Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ali pre svega građani Srbije, reklamiram povredu Poslovnika, član 88. koja kaže da predsednik Narodne skupštine otvara sednicu Narodne skupštine i na osnovu službene evidencije o prisustvu svih narodnih poslanika, konstatuje broj narodnih poslanika. Istovremeno, u članu 87. se kaže da sednice Narodne skupštine počinju u 10.00 sati. Mi smo ponovo svedoci neshvatljive opstrukcije parlamentarnog rada od strane parlamentarne većine, nezabeležene u parlamentarnoj praksi. Ne razumem o kakvim vi ekonomskim merama pričate kad niste u stanju da dođete na posao u 10.00 sati? Pri tome, predsedavajući i čitava njegova poslanička grupa su na vreme došli u salu. Čekali su vas iz SNS da se smilujete da date kvorum u 10.20 sati, kako bismo počeli da radimo. Zaista ne razumem dokle ćemo tolerisati ovakvu opstrukciju parlamentarnog rada? Ovo parlament Srbije zapamtio nije. Molim vas, gospodine Arsenoviću, vi ste jedan vredan, temeljan čovek i molim vas da utičete na parlamentarnu većinu da obezbeđuje kvorum u 10.00 sati. Ima nas ovde koji smo spremni da radimo. Hvala.
Predsednik Narodne skupštine je službeno odsutan. Prema tome, bilo je razumljivo da ga zameni jedan od potpredsednika. Što se tiče vremena početka, ja mogu jedino da vas podržim i mislim da bi trebali da nastojimo da počnemo sa radom u vreme u koje smo zakazali. Međutim, praksa je takva da ljudi malo kasne i ipak smo počeli u nekom razumnom vremenu. Prema tome, vi možete da tražite da se izjasnimo u Danu za glasanje? U redu, izjasnićemo se. Nastavljamo sa radom. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Dušan Obradović, Ivan Jovanović, Ljiljana Lučić, mr Božidar Đelić, Ljuban Panić, Maja Videnović, Milica Vojić Marković, Donka Banović i Zoran Babić. Narodni poslanik Milica Vojić Marković povukla je pisanim putem amandman na član 2. Primili ste Mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Primili ste Izveštaj Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za obrazovanje, nauku, tehnološki razvoj i informatičko društvo. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dušan Obradović, Ivan Jovanović, Ljiljana Lučić, mr Božidar Đelić, Ljuban Panić i Maja Videnović. Vlada i Odbor za obrazovanje, nauku, tehnološki razvoj i informatičko društvo nisu prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. U načelnoj raspravi sam govorila, a i moje kolege iz DS, zašto mislimo da treba brisati ovaj član 1, odnosno zašto smo protiv uvođenja ove visokoškolske ustanove, osnivanja te ustanove koja je trogodišnja za školovanje inženjera za nacionalnu bezbednost pri BIA. Jedan od razloga koje sam juče naglasila, ali danas imam potrebu da o tome ponovo govorim, jeste i činjenica da na Univerzitetu u Beogradu, Fakultetu za bezbednost, već školujemo više od 2.000 studenata koji stiču znanja iz oblasti nacionalne bezbednosti, da imamo i studijske programe na Kriminalističko-policijskoj akademiji koja je već deo sistema visokog obrazovanja i stvarno me čudi insistiranje Vlade na osnivanju još jedne visokoškolske ustanove. Tim pre ako to sagledamo u sklopu juče najavljenih mera Vlade Republike Srbije o štednji. Iz ovog ponašanja Vlade, ispostavlja se da treba da štede svi samo ne država. Dakle, smanjićemo plate lekarima, učiteljima, nastavnicima, ali ne, nećemo reći „ne“ BIA, tu ćemo zaposliti ljude, tu ćemo finansirati studije za zanimanje za koje se neka vrsta obrazovanja već može dobiti na postojećim visokoškolskim ustanovama. Ne čudi me što je Vlada odbila naš amandman. Vlada u stvari hoće da ovim izmenama Zakona pokrije svoje nezakonito ponašanje u poslednjih šest meseci, jer je ona već osnovala ovu visokoškolsku ustanovu, studenti su upisani, ove studije se već finansiraju. Doduše, iz budžetske rezerve. Kada se nešto finansira iz budžetske rezerve, to znači da nije postojao osnov u zakonu da to bude deo budžeta tamo negde gde mu je i mesto, na primer, sa pozicija sa kojih se finansira visoko obrazovanje. Dakle mi danas treba da legalizujemonezakonito ponašanje Vlade, i za mene bi bilo interesantno mišljenje DRI o ovakvom finansiranju nečega šest meseci, što nije imalo uporište ni u jednom zakonu koji danas važi u Srbiji. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Jovana Mehandžić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre i kolege iz Ministarstva, poštovani narodni poslanici, narodne poslanice i građani Srbije. Razlog zbog koga smo mi iz DS podneli amandman na ovaj član i zahtevali brisanje osnivanja akademije za bezbednost, zapravo leži u činjenicama da je nedopustivo da se na mala vrata uvodi takva visokoškolska ustanova kao što je akademija za bezbednost, imajući u vidu da u međunarodnoj praksi u demokratskim društvima i društvima kojima stremimo, pa i ne postoji visokoškolska ustanova koja se bavi ovakvim pitanjima. U ozbiljnim društvima ljudi koji ulaze u bezbednosne strukture školuju se na širokom dijapazonu smerova i predmeta, imaju razna zanimanja i onda ih služba regrutuje, obučava i kreću da rade posao a koji ih obuči. Dakle, ja bih molila da nam se kaže koje su to države koje imaju osnovanu akademiju za bezbednost u ovakvom smislu, gde se takođe predlaže u ovom zakonu da upravni nadzor, dakle transparentnost funkcionisanje ovakve škole ne vrši Ministarstvo za obrazovanje, nauku i tehnološki razvoj, nego se upravni nadzor i kontrola nad sprovođenjem programa izmešta iz Ministarstva obrazovanja, dakle transparentnost se ruši, prikriva se ono što radi ova visokoškolska ustanova i poverava se organima države koji se bave bezbednošću. Dakle. Poverava se BIA, upravni nadzor se poverava Ministarstvu odbrane, i upravni nadzor se poverava Ministarstvu unutrašnjih poslova. Ja vas molim, da mi kažete u kojoj to državi postoji ovakva praksa i to da li su države onakvog formata kakvog mi stremimo u smislu demokratije? Dalje, razlog iz kog smo podneli predlog dabrišemo ovaj član o osnivanju akademije za bezbednost jesu i formalni razlozi. Dakle, ne bismo imali ništa protiv da se javnost izjasnila o ovom predlogu, da je ovaj predlog prošao javnu raspravu, da su stručna javnost imala priliku da kaže šta misli o osnivanju jedne ovakve škole. S druge strane dovedeni smo u situaciju da nam se na mala vrata ovakvo rešenje predlaže, da se kamuflira i da je zabašureno studenskim zahtevima. Dakle, ja vas molim da nam ubuduće ukažete barem toliko poštovanja u ovom domu, a i poštovanja prema građanima Srbije da budu svesni onih odredbi koje se donose u ovom parlamentu. Sledeći put kada budete predlagali ovako velike rezove, imajte dovoljno iskrenosti da javnost obavestite o tome, a ne da ovako na mala vrata uvodite nešto što se zove akademija za bezbednost i da upravni nadzor poveravate tajnim službama bezbednosti. Takođe, imam protiv toga da se broj zaposlenih u javnom sektoru uvećava, što se takođe čini i ovim predloženim zakonom. Iz tog razloga sam sigurna u ovo što pričam, jer je Ministarstvo finansija i novi ministar Lazar Krstić, dao pozitivno mišljenje o osnivanju ove akademije i dao pozitivno mišljenje da se akademija osnuje kao novi indirektni budžetski korisnik. Dakle ukoliko nisam u pravu, molim vas da me demantujete. Ukoliko sam u pravu, molim vas da obrazložite građanima Srbije zašto ste juče doneli mere štednje, gde umanjujete plate ljudima koji rade u obrazovanju, ljudima koji rade u zdravstvenom sistemu Srbije, a sa druge strane povećavate broj zaposlenih time što osnivate novu visokoškolsku ustanovu za potrebe tajnih službi u državi Srbiji. Vi ste, drage kolege iz vladajuće opozicije sveli rad Narodne skupštine na veoma niske grane i dovedeni smo u situaciju da raspravljamo formalno potpuno i paušalno, zbog toga što ste nama poturili da praksu koju Vlada sprovodi u delo od aprila meseca ove godine, u proteklih šest meseci, mi sada treba da legalizujemo u ovo parlamentu. Kao što je moja koleginica Lučić rekla, mi smo danas u situaciji da legalizujemo nelegalni rad Vlade, da nešto što funkcioniše šest meseci, legalizujemo danas i donosimo zakon po kome će se retroaktivno pokriti funkcionisanje akadmeije za bezbednost, a ja hoću da vas podsetim da ste vi iz tgekuće rezerve obezbedili preko devet miliona dinara za funkcionisanje akademije u ovoj godini, a u toku sledeće budžetske godine ukupan iznos finansijskih sredstava za potrebe akademije za bezbednost iznosiće 36 miliona 230 hiljada dinara, a za 2015. godinu 39 miliona 930 hiljada dinara. Da li je to način na koji vi štedite i da li je to način na koji vi obrazlažete mere koje ste doneli juče? Molim vas, zarad građana Srbije da vaše reči budu opravdane delima, da se manete demagogije i da nam ponudite nešto što zaista može da se opravda. Nemojte smanjivati, ako zaista želite da smanjite budžetsku potrošnju, onda na vas apelujem da prihvatite amandman da se obriše osnivanje akademije za bezbednost i time smanjite broj zaposlenih u javnom sektoru i time dokažete da zaista mislite ono što ste juče obrazložili na otvorenoj sednici Vlade. Doći će vreme kada će se vrednovati ono što svako od nas radi pa će građani Srbije u nekom trenutku shvatiti da ono što vi imate da ponudite je u stvarijedno veliko ništa i da ćemo opet mi morati da ispravljamo ono što ste vi napravili tokom devedesetih godina, jer vi ste ovu državu zapravo doveli na prosjački štap i vi ste unazadili institucije tokom devedesetih godina onda kada ste vi bili na vlasti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jelena Trivan.
Poštovani gospodine ministre, volela bih da malo više milosrđa pokažemo prema vama, jer ste novi ministar koji dolazi prvi put u Skupštinu, ali na žalost počeli ste ovaj mandat obećanjem o reformama u sistemu obrazovanja koje su nam tako neophodne, a došli ste pred nas sa jednim duboko anti-reformskim zakonom i to je ono što je danas važno. Mislim da u trenutku kada zemlja ulazi u pregovore sa EU i kada se zaklinje da je spremna na reforme u svim sektorima, bojim se da u njih nikada nećemo ući ukoliko ne reformišemo obrazovanje. Rupe koje u sistemu obrazovanja imamo pokazuju se u svakom sektoru danas, jer je ovo postalo zahvaljujući tome, društvo bez vrednosti i društvo bez znanja. Ne možemo se zaklinjati u društvo visokih tehnologija, društvo znanja, društvo dostignuća, a da pri tom na najjeftinijoj demagogiji padaju ne samo naša obećanja, nego i zakoni koje smo pre šest meseci doneli. Ne možemo da dođemo i da kažemo, vi ste ministre rekli, famoznih 60 poena ćemo jednog dana i mi dostići. To govori o tome, to bi moglo da se protumači tako, imali ste najbolju nameru, da ni naši studenti u 2005. godini i naši profesori nisu sposobni za takva dostignuća koje imaju svi u Evropi. Bojim se da su oni sposobni jednako, nego da mi nismo sposobni da ustalimo sistem obrazovanja, da bude takav da su iste lestvice isti kriterijumi potrebni za svakoga, pa i za ovo društvo koje stremi ka evropskom. Umesto toga, da bismo se dodvorili svim studentima, danas dolazimo, poništavamo zahteve koje smo pred sebe postavili, olakšavamo kriterijume, brinući se, pošto je tako lepo reći, svi za studente i njihovu budućnost. Bojim se da svi radimo protiv njih, pomažući im da prečicama uz loše obrazovanje i loše znanje dolaze do pozicije na koje su se namerili i koje su naumili. Dakle, predlažemo im danas zakon u kome piše da zbog ekonomske situacije i brige za studente oni će imati priliku da se manje poena upišu godinu, a u isto vreme im namećemo da će i struja i grejanje koje moraju da plati, i kifle i doručak i Studenski dom biti skuplji od juče, ali samo ako smanjimo nivo znanja njima će biti lakše. Sve drugo što im je skupo i nedostižno, pa najobičniji udžbenik i kompjuter na koji ćemo podići porez, to može, ali, ćemo im olakšamo ako smanjimo nivo znanja. Sa druge strane, objašnjavamo im da je obrazovanje skupo, a uvodimo još jednu visokoškolsku ustanovu pri čemu mene tu najviše brine ne suština te visokoškolske ustanove što će se na njoj školovati špijuni i da ste Akademiju za slikarstvo na ovakav način ustrojili za mene bi to lično bio problem iz razloga što su nejasni kriterijumi ko će ih školovati, što će službenici školovati službenike, što će ćate školovati ćati, špijuni špijune. Da li je to sistem obrazovanja za koji se mi borimo ili hoćemo da najbolji školuju najbolje? Ako dodajemo još jednu visokoškolsku ustanovu, pretpostavimo da je uvodimo zato što takav profil ne postoji i što nam trebaju još bolji kadrovi koje ovaj Beogradski Univerzitet i drugi ne mogu da iškoluju, a mi sa ovakvim, naročito sa amandmanima koji su usvojeni uvodimo još jednu visokoškolsku ustanovu koja će školovati nepismene i osrednje. Hvala.
Samo pre nego što dam reč, moram da podsetim narodne poslanike da smo raspravu o ovom zakonu obavljali i načelnu raspravu imali. Molim vas da ipak izostavite sada načelnu raspravu i usredsredite se na predlog amandmana koji ste dostavili. Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Nemoguće je raspravljati o amandmanu a da se malo ne osvrnete i na opšti kontekst koji se od juče prilično promenio, ja bar mislim, a treba prilagođavati zakone na ovom kontekstu. Dakle, pred nama je predlog DS i ja ga apsolutno podržavam i LDP ga podržava da se ovo skine sa dnevnog reda, da se to kao posebna tačka stavi na raspravu jer je napravljen ceo niz proceduralnih grešaka koje zapravo ovo donošenje našeg glasanja danas obesmišljava s jedne strane, i s druge strane, može se postaviti pitanje zakonitosti naše odluke. Nema spora da su potrebna i neophodna neka posebna znanja za ljude koji se bave oblašću nacionalne sigurnosti, ali da li se to mora uraditi na novoosnovanoj instituciji koja neće biti samo institucija na kojoj će raditi oni koji će predavati, nego znamo da svaka institucija ima tendenciju širenja, te ja očekujem da će ta institucija prerasti u jednu ogromnu, tromu i skupu instituciju u kojoj će najmanje biti pitanje onog znanja koje se dobija, nego će biti pitanje ko se tu zapošljava kao pomoćno osoblje ili kao već neka tehnička vrsta pomoći. Sve to događa u trenutku kada je Vlada predstavila svoje nove mere štednje. U tim merama štednje glavne žrtve su Ministarstvo obrazovanja i tehnološkog razvoja i Ministarstvo kulture. Dakle, ja ne sumnjam da će finansiranje ove ustanove moći da se obezbedi iz dodatnih 2% PDV koji ide na udžbenike i na nabavku nastavnih sredstava i na nabavku kompjutera i kompjuterske opreme. Sigurno će ta dva posla pokriti te pare, a da li je to u skladu sa politikom koju propagira i ova vlada i koju mi želimo ovde, puni smo bili slatkih reči o studentima, o kvalitetu obrazovanja, o obrazovanju kao ključnoj osnovi neke bilo kakve relevantne i dugotrajne promene. Ja bih očekivao da oni koji su ovaj zakon predložili, a koliko sam razumeo iz današnjeg sastanka na odboru, to je još od prošlog saziva usvojena ideja i sprovedena i očigledno se sprovodi to obrazovanje. Za 30 studenata se formira nova obrazovna institucija, visokoobrazovna institucija, 30 studenata. Zar je nemoguće napraviti akademski program u okviru već postojećih akademija univerziteta, ili već kako se zovu, fakulteta. Dakle, očekivao bih da oni koji su podržali ovaj zakon u novom kontekstu dobro razmisle o tome kakve su posledice ovakvog, da tako kažem, inflacije novih institucija i da li je to u skladu sa novom propagiranom politikom koju zagovaraju i da pokažu u tom trenutku jednu vrstu zrelosti i odgovornosti i kažu – ovo je bilo u redu do juče, ali u novom kontekstu ovo više nije u redu. Dakle, pozivam sve one koji će svojim glasom podržati ovaj zahtev, da pobede svoj strah od institucija koji zapravo glasaju ili zazor ili oprez prema BIA i ostalim drugim organizacijama i institucijama koje se bave nacionalnom bezbednošću i uskrate im jedno pravo koje mislim da im apsolutno u ovom trenutku ne pripada. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jadranka Joksimović. Izvolite.
