti velika. Želim da podelim sa vama stav da fakultetima treba još više novca, ako želimo da podignemo kvalitet, ali ovo rešenje ćemo morati ili bi bar trebali u godinama koje dolaze da promenimo, ipak ako želimo da budemo deo evropskog prostora visokog obrazovanja, a želimo i one ocene koje dobijamo na međunarodnim konferencijama o visokom obrazovanju, treba analitički sagledati. Pa one oblasti u kojima dobijamo dobre ocene promovisati, a one druge u kojima smo slabi, a delom smo ponekad slabi zbog ekonomskih razloga, reći pošteno šta je tu razlog. Zato što je visoko obrazovanje jedno od oblasti i završiću sa tim, pošto vidim da vreme curi, visoko obrazovanje je jedno od oblasti sa kojima se mi možemo, da kažem, pohvaliti u svetu. Ne treba zaboraviti da su naši studenti u proteklim godinama na različitim međunarodnim takmičenjima osvajali prva mesta u svetu, a da ne pominjem Evropu i da je beogradski univerzitet među 500, a među 400 najboljih u svetu u odnosu na Šangajsku listu. Dakle, poštovane kolege narodni poslanici mi članovi grupe SPS ćemo glasati za ova tri zakona, uključujući ovaj treći radi mogućnosti odlaska u penziju pod povoljnijim uslovima, ali želim da vam kažem, kada smo menjali taj zakon kada smo donosili to rešenje, to je bilo napravljeno tada u dogovoru sa sindikatima. Zašto ovo kažem? Sindikati, studenti, se trude da svoje mišljenje uvek ministru predstave kao jedino moguće. Ministarstvo mora da ima snage da napravi korak više i da pogleda šta je to što obrazovnom sistemu i Srbiji treba i da takva rešenja donese. Hvala vam.
Zahvaljujem, dr Obradović. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Orlić. Izvolite, gospodine Orlić.
Hvala, gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, ja ću na samom početku svako istaći podršku SNS zakonima koji se danas nalaze pred nama i ukratko najpre obrazložiti ovu podršku za zakone o kojima je reč o izmenama zakona koji su trenutno na snazi. Dakle, strogo u najkraćem, pošto nas čeka dosta priče na temu ovog velikog zakona, odnosno novog zakona koji je takođe pred nama. Kada je reč o Zakonu koji se bavi izmenama zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mislim da smo vrlo precizno i jasno, prihvatljivo za svakoga ko je želeo to da sasluša, čuli obrazloženje na samom početku današnje rasprave, obrazloženje koje je dao ministar. Dakle, ova izmena se odnosi na sve one slučajeve u kojima je postojala mogućnost da zbog toga što se zadovoljavao jedan od dva uslova koja su stajali u logičkoj disjukciji, postoji mogućnost da se dođe određene štete za onoga koji je ispunio jedan uslov, a koja se ogleda u tome što se gubi određeni procenat, preciznije 0,34% od moguće zarade za svaki mesec, koji nedostaje za ispunjenje onog drugog uslova. Dakle, tu je situacija više nego jasna. Osnov koji se nalazi u Zakonu o radu takođe, više nego jasan i svakako da nije razlog da se ovako nešto ne prihvati. Pronalaženje bilo kog primera na nešto što po obrazloženju nije ni bio predmet razmišljanja, nije ni bilo predviđeno da se, eventualno, izmeni, unapredi i koriguje na bilo koji način ovom izmenom zakona, a to bi se odnosilo na mogućnost da se radi neki mesec duže. Uporedimo to, stavimo ga na vagu sa mogućnošću da se radi mnogo meseci duže, nekada i godinama duže, i dodajmo na sve to ovu razliku u primanjima i videćemo da je predloženo rešenje, više nego opravdano. Druga izmena koja se odnosi na Zakon o visokom obrazovanju. I, ovde smo čuli listom reči razumevanja i reči podrške. Ja im se takođe pridružujem sa svoje strane. Razgovarali smo već o svim ovim zakonima, i o ovom na nadležnom skupštinskom odboru. Zaista smatram da je više nego smisleno da visokoškolska ustanova definiše broj rokova u skladu sa konkretnim sopstvenim potrebama koje svakako, je sama u stanju da definiše na najbolji mogući način. Dva komentara smo čuli na temu eventualnih zamerki za ovo zakonsko rešenje, odnosno ovaj predlog. Prvi se odnosi upravo na ovo što sam sada rekao. čuli smo kao eventualne argument da postoje različite parcijalne potrebe za različite oblasti, da nije isto na društvenim i na prirodnim naukama, da će svako od njim možda imati različite potrebe za brojem ispitnih rokova, zar to nije, dame i gospodo, samo razlog više da se ovo rešenje podrži? Upravo pružamo mogućnost svako visokoškolskoj ustanovi da definiše te svoje parcijalne potrebe da se u skladu sa njima i postavi. Druga stvar, da se na ovaj način uvodi nered. Mislim da smo u ovoj raspravi na skupštinskom odboru čuli čak i termin „haos“. Srećom nismo je čuli danas, barem ne još, nadam se i da nećemo, iskreno se nadam da nećemo, svakako ne stoji. Dakle, kao što smo tada kazali jedni drugima ne mogu visokoškolske ustanove niti njihovo pravo da odlučuju o sopstvenim potrebama i da definišu način na koji će te potrebe biti zadovoljene biti i sinonim za haos, molim vas, kao ni to što predmet ovih izmena nije nešto drugo, i što tema današnje rasprave nije nešto drugo, ima veze sa visokim obrazovanjem, apsolutno nije razlog da se ovo rešenje ne podrži. Par reči, mada iskreno, toliko je dobrih detalja vezanih za predloženi zakon o udžbenicima, da ni ovo vreme koje imamo pred sobom definisano Poslovnikom, neće biti dovoljno u smislu da se svakom detalju posveti onoliko pažnje koliko zaslužuje, a da se čovek ne ogreši, odnosno da ne propusti da još nešto kaže. Ovo je bez ikakve sumnje izvanredan predlog zakona. Izvanredan. I, ko je obratio pažnju mogao je da čuje da takav utisak zaista provejava ovom salom danas, i ne samo tokom ove rasprave u plenum, isto to smo mogli, dame i gospodo, da zaključimo i na raspravi koju smo imali na Odboru danas, i još jednom, ne samo danas. Ja bih se pre svega zahvalio svima koji su izrazili podršku ovom zakonskom rešenju, u prvom redu, a onda bih se zahvalio i onima koji su izrazili rezerve i iskazali po koju kritiku, pa čak i napomenuli da neće podržati zakon. Zahvalio i njima, zbog toga što su argumenti, ili šta su već trebali da budu razlozi, da se potkrepe reči da podrške nema ili da kritika treba da bude istaknuta danas, takvi kakvi su bili. Zbog toga, sa stajališta nekoga ko podržava zakon, mogu samo da zahvalim, a popričaćemo i o tome malo detaljnije. Za slučaj da možda nekome ipak nije bilo do kraja jasno, šta mi to danas radimo po pitanju ovog zakona, ako sam pogrešio, ja ću da se izvinim, i znate da to nije bio nikada problem, ali čini mi se da sam dobro čuo da nekima ipak nije bilo do kraja bilo jasno šta mi to danas radimo po pitanju ovog zakona, ne dame i gospodo, ne upiremo prst i ne govorimo da je krivica nekoga što je situacija katastrofalno loša u nekom sektoru, mi danas na zadovoljstvo svih nas, govorimo o izvanrednom rešenju koje će učiniti da stvari budu bolje. Pričamo o stvarima kojima nismo bili zadovoljni i ne želimo da kažemo ovi ili oni, su takvi i takvi, želimo da pričamo o rešenjima koja su takva da će, siguran sam, obezbediti iskorak od sedam milja u odnosu na situaciju u praksi. Kojim putem? Pa, na primer tako što ćemo da kažemo još po koju rečenicu na temu situacije u praksi, dakle, situacije koju ćemo unaprediti kada, siguran sam, usvojimo ovaj zakon. U vezi sa tim, ja bih se pozvao na neka razmišljanja koja su objavljena u jednom pismu dnevnog lista „Novosti“, 22. maja 2015. godine, pismo koje nije želelo da prikazuje stvari lepšim nego što jesu, a opet, čućete i sami, uz ocene koje sadrži, ne izlazi iz okvira dobro ukusa niti prelazi ovu liniju upiranja prstom, koju svakako ne treba da pređemo ni mi danas. Inače, ko potraži taj tekst, videće da je autor više nego poznat da piše o ovoj temi. Prikazana situacija, se možda najbolje ogleda u rečima koje je upotrebio kolega Obradović, da neka rešenja nažalost, nisu izdržala izazove prakse. Pod jedan – napominje se da postoji problem u neregulisanom tržištu udžbenika, da uz konstatuje se, uz više od 70 izdavača stoji čak ocena, citiram je sada, „da je škola na neki način pretvorena u pijacu“. To je konstatacija o jednom opštem utisku i mislim da se u potpunosti slaže sa onim što smo, takođe, čuli danas od uvaženih koleginica koje su nastupale kao ovlašćeni predstavnici svojih poslaničkih grupa, dakle i koleginice Bićanin, koja je podvukla da đaci nisu kupci i da je to takođe, važno imati u vidu kada govorimo o ovoj problematici, kao i koleginica Đerić, da ne treba da bude osnov naše logike rabat, nego kvalitet. Drugo, napominje se da je postojao agresivan pritisak izdavača. Opet, bez upiranja prstom konstatacija. Pričali smo o ponašanju koje je možda čak i logično, za tržišno ponašanje, ali treba da budemo svesni ovde ne sme da nas vodi takva logika. Ova oblast nije nešto što sme da bude prepušteno bilo kakvoj stihiji, pa makar ona bila i zakon slobodnog tržišta. Nazovite bilo kako, pričamo o oblasti od posebne važnosti, čuli smo danas oblasti od opšteg nacionalnog interesa. Treće, da su učenici pritom, bili nezaštićeni. I o tome smo razgovarali danas i u smislu definisanog programa udžbenika i u smislu broja strana, odnosno količine materijala koji su morali da nose na svojim plećima, a koja nažalost, pokazivalo se, nekada je bila definisana isključivo onim što je trebalo opet da dođe u vezu sa nekom materijalnom korišću. Da su roditelji sve to plaćali, i to je činjenica, i da se pritom udžbenici nisu mogli naslediti a što su roditelji ukazivali tokom pripreme ovog zakona, tokom onih javnih slušanja o kojima smo razgovarali tokom kompletne rasprave. Da je cena takođe nešto na šta su ukazivali kao problematičnu, da je postojalo više razloga da se zapitamo - da li ono što je padalo na teret budžeta je zaista i moralo da bude realizovano na taj način? Pritom se posebno podvlače uplate za angažovanje komisija koje su ocenjivale određeni kvalitet. Na samom kraju, kada smo kod kvaliteta, zaključak ovog pisma bio je da li je potpunom liberalizacijom kvalitet unapređen ili nije ipak ostane pod znakom pitanja i da jeste tema za neku dublju i širu raspravu, da mi nakon ovakvih rešenja, kada je praksa odradila svoje, nismo bili u stanju da kažemo da li je bar taj cilj bio zadovoljen, postignut ili nije. Šta sada? Šta sa predloženim novim zakonom želimo da promenimo? Čuli ste kako je izgledala situacija do sada. Popričaćemo, siguran sam i danas i ovih dana kada budemo raspravljali dalje u pojedinostima da li smo ovakvom situacijom zadovoljni. Ne verujem da ću čuti da jesmo od bilo koga. Šta je istaklo ministarstvo kao predlagač novog zakona? Šta postavlja kao cilj koji treba ispuniti? Pod jedan, da se obezbedi dostupan, kvalitetan udžbenik. Pod dva, da se reši problem transparentnosti i problem moguće korupcije. Pod tri, da se zaštiti porodični budžet. O svemu ovome pričaćemo detaljnije, ali u najkraćem zašto da ne podvučemo još jednom – šta sve dobijamo ovim predlogom zakona? Vrlo su precizno definisane procedure, precizno i kvalitetno. Te procedure imaju veze i sa prvim i sa drugim ciljem koji je postavilo ministarstvo. Dakle, i sa formiranjem kvalitetnog udžbenika i sa pitanjem transparentnosti. Vrlo precizno je definisano na koji način se konkuriše, na koji način se daju ocene, ko to čini, kako se formira lista, kako se posle vrši izjašnjavanje u pojedinačnim školama, kako se formira katalog i šta se dešava u pojedinačnim slučajevima koji se mogu zateći u praksi? Na način da ono što svima nama treba da bude, pod brojem jedan, i glavni cilj prilikom razmišljanja o ovom zakonu, ovom rešenju, ali generalno o ovoj oblasti, da bude jasno rečeno da su učenici u fokusu ove problematike i, pod dva, da se povede računa o tome da je opet, još jednom, i nije nikada dovoljno puta podvučeno, reč o oblasti od nesumnjive društvene važnosti i od posebnog interesa. Drugo, zbog dobrih rešenja kada je reč o programu besplatnih udžbenika i verujem da ćemo se složiti i oko toga. Treće, da se zaista uvodi red, određeni red u odnosu na situaciju koju smo imali u praksi do sada, kada je reč o udžbenicima koji će se naći u upotrebi. Pričamo o onom procentu koji je neophodno zadovoljiti u smislu izjašnjenih učenika iz određene generacije za određene udžbenike. Ovo rešenje jeste dobro. Ono, složićemo se, siguran sam, predstavlja opet određeni balans. Često pričamo o tom balansu, o traženju dobre ravnoteže između nekih različitih krajnosti, pri čemu mi možemo da nađemo različite razloge da podržimo i jednu i drugu opciju i što šta što bi spadalo u sferu između njih, pa i ono apsolutno otvoreno tržište, s jedne, i mogućnost da se možda država strogo stara o ovoj problematici, s obzirom da je, još jednom, od posebne važnosti za društvo. I jedno i drugo ima svoje za i protiv, a kada pričamo nekom balansu koji se nalazi između, on bi mogao da se nađe upravo u predloženom rešenju. Dakle, u zahtevanom procentu od 5% izjašnjenih učenika, odnosno škola koje obuhvataju taj broj učenika u okviru jedne generacije. Zašto? Postoji u pratećem materijalu jedan prilog koji prikazuje jedno istraživanje. Dakle, predlog kako bi to moglo da izgleda ukoliko bi se primenilo sada na aktuelnu situaciju udžbenike koji su trenutno ponuđeni na tržištu i izdavače. Ukoliko neko uzme pa izbroji, ja sam nadam da sam to uradio dovoljno precizno, vidi se drastična razlika i u broju naslova, a opet i u broju izdavača, mada i oko toga treba da se razumemo u samom startu nije intencija ovog zakona da se bilo kakav broj izdavača smanji. Intencija je ovo o čemu pričamo ceo dan, da se uvede red, da se ta bespotrebna šarenolikost stavi u ad akta i da nešto što treba da bude rešeno sistemski zaista na sistem i liči. U tom smislu i predloženo rešenje da se uvede određeni limitiran broj udžbenika po jednom razredu za jedan predmet, da se omogući da udžbenici traju četiri godine, što je opet odgovor na potrebe roditelja, sećate se, pričali smo već o tome danas. Dakle, to nije nešto što neko uveo sa ciljem da bilo koga kazni, pa ni izdavača. To je nešto što je zaista praktična potreba, što ima svoju logiku i svoje opravdanje. Kada je reč o pratećim detaljima, pričali smo i o jeziku i o pismu. Iskoristio bih priliku i da pohvalim to što su i srpski jezik i ćirilično pismo vrednovani u predlogu zakona. Kada pričamo o potrebama nacionalnih manjina, da podvučem da su svi oni politički akteri u čijem je osnovnom fokusu političkog delovanja zaštita ove vrste prava i ovih potreba pohvalili ova rešenja. To mislim da govori glasnije od bilo čega što ću na tu temu npr. moći da kažem. To govori samo za sebe. Rešenja koja podrazumevaju da se zaista obezbedi da udžbenici na ovim jezicima postoje, da se na vreme pripremaju, da ne dođemo u situaciju da se zapitamo zašto ih nema i kada će ih biti, da se uvedu i adekvatna rešenja da se udžbenici koji se odnose na učenike sa invaliditetom i za učenike sa smetnjama u razvoju koji nisu uključeni u program inkluzivnog obrazovanja takođe pripremaju na vreme. Podjednako na vreme i podjednako sa ciljem da se eliminiše opasnost da se nađemo u situaciji da toga treba, a nema. Elektronski dodatak o kome smo pričali jeste više nego adekvatan odgovor na doba u kome se nalazimo i jeste nešto što će naići samo na pohvale. Dakle, uvođenje informaciono-komunikacionih tehnologija u ovom segmentu je nešto što zaslužuje da bude podržano od strane nas ovde. Izdavači nisu ni na koji način limitirani da učestvuju u fer tržišnoj utakmici. Niko nije favorizovan predloženim merama i rešenjima. Naproti, svako je slobodan da izađe sa toliko kvalitetnim udžbenikom da on bude prihvaćen, ne u pet posto, neka bude u 65% bilo koje generacije. Ne postoji zakonska prepreka da neko kvalitetan posao obavi na taj način. Ne postoji ni jedna. Dalje, da je uvedena obaveza izdvajanja dva posto od neto prihoda, koji treba da obezbedi sve one potrebe o kojima sam pričao malopre, uveren sam da je stvar koju će podržati svako. Menična garancija kao novo sredstvo obezbeđenja koje treba da obezbedi da ovo zaista bude realizovano u praksi na način na koji je predviđeno. Obaveza praćenja kvaliteta koju ćemo siguran sam podržati, itd. U minut i po šta smo čuli kao rezerve, komentare i zamerke danas, do sada? Da je autonomija skrajnuta u stranu, da se nastavnici ne pitaju prilikom izbora udžbenika, u član 33. piše lepo, jasno i čitljivo koja je uloga nastavnika, odnosno ko zapravo čini ta nastavnička veća koja donose odluke. Ne bih da trošimo vreme na to. Da li su ili nisu predstavnici vladajuće koalicije bili nasuprot svih ostalih prilikom rasprave o ovom zakonu? Nisu, jer pričali smo, podržali su to i roditelji. Nije malo. Dalje, da li su imali bilo kakvog uticaja na postupak donošenja ovog zakona? Faktori, kao što je izvestilac Evropskog parlamenta. Molim vas, ima ovde kolega iz nadležnog odbora, da ne pričamo o tome. Svako će ovde da posvedoči da je to pismo stiglo više dana nakon što je onaj prethodni tekst povučen od strane predlagača, a svako će takođe podjednako, siguran sam, tačno da potvrdi da su svi oni koji su se pitali zbog čega se to dogodilo danas na sednici Odbora rekli reči – ovo rešenje je zaista bolje i kvalitetnije od onoga o kojem smo mogli da raspravljamo u junu. Ko god se javio za reč, da budem dovoljno precizan. Dalje, član 33. da li direktor donosi neku odluku? Pozivam svakoga da otvori i pročita tekst tog člana. Nigde se direktori i ne pominju. Da li je način izbora takav da favorizuje velike sredine, odnosno da onemogućava male sredine sa malim brojem učenika da se izjasne, da učestvuju i da li je ovo svojevrsna metropolizacija, pa taman onoliko koliko je bilo kakav demokratski princip isto to. Dakle, siguran sam, razumećemo se i oko ovoga, to nije nešto na šta treba da trošimo vreme u raspravi, niti dodatno reči. Pa, ako su to bili razlozi za uslovnu podršku, uveren sam da će podrške biti u Danu za glasanjeod strane onih uvaženih kolega koji su ovu vrstu zamerki iznele.
Vreme.
Ko prevodi udžbenike na jezicima nacionalnih manjina? Takođe je odgovoreno u članu 33. Ovo je bar jednostavno. I zašto smo podržali odobravanje na četiri godine? Takođe, rekli smo danas mnogo puta i mislim da je ovo više nego jasno. Na kraju, ako su ove reči prilog na temu kako se brani zakon, onda su izgleda zamerke zapravo i ovaj put bile samo prilog na temu kako se napada ono što se predlaže od strane Ministarstva, pa bilo za to prostora ili ne bilo.
Zahvaljujem gospodine Orliću.
Hvala vama gospodine predsedavajući i vama, dame i gospodo narodni poslanici. Ja sam siguran da, kako god tekla ova rasprava dalje nećemo čuti ni jednu jedinu reč na temu – šta je to bolje u postojećem stanju, a čuli smo kakvo je. Samim tim da ćemo uraditi jedino što je moguće, a to je podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Orliću. Isteklo je vreme, molim vas. Reč ima ministar dr Srđan Verbić. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Poštovani poslanici, mislim da imamo vrlo konstruktivnu diskusiju, bez obzira da li ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa najavljuju da će glasati ili neće glasati za Predlog zakona o udžbenicima i baš zato želim da pojasnim neke elemente u predloženom zakonu koji možda unose zabunu ili ih poslanici nedovoljno dobro razumeju. Jedan od tih momenata je zašto biramo udžbenike na četiri godine? Dakle, čuli smo tezu, za koju smatram da je vrlo tanka, da izbor udžbenika na četiri godine nije primeren 21. veku, ali smo isto tako čuli i teze da previše pažnje poklanjamo reproduktivnom učenju. Te dve stvari su u koliziji. Zamislite da svake godine štampamo nove udžbenike koji su bitno različiti od onih prethodne godine, da se suštinski razlikuju. Šta bi onda to značilo? To bi onda značilo da se samo faktografija menja, a upravo to ne želimo. Mi želimo udžbenike koji će, između ostalog, naučiti učenike kako da uče i kako da misle i takvi udžbenici koji to omogućavaju ne zastarevaju. Dakle, oni će biti i podjednako kvalitetniji ako su dve godine i ako su 102 godine stari. Oni će omogućiti isto to. Dakle, razlog zašto uvodimo izbor udžbenika na četiri godine nije to što znanja zastarevaju. Razlozi za to su tehničke prirode. Imamo ograničene kapacitete, ne možemo da nađemo dovoljan broj autora, ne možemo da nađemo dovoljan broj pregledača koji ispunjavaju sve uslove, ne možemo da nađemo ni dovoljan broj kvalitetnih prevodilaca. Treba da budemo svesni situacije. Čak i mnogo veće zemlje nego što je Srbija po broju stanovnika, ne mogu sebi da dozvole da stalno prave nova izdanja. Dakle, razlozi su tehničke i ekonomske prirode. Zašto na četiri godine bira i gde je tu inovativnost? To je bilo takođe postavljeno kao pitanje. Gde je tu kreativnost u pravljenju novih udžbenika? Pa inovativnost bi trebalo da se ogleda, pre svega, u onome što nastavnici sami mogu da urade. Ovim Predlogom zakona zapravo pozivamo same nastavnike da se što više uključe u pravljenje, kako udžbenika, tako i dodatnih nastavnih materijala. I pravo mesto za to je elektronski dodatak. Dakle, ukoliko taj elektronski dodatak preraste u nešto što je otvoreni udžbenik, koji svi nastavnici menjaju, prilagođavaju, koji se razvija kao otvoreni udžbenici na „Vikipediji“, niko od nas neće imati ništa protiv. Ako može tom brzinom da se pravi kvalitetan materijal, svi ćemo biti više nego zadovoljni. Uostalom, naš cilj jeste da iskoristimo tehnologiju da bi se udžbenici i nastavni materijal što više prilagodili svakom pojedinačnom učeniku. Ono što nastavnik ne može, ono što pisani štampani udžbenik ne može, to elektronski mediji mogu i baš zato želimo da otvorimo tu mogućnost. Dakle, elektronski dodatak je prilika da budemo inovativni i kreativni. Ja se nadam da ćemo tu priliku što više iskoristiti i da će se zapravo dinamika menjanja tog materijala ugledati mnogo više u elektronskom dodatku nego u onome što je štampano, a opet napominjem razlozi zašto se udžbenici biraju na četiri godine svakako nisu zato što nemamo šta novo da napišemo za četiri godine, već pre svega tehničke i ekonomske prirode i mislimo da je četiri godine prava mera i da upravo ta mera omogućava i onim malim izdavačima, koji možda ne bi mogli da se izbore na tržištu za duže od jedne godine ili dve, da sada imaju stabilnost u četiri godine, čak i oni koji su inovativni i koje mnogi ne bi prepoznali kao kvalitetan udžbenik ili mnogi ne bi mogli da prilagode svoj način rada tom udžbeniku ipak imaju prilike ukoliko ih izabere više od 5% škola da planiraju na duži vremenski rok. Četiri godine omogućava stabilnost čak i malim izdavačima, a mi moramo da mislimo i na male izdavače jer vrlo često su oni inovativniji od onih koji pokrivaju veliki deo tržišta. Hvala.
Zahvaljujem gospodine ministre. Prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodna poslanica Gordana Topić.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege narodni poslanici, u današnjoj raspravi o setu zakona iz obrazovanja, u svom izlaganju ću govoriti o Predlogu zakona o udžbenicima. Kao što je ovlašćeni predstavnik SPS prof. Žarko Obradović rekao, naša poslanička grupa i ja lično podržaćemo kako Predlog zakona o udžbenicima, tako i Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju, izmene vezane za davanje autonomije fakultetima vezano za određivanje broja i vremena ispitnih rokova, kao i Predlog zakona o izmenama Zakona o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja, izmene koje se odnose na uređivanje prestanka radnog odnosa nastavnog osoblja i njihovo izjednačavanje sa opštim propisima o radu i penzijskom osiguranju. Živimo u vremenu informacione ere kada se informacije šire neviđenom brzinomi dostupne su svima u svakom trenutku. Teško je zato ići u korak sa vremenom pa se novim Predlogom zakona pokušava iznaći zakonsko rešenje kojim se obezbeđuje usaglašavanje zakonskih okvira u oblasti izdavanja udžbenika. Akcenat se stavlja na poboljšanje kvaliteta udžbenika od čega svi imamo koristi, prvenstveno deca, nastavnici, a samim tim i obrazovanje kao najvažniji segment razvoja društva jer to je ulaganje u budućnost, a na obrazovanju ne treba da štedimo. Mi socijalisti smo se uvek zalagali za besplatno obrazovanje jer tek tada će obrazovanje biti jednako dostupno za sve. Potpuno besplatno obrazovanje u osnovnoj školi započeli smo uvođenjem projekta besplatnih udžbenika u prvom ciklusu osnovnog obrazovanja dok je ministar prosvete bio prof. Obradović. Novi udžbenici proisteći će iz novih nastavnih planova i programa i novim standardima, a sve sa ciljem praćenja razvoja društva i osavremenjavanja obrazovanja čiji je pokazatelj uvođenje u definisan komplet udžbenika i elektronski dodatak koji bi po pravilu trebao da bude sadržan u svim udžbeničkim kompletima koji bi služili za samostalan rad, proveru stečenih znanja, kao i proširivanje znanja. Predlogom ovog zakona veća odgovornost je na samim izdavačima, posebno zbog ukidanja licenci, zato što sada izdavači udžbenika mogu biti svi koji su registrovani za izdavaštvo. Važnu ulogu u davanju stručne ocene udžbenika imaju ocenjivači sadržaja udžbenika, kao i Nacionalni prosvetni savet koji određuje standarde kvaliteta i donosi plan udžbenika na predlog Zavoda za unapređivanje obrazovanja. Moja zamerka je što je jedan od uslova za konkurisanje za listu ocenjivača dve godine staža u struci, jer bi, što se tiče bar osnovne škole, trebalo da bude, po mom mišljenju, četiri godine, koliko i traje jedan obrazovni ciklus, kako bi nastavnici i razredne i predmetne nastave imali kompletan pregled gradiva po razredima i njihovog povezivanja i nadograđivanja, a i kroz rad stečeno iskustvo, ukoliko je sve primereno uzrastu i shvatanju deteta, jer je i samo osnovno obrazovanje podeljeno u dva ciklusa. Zdrava konkurencija se uvek pokazala kao dobra. Tako je bilo i u prethodnom periodu, kada smo imali 79 licenciranih izdavača, od kojih se iskristalizovalo devet u Projektu besplatnih udžbenika, od kojih je jedan bio zastupljen čak 35%, što znači da procenat od 5% najmanje izabranog udžbenika od strane iste generacije nije presudan kada je u pitanju kvalitet, a ispunjavanje uslova za ulazak u katalog među prvih šest, posebno kada na izbor učenika ne utiče cena koja je ovim Predlogom zakona zagarantovana i kojim je svaki vid korupcije sankcionisan kaznenim odredbama. Treba naglasiti da je, kada su u pitanju nisko budžetni udžbenici, obaveza izdavača da kao uslov za ulazak u katalog priloži menicu i saglasnost da će štampati udžbenike na jezicima nacionalne manjine i za potrebe škola za učenike sa smetnjama u razvoju i invaliditetom. Do sada tok nije bilo obavezujuće za izdavače, pa se u praksi pojavio veliki problem, posebno u srednjim stručnim školama i školama koje se bave obrazovanjem i vaspitanjem dece sa smetnjama u razvoju. Što se tiče udžbenika koji će se štampati na Brajevom pismu, prednost je u tome što postoji program i posebni štampači koji direktnu verziju udžbenika prebacuju i štampaju u Brajevom pismu. Transparentnost i javnost svih rezultata iz ovog zakona, od članova sa liste ocenjivača, njihovih biografija, stručnih ocena udžbenika i dostupnost nastavnom kadru pri izboru učenika sa liste odabranih udžbenika, kao i upoređivanje kvaliteta udžbenika kroz stručnu ocenu, u čijoj osnovi je ispunjenost standarda, i sam sadržaj udžbenika velika je prednost ovog Predloga zakona da se dođe do poboljšanja i unapređivanja obrazovnog sistema, posebno kada je reč o stručnim srednjim školama koje su u istom problemu, kao što sam već rekla, kao i škole koje se bave obrazovanjem dece sa posebnim potrebama, tako da imamo problem da nam se deca ne osposobljavaju adekvatno i u skladu sa savremenim tehnološkim razvojem, što jedino može svojim profesionalnim zalaganjem i stručnošću delimično nadoknaditi nastavnik. Pozitivno je i to što se za postupno poboljšanje udžbenika ne mora čekati četiri godine. Kroz praćenje kvaliteta od strane zavoda i izdavača uviđene nedostatke do 5% izdavač će moći da izmeni i na taj način poboljša udžbenik, a što ne podleže novom odobravanju. Istovremeno, u upotrebi ostaje i prethodna verzija koja se može nasleđivati. Predlog zakona utvrđuje tačno i precizno svaki korak i rok od plana udžbenika koji donosi Nacionalni prosvetni savet na predlog Zavoda za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja, preko javnog poziva za podnošenje zahteva za odobravanje udžbenika, priručnika i nastavnih materijala, donošenje zahteva Ministarstvu, do samog dolaska udžbenika u prodaju. Zbog same preciznosti i zbog mogućnosti pravljenja grešaka, u kompletnom procesu je i predviđeno da se kompletno stupanje na snagu ovog predloga zakona, sa novim nastavnim planom i programom, krene od školske 2019/2020. godine. Ono što je novo je izmena Projekta besplatnih udžbenika. Sada će ovim projektom biti obuhvaćena samo deca iz socijalno-materijalno ugroženih porodica. Ove godine, za školsku 2015/2016. godinu, konkurs je sproveden na osnovu prijavnog obrasca, kojim su učenici konkurisali za sredstva za udžbenike, a visina sredstava zavisi od razreda koji učenik pohađa i materijalnog stanja porodice, čime se postiže jednaka dostupnost učenika i jednaka opterećenost porodičnih budžeta. Iskreno se nadam da će do potpune primene ovog zakona, koja se planira, kao što sam već napomenula, od školske 2019/2020. godine, država i Ministarstvo prosvete, u pravom smislu značenja reči besplatno obrazovanje, moći obezbediti besplatne udžbenike za sve nivoe obrazovanja, a posebno osnovno obrazovanje koje je po Ustavu obavezno i besplatno, a za šta se mi socijalisti svojim programom i idejom zalažemo, jer je jedino tako jednako i dostupno za sve. Trenutno nismo u situaciji da to sprovedemo u ovom periodu, ali u obrazloženju zakona rečeno je – strateški cilj Ministarstva je da obezbedi besplatne udžbenike za sve, što je i sadržaj Strategije obrazovanja donete 2012. godine, pa je to ujedno i razlog više da kao pokretači Projekta besplatnih udžbenika u Danu za glasanje podržimo ovaj zakon. Najvažniji zadatak Ministarstva i ostalih nadležnih organa i institucija, da bi udžbenik bio kvalitetan, jeste da sačini dobar nastavni program, plan udžbenika i standarde kao osnov za sadržajan, primenjiv udžbenik koji dovodi do željenog cilja, a to je primenjivo znanje, učenje za život. Nezaobilazan i isto tako značajan u celom procesu obrazovanja je i učitelj, tj. nastavnik, bez kojeg, kao dobrog pedagoga i metodičara, nema unapređenja obrazovanja. Ukazujem na to da se mora povesti računa i ne pretvarati prosvetne radnike u administrativne, već kako unapređujemo kvalitet udžbenika, tako moramo i voditi računa o profesionalnom unapređivanju nastavnog kadra, koji je direktno povezan sa udžbenikom kao prenosilac znanja i veza između udžbenika i učenika, kao i uvažavanje i poštovanje njihove ličnosti i profesionalnog statusa, jer su nosioci najvećeg tereta, kako u procesu obrazovanja, tako i u izgradnji društveno odgovornih ljudi koji su nosioci budućnosti i društvenog uređenja. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Topić. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Imamo tri zakona iz Ministarstva prosvete, Zakon o udžbenicima, zakon koji se bavi otpuštanjem prosvetnih radnika ili njihovim odlaskom u penziju, i treći zakon se bavi ispitima, odnosno definicijom koliko ispitnih rokova treba da bude na fakultetima. Dobili smo novi Zakon o udžbenicima. Prošlo je, mislim, dva meseca od onog neuspešnog pokušaja sa onim prethodnim tekstom i nesumnjivo je da se ovaj tekst razlikuje. Moje pitanje je zašto se razlikuje? Zašto je onaj odličan zakon, kako ste ga i vi branili u javnosti i kako ga je branila skupštinska većina kada ih je bilo više od 16, koliko ih je sada ovde, zašto je taj zakon povučen? Zašto smo dobili novi zakon? Ko je tu pobedio? Da li je tu pobedio kvalitet novog zakona ili je tu pobedio neki pritisak? Tu su se desile jako ružne stvari. Gospođa Lužanin je rekla da ima pretnje. Gospodin Šuvakov je dobio batine. Da li to ima nekakve veze sa novim tekstom zakona? Za koga je pisan ovaj tekst zakona, za učenike ili za izdavače? Šta je cilj ovog Predloga zakona o udžbenicima, kvalitet ili podela profita? To su sve pitanja na koja nismo dobili odgovore. Dali ste u tom Predlogu zakona u obrazloženju i onom delu iza šemu korupcije, kako izdavači mogu da korumpiraju prosvetne radnike. Da li tvrdite da se to dešava ili samo sumnjate? Ako tvrdite, dajte da vidimo ko je u zatvoru zbog toga što je korumpiran i dajte nam argumente zašto je to sada nemoguće po novom zakonu. Agencija za borbu protiv korupcije tvrdi suprotno, da je ovaj zakon dobra osnova za širenje korupcije. Dali ste šemu kako se korumpiraju nastavnici, kako se korumpiraju ministri. Da li postoji ta šema? To bi bilo interesantno da vidimo. Zakon koji se bavi prestankom radnog odnosa prosvetnih radnika je, koliko sam shvatio, isto zakon koji, koliko sam video, ima jedan član, je li tako, i taj član glasi: „Briše se“, koliko sam shvatio. Eto, i iz Ministarstva prosvete dolaze takvi zakonski predlozi gde piše – briše se, tako da kolege koje na jedan čudan način reaguju na naše predloge amandmana kada pišemo briše se, evo, imaju još jedan dokaz da je to civilizovano, pristojno. U odnosu na tu temu mogu samo da vam kažem da je tužna zemlja, da je tužno društvo, da je tužna država u kojoj su prosvetni radnici višak, a u kojoj policija ima manjak zaposlenih. Siguran sam da većina zna da u policiji fali stalno hiljadu,dve hiljade policajaca. U Beogradu već decenijama fali hiljadu policajaca. Ponavljam, tužna je država u kojoj nema potrebe za prosvetnim radnicima, a ima potrebe za viškom policajaca. Konačno, imamo i taj deo oko ispita. Mislim da je to loše rešenje. To nije demokratija, to nije tržište, to je bežanje od odgovornosti. Znači, država propisuje koliko ispitnih rokova treba da bude. U našem amandmanu smo se opredelili za pet ispitnih rokova i imaćete u obrazloženju naše argumente zašto. To da svaki fakultet može da ima ispitnih rokova koliko god hoćete, pa tako ćemo onda imati neverovatno veliko interesovanje za studiranje, posebno u trećem dobu, posebno u političkim strankama, posebno u kandidatima za visoke državne funkcije. Imaćete fakultete gde se uči i fakultete gde se polaže svaki drugi dan. Mislim da to nije dobro.
Vreme.
Dajte mi odgovor zašto četiri meseca nemamo Nacionalni prosvetni savet, a svi su poslali svoje kandidate?
Zahvaljujem, gospodine Živkoviću. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Tomić. Izvolite, dr Tomić.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministri, kolege poslanici, očito imamo primedbe kolega iz proteklih godina koje su vodile tako savesno državu u kojoj je došlo do toga da imamo manjak policajaca, a višak prosvetnih radnika. Ali, to pokazuje nešto drugo, da se mi zaista koncepcijski razlikujemo. U državi u kojoj nema represija, normalno je da nema potrebe da se zapošljava veliki broj policajaca. Država kada je demokratska, onda nema potrebe za policijom, jer policija je servis građana. Ono što je poenta zapošljavanja u oblasti obrazovanja i naučnoistraživačkih institucija je poenta, u stvari, priče da je neodgovorna politika vođena poslednjih 15 godina u ovom resoru jer su se na neadekvatan način zapošljavali mladi nastavnici i proizvodili, jednostavno, profili koji nisu odgovarali privredi. To pokazuje nivo uopšte vođenja države koji je tada vladao. Ono što je danas došlo na red, to je da, određenim malim koracima, Ministarstvo prosvete i nauke danas pokušava sa ovakvim zakonskim rešenjima, tim malim koracima da polako ali sigurno popravlja velike probleme koji su nastali u proteklim godinama u ovom sektoru, pogotovo što znamo da su, kao i prosveta, kao i zdravstvo, kao i kultura, sektori u državi koji su jako osetljivi. Pogotovo da su oni odraz uopšte stanja u društvu, kada govorimo pogotovo o ekonomskom i socijalnom stanju u državi i stanju, na kraju krajeva, i u budžetu. Ono što danas imamo, a imamo Zakon o osnovnom sistemu obrazovanja, sa kojim ste izašli vrlo hrabro da na neki način donesete pravo i pravdu ljudima koji do sada nisu imali šanse da odu u penziju, odnosno da im bude ispoštovano to njihovo pravo, suština je u tome da ne možete na kraju određene školske godine odlaziti u penziju, nego da se da mogućnost nastavnicima i uopšte osoblju koje radi u prosveti, u osnovnim i srednjim školama, da izaberu, odnosno da iskoriste to svoje pravo koje im do sada nije bilo dato kao mogućnost. Ono što je važno reći je da se ne treba zaboraviti da postoje i mladi prosvetni radnici koji su možda danas na ugovorima na određeno, i to na više godina, što kaže, mandata, sa takvim radnim statusom, ali da se ne sme zaboraviti da i oni postoje u prosvetnom sistemu i da će taj zakon o radu u budućnosti važiti i za njih, ono što je mnogima bilo uskraćeno. Predlog zakona o visokom obrazovanju, a to je i od kolega koje su danas govorile, tačno je da pokazuje prenošenje mogućnosti odluke da izvršite terminiranje ispitnih rokova i da ta odluka i ti donosioci odluka se nalaze na univerzitetima, a ne u rukama države. Šta to znači? To ipak znači veći stepen autonomije, u smislu odlučivanja, kada su u pitanju univerziteti. Tu opet država pokazuje veliku demokratičnost, koja očito do sada nije postojala, ali pokazuje i mogućnost da ovaj bolonjski sistem i taj model koji je do sada funkcionisao u državi treba da bude prilagodljiv na Srbiju i na univerzitete koji postoje, kako za beogradski univerzitet, tako za niški, tako za novosadski, tako za kragujevački. Prema tome, nabrajajući sve ove univerzitete, pokazujemo da čak struke ni delatnosti koje postoje na ovim univerzitetima, jednostavno, država ne može da stavi pod isti aršin, pod istu mogućnost izlaska studenata na određene ispitne rokove. Zbog toga je najbolje da ta odluka bude u dogovoru sa njihovim profesorima, sa njihovim naučnim radnicima sa kojima svakodnevno imaju kontakt. Takvo rešenje zaista treba podržati, pogotovo što se pokazalo da je model Bolonje, kao što smo do sada imali u mnogim visokoobrazovnim institucijama, dao određene rezultate koji su uzrokovali da je veliki broj godina trebao da se primeni da bi pokazao da će dati zaista adekvatne rezultate, pogotovo kada govorimo o završetku studija, o sticanju određenih diploma, kada dobijate određene obrazovne profile, kako srednje škole, tako i fakulteta. Cilj sticanja tih diploma je suština izlaska, u stvari, mladih i obrazovanih ljudi na tržište rada. Onoga trenutka kada tržište rada nema potrebe za takvim profilima, pokazuje se jedno alarmantno stanje kada država mora da reaguje. Srbija je više nego alarmantna po pitanju uopšte sistema obrazovanja i to je nasleđe od prethodnih sigurno 15 godina. Sada je nešto na vama, da vi, kao Ministarstvo, morate da date određenu vrstu predloga kojima treba mnoge stvari promeniti. Te promene, pogotovo u obrazovanju, ne mogu da idu preko noći. To se najbolje ogleda u ovom zakonu o udžbenicima. Zašto? Zato što današnji mladi jednostavno su svi okrenuti prema informacionim tehnologijama, sve manje čitaju, čak i kada čitaju, knjige čitaju u PDF izdanju. Ta papirna forma negde je doživela, kako da kažem, jedan veliki sunovrat zbog toga što smo sve više okrenuti ka elektronskim medijima i današnji učenici u višim razredima i u nižim razredima osnovne škole i srednje škole pokazuju da ovakav sistem obrazovanja jednostavno ih negde ne zanima. Današnji nastavnici koji recimo, svoje predmete obrazuju na posebnim internet stranicama, fejsbuk stranicama, imaju direktnu komunikaciju sa svojim učenicima, imaju mnogo bolje rezultate u svom radu, nego oni koji se drže te klasične škole gde koriste određene udžbenike, a i u samim udžbenicima vi vidite da jednostavno pristup samih pisaca i izdavača nije isti. Deca jednostavno uvek idu negde linijom manjeg otpora, ako bi mogli što manje da čitaju, a što bolje da znaju i da dobiju što bolje ocene, to je njihov pristup, uopšte korišćenju udžbenika. Naravno, pristup nastavnika treba uvek da bude po tome da koristi klasične metode, ali i da uvodi određene inovacije. Ovaj zakon o udžbenicima danas, ipak je pokazao da bez obzira na to što ćete doći u situaciju da ovim zakonom definišete da četiri godine nema potrebe za izdavanjem novog udžbenika. Vi ste u samom obrazloženju dali da ste otvorili mogućnost nastavnicima da imaju tu dodatnu, praktičnu mogućnost da stvore jedan bolji kontakt između sebe i učenika i samim tim da idu ka tome da određene inovacije u samom sistemu obrazovanja, znači, samom izvođenju nastavnog programa dobiju. Ono što je bitno to je da otvaranje tržišta kada se govoru uopšte o dobavljačima danas je slika i prilika, uopšte kada govorimo o pitanju konkurencije o zastupljenosti različitog broja i sve većeg broja izdavača. To je ono što negde i treba pozdraviti upravo zbog toga što sa proširenjem broja izdavača, odnosno povećanja konkurencije cena bi logično trebala da ide dole. Samim tim treba da zadovoljite i onu socijalnu kategoriju koja je vrlo bitna, a ovde ste praktično pokrili ovim zakonskim rešenjem kroz određene cene i određene socijalne kategorije kada govorimo uopšte o nabavci udžbenika. Modernizacija izrade udžbenika danas je u stvari jedno veliko pitanje. Razlog je uopšte što se mi nalazimo u jednoj eri modernizacija, ne samo znanja, već i pristupa ka tim znanjima. Kada smo uopšte u eri velikih promena, kako političkih, ekonomskih. Ja ću vam dati jedan primer, evo, sad baš kažem mojim kolegama, da recimo, u geografiji za šesti razred stoji opis Srbije i socijalno-ekonomskog opšte poretka kada se govori o stanju uopšte ekonomije u Srbiji i određeni strateški projekata i recimo, navedeno u knjizi, da jedan od velikih strateških projekata koji čeka Srbiju je projekat „Južni tok“. Hoću da vam kažem da kada dolazite u situaciju da deo materije koji je obrađen u udžbenicima, a nije na određeni način klasično obrađen, već želimo da idemo u određen vid inovacija, onda možemo da dođemo do situacije da ti udžbenici zaista ne budu samo da zastarevaju, nego dolazite u situaciju da ono što je bilo aktuelno pre tri godine, više možda nije aktuelno. Na taj način dolazite u situaciju da negde deca treba da uče neke bespotrebne, da imaju bespotrebne informacije sa kojima ne znaju da se nose. Zbog toga nije loše što sada želite da uvedete jedan sistem od četiri godine osnovnog, informisanosti kada govorimo o udžbeniku o određenoj oblasti i što onda mogućnost te nadgradnje treba da ide iz oblasti elektronskih medija, odnosno da elektronska izdanja koja inače sada već idu uz svaki udžbenik treba da budu sastavni deo obaveznog kontakta nastavnog sredstva za rad i samih učenika. Na kraju bih rekla da ono zbog čega smo rekli da je sticanje uopšte obrazovnih profila jako važno to je, a važno je uopšte za i ne samo ekonomiju, nego i uopšte razvoj cele države to je suštinski kontakt sa tržištem rada. Postoji jedan projekat koji je Nemačka Razvojna agencija GIZ radila, a to je sa 500 srednjih škola koja kaže kolika je uopšte prihvatljivost obrazovnih profila u proteklih 10 godina kada govorimo uopšte o zanimanjima koja su aktuelna na tržištu rada u Srbiji. Verujte mi da su tu poražavajući rezultati gde se pokazalo da upravo obrazovni sistem nije mnogo napredovao, a nije napredovao upravo zbog toga što nije izgradio nov sistem formiranja novih obrazovnih profila. Tako da je u službi za nezaposlene, znači, vi nemate obrazovne profile koje jednostavno privreda traži. To je ono na čemu treba što više raditi, što u stvari Zakonom o udžbenicima vi sada pokušavate da uvedete u jedan red i time da na određen način taj sistem vrednosti koji je doživeo potpuni obrt, zbog toga sve ono što je bilo aktuelno i atraktivno pre deset godina u smislu obrazovnih profila, danas recimo se pokazalo da imate veliki broj nezaposlenih i zahtevaju veliki sistem pre obuke i treninga da bi jednostavno našli i prihvatili sve ono što su zahtevi tržišta rada i novih profesija. Mi se danas suočavamo i sa određenim prilivom stranih direktnih investicija. Znači, imamo otvaranje fabrika gde su inostrani, praktično vlasnici i imaju potrebu za radnom snagom iz Srbije. Ti profili upravo pokazuju na kom nivou obrazovanja Srbija bi trebala da se nalazi. Ako pođemo od toga da je uopšte procenat visoko obrazovnog kadra u Srbiji, gospodin Obradović, kaže da ono što se odnosi na, a često sam slušala vaše izlaganje gde kažu ako uzmemo ukupan procenta onih privatnih i državnih univerziteta je negde oko 15%, a ako uzmemo da je prosek u EU 30% onda to pokazuje da će zaista uopšte ovaj Zakon o udžbenicima biti velika potreba nama zbog toga što je procenta nepismenih ljudi u Srbiji veoma visok u odnosu na recimo razvijene države EU. Ako pođemo od toga da je u jednom Japanu svega 0,7% razlog za to je u stvari što je osnovno i srednje obrazovanje obavezno u Japanu. Iako će se to u jednom trenutku verovatno i u Srbiji desiti, da će država obavezati da i srednje obrazovanje bude obaveza svih mladih ljudi, onda dolazimo u situaciju da će udžbenici zaista i ta čitava paleta koja će se stvoriti sa velikim brojem izdavača biti potreba. Biti potreba u stvari da postoji jedan veliki milje, kako da kažem izbora tih mladih ljudi koji budu hteli da upisuju srednje škole, a kasnije i da idu na fakultete. Pre svega, na kraju bih još htela da pomenem nešto što možda ima neke vezesa Zakonom o udžbenicima, ali mislim da će u budućnosti i Zavod za udžbenike i svi ostali izdavači ići u susret tome. To je što će u Srbiji biti sve veća potreba za tim neformalnim obrazovanje. Upravo je to ovo o čemu sam govorila. Znači, preobuka i neke vrste obuka koje će trebati posle određenog vida obrazovanja da svako ko želi da se bavi određenim poslom i da bude na tržištu rada zauvek prihvatljiv, trebati non stop da uči. Znači, to je ono sa čime danas suštinski, korak po korak izlazite sa ovim zakonskim predlozima i danu za glasanje kao i svi poslanici SNS ove predloge ćemo prihvatiti. Hvala.