Zahvaljujem. Zaista je neverovatno da slušamo ovakve analize potrebe za donošenjem ovakvog amandmana. To je diletantizam prvog reda i prve vrste. Zaista sam fascinirana poslanika DS koji su se usudili da se jave i da ovakav amandman brane na ovakav način, to je zaista diletantski. Pre toga trebalo je da proverite, diletant nije uvredljiv izraz ako ćete da reklamirate Poslovnik, on samo označava one koji se na amaterski način bave bilo čim. Ne morate uopšte odmah da se reklamirate, kako vam lepo stoji ti Poslovnici, Poslovnici poslanicima i to diletantima. Sad vidite ovako, ja uopšte nisam razumela zašto niste se prethodno konsultovali sa jednim od vaših zaista izuzetnih članova, koga ja poštujem kao člana svog odbora, odbora kojim predsedavam, gospodina Šutanovca? Mi smo bili u poseti BIA negde 2. jula ove godine i gospodin Šutanovac kao i drugi brojni članovi opozicije su bili u nadzornoj poseti, a bila je i edukativna poseta, pre toga prethodila joj je BIA. Jedna od stvari koji je tadašnji direktor BIA, gospodin Nebojša Rodić, predočio poslanicima jeste bila osnivanje, odnosno predlog za osnivanje Akademije za nacionalnu bezbednost. Predočio nam je razloge i argumentaciju zbog koje smo mi kao članovi odbora, pa i vaš član koji ne znam da li je u sali, zaista ne volim da pominjem nikoga ko nije tu, ali prosto moram da se pozovem s obzirom da je on član vašeg poslaničkog kluba, izneo veoma pozitivne i konstruktivne primedbe, ne samo primedbe nego i pitanja i konstatacije vezane za potrebu osnivanja ovakve akademije, posebno s obzirom na činjenicu da je bio na visokoj dužnosti iz oblasti nacionalne bezbednosti u prethodnom periodu, pa sam smatrala između ostalog da vi vrednujete stav čoveka koji je bio ministar odbrane, jedan od najvažnijih ministara u vladi koju ste vi vodili. Mislila sam da je to normalno. S druge strane, očekivala bih, pošto ste vi ozbiljna poslanička grupa da je gospodin Šutanovac tom prilikom, zaista ne govorim ništa, zaista afirmativno govorim u njemu u ovom trenutku, ja bih očekivala da je izneo ovako ozbiljne stavove i ovako ozbiljnu argumentaciju koju ste vi, kad kažem ozbiljnu zaista pod znacima navoda, izneli danas povodom osnivanja Akademije za nacionalnu bezbednost. Pretpostavljam da je on jedan od ljudi koji u vašoj poslaničkoj grupi o tome zna dosta i zaista sam mislila da ću čuti nešto od onoga što je on tada govorio u poseti BIA. Uopšte nisam razumela da je to toliki problem. Dalje, sama priča oko Akademije za nacionalnu bezbednost koja je obrazovana uredbom Vlade kao visokoškolska ustanova, specijalizovana je za, citiraću – obavljanje delatnosti visokog obrazovanja u oblasti nacionalne bezbednosti. Moram da napomenem da to nije jedina visokoškolska ustanova koja je specijalizovana za određene programe. Podsetiću vas da postoji Vojna akademija, da postoji Kriminalističko-policijska akademija. Kao predsednik Odbora, u potpunosti podržavam, a to su, opet ponavljam, članovi Odbora konstatovali u poseti BIA, i pozdravljam osnivanje i rad ove akademije, uvažavajući specifičnosti ove profesije. Za razliku od onih koji su rekli da špijuni školuju špijune, meni je zaista žao da se na tako, inače špijun, da li ste hteli u pežorativnom smislu da upotrebite, da li je to pežorativan izraz za one ljude koji zaista veoma težak i odgovoran posao, koji se odnosi na zaštitu nacionalne bezbednosti u najširem smislu koji nacionalna bezbednost danas podrazumeva, da li ih tako tretirate? Ako ih tako tretirate, zaista vas pozivam na jednu od otvorenih sednica Odbora za kontrolu službi bezbednosti, da vidite o kakvim se ljudima radi i da je to zaista jedna od elita ovoga društva u pogledu i obrazovanja i posvećenosti i patriotizma prema svojoj državi i prema svima nama, kao građanima. Zaista sam neprijatno iznenađena načinom na koji vi razgovarate o ljudima koji se bave nacionalnom bezbednošću. Dobro, to je verovatno pokazatelj jednog opšteg pravca, jednom magistralnog puta vaše politike koja je, kako ste vi rekli, jedno vreme vodila Srbiju u dobrom pravcu. Evo, vidimo kako je vodila Srbiju na taj način da danas, posle godinu i po dana od izbora, moramo da saniramo sve one katastrofalne, neću da upotrebim neki težak izraz da ne bih ovde bila prozvana za neke teške reči, stvari koje ste uradili u prethodnom periodu. Ako mislite da akademija za bezbednost nije ustanova od posebnog interesa… (Predsedavajući: Gospođo Joksimović, samo momenat, molim vas. Molim vas da se ne obraćate narodnim poslanicima.) A kome se to obraćamo, oprostite? (Predsedavajući: Vi govorite u Skupštini, o amandmanu.) Obraćam se u množini poslaničkoj grupi, oprostite, molim vas. Gospodine predsedavajući, molim vas da se skoncentrišete i pažljivo slušate na koji način se obraćam poslanicima. Dakle, na ovoj akademiji, između ostalog, izučavaće se i operativna tehnika, metode rada sa živim izvorom, molim vas da ovo pažljivo slušate, ovo bi trebalo da pokaže koliki ste diletanti, operativna tehnika, metode rada sa živim izvorom, psihologija u operativnom radu. Psihologija u operativnom radu, to je za ove špijune, kako ih neznalice nazivaju, koji se ne izučavaju ni na jednom fakultetu, koji vi spominjete. Napomenuću, pošto je neko to pitao, očigledno niste obavešteni, da je akademija, u stvari ne znam kakav je tačan naziv, FBI najprestižnija institucija za obrazovanje kadrova iz nacionalne bezbednosti u SAD. Sa druge strane, kao jednu komparaciju, koju takođe možemo da pomenemo ovde, pre 10-ak godina osnovana je Diplomatska akademija u Ministarstvu spoljnih poslova. Tada nije bila SNS na vlasti. Ja sam tada, kao student političkih nauka i smera za međunarodne odnose, mislila da je ona bespotrebna. Znate, posebne oblasti života, kao što su i diplomatija i nacionalna bezbednost, nose jednu specifičnu i institucionalnu kulturu i zahtevaju jednu posebnu socijalizaciju u okviru institucija i, i te kako, ima smisla osnivati akademije za ovako specifične oblasti i polja delovanja u državnoj upravi. Način na koji je to urađeno, nisam ni jednog trenutka videla da je na bilo koji način prekršena bilo koja odredba ili procedura koja bi definisala okvire rada jedne visokoškolske ustanove i rezultate koje će polaznici, odnosno oni koji budu studirali na ovim, zaista se nadam prestižnim, u budućnosti, visokoškolskim ustanovama, dobiti i nadam se da će oni biti u punom kapacitetu i u punoj meri u službi svoje države na najbolji način, a ne na onakav kakav vi predstavljate i kakav je zaista pokazatelj jedne, ne znam zaista koju reč da upotrebim ali, čini mi se jedne prilično nevrednujuće na pravi način percepcije društva u kome živimo i potreba koje nam budućnost nosi. Ali, to je već odgovornost vašeg političkog promišljanja i možete da nastavite sa tim. Verujem da će to ići, svakako, u korist onih koji razmišljaju dobro svojoj zemlji, pre svega SNS. Hvala vam.
I dalje stojim na stanovištu da je ministar zadužen da brani zakon, da svaki poslanik ima pravo da iznese svoje viđenje ovog zakona, pozitivno ili negativno, bez obraćanja poslanik – poslaniku. Tako je Poslovnikom predviđeno. Prema tome, molim vas, svi imate pravo i u pozitivnom smislu i u negativnom smislu da govorite o amandmanu, ali bez direktnog obraćanja poslanik – poslaniku. Znači, po redosledu prvo, pa ću onda da poništim listu. Prvo, Srđan Milivojević, dr Dragoljub Mićunović, Srđan Miković, Janko Veselinović i Momir Stojanović. Sada ću poništiti listu, pa se prijavite za povredu Poslovnika. Za povredu Poslovnika, prvo Borislav Stefanović, pa Miljenko Dereta.
Gospodine predsedavajući, povređen je član 107. Poslovnika. Morali ste reagovati, ne zbog toga što neko kolege naziva diletantima kada predlaže amandman, što je njihovo ustavno, zakonsko i poslovničko pravo, već što to čini na način kao da se nalazi ovde pred nama predstavnik izvršne vlasti, koji je došao iz BIA, da brani BIA od Skupštine, u kojoj je poslanik. Naš poslanik, predsednik Odbora, brani BIA i sistem bezbednosti od kolega poslanika koji podnose amandman na to da nam na mala vrata ne uvaljuju kukavičije jaje svim građanima ove zemlje i našem obrazovnom sistemu. Kada na to ukažemo, to ne valja i hajde da pričamo šta je DS uradila Srbiji u zadnjih ne znam koliko godina. Hajde da pričamo šta su oni uradili Srbiji od 90-ih godina. (Predsedavajući: Molim vas da govorite samo o povredi Poslovnika.) Povreda Poslovnika je u tome što je [[Zoran Babić, s mesta: To je replika.]] Nije replika. To će tek da bude. Dakle, povreda Poslovnika je u tome što je poslanika na uvredljiv način, koristeći kolokvijalni izraz koji, sam po sebi, nije uvredljiv, ali je uvredljiv kada se stavlja u kontekst podnošenja amandmana. Ako smo podneli amandman, po njenom mišljenju, mi smo diletanti. Vi tu morate da reagujete. Ne možete da dozvolite da ona nama drži predavanje zašto mi ne smemo ovakve stvari, jer mi to ne razumemo, a ona je to naučila na doktorskim studijama u velikoj Srbiji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta, povreda Poslovnika.
Povređeni su čl. 107. i 27. Dakle, molio bih vas da ujednačite kriterijume. Kada se upotrebljava reč diletant, ona je prvi put u ovoj skupštini upotrebljena kada ju je upotrebio predsednik naše poslaničke grupe Čedomir Jovanović, govoreći o kompetencijama prvog potpredsednika Vlade za pitanja bezbednosti. Zbog toga je dobio opomenu i oduzeta mu je reč. Tada smo pokušali da objasnimo, koristeći Vujaklijin rečnik, da to zapravo nije uvredljivo ako se upotrebi u kontekstu koji nije uvredljiv. Ono što je uvredljivo bilo u ovom izlaganju gospođe iz vladajuće koalicije jeste, između ostalog, što je ona poslanike nazvala neznalicama. Dakle, to je apsolutno uvredljivo i morali ste na to da reagujete. Molim vas da se ubuduće dogovorimo da li je reč diletant prihvatljiva, jer onda ćemo se jako često častiti tom rečju, ili je ona uvredljiva i zaslužuje opomenu. Ako je to uvredljivo, ja molim da budete konsekventni u tome, onda zbog višestruke upotrebe te reči, gospođu kaznite višestruko. Hvala.
Pojam reči diletant, da li je to uvredljivo ili ne, mislim da to ne mogu da tumačim i neću da tumačim. Sigurno da mnogo zavisi od toga u kom kontekstu se to kaže. To treba tako posmatrati. Zaključio sam da ona nije imala nameru da uvredi bilo koga, nego je jednostavno govorila o potrebi dopune ovog zakona, kako jeste. No, vi imate pravo da se izjasnite u danu za glasanje. U danu za glasanje ćemo se izjasniti. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, povreda Poslovnika.
Poštovani predsedavajući, javljam se povodom člana 109, a u vezi sa članom 107. Smatram da ste povredili Poslovnik Narodne skupštine, jer se jasno u članu 109. kaže da se opomena izriče narodnom poslaniku ako koristi uvredljive izraze. Činjenicom da vi smatrate da reč „diletant“ u skupštinskoj govornici nije uvredljiv izraz, vi uvodite nova pravila u ovoj skupštini. Šta bi onda bio uvredljiv izraz ukoliko bi se kolege na ovaj način obraćale jedni drugima? Srpska napredna stranka, znamo to, uvek koristi alibi politiku i danas umesto razgovora o temi, a danas je na dnevnom redu zakon o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, gde govorimo o olakšicama za studente u sticanju svojstva budžetskog studenta, govorimo o tome da su poslanici određene stranke diletanti. Vi prelazite preko toga bez opomene. Da li se vi plašite navedene poslanice, bivše glavne i odgovorne urednice lista „Velika Srbija“ ili se plašite kao poslanice čiji je predsednik gospodin Vučić, pa zbog toga ne smete da joj izreknete opomenu. Siguran sam da biste meni ili bilo kome od kolega za to izrekli opomenu i vi i predsedavajući u ovoj skupštini. Dakle, ovo je diktatura na delu. Vi se plašite.
Ne znam kako da vam dokažem da se ne plašim. Nemojte, molim vas. Toliko puta je bilo slučajeva da sam trebao izreknem opomenu, pa nisam izrekao. Pokušavam da imam neki kriterijum. Jedino kada poslanik, što se kaže, zastrani, jedino tada. To je jedino moje merilo. Nisam tumačio ni u pozitivnom ni u negativnom smislu reč „diletant“. Ne bih hteo da zauzimam stavove oko toga i stvarno pojam reči „diletant“ stvarno zavisi u kom kontekstu se ona kaže. Vi imate pravo da se izjasnimo u danu za glasanje. Da li želite da se izjasnimo? (Janko Veselinović, s mesta: Da.) Dobro, izjasnićemo se u danu za glasanje. Reč ima narodni poslanik Žarko Korać, povreda Poslovnika.
Član 107. Samo sam hteo da kažem da na ovakav način ne vredi razgovarati. To što neko traži da se jedna viša škola koja je inače praktično već počela sa radom i koja je osnovana bez javne diskusije. Uobičajeno je kada se osnivaju fakulteti i bilo koja visokoškolska institucija da se organizuje javna rasprava. Naravno, argument bi mogao biti da se radi…
Gospodine Korać, da li ste reklamirali povredu Poslovnika?
Da, hajde odmah ću to reći. Mislim da vređati ljude koji osporavaju… I naša poslanička grupa je tražila da se izbriše, da se na ovakav način ne upakuje ovaj predlog zakona, da imamo dve potpuno različite stvari. Prividno se radi o obrazovanju, a radi se o dve zaista različite stvari. Umesto da mi koji želimo da glasamo za povećanje broja ispitnih rokova i smanjenje bodova potrebnih za upis, i to smo detaljno obrazložili sa onim vremenom koje smo imali kao poslanička grupa, vi nas dovodite u situaciju da treba da glasamo za osnivanje jedne više škole koja inače, kako bi rekao, protivreči karakteru obrazovanja uopšte. Ne znamo koja je bila preka potreba, zašto je između osnovnog i srednjem umetnuto.
Ne vidim u čemu je povreda.
Način na koji se govori da se diskvalifikuje. Ima prava negativno, naravno da ima negativnog.
Razumem ja vas, ali ne razumem u čemu je povređen Poslovnik.
Poslovnik je povređen u načinu kako se govori o ljudima koji predlažu brisanje jednog člana zakona. Nadam se da vam je ova rečenica jasna.
Hvala. Stvarno nisam razumeo. Mislim da nije povređen u tom smislu.
Ne tražim da se izjasnimo o ovome.
Dobro. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, po replici.
Ja sam se javio po amandmanu.
Gospođa Lučić je prijavljena, ali nema pravo na repliku. Nije vas prozvala lično. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, povreda Poslovnika.