Reč ima Ninoslav Stojadinović. Izvolite.
Poštovana gospođo Gojković, gosti iz ministarstva, uvažene koleginice i kolege, verovatno ste videli iz mojih diskusija da ja nemam nikakav problem ni da kritikujem zakonska rešenja, projekte, a takođe ni da pohvalim ono što smatram da je dobro, tim pre, što je ova oblast obrazovanja, naravno i oblast nauke iznad politike, i što svi treba da budemo u funkciji razvoja ove oblasti. Zato me i čude neke kolege koje moraju svaku priliku da iskoriste da me kritikuju, naravno umerenim tonom, bez pominjanja imena, da bi posle nekoliko meseci ili godinu dana odavali priznanje, recimo što sam bio pri diskusiji Zakona o visokom obrazovanju protiv, veoma protiv onog strukovnog master stepena. Ali, šta je tu je. Ima tu i kolega koji sa istim žarom i sa istim argumentima brane 15% i ni da trepnu, danas brane 5%, a ja sam predlagao 10% tražeći neki kompromis između onoga što izdavači traže i što predlaže Ministarstvo. Ali, šta je tu je. Takve su okolnosti. Iskoristiću priliku da nekoliko stvari podvučem i dopunim, u odnosu na moju prethodnu diskusiju. Kada se radi o Zakonu, o odlasku u penziju, mislim nije to zakon, ali rešenje odlaska u penziju profesora, nastavnika, vaspitača, tu bi se brisanjem ovog člana, naglašavam, pored onoga što sam rekao i izgubio onaj kraj školske godine, naime Zakon o radu ne prepoznaje, pa je moja sugestija da ipak Ministarstvo, ako se to usvoji, neko uputstvo školama da, direktorima, da se do kraja školske godine zadrže nastavnici, profesori, to je pre svega zbog đaka. Kada se radi o Zakonu o visokom obrazovanju, u prethodnom izlaganju nisam pomenuo ovaj prelazak i apsolventski staž, i tu sam analizirao situaciju u EU, u velikom broju zemalja važi ovaj broj 48 poena i ako puštamo đake u narednu godinu sa 48 poena, pa nelogično je da poslednju godinu završe sa 60 poena i onih 12 zaostalih. Tako da, mislim da je apsolutno opravdano, kao u većini zemalja u EU da im se omogući jedna godina tog apsolventskog staža. Moja zamerka u ovom Zakonu, uz svo uvažavanje narednih okolnosti, mislim da je bio red uz sve dobre strane koje kolege iz vladajuće koalicije pominju, ističu, mislim da je bio osnovni red da se o ovom Zakonu konsultuju Nacionalni savet za visoko obrazovanje, nije zvanično konsultovan, razgovaralo se sa predsednikom, nema zvaničnog mišljenja i KONUS. To je moje mišljenje i trebalo je tako da bude. Hajdmo sada da se vratimo na ovaj Zakon. Žao mi je, što nema ministra tu. Drago mi je da je ministar zadovoljan što sam istakao dve komponente transparentnost i dostupnost udžbenika i on reče da je to sasvim dovoljno. Verovatno nije shvatio poentu moje diskusije, naravno to je veliki iskorak, ali nije shvatio kada sam govorio o konceptualnom opredeljenju za dobar zakon. Tu je bilo više komponenti, koje sam ja veoma jasno nabrojao, visok kvalitet udžbenika, različiti modeli, prava podrška procesu nastave, stalni procesi usavršavanja udžbenika, stalni procesi uredničkih i autorskih timova, ali i recenzenti iz Komisije za ocenu, partnerstvo, neki kažu svih interesnih grupa, ja sam ovde napisao onih koji proizvode knjige i oni koji ocenjuju i koriste. Sada su tu transparentnost i dostupnost, što je apsolutno u velikoj meri ovim zakonom postignuto. Hajdemo sad ove ključne članove, izbor udžbenika, apsolutno stoji da je kao individua, kao kreativna ličnost nastavnik, profesor, ponoviću tu reč, skrajnut. Prvo, jedno veće, pa drugo veće odlučuje, pa na kraju direktor i opet sve zavisi od ankete. Naravno, biće favorizovane škole, izbor škola iz velikih gradova, velikih sredina, ne možemo to da negiramo, koliko god se upinjali. Dalje, katalog udžbenika, mislim da je tu jasno rečeno, oko ovih procenata, i jedno i drugo rešenje nisu sjajna,a Hrvatski model, mi ovde pominjemo i koristimo argumente lap top, letovanje u Grčkoj, i to je bar na Odboru bilo, korupcija nastavnika, i verovali ili ne, u Hrvatskoj, razgovarao sam sa kolegama, i izgleda da je tamo viši standard, tamo je sa 10 posto se dobija čak za izbor udžbenika i auto, direktori škola. Znači, stvari su takve, ali raznim merama to može da se dovede sve na neku prihvatljivu brojku, kakva je u svetu.Znači, u suštini imamo preglasavanje nastavnika. Šta znači princip većinskog izjašnjavanja? Da li je to garancija da prolaze najbolji udžbenici? Ne verujemo da ovaj princip može da spreči do kraja koruptivne pritiske na škole, ali ono što nas brine da ovaj princip onemogućuje ulazak novih drugačijih knjiga, pa je to na neki način povezano i sa onim rokom od 4 godine, svake četvrte godine, ne znači, a ministar kaže, da bi sada došlo do haosa, ako svake godine i ne znači da bi se svi udžbenici radili, ako se raspiše to, neki novi i savremeni udžbenici bi mogli da se uključe i pritisak bi se dramatično smanjio i to je bila ključna primedba izdavača. Mi smo tu predložili amandman, da bude svake godine, ali sudeći po vašim komentarima, verovatno to nije prihvatljivo za Ministarstvo. Sada, kada se radi o listama i stručnim ocenama kvaliteta, ako smo se oko nečega svi složili ili se meni to samo čini, to je problem ljudi koji će učestvovati, kako sam ja ovo sročio, treba pohvaliti i nameru da se lista ocenjivača bira javno, ali u predlogu zakona, postoji nesaglasnost između kategorija standarda kvaliteta i kvalifikacija onih koji se mogu naći na listi. To je član 21. stav 7. a mnogi su to pominjali, i dve godine iskustva na ovim poslovima, je apsolutno nedovoljno, a koleginica je danas na Odboru rekla da je ona mnogo rigoroznija bila od onog što smo mi predlagali, a to je da bar bude jedan ciklus od 4 godine i to bi apsolutno trebalo promeniti. Nešto što maločas nisam rekao, u proceduri odobravanja udžbenika nema nijedne instance koja bi proveravala mišljenje Komisije za ocenu rukopisa, što je ranije bio Nacionalni prosvetni savet. Znači, neka između kontrola ne postoji i možda bi to bilo dobro da se vrati, jer znači praktično da ministar aminuje odluku Komisije, jer Ministarstvo nema ni stručnih kadrovskih kapaciteta, da se bavi tim poslom i to je realno. Na kraju, što se tiče finansiranja udžbenika, član 9. tačno je i pohvalili smo dostupnosti i sva rešenja za sve grupe učenika, i na manjinskim jezicima i sa posebnim potrebama , kao i za učenike iz socijalno materijalno ugroženih porodica. Međutim, odredbe predloga sadrže neke nedostatke rizika i korupcije, što dovodi u pitanje realizaciju proklamovanih ciljeva. Ne bi bilo dobro da se kao ranijih godina, a toga je bilo, ova akcija besplatnih udžbenika koristi kao politički marketing, ne samo prethodna vlada, mnoge prethodne Vlade su apsolutno koristile to kao politički marketing i u tom smislu, jedna pohvala opet, pozdravljamo najavu da će besplatne udžbenike dobijati samo siromašni učenici, umesto onog što je ranije bilo, da svi učenici dobiju, bez obzira na socijalni i materijalni status, ali žalimo što se Predlog zakona uopšte ne bavi ovom tematikom i smatramo da je to veliki propust. Znači, ova politika trebalo bi da bude sistemska, predvidljiva i dobro razrađena mera čiji mehanizmi su jasni, stabilni, svima poznati i transparentni. Jasno nam je da to nije lako, ali bez toga postoje sigurno rizici. Na kraju, danas nam je stigao materijal od Agencije za borbu protiv korupcije gde ponovo ima primedbi, značajnih primedbi, na mnoga zakonska rešenja ali jednostavno svesni smo da nije moguće sve ugraditi, da nije moguće sve normirati zakonom, ali zato mnogo toga možete podzakonskim aktima da regulišete, za čije donošenje smatram da su rokovi, hajde da kažem, nedopustivo dugi i da bi ponešto trebalo tu skratiti, a rokove koji se odnose na izbor udžbenika i ostale stvari vezano za pripremu i izradu udžbenika, pa i recenzije bi možda mogli da se delimično produže. Hvala vam na pažnji i, kažem, ukoliko se naši amandmani suštinske prirode usvoje, a ima ih nekoliko, mi ćemo glasati za ovaj zakon o udžbenicima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovani ministre, saradnici ministra, dame i gospodo narodni poslanici, imamo danas na dnevnom redu tri zakona iz oblasti obrazovanja: izmene i dopune Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, Zakon o udžbenicima i izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. Dakle, uvek su ovi zakoni iz ove oblasti, smatram jer sam iz te oblasti i dugo sam radio i bavio se ovim pitanjima, veoma složena materija, veoma kompleksna. Mislim da ne treba davati olako negativne ocene pri svakom pokušaju poboljšanja zakona kroz izmene i dopune i predlaganja novog zakona. Najlakše je kritikovati i nalaziti mane predloženim rešenjima, ali smatram da je uvek postojala odgovornost, a da je ona prisutna i danas ovde kada ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja izlazi sa ovim predlozima i da u svakom slučaju to pretpostavlja jedan boljitak u ovim oblastima, u ovoj materiji. Naravno, sa druge strane, ne treba olako glorifikovati sva ponuđena rešenja, a kažem iz razloga što je ovo složena, kompleksna materija i određena rešenja su možda i pod znakom pitanja i možda kroz praksu treba to sve proveriti, a onda kada dođe vreme i kada se potvrde određene manjkavosti kroz nove izmene i dopune opet učiniti korak unapred i predložiti rešenja koja ćemo smatrati u datom trenutku da su bolja. U svetlu ovoga što sam napomenuo, svakako i da se deklarišem da ćemo mi iz poslaničke grupe SPS podržati sva tri zakona. Dakle, predloženi zakonom o udžbenicima svakako predstavlja jedno novo rešenje i jedan novi boljitak u odnosu na prethodni zakon i naravno tu treba istaći ono što je već rečeno da ćemo ovim imati veću dostupnost udžbenika, a to znači obrazovanja učenika i polaznika. Kroz ovaj zakon imamo insistiranje na unapređenju kvaliteta udžbenika, što je veoma važno. Dobra je namera da se definiše obim sadržaja i da se određenih sadržaja udžbenici rasterete. Naravno, treba voditi računa o tome da sami udžbenici, sadržaj i način na koji je materija izložena ne pretpostavlja samo reproduktivno učenje, već da ti sadržaji treba da isprovociraju snalaženje i način razmišljanja učenika, a to je tzv. aktivno učenje. Naravno, kada govorimo o smanjenju i o definisanju obima, imali smo u prošlosti da se mnogo činjenica, a to je karakteristika i u osnovnoj školi da ima puno činjenica koje su suvišne, od velike gustine šume, ne vidi se drveće. Nije svrha u tome. Treba težiti tome da učenici razumeju suštinu. Za pohvalu i to što ćemo imati elektronski dodatak uz udžbenike, ali pod uslovom da to sada ne uslovljava nešto drugo, a to je nabavka lap-topova, kompjutera i drugih uređaja, pa da se to opet pretvori u neki biznis. Dobro je da izdavači plaćaju trošak ocene kvaliteta. To su neki momenti koji zaslužuju pohvalu i nude jedan nov kvalitet u ovoj oblasti. Naš strateški cilj je da svakako udžbenici budu besplatni, što se uklapa u ustavnu odredbu da je osnovno obrazovanje, pored toga što je obavezno i besplatno, kao što je i prevoz učenika iznad udaljenosti od četiri kilometra besplatan. Naravno sa ovim projektom besplatni udžbenici u prošlom periodu se krenulo, naravno na zadovoljstvo velikog broja građana, korisnika, ali naravno moramo biti objektivni u ovom trenutku da država nije u mogućnosti da to realizuje do kraja na takav način, kao što je to bio pokušaj u prošlosti, koji je za svaku pohvalu, ali nadamo se da ćemo u nekom narednom periodu ponovo doći do trenutka kada ćemo moći jedan takav projekat u potpunosti da realizujemo. Danas projekat besplatni udžbenici je prilagođen mogućnostima države, tako da se na osnovu prijavnih listova procenjuje visina participacije za učenike određenog razreda i određenog statusa, socijalnog, materijalnog itd, u smislu ugroženosti, ali ako to bude tako urađeno kroz određene kvote, kroz određene participacije, mislim da ćemo uskoro doći u jednu situaciju da sagledamo da zaista postoji sloj stanovništva koji nije u mogućnosti da nabavlja udžbenike i druga nastavna sredstva samo kroz ovu participaciju države i da tu treba pronaći način mehanizme za kompletnu pomoć koju država treba da pruži ili uz pomoć lokalne samouprave, itd. Kada je reč o oceni kvaliteta u članu 22. stav 14. koji glasi – način i postupak davanja stručne ocene propisuje ministar. Dakle, mi smatramo da bi možda trebalo navesti kojim načelima i principima se dolazi do stručne ocene. Ovaj član se bavi samo procedurama oko načina izbora određenih komisija, načina postupanja oko stručne ocene, a da celokupna sadržina i način procene ocenjivanja je prepuštena da postupak, način i sadržinu stručne ocene propisuje ministar. Mislim da ovo zaslužuje jedan drugačiji pristup. Možda treba razmisliti da li je moguće sada ili u nekom narednom koraku da tu bliže definišemo šta je to što bi trebalo da sadrži suštinski jedna stručna ocena. To je veoma važno za ono što je sadržaj udžbenika. Na kraju kada je reč o ovom zakonu ja bih predložio u ime SPS još nešto što ne mora da se udene ovde u zakon kroz neki amandman, odnosno kroz član. To je moguće uraditi kroz podzakonska akta, a prvo da se standardizuju formati udžbenika, odnosno da budu istog formata npr. A4, što pojeftinjuje štampu. Drugo, da se udžbenici štampaju na isto tako kvalitetnom ofsetnom papiru, a ne na konzdruku koji je jako težak. Radne sveske, odnosno ono što su komponente udžbeniku takođe se mogu štampati na jeftinijem papiru. Osim toga što je ovakav udžbenik lakši i jeftiniji, jednostavnije je i lakše popunjavanje udžbenika, odnosno tih radnih materijala i komponenti je na ofsetnom papiru je to mnogo lakše nego na konzdruk hartiji. Na ovaj način deci bi olakšali teret. Gledao sam kod svoje dece, ali i kod druge da kada natovare rančeve sa knjigama, sa radnim sveskama, sa drugim nastavnim sredstvima onda gotovo da me asociraju na marince ili pešadince koji natovare sebe tako velikim teretom da je to zaista veliki greh i veliki teret za tu decu. Dakle, pored ovoga, svakako imamo i to da ovim zagovaramo i štednju na svim nivoima. Možda bi sa jeftinijim udžbenicima moglo biti obuhvaćeno i veći broj dece kroz program besplatnog subvencioniranja udžbenika ako se štampaju na ovom jeftinijem papiru koji je i lakši. Naravno, to može da se kroz podzakonska akta, ali i kroz tender da se uslovi, ali neka bude ovo naše razmišljanje predmet za razmišljanje prilikom donošenja ovih odluka kada se budu štampali udžbenici. Kada je reč o Zakonu o visokom obrazovanju, on je, da podsetimo, usvojen 2005. godine čija je primena počela 2006. godine. Ovaj zakon je pretpostavio uvođenje Bolonjskog sistema nastave, izradu novih studijskih programa, promenu u načinu izvođenja nastave, nove udžbenike, češću proveru znanja studenata, aktivniju ulogu nastavnika i studenata, jasno definisan proces akreditacije visokoškolskih ustanova itd. Međutim, 2008. godine KONUS, Konferencija Univerziteta i Nacionalni savet za visoko obrazovanje ocenili su da broj studenata koji je ostvario 60 bodova u septembarskom ispitnom roku na univerzitetima u RS je iznosio u proseku od 20 do 30%, što je dovodilo u pitanje opstanak visokoškolskog sistema u tom trenutku. Dakle, i KONUS i Nacionalni savet za visoko obrazovanje uz podršku studentskih organizacija predložili su izmene Zakona o visokom obrazovanju, što je učinilo da Ministarstvo prosvete u tom trenutku predloži ove izmene kojim se propisuje manji broj bodova za upis u narednu školsku godinu kao uslov za održavanje i sticanje statusa studenata na budžetu. Međutim, problemi ove vrste nisu prestali, tako da se to nastavilo i 2010. godine, 2012. godine. Naravno, ne bih se bavio sada detaljima šta je tada menjano, ali radi postizanja konkurencije jednog trenutka za sticanje statusa studenata na budžetu koji se finansiraju usvojeno je rešenje da se unutar kvote visokoškolskih ustanova rangiraju studenti po broju bodova i proseka ocena. Povećan je broj rokova, ali u istom stilu i na isti način se nastavilo i 2012. godine. Zatim smo imali izmene i dopune 2013. godine, pa 2014. godine i naravno nisu bile samo ove stvari na dnevnom redu, ali opet moramo biti realni i reći da ipak postoji jedna tendencija da se zadrži status kvo, situacija kada je reč o broju bodova i broju ispitnih rokova. Dakle, mi moramo biti u svojoj politici nadalje, naročito mi iz vladajuće koalicije konzistentniji u nameri da stvari nekako promenimo kroz dosledniju politiku koja će učiniti da naše visoko obrazovanje bude deo evropskog prostora visokog obrazovanja. To mora da bude imperativ i ako želimo da budemo respektabilni deo evropskog prostora za visoko obrazovanje moramo da sledimo jednu takvu politiku i moramo imati pred sobom jedan takav imperativ koji pretpostavlja i da dođemo do toga da to bude veći broj bodova i da bude manji broj ispitnih rokova i da jednostavno stvorimo jedan milje, jedan takav način razmišljanja i izgrađivanja jedne takve svesti da kroz jedan uporniji, dosledniji rad dođemo do rezultata. Mislim da ovo naravno nije, kada govorimo o ovome, ako bi jednostavno gledali, mogli bi da kritikujemo sve vlade i u prošlosti, a i mi smo imali ministra prosvete Žarka Obradovića, mogli bi da kritikujemo i druge ministre koji su vodili prosvetu i sada Verbića sa ovim predlogom itd, ali nije cilj u tome. Znamo da univerziteti imaju svoju autonomiju. Sa druge strane, ne mogu ni oni da idu linijom manjeg otpora i akademska zajednica, a to podrazumeva i profesore i studente itd. Moraju se staviti u situaciju da su deo onoga što treba da bude šira zajednica i da je imperativ da budemo respektabilni u tom evropskom prostoru visokog školstva. Zato česte izmene zakona su pokazale potrebu da akademska zajednica bude odgovornija u tom pogledu i mi u tom pravcu treba da idemo. Međutim, kroz ovo ne treba, opet postoji neki drugi ugao, nije to jedna generalna ocena da naše visoko obrazovanje i na našim univerzitetima se ide tom linijom manjeg otpora i izbegavaju se obaveze, izbegava se ono što su načela Bolonjskog procesa itd. Sa druge strane imamo svetle primere dobrih rezultata koji su pokazani na univerzitetima i ovde je naš poslanik Žarko Obradović izneo da je recimo 2012. godine Beogradski univerzitet svrstan među 500 najboljih univerziteta na Šangajskoj listi. U 2013. godini smo bili među 400 najboljih. U 2011. godini studenti Elektrotehničkog fakulteta u Beogradu su na takmičenju iz robotike su zauzeli prvo mesto u Istambulu. Godine 2011. studenti FON bili su prvi u Evropi, a treći u svetu u rešavanju problema metodom – studije slučaja. Studenti Pravnog fakulteta takođe su bili pobednici u oblasti medijskog prava na Oksfordu itd. Dakle, ove izmene i dopune trebalo bi da budu, ja mislim, ograničenog trajanja. Već treba da razmišljamo na koji način treba da idemo u pravcu nalaženja određenih mehanizama i implementaciji sprovođenja jedne politike koja će nas približiti onome što je upodobljavanje u evropskom prostoru visokog obrazovanja. Ne budemo li to učinili, onda ćemo raditi u korist svoje štete i kao država i kao društvo i, naravno, veliku štetu će imati i predstavnici mlade generacije. U svakom slučaju, ovo što sam izneo predstavlja jedno razmišljanje koje će, nadam se, doprineti, ako ne u ovom trenutku, onda u sledećim koracima koje će učiniti da svi mi zajedno dođemo do boljih rešenja. Rekao sam i na početku, svako izlaženje pred ovu Narodnu skupštinu sa predlogom novog zakona ili izmenama i dopunama pretpostavka je boljitka i mi to uvek podržavamo. Naravno da ćemo podržati i ovoga puta sva tri zakona. Dakle, poslanička grupa SPS glasaće za ove zakone. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, a neka se pripremi Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Narodne skupštine, gospođo Gojković, poštovani gospodine Verbiću, poštovani gospodine Šuvakov, dobrodošlica i vama, odavno niste bili ovde u Skupštini. Danas, poštovana gospodo, raspravljamo o obrazovanju, o svim podsistemima sistema obrazovanja u našoj Republici. Mi narodni poslanici Nove stranke i u Skupštini zagovaramo jedan stav, da je obrazovni sistem jedan od najvažnijih segmenata države. Poštovana gospodo, mi smo to zapisali i u jedan program, koji smo nazvali - program transformacije sistema obrazovanja, koji još jednom preporučujem za čitanje i ministru Verbiću i njegovom pomoćniku gospodinu Šuvakovu. Gospodo, još su antički pisci saopštili jednu lepu misao, jednu primerenu misao, da je od svih stvari sa kojima se mlad čovek susreće od malih nogu obrazovanje jedna od najvažnijih. Zato ja mislim da posebnu pažnju, pre svega mi narodni poslanici, treba da usmerimo ka raspravi o obrazovnim predlozima zakona. Za našu Vladu, poštovana gospodo narodni poslanici, i za ministra Verbića, ministra koji je zadužen za oblast obrazovanja, obrazovanje se, koliko ja primećujem na osnovu njihovog delanja, smatra sporednom stvari. Na obrazovni sistem naš ministar prosvete, koliko ja razumem njegovo delanje i u Skupštini i inače, on na obrazovanje gleda kao na budžetski teret i nepotrebni trošak, poštovana gospodo, a naprednjačka većina u ovoj Narodnoj skupštini, danas i gospodin Orlić, ali vidim i profesor Stojmirović, slede ministra u takvom, po mom sudu, neprimerenom delanju, a evo i dokaza za ovaj moj stav, poštovana gospodo i gospodine Verbiću. Dakle, Ministarstvo želi raspravu o pripremanju i izdavanju udžbenika i mi smo danas svedoci tome, jer je sadržina ovog Zakona o udžbenicima takva, ali ministar, koliko ja primećujem na osnovu sadržine Predloga zakona o udžbenicima, ne želi raspravu o najvažnijim pitanjima, o sadržaju udžbenika, gospodine Verbiću, o kvalitetu udžbenika, o pedagoškim i taktičkim standardima udžbenika, poštovana gospodo. Sprema se predlog zakona, sprema se za pripremanje i izdavanje, a za najvažnija pitanja za udžbenike za osnovnu i srednju školu, za koja su iroditelji najzainteresovaniji, ministar ovde ne pokazuje interesovanje. Drugi dokaz. Umesto da se ministar najozbiljnije posveti najvažnijim pitanjima u oblasti obrazovanja, ovde je Predlog zakona o udžbenicima poslužio kao povod za izvesne skandale, poštovana gospodo. Prvo je pre dva meseca povučen jedan predlog zakona, dan uoči zakazane sednice Skupštine o tom predlogu zakona. Nakon toga su lansirane intrigantne priče, poštovana gospodo, o tome da je fizički napad na gospodina Šuvakova u vezi sa povlačenjem tog predloga zakona. Ministre Verbiću, evo, gospodin Šuvakov je tu, odgovorite nam konačno da li su te stvari u vezi, ko je fizički napao gospodina Šuvakova i po čijem nalogu, ministre Verbiću? Ja mislim da je vaša dužnost, kada ste došli danas u Narodnu skupštinu, da nam odgovorite na to pitanje. Treći dokaz, poštovana gospodo. Imamo Predlog zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju, a za godinu i tri meseca to je drugi predlog izmene Zakona o visokom obrazovanju. Onaj prvi ticao se tehničkih pitanja, pre svega akreditacije, poštovana gospodo, a ovaj se tiče mogućnosti da se broj rokova, definisanja broja ispitnih rokova prenese sa nivoa sadržine Zakona o visokom obrazovanju i prepusti univerzitetima. To je, poštovana gospodo, odustajanje od odgovornosti. To je odustajanje od ideje da u sistemu visokog obrazovanja u našoj državi imamo jedan red. Mi u Novoj stranci predlažemo pet rokova, januarski, februarski, junski, julski, septembarski, da se na početku godine definiše kalendar ispitnih rokova, da svaki student to zna. Ministre Verbiću, ja vas molim, kada ste u Skupštini nije primereno da sebe, članice i članove svog tima, pa ni ovu naprednjačku većinu u Narodnoj skupštini branite ćutanjem, ministre Verbiću. Pa, gospodin Živković vam je postavio nekoliko pitanja, a niste odgovorili ni na jedno, osim na pitanje gospodina Orlića koji zastupa u ime SNS-a. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Orlić, replika. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Čisto za slučaj da se možda nismo razumeli, mada biće da nije tako, jer obično i nije. Obično se ispostavi da neko nešto ne razume samo kada namerno neće. Naravno da danas nismo govorili ni o kakvom trošku za budžet i obrazovanju u tom smislu. Za slučaj da neko nije razumeo, mi smo danas govorili o predlozima zakona od kojih je bar jedan zaslužio da se pošteno i korektno proanalizira ovde danas od strane svakoga ko se za reč javi. Ako ni zbog čega drugog, onda zbog obilja dobrih stvari koje sa sobom nosi i što je danas mogao da posvedoči svako ko je ovu raspravu pratio, a rekao jeste čak i posredno, ako računamo i one koji su hteli da kritikuju, šta je tu dobro, svako ko se danas za reč javio. Što se tiče pominjanja naprednjačke većine, ne znam šta nam se tačno spočitalo. Koliko sam uspeo da ispratim, jedino što je bilo tačno u prethodnom obraćanju jeste da su nešto rekli antički pisci. Što se tiče skandala, ne bavimo se njima danas. Još jednom pogledajte šta je tema rasprave, uvažene kolege, i ako je moguće recite koju reč na temu onoga što se danas na dnevnom redu nalazi. Što se tiče intrigantnih priča, apsolutno ih niko nije danas spominjao, niti ima potrebe da ovu raspravu na bilo koji način kvarimo time što ćemo želeti da ovo pretvorimo sada u bilo kakav duel ili niz replika. Ali, što se odgovornosti tiče, tu jednu stvar mogu da kažem, Srpska napredna stranka je odgovornost preuzela godinama pre nego što je bila u prilici da organizuje većinu. Nažalost, neki drugi se odgovornosti i dalje uči, iako su imali decenije da je savladaju. Hvala.
Hvala. Reč ima dr Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Isto repliku tražim, prozvan sam.
Lično? Dobro. Izvolite.
Ja sam iznenađen nastupom kolege Pavićevića. Razumem, možemo da suprotstavimo stavove i o njima da diskutujemo. Živković me ne bi iznenadio, on je čovek dokazao da je nevaspitan nazivajući kolegu stokom, ali kolega Pavićević da preti ministru i nama ovde, većini ovoj naprednjačkoj, zbilja me je iznenadilo. Ja sam voljan da sučelimo naše stavove, pa ako nešto nije u redu od onoga što govorim, nema nikakvih problema. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Narodne skupštine, gospođo Gojković, poštovani ministre Verbiću, koji se i dalje branite ćutanjem, tri su stvari sada koje želim da saopštim u replici profesoru Stojmiroviću i jednim delom gospodinu Orliću. Drago mi je da je ova antička misao, koju je zapisao u svom čuvenom delu „Zakoni“ Platon, ostala ovde upamćena među nekim narodnim poslanicima. Platon je rekao da je obrazovanje najvažnija stvar od svih stvari sa kojima se srećemo od malih nogu. Ali, ja sam hteo da kažem ovde, poštovana gospodo, da tu misao u svom delanju ne sledi ministar koji je zadužen za obrazovanje u našoj Republici, pa ni naprednjačka većina koja u takvoj vrsti delanja podržava takvog ministra, poštovana gospodo. Gospodine Stojmiroviću, nikome ja nisam pretio. Možda sam uneo jedan žar zato što me pitanja obrazovanja uvek posebno interesuju, poštovana gospodo, a naročito kada dođemo do visokog obrazovanja i kada ja, ja mislim sa razlogom, zameram ministru i naprednjačkoj većini koja ga sledi, kada ministar u godini tri meseca nađe vremena da menja jednom Zakon o visokom obrazovanju po pitanjima akreditacije, drugi put po pitanjima broja ispitnih rokova, ali na neprimeren način, ja mislim, a nema vremena da reaguje na poplavu plagijata sa kojima smo suočeni, evo, godinu i po dana. Pa, mi smo mu sugerisali da se ovde usvoji Predlog zakona o dopunama Zakona kojim se usvaja akademska čestitost, poštovana gospodo. Podneli smo, gospodine Orliću, 31 amandman na Predlog zakona o udžbenicima. Dva amandmana na Predlog izmena Zakona o visokom obrazovanju i jedva čekam, poštovana gospodo, amandmansku raspravu, gospodine Orliću, da detaljno obrazložim svaki od ovih 33 amandmana.
Zahvaljujem, gospodine Pavićeviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Vrlo interesantno da neka nauka može da objasni zašto se desilo to što se desilo malopre i zašto je kolega Stojmirović pomenuo mene. Niti sam ga pomenuo u svom govoru, niti sam ga ikada pomenuo za ovih godinu i po dana, niti rekao bilo šta o njemu, ni dobro, ni loše. Tako da, njegovo poređenje da je čudno kako se ponaša Pavićević, a da ga ne bi čudilo da sam ja rekao tako nešto jer sam ja dokazano nevaspitan zato što sam kolegu nazvao stokom je jedna vrlo teška konstrukcija. Nijednog kolegu ja nisam nazvao stokom. Stoka je bila izraz za vrednosni sud koji se ticao atmosfere tada u parlamentu i jednog čoveka koji je bio u parlamentu, a nije poslanik.
Živkoviću, ja vas molim.
Želim da objasnim kolegi.
Ne morate na takav način da objašnjavate. Ja vas molim da doprinesete da ova rasprava ne ode u pogrešnom pravcu.
Zato je i dalje potpuno nejasno šta je trebalo uvaženom profesoru da to kaže. Da li je to jedno ustaljeno licemerje kome nije samo on sklon, da ide okolo i da tapše po ramenu poslanike opozicije kad kažu nešto što on misli o svojim kolegama ili to ima veze sa stanjem u poslovanju više škole na kojoj on predaje ili to možda to ima veze sa izvesnim brojem zaposlenih u toj školi koji imaju nekakve veze sa kolegom profesorom poslanikom. Žao mi je što je čovek za koga sam bio siguran da je greškom u SNS potvrdio da nije greškom u SNS.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović, replika. Izvolite.
Što se tiče sada ove opaske kolege Živkovića, ne vidim šta Beogradska poslovna škola ima sa ovim. Ja radim na Beogradskoj poslovnoj školi. Tamo su moje kolege koji su uglavnom ljudi na mestu, a poslovanje Beogradske poslovne škole je podložno svim proverama, a ko je za to zadužen neka proverava. Ja ne vidim da ima išta loše u tome.
Zahvaljujem se. Reč ima dr Vladimir Orlić. Izvolite.
Čisto zbog one ponovljene opaske o, kako beše, naprednjačkoj većini. Pretpostavljam da se odnosilo na narodne poslanike SNS, ako je to želeo da kaže onaj ko je to rekao, da ona prati. Da budemo do kraja precizni, ona se slaže sa stavom koji je izneo ministar, istina, nekoliko puta, a vezano za neke predloge nekih zakona koji su stigli ovde od strane onoga ko je repliku ponovo izazvao, verovatno rešen da se time bavi. Dakle, slažemo se. Zašto? Rekli smo više puta. Ako zaista moramo da to govorimo ponovo, ponovićemo, nije sporno, ali da razmislimo svi zajedno, koliko nam odgovara, koliko nam ide u prilog da se bavimo ponovljenim raspravama o nečemu što zaista ne zaslužuje neko dodatno vreme. Razmenili smo mi reči o ovome dovoljan broj puta, jesmo. Mislim da smo se čak i razumeli oko toga da li jeste ili nije neophodno, odnosno da li već postoje ili ne postoje mehanizmi u našem zakonu koji bi trebalo da posluže u svrhu onoga što se tobož predlaže tim nekim predlozima, a ti neki predlozi su, i to smo rekli već dovoljan broj puta, jednostavno loši. Loši. Ako bismo i zanemarili to što su loši, suočili bismo se sa činjenicom da su suvišni, i sve se to jako dobro razume, ali, eto, nažalost, izgleda da je mogućnost da se odoli prilici da se bude u krupnom kadru ipak iznad svega. Za onaj podatak da je podnet 31 amandman, hvala, primljeno k znanju, što se kaže, notirano. Za reči da jedva čekamo raspravu, možda čak i delimo taj utisak.
Vreme.
Još jedna rečenica, gospodine predsedavajući.
Izvinjavam se, gospodine Orliću, isteklo je vreme.
Još samo jedna rečenica. Nema sad veze sa ovim, ali ima sa onim da su neke ocene ovde nekada, a znamo svi kakve, bile izgovorene na račun nekoga ko se zatekao u ovoj sali, a nije …
Zahvaljujem, gospodine Orliću.
Da li je time vaspitanje veće? Ne bih rekao.
Gospodine Babiću, izvolite.
Licemerno je, gospodine predsedavajući, kada u jednom izlaganju koje je trajalo čitavih pet minuta se kao argument protiv Vlade Republike Srbije, protiv gospodina Verbića kaže da je Zakon o visokom obrazovanju, zamislite, čak dva ili tri puta bio u skupštinskoj proceduri za godinu dana. Onda se u istih tih pet minuta kaže – a zašto ste povukli zakon o udžbenicima i da je to skandal. Pa znate, i predlaganje zakona je posao Vlade Republike Srbije, a i povlačenje zakona iz skupštinske procedure je deo skupštinske prakse. Dešavalo se i dešavaće se u budućnosti i nije vezano ni sa kakvim skandalima. Ali, jeste skandal kada se u manjku argumentacije sklizne u polje privatnog, kada se pominje privatno šta radi gospodin Stojmirović, koji ima više akademskog staža nego koliko je puta vaš kolega prošao pored neke visokoobrazovne institucije, više studenata nego što ste vi imali i što ćete ikada imati podršku kod građana Republike Srbije, više položenih ispita nego što možete da zamislite koliko ispita može da se ima. Licemerno je da se traži da predmet rasprave u ovoj sali bude sadržina udžbenika. Mislim da je ono što mora da nas spoji, kao zajedničko delanje i zajednički zadatak, zašto 94% budžeta za prosvetu odlazi za plate.
Vreme.
Tako je godinama. I sa budžetom, takav kakav je, 94% odlazi u potrošnju, a gde je razvoj?
Zahvaljujem, gospodine Babiću.
To je nešto što mora da nas spaja, a ne pominjanje privatnog života čoveka koji je jedan od najurednijih u ovoj sali.
Zahvaljujem, gospodine Babiću. Gospodine Pavićeviću, pažljivo sam slušao, niko vas nije pomenuo imenom i prezimenom i svi ste u krug imali pravo na repliku i da kažete ono što smatrate da treba da kažete. Mislim da bi ovde sada trebalo da se završi, da se ipak vratimo raspravi, tako da bih dao reč narodnoj poslanici Aleksandri Jerkov. Izvolite, gospođo Jerkov. Gospodine Stojmiroviću, vi niste imali izlaganje? Izvinjavam se, predsedavala je predsednica, mislio sam da ste imali pre toga izlaganje, tako da se izvinjavam. Izvolite, imate reč. Reč ima narodni poslanik dr Ljubiša Stojmirović.
Na početku bih iskoristio priliku da kažem da je i nadležni odbor na svojim sednicama glasao o ovim predlozima zakona o izmenama zakona i da je odlučio nakon glasanja da se ovi predlozi prihvate i da to predlože Narodnoj skupštini. Potpuno je normalno da mi imamo različite stavove i da o tim stavovima možemo da diskutujemo, odnosno da sukobljavamo mišljenja. Ja sam veoma srećan, a verujem da i ministar deli to moje mišljenje, što i ovaj zakon a i drugi zakoni neće biti izglasani jednoglasno jer to nešto ne bi bilo u redu kada bi svi isto mislili. Čak i mi smo na Odboru većinom glasova doneli ovakvu odluku. Vezano za ove zakone, mogu da kažem da je bilo dosta toga u čemu se nismo složili, recimo oko broja ispitnih rokova. Bilo je čak i razgovora i predloga da ispitni rokovi budu skoro svakog meseca, bilo je i predloga da ispitni rokovu budu određeni jednom granicom koja bi određivala minimum rokova, bilo je predloga da bude pet, i više rokova. Znači, normalno je da mi imamo različita viđenja i da imamo različite predloge. Nekome će se to dopasti, nekome neće. Najverovatnije i studenti neće biti zadovoljni ni sa četiri, ni sa pet, a možda ni sa 10 rokova. To i jeste draž ove borbe ovde u parlamentu, sukob pozicije i opozicije, pogotovo kada je u pitanju obrazovanje, naši stavovi ne treba da budu suprotstavljeni na način da opozicija pokušava da poništi sve ono što predlaže pozicija. Mislim da je obrazovanje veoma bitno, i da tu trebamo da se trudimo da zajedničkim snagama pronađemo najbolji model, model koji će biti u interesu naraštaja koji dolaze i svih građana Srbije. Neko je malopre rekao na početku, kaže – ekonomija je alfa i omega svega, a sve ostalo dolazi kao nadgradnja. Svestan sam toga da svi više danas cene te materijalne vrednosti, nego duhovne, ali ipak, ne mogu sa ovim da se složim, obrazovanje je ipak temelj svega. Mi moramo da poklonimo pažnju obrazovnom sistemu i da pokušamo da stvorimo takav obrazovani sistem koji će naše mlađe naraštaje dovesti u jedno stanje sa kojim će i oni biti zadovoljni, gde ćemo i mi biti zadovoljni. Nije dovoljno samo da imaju znanje, nego moraju i da znaju da znanje mora da bude i odgovorno i moralno. Svi mi koji radimo u obrazovnom sistemu, takođe moramo da budemo i odgovorni i moralni. Vezano za Zakon o udžbenicima, hoću da podsetim da je do 2003. godine u Srbiji tema udžbenika nikad se nije postajala kao sporno pitanje, škole su radile normalno, udžbenici su obezbeđeni svakog 1. septembra za svu decu bez razlike i cene su bile primerene platežnoj moći roditelja. Od 2003. godine Zavod za udžbenike nije više jedini izdavač udžbenika, pod parolom bolji kvalitet, niža cena, država uvodi praksu da se izdavanjem udžbenika bavi i svako fizičko lice koje registruje firmu u APR-u. Posle toga imao situaciju da monopolski položaj na tržištu umesto Zavoda zauzima firma „Klet“, možda zbog toga što je njihov menadžment bio dosta adaptivniji, u odnosu na menadžment Zavoda za izdavanje udžbenika, ali tu sada dolazi i do nekih problema. Na terenu model ostvarivanja finansijskih rezultata izgleda ovako. Krenulo se u jednu bespoštednu borbu osvajanja nastavnika koji su, inače, dobili priliku da prema svom nahođenju i ličnoj proceduri, proceni, i biraju udžbenik koji će roditelj ili država da plati. Za taj izbor se privatnik sa nastavnikom dogovara u četiri oka, a potom se to formalno ozvaniči tzv. aktivima nastavnika. Roditelji i država u ovakav posao između privatnika ni na koji način nisu uključeni, i ako ga isključivo oni plaćaju. Privatni izdavači su izabrali za koji predmet će štampati udžbenike, s obzirom da je profit isključivi cilj privatnika odlučili su se za predmete koji imaju najveće tiraže. Udžbenici koji imaju niske tiraže ih ne interesuju jer su direktan finansijski gubitak. Taj posao država poverava javnom izdavaču. To su bili problemi na koje smo nailazili do sada. Ministarstvo je odlučilo da kroz ovaj novi Predlog zakona o udžbenicima pokuša da reši neki od tih problema. Da li će sve to rešiti? Najverovatnije da neće. Da li u ovom trenutku trebamo unapred da aplaudiramo novom Predlogu zakona i da garantujemo da će taj predlog biti mnogo, mnogo bolji, nego što je bio do sada? Tu treba biti umeren, ali ga ne treba apriori ni kritikovati. Vreme će pokazati da li su obećanja iz ovog zakona bila realna, i oni koji su nadležno za to, oceniće da li smo dobro radili ili ne. Nadam se da će ovaj zakon zaživeti u praksi i da će pružiti mnogo bolja rešenja nego što su bila u dosadašnjem. Jedan od većih problema je i korupcija. Kako rešiti korupciju? Najverovatnije da je nećemo rešiti na ovaj način koji mi pokušavamo, kojim pokušavamo da izađemo iz tog problema. Onog trenutka kada budemo ostvarili mogućnost da zaposleni u prosveti imaju prihode od kojih mogu normalno da žive, biće mnogo manje korupcije nego što je ima sada. Kod realizacije udžbenika treba voditi računa da taj udžbenik mora da očuva i tradiciju i istoriju, jezik i pismo. To ne smemo da zaboravimo i ne smemo da prepustimo izradu udžbenika onima kojima je jedini cilj profit. Znam da je načelo većine teoretičara danas da je profit jedan od najvažnijih ciljeva, ali postoje i drugi ciljevi koje moramo da poštujemo. Ne smemo da dozvolimo da profit bude glavni motiv onih koji se bave ovim poslom. Nadam se da će u raspravi o amandmanima biti mnogo lakše na konkretne stvari odgovarati i veruje da ćemo pronaći najbolja rešenja koja će zadovoljiti i jedne i druge apetite, tako da ćemo na kraju imati zakon koji će da bude u interesu i učenika, jer oni su najvažniji segment u ovom poslu, a i roditelj i društva u celini. Hvala.
Zahvaljujem, dr Stojimiroviću. Reč ima mr Aleksandra Jerkov. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Kao što je gospođa Čomić već rekla, ni ja baš kao ni ona, a i drugi poslanici DS neće biti u mogućnosti da podrže predložene zakone, njih je danas tri, dva su, kako je gospodin Verbić na Odboru prošle nedelje rekao, veoma mala sa minimum izmena, i tu se možemo složiti da se možda fizički radi o malim zakonima, odnosno zakonima koji imaju samo dva ili tri člana koji se menjaju. Međutim suštinski se radi o veoma važnim izmenama i nikao ne možemo reći da su te izmene male iako su obimi ta dva zakona veoma mali. Kada je u pitanju Zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, to zaista nama liči na jedno vaše prebacivanje odgovornosti sa Ministarstva na samostalne visokoškolske ustanove, odnosno na univerzitete. Mi smo kada smo razgovarali na Odboru, pa je neko spomenuo to da bi to mogao biti izvor raznoraznih zloupotreba, bilo je rečeno da se podrazumeva da ljudi koji radi u obrazovanju, osobito u visokoškolskim ustanovama su neki izrazito moralni ljudi i da nema govora da bi to neko pokušao da zloupotrebi. Međutim, ja zaista ne gajim nikakve ideale da su ljudi u bilo kojoj profesiji moralniji i čestitiji od drugih i da su i ti ljudi koji vode visokoškolske ustanove veoma skloni tome da zloupotrebe sve ono što im se može učiniti, zgodno za zloupotrebu, pa i sami smo imali priliku da u ovoj skupštini usvajamo autentično tumačenje zakona koji je bio veoma jasan, o tome da jedna osoba ne može biti dekan više od dva puta u istoj visokoškolskoj ustanovi. Eto, jedne kristalno čiste odredbe koju smo ipak pojedini ljudi našli načina da zloupotrebe. Sada ja vas pitam gospodine Verbiću, i zaista vas molim da se uključite u raspravu da bi ovo bila rasprava, jer verovatno se čini da mi ovde sedimo, da ovoj sada zgradi damo neku sadržinu i u ovome ispunimo neku formu- šta mislite koliko će samostalnih visokoškolskih ustanova, recimo, da bi privuklo studente reći da oni imaju svaki mesec ispitne rokove. Pa, će se onda ispostaviti da od tih ispitnih rokova četiri ispitna roka su redovna, a za ovih ostalih osam ispitnih rokova se plaćaju mnogostruko više cene za polaganje ispita i da će troškovi studenata biti mnogo veći. Na koji način će to omogućiti mobilnost naših studenata u okviru Srbije, da ne pričam samo o drugim fakultetima? Šta sada to znači da će neko možda sa jednog fakulteta gde je imao jedan ispitni rok, jer po ovome, ovako kako je predloženo neki univerzitet može da se opredeli za to da ima jedan ispitni rok, od jednog prelazi na univerzitet koji ima 17 ispitnih rokova? Da li vi uopšte vidite mogućnost da univerziteti zloupotrebljavaju ovu neverovatnu slobodu koju ste im vi dali koja po prirodi stvari mora biti nadležnost ministarstva? Mi predlažemo svojim amandmanima nekoliko načina. Može da bude i pet ispitnih rokova, može da bude i neki raspon ispitnih rokova, može da ostane četiri ispitna roka samo nemojte prebacivati odgovornost na univerzitete sa sebe. Ja verujem da je vama muka svake godine od studenata koji dolaze i koji traže ispitne rokove koji uvek hoće više, ali prosto nije način da se taj problem reši, tako što ćete vi reći – mi više nismo nadležni. Ministarstvo mora biti nadležno za te stvari i one moraju biti regulisane zakonom. Kada je u pitanju drugi od ovih malih zakona, odnosno Zakon o izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mi vam ne verujemo kada kažete da to nije ni u kakvoj vezi sa najavljenim smanjenjem broja zaposlenih u javnoj upravi. Ne znam koliko puta još treba da kažemo da nisu problem državne uprave i nisu problem javnog sektora nastavnici, niti su problem njihova primanja, niti je problem njihov broj, problem javnog sektora su javna preduzeća, problem javnog sektora su javne agencije, tamo su problem i plate, tamo je problem i broj zaposlenih, a to su teme koje na istoj ovoj sednici raspravljamo, apsolutno ne tretiraju. Kako će se to odnositi na ljude koji će u martu ili aprilu steći oba uslova za penziju? Da li to znači da će neki profesor u aprilu otići u penziju pa će u maju doći novi profesor da decu ocenjuje, da im zaključuje ocene i da završi školsku godinu sa njima? Gde piše da će ti ljudi ostati do kraja školske godine? Na odboru smo razgovarali, pa je neko rekao - podrazumeva se. To bi bilo vrlo lepo kada bi se kroz zakone nešto podrazumevalo. Nažalost, ne može ništa da se podrazumeva. Posebno kada je u pitanju obrazovanje. Zato mi predlažemo da baš kao što vi predlažete da se brišu odredbe starog zakona, mi predlažemo da se brišu odredbe ovog zakona koji vi danas predlažete, odnosno da zadržimo ona rešenja koja već važe, odnosno da se profesori koji ispune uslove za penziju, da se oni zadrže do kraja školske godine, jer zaista je izuzetno nesrećno rešenje u martu ili aprilu, ili maju menjati nastavnike u školama. Niste uverljivi kada kažete da to nema veze sa najavljenim otpuštanjima zato što ste govorili o 1000 prosvetnih radnika viška, u vreme štrajka, pre svega nekoliko meseci govorili ste o 10.000 prosvetnih radnika viška, mislim da je interesantna ta veza između trajanja štrajka i broja zaposlenih prosvetnih radnika koji su višak, a Demokratska stranka ostaje pri tome da nisu problem javnog sektora prosvetni radnici, nego se zna ko je problem javnog sektora, a zakon o otpuštanju prosvetnih radnika a ne i onih iz javnih preduzeća je isto tako jedna od tačaka dnevnog reda na ovoj sednici. Sada da dođem na najveći zakon, najobimniji zakon u okviru ovog seta, Zakon o udžbenicima. Mi ga nećemo podržati kao što je rekla gospođa Čomić. postoje dve stvari kada pričamo o udžbenicima. To su dostupnost udžbenika i kvalitet udžbenika. Mi smatramo da ovaj predlog zakona ovako kako ste ga vi predložili na veoma loš način tretira dostupnost udžbenika, a uopšte ne tretira kvalitet udžbenika koja je ček i važnija tema od dostupnosti udžbenika. Pre nego što kažem bilo šta, mislim da bi bilo zgodno od vas da čujemo da li ste vi sada ovaj predlog zakona nama dali svojom slobodnom voljom ili pod nečijim pritiskom? Pitam to zbog toga što ste vi po sopstvenim rečima prethodni predlog zakona povukli pod pritiscima. Šta sada se desilo u međuvremenu? Da li ste vi postigli dogovor sa tim vršiocima pritisaka ili su oni prestali da vrše pritiske pa sada nemaju više problema sa predlozima zakona koje šaljete, ali zaista je neophodno da nam odgovorite šta se sa tim pritiscima u međuvremenu desilo? Prosto da bismo mi mogli da vidimo da li mi razgovaramo sa vama na način na koji treba da razgovaramo ili govorite neke stvari koje od vas očekuju vršioci pritisaka? Tako da, kada je u pitanju dostupnost udžbenika, mi ne možemo podržati ovaj predlog zakona. Član 9. koji se najviše time bavi kaže da Vlada može u skladu sa raspoloživim sredstvima budžeta Republike Srbije, da donese odluku o finansiranju nabavke i dodele učenicima koji nisu u mogućnosti da ih kupe, pa onda Vlada može doneti odluku o finansiranju odnosno sufinansiranju pripreme ili nabavke dodele udžbenika nacionalnih manjina i Vlada može doneti odluku o finansiranju udžbenika za učenike sa smetnjom u razvoju. To sve može, zapravo znači da ne mora. Raspoloživa sredstva, mislim da svako ko je pratio usvajanje bilo kog budžeta u Republici Srbiji u prethodnih nekoliko godina, obično ne budu sredstva koja su opredeljena za obrazovanje i za prosvetu i mislim da ne možemo biti zadovoljni time što Vlada može nešto da učini, a ne može da učini pogotovo zbog toga što je ova sadašnja Vlada pokazala vrlo čudne odabire toga gde će da štedi, pa verovatno će, imamo razloga da verujemo da će to biti ovoga puta udžbenici za siromašnu decu, za nacionalne manjine, ili za decu sa smetnjama u razvoju, a sve i ako nemamo razloga da verujemo nemamo ni jednu garanciju da tako neće biti. Tako, što se tiče dostupnosti, mi smatramo da taj cilj nije ispunjen. Kada je u pitanju kvalitet udžbenika o tome tek posebno treba govoriti, jer s obzirom na to da se procedura po kojoj se kvalitet udžbenika meri, po kojoj se određuje udžbenik je veoma detaljno opisan, ali mi ovde u ovom zakonu nemamo ni jedan opis toga, ni jedne kriterijume kako se taj kvalitet udžbenika određuje. Mislim da nema narodnog poslanika koji je govorio, izvinjavam se ako neki jesu, koji se nije složio da u toj listi ocenjivača, će očigledno sedeti ljudi koji nemaju dovoljno iskustva, s obzirom na to da vi predviđate da ti ljudi imaju dve godine radnog iskustva u struci. Znate, neko ko će da odobri udžbenik bi ipak morao imati malo više od dve godine iskustva u struci je taj udžbenik, malo je važni je nastavno sredstvo od toga da ga odobrava neko sa dve godine iskustva u struci. Tako da ćemo imati udžbenike koje će odobravati neki ljudi za koje se većina poslanika ovde slaže da nisu baš stručni. Nemamo ni jedno merilo na koji način će se ti udžbenici ocenjivati. Nemamo procedure o tome na koji način će se posle njihov kvalitet pratiti. To je nešto, inače na šta upozorava i Agencija za borbu protiv korupcije. Generalno je veliki problem nedostatak kriterijuma, ne samo kada je u pitanju merenje kvaliteta udžbenika, nego i sve druge stvari. Mi nemamo nikakve kriterijume kada je u pitanju određivanje maksimalne cene udžbenika. Nemamo nikakve kriterijume kada je u pitanju način na koji škole rangiraju udžbenike. Nemamo kriterijume kada ministarstvo u nedostatku stručnih ljudi u zavodu angažuje ljude sa liste ocenjivača. Nemamo kriterijume za toliko važne stvari i procedure, da mi prosto ne možemo govoriti o kvalitetnom predlogu zbog nedostatka svega toga. Imamo dosta čudan odnos izdavača i autora. Autor se, čini mi se, obespravljuje do te mere da se izdavačima daje mogućnost da menjaju tekst autora bez njegove dozvole. Sve one stvari koje izdavač mora da dostavi prilikom konkurisanja za udžbenik to bi moglo da se spreči time što bi se, recimo dostavila neka pisana saglasnost autora, da se u slučaju potrebe njegov tekst menja itd. Mi smo i dali amandmane koji idu u prilog tome. Rokovi su prekratki. Činjenica da ocenjivači ne znaju ko je autor teksta koji pregledaju ne znači ništa zbog činjenice da znaju ko je izdavač koji je podneo taj tekst na pregled, a mislim da ta čuvena korupcija o kojoj svi govorite ni ne dolazi na relaciji autor – ocenjivač, nego izdavač – ocenjivač, jer autor veoma često nema baš mnogo toga ili bar nema toliko koliko ima izdavač u slučaju da je njegov udžbenik izabran. Mislim da su zaista ponižavajuće ove ilustracije kupovine nastavnika. Već nekoliko poslanika je govorilo o tome, jer ja nisam videla predlog zakona koji bi na taj način ponižavao one na koje se odnosi, osim ovog predloga zakona. Ono što je na kraju isto nemerljivo bitno je činjenica da je koordinaciono telo nacionalnih saveta dalo veliki broj zamerki, smatrajući da ovaj zakon nije usklađen sa zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, odnosno da se mnoge njihove nadležnosti time prenebregavaju. Mislim da treba poraditi na kvalitetu udžbenika, treba poraditi na dostupnosti udžbenika. Mi moramo imati garancije da će ti udžbenici zaista i biti štampani, jer ovako, da Republika Srbija može a i ne mora to da uradi zaista ne znači mnogo i ne možemo govoriti o nekakvoj velikoj dostupnosti. Čini se da mnogi poslanici, pa i vi gospodine ministre, kada ste pre nekoliko meseci u javnosti hvalili prethodni predlog zakona, morate naći načina da nam objasnite kako sada potpuno drugačija rešenja mogu biti isto tako najbolja, baš kao što su i bila ona od pre nekoliko meseci, ali to bi bilo moguće samo ukoliko se uključite u raspravu, jer ovo zaista izgleda da se ne može nazvati raspravom. Više mi govorimo, a vi slušate, ili makar da se nadamo da će rasprava o amandmanima biti drugačija.
Zahvaljujem se, gospođice Jerkov. Reč ima ministar dr Srđan Verbić.
Hvala, gospodine Bečiću. Ova tema autonomije univerziteta je nekako uvek zgodna da se nacrta ovako ili ovako granica gde treba da bude, šta treba da spada u autonomiju, a šta ne bi trebalo. Po mom mišljenju, ono što su programi treba da bude deo autonomije, ono što su finansije ne treba da bude deo autonomije, ukoliko to naravno nije privatni univerzitet. Pitanje broja ispitnih rokova mi ne deluje kao da je pitanje koje bi trebalo da bude u nadležnosti administracije. To je deo programa svakog univerziteta i svaki univerzitet koji drži do sebe će gledati da što više istraje u tome, da uskladi svoje principe sa onim što su međunarodni principi, kako univerziteti treba da funkcionišu. Ja ću vas podsetiti kako izgleda granica ta između autonomije i šta je čiji posao, a šta nije ničiji posao, na primeru nečega što smo imali početkom prošle, upravo završene, školske godine, a kada je jedan fakultet u Beogradu bio blokiran osam nedelja. Osam nedelja su studenti tražili da se promeni broj ispitnih rokova i koliko se sećam, nije im promenjen. Studenti su tražili i da školarina bude transparentnija i da im se ne naplaćuju dažbine koje nisu predviđene i mislim da su tu uspeli, jer je taj zahtev bio potpuno legitiman. Međutim, ono što je važnije u toj priči o fakultetu, koji je osam nedelja bio blokiran, je šta su radili pripadnici akademske zajednice tih osam nedelja. Dakle, koliko su se potrudili da reše problem, koliko su napravili različitih modela predloga, koliko su komunicirali sa samim studentima, i to upravo na onom fakultetu gde se najviše uči nenasilna komunikacija, gde se upravo podučavaju drugi kako da reše probleme na nenasilan način. Za to vreme nije bilo predloga i svi su očekivali od ministarstva da reši taj problem. I problem su na kraju rešili upravo gospodin Milovan Šuvaković i gospođa Zorana Lužanin, tako što su razgovarali i sa upravom fakulteta i sa studentima, pa još jednom, pa još jednom, pa još jednom, dok problem nije rešen. Dakle, Ministarstvo prosvete ni jednog trenutka nije negiralo svoju odgovornost za ono što dešava na tom fakultetu. I na kraju smo problem rešili. Nije nam drago zbog toga što smo to morali mi da rešavamo, jer smatramo da bi neko drugi trebao to da uradi i upravo se u tome ogleda autonomija univerziteta. Međutim, mi prihvatamo odgovornost i rešavamo probleme. Baš zato što prihvatamo odgovornost, mi radimo zakon upravo ovako kako smo radili Zakon o udžbenicima. Zakon o visokom obrazovanju koji imamo sad i koji se menja na parče je zakon koji postoji već duži niz godina i koji se pre nas mnogo puta menjao. Ne kažemo da smo sasvim zadovoljni tim zakonom, i baš zbog toga krećemo u izradu novog zakona. Dakle, na tom zakonu se već dva meseca radi i ako se na njemu bude radilo godinu dana, kao što smo radili Zakon o udžbenicima, i ako rezultat bude bio približno istog kvaliteta, kao i u ovom slučaju, bićemo i te kako zadovoljni. Dakle, mi imamo ovde pred poslanicima Predlog zakona koji ima neobično veliku podršku svih zainteresovanih strana, i roditelja, i nastavnika i izdavača, i države i brojnih agencija i drugih ministarstava. Svi su dali pozitivno mišljenje, a to je posledica jednog pristupa da imamo što širu saglasnost i da se svi sporni detalji do kraja isteraju. Dakle, ne bežimo od diskusije. Sigurno nismo ćutali. Za ovih godinu dana mnogo puta nismo ćutali, jer da smo ćutali ne bismo došli do ovog rezultata koji imamo danas, a ovaj rezultat ja mislim da je jedan kvalitativni pomak u odnosu na prethodni zakon i to nije zasluga samo nas, već svih onih koji su učestvovali u ovom procesu. Jeste potrajalo godinu dana, ali mislim da je vredelo. Sada razgovaramo o novom Zakonu o visokom obrazovanju i sa studentima i sa zaposlenima na visokoškolskim ustanovama. Razgovaramo i sa drugim ministarstvima. Razgovaramo i sa naučnim institutima koji su nekad deo univerziteta, ponekad nisu, ali smatramo da su i oni važni. Dakle, razmišljamo o tome u kojoj meri treba integrisati nauku i visoko obrazovanje. Na kraju sam, ubeđen sam, rezultat biti sličan kao i ovde. Opet mnogo puta nećemo ćutati. Opet će se mnogi ljutiti, ali mi ćemo se boriti na isti način, kao što se borili ovde i na kraju mislim da ćemo biti zadovoljni rezultatom i to je jedini način da se do novog zakona o visokom obrazovanju stigne. Ne može se menjati Zakon o visokom obrazovanju na parče, ne može se menjati samo iz ministarstva. Nama je potrebna saglasnost samo svihi mislim da smo tu na dobrom putu. Još samo ovaj deo koji je, čini mi se, vrlo interesantan, a to je jedna zamena teza da je prethodni zakon povučen pod pritiscima. Zakon nije povučen pod pritiscima, niti sam ja to ikada izjavio. Prethodni zakon je povučen zato što sam ja tako tražio. Predložio sam Vladi da se povuče taj zakon samo zato da bismo osigurali da rezultat bude primenjiv. Ja mogu da kažem da sam lično bio zabrinut za to da li ćemo onaj predlog zakona moći da pretvorimo, da li će biti primenjiv i da li će imati sve podzakonske akte, da li ćemo osigurati fond za sve udžbenike koji su nam potrebni. Sada mogu samo sa zadovoljstvom da konstatujem da je povlačenje i te kako imalo smisla, da je sada saglasnost oko ovog zakona većai da imamo sve ono što smo želeli. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica. Izvinite, molim vas, gospodine Poskurica… (Vladimir Pavićević, s mesta: Replika) Gospodine Pavićeviću, u izlaganju gospodina ministra, ne da vas nisam prepoznao, nego ni blizu nije pomenuo vas da bi mogli da dobijete repliku. (Vladimir Pavićević, s mesta: Ja sam se prepoznao.) Ako ste se vi prepoznali to nije dovoljno. Bitno je da vas ja nisam prepoznao. Izvolite, dr Poskurica.