Gospodine predsedavajući, smatram da vi već u par navrata kršite odredbe člana 27. Poslovnika Narodne skupštine, jer vi ste dužni da se starate o primeni Poslovnika. Na stranu što ste davali kvalifikacije za sve one što ste svojevremeno kažnjavali, da su zastranili, bez obzira da li su govorili istinu i da li su citirali prvog potpredsednika Vlade, ali tad ste kažnjavali zato što je govorena istina da je BIA dala nalog za 89 optužnica. Dobro, to verovatno ne smemo da kažemo, inače se kažnjavamo. U svakom slučaju, ukoliko pravilno primenjujete Poslovnik, svaki podnosilac amandmana ima pravo da odgovori, jer on je predlagač toga o čemu odlučujemo. Ovo trenutka raspravlja se o amandmanu koji je, između ostalog, podnela i gospođa Lučić i obrazlagala ga. Ukoliko je neko dao bilo kakvo mišljenje o tom amandmanu, a bilo je govora o tom amandmanu, normalno je da kao i predstavnik Vlade kada odgovara na predlog zakona i predstavnik predlagača amandmana ima pravo da odgovori. To stoji u odredbama Poslovnika. Zato nemojte da ne dozvoljavamo pravo da svako govori u okviru, čak trebalo bi i da ne bude ograničeno vreme, ali hajde u redu, neka bude dva minuta po pitanju replike. Ovoga trenutka je gospođa Lučić predlagač amandmana, jedan od predlagača, ona ima pravo da obrazlaže sve dok je potrebno.
Daću reč gospođi Lučić, replika.
Zahvaljujem. Javila sam se zato što sam ja pored mojih kolega ta poslanica koja se usudila da podnese amandman na Predlog zakona. Mene rečnik koleginice koja misli da treba da posedujemo ne znam kakvu hrabrost da se usudimo da podnesemo amandman ne čudi, jer ovde sam kao poslanik prisustvovala kada ministar pravde preti poslanicima krivičnom odgovornošću. Ja sam bila poslanik Narodne skupštine Srbije i devedesetih godina. Dve stranke koje su danas vladajuće i čine većinu bile su i tada. Tada kada bi se poslanik DS usudio da nešto kaže, on je bio izdajnik. Danas tu izdajničku politiku prema, pre svega, modernizaciji i evropeizaciji Srbije vodi vladajuća koalicija ove dve stranke, ali oni ne mogu da funkcionišu bez neprijatelja. Sada to više nisu ni NATO, ni EU. Sada je to DS. Šta god da uradimo, kažemo, to mora da se kriminalizuje. Pazite, kriminalni čin je i podneti amandman. Kritikovati mere Vlade je sramota. U takvom demokratskom poretku danas reformišemo i modernizujemo Srbiju. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Jadranka Joksimović, replika. Nisam dao gospođi Jadranki Joksimović repliku na povredu Poslovnika. Sada ona ima pravo replike na izlaganje gospođe Lučić.
Izvinjavam se, pa valjda imam pravo na bar četiri replike? (Predsedavajući: Ne.) Nemam. Baš šteta. Da vidimo prvo šta kaže gospodin predsednik poslaničke grupe. Ne znam ni čiji ste predsednik? Kaže da sam bila svakako… (Poslanici Demokratske stranke dobacuju s mesta.) Da li možete da opomenete narodne poslanike? Znam da su oni raspoloženi i vidim da su lepo raspoloženi, ali verovatno do kraja sednice neće biti toliko lepo raspoloženi. Gospodin Stefanović, evo, prozvaću ga da bi imao pravo na repliku, kažeda je uvredljiv izraz diletant. Moram da vam kažem sledeće. (Poslanici Demokratske stranke dobacuju s mesta.) Da li možete da umirite narodne poslanike, jer ne čujem ni samu sebe? Hvala vam. Dakle, diletant znači nestručnjak, amater ili laik. Ja sam više puta za samu sebe rekla u pojedinim oblastima da sam diletant i laik i da zbog toga, uz ogradu zbog sopstvenih granica znanja u određenoj oblasti, ne mogu da budem do kraja sigurna. Ako se govori o kolokvijalnoj upotrebi izraza diletant, opisuje se nestručno, nepravilno, neispravno ili površno delovanje. Argumentacija koja je upotrebljena od strane poslanika Demokratske stranke koji su podneli ovaj amandman se može kvalifikovati kao nepravilno, nestručno ili površno delovanje u podnošenju amandmana. Ako i to nije jasno, ako je i to povreda i uvreda ličnosti i prava na znanje, kao što reče jedna od poslanica ovde - usudila se da podnese amandman, ne zbog neke hrabrosti, tačno, usudila se, već zbog pomanjkanja znanja i to je, takođe, dakle, ne hrabrost. Od čega se vi plašite? Vi ste narodni poslanik kao i ja. Kakva je to argumentacija? Drugo, kažu – ja sam bila urednik „Velike Srbije“, glavni i odgovorni. Zamislite, molim vas, ja sam bila zamenik urednika i potpisujem svaki tekst koji sam i onda napisala i stojim uvek iza svojih reči apsolutno jer, za razliku od vas i većine, uvek sam mislila svojom glavom. Pa i ti tekstovi su odudarali od te magistralne linije tada Srpske radikalne stranke i tako da sa ponosom mogu da budem dosledna, za razliku od vas. Uopšte nemam problem sa tim, jer znam da ljudi dugo pamte. (Predsedavajući: Vreme.) Ako mogu samo još jednu stvar da kažem? Dilentatizam…
Vreme, gospođo Joksimović. Moram da vas podsetim na član 107. stav 2. Na sednici Narodne skupštine nije dozvoljeno neposredno obraćanje narodnog poslanika drugom narodnom poslaniku, korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica. Govorim samo o ovom prvom delu neposrednog obraćanja. Molim vas, ako želite da sada mi ovde razvijemo jednu nekonstruktivnu atmosferu, neprijatnu, vi možete tako da nastavite ili da napravi pauzu. Meni je jako neprijatno, moram da vam kažem. (Jadranka Joksimović, s mesta: Povreda Poslovnika.) Narodni poslanik Jadranka Joksimović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Reklamiram povredu Poslovnika član 109. stav 4. „Ako prekida govornika u izlaganju ili dobacuje, odnosno ometa govornika ili na drugi način ugrožava slobodu govora“. Vi ste trebali da izreknete opomenu narodnim poslanicima koji su za sve vreme moje replike dobacivali, vikali, neučtivo se i neprimereno obraćali intonacijom koja je mene bitno ometala u mom izlaganju. Molim vas da izreknete opomenu narodnim poslanicima.
Molim vas, uopšte ne prihvatam sugestije o načinu ponašanja predsedavajućeg. Kome ću i kada izreći repliku, mislim da je stvar predsedavajućeg. Molim vas da ne vršite pritisak na mene u tom smislu. Vi možete da tražite, ako smatrate da je povređen Poslovnik, da se u danu za glasanje o njemu izjasnimo. Jadranka, da li tražite da se izjasnimo u danu za glasanje?
Jel nećete da ih opomenete?
Ne.
Tražim onda.
Narodni poslanik Zoran Babić, pravo na repliku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, žao mi je što prisustvujete ovakvim stvarima i jednom silovanju demokratije, ali ono što je činjenica jeste da u Srbiji ne postoji više ni jedna politička opcija i ni jedna politička stranka koja je sveta krava. Kada se vrši demistifikacija te svete krave, odmah se spočitava da smo ušli u diktaturu. Diktatura je ono što je bilo u prethodnim sazivima, kada se za četiri godine na prste jedne ruke moglo izbrojati koliko je puta dozvoljena replika u ovom domu Narodne skupštine, koliko puta je bilo dozvoljeno javljanje po Poslovniku, a da ne rizikujete opomenu ili udaljenje sa sednice. Mislim da je diktatura pokušaj kolega narodnih poslanika da pritiskom na ovaj dom ne dozvole koleginici da govori o amandmanu. Niko ovde nije rekao da ne sme ili sme da amandman uputi u skupštinsku proceduru. Kako shvatate ili kako želite da shvatite, mene se zaista to ne tiče. Pažljivo sam pratio sve što se dešavalo u prethodnih desetina minuta. Niko nije rekao – ne možete da podnesete amandman. Koleginica Joksimović može s pravom da se pita za stručnost i voleo bih da me koleginice ubede u stručnost oko bezbednosnih agencija i bezbednosnih struktura i zbog čega takav amandman i njihovo mišljenje ne može da dobije epitet nestručnosti, površnosti i amaterizma, ali ne možete spočitati i ne možete ograničiti debatu. To vreme je prošlo. Iz diktature smo izašli u maju mesecu 2012. godine.
Prelazimo na raspravu po amandmanima. (Borislav Stefanović, s mesta: Ja sam se javio za reč.) Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, mislim da je šef poslaničkog kluba Demokratske stranke trebao da dobije reč pre mene, ali pošto ste reč dali meni, ja ću vam nekoliko stvari kazati o ovom amandmanu koji vi tako grubo odbijate. Dame i gospodo narodni poslanici, ali pre svega građani Srbije, ovo slovo zakona po svojoj formi, po svojoj suštini, a pogotovo po načinu na koji se donosi je najbolji dokaz i paradigma da mi zaista ne živimo u zemlji puzajuće diktature. Ovo je dokaz da je Srbija postala zemlja galopirajuće diktature u kojoj su jahači apokalipse ponovo osedlali strah i ponovo zalivaju drvo straha, neguju i održavaju da ponovo buja onako kako je bujalo devedesetih godina. Šta ne valja u ovom slovu zakona i zašto Demokratska stranka traži da se ovo slovo zakona izbriše? Ne valja to što vi od Demokratske stranke, stranke slobodnomislećih ljudi, očekujete bezpogovornu poslušnost za vaše političke eksperimente i za uvođenje diktature u Srbiji. Ja sam se usuđivao da kritikujem tiraniju i diktaturu i kada je tiranija ućutkivana prigušivačima. Ja sam se usuđivao da kritikujem tiraniju i diktaturu i kada je drvo straha zalivano krvlju Ivana Stambolića i Slavka Đuruvije i krvlju aktivista Otpora. Pa, ne mislite valjda da ću sada da ćutim kada donosite ovakav zakon, gde formirate akademiju za bezbednost pri BIA? Pretorijansku gardu pravite novih diktatora. To je obeležje diktature, ako niste znali. Svaki diktator želi sebi da ima svoju pretorijansku gardu i želi za sebe nadimak koji niko nije imao kroz istoriju – Generalisimus Staljin, Kralj Luj Sunce XIV, Maršal Broz, Alek Veličanstveni i ostali, ali moram da vam kažem nekoliko stvari kada je reč o amandmanu. Amandman Demokratske stranke s neshvatljivom lakoćom odbijate. Ne želite čak ni da raspravljate o njemu. Nama spočitavate da smo diletanti. Lično meni ste u raspravi u načelu kazali da ja kao diplomirani inženjer poljoprivrede za stočarstvo ništa o ovome ne treba da znam. Sigurno znam više od priučene kafe kuvarice iz časopisa „Velika Srbija“, verujte mi. Mnogo više znam. Moram da vam kažem i još nešto. Znam više i od onih koji odlaze u BIA da popiju kafu i da izvade listinge razgovora ko s kim od narodnih poslanika razgovara. Sigurno znam više o bezbednosti. Kada smo raspravljali o zakonu u načelu i danas, kazali ste nam da smo diletanti i da ja kao diplomirani inženjer poljoprivrede ništa ne znam. To mi je rekao mašinski inženjer, koji je rekao da i on ništa ne zna, ali je predao amandman koji je prihvaćen. To dovoljno govori o kvalitetu zakona i o podnosiocu amandmana koji je prihvaćen. Moram da vam kažem – svaka diktatura počinje atakom na univerzitet. I prošli put ste diktaturu devedesetih godina otpočeli atakom na univerzitet, najsramnijim Zakonom o univerzitetu koji je donet od kad u Srbiji postoji univerzitet. Nakon toga ste doneli još jedan sramotniji Zakon o informisanju. Da li treba da vas podsetim ko je bio kreator tog zakona i ministar informisanja? Aleksandar Vučić. Danas ponovo atakujete na univerzitet. Šta ste uradili sa jučerašnjim Vučićevim samodoprinosom za Štros Kana i Guzenbauera? Prvo po platama univerzitetskih profesora, to je odlika diktature. Ako niste svesni da Srbiju vodite u diktaturu, poslušajte reči stranih ambasadora na koje se tako dobro pozivate. Kako vam je nalupao aplauz po obrazima Majkl Devenport? Da istrage sprovodite isključivo po tabloidima, a ne u institucijama sistema. Još vam crveni obrazi, nažalost ne od srama, nego od aplauza koji ste dobili. Na kraju, ako će ova akademija za bezbednost da se svede na princip „cash&cary“, plati i nosi, gde će samo pretorijanska garda Aleka veličanstvenog da studira i usavršava, ako ćemo za 30 godina imati 900 agenata i špijuna, ako će svaki narodni poslanik imati svog Aleksu Žunića, a ovi iz opozicije i po tri, da li je to diktatura ili nije diktatura? Veoma cenim rad ljudi iz BIA koji su radili na poslovima suzbijanja terorizma i organizovanog kriminala, koji su se trudili da uhapse Stanka Subotića koga ste vratili u zemlju. Da li će on da bude gostujući predavač na univerzitetu? Ima toliko toga da kaže polaznicima. Obavezno da im uvedete muzičko i pesmu od Bajage „Pada Vlada“. Na kraju, kada nam kažete nešto o univerzitetu i Zakonu o univerzitetu, molim vas da prvo vi stručnjaci, apostoli pravde, vi sveznajući ljudi naučite kako se koristi glagolski oblik reči „treba“. Da ne bude – trebali smo, trebali ste, jer to nekome ko teži da bude avangarda Srbije priliči. Da se ne kaže – zakon je „dono“. Za kraj, istine radi ovaj politički eksperiment sa uvođenjem akademije za bezbednost nema kontinuitet sa prethodnom vladom. Ovo je politički eksperiment vladajuće stranke SNS. Tačno je da u Srbiji nema svetih krava. Nikada ih nije ni bilo, ali je problem što Srbiju pretvarate u kravu muzaru na izdisaju ovakvim zakonima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, SNS nikada nije krila dubinu krize u kojoj se nalazimo, nikada se nismo stideli mera koje predlažemo, ali ne možemo i nećemo prihvatiti slobodno tumačenje onih kojima, Bogu hvala, građani Srbije su okrenuli leđa još u kampanji straha, terora i diktature iz 2012. godine. Građani su okrenuli leđa onima koji su i kada se formirala ova vlada govorili da će biti hiperinflacija, da će biti nestašice hleba, mleka, ničega, zemlja staje, propada, gotovo je, kojima hvala Bogu ne veruju ni sada kada ponovo terorom, strahom pokušavaju da se vrate na staze na koje neće moći da se vrate. Problem kod Stanka Subotića nije problem što je vraćen i uveden u institucije sistema da mu se u institucijama sistema sudi i osudi, a ne želim da komentarišem ni kako ni šta će biti, jer nemam pravo, ali je problem u onome što će Stanko Subotić i što Stanko Subotić govori kome je morao u preteklih 12 godina da daje novac i da plaća reket. Što se tiče nekih nadimaka, generalisimusa ili već ne znam ni ja kako, u želji za vređanjem, ne znam koga su u ovoj zemlji u 12 godina tako slavodobitno i tako zaljubljeno zvali Džordž Kluni, pa im to nije smetalo. Što se tiče tih slobodomislećih stranaka, slobodomislećih ljudi, ova sala je prepuna, i tu na uglu i gore sede neki ljudi slobodomisleći koji su dobili pedalu iz slobodomisleće stranke.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika. Zatim reč ima narodna poslanica Jadranka Joksimović.
Od jedne takve pedale gospodine Babiću, vi postadoste stranka. Da ne pričam sada ko je okretao pedale, nije zgodno. Druga stvar, mislim da je nekorektno što smo ušli u ovu raspravu na ovaj način. Po običaju vladajuća stranka nema pojma šta da kaže na vrlo jasno, konkretno i stručno postavljeno pitanje od strane onih koje su birali građani, koji Bože moj nisu niti će raditi u BIA. Izvinjavamo se što nismo stručni, vama inženjerima i ostalima koji ste BIA videli u maju ove godine i to iznutra. Isto tako se ne izvinjavam za ono što molimo i tražimo, da ne pravite ćebe bezbednosno i kamuflažu nad onim što je normalno da se izađe u susret našim studentima da mogu da se upišu sa 48 bodova za šta smo svi ovde danas, time što uvodite jednu potpuno novu instituciju uz potpuno neistinitu priču. Da isto postoji u Kvantiku i u Ministarstvo spoljnih poslova Srbije. Nije tačno. To su kursevi od nekoliko nedelja i nisu u sistemu nacionalnog obrazovanja. Ako ne verujete nama pitajte ministra. On će potvrditi. Šta ćemo sada? To je razgovor kakav želimo da vodimo. Objasnite nam zašto postojeće institucije ne zadovoljavaju potrebe sistema bezbednosti. Niste nam objasnili osim psihologije, ako sam dobro razumeo, praćenja. Zar ćete vi da objašnjavate ikome šta je psihologija praćenja? Molim vas, imate li malo obzira? Imajte bar malo obzira. Kažem vam da ono što je sigurno, da izrazi kao – silovanje demokratije nisu za ovu salu. Čini mi se da nisu. Uvažite ovaj apel kao i to da ne treba da merimo šta je diktatura, šta nije diktatura, jer to svaki građanin danas vidi šta radite u Srbiji.
Reč ima narodna poslanica Jadranka Joksimović, replika.
Moja replika je proizvedena iz jednog elementarnog logičnog silogizma. Pošto je ovde pomenuta „Velika Srbija“ i pošto sam ja pomenuta kao neko ko je radio u „Velikoj Srbiji“, a onda je jedan od poslanika rekao – neće nam određivati kafe-kuvarica iz „Velike Srbije“, elementarni logički silogizam sa dve premise konkluzijom dovodi do toga da sam ja kafe-kuvarica. Pravo da vam kažem, nikada to neću smatrati uvredom. Nikada u životu nisam skuvala kafu, jer je ne pijem. Veoma poštujem i sve kafe-kuvarice i sve ljude koji na pošten način rade svoj posao i koji zaista imaju omraženi društveni status u zemlji u kojoj bi DS vodila zemlju. Toga se ne stidim i ovom prilikom pozdravljam sve kafe-kuvarice i zaista ih izuzetno poštujem i cenim. Neću se uvrediti zbog toga što me je ovaj gospodin ovde, kome ni ime ne mogu izgovorim, nazvao na taj način, ali kažem, uopšte se ne vređam. Još jedna stvar. Pošto kažete gospodine Stefanoviću, da smo videli BIA iznutra u maju, bili smo u nadzornoj poseti i dobili pohvale svih onih nadležnih i međunarodnih institucija i onih koje prate civilni demokratski nadzor nad sektorom bezbednosti, trebalo bi da znate da su se neki od vaših poslanika iz opozicije bolje snalazili unutra nego ja koja sam bila u nadzornoj poseti. To znači da ste imali neke, da kažem, intimnije kontakte sa onim što jesu bezbednosne agencije i što je legitimno. Ali, ne možete zbog toga prozivati one koji svoj posao vrše na veoma odgovoran i pošten način. Nije vam padalo na pamet u prethodnih 12 godina da uspostavite civilni i demokratski nadzor u meri u kojoj je to kroz parlament i kroz parlamentarni rad kroz odbore moguće, a sada i tu nalazite nekakve mane. Samo da vam kažem što se tiče diktature i što se tiče načina na koji se uvodi diktatura kroz osnivanje ovakvih školskih ustanova, CIA ima svoju „Investigejšn ekedemi“, Izrael ima svoju akademiju za bezbednost, pa pretpostavljam da su i oni zemlje diktature, ali to već recite njima. Hvala.
Narodni poslanik Srđan Milivojević, replika.
Replika. Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, legitimno pravo svakoga je da se prepozna da li je kafe kuvarica u BIA ili negde drugde. Imam visoko mišljenje i o kafe kuvaricama i o konobarima. Kakvo vi mišljenje imate o konobarima pokazali ste pre neki dan kada ste konobara iz Skupštine Srbije poslali iz ove Skupštine, isterali s posla i ostavili bez hleba zato što niste bili zadovoljni kako vas uslužuje. Ne mislim konkretno vi nego vaša poslanička zvezda u usponu. Nemojte govoriti nama kakav je naš odnos prema kafe kuvaricama i konobarima. Pogledate kako se ophodite prema zaposlenima u ovoj Skupštini. To je ogledalo bahatosti i diktature. Tako se diktatura manifestuje kada vam konobari smetaju u Skupštini Srbije. Kada govorimo o nekim drugim aspektima, nije naša skepsa prema ovoj akademiji od juče zato što mi vas ne volimo ili zato što vas mrzimo. Kad god nemate šta da nam kažete, kažete da nas je obuzela mržnja. Kada smo vam kazali da se mogu kupiti diplome, ali ne i znanje kako se može voditi ova zemlja, rekli ste nam baš to da nas je obuzela mržnja. Naše iskustvo kako je BIA izgledala za vreme vašeg prošlog mandata je prilično bolno, jer prošli put kada ste vladali ovom zemljom na strahu kada ste osedovali strah, znate li kako je izgledala BIA? Da li ste čuli za jedinicu za specijalne operacije prošli put kada je Tomislav Nikolić bio potpredsednik savezne Vlade, a Aleksandar Vučić ministar informisanja? Imali ste šalter gde vas je čekao činovnik u policijskoj uniformi, gde ste mogli da naručite ubistvo političkih protivnika, nezavisnih novinara poput Slavka Ćuruvije i danas bez i malo stida i srama predsedavate komisijom koja istražuju ubistvo Slavka Ćuruvije. (Predsedavajući: Vreme.) Tu dolazi naše nepoverenje prema vama.
Gospodine Milivojeviću, i vas molim da vodite računa o rečniku. Povreda Poslovnika, Milan Lapčević.
Gospodine predsedavajući, reklamiram član 106. koji kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda i član 108 – da se o redu na sednici Narodne skupštine stara predsednik Narodne skupštine odnosno predsedavajući. Izvinite, u zadnjih pola sata slušamo ovde ko je zadužen za BIA, ko treba da istražuje ubistvo Slavka Ćuruvije, ko je bio urednik „Velike Srbije“ i ne znam kog časopisa. Kakve to veze ima sa tačkom dnevnog reda? Šta mi iz DSS, LDP, URS i ostali koji smo pristojni i čekamo da pričamo o zakonu, gledamo čas ovamo, čas na drugu stranu? Ako je poenta priče da se prepucavaju koliko su jedni ili drugi upropastili Srbiju, kažite nam da izađemo, pa kada završite tu raspravu, da se vratimo u salu.
Gospodine Lapčeviću, u potpunosti vas podržavam i završićemo sa replikama. Nastavljamo po amandmanima. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović.
Neki smatraju da je ovo jedno tehničko amandmansko pitanje, ali amandman koji traži da se briše ovakva jedna institucija obuhvata obrazloženja zašto jedna takva ustanova nije potrebna. Međutim, ovo otvara mnogo šira pitanja i očigledno traži jednu interpelaciju, jednu javnu raspravu o bezbednosti i tajnim službama u ovoj zemlji. Srbija ima debelu tradiciju policijske države. Ako vam kažem da 55 godina je moj dosije punjen raznim službama koje su se menjale, u ovoj zemlji je policija imala u raznim periodima razne mogućnosti da hapsi koga je htela, da ubije koga je htela, da otera u logor koga je htela itd. Dakle, imamo jedno mučno iskustvo zemlje koje treba da se oslobodi policijskog okvira. Međutim, ovo je došlo kao odgovor na nedavnu demonstraciju odsustva bezbednosti u ovoj zemlji. Ako bi neko trebao da bude ciničan, rekao bih – verovatno ova akademija treba da pojača našu bezbednost, pa da sledeći put kada neki građani najave neki skup, miran skup, na šta imaju pravo po zakonu i Ustavu, onda nema bezbednosti, nesigurno je i ne može im se obezbediti ta sigurnost. Onda treba napraviti još jednu akademiju. Spadam u one koji imaju najdublje nepoverenje u policiju, najdublje moguće i zato sam uvek želeo da budem poslanik a nikada vlast. Policija, tajne službe pogotovo sumnjaju u svoje građane. Nedavno smo videli da su svi građani u Americi snimljeni. Oni smatraju da je svaki građanin sumnjiv. Pogledajte milione disijea u mnogim policijskim zemljama, u kojima mi takođe veoma lepo mesto zauzimamo. Koliko je građana prisluškivano, kontrolisano, ometano, spletkarilo se o njihovim životima itd. Građanin treba da ima duboko nepoverenje i kontrolu tih službi. Kao predsednik parlamenta SRJ predložio sam, radio sam na tome i izgradio Zakon o kontroli vojnih službi bezbednosti. Predsednik te komisije, na žalost pošto je došlo do smene vlasti, postao je potpredsednik jedne stranke koja ima i naslednike ovde i rekao mi je – nikada se ta komisija neće sastati. Kada su ubijana ona dva nesretna gardista nikada se komisija ovog parlamenta nije sastala da napravi anketni odbor da se to istraži. To brutalno ubistvo da bi se sakrile neke tajne tih službi te dvojice dečaka stoji na savesti i građana i službi, a pre svega tih organizacija. Kako je moguće da se sa jedne strane sve te službe u svojoj koordinaciji slože da ne mogu da obezbede jedan skup, da nema bezbednosti u ovoj zemlji? Svako se normalan hvali da mu je zemlja bezbedna, da svakome garantuje bezbednost. Ovde su zaključili da ne mogu garantovati bezbednost pa su se onda i drugi priključili da ni Papa ako bi došao ne može mu se garantovati bezbednost. Mi se hvalimo da ne možemo da garantujemo bezbednost, a službi bezbednosti koliko god hoćete. Svojevremeno u policijskoj državi koju neki hvale izdajnici, progonjeni bili su profesori, filozofi. Šta smo mi to mogli da izdamo i ko je od nas mogao da izda? Samo poverljive službe državne bezbednosti, jer one jedine poseduju tajne. Koju to tajnu ja mogu da kažem sem da otkrijem da je u nekoj knjizi neki stari filozof nešto rekao, a ove službe koje su to sve organizovale, koje su trebale da spasu i čuvaju Jugoslaviju nisu je sačuvale. Razdelile su se po raznim nacionalnim i drugim ključevima i nastavile su svoj posao. Prema tome, građani moraju budnim okom da paze šta to radi policija, javna i tajna pogotovo. Ta grabež da se imaju pod kontrolom službe bezbednosti uvek mi je sumnjiva. Kad god neko hoće da kaže, naš kolega je to želeo, da bude uporno ministar unutrašnjih poslova, strašno sam bio protiv toga. To je meni uvek sumnjivo, kad on hoće da raspolaže dosijeima, tajnama, moćima itd. Ovo što mi danas raspravljamo jeste ključno pitanje ljudskih prava. Nema ništa važnije ili preče od bezbednosti, od života čoveka. Pri tom, ako već hoćemo da upotrebimo taj izraz koji je ovde bio problematičan, diletantski, najgore je to što su one bile diletantske. Da li da stavljam na uvid ogromna tri toma mojih dosijea, pa neka se ljudi slatko smeju, tu su telefonski izveštaji, šta je ko rekao telefonom, i kada meni tetka iz Amerike tepa, oni smatraju – javio se špijun SAD, koji je šifrovanim jezikom njemu rekao to i to. A mogao je da pritisne dugme u Americi, pa da vidi ko je vlasnik tog telefona i da vidi da je to starica od 90 godina. Takva je bila elita te službe. Dakle, sumnjam u tu službu. Tražio bih rado da se raspuste sve službe koje do sada postoje, pa da onda, na ozbiljnim temeljima, vidimo pod kojom kontrolom građana koje mi ovde predstavljamo, dakle, parlamenta i drugih, se vidi šta rade te službe. Dakle, posednici tajni su najopasniji po jedno društvo i zato postoje, u odbranu ljudskih prava, sve te institucije koje predstavljaju građane koji traže pristup informacijama. Mogli ste da primetite da se društvo razvija u tom smeru, da te informacije sve manje budu tajne, a mi hoćemo sve više da od toga napravimo. Personalno nešto i znam, kako izgleda fakultet itd, koje su sve ambicije oko toga da se sada napravi neka akademija. Kada su nas, profesore, bez rešenja izbacivali sa Filozofskog fakulteta, što u civilu, što u uniformi, predstavnici Državne bezbednosti u ime Instituta za bezbednost, pokupili su sve knjige i slike iz naših kabineta, pošto su kao razbojnici obili kabinete, odneli u te institute, nikada to nisu vratili. Nikada nisam mogao, ni kao predsednik parlamenta, da dođem u taj institut i da kažem – čekajte, ovde su neke knjige dragocene za fakultet, vratite ih. Nemam poverenja u te službe. Gledao sam kako su učestvovali u raspadanju države. Prema tome, ne može to ući na mala vrata u obrazovni sistem. To ne može, pogotovo ne na ovaj način, da se to spoji sa jednim zakonom kojim se omogućava studentima, koji inače jako mnogo plaćaju svoje školovanje, koje bi trebalo da bude besplatno ili mnogo jeftinije, da lakše dođu do tih bodova koji im omogućavaju besplatno školovanje ili budžetsko, da u tom trenutku se uvali jedan ovakav problematičan zakon, a što je najgore, mimo kriterijuma koji važe za ostale studente koji moraju da polažu prijemne ispite, razliku od ovakve jedne grupe gde mogu ljudi, na osnovu svojih profesionalnih iskustava, da to rade. Dakle, bez ikakvih velikih debata ili rasprava, meni je žao što nekim kolegama smeta kada se pomene neka ovakva rasprava, jer to, zaboga, odlazi, gubi se vreme. Ne gubimo vreme. Ovo je pitanje sloboda u ovoj zemlji, pitanje onoga što smo deklarativno prihvatili kao vrednosti EU u koju želimo da uđemo. Prema tome, hteli ili ne hteli, biće rasprava dubinskih o tome kako izgleda bezbednost u ovoj zemlji, kako izgledaju njene institucije, kako izgleda sloboda građana, kako izgleda nezavisnost sudstva. Raspravljaće se o tome. Dajte da uredimo da bude što manje primedbi, a ne da odmah skačemo i da se pozivamo na to šta je ko nekad nekome bio. Na kraju da vas nasmejem. Ne biste nikad očekivali da u Hegelovoj knjizi „Enciklopedija filozofskih nauka“, on govori kako obični razum vrlo često i smešno greši. Kada dođe na pijacu građanka i ima sumnju da su kruške malo trule, koje će ona da kupi, a onda ona piljarica njoj odgovara – šta, moje trule kruške, a što je tvoja baka išla sa Francuzima pre 100 godina kada su Francuzi ovde okupirali, i počela o tome da govori. Nemojmo na taj način da polemišemo. Uđimo u suštinu jednog problema, a ovo se tiče ljudskih sloboda i kontrole tih službi koje poseduju tajnu – nema ko da ih kontroliše osim parlamenta. Zato je ta debata važna. Pridružujem se predlogu koji je dao gospodin Dereta, što je inače predlog DS, da se ovo briše i da povedemo jednu raspravu – kako izgledaju i kako treba da izgledaju obaveštajne službe. Hvala lepo.
Molim vas, ja sam dao redosled. Još jednom ću ponoviti, nemojte se džabe javljati. Zapisao sam. Redosled prijavljenih je: Srđan Miković, Janko Veselinović, Momir Stojanović, Saša Milenić, Ivan Jovanović, Marko Atlagić, Žarko Korać, Božidar Đelić i Olgica Batić. Nemojte se prijavljivati. Novi mogu, ali ovi stari nema potrebe, jer ne znam da li neko reaguje na povredu Poslovnika ili hoće repliku. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković. Izvolite.