Gospodine ministre, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, već odmičemo dugo u rad i da ne rizikujem i da ne ponavljam ono što smo već zaista dosta rekli, krenuću u svojoj priči, o komentaru zakona od nečega ili na način kako do sada nisam radio čitajući obrazloženje. Doduše, uvek to podvlačiti do detalja,čitao sam i obrazloženja, ali ovo obrazloženje za ovaj zakon i razlozi za njegovo donošenje najviše govore zapravo u prilog zašto je to bilo nužno uraditi, zašto čak i po hitnom postupku, iako nije hitan postupak, radi se o 2014. godini, jer kada shvatite da imate, koliko već 80 izdavača, da nekad izdavači imaju jednog zaposlenog, a neke kuće imaju blizu 300 zaposlenih, da su svi imali u nečemu, nekakav srazmerni kolač na tržištu, da su deca dolazila, a roditelji im rekli, da, mi imamo, kupila si mi engleski od ovog autora, ali meni mama treba drugi engleski, meni treba druga matematika, treba mi još jedna radna sveska, itd. i to su vremena informacije koje smo svi mi čuli i kao poslanici dobijali pitanja sležući ramenima, jer su nas lično ta vremena prošla, većina nas ovde ili ja makar ovde imao problema, to sa tim bolonjskim procesom, šta nam rade deca u toku studiranja i šta rade među onih desetak hiljada doktoranata za koje više nemaju ni teme, ne mogu da izmisle kolika je hiper produkcija, a pomalo smo se, osuđujem samog sebe, otuđili od te realnosti, iako smo imali informacije da situacija na tržištu udžbenika nije dobra. Kako bi bila dobra, ako je izdavač mogao da angažuje recezenta, ako je autor nosio ime na radnom materijalu, a koji je recezent gledao, ako je mogao da ode u školu i da utiče da u jednom odeljenju nastavnik ili u jednoj školi, nastavnici engleskog imaju po dva ili tri udžbenika, da uporedo koriste pojedine, i kako je onda bilo logično da se deca i roditelji ne bune, kada su došli na red testovi iz male mature, kada se više nije znalo iz kojih će udžbenika biti postavljeno koje pitanje, posebno iz onih, ako su bili udžbenici tzv. opšte kulture. Ono što sada dobijamo i predlogom zakona, ta vrsta transparentnosti, počev od toga da će se krajnje javno staviti oglas kada će se ponuditi izdavačima da na svoju, da krenu u akciju prikupljanja materijala od autora, da bi se neki udžbenik izdao, da će biti na sajtu imena ljudi koji će biti od strane komisije proglašeni za osobe koje će biti recezenti i ocenjivači rada, ali da komisije neće biti na sajtu za svaki određeni rad, određeni stepen sigurnosti je već tu i postoji momenat na koji će se nači eliminisati mogući uticaj i koruptivni momenat, ako se zna da će se dobiti kvalitetan udžbenik sa elektronskim dodatkom, ostaje, doduše za mene upit, jer sam tu u kuloarima raspravljao sa kolegama, šta će taj elektronski dodatak tačnije značiti. Ono sa čime se ja susrećem što se tiče elektronskog dodatka to je CD elektronski medij u kome je CD u kome unutar udžbenika koji postoji imate sada dodate recimo nekakve dijagnostičke metode, imidžing tehnike. Kao takav pisani materijal ne može. Hoće li on biti ranga nekakvog bloga, „Vikipedije“ ili nečega što će studentu ili učeniku omogućiti da mu imitira hemijsku reakciju, da mu podigne znatiženju da bi razumeo bolje Pitagorinu teoremu, pa da će to inovirati svaki nastavnik ili će inovirati svaki mogući učenik, nisam najbolje razumeo ali to vidim da je u razvoju i verovatno će aktima podzakonskim biti rešeno. To jeste inovacija dobra, ali ako bi se to ubuduće stvorilo kao nekakav osnov za ocenjivanje znanja učenika uz moguću heterogenost pristupa različitu ambicioznost nastavnika – da li bi u ocenjivanju testova koji njima sleduju u malom maturu možda bili u nepravednom položaju neki koji bi dobili zahvaljujući baš umešnosti nastavnika da zaisteresuje učenika, da sazna više i bolje razume, da i to kreativno saznanje bude bolje, da opšte reproduktivno znanje im bude bolje itd. Prosto jedna znatiženja, ne da sam protiv te ideje, nego prosto me zanima kako je to zamišljeno i kog ranga, kog obima je taj elektronski dodatak koji je novina i koji je jedan od garanta kvaliteta ovog načina pristupa. Naravno da neposredni garant kvaliteta jeste iinterakcija zavoda koji prosto je uključen u sve segmente odobravanja udžbenika, praćenja kvaliteta, davanja procene. Naravno, mesto Nacionalnog prosvetnog saveta treba potencirati. On je ključni mehanizam koji bi trebalo da pokrene i da možda i sam, i ako ga doduše sada nemamo u novojvarijanti, izađe iz nekakve relativne učmalosti i relativne inertnosti jer mi ipak radimo jedan ozbiljan zadatak. Ovo je reforma jednog bitnog segmenta vaspitno-obrazovnog proces i time na tom planu treba angažovati sve one koji bi trebalo da budu uključeni da bismo došli do konačnog cilja. Imao sam tu još možda nekakva uzgredna pitanja koja mi možda meni samom nisu najjasnija. Ne znam da li zaslužuje da li će recimo interakcija izdavača sada, kakva će biti interakcija izdavača i recimo potencijalnih ljudi koji su na listi ocenjivača, da li se može očekivati pošto će izdavači imati spisak svih onih koji su na listi jer je to javno publikovano na sajtu, da li će postojati mogućnost da se na neki način napravi takva komunikacija da uđemo u nešto što smo recimo imali po dosadašnjem zakonu gde je sam izdavačangažovao tzv. recezente i da budu recimo u nekakvom dosluhu, što sam sebi zabeležio, ti budući autori ili autori koji su prohodni autori. Uvek se zna kada se rade udžbenici koji su to autori koji po pravilu jesu prohodni. I sada imati priliku da prosto budu kaptirani od potencijalno očekivanih kvalitetnih izdavačkih kuća jer seteren sužava. To što će se boriti za 5% tržišta, ja kada sam video kako je to, šta je to sve bilo ranije, efekti ranijeg zakona, ja apriori bih podržao i onaj prethodni zakon, prethodni model i da nije povlačen i vraćan i skidano na 5% ili 11 članova komisije itd. Dakle, ovo je bilo zaista nešto što čemu je trebalo doskočiti. Na ovaj način mislim da jesmo, ali to je živa materija i to će se menjati. Ako se vidi, menjaćemo. Moraćemo da menjamo zakone jer zaista nemamo drugog načina. Hoću odmah da pređem i na visoko obrazovanje, pa i tu nešto neprekidno menjamo. Ja lično, ne mogu govoriti u ime stranke, jesam neko ko se zalaže za reviziju, da kažem, Bolonje. Govorio sam o ukidanjuBolonje pa je to možda delovalo neozbiljno, ko sam ja da o tome govorim, ali reviziju Bolonje, reviziju onoga što našu decu čeka, reviziju individualnosti autonomije koja nosi pečat individualnih i kolektivnih organa i komisija koje će fakulteti prave. To je nešto čemu sam svedok i to je neštošto ćete verovatno da pišete zakona, ako sa KONUS-om razgovarate, ako zaista imate slobodoumne studente koji nisu prestrašeni, koji smeju da govore i heterogene grupacije iz Srbije, čućete dokle to može da dovede, da unutar jedne nedelje možete imati tri ispitna termina zakazana, a izmena člana se tiče izmena rokova i izmena termina. Ako to date autonomijifakulteta, da li će on obezbediti tako da studentima makarsedam dana do ispita ili ne. Da li će, to je opet njegova autonomija. Ovde se ni na koji način ne prejudicira i potreba da se jedan takav segment dovede u red. Dakle, mislim da autonomije ima previše, da je to nešto što država jako finansira, da država treba da se pita i ishod studiranja je jako bitan za državu. Država sevrednuje, njen sistem se vrednuje na osnovu ishoda studiranja a mi pristajemo desetak godina da ne ostvarimo Bolonjski proces nego da imamo 48 bodova zato što to u čemu je to različito od onoga što je donošenjem zakona utvrđivala da ništa ne valja stari obrazovni sistem i da zaostaju studenti na dva, tri, pet ili koliko ispita i da docne godinu dve ili tri. Šta je sada ovo? Koliko sa ovim docni, pa još jedan ustupak i ko zna koliko još? Očekujem da revizija, izmena novog zakona ne bude kozmetička. Zadržite nešto iBolonjsko, da li bodovi ili ovo ili ono, ali dajte suštinu da deca imaju vremena da nauče. Ne dajte individualnost u kreiranju bodova, kolokvijuma, sila busa, blokova, ko zna šta sve zovu. Pred usmeni ispit oni imaju pet, šest ispitnih obaveza i automatsko neizlaženje na jedan rok znači dve ocene manje. Pa, to Ustavni sud mora da obori. Zašto je tako? Zato što statute ne čita Ministarstvo, čita univerzitet. Akademska čestitost tu ne postoji. Oni se apsolutno oko toga ne snalaze, niti ih to zanima, jer neki koji su bili više puta dekani sada će postati rektori itd, iako su neosnovano bili tri puta uzastopno recimo dekani. Dakle, hoću da kažem da je revizija, da su promene, dok ne dođemo na pravu meru stvari, nužne i nikada na to ne treba gledati pežorativno, već ih treba osmisliti što više ako je moguće u jednom aktu, pa izmeniti više, da ne bismo uvek u oktobru mesecu, pred očekivani studentski bunt, donosili izmene. Inače, ovo je logično, što su fakulteti tražili, to su i dobili. Evo im sada studenti na vrat, pa neka oni njima daju broj rokova koliki im je potreban, kad su im tako napravili sistem studiranja katastrofičan, da deca zaista ne mogu da stignu da polože ispite, ili će sve ispite morati dati, tri ili četiri ispita za deset dana, što je nemoguće i zato deca i traže rokove. Naravno, oko ovog dela koji se tiče sticanja osnova za penziju nemam nikakav komentar, to je jedna racionalna odluka. Naravno, i ja ću, kao i ostali članovi stranke, podržati ove zakone u danu za glasanje. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Poskurica. Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine Verbiću, članu jedne od najneefikasnijih vlada na svetu, svakako da ste vi tu važan ključ ili šraf i da doprinosite toj neefikasnosti. Gospodin Poskurica je malopre rekao jednu važnu stvar, jednu veliku istinu, vi ste studente poslali na vrata profesorima. Umesto pod vaš prozor da protestuju zbog ispitnih rokova, oni će sada protestovati ispred dekanata i rektorata. Jedino mi nije jasno zbog čega će kolega Poskurica glasati za ovaj zakon. Vi se, gospodine Verbiću, bojite studenata i đaka. Vi zbog toga menjate zakon kojim studente terate pod prozor dekana i rektora. Vi ne želite da preuzmete na sebe odgovornost, već dajete autonomiju. Nije ovo, gospodine Verbiću, autonomija. Ne razumete vi autonomiju univerziteta. Dakle, nije autonomija univerziteta ta da studenti traže od fakulteta nešto što oni smatraju za sebe pravo. Država treba da postavi okvire, gospodine Verbiću. Šta će se desiti ukoliko jedan fakultet odredi da ima, recimo, osam ispitnih rokova? Naravno da će studenti sa drugih fakulteta tražiti od svojih dekana, prodekana, studenata prodekana, da i njihov fakultet ima osam ispitnih rokova. Naravno da će biti i onih koji će tražiti devet ispitnih rokova i to tako neograničeno. Obesmisliće se i predavanja i ispiti, gospodine Verbiću. Znate vi to dobro. Nekad ste vi razumeli to pitanje dobro, međutim, vi ste sada u državi, ali vi ne razumete, gospodine Verbiću, državu na pravi način. Nije država to da vi posvađate profesore i studente. Ovaj zakon upravo to čini.
Gospodine Veselinoviću, samo bih vas zamolio da malo manje vređate ministra.
Kada je u pitanju Zakon o udžbenicima, gospodine Verbiću, Pokret za preokret, ali mislim i značajan broj ljudi u Srbiji koji nema da plati obrazovanje svoje dece, zalaže se za dostupnost obrazovanja. Vi Zakonom o udžbenicima, ovakvim kakav je, onemogućavate ljudima slabijeg materijalnog stanja, a takvih je dve trećine u Srbiji, da obrazuju svoju decu, jer vi kažete – možda može da učestvuje u sufinansiranju udžbenika. Kakva je garancija ljudi sa malim, odnosno neznatnim imovnim stanjem da li će moći da kupi udžbenike i da će moći uopšte da školuju decu? Kakva je garancija roditelja studenata da će moći da plate deset ispitnih rokova, koji će na nekim fakultetima verovatno postojati jer će se oni svi truditi da studenti ne protestuju? Uspešnost dekana po vašem će biti koji dekan može da da više ispitnih rokova. Gospodine Verbiću, mi smo od vas i od dualnog obrazovanja očekivali da će studenti naučiti da posle završenih studija mogu da se uključe u proizvodni proces, da budu korisni društvu, da budu, kao što su do sada bili, traženi stručnjaci u zemlji i u inostranstvu. Vi idete na snižavanje kriterijuma koji su bili visoko postavljeni, ali ne od vas, nego odavno u Republici Srbiji. U bivšoj SFRJ mi smo imali dobre studente, odnosno dobre inženjere, lekare, pravnike, a vi na ovaj način stvarate uslove da i to izgubimo, gospodine Verbiću, time što se demagoškim zakonima, davanjem na volju fakultetima, a u stvari teranjem studenata na rukovodstva fakulteta, na njihovo sukobljavanje, vi ste u stvari učinili da … [[isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem, gospodine Veselinoviću. Reč ima narodni poslanik dr Mileta Poskurica, replika, dva minuta. Izvolite, gospodine Poskurica.
Gospodine predsedavajući, ja očito nisam bio na najbolji način shvaćen. Ja jesam rekao to kako je to citirano, ali u sklopu činjenice da je stepen autonomije koju smo dodelili i dali pravo inokosnim i kolektivnim organima rukovođenja da donesu svoje interne akte, a to su statuti, kao i nastavne planove i programe koji njima regulišu, pa i broj ispitnih rokova i osobito posebno termine u kojima mogu da u jednom mesecu zgruvaju tri ili četiri ispita za pet dana ili za šest. Upravo su oni sami krivi i studenti nemaju šta da traže pred vratima Ministarstva da bi to rešili. Ministarstvo je dalo načelno četiri ispitna roka, dalo se kako se dalo, a to kad se u praksi pretvaralo, to je autonomija za kojom jako čeznu, osim za finansijskom, sadašnji rukovodioci i inokosni organi rukovođenja i njihovi organi koji im pomažu, pomoćni organi, često od probranih podobnih ljudi itd. Dakle, to više i nema veze sa politizacijom, to je nešto sasvim drugo. Oni donose takve odluke i to se na terenu dešava, tako da onda oni traže mišljenje od Ministarstva da se doda rok više, rok manje. Neka se sa tim izbore sami, jer su sami to uveli i konačno zadovoljavaju potrebu i osećaj stvarne i suštinske autonomije čak i u tom delu. Ko će se suprotstaviti? Uostalom, taj zakon je donet u vreme kada ste ga vi donosili. Ja sam i tada bio protiv toga, a i sad sam za temeljne izmene ovakvog pristupa Zakona o visokom obrazovanju.
Zahvaljujem, gospodine Poskurica. Radi pojašnjenja, vi ste dobili repliku jer ste pomenuti imenom i prezimenom. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Đurović. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Poštovani ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, na samom početku bih htela prvo da pomenem izmene i dopune Zakona o visokom obrazovanju. U pitanju su minimalne izmene koje se tiču ispunjavanja dogovora koji je postojao između Vlade Republike Srbije i studenata u pogledu broja ispitnih rokova. Smatram da ne treba da se broj ispitnih rokova nalazi u samom zakonu, kao što se ne nalazi ni u zakonima većine evropskih zemalja, već treba sami fakulteti da donesu odluku o tome. To predstavlja autonomiju univerziteta. Čula sam da je prethodni govornik u više navrata pomenuo da će sada to da ide na štetu kako studenata, dekana i svih redom. Međutim, niko od njih se nije žalio, izgleda da je jedini čovek koji je imao primedbe na te izmene upravo kolega Janko Veselinović. Mislim da i dekani treba da preuzmu odgovornost za donošenje odluke oko broja ispitnih rokova na samim fakultetima, posebno imajući u vidu da svaki fakultet ima i svoje specifičnosti. Naravno, nije isto da li je u pitanju društveni, prirodni ili umetnički fakultet. Kada sam ja studirala, ja sam završila Filološki fakultet Univerziteta u Beogradu, mi smo imali pet ispitnih rokova - januarski, aprilski, junski i septembarski i mislim da je to za taj fakultet optimalan broj rokova. Naravno, to ne znači da bi za neke druge fakultete to bilo odgovarajuće. Mislim da ne treba ni da se preteruje u broju ispitnih rokova, s obzirom da uvek ima studenata koji na neki neodgovoran način pristupe svojim obavezama, pa nauče, recimo, 20% gradiva i izlaze stalno na ispitne rokove u nadi da će da dobiju željena pitanja, bez želje da nauče i ostalih 80%. Tako da mislim da treba da postoji mera u odlukama oko toga koliko će da postoji ispitnih rokova, naravno, fakulteti su ti koji treba da donesu odluku o tome. Mi smo se svake godine suočavali sa štrajkovima na fakultetima, upravo zbog broja ispitnih rokova. Mislim da sada to treba da bude predmet dogovora između studenata i dekana fakulteta. Dobro je što je došlo do ovih izmena Zakona, s tim što mislim da je dobro što to treba da bude samo jedan korak u daljem izmenama u visokom obrazovanju. Čuli smo od ministra i najave da je u pripremi novi zakon i ja to u potpunosti pozdravljam. S druge strane, pred nama je i potpuno novi zakon o udžbenicima, na kojem se temeljno radilo duže od godinu dana, taj zakon je bio predmet javne rasprave. Svi zainteresovani faktori u društvu su učestvovali sa svojim sugestijama, došlo je i do brojnih izmena u samom zakonu, tako da mislim da je današnji predlog koji je pred nama svakako najbolji od svih predloga koji su do sada bili. Mislim da je dobro i mogli smo da čujemo i insinuacije od nekih predstavnika opozicije da li je ovaj današnji Predlog zakona možda rezultat nekih pritisaka. Mislim da je dobro što je ministar pre nekih dva meseca sam rekao da je bilo pokušaja pritisaka. Činjenica da je on javno o tome progovorio da mi imamo danas pred nama zakon koji u stvari stavlja u sam centar interes učenika, a ne bilo kojih drugih, pa ni interes izdavača, niti bilo koga drugog, pokazuje upravo to da niko ne može da utiče na Vladu Republike Srbije, niti iz zemlje, niti iz inostranstva. Niko ne može da utiče na to, u pogledu predlaganja zakona, i upravo interes učenika u jednom ovakvom važnom zakonu je najvažniji. Mislim da je ovo pitanje Zakona o udžbenicima i pitanje od nacionalnog interesa, s obzirom da naša deca uče iz tih udžbenika i to su generacije koje tek treba da dođu i preduzmu odgovornost u ovom društvu. Veća transparentnost u izboru udžbenika je jako dobra, s obzirom da smo mogli da čujemo i od strane Agencije za borbu protiv korupcije da se prilikom samog postupka odobravanja udžbenika dešavalo da tada može da dođe do najave više korupcije, da sada transparentniji način celog tog postupka to onemogućava. Ono što bih htela da istaknem u ovom zakonu, što je jako važno, najviše za roditelje i za učenike, to je briga o kućnom budžetu porodica, zato što svakako činjenica da postoji maksimalna cena udžbenika, kao i to da udžbenički komplet može da bude i manji, samim tim što smo se svi susretali sa situacijama da postoje i neki udžbenici u udžbeničkom kompletu koji se nisu koristili, koji nisu bili neophodni. Takođe, i obim samih udžbenika važno je da se jasno precizira. Nije samo stvar u tome da to utiče na cenu samog udžbenika, mislim da treba da imamo u vidu i to da se svi ti udžbenici nalaze u rančevima koji su na leđima naše dece, koji su zaista teški. Treba da pozdravimo ove odluke i ovo što je implementirano u Predlogu ovog zakona. Takođe, mislim da je dobro da se izbor udžbenika vrši na svake četiri godine, ne samo zbog toga što svakako mogu đaci jedni od drugih da naslede i na taj način da uštede u kućnom budžetu, već mislim da je to dobro i zbog toga što zaista ne postoje takve inovacije koje traže da se svake godine izdaju potpuno novi udžbenici sa novim sadržajem. Mislim da je period od četiri godine optimalan period koji ste predložili. Takođe, elektronski dodaci koji treba da se nalaze u udžbeničkim kompletima su, nadam se, put ka elektronskim udžbenicima. Ja mislim, kada biste uključili i same učenike u izradu ovog zakona, da bi upravo oni bili ti koji bi insistirali na tome jer oni mnogo lakše preuzimaju svoje obaveze kada dobiju u elektronskom formatu. Za njih je to prihvatljivije jer za njih sve je sada nezaobilazan rad na računarima i na upotrebi savremenih sredstava koja postoje kod nas. Takođe, udžbenici treba da zadovolje potrebe učenika u 21. veku. Mislim da udžbenici predstavljaju jednu komponentu. Tu su svakako važni i nastavnici i učenici i njihova motivisanost za sticanjem novih znanja. Na kraju, htela bih da pomenem jedan predmet, za koji ja lično mislim da treba da pretrpi temeljne izmene, način na koji se izučava u našim školama, a to je učenje stranih jezika. Naime, jedan period života provela sam u Švedskoj i mogu da kažem da je njihov sistem učenja stranihjezika, i ne samo u Švedskoj, inače u skandinavskim zemljama, daleko bolji nego kod nas. Ako priđete kiosku na kojem se prodaju novine i obratite se starijoj gospođi pred penziju ili gospodinu, oni svi govore dobro engleski jezik. Kod nas naši đaci osam godina uče u osnovnoj školi, pa još četiri u srednjoj, pa na kraju te mlade generacije izađu iz škole a da još uvek nisu u potpunosti savladali jezik. Mislim da u tom nekom pogledu, u pogledu reforme obrazovanja, svakako znam da će sledeća godina biti godina u kojoj će više i Vlada Republike Srbije da posveti pažnju obrazovanju, mislim da sistem učenja stranih jezika treba da pretrpi temeljne izmene.
Zahvaljujem, gospođo Đurović. Reč ima narodni poslanik Milan Knežević. Izvolite, dr Kneževiću.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, dosta je ovde detaljno pričano o svim ovim zakonima, pa ću sigurno u nekim elementima i da se ponovim. Ali, pre nego što krenem, mislim da zaslužuje odgovor ili komentar konstatacija jednog od poslanika koji je prokomentarisao ovu raspravu kako ministar, a i poslanici poslaničke većine smatraju da je obrazovanje sporedan momenat u našem društvu. Ja baš suprotno mislim. Gledajući stenografske beleške i slušajući diskusije poslanika vladajuće većine, zakona, čitajući o udžbenicima, kao većeg, i ova dva, kao „malih zakona“, uvodno izlaganje ministra i njegovi odgovori u stvari ukazuju u svemu tome da i ministar i vladajuća većina smatra da je obrazovanje jedan od najbitnijih stubova države, tako da, čisto treba reći kao jedan komentar na tu insinuaciju. Dosta se ovde diskutuje o ovim ispitnim rokovima, pa i jedan prethodni kolega je, eto, taj broj rokova, svi taj broj rokova predstavljaju kao nešto što urušava obrazovanje. Drago mi je što je ministar rekao da je u toku izrada jednog novog zakona o obrazovanju koji treba da bude urađen kvalitetno i nadam se da ćemo i o tome da diskutujemo. Uopšte ne vidim problem u broju ispitnih rokova. Podsetio bih, negde ovde ima i poslanika iz prethodnog saziva, da tada u tom zakonu predloženom o broju ispitnih rokova koji je bio u zakonu da su četiri, smatralo se jer je uvedena Bolonja, kao novi način studiranja, i kroz rad u malim grupama, kroz proveru znanja, kroz rad u malim grupama, kroz odgovarajuće testove, da će četiri ispitna roka da budu dovoljna. Međutim, pokazalo se da to nije dovoljno. Bilo smo svedoci da svakog septembra studenti pored drugih zahteva imaju taj broj ispitnih rokova, kao jedan od zahteva. Komentar je odmah – zašto Ministarstvo to nije administrativno odredilo? Ovo je u stvari najpoštenije i najrealnije rešenje da se prepusti fakultetima i statutima fakulteta. Zašto? Pa, svi fakulteti su radili svoju akreditaciju i prema toj akreditaciji su radili nastavne planove i programe po kojima ti studenti studiraju. Svaki od tih fakulteta ako je to uradio mora da predvidi saglasno tome, oni nisu tražili saglasnost za nastavne programe od Ministarstva, dobijali su je od Nacionalnog prosvetnog saveta. Prema tome, normalno je da i ti studenti u traženju većeg broja rokova dođu i trebaju da razgovaraju sa dekanima i prodekanima. Ovde od nas niko nije pomenuo broj rokova. Treba napraviti, nadam se da će u izradi novog zakona uraditi analizu da li je na adekvatan način bolonjski proces sproveden, da li su nastavnici koji učestvuju prihvatili, da budemo iskreni dosta nastavnika nije prihvatio bolonjski proces kao takav, ima otpore, da li su udžbenici po kojima ti studenti uče u skladu sa nastavnim procesom, u skladu sa tim što rade. Znači, ima tu mnogo elemenata, a ono što sam ja pratio a mislim i većina poslanika, uglavnom su profili istih fakulteta bili u štrajku u septembru i oktobru tražeći uslov. Nisam video da tu ima medicinskih, stomatoloških, farmaceutskih, ja se izvinjavam pošto je to moj pa pominjem, ali sam, neću da pomenem one druge. Znači, morala se napraviti analiza koliko su u nastavnom procesu njihovi nastavni programi adekvatni i da je zbog toga pravo i gledanje u napred rešenje, ne da se prebaci lopta kao bežanje odgovornosti ministarstva na fakultete nego da se vidi zašto na pojedinim fakultetima postoje problemi i potreba većeg broja rokova, da li je nešto od onog što sam pomenuo. S druge strane, isto broj rokova nije u pitanju. Ako vi držite kriterijum ispita, broj rokova neće da vam uruši procenat položenih, znači, onaj ko zna - treba da položi, ko ne zna – neće da položi. Znači, za mene, smatram da je držanje kriterijuma za polaganje ispita neophodni minimum da se položi najbitnija stvar, a ne da li će taj student osam, 10 puta da izlazi, pa, nek izlazi i osam i 10 puta ali ako nije naučio ne može da položi. Tako da mislim da taj broj rokova i nije od nekog značaja iz ovih razloga. Isto jedan poslanik opozicije je pomenuo da ne veruje u dignitet dekana, prodekana, da je bilo nekih zloupotreba. Dobro, kroz pojedince ne treba da se generalizuje stvar. Od, ne znam broj, koliko imamo visokoškolskih ustanova i univerziteta, ako su se na dva-tri dogodile zloupotrebe, nemojmo da generalizujemo. Prvo, broj rokova ne donosi dekani, prodekani. Po zakonu mora statut izmene da ide kroz naučno nastavno veće. Znači, valjda moramo da uvažimo te nastavnike i profesore. I nastavnik rada tog naučno nastavnog veća koji će da se saglasi prema svojoj prirodi posla, već je pominjano, jedno su prirodne nauke, drugo su humanistične, društvene i treće su umetnici. Znači, postoji osnovna priroda koja razlika, gde prema tome logično dolazi do nekih promena. Tako da, ja sam se očigledno malo više zadržao oko ovog jer sam smatrao da neki od ovih iz opozicije koji su komentarisali ovaj deo zakona, kao da nisu profesori negde, kao da nisu doktori, kao da čitamo neki drugi zakon, a to se pogotovo odnosi na čitanje i tumačenje zakona o udžbenicima. Slušajući neke ovako komentare na taj zakon, od strane opozicionih poslanika, ja ih uvažavam, mogu da svrstam u dve grupe. Jednu grupu poslanika korektno su diskutovali i generalno kažu da je zakon poboljšanje, da je kvalitet napred, ali da postoje odgovarajući delovi koje svojim amandmanima oni hoće da promene. E, sad oni to uslovljavaju, ako mi usvojite amandmane onda ćemo da glasamo. I, ona druga grupa, kao da nismo čitali isti zakon, koja ne vidi ništa, koja ne vidi poboljšanje, kao da se vraćamo unazad, a to je radi javnosti apsolutno neistina. Ovaj zakon generalno, iako sam ja poslanik vladajuće većine, ja opet imam neko svoje osnovno zanimanje, ima mnogo, i u celini gledano, mi treba u celini da gledamo, da li je jedan zakon iskorak napred i poboljšanje, a ne da nalazimo sitnice. Ovo je veliki iskorak. Kvalitativno novi iskorak. Dakle, rekao je kolega Orlić, da ne ponavljam o dostupnost, o razrešavanju problema, stručnih škola o elementima vođenja transparentnosti, otklanjanju i smanjivanju mogućnosti korupcije, dostupnosti finansijskog budžeta đaka. Eto, to je ono što je najbitnije, čemu vodi, da ne ulazim u detalje. U onom delu procedure odobravanja udžbenika i taj deo procedure je mnogo kvalitetno urađen sa procedurama koje će da daju za posledicu poboljšanje kvaliteta tih udžbenika. Sada, postoje odgovarajuće primedbe, ja moram da pomenem, a to je i rekao jedan poslanik, Agencija za korupciju mnogo primedbi je usvojila, ali to nisu veliki problemi, to će ministar i Ministarstvo može kroz podzakonska akta, taj deo da se dotera i da se uredi i da se neke eventualno tehničke stvari, ali i one kada bi ušle u raspravu stručnu da se gledaju tim očima, ali i da se gledaju drugim očima. Tako da i to zahteva raspravu kao što je bila i na javnoj raspravi. Istu stvar jedan brani na jedan način, drugi na drugi, a opozicija omalovažava i negira bilo šta. Jedno je činjenično, da bi završio na kraju, pošto su moje kolege iz poslaničkog kluba detaljno govorili o svim aspektima Zakon o udžbenicima, taksativno u svim segmentima u kojima je to poboljšanje, ja neću da se ponavljam u tome. Radi javnosti Zakon o udžbenicima koje je uradilo ministarstvo je jedan kvalitet na bolje, ali normalno kao i svako obrazovanje je evolucija i ja volim da ponovim, u obrazovanju pokazuju se u praksi pojedini delovi koje treba doterivati i zato ja volim da često budu izmene Zakona o obrazovanju, jer čim se uoči nedostatak da se doteruje, jer i tu je rekao, zaboravio sam ko od poslanika, obrazovanje ne potiče od ovog zakona, osnovno i srednje potiče od pre 150 godina. Praktično iskustvo generacija prema novim uslovima, sazrevanju, ekonomskoj snazi društva, prosvećenosti se doteruje. Tako da će i Zakon o udžbenicima sigurno, ako se pokažu manjkavosti, nadam se kroz neke izmene biti doterivan. Kvalitet je nabolje, to je činjenica i ova dva zakona nije izlaženje i dodvoravanje studentima, to su objektivno stvari koje su trebale da se urade kao i sa ovim penzionisanjem gde ministar u uvodnom delu je lepo rekao da se u stvari sada daje mogućnost onima da u toj godini i tačno cifru od 0,34%, da nešto što su ranije bili prinuđeni, a možda ja ne želim da taj deo odradim do kraja školske godine. Tako da je i ovaj segment na pravi način i najbolji način rešavanje tog segmenta problema na koji se odnosi. Hvala vam.
Zahvaljujem doktore Kneževiću. Povreda Poslovnika, šef poslaničke grupe SNS, narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, Poslovnik, član 107. stav 1. Po mom skromnom mišljenju, dijalog je osnov demokratije, vođenje razgovora, polemisanje, iznalaženje najboljeg rešenja. Uostalom, nekoliko puta danas su narodne poslanice i narodni poslanici i pozivali ministra na dijalog, a ja vas pitam gospodine predsedavajući, s kim mi da vodimo dijalog? S kim gospodin Verbić da vodi dijalog, pogledajte ove prazne klupe ovde i da li se sa klupama vodi dijalog ili se vodi dijalog sa narodnim poslanicima i narodnim poslanicama? Optuženi smo danas da nam je prosveta sekundarna, da nam nije bitna, pa što ne pokažu da im je bitna tim prisustvom u sali. Čast jednom izuzetku, verovatno da je zadremao, inače bi i njega poveli u kafiće i kafane Beogradske gde pokazuju koliko je bitna prosveta. Urnebesno je kada „akademik“ Živković optužuje da nije obrazovanje i prosveta, da nisu primarni profesoru Kneževiću, profesoru Poskurici, profesoru Stojmiroviću, profesorki Tomić, profesoru Darku Laketiću. Neću nabrojati sve profesore u poslaničkog grupi SNS, ali ovim prisustvom, strpljivo, čekanjem na red, iznošenjem stavova pokazujemo poštovanje i prema Narodnoj skupštini i prema temi koja je danas na dnevnom redu. Ove prazne sale pokazuju nemare prema obrazovanju, nemar prema mladim ljudima i mladim generacijama u Srbiji.
Zahvaljujem gospodine Babiću. Smatram da nisam prekršio Poslovnik, jer nemam načina da poslanike opozicije zadržim u sali, ali bih takođe samo primetio da gospodin dr Pavićević veoma pažljivo sluša današnju raspravu, tako da se zahvaljujem gospodinu Pavićeviću koji strpljivo sedi u sali i sluša raspravu koja je na dnevnom redu. Izvolite, povreda Poslovnika, dr Vladimir Pavićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine i predsedavajući današnjom sednicom, gospodine Bečiću, poštovani ministre Verbiću i poštovani gosti iz ministarstva, sada ste povredili Poslovnik, gospodine Bečiću, član 103. koji definiše pravo jednog narodnog poslanika, a nas je takvih ovde 250, da reaguje po povredi Poslovnika Narodne skupštine. Gospodin Babić se, gospodine Bečiću, javio malo pre da ukaže na to da ste vi povredili član 107. Poslovnika Narodne skupštine, koji tretira pitanje dostojanstva Narodnih poslanika i dostojanstva Narodne skupštine i umesto, da gospodin Babić objasni kako ste vi to prekršili Poslovnik u članu 107. gospodin Babić je iskoristio ta dva minuta da replicirameni, da obavesti druge narodne poslanike iz drugih poslaničkih klubova i stranaka koje su zastupljene u ovom parlamentu o nekim stvarima, a vaša je obaveza bila, gospodine Bečiću da odmah prekinete gospodina Babića, kada smo svi primetili da on zloupotrebljava pravo iz člana 103. Poslovnika, da upozorite gospodina Babića da to što on radi jeste upravo kršenje člana 107. na koji se pozvao, a to je pitanje dostojanstva Narodne skupštine i ukoliko bi gospodin Babić, gospodine Bečiću, nastavio da krši dostojanstvo Narodne skupštine, da na osnovu članova 109, 110, 111, 112. i 113. gospodine Bečiću, još jednom u ovom sazivu izreknete meru opomene narodnom poslaniku Zoranu Babiću. Pošto vi to niste uradili, pozivam vas da sada to uradite gospodine Bečiću. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine Pavićeviću, dužan sam da vam dam objašnjenje i da vas pitam da li ćete da se Skupština izjasni u danu za glasanje. Gospodin Babić, kao i svaki drugi narodni poslanik ima pravo da kroz povredu Poslovnika ukaže i da izrazi nezadovoljstvo sa prisutnosti poslanika u sali, a takođe on smatra da ja kao predsedavajući moram da se staram o redu u velikoj sali Narodne skupštine i smatra da sam ja trebao da obezbedim da opozicija bude prisutna na ovako važnoj temi kao što su ova tri zakona koja su na dnevnom redu i to je njegovo pravo kao poslanika i on je imao pravo da mi ukaže na to, ali ja kao što sam rekao, nemam mogućnosti da disciplinujem opoziciju koja bi trebala da zbog građana Srbije sedi u velikoj sali Narodne skupštine i do kraja sluša ovu raspravu. Vama se još jednom zahvaljujem što ste vi kao poslanik opozicije, jedini poslanik u ovoj sali ostali strpljivo do kraja i slušate raspravu i poštujete i narodne poslanike i ministra i građane Srbije i slušate raspravu do kraja. Da li želite da se Skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Povreda Poslovnika, narodni poslanik Zoran Babić.
Jako kratko, gospodine Bečiću, član 108. stav 1. Ovde smo videli očiti primer sistema vrednosti. Sistem vrednosti po kojem se podržava ignorisanje dijaloga, ignorisanje teme, u kojem se podržavaju ove prazne klupe i ja bih zaista zamolio ove odgovorne i divne ljude sa RTS koji su tu mnogo strpljiviji, iako su mnogo manje plaćeni, od koleginice i kolega iz opozicije, ali ostaju do kraja i rade svoj posao, za razliku od koleginica i kolega iz opozicije kojih nema i sa kojima je nemoguće voditi dijalog. Sa druge strane, kolega Pavićević traži od vas gospodine Bečiću da ja budem kažnjen, zato što sam danas gotovo svo vreme proveo u ovim klupama. Da li je to sistem vrednosti po kojem se rad kažnjava? Prisustvo kažnjava? A odsustvo iz Narodne skupštine ili prisustvo u nekim kafanama, kafićima ili ko zna kakvim manifestacijama je dobro? Svuda, samo ne u Narodnoj skupštini. To je skandalozno, gospodine predsedavajući. Skandalozno je bacati prašinu u oči. Možda će meni neko verovati ili neće, ali će slici verovati, slici praznih klupa. Gde su vam koleginice i kolege? Zašto nisu ostali da vodimo dijalog? Zašto nisu ostali da polemišu sa gospodinom Verbićem? Da li je gospodin Verbić izašao iz sale? Da li su koleginice i kolege iz SNS izašli iz sale? Umesto da ste ustali i rekli, svaka vam čast, stojite disciplinovano tu, zato što vam je bitna tema, zato što su vam bitni mladi ljudi, zato što vam je bitno visoko obrazovanje, zato što su vam bitne osnove obrazovanja, zato što su vam bitni udžbenici? Neko u ovoj sali podržava to što bi želeo da taj dijalog izmesti u kafiće.
Vreme, gospodine Babiću. Zahvaljujem gospodine Babiću. Gospodine Babiću, pretpostavljam da predstavnici opozicije smatraju da ne poseduju argumente koje bi iskoristili u ovim raspravama, da ospore ove zakone koji su na dnevnom redu i zbog toga su, pretpostavljam, morali da napuste veliku salu Narodne skupštine. (Zoran Babić, s mesta: Mogu da pohvale, ako neće da ospore.) Da li želite da se Skupština izjasni? (Ne.) Gospodine Pavićeviću, po Poslovniku? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče, gospodine Bečiću, poštovani ministre Verbiću, poštovana gospođo Lužanin i poštovani gospodine Šuvakov, povređeni su, gospodine Bečiću, sledeći članovi Poslovnika Narodne skupštine, malo pre dok je govorio gospodin Zoran Babić, članovi 283, 284, 285, 286, 287. i član 288. poštovana gospodo. To su članovi koji definišu prava i dužnosti Narodnih poslanika, a vaša je obaveza gospodine Bečiću bila da gospodinu Babiću kažete da postoje ti članovi Poslovnika Narodne skupštine i da nije on narodni poslanik koji ovde treba da arbitrira o tome na koji način drugi narodni poslanici vrše svoje dužnosti ili koriste svoja prava u Narodnoj skupštini. Ako vi gospodine Bečiću ipak procenjujete da to jeste gospodin Babić, da mu sugerišete onda da postavi pitanje samom sebi – a gde je 115 poslanika SNS, poštovani gospodine Bečiću, kojih danas u ovom momentu ovde nema, da gospodin Babić kada se obraća režiji, kamermanima RTS, zamoli da se malo taj fokus kamere usmeri ka klupama narodnih poslanika SNS, pa nema ih ovde 17, 18 u ovom trenutku, poštovani gospodine Bečiću, a ukupno ih je 136. Ja sedim ovde. Tražim dijalog sa gospodinom Verbićem ceo dan. Ni na jedno moje pitanje nije odgovorio. To je pitanje dostojanstva Narodne skupštine i odnosa izvršne vlasti prema zakonodavnoj vlasti. I umesto da na to reaguje gospodin Babić, on se bavi drugim stvarima.
Gospodine Pavićeviću, pošto ste mi ukazali na ove članove, ja ću pročitati samo prvi stav iz člana 283. – narodni poslanik je dužan da učestvuje u radu Narodne skupštine. Nemam nikakav više komentar. Da li želite da se Skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Zahvaljujem. Gospodine Babiću, vi se ponovo javljate za povredu Poslovnika? (Da.) Izvolite.
Član 107, naravno, dostojanstvo gospodine Bečiću. Ja ću produžiti sa onim što ste vi počeli malopre. Ono na šta se malopre kolega Pavićević pozvao nije trebao da se poziva i da upućuje vas na te članove 283. i 274, već svoje kolege: gospodina Živkovića, gospodina Stefanovića, gospodina Janka Veselinovića, gospodina Senića, gospodina Đurišića, gospođu Čomić. Njima je trebao da kaže da je narodni poslanik dužan da učestvuje u radu Narodne skupštine. Da li učestvuje gospodin Živković u radu Narodne skupštine? Ne znam, možda je stelt, možda su to neki nevidljivi poslanici, ne znam, leteći, nevidljivi. Narodnom poslaniku ne može da se uskrati ulazak i boravak u zgradi Narodne skupštine. Na to se pozvao malopre kada je replicirao meni, a želeći da ukaže na povredu Poslovnika. Da li je možda nekome uskraćen ulazak u Narodnu skupštinu ili treba da uskraćujemo izlazak iz Narodne skupštine samo da bi poslanici radili svoj posao? Narodni poslanik je dužan da svoje odsustvo na sednici prijavi predsedniku Narodne skupštine koji o tome obaveštava Narodnu skupštinu. Da li su obavestili? Da li su obavestili, a vi kažete da sam ja prekršio Poslovnik, član 284? Prisustvom, a nisu prekršili oni koji nisu prisutni, a nisu ni obavestili. Nisu obavestili. Mi učestvujemo u debati. To je stvar iz strategije koliko će ljudi biti prisutno, to je stvar strategije, a ostali su oni ljudi koji debatuju, koji razgovaraju o ovim zakonima, koji su najstručniji, koji nisu akademici Živković. Ko je ostao sa vaše strane, gospodine Pavićeviću? Niko. Dve stotine osamdeset i pet narodnih poslanika ostvaruje pravo na platu, pa da li će ovi stelt narodni poslanici, koji nisu prisutni, da odu na blagajnu i da podignu platu za šta? Zato što nisu prisutni u Skupštini.
Zahvaljujem, gospodine Babiću. Gospodine Pavićeviću, vi se ponovo javljate? (Vladimir Pavićević, s mesta: Poslovnik.) Gospodine Pavićeviću, vi ćete sada mene, kao predsedavajućeg, morati da uputite na to dam pauzu od pola sata ili sat vremena, jer ovo ne vodi ničemu. Narodni poslanici koji žele da diskutuju o temi jednostavno nemaju mogućnost, a koristiti povredu Poslovnika za repliku nije u redu zbog narodnih poslanika koji strpljivo čekaju da govore o ovoj temi. Tako da bih vas zamolio, imaćete prilike (Vladimir Pavićević, s mesta: Poslovnik.) Moraću da dam pauzu gospodine Pavićeviću. [[Vladimir Pavićević, s mesta: Dajte pauzu.]] Znači, dajem pauzu. [[Posle pauze.]] Nastavljamo sa radom. Reč ima narodna poslanica Nevenka Milošević.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, naravno da je za poslanike SNS i te kako ovo bitna tema. Naravno da mi znamo svoje dužnosti, da smo odgovorni i da nastavljamo ovu debatu. Pred nama su vrlo važni zakoni iz oblasti obrazovanja. Kad je ova tema na dnevnom redu, meni je zaista posebno zadovoljstvo da o ovim zakonima danas i govorim. Svoje vreme ću pre svega upotrebiti na Zakon o udžbenicima, ali ću dati svoj pozitivan komentar i na izmene Zakona o visokom obrazovanju, izmene Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Moram da kažem na početku da je Ministarstvo zaista napravilo jedan dobar Predlog zakona o udžbenicima, napravilo je dobar posao za sve zainteresovane strane. Naravno, rezultat ne izostaje ako je napravljen ozbiljan i temeljan rad, a taj rad traje već godinu dana, od maja prošle godine, a javna rasprava je započela 21. novembra 2014. godine. Zatim je ovaj zakon, kao nacrt zakona, bio objavljen u Prosvetnom pregledu, meni je to najomiljenija novina, gde saznam sve šta se dešava u našem obrazovno-vaspitnom sistemu. Imali smo brojne tribine, okrugle stolove, a za narodne poslanike imali smo i javno slušanje. Ono što moram da napomenem jeste da su za nesmetan, kvalitetan rad u vaspitno-obrazovnom procesu potrebna tri važna faktora da se ispune. Neophodni su kadrovi, uslovi rada i svakako adekvatna nastavna sredstva. Danas govorimo o nastavnim sredstvima, i to o udžbenicima, kao osnovnom didaktički oblikovanom nastavnom sredstvu. U samoj javnoj raspravi koja je dugo trajala, moram dakažem da je ovaj Predlog zakona imao zaista veliku podršku svih zainteresovanih strana. Mi poslanici, pre svega iz Odbora za obrazovanje, ali i na adresu Ministarstva prosvete, dobili smo mnogo pisama podrške i ovom prilikom moram to da potkrepim sa tri, neću ih čitati, jer za to nemamo dovoljno vremena, ali moram da kažem da su svi učesnici obrazovnog sistema pokazali svoju nesumnjivu podršku. Počeću od Udruženja roditelja, od dr Dragane Ćorić, predsednice Udruženja građana „Roditelji“ Novi Sad i potpredsednika Saveta roditelja osnovnih škola Grada Novog Sada koja je aktivno učestvovala u pripremama ovog zakona i svakako dala svoj doprinos da imamo dobra rešenja. Ovde je i pismo 48 škola za učenica sa smetnjama u razvoju na teritoriji Republike Srbije, Društva defektologa Srbije, Fakulteta za specijalnu edukaciju i rehabilitaciju roditelja učenika sa smetnjama u razvoju, sa invaliditetom, kao i samih učenika sa smetnjama u razvoju i invaliditetom, kao i jedno pismo Zajednice elektrotehničkih škola Srbije koji podržavaju ove izmene i kažu da je nepodeljena podrška kolega data u uvođenju mogućnosti štampanja priručnika za stručne predmete u stručnim školama, što je dobrodošla novina, pogotovo što izdavači u ovoj oblasti mogu biti zajednica škola. Ovo samo potkrepljuje činjenicu da zakon ima veliku podršku i da će on otkloniti mnoge probleme koje danas u praksi postoje. Ovaj zakon ima za cilj da zavede red, da zavede red na tržištu u ovoj oblasti da se šarenolika slika u odabiru udžbenika umnogome popravi. Zakon o udžbenicima je usredsređen na pripremanje, odabiranje, izbor, izdavanje, ali i primenu i eventualno povlačenje odgovarajućih udžbenika ako ne ispune odgovarajuće kriterijume. Moram da pohvalim i samo obrazloženje ovog Predloga zakona, jer zaista sve promene u ovom zakonu su i te kako potkrepljene i tabelama, ilustracijama i brojnim primerima iz prakse. To sve govori o ozbiljnosti Ministarstva da zaista imamo danas jedan dobar Predlog zakona o udžbenicima. Istakli smo više puta, gotovo većina poslanika, šta je cilj ovog zakona. Naravno, kvalitet udžbenika i dostupnost udžbenika svima. Kada kažem „svima“ to su pre svega učenici sa smetnjama u razvoju, invaliditetom, učenici srednjih stručnih škola, nacionalne manjine, ali rekla bih da su to i učenici socijalno ugroženih kategorija. Naravno, cilj jeste da se smanji i korupcija u samom izboru i odabiranju udžbenika. Rekli smo više puta, ja se neću ponavljati i obrazlagati da dobiti od ovog zakona, pre svega imaju učenici, jer su oni centar zakona, ovaj zakon upravo menjamo zbog učenika, koji jesu subjekt vaspitno obrazovnog rada, ali, naravno, i sve druge zainteresovane strane, tu ne smemo zaboraviti ni roditelje, ni nastavnike, naravno, ni privredu, ni ministarstvo, a ni samu državu. Da bismo razumeli koje promene danas imamo u Predlogu zakona o udžbenicima naravno da je potrebno da znamo kakvo je danas stanje. Svi znamo da je u Republici Srbiji mnogo godina postojao monopol određenog izdavača u odabiru udžbenika i to je dovelo do toga da nismo imali kreativnost i razvoj udžbenika, kao nastavnog sredstva. To je dovelo do toga da smo imali hiper produkciju u jednom delu izdavanja udžbenika, a koja se pre svega odnosila na osnovnu školu na obavezne nastavne predmete. Te moram da kažem u katalogu za 2014. - 2015. godinu imamo čak 2000 naslova, da imamo 85 naslova samo za prvi razred za predmete matematiku i srpski jezik, a da je potpuno drugačije stanje, potpuno drugačija slika, recimo, u srednjim stručnim školama, gde su ti udžbenici veoma zastareli, gde se poslednji izdao, recimo, pre 25 ili 26 godina. Problematika jeste i skupih udžbenika. Problematika jeste i preobimnih udžbenika. Recimo u petom razredu osnovne škole za predmet matematika samo udžbenik i zbirka zadataka imaju čak oko 400 strana, a kada nabrojimo sve druge predmete to jeste zaista preobiman sadržaj. Ovo ministarstvo jeste zateklo i projekat besplatnih udžbenika. Osnovna zamerka - kao neko ko je radio 27 godina u obrazovanju kao prosvetni radnik i bila sam u prilici da biram udžbenike za svoje učenike, po mom mišljenju, osnovna slabost tog projekta besplatnih udžbenika što je postojala veštačka podela udžbenika na radne i neradne udžbenike. Oni koji su proglašeni za neradne, morali su se vraćati. A kakav je to neradni udžbenik, kako se iz takvog udžbenika uopšte može učenike učiti, da tu nešto izdvajaju kao bitno, jer znamo da nam je krajnji cilj naučiti učenike kako da uče i kako na pravi način da koriste odgovarajuće informacije. Ono što je slabost dosadašnjih udžbenika, što smo primetili, više narodnih poslanika, to je veliki broj materijalnih grešaka. To je prosto nedopustivo. Zatim, neprimerene ilustracije, posebno u mlađim razredima, jer, ja bih potencirala da udžbenici pored naravno, primarne obrazovne funkcije imaju, i nikako ne trebamo zaboraviti i vaspitnu funkciju. To je isto toliko važno. I ono što sam sama potencirala na Odboru za obrazovanje, a što osmatram da je i te kako važno, a mislim da je ministar i prihvatio i taj zahtev uputio Srpskoj akademiji nauka jeste jezik, ćirilično pismo i slova ćirilice. Prva i najvažnija knjiga u našem školovanju jeste bukvar, a kada otvorimo bukvar različitih izdavača možemo zateći potpuno raznoliku sliku, da se ista slova naše azbuke pišu na potpuno drugi način. Moram da uputim da recimo Savez učitelja Republike Srbije ima dobar predlog kako bi se ćirilica mogla standardizovati i kako bi od tog početnog bukvara i najvažnije, rekla bih, knjige koje se svi sećamo, i danas kada smo ovde koliko je to važno i mislim da bismo mogli utrošiti napor da i to uradimo. O novinama koje će rešiti ove probleme govorili smo puno, govorićemo i u raspravi u pojedinostima. Ja ću samo taksativno izneti neke od njih, a o svih 50 članova imaćemo priliku da detaljno pričamo. U ovom Zakon o udžbenicima ponovo se definiše udžbenički komplet. Imamo novi pojam dodatnog nastavnog sredstva. Istakli smo već nekoliko puta da je mnogo važno da imamo elektronski dodatak koji će produbiti i samostalan rad učenika, ali i proveru njihovog znanja i podsticati njihovu kreativnost. Ono što je važno da bismo rešili problem niskotiražnih udžbenika, sada priliku da izdaju priručnike imaju i srednje stručne škole, ali i pojedina udruženja koja u ovom smislu mogu apsolutno dati svoj doprinos. Moj stav je da ovaj predlog u zakonu da se udžbenici biraju na četiri godine je izuzetno dobar. On donosi odgovarajući mir i među učenike, roditelje, ali i nastavnike, ali mislim da je dobar i stoga što upravo školski program u našim školama se donosi na četiri godine, tako da je i odabir knjiga ne samo iz materijalnih i tehničkih razloga već i ovih kvalitativnih itekako dobro rešenje. Dobro rešenje je i da ćemo imati ograničenu cenu udžbenika, ograničen obim naših udžbenika. Brojne su promene, ali evo da ne idem dalje u širinu, čuli smo to od mnogih narodnih poslanika, što se tiče izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju ja ih podržavam, a sa tim u vezi, ovo nije mala izmena. Dobro je da smo imali dobru komunikaciju sa studentima, da sada ćemo prepustiti da broj rokova određuju univerziteti poštujući njihovu autonomiju. Ono što je izuzetno važno jeste da se radi na novom zakonu o visokom obrazovanju gde ćemo govoriti o itekako važnim pitanjima visokog obrazovanja. To su recimo kadrovi, finansiranje i sva druga pitanja. Što se tiče izmene Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, u neku ruku tiče se i racionalizacije i da će kolege prosvetni radnici na jedan bolji način od 1. septembra moći da odu u penziju, ali javna rasprava o novom zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja je već završena. Znači, nadamo se da ćemo u skoroj budućnosti ovde pred nama poslanicima imati taj Predlog zakona. Imalo bi još puno toga da se priča, već sam možda u toj priči i ponovila mnogo toga. Ja na kraju želim da poručim prosvetnim radnicima da verujem a to je obećanje premijer Vlade Aleksandra Vučića da će oni među prvima imati prve te efekte ovih mera štednje, da će se prvo odraziti u principu prosvetnim radnicima i mislim da je to dobro. U Danu za glasanje naravno zajedno sa poslanicima SNS sa zadovoljstvo ću svoj glas dati i podržati sva tri predloga ovih zakona, a članovima ministarstva želim uspeh u daljem radu. Svima vama hvala na pažnji.