Smatram da je ovaj zakon nedovoljno ozbiljno pripremljen. Trudim se da merim reči jer, evo, gledajte, samo od obrazloženja, sa jedne strane nema analize efekata zakona, za ovaj zakon navodno nije potrebno izvršiti analizu efekata zakona, s obzirom na to da se njime ne stvaraju obaveze za privredne i druge subjekte. Ni za koga se ne stvaraju obaveze. Kod sredstava za sprovođenje zakona kaže se da je već devet miliona 175 hiljada dato iz tekuće budžetske rezerve, a u sledećoj rečenici imamo neistinu. Ponavljam još jednom, u sledećoj rečenici očigledno imamo neistinu. Ukupan iznos finansijskih sredstava za obavljanje poslova akademije za 2014. godinu iznosi 36.230 dinara, a za 2015. godinu 39.930 dinara. Znači, to je 75.000 dinara za dve godine. Koliko to košta? Košta 75.000 dinara, to ste nam napisali. Očigledno nivo površnosti u ovom zakonu pokazuje da čak ni u nulama niste bili kadri da kažete koliko to košta. Ako košta stvarno 36.230 dinara, hajde da skupimo te pare, pa da ne tražimo iz tekuće budžetske rezerve, da to bude doprinos poslanika. Ukoliko je 36 miliona, onda to treba da stoji u Predlogu zakona. Otprilike, sa takvim stvarima se susrećemo u poslednje vreme vrlo često. U petak i u nedelju smo raspravljali o zakonu koji je praktično guralo nenadležno ministarstvo, Ministarstvo finansija, a bilo je nadležno Ministarstvo pravde, a po zakonu koji je predložen avgusta meseca. Sada pitam ministra – ako je Ministarstvo to koje je predlagalo Vladi ovaj zakon, a vidimo ko je došao da brani zakon, ispada da Ministarstvo samo ne želi da radi posao upravnog nadzora na ovoj visokoškolskoj ustanovi. Sami kažete – nismo mi za to, nego to treba da radi MUP, Ministarstvo odbrane ili ne znam koje ministarstvo. Nisam siguran da to treba raditi, pogotovo što Zakon o ministarstvima je jasan i Zakon o ministarstvima definiše šta treba da radi Ministarstvo prosvete, nauke i tehnološkog razvoja, a to znači da obavlja upravni nadzor u predškolskom, osnovnom, srednjem i visokom obrazovanju. Mi sada tu opštu odredbu na poseban način tumačimo i u ovim specifičnim oblastima to treba da radi neko drugi, a ne Ministarstvo prosvete. Zašto? Da li se plašite svoje nekompetentnosti ili ćemo nastaviti sa praksom da u ovoj državi stalno radi neko nečiji tuđ posao, a da ne radi svoj posao? Ja sam u ovoj sali bio kažnjen opomenom i novčanom kaznom zato što sam ukazao da BIA, praktično po njenom nalogu je podignuto 89 optužnica za organizovani kriminal. Nemam ništa protiv da BIA utvrđuje činjenice i da sa tim činjenicama obaveštava nadležne organe, ali ne može ona da daje nalog za podizanje optužnica. To smo utvrdili 26. avgusta između 16.20 i 16.30, imamo stenografske beleške, gde je od strane najpozvanijih to potvrđeno. To potvrđuje da ne postoji nezavisnost tužilaštva u Republici Srbiji, ako je to istina, a niko to nije ospori. Prošli put kada sam na to ukazao, novčano sam kažnjen, a ponovio sam istinu koja je rečena iz ovih klupa. Upravo zbog toga predlažem da kada razmatramo određeni zakon, odnosno, apelujem da zakon stigne nešto ranije, da vidimo da li sve to valja ili ne valja, da li treba popraviti. Verujte, mnogo dobronamernog sveta postoji i u opozicionim klupama koji mogu da vam pomognu. Mi smo danas usvojili amandman, znači sastavni deo Predloga zakona, gde stoji odredba da status nastavnika i saradnika, da je sporno da li će biti sa punim radnim vremenom na visokoškolskoj ustanovi, jer u amandmanu koji je postao sastavni deo teksta zakona i to stoji. Govoriću kada bude taj član, kada se bude razmatrao član 2, ali ukazujem na svu neozbiljnost i nedorečenost ovog predloga zakona. Apelujem - hajde da svako radi ono za šta je nadležan. Hajde da Ministarstvo prosvete vrši upravni nadzor, da ne pravimo veštačke akademije i visokoškolske ustanove i da nad tim praktično mogućnost uticaja imaju samo određeni segmenti izvršne vlasti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, koristiću vreme ovlašćenog predstavnika. Pokušaću u nekoliko minuta da ubedim poslanike vladajuće koalicije, pre svega poslanike SNS i SPS, da glasaju za ovaj naš amandman. Zašto? Mi tražimo da se ovim izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju, koji je prvenstveno stavljen u proceduru da bi se studentima omogućilo da budu na budžetu sa 48 bodova, uvodimo sasvim nešto drugo. O tom drugom ću pričati kasnije. O ovom prvom, dakle, svi poslanici DS dići će obe ruke da podrže predlog da studenti studentsku godinu mogu da upišu sa 48 bodova, jer u suprotnom bi to značilo novi teret za njih, za njihove porodice, otprilike 1000 evra godišnje, koji oni ne bi mogli da izdrže. Sa druge strane, poslanici vladajuće koalicije za sada, kako stvari stoje, imaju nameru da ovim zakonom na mala vrata ili kao kukavičije jaje ubace osnivanje akademije bezbednosti, koja će se baviti obrazovanjem inženjera za prisluškivanje ili, kako ćemo ih još nazvati, kako ih u narodu još zovu, ne bih čak ovog puta ni da koristim te reči, pošto želim da budem dovoljno uverljiv da ne glasate za vaš predlog, već za naš amandman. Zašto smatram da treba da glasate za naš amandman? Zbog činjenice da će kada stupe ove mere koje je Vlada juče usvojila, u stvari, ne bih rekao usvojila, nego je napravila jedan medijski kičeraj, u kome su bacali papire, smejali se ironično nad sudbinom građana, dakle, tim merama će biti uvedena obaveza da svaki građanin koji kupi samo kilogram ili kilogram i po hleba mesečno 60 do 70 dinara platiti za ovu akademiju. Od svake litre mleka građani Srbije će ubuduće 150 dinara mesečno da daju za ovu akademiju. Kada kupuju meso, u drugu kasicu će ubacivati mesečno 300 do 400 dinara za ovu novu akademiju. Zašto? Vrlo jasno, iz plana funkcionisanja ove akademije se vidi, deo je na Vladi već usvojen za ovu godinu, da će ona za naredne dve godine, uključujući i ovu godinu, koštati ovu državu oko 85 miliona dinara. Kada potpredsednik Vlade baca papire i ne dozvoljava službenicima, koje je usput on postavio, da putuju u Litvaniju, izvinjavam se građanima Republike Srbije što potpredsednik Vlade Republike Srbije ne zna koja zemlja predsedava EU. Moje izvinjenje u ime kluba poslanika DS, ali građani Srbije treba da znaju da će oni kada idu u radnju trebati da ponesu novac da plate vaš eksperiment sa školovanjem montažera za prislušne uređaje. Uvaženi ministre, razumem vaš položaj, tu ste mesec dana i lično smatram da ste imali nameru da izađete u susret studentima. Ne znam ko vam je pisao ovaj deo zakona. Vidim da je njegovu finalizaciju, finiš na taj predlog zakona dao gospodin Babić, čiji ste amandman prihvatili, gde se proširuje krug lica koja će moći da predaju na toj akademiji, pa čak i oni koji imaju dobro kriminalno iskustvo, jer je to verovatno jako bitno za one koji prisluškuju. Dakle, ministre, pozivam sada i vas da razmislite i da prihvatite naš amandman, da ne stavljate novi namet za studente i njihove roditelje. Dovoljno je, čini mi se, što će namet imati profesori univerziteta. Verujem da vi još niste sigurni kako će to preko kolena prelomiti prvi potpredsednik Vlade i da li će zaista ovaj namet koji se uvodi biti za profesore univerziteta, lekare, sudije, tužioce itd. ili će ko bude jači izuzeti svoje. Obično se to ranije tako dešavalo. Još jednom pozivam poslanike vladajuće koalicije da ne glasaju za zakon, odnosno, da prihvate naš amandman kojim bi se iz ovog zakona brisale odredbe o uvođenju ove akademije koja će koštati građane Srbije i onako niskog budžeta 100 miliona za naredne četiri godine, odnosno 85 miliona ili nešto malo više za naredne tri godine. Preciznije ove godine devet miliona, iduće godine 36 miliona, 2015. godine 39 miliona. Dakle, to je ozbiljan novac gospodo narodni poslanici iz vladajuće koalicije. Razmislite da prihvatite naš amandman, nemojte građane Srbije dodatno globiti vašim eksperimentima. Vaša obrazloženja su alibi. Vi pričate o temama koje nemaju veze sa ovim zakonom i pokušavate omalovažiti poslanike koji su vrlo odgovorno pristupili ovoj temi, vrlo odgovorno. Iščitali, šta to znači, u finansijskom smislu, i u smislu bezbednosti, i u smislu društvenog poretka za našu zemlju koliko budemo imali ovakvu jednu akademiju koja će biti zatvoreni krug za ljude koji odlučuju o sudbinama građana Srbije. Razmislite o tome, ovako smo 90-ih počeli sa Zakonom o univerzitetu, sa Zakonom o informisanju itd, tako je sve počelo, i znamo gde ste nas doveli. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić po Poslovniku. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, zaista bih voleo da me vi ubedite kakve veze ima mleko i cena hleba sa zakonima o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. Trudio sam se, upirao svo ovo vreme, ali ja stvarno nisam mogao da nađem nikakvu konekciju, a da vi gospodine predsedavajući niste bar opomenuli da se prethodni govornik vrati na temu i da sa ovakvim stvarima ne nastavljaju sa daljom opstrukcijom rada parlamenta. Mere koje je Vlada Republike Srbije juče usvojila. Iskreno se nadam da će biti dovoljne za svu dubinu krize u kojoj se Srbija nalazi. Vlada Republike Srbije vrlo odgovorno pred građane izlazi sa merom te dubine krize. Međutim, nažalost, stalno nalazimo neke nove obaveze koje smo ne napravili nego i stekli, ne napravili već ih stekli. Zbog toga ne razumem izvinjenje i kome izvinjenje, jer i sada i ubuduće neće se putovati bez razloga i bez rezultata tog puta. To vreme je hvala Bogu iza Vlade Republike Srbije i iza nas, kroz bahato trošenje novca kroz stotine agencija koje su osnovane, pa čak i Agencija za reciklažu akumulatora u Subotici, i to je dobro, i to što je trošila po pet i po milijardi dinara godišnje, to je super. To nije novac građana Srbije to je novac nečiji drugi i kome se slivao taj novac iz reciklaže. To je u redu. Ali, vas molim samo me prosvetlite i objasnite mi mleko, agencija i Zakon o visokom obrazovanju.
Gospodine Babiću, potpuno se slažem da mleko i mnogo šta ovde rečeno, da nema nikakve veze, ali vas molim, vi ste imali pravo na repliku, osnovano, nemojte mi mešati repliku sa povredom Poslovnika. Molim vas jednostavno, jer dovodite mene u poziciju da, odnosno, ja kršim Poslovnik. Znači, molim vas da mi pomognete u tom smislu. Vi ste sada imali deo osnovane povrede Poslovnika i drugi deo je bio replika, pa vas molim za ubuduće. Reč ima narodni poslanik Đurić povreda Poslovnika. Izvolite.
Povređen je član 27. Upravo želim gospodine Arsenoviću da se pozovem na ovu povredu Poslovnika koji ste upravo priznali. Dakle, povreda člana 27. uz put i člana 106. Poslovnika. Dakle, nema nikakve svrhe da vi pustite da neko govori dva minuta, da se bavi replikom umesto povrede Poslovnika, da na taj način narušava red prijavljenih koji je ovde vrlo dug, koji ako smem da primetim po kvalifikacijama ljudi koji žele da se uključe u ovu raspravu i impresivan. O ovoj tački želi da govori i profesor Korać koji je ovlašćeni predstavnik LDP i da onda dozvoljavate da se tu otvaraju teme reciklažnog centra u Subotici ili ne znam čega. Naravno, da ima direktne veze povećanje donje stope PDV pošto se ona odnosi na udžbenike koji su važni za visoko obrazovanje, ali da o tome razgovaramo u raspravi. Molim vas, ili ustanovite novo pravilo. Opominjete u nazad? Poslovnik je pravni akt i on ima neke sankcije. Dakle, te moralne, osećaj za moral, da ostavimo za neke druge institucije. Ne mislim da neko ako hoće da se bavi moralom ne treba da bude u politici, ali dajte da uvedemo neka elementarna pravila. Razumem da mnogi imaju fascinacije službama bezbednosti ali suviše često smo gledali ta loša izvođenja Balkanskog špijuna ovde u Skupštini. Molim vas, gospodine Arsenoviću da zavedete elementarni red po Poslovniku.
Gospodine Đuriću, kada i vi budete poštovali Poslovnik onda ću to shvatiti. Molim vas, mislim da nije korektno da vi sada zahtevate od elementarnih stvari do ne znam kakvog ponašanja. Pokušavam da uvedem red ovde. Dozvoljavam ljudima, neko iskoči. Interesantno je jedno, svi podržavate kažnjavanje drugoga ali kada vas kaznim onda je katastrofa ili kada vas opomenem. Prema tome, morate shvatiti ako primenim jedan aršin važiće i za jednu i za drugu stranu. Vodite računa o tome. Izvolite.
Ponovo ste povredili član 27. Naljutićete se kao pre neki dan kada vam je na to ukazivala gospođa Kolundžija ali gospodine Arsenoviću, to što ne smete da opomenete ili oduzmete reč gospodinu Babiću ne daje vam za pravo da meni govorite da ćete primenjivati Poslovnik onda kada ga ja budem poštovao. Ako smatrate da sam povredio Poslovnik primenite član 109. i kaznite me. Vrlo rado ću uplatiti taj iznos novca u budžet Republike Srbije, pa neka se pomaže i ova kvazi bezbednosna škola koju ovde hoće da prave ali nemojte u pola glasa. Dakle, budite odgovoran predsedavajući. Ako smatrate da sam povredio Poslovnik sprovedite proceduru iz člana 109. vrlo precizno i kaznite me.