Zahvaljujem se gospođo Milošević. Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić. Izvolite gospođo Aleksić. (Vladimir Pavićević, s mesta: Doviđenja gospodo.) Doviđenja gospodine Pavićeviću.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici i poslanice, danas diskutujemo o Predlogu zakona o udžbenicima i između ostalog diskutujemo o Predlogu zakona o izmenama, konkretno o izmenama Zakona o visokom obrazovanju i izmenama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Konkretno kada su u pitanju izmene ovih zakona, izmene jesu malobrojne, ali su itekako značajne, a kada se radi o izmenama Zakona o visokom obrazovanju radi se o tome da se daje mnogo veća autonomija visokoškolskim ustanovama, što smatram da je u redu. Ovim Predlogom zakona visokoškolskim ustanovama se omogućava da same svojim statutom određuju broj ispitnih rokova, kao i njihove termine. Naravno da je i na samom odboru bilo reči i naravno izneseni su različiti stavovi kada su u pitanju broj ispitnih rokova, kao i o tome da li bi država trebalo da daje okvir ili ne bi trebalo da daje okvir. Konkretno, kada je u pitanju broj ispitnih rokova, bilo je iznešenih različitih stavova, od krajnje rigidnih do krajnje fleksibilnih, u kojima bi studenti maltene imali pravo da izlaze kad oni požele na ispit. Naravno da je istina, kao i uvek, uvek negde na sredini. Smatram da će i te kako visokoškolske ustanove biti u stanju da same donesu odluku, shodno svojim specifičnostima, koji je to za njih optimalni broj ispitnih rokova. Znači, ne sumnjam u njihovu mogućnost da donesu pravilnu odluku u vezi sa tim. Kada su u pitanju izmene Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, tu se pre svega radi o ostvarivanju prava na penziju nastavnicima, vaspitačima i stručnim saradnicima. Po ovim izmenama, ubuduće će biti u mogućnosti da ostvare pravo na penziju ako ispune jedan od dva uslova. Prvi uslov je ili da imaju 40 godina radnog staža, ili, da ispune drugi uslov, da imaju navršenih 65 godina života, a minimum 15 godina radnog staža. Kada je u pitanju Predlog zakona o udžbenicima, o kome je danas svakako najviše bilo reči, jednostavno, teško je i gotovo nemoguće ne ponavljati se posle celodnevne diskusije. Ja ću probati da u svom izlaganju budem kratka. Ovim Predlogom zakona insistira se, pre svega, na kvalitetu i na dostupnosti udžbenika, ali, isto tako, i na suzbijanju korupcije i na transparentnosti. Ono što je posebno privuklo konkretno moju pažnju i na šta bih ja želela da skrenem pažnju, i to iz krajnje praktičnih razloga, jeste što se ovim Predlogom zakona maksimalno vodilo računa o kućnom budžetu, što smatram da je zaista nešto što treba istaći i što svakako treba pohvaliti. Ono što ide u prilog tome jeste što se ograničava, kako cena tako i obim udžbenika. Isto tako, ono što je najbolje od svega, jeste to što će se udžbenici sada birati svake četiri godine, a ne svake godine, kao što je to do sada bio slučaj, i to će svakako za naše roditelje biti nešto što je više nego dragoceno. Nastavnicima više neće biti dopušteno da insistiraju na dodatnom nastavnom materijalu, s tim što bih tu dodala da nastava u tom slučaju ni najmanje ne mora da trpi. Znači, kvalitet nastave ni najmanje ne mora da trpi. Tu postoje, naravno, različita druga sredstva na osnovu kojih se može poboljšati kvalitet nastave, tu su biblioteke, u krajnjoj liniji to je kreativnost samih nastavnika. Znači, postoje načini, postoje sredstva, a da roditelji pri tom ne moraju da plaćaju. Ono što bih takođe istakla, a što je dobro, jeste da se ne ograničava broj izdavača, a krajnji cilj ovog Predloga zakona i nešto na čemu se najviše insistira, jeste kvalitet udžbenika i njihova dostupnost. Konkretno, to je pokriveno članovima 15. i članom 9. Kada je u pitanju član 9, u njemu veoma jasno stoji da Vlada može da donese odluku da finansira ili da sufinansira udžbenike učenicima koji dolaze iz materijalno ugroženih porodica, takođe za učenike sa invaliditetom ili sa određenim smetnjama u razvoju. Smatram da ovo na najbolji mogući način dokazuje, pa ako ništa drugo, jednu humanost, jedan dobar početak za nešto što smatram da je, sigurna sam, san svakog prosvetnog radnika, a to su besplatni udžbenici ta naše učenike koje, naravno, sada to nije moguće obezbediti zbog ekonomske situacije koja je takva kakva jeste, ali ostaje nam da se nadamo da će ekonomska situacija barem jednom u budućnosti dozvoliti da se i to ostvari. Definitivno, ono što jeste najbitnije u celoj ovoj stvari u ovom Predlogu zakona jeste kvalitet udžbenika. To je zaista jedina stvar u kojoj moramo biti krajnje rigidni i kvalitet kada je u pitanju, tu nema mesta kompromisima. Na taj način mi praktično uzimamo i preuzimamo jednu ogromnu odgovornost, jer od nas bukvalno zavisi iz kakvih udžbenika će učiti naša deca, iz kakvih udžbenika će se obrazovati naši učenici. Naravno da kvalitet udžbenika nije presudan kada je kvalitet nastave u pitanju, barem ne presuđujući, ali, i te kako ne možemo reći da je nevažan. Ono što bih posebno istakla kada je kvalitet nastave u pitanju, a što je jedna moja cenjena koleginica pre mene istakla u svom izlaganju, to je jedan veliki problem odnosno pojava sa kojom se danas suočavamo, a to je problem davanja sve većeg broja privatnih časova. Možda to pitanje sa sobom povlači jedno ozbiljnije pitanje, a to je problem kvaliteta nastave u našim školama. Objektivno se postavlja pitanje kakav je to kvalitet nastave u našim školama, kada postoji tolika potreba za privatnim časovima? Kada sam ja išla u školu, privatni časovi su bili neke usamljene pojave, a danas je to nešto što je postalo praksa i što se mora i treba iskoreniti. Smatram da obaveza svih nas prosvetnih radnika jeste da pre svega naučimo decu kako se uči. To je naš osnovni zadatak i kada to ostvarimo, onda će zaista samim tim doći i do smanjene potrebe za privatnim časovima. Ja iskreno verujem i nadam se da će ovaj Predlog zakona u tome pomoći, a isto sam sigurna da nešto drugo u tome i te kako može da pomogne i praktično koristim ovu priliku da apelujem na vas, poštovani ministre, jer sigurna sam da se to da promeniti, tačnije, ubeđena sam da se sve može promeniti ukoliko se uloži određeni trud. Naime, smatram da postoji jedna pojava, jedan konkretan problem u našim školama, a to je da su, nažalost, naši prosvetni radnici preopterećeni papirologijom. Preopterećeni su nečim na šta oni praktično nisu navikli da rade. Oni sada, praktično, imaju dva posla – posao učitelja, nastavnika, profesora, ali istovremeno obavljaju poslove nekog administrativnog službenika, na šta definitivno nisu navikli, jer prosvetni radnici su pre svega kreativci i ne odgovara im obavljanje takvih poslova. Naime, ja smatram, tačnije, ubeđena sam, da obavljanje svih tih poslova u značajnoj meri umanjuje njihovu efektivnost i efikasnost na času. Ubeđena sam da ukoliko dođe do promena u tom pogledu, da će svakako to dovesti do krajnje pozitivnih posledica naravno po sve, tako što će konačno prosvetni radnici moći da rade ono što je stvarno njihov posao, odnosno da će u učinioci moći da daju svoj maksimum, da će moći da budu mnogo kreativniji samim tim što su rasterećeni, da će moći mnogo više pažnje da posvete svojim učenicima i samim tim, kao što je sve uzročno posledično, biće smanjena potreba za privatnim časovima. Smatram da ćete ovo uvažiti kao jednu krajnje konstruktivnu želju da se zaista na najbolji mogući način unapredi naše obrazovanje. Na samom kraju svog izlaganja želela bih da istaknem da smatram da se radi o veoma kvalitetnom zakonu. Ono što mi je najviše privuklo pažnju i što bih posebno želela da istaknem, a što je novina, jeste da je interes učenika stavljen, za promenu, na prvo mesto. Smatram da je to zaista jedan dobar početak i zato će i ovaj predlog zakona, kao i druga dva predloga zakona o izmenama, naravno dobiti punu podršku SNS-a. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Aleksić. Reč ima narodna poslanica Velinka Tošić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, nijedan zakon nije savršen, pa stoga je podložan promenama. Razlozi za donošenje novog Zakona o udžbenicima su brojni, a ja ću samo navesti par. Zakon iz 2009. godine nije usklađen sa izmenama i dopunama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja iz 2013. godine, u pogledu nadležnosti Zavoda za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja za predlaganje odobravanja udžbenika ministru. Važeći zakon je omogućio licenciranje velikog broja izdavača udžbenika i odobravanje velikog broja udžbenika, a koji nije rezultirao boljoj dostupnosti udžbenika, kao i poboljšanju kvaliteta istih, a posebno za stručne škole. Školske 2014/2015. godine u Republici Srbiji učenici su u 15 područja rada u stručnim školama upisala 132 obrazovna profila u četvorogodišnjem trajanju i 105 obrazovnih profila u trogodišnjem trajanju, što ukupno čini 75% učeničke populacije u srednjim školama. Otvaranje tržišta udžbenika za privatne izdavače donelo je veću ponudu udžbenika za osnovnu školu, ali je ponuda za stručne predmete u stručnim i umetničkim školama ostala nepromenjena, tako da veliki broj ovih udžbenika datira iz 90-tih godina prošlog veka. Veći broj udžbenika, usled svoje zastarelosti, je praktično neupotrebljiv, prevaziđeni su zbog neusklađenosti sa naučnim, tehničko-tehnološkim i društvenim promenama nastalih u poslednjih 20 i više godina. Ovakvo stanje je do toga dovelo da se nastava u stručnim školama odvija bez udžbenika uglavnom za jedan veći broj predmeta, što je zabrinjavajuće. Radim u srednjoj stručnoj školi i u pojedinim zanimanjima imamo 17 predmeta. Zamislite kakav je kvalitet rada u takvim odeljenjima kada učenici nemaju udžbenik. Naravno da nije učenik sposoban da prati nastavu, da prati nastavnika šta govori pa je samim tim i veliki broj nastavnika prinuđen da diktira svojim učenicima. I naravno, to je nešto što mi moramo u narednom periodu da prevaziđemo i stoga i jesmo tu da radimo na poboljšanju i na izmenama ovog postojećeg zakona. Zabrinjavajuće je i to što se ni nastavni planovi za pojedine predmete u srednjim školama za sve ove godine nisu posebno modifikovali, pa nije ni čudo što je ovakva situacija sa udžbenicima. Važno je naglasiti član 34. stav 4. predloženog zakona, koji govori o zabrani izdavaču da učini, a školi, predškolskoj ustanovi, zaposlenom, da primi svaku donaciju. Prethodnih pet, šest godina je vladao pravi haos pri nabavci udžbenika. Izdavači su se utrkivali kako da dođu do kupaca, pa su nudili sve i svašta kako zaposlenima, tako i školama. Mnogo stvari su donirali, organizovali su seminare za prosvetne radnike, a na kraju je to sve morao neko da plati, i ko bi drugi, nego plaćao je roditelj. Moram da napomenem da su škole u pogledu materijalne opremljenosti u zaista teškoj situaciji, da im je mnogo toga potrebno, neophodno, ali ipak to se mora rešavati na drugi način, izdvajanjem na drugi način određenih sredstava a ne da izdavači kupuju laptopove, pametne table, tablete i ostalo, kopir aparate. Mislim da to nije ni primereno i na takav način se umanjuje i vrednost same škole, a i samih prosvetnih radnika. Donošenjem ovog zakona smatram da će se uvesti red u izdavanju i nabavci udžbenika i da će samim tim i cene udžbenika biti niže nego što su bile do sada. Samo mogu da dam jedan primer, da čitanka, bez obzira na izdavača, košta od 600 do 900 dinara. Zamislite koliko treba novca roditeljima da bi kupili 17 udžbenika za srednju školu, pa su naši učenici zbog visokih cena knjiga često kopirali te udžbenike, pa to više nije udžbenik, to je neka minijatura, ta slova su jako sitna. Ta fotokopirana knjiga košta 130-140 dinara. On ne može da čita, ne može da prati, ne može da radi na času, nije aktivan, ne može kod kuće da uči iz te knjige i naravno da tu sam kvalitet nastave nije na nivou na kakvom bi trebalo da bude. Otežano je da učenik savlada gradivo. Nama je, prosvetnim radnicima, teško da to gradivo bude dostupno našim đacima, tako da smo u problemu i mi i oni. Moramo se na neki drugi način malo posvetiti samom kvalitetu udžbenika, njihovoj ceni, jer jedino tako može nastavni proces da teče u nekom pravom smeru. Isto tako, izdavači bi trebalo da obrate pažnju kako na kvalitet u tematskom smislu udžbenika, tako i u tehničkom smislu. Ali, samo ću navesti vezano za tehnički smisao, odnosno, to je moje lično mišljenje, svi ti udžbenici su lepi kada ih otvorite prvih desetak dana, posle toga ti listovi otpadaju, te knjige nisu više za upotrebu, znači, to postanu, kako žargonski kažemo, kupusare. Učenici gube pojedine stranice tih knjiga i verujte da se na to mora obratiti pažnja, znači, kod samih štampara, da bolje vezuju te stranice u knjige. Ja bih imala toliko. Pozivam sve kolege narodne poslanike da u danu za glasanje podrže sve predloge predloženih zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospodine Todoroviću, nemate pravo na repliku. Reč ima mr Miloš Tošanić.
Poštovani predsedavajući, hvala na datoj reči. Ministre, dame i gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom zajedničkom načelnom pretresu o ova tri zakona, znači, Zakonu o udžbenicima, Predlogu zakona o izmenama Zakona o visokom obrazovanju i Predlogu zakona o izmeni Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, želeo bih da se osvrnem najviše na onaj deo priče i polemike zakona koji je u suštini u ovoj raspravi najviše dotican, a to je ovaj Predlog zakona o udžbenicima. U ovom zakonu, normalno, pomenute su velike prednosti kao što su porodični budžet, kvalitet udžbenika i kvalitet nastave, ali ipak mislim da bi trebalo u par reči da kažem neke stvari koje su vrlo bitne, što ovaj zakon čini kvalitetnijim i boljim, u svakom slučaju. U Predlogu ovog zakona akcenat je stavljen na usaglašavanje sa Zakonom o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, kao i na usaglašavanje zakonskih rešenja u oblasti izdavanja udžbenika, u pogledu nadležnosti i postupaka. Ovo usavršavanje zakona je jako bitno iz više razloga. Kao prvo, eliminiše se mogućnost protivrečnosti Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Zakona o udžbenicima, što je na prvom mestu i kao najbitnije. To znači da se više ne može desiti situacija u kojoj se po odredbama Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja zabranjuje ili odobrava neka procedura, a da je to u neskladu sa drugim zakonima koji se direktno dotiču oblasti obrazovanja. Time se izbegava i slučaj kada se neke procedure vrše po volji onoga ko sprovodi proceduru, odnosno po njegovoj volji da bira po kom zakonu će raditi tu proceduru. Takođe, to znači i eliminaciju potencijalnih malverzacija, jer ovaj predlog zakona jasno definiše pravila, pa samim tim uklanja svaki prostor, što naš narod kaže – rupe u zakonu, koji je bio nedefinisan ili nedovoljno precizan, što takođe znači da neko ne može više da se poziva na to kako je pogrešno protumačio zakon ili je koristio jedan, a ne drugi, što se dešavalo pa su samim tim mogućnosti za grešku zaista minimalne. Kao druga prednost usaglašavanja zakona jeste ta da se oglašava rad onima koji koriste tj. onima koji moraju da ga sprovode u određenim procedurama. Do sada je praksa takva da kada se dođe u situaciju da su pojedine odredbe zakona protivurečne, tada tražimo pomoć od ministra prosvete za rešenje tog problema. To opet stvara potrebu za upotrebom raznih resursa, odnosno njihovo trošenje što je u suprotnosti jednog od ciljeva ove Vlade, a to je smanjenje nepotrebnih troškova bez obzira da li se oni ogledaju u novcu, vremenu i tome slično. Kao i svaka izmena, odnosno Predlog zakona i ovaj predlog ima za cilj da unapredi postojeći sistem obrazovanja i koristi od njega će biti zaista višestruke. Na primer, ovaj predlog zakona povećava samu efikasnost u radu sistema obrazovanja tako što je jasno definisanim članovima i odredbama omogućeno da se procedure na koje se odnosi obavljaju lakše, brže i jednostavnije, što predstavlja veliki napredak u odnosu na dosadašnji period. Sledeći bitan deo koji ovaj predlog zakona o udžbenicima reguliše jeste usaglašavanje procedure i načina rada u oblasti izdavanja udžbenika u pogledu nadležnosti postupaka. Dosadašnji zakon je omogućio otvaranje tržišta udžbenika i za privatne izdavače što je bilo jako korisno, ali u okviru udžbenika za osnovnu školu, ali to se ne odnosi i na srednje škole gde manjka stručnih udžbenika, što se ovim zakonom takođe utvrđuje. Dosadašnji zakon, prema tome, nije dao očekivane rezultate u pogledu povećanja dostupnosti svih udžbenika i njihovih kvaliteta što nije u odnosu sa vizijom našeg premijera i Vlade, pa prema tome on se mora prilagoditi da bi se rezultati promenili na bolje, a ovaj zakon u potpunosti to čini. Jedan od pozitivnih stvari, ovog zakona o kome raspravljamo, jeste ta da se otvaranjem tržišta za privatno izdavaštvo ukinuo monopol koji je prisutan što je neminovno dovelo do sniženja cena samih udžbenika, kao i blagim porastom njihovog kvaliteta. Takođe, to je delovalo i do zdrave konkurencije, a one zbog unapređenja samog kvaliteta udžbenika koji se opet prenosi na kvalitet nastave, pa dalje ne samo na znanje učenika, nego i na sveobuhvatno znanje celog našeg društva. Takođe, jedan od stvari koje ovaj predlog zakona o udžbenicima bitno unapređuje uređivanje oblasti oko izdavanja udžbenika koji nedostaju za određene obrazovne profile ili onih koji su zastareli, odnosno koji izdavač ne želi da izda, a ima licencu izdavača što stvara probleme nedostataka jednog od osnovnih sredstava za uspešno sprovođenje nastave. Ovaj problem je do sada najizreženiji u srednjim stručnim školama gde nedostaju udžbenici za stručne predmete ili su postojeći neadekvatni ili zastareli. Samom činjenicom da je izrada Zakona o udžbenicima trajala oko godinu dana i da je postignuta saglasnost najvećeg broja zainteresovanih strana siguran sam i ubeđen da će donošenje ovog zakona, kao i sama njegova primena biti višestruka. Ministru Verbiću, resornom Ministarstvu koje vodi želim puno uspeha, kao i Vladi u daljem radu i puno napretka kao i što je do sada bilo, a svima ostalima se zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem se, gospodine Tošanić. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zahvaljujem.. Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tačaka 12, 13. i 14. dnevnog reda. Nastavak je sutra u 12.00 časova, znači u podne. Zahvaljujem se gospodine Verbiću vama i saradnicima na kvalitetnom učešću na današnjoj sednici.