Tako ću i postupati prema vama ubuduće, to da znate. Nemam razloga i neću da vas ubeđujem da li se ja nekoga bojim ili ne bojim, za tim nemam potrebe. To je vaš problem i što smatrate da se ovde neko nekoga boji. Mislim da nema razloga da se niko nikoga boji. Reč ima Marijan Rističević, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, ovog puta ste stvarno prekršili Poslovnik, član 103. stav 2. koji kaže – narodni poslanik ne može da ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine na koju je već ukazano. To je kod nas uvek postojala dilema kada više poslanika ukaže na istu povredu ali ovog puta je jedan poslanik ukazao na istu povredu Poslovnika dva puta uzastopno, a da sem predsedavajućeg nismo imali i vašeg objašnjenja da nije bilo povrede Poslovnika, nismo imali nijednog govornika između te dve reklamacije. Pogledajte statistiku. Dakle, neko ko se najviše puta javio za povredu Poslovnika, na neki način bi trebalo da bude ekspert za taj Poslovnik i zato me iznenađuje kršenje Poslovnika odredbe 103. stav 2. od poslanika koji je govorio. To me više iznenađuje nego da vi niste to sankcionisali s obzirom da znam da ste vi liberalni i to podržavam. Posebno podržavam kada ste liberalni prema opoziciji zato što i kada sam sam bio opozicija meni je smetalo da oni koji sad zloupotrebljavaju vašu toleranciju, dakle, oni su bili veoma restriktivni po ovom pitanju primene Poslovnika i veoma su nas strogo kažnjavali zbog tih povreda. Neću tražiti da se o ovome. Cenim vašu dobronamernost ali takođe druge kolege koje su po statistici reklamirali Poslovnik ne znam koliko puta, bi ipak trebali da imaju razumevanja za tu vašu tolerantnost. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Stojanović. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zaista posle toliko mojih prethodnika, eksperata iz oblasti bezbednosti, čovek ima prosto tremu šta će reći o toj oblasti. Ali, evo i mi koji smo vaspitavali, školovali i usmeravali te špijune, kako ih neke kolege nazivaju, da kažem nešto o ovom amandmanu. Pre nego kažem koji su razlozi da je ovakav amandman neprihvatljiv, želeo bih da podsetim da u obaveštajno-bezbednosnim službama, u celokupnom sektoru bezbednosti, rade časni i odgovorni ljudi na vrlo složenim zadacima bezbednosti ove zemlje. Želeo bih da podsetim moje kolege narodne poslanike, da su službe bezbednosti pod civilnom i demokratskom kontrolom. Stoga, sve bojaznosti ovde ispoljene u govorima mojih prethodnika, su bez argumentacije. Ne bih se osvrnuo na pežurativno nazivanje školovanje kadra za prisluškivanje, školovanje špijuna. To ili govori o zloj nameri, ili o elementarnom nepoznavanju delokruga i zadataka službi bezbednosti. Da se vratim na ovaj amandman po kome je malo ko od mojih prethodnika suštinski govorio. Koji su razlozi da ovaj amandman nije prihvatljiv? Prvi razlozi su obrazovni, a drugi razlozi su bezbednost. Ako govorimo o obrazovnim razlozima, podsetiću vas da danas u Srbiji ima dosta visokoškolskih ustanova koje školuju neke od profila kadrova potrebnih za rad u sektoru bezbednosti. Ali, ni jedna od tih visokoobrazovnih ustanova ne školuje kompletne kadrove koji mogu da odgovore delokrugu i zadacima rada službi bezbednosti. Reći ćete mi da postoji Fakultet bezbednosti, reći ćete mi da postoje neke škole MUP. Jedino vojno-obaveštajna i vojno-bezbednosna agencija u sklopu vojnog školstva imaju Centar za obuku kadrova službe bezbednosti. Šta se dešava sa BIA koja je to imala do 2000. godine? Dešava se to da se lica koja se zapošljavaju u BIA, zapošljavaju kao diplomirani ekonomisti, pravnici, kao diplomirani menadžeri bezbednosti, ali ni jedan od njih nije kompletno osposobljen da obavlja poslove i zadatke iz delokruga službi bezbednosti. Službe bezbednosti imaju neke svoje zadatke kojima se bave. Sve visokoškolske ustanove danas da nabrojimo u Srbiji, ni jedna nema kompletno plan i program, odnosno svoj studijski program koji se bavi svim zadacima kojima se službe bave. Onda to mora neko da uradi. Onda je neprihvatljivo da takav kadar dolazi u BIA, a da je uskraćeno 2000. godine postojanje akademije za bezbednost. Ja sam jako zahvalan gospodinu Nebojši Rodiću, što je pokrenuo jednu ovakvu inicijativu, jer ću kasnije govoriti koje su bezbednosne implikacije zbog ovakvog stanja kakvo imamo u školovanju kadra bezbednosti. Službe se bave pojedinim specifičnim metodama rada. Ni jedna danas visokoškolska ustanova, koja u svom studijskom programu ima školovanje kadrova bezbednosti, ne obrađuje ni jednu od metoda rada službi bezbednosti, a njih je više, od kojih su neke specifične i od kojih neke zadiru u zagarantovana prava i slobode građana. Službe u svom radu primenjuju i posebna sredstva rada. Radi se o specifičnoj tehnici, specifičnim sredstvima koja se, takođe, danas ne izučavaju ni u jednoj visokoškolskoj ustanovi, koja školuje kadar bezbednosti. Postoji više obrazovnih razloga zašto je potrebno formiranje akademije za bezbednosti, jer će se njenim formiranjem dobiti visokostručni, kvalifikovani, osposobljeni kadar za potrebe BIA. Mi toga danas nemamo. Vezano za ovaj prvi obrazovni, tesno vezan jeste i bezbednosni. Dame i gospodo, mnogi su se pre mene ovde pozivali na rešenja u nekim zemljama EU. Podsetiću vas, a spadam u one koji je sve zakone o obaveštajno-bezbednosnim sistemima vodećih zemalja u svetu preveo i proučio prilikom reforme VBA, da i CIA i BND i MI6 i SISMI i DST i FSB i MOSAD i sve vodeće službe u svetu danas imaju ovakve visokoškolske ustanove. Ako to ne znate, onda, dame i gospodo, proverite. Mi imamo danas situaciju da nam se BIA zapošljavaju, kao što sam malopre rekao, svršeni studenti ekonomskog, pravnog, elektrotehničkog fakulteta. Možete da zamislite da takvo rešenje danas malo koja zemlja, ozbiljnija zemlja ima. Da sam kojim slučajem pripadnik, da kažemo CIA, ja bih i te kako svršenog studenta kroz zapošljavanje ugradio u BIA. Imao bih gotovog agenta u srce jedne službe koja se bavi bezbednošću jedne zemlje. Ne znam da li možete da zamislite koliko je bezbednosnih rizika kod ovakve popune BIA. Razumem potrebu dela mojih govornika iz opozicionih partija o potrebi transparentnosti, a mi smo počeli da u ovoj zemlji podrazumevamo sve i svašta, pa i ono što direktno urušava institucije ove zemlje. Ovde je bilo reči, razloga onih koji su predložili ovaj amandman, zašto su prihvatili, a jedno su troškovi, a drugo, jer će formiranjem akademije za nacionalnu bezbednost dodatno urušiti Ustavom zagarantovana građanska i ljudska prava. Reći ću vam da ni jedno ni drugo nije tačno. Prvo, da bi mogli po Ustavu da poštujemo zagarantovana ljudska i građanska prava, moramo biti slobodni, a pod opštim pojmom slobode, a to znači da moramo biti nezavisni, suvereni i teritorijalni integritet moramo čuvati. Moramo prvo imati slobodu da bi u takvoj slobodi poštovali Ustavom zagarantovana ljudska i manjinska prava, jer je sloboda preduslov svega. Dozvolićete da se obaveštajno-bezbednosni sektor ove zemlje upravo bavi postojećim i potencijalnim bezbednosnim izazovima, rizicima i pretnjama i sprečavanju negativnih posledica po bezbednost zemlje zbog takvih izazova rizika i pretnji. Razumem opsesiju, mistifikovanje uloge službi u ovoj zemlji i sigurno zbog nekih loših iskustava iz prošlosti, ali mi danas imamo službe koje su pod civilnom i demokratskom kontrolom. U ovom parlamentu sam pre nekoliko meseci govorio da mi nikada kao država nismo pokušali da napravimo balans između dva osnovna principa u obaveštajno-bezbednosnom sektoru, a to je princip zakonitosti i princip efikasnosti. Mi stalno idemo u susret rešenjima koja prenaglašavaju zakonitost, sa čime se slažem, ali i te kako često zanemarujemo princip efikasnosti. Mi smo danas i po novčanim izdvajanjima i po tehnološkoj opremljenosti SB i po kadrovskim reformama, daleko ispod SB zemalja naše veličine, a kao zemlja, i službi zemalja koje nemaju ovakve bezbednosne rizike, izazove i pretnje. Prošli put sam govorio, ako vi kažete da su SAD najdemokratičnija zemlja danas u svetu, ja ću vas uputiti na jedan član njihovog zakona u SB, koji kaže – da je pravo predsednika SAD, da ukoliko oceni da je na delu teritorije SAD ugrožena nacionalna bezbednost, da može ovlastiti načelnika SB, da u neograničenom broju primenjuje metodu tajnog slušanja i snimanja, odnosno kontrole telefona, prisluškivanja, kako već hoćete. Vidite koliko jedna moćna država pridaje važnost svojoj nacionalnoj bezbednosti da ide do toga da svesno krši osnovna ljudska i manjinska prava, da bi zaštitila suverenitet i teritorijalni integritet čime ja potpuno, ne kažem da se slažem, ali ću vam reći da li mi imamo bezbednosne izazove, rizike i pretnje, ako hoćete na jugu Srbije, ako hoćete na Kosovu, ako hoćete u delu Sandžaka, ako hoćete u Vojvodini? Šta bi tek bila reakcija kada bi u našem Zakonu o službama bezbednosti postojao takav član? Možete da zamislite. Kada su u pitanju novčana izdvajanja za formiranje ove akademije za nacionalnu bezbednost, podvlačim dame i gospodo, da naš obaveštajno-bezbednosni sektor, hajde da suženije kažem obaveštajno-bezbednosne službe izuzetno malo novčanih sredstava trebuju iz budžeta u odnosu na realne potrebe. Zato smo u tehničkom pogledu jako zaostali za ostalim službama i zato ne možemo da budemo efikasniji, uz stalno potenciranje principa zakonitosti. Ako ne napravimo, sa time ću završiti, neophodan sklad između principa zakonitosti i principa efikasnosti, mi ćemo imati neefikasne službe bezbednosti, a one nam nisu potrebne i tada nećemo morati da govorimo da li one postupaju po zakonu ili zloupotrebljavaju svoja ovlašćenja. Zamolio bih one koji su predložili ovaj amandman da shvate da je ovaj amandman neprihvatljiv zato što realno bezbednosno-informativna agencija danas nema instituciju u kojoj se školuju kadrovi za potrebe te agencije. [[Narodne poslanice DS, dobacuju sa mesta, ali se ne čuje.]] Zato je potrebno, jedino se možemo složiti uvažena koleginice koja dobacujete, ako vi smatrate da ovoj zemlji nisu potrebni obaveštajno-bezbednosni sektor ili zloglasne službe bezbednosti, onda ću vam reći da vi onda ne znate kako danas svet funkcioniše i sa kojim sve bezbednosnim izazovima i rizicima i pretnjama je ova zemlja izložena, a oni nisu mali. Stoga vas molim i slažem se da je ovaj amandman neprihvatljiv i potpuno podržavam inicijativu da se formira akademija za nacionalnu bezbednost. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Jovanović. Izvolite.
Hvala poštovani predsedavajući, tražio sam reč i kao repliku, pošto sam jedan od predlagača ovog amandmana, nažalost, niste mi je dali, ali sada ću reći ono što mislim i o nekim diskusijama u kojima su predlagači ovog amandman pominjani. Tužno je, gospodine ministre, što ste dozvolili da uz izmenu koja se tiče prava studenata, koja se tiče toga da se njima omogući upis na budžet sa smanjenim brojem bodova, da se negde neki problem do koga smo došli, ne samo krivicom nas ovde prisutnih, već i fakulteta i onih koji je trebalo da menjaju programe, da na neki način zameni ova tema koju nameću poslanici vladajuće većine i koja je verovatno i vama nametnuta, kao predlagaču. Ne razumem zašto je bilo potrebno da se u ovom momentu nameće tema posebnog fakulteta koji će školovati samo kadrove za bezbedonosne institucije i ne postoji nikakvo obrazloženje koje će to opravdati. Čuli smo mnogo brige za zaposlene u službama bezbednosti, navodno predlagači se ne brinu za njih. To se ne tiče uopšte zaposlenih, osim onih koji će na neki način imati te ugovore i predavati na tom institutu. Ali, se svakako tiče jučerašnja mera Vlade kojom su njima smanjene zarade. Tiče ih se i povećanje donje stope poreza za dva posto i da će time biti obuhvaćeni komunalni računi, kao i računi za osnovne životne namirnice. To je takođe tema za radnike bezbedonosnih službi, koji zaista obavljaju težak posao, ali ne treba da se spočitava narodnim poslanicima koji ne mogu da nađu ni jedan primer, pozitivan primer iz razvijenog sveta da je ovakva institucija, ovakav fakultet uključen u državni sistem obrazovanja, osim u onim sistemima gde postoji deficit demokratije. To je ono što nas danas u Srbiji plaši. Da bih ovo potkrepio, reći ću vam da Američki federalno - istražni biro ima akademiju. Tu su kolege iz Srpske napredne stranke u pravu. Imaju akademiju koja nije u državnom sistemu obrazovanja, akademiju koja traje 850 sati, ili 20 nedelja, čija diploma ne može da se koristi na drugom mestu, osim u samoj agenciji. To se takođe odnosi na CIA. Ista takva akademija, samo nosi naziv akademija. To je u stvari kurs na koji se prijavljuju masteri i bečelori, pogledajte konkurs ima na sajtu, otvoreni su konkursi. Masteri i bečelori koji su završili prava, ekonomiju, koji su završili one struke koje su važne, da bi dopunili i dobili ta specifična znanja o kojima se toliko ovde govori, koja su toliko mistična i značajna, odjednom oni dobijaju na tim kursevima. Mislim da ovakvim rešenjem se rugamo na neki način i predavačima i studentima i onima koji su završili Fakultet za odbranu i bezbednost, takođe i Vojnu akademiju i smatram da se tamo edukuju kvalitetni kadrovi, da se dobro radi i zašto se danas vrši ovo razdvajanje? Potpuno mi je jasno da se to dešava u godini kada iz jedne poslaničke grupe poslanik dobije posao u Bezbedonosno - informativnoj agenciji. Da li je to normalno u demokratskom svetu? Nije. Zato mi iz Demokratske stranke upozoravamo na ono što se u Srbiji dešava. Zato nas brine sve to, zato nas brinu ta dešavanja, zato nas brine da li će taj poslanik predavati onda nekim budućim studentima. Šta će oni naučiti na osnovu toga? Gospodine ministre, trebalo je da prihvatite predlog Demokratske stranke koji smo dali još pre nekoliko nedelja, a ticao se prava studenata i smanjenja broja bodova potrebnih za upis na budžet. Nije prihvaćen iz više razloga. Jedan od tih razloga je i to što ste danas podmetnuli i ovo rešenje koje se tiče uključivanja ove nove akademije u obrazovni sistem Srbije. To nije trebalo dopustiti. Novi ste ministar, trebalo je da pokažete minimum integriteta. Nažalost, poslanici koji su danas diskutovali više su se opet bavili Demokratskom strankom, ali to neće doprineti boljem životu u Srbiji. Dok nam ne objasne kako su potrošili pet milijardi za godinu dana, a da građani Srbije od toga nemaju nikakvu korist, da nam objasne kako su potrošili pet milijardi pozajmljenih, a građani će od sutra morati da plaćaju veći PDV na osnovne životne namirnice, moraće da oni koji imaju viša primanja od 60.000, to su profesori, lekari da daju solidarni porez, zato što se partijski činovnici zapošljavaju, zato što imamo takve činovnike, evo vidimo i u BIA, direktno iz poslaničke klupe, zato što 20.000 njih od prošle godine u javnom sektoru traži da ima platu svakog meseca, a to je minimum 20 milijardi, koliko košta ovaj naš budžet i zato moraju da se uvode solidarne mere. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, u celini sam protiv ovog amandmana, reći ću iz kog razloga, ujedno i da kažem da je i Odbor za prosvetu i nauku odbio ovaj amandman jutros na svojoj sednici, iz razloga zato što osnivanjem ove visokoškolske ustanove za potrebe, kako kolege rekoše, policijskog, odnosno vojnog obrazovanja ili nacionalne bezbednosti, osiguravamo neke stvari koje su vrlo bitne po meni najmanje tri, a ima ih mnogo više. Prvo, jedinstvo sistema visokoškolskog obrazovanja u celini, dovodimo u sistem ovu akademiju. Drugo, što su u ovoj zemlji potrebni kadrovi visokoobrazovani takvog tipa o kojem je Momir Stojanović vrlo lepo govorio iz obrazovnog razloga i drugo iz bezbednosnog razloga. Treće, što u drugim najrazvijenijim zemljama sveta postoje ovakve akademije. Neko reče 850 časova, a vi koji radite na fakultetima, izvinite, znate li šta je 850 časova, ako jedan kolegij, odnosno predmet ima sedamdeset godišnje. Vidite, to je prava akademija. Ne možete podvaljivati nama koji radimo na univerzitetu. Mi to vrlo dobro znamo. Za to sam da vrlo stručno razgovaramo. Ovde ima kompetentnih kolega. Da ne bih išao u širinu, podržavam sve ono što je u stručnom smislu rekla gospođa Joksimović koja vodi Odbor za bezbednost, i to izuzetno dobro po mišljenju opozicionih poslanika. Moram da naglasim da je to jedan od retkih odbora koji je godišnji izveštaj nama poslanicima dostavio i o kojem smo čak i raspravljali. Dakle, prigovori, danas smo čuli, odnosno pre podne, o diktaturi. Kao profesor univerziteta kome je ta struka bliska, neću o tome govoriti. Zadržaću to za katedru, ali bih, uvažavajući profesora Mićunovića, pošto je iz DS, zamolio kolege da on kaže šta je to diktatura. Kolegama preporučujem knjigu našeg uvaženog sociologa profesora Molnara, najnoviju, pa da vidite koga je u svojoj knjizi prozvao diktatorom, čiji predsednik stranke, ko je uredbama vladao itd. Nauka će svoje reći, ostavimo to nauci, nego vratimo se mi ovome delu. Vrlo je tužno slušati trojicu narodnih poslanika koji su rekli da smo mi za godinu dana uništili državu. Gospodo, samo na nivou grada Beograda, za četiri godine, javna preduzeća, četiri milijarde, izveštaj DRI. Dakle, da završim, podržavam ovaj predlog Vlade i za to sam da se ovaj amandman odbije. Kolegama iz DS, još jednom poručujem, malo im je što su uništili našu sadašnjost sa tolikim dugom, budućnost naše dece, gospodo, da ste ostali još godinu dana i naše korene bi uništili. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn.
Dame i gospodo narodni poslanici, hteo bih samo u prilogu ove diskusije da kažem da ne bi trebalo da se prihvati ovaj amandman, da razlikujemo nekoliko stvari. Jedna stvar jeste praksa, druga stvar jeste suština i treća stvar jeste pitanje evropskih integracija. Razumem kolege koji govore iz prakse, jer sam svedok da bezbednosne službe, recimo, u Kovačici neko pretuče policajca, pa onda taj isti bude priveden u SUP u Pančevu, pa se onda interveniše i taj čovek bude pušten, to je loša praksa kada govorimo o bezbednosnim službama. Međutim, razumem i suštinu da mi to moramo da menjamo. Ne postavlja se pitanje da li nama trebaju stručnjaci, već se postavlja pitanje – kakve stručnjake mi želimo? Postavlja se pitanje da li mi hoćemo da budemo deo bezbednosnih snaga EU i bezbednosnih službi ili ne želimo? Da li onda ulazimo u EU sa idejom da imamo samo neke svoje službe? Razumem one koji se bore za EU, da oni podrazumevaju EU kao ozbiljnu zajednicu koja sarađuje na svim poljima, koja sarađuje i na polju bezbednosti. Za mene je suštinsko pitanje i očekujem da ćemo na to suštinsko pitanje dobiti pravi odgovor u praksi, da će zaista ta akademija da ima dobre programe, da će da proizvodi dobre kadrove, da će oni da rade u interesu Srbije, da će to da bude u interesu EU i bezbednosti u svetu. U tom smislu, mislim da treba dati šansu da ovo zaživi i da onda govorimo na osnovu rezultata. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Korać.
Zahvaljujem se. Podržavamo ovaj amandman, jer smatramo da je ovakav predlog zakona napravljen pogrešno. Pretpostavljamo, čak i namerno, iako bi vladajuća većina sigurno imala dovoljno glasova da prođe i ovaj poseban zakon o osnivanju ove nove visokoškolske institucije. Ovde su upotrebljene jako teške reči, otvorene su mnoge teme i ja ću samo reći nekoliko reči. Prvo, kada sam postavio pitanje kompetencije, to je vrlo nezgodno pitanje, ovde smo svi ravnopravni, mi smo predstavnici građana, nismo ovde birani po stručnosti, nego po političkim kriterijumima. Ako će se uvesti kriterijum stručnosti, onda o mnogim temama gotovo niko ovde ne bi smeo da govori i to bi bilo rušenje demokratije. Ako se govori o mojoj kvalifikovanosti da govorimo o ovome, bio sam član prvog saveta za državnu bezbednost, nije se zvao nacionalni, nego državni, a koju je napravio pokojni premijer Zoran Đinđić. Takođe, sticajem okolnosti, potpisao je sve akte o osnivanju BIA. Ova vlada u kojoj sam bio je izmestila BIA iz MUP i pretvorila u instituciji Vlade po načinu kako je to u Evropi. Zatim, pokušali smo da reformišemo tu instituciju. Ovde se mnogi pitaju, kažu upotrebljene su teške reči. Imamo razloge da koristimo te reči kada govorimo o službama bezbednosti, jer mi ne govorimo o periodu 1946, 1947. godina, koju retko ko ovde pamti ili može o tome da govori, skoro svi su ovde mnogo mlađi. Govorimo o periodu kada je služba državne bezbednosti, kao deo MUP, imala oružanu jedinicu, koja se zvala jedinica specijalnih operacija JSO ili Crvene beretke i deo te jedinice je odgovoran za najteže zločine. Može se reći da je služba bezbednosti, zovite kako hoćete, jedan njen deo, vrh ubijao političke protivnike. Pravosnažno su osuđeni pripadnici te službe za ubistvo predsednika Srbije Ivana Stambolića, osuđeni su i za ubistvo premijera Srbije dr Zorana Đinđića. Oni tada više nisu bili pripadnici MUP, ali moram da vas podsetim da je ubica imao čin pukovnika MUP koju je dobio kao član jedinice koja je pripadala državnoj bezbednosti u okviru MUP. Dakle, to se sve dešavalo pre 10 godina, pa moram da kažem da imam još jedan intiman kontakt sa službom bezbednosti, tako što imam podebeo dosije, kao mnogi opozicionari devedesetih godina. Moram da vas podsetim na nešto, što su mnogi zaboravili, ne sećaju se ili ne znaju, jedan broj ljudi u državnoj bezbednosti, bivših funkcionera posle 2000. godine, je pravosnažno osuđen zbog toga što su narezali na diskove desetak dosijea, izneli ta dosijea, ne znam gde su, među kojima i moj dosije. Sve ovo govorim zbog toga što su naša iskustva jako loša, što se to dešavalo takoreći juče i da je ta služba bila angažovana na ubijanju političkih protivnika. Još nešto da kažem, imao sam čast da budem prisluškivan i 2004. godine sa potpisomsudije i služba je zloupotrebljena 2004. godine. Obrazloženje je bilo ovaj put demokratsko, da pripadam grupi za rušenje ustavnog poretka. To je služba od 2004. godine, pre manje od 10 godina. Prema tome, dozvolite nam da budemo osetljivi u odnosu na službu. Da te službe imaju sve države, to je jasno. Ne postoji ni najdemokratskija zemlja bez takve službe. Ima ih i Švajcarska, Norveška, recite koju god hoćete ozbiljnu demokratsku državu i videćete da ona ima tu službu. Njeni zadaci su borba protiv terorizma, protiv trgovine drogom itd, ne prisluškivanje političkih protivnika. Nadam se da je ta praksa prestala. Ali, upravo zato su ljudi uznemireni. U ovoj zemlji su premijera ubili bivši pripadnici Službe državne bezbednosti. Ljudi postavljaju pitanja kako se školuju i ko su ti kadrovi. Ovde su rečene stvari koje su potpuno opravdane, braneći ovaj amandman. Prva je – zašto se nešto osniva bez javne rasprave? Zašto je preskočena javna rasprava? Ako neko ima ubedljive argumente da je potrebna ovakva viša škola, koja vrlo kratko traje i postavlja se pitanje da li ona uopšte ima karakter jedne ustanove visokog obrazovanja. Onda s tim treba izaći u javnost i to reći, koje su posebne potrebe, da to ne može još jednom na nekom kursu da se uradi, koji može da traje i mesecima. Bilo bi verovatno poželjno da fakultetski budu obrazovani ljudi u toj službi, ne samo oni koji rade u tzv. analitici, nego i druge poslove da rade, pa završe dodatne kurseve. Zašto to ne može da radi neko sa srednjom školskom spremom, pa da ima dodatne kurseve? Nikakvo uverljivo obrazloženje nismo imali. Nama je samo rečeno da će se pojaviti institucija na budžetu i zaista jeste malo apsurdno da juče razgovaramo kako uštedeti poslednji dinar, a danas izdvajamo neka sredstva, neću da se bavim demagogijom, pa da kažem da bez ovih sredstava država propasti neće, ali je ipak nelogično da sa jedne strane kažeš – ne mogu više ministri da putuju itd, ne znam da li su bila opravdana ili neopravdana putovanja, ima i jednih i drugih, a sada osnivaš jednu instituciju koja je na budžetu, bez ikakve javne rasprave, bez ikakvog stvarnog obrazloženja. To su pitanja koja samo mi ovde postavili. Ona su, po mom mišljenju, potpuno legitimna pitanja. Ovde se stvari mistifikuju. Prvo, ovde smo čuli jedno obrazloženje koje je suprotno ideji obrazovanja. Obrazovanje nije za radno mesto. Ne može se napraviti fakultet za radno mesto. Vi kada školujete lekara, taj lekar onda ide na specijalizacije, suspecijalizacije, ima naučna zvanja, radi master, doktorat, specijalizuje se kasnije. Ovde je sad rečeno da nam treba da obrazujemo baš za to radno mesto, sa dva pitanja da ako ne bude na tom radnom mestu ili izađe iz te institucije, ko će mu priznati to školovanje, čemu to školovanje uopšte služi i slična pitanja. To je, pre svega, pitanje onih koji će pohađati takvu instituciju. Ovde je jednostrano ono što je kurs, praksa, specijalizacija unutrašnja, unutar ustanove, dignuto na nivo jedne više škole. To je bilo potpuno nepotrebno. Bar ja nisam dobio nikakvo ubedljivo obrazloženje da je ovo bilo neophodno, da su ova sredstva izdvojena. Uzgred, rekao sam i ponavljam, to je već maltene sređeno, to školovanje će biti u zgradi Instituta za bezbednost na Banjici. Sve je to već manje-više završeno. Čak će neki ljudi koji ovde govore biti predavači u toj školi. Ima još jedna stvar, u toj školi će predavati, po onome što znamo, ljudi koji predaju na drugim fakultetima. Praktično ćete pozajmiti profesore sa FPN, sa Pravnog fakulteta i nekih drugih. Onda se postavlja pitanje – da li na tim fakultetima može da se organizuje neki kurs? Ako govorite o onim uskim specijalističkim znanjima, nekim specijalnim znanjima, kako postaviti mikrofon, kako krišom fotografisati, kako pratiti, koja se uče unutar te službe i to svi uče, stvarno ne vidim da je za to potreban profesor univerziteta koji bi iz toga držao predavanja. Znači, ako oni treba da nauče više o pravnom sistemu, o ljudskim pravima i slobodama, to je moglo da se organizuje na Fakultetu za bezbednost ili na nekim drugim fakultetima, postdiplomske studije, specijalističke studije i slično, na kojima bi ljudi to mogli da nauče. Još jednom, mislim da bi ovo trebalo razdvojiti. To je glavni moj argument. Vladajuća većina svakako ima dovoljno glasova da može oba zakona da usvoji, da ne bi ono što je naša briga za trenutno stanje sa bolonjskim procesom u sistemu visokog obrazovanja, kada zaista hoćemo da izađemo u susret studentima zato što mislimo da rade pod nemogućim uslovima, da univerziteti i fakulteti nisu dovoljno učinili da im olakšaju, ni država i mi svi i sada odjednom dobijamo raspravu o nečemu što ima sasvim drugi karakter, potreba da se osnuje jedna nova visokoškolska institucija. Visokoškolske institucije se osnivaju, a ponekada se gase. Menja se nauka, menja se tehnologija, menja se društvo. Biće još mnogo viših škola, fakulteta. Imali smo jednu tendenciju u poslednjih 20 godina da više škole postaju fakultet, da prerasta nivo obrazovanja, da se nivo obrazovanja poveća. Postavio sam pitanje – šta će biti kada neko bude zatražio da to bude poseban fakultet? Rečeno mi je – pa, neće. Uopšte ne mislim da se to neće dogoditi. To, naravno, nije sada na vidiku. Mi imamo jednu apsurdnu situaciju da ono što je unutrašnje školovanje, kursevi, da je odjednom neko zaželeo da to bude neka visoka škola, koja inače traje kratko. Svega 30 polaznika će upisati. Postavili smo pitanje – da li je to bilo potrebno? Nikakvo neprijateljstvo prema BIA koja u ovoj zemlji funkcioniše, ali s obzirom na gorka, strašna iskustva koja imamo sa novim institucijama, izvinite, ja sam 10 godina praćen, imam ogroman dosije. Šta sam ja bio, neprijatelj države? Bio sam i narodni poslanik i sedeo sam u toj istoj Skupštini…
Izvinjavam se, ne znam kako je došlo do isključenja mikrofona.
Hoću da kažem, sedeli smo Drašković, pokojni Đinđić, ko god hoćete i svi smo imali dosijee. U takvom smo sistemu živeli. Mi smo bili glavni neprijatelji naroda, praćeni smo. Profesor Mićunović je govorio o sebi. Njega prate od 1948. godine. Otvarana su nam pisma, praćeni smo, prisluškivani. Stavljani su nam mikrofoni pod kafanski sto kad se nađemo, da bi snimali razgovore koje vodimo u kafanama itd. Mi imamo to gorko iskustvo. To je rađeno devedesetih i, nažalost, rađeno je u mom ličnom slučaju, jedne grupe nas, sa nažalost demokratskim obrazloženjem, koje zakon demokratski dozvoljava i sa potpisom sudije 2004. godine. Dozvolite mi da onda imam osetljivost u odnosu na ovu temu, iako sam sedeo u Institutu za bezbednost na sastancima, upoznao te ljude, ne te ljude koji prate i prisluškuju, oni su valjda bežali od mene ili mi se izvinjavali, još uvek neki sede tamo, ti isti koji su to nama radili, nego se radi o tome da ne vidimo potrebu da se napravi ovo. Još jednom, amandman treba prihvatiti, treba razdvojiti. Juče sam slušao govor jednog državnika. Interesovalo me je, pošto je to od ekonomskog značaja za ceo svet, pa i Srbiju, šta se dešava u Americi oko tog mogućeg kolapsa, odnosno prestanka rada administracije. Onda je on, predsednik Obama, rekao u jednom trenutku da se glasa, da znaju svi oni glasači, građani, ko je kako glasao. To je jedan argument koji važi i za nas ovde. Sad to stoji na sajtu. Mogu vam reći, naši građani, kada me pitaju kako je ko glasao, kažem – idi na sajt i pogledaj. Tačno je zabeleženo kako je ko glasao, da se zna. Ne mislim ja da oni koji će glasati za osnivanje ovoga, da će neku veliku istorijsku… Pa, ne, ali ipak da se zna ko nešto podržava ili ne. Ovako ste nas stavili u jednu grupu. Ja koji hoću da glasam da se studentima omogući ove godine, pa da menjamo nešto u sistemu rada na univerzitetima od iduće godine ili za godinu, dve, da dižemo taj nivo do tih famoznih 60 ESPB bodova, da vidimo ko je za šta glasao. Ovako se neće znati ko je za šta glasao. Ispašće da ja glasam za osnivanje ovoga. Ja tu ne vidim neku potrebu. Mi nemamo trenutno direktora BIA. Niko se time ne bavi. Ako se već postavlja pitanje bezbednosti nekih ljudi, zašto nemamo direktora? Imamo ministra unutrašnjih poslova, i treba da imamo. Imamo ministra odbrane. Zašto nemamo direktora BIA? Nikakvo obrazloženje, sem da se nekome ne dopadaju kandidati. Nisu moji kandidati, nego njegovi. To pitanje se ne postavlja, ali odjednom dolazi jedan predlog koji je polufantomski iz te institucije da oni traže u stvari da se osnuje jedna viša škola koja je isključivo nešto što je u njenoj zgradi, za njene službenike. To odudara na neki način od ideje univerziteta. Beogradski univerzitet ima jednu tradiciju koju su mnogi zaboravili. Nadam se da su je usvojili drugi univerziteti u zemlji. Ne znam da li znate, po tradiciji u istoriji Beogradskog univerziteta sva su predavanja otvorena, ne vežbe, kapacitet ne dozvoljava. Recite svakom mladom čoveku da može da dođe u učionicu, da kaže profesoru, po tradiciji Beogradskog univerziteta, da bi se školovalo što više ljudi, da nauče nešto – profesore, ja mogu da prisustvujem vašem času. Da li može neko da prisustvuje ovome? Vi ćete reći – tajno, ne može. To isto malo odudara od koncepta obrazovanja da je ono javno. Sada nam je upravo ovde pledoaje bio da je to nešto tajno, da ne treba da se zna. Promenile su se i službe bezbednosti. Evo, za kraj da vam samo kažem, ne znam da li znate, ali i naša zemlja i druge zemlje, naša služba bezbednosti ima svoje predstavnike u ambasadama u zemljama gde imamo diplomatsko-konzularna predstavništva. Znači, može u Skoplju da se ušeta jedan čovek da kaže u našu ambasadu - ja bih da razgovaram sa predstavnikom službi bezbednosti Srbije. Postoji takav čovek. Kada govorimo o velikim obaveštajnim službama, mi ne znamo da li je to jedini čovek. Naravno da nije jedini, da ima još neki koga mi ne znamo. Naša služba nadam se da zna, ali postoji čovek. U svim ambasadama možete otići i razgovarati. Ako to nije tajno, ko je predstavnik službe u diplomatskom predstavništvu? Onda imamo neku malu mistifikaciju i ovde nam je održano neko predavanje. Moram da kažem da sam nestručan onda izgleda za psihologiju, ovde ima i kolega i koleginica mojih u sali, ne znam kakve su to psihologije praćenja? Izvinite, ja u nauci za to nisam čuo. Neko se valjda zakitio rečju psihologija, ali da se ljudi prate i da treba znati taj posao, to uvažavam. Time se ne bavim, niti me interesuje. Ne znam šta je psihologija praćenja? Kakve su to krupne reči? Još jedno pitanje. Ko će to predaje, psiholog ili službenik državne bezbednosti? Čemu ovo kićenje krupnim rečima itd? Znate, ima onaj srpski izraz za zaseniti prostotu. Ne vidim zašto to radite. To su kursevi, potrebni kursevi. To je trebalo tako uraditi, a ne osnivati višu školu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Božidar Đelić. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, pa evo o čemu mi danas raspravljamo. Da neko slučajno uključi televizor i pitate građane naše zemlje o čemu oni danas pričaju, teško ko bi mogao da pogodi da pričamo o izmenama i dopunama Zakona o visokom obrazovanju. To nije zbog nas nego zbog odluke Vlade da umesto da uradi ono što je rekla da će uraditi, doduše izuzetno trapavo, nećemo sada o tome kako ste uspeli da probijete sve rokove, pa onda kada ste ušli u proceduru da ne znate kako da ubacite ovaj zakon na pravi način i, evo nas, danas treba da ozakonimo nešto što se u velikoj meri već odigralo na našim fakultetima i da se mogu upisati studenti sa manjim brojem bodova. Ne, mi danas raspravljamo o temi kojoj danas nije došlo vreme niti je mesto da se sada o tome raspravlja. Danas raspravljamo pre svega o pitanju jedne akademije koja želi jedan element našeg društva da osnuje. To smo u načelu već rekli. To je sve već apsurdno zato što, po odluci Vlade, 20. aprila ove godine ta institucija je već formirana. Ovde je već nipodaštavanje ovog parlamenta. Nemojte nam reći da je sve u redu, jer da je sve u redu danas ne bi tražili podršku parlamenta da „ozakonite“ ono što je moralo, danas to priznajete, da se napravi zakonom, a ne odlukom Vlade. To je već prvi problem. Prvi problem je to što vidimo da se jedan veoma bitan element naše države ne ponaša onako kako očekuje da se ponašaju svi građani naše zemlje. Gde je bio problem da se prvo napravi javna rasprava, pa da zakon dođe u parlament, pa da onda vidimo koji su argumenti za i protiv i da se onda formira zakonski jedna nova institucija? Kome se toliko žurilo i zašto da sebi napravi nazovi obrazovni spomenik? Čemu to? Čemu tolika žurba? Šta je to toliko trebalo da se brzo uradi u aprilu, maju mesecu što nije moglo da sačeka oktobar ove godine? Niko nam nije dao odgovor na to pitanje. Ministre, nisam siguran da ste baš kvalifikovani da mi ga date, jer je jasno da je naliv pero u ovome delu zakona držao neko drugi, kao što neko drugi drži naliv pero i za amandmane koji ulaze ovde. Jednostavno, to nije u redu. Ne može niko da kaže da ne treba da bude bilo kakve bojazni niti ikakvih pitanja, jer nismo mi zemlja gde tajna služba nije bila zloupotrebljena. Nismo mi zemlja koja je živela u mirnijem delu sveta ili Evrope poslednjih nekoliko decenija. Mislim da je profesor Mićunović sve nas podsetio da problemi sa tajnom službom naše zemlje nisu od juče. Ako hoćete možemo da govorimo o njihovom osnivanju. Uvek je bio pritisak da se politizuju, ali od kraja komunizma, preko raspada Jugoslavije bivše, pa sve do političkih obračuna posle petooktobarskih promena, imamo ozbiljan problem sa tajnim službama. U ovom domu imamo ljude koji su direktno bili predmet interesovanja ne zbog njihovih suvrsnih aktivnosti te službe, nego samo zbog njihovog drugačijeg političkog mišljenja. To nije slučaj u mnogim drugim parlamentima Evrope. Čak bih rekao, nažalost, mi smo jedan veliki izuzetak u ovom momentu. Gospodine predsedavajući, poštovani ministre i oni koji su predložili ovu promenu, mislim da je uputno da prihvatite amandman DS, da se oko ovako bitnog pitanja sprovede jedna temeljita rasprava, jer je očigledno da mi danas nemamo prave odgovore na veoma validna, mirna i normalna pitanja. Postaviću nekoliko pitanja i izložiti nekoliko nedoumica. Prvo pitanje je oko prave potrebe da se formira jedna ovakva institucija. Ako mislite da one institucije koje su bile izvor za regrutovanje unutar BIA i ostatka našeg bezbednosnog sistema, onda bi verovatno trebalo početi sa njima i reći šta je to loše, zašto oni nisu u stanju da izvrše zadatak. Znamo daje u poslednjih nekoliko godina kada je na javnom otvorenom konkursu bilo regrutovano, ako se ne varam, 120 mladih, mladića i devojaka, i da je među onima koji su ušli u redove BIAbio i đak generacije Ekonomskog fakulteta u Beogradu. Da li je to loše? Mislimo da je to dobro. Oni koji znaju ovu materiju, znajuveoma dobroda je sve više izazovagdeje potrebna jedna velika doza analize gde je potrebno imati veoma široka znanja. Argumenti koje smo danas čuli da je potrebno da imamo ljude koji će ih učiti unutar institucije specifičnim tehnikama su, strah me je, promašili temu. Evo da vas pitam jednu veoma jednostavnu stvar. Bivši načelnik VBA nam je rekao jutros da treba da ljudi iz BIA obuče one koji žele da rade u BIA oko nekih veoma specifičnih stvari tajnih i nekim tehnikama za koje ne bi bilo uputno da neko drugi zna. Šta onda ako neki polaznik ne bude primljen u BIA? Zar nije to bezbednosni rizik? Izlazi nam mladi čovek na ulicu sa tajnama BIA i želi da ih proda, ne te tajne, nego svoje znanje. Kome? Privatnim obaveštajcima, tuđim službama? Kome će tako stečeno iskustvo biti od koristi? Čini mi se da će biti od koristi onima koji ne treba da imaju ta saznanja. Još jedna stvar oko obrazovanja. Ko može nas ubediti, ako želimo otvoren konkurs i jedan normalan postupak za regrutovanje u BIA, da će oni koji dolaze iz drugih institucija biti stvarno smatrani na isti način kao oni koji su završili ovu školu, oni koji su već unutra, onima koji već predaju ljudi koji rade u BIA? Kako se mogu oni koji dolaze sa drugih fakulteta boriti na isti način na tom, nazovi, otvorenom konkursu? Time se krši ravnopravnost. Poštovani narodni poslanici, tačno je da je bitno da raspravimo o ovoj temi, ali ne na ovakav način, kao kukavičije jaje koje je podmetnuto u jednom zakonu za koji svi želimo da glasamo zato što želimo da omogućimo našim studentima da idu. Ministre, želim da nam odgovorite na jedno pitanje – da li će ovi koji budu predavali u BIA imati duplu platu? I još nešto, bili ste u raskoraku sa ministrom finansija. On je rekao da će se ono što je juče predloženo na Vladi primeniti na profesore, a vi ste rekli da neće, pa nam kažite da li će profesori imati manje plate ili ne? Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vesna Rakonjac. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, drage kolege, potpuno shvatam strah pojedinih narodnih poslanika koji su imali jako loše iskustvo u ranijem periodu. Mislim da konačno taj period trebamo da stavimo iza nas i da se okrenemo budućnosti i da pogledamo čašu koja ipak počinje da bude do pola puna, a ne do pola prazna. Što se radi o ovoj, da kažemo, visoko strukovnoj školi pri jednoj agenciji, odnosno bezbednosnoj agenciji, smatram da je preko potrebna iz prostog razloga – tehnologija napreduje. Jako je ružno dezavuisati mlade ljude koji žele da napreduju i u svom znanju, na ovakav način, i da časno i pošteno služe svojoj državi, da ih na ovakav način dezavuišemo i da buduće studente nazivamo sreskim špijunima, Aleksom Žunjićem i drugim pogrdnim nazivima. Slušajući od jutros ovu raspravu, stekla sam utisak, kada kažete da je ovo jedno kukavičije jaje, da se radi o formiranju tajne policijske formacije od 3.000 ljudi a ne o jednoj visokostručnoj ustanovi, školskoj ustanovi koja će pripadati obrazovnom sistemu Srbije i primati samo 30 studenata godišnje, što je mnogo manje od proste reprodukcije kadra za potrebe ovih službi. Ne radi se o sreskim špijunima, radi se o ljudima koji će se baviti i tehnološkim kriminalom, i sajber kriminalom, i mnogim drugim vrstama kriminala koji će omogućiti bolju bezbednost i našoj deci i od internet kriminala i svih naših građana, pa i poslanika opozicije. Još jednu drugu stvar želim da vam kažem. Jako je ružno, ponovo se pozivam na ona pogrdna imena i na izrečene reči o raznim diplomama sa nazivima Alekse Žunjića, zarad onih ljudi čija se imena nalaze na spomen ploči kada uđete u BIA, zarad njihovih porodica, tražim javno izvinjenje. Oni su položili svoj život za ovu državu, a vi ih dezavuišete na ovakav način. Hvala.
Hvala. Pročitaću vam redosled kojim će narodni poslanici dobijati reč: Marijan Rističević, Maja Videnović, Suzana Grubješić, Zoran Ostojić, Radoslav Milovanović, Borislav Stefanović, Miljenko Dereta i Mirko Čikiriz. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam svakako za akademiju za nacionalnu bezbednost. Ova zemlja mora imati kvalitetne bezbednosne službe, da bi čuvali institucije, a pri tome da budu dovoljno obučeni da ne krše osnovna ljudska prava. Izgleda da su neki navikli da službene tajne budu javne a da javne nabavke budu tajne. U ovoj državi se sve okrenulo, pa iz te obrnute prakse proističu i neka mišljenja da nama ne treba akademija za nacionalnu bezbednost. Ovde je mnogo toga rečeno lošeg o našoj službi. Ja mogu iz svog iskustva iz 90-ih reći da je u toj službi svakako bilo zloupotreba, posebno po pitanju opozicionih prvaka, ali je takođe bilo i opozicionih prvaka koji su radili za službu. Dovoljno je da podsetim na ono umetničko ime – Sokrat, i ovde će sve iskusnije kolege znati o kome se radi i kako je neko iz opozicionih redova denucirao sopstvene drugove i kolege. Ja nemam ništa protiv da se ti dosijei otvore, čak naprotiv, gospodin Čikiriz svakako treba da zna da u trenutku kada su oni tražili da se to stavi na dnevni red, ja sam za to glasao, ali mnogi od nas koji smo se borili 90-ih godina, 2000. godine su okrenuli stvar, navodno u našu korist, nisu glasali za to. Interesantno je takođe da neki znaju šta u tim dosijeima piše, pa se bojim da su i oni imali odgovarajuću konekciju sa tim službama, navodno zlim, 90-ih godina. Ovde je govoreno i o nekoj jedinici za specijalne operacije koja je po zlu poznata i tu ćemo se složiti. Ali, moramo priznati, mi, koji smo 90-ih godina bili opozicija, 2000. godine okrenuli stvar, moramo priznati svoje greške. Moramo priznati da su postojale reklame ispred vladinih institucija – Terorizam je bolest, pozovite doktora, JSO. Ta reklama je bila sve do početka 2003. godine na bilbordima ispred samog MUP-a, koji je valja neka vladina institucija. Mi moramo priznati da je to bio i naš propust, što se takva jedna služba održala od 2003. godine i ja sa svoje strane, s obzirom da sam tada pripadao vladajućoj većini, tu grešku priznajem i delim zajedno sa drugima, jer nisam u dovoljnoj meri kritikovao kao poslanik takvu pojavu koju sam viđao duž bulevara, kada sam dolazio u Narodnu skupštinu. Moram da kažem i sledeće - ne daj bože da naša služba ima Gvantanamu i ne daj bože da naša služba iz bezbednosnih razloga u praksi sprovodi ono što je naučila na svojim fakultetima i akademijama za bezbednost, a tu mislim na neke zemlje u inostranstvu. Ja se ponosim time što nemamo takav slučaj zloupotreba službi bezbednosti i takav slučaj kršenja elementarnih ljudskih prava. Zato sam ponosan na naše službe, bez obzira na sve manjkavosti koje su one imale, što nisu uradile, niti sada čine, ono što čine neke službe visoko demokratskih zemalja. Dakle, mislim da ćemo se oko toga složiti, da mi takvih prekršaja, takvih koordiniranih prekršaja, zloupotreba po pitanju ljudskih prava, u ovoj državi nismo imali, bez obzira da li se radi o vojnoj ili civilnoj službi bezbednosti. Zato mislim da nam ova akademija za nacionalnu bezbednost treba i za taj drugi segment, da se obuče dokle im je granica, dokle mogu da rade u interesu nacionalne bezbednosti, u zaštiti institucija, u preventivnoj zaštiti bezbednosti građana, u zaštiti od terorizma, itd. Tu im treba dobra obuka, dobri predavači, ali takođe im trebaju i predavači u oblasti ljudskih prava, da spreče svaku moguću zloupotrebu, koje je bilo, ne samo 90-ih, već i kasnije. Takođe se slažem da je Stanko Subotić Cane trebao biti predmet onih koji se obučavaju na ovakvim akademijama, ali nisam se ja vozio njegovim avionom. Po pitanju bezbednosti, bilo bi zanimljivo šta taj čovek ima da kaže po pitanju gradnje fabrike cigareta u Kragujevcu do koje nije došlo, ali to je bila zajednička ideja. Bilo bi po pitanju bezbednosti, obuka budućih kadrova na akademiji za bezbednost otvoriti pitanje tog Fonda za razvoj demokratije, da su sredstva po njegovim navodima, koje svakako treba proveriti to dobro proveriti dva puta više nego kod drugih ljudi, da li su ta sredstva završavala kod određene stranke koja je dugo bila vladajuća. Samim tim to narušava pitanje bezbednosti zemlje. Ukoliko se određena lica prevoze njegovim avionom, to takođe dodatno može, a ne mora urušiti bezbednost.Bojim se da oni, a među nama možda takvih nema, ali u nekim sazivima ih je bilo, koji su obučavani u Budimpešti i na Svetom Stefanu od nekih drugih službi kako se treba baviti procenom bezbednosti, kako to treba činiti, tako su dobro obučeni, da su praktičnu nastavu imali u motelu „Šarić“. Ako treba, ovde ima kolega koji su svakako kao i ja sam bili iznenađeni tih dvehiljaditih godina da nam se tako nešto moglo desiti, da neko ode u motel „Šarić“ i uradi ono što je urađeno. Pošto čovek nije tu, neću spominjati ime, ali se bojim da u poslednje vreme, akademija nije bila potrebna i da su neki stekli zaključak da je dovoljno biti na Svetom Stefanu, da je dovoljno otići na kurs u Mađarsku, da je dovoljno potrčati u prvu stranu ambasadu i dati sve podatke dobrovoljno, čak i bez novca, ogovarati jedni druge i na takav način, govoreći jedni o drugima, urušavati autoritet institucija, samim tim i bezbednost zemlje. Dakle, mislim da ta vremena treba da budu iza nas, da treba da imamo akademiju za nacionalnu bezbednost, da nam ona svakako treba, da po pitanju juga Srbije, da po pitanju KiM, da će to biti veliki bezbednosni izazovi, da treba inovirati i predavače i da ih treba prilagoditi novoj bezbednosnoj situaciji u našoj zemlji koja preti da ubuduće, s obzirom na dešavanja u svetu, s obzirom na dešavanja na KiM, s obzirom obuku koja se vrši u Bosni i Hercegovini, s obzirom na razne grupe koje se obučavaju na teritoriji bivše SFRJ, mislim da i predavači, s i ta akademija mora da se prilagodi novo nastalim uslovima, da se što više okane praćenja političkih protivnika, a da još više još jače radi po pitanju bezbednosti zemlje na neki novi način, a da pri tome, podvlačim peti put, ne krši ljudska prava ni jednog čoveka, a posebno političkih protivnika. Hvala.
Neću vam, gospodine Milivojeviću, dati pravo na repliku. Niste direktno pomenuti. Zaista ne mogu da pamtim sve diskusije, nisam bila u sali, tako da ne mogu da vam dam pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Suzana Grubješić. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo potpredsednice. Poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, moram odmah da se ogradim da zaista nisam stručna za poslove bezbednosti, ali sam slušala i impresionirana sam znanjem pojedinih mojih kolega koliko su obavešteni i koliko znaju šta piše, ne samo šta piše, ne ulazim, o BIA, nego do detalja sve poslove koje ta agencija obavlja. Vidim da je izvesno da će se akademija za nacionalnu bezbednost formirati, ali ako se već ta akademija uvodi u prosvetni sistem Srbije, moje pitanje je – zašto onda Ministarstvo nema upravni nadzor nad tom institucijom.? Po kojoj logici taj posao ne pripada Ministarstvu prosvete? Jer, upravni nadzor nad medicinskim fakultetima nemaju ni bolnice niti Ministarstvo zdravlja, već Ministarstvo prosvete, pa bi Ministarstvo prosvete zaista trebalo pred ovom naučnom institucijom da ima makar upravni nadzor, jer to jeste obrazovanje za poslove bezbednosti, ali ipak obrazovanje. Šta ovo može da ima za posledicu? To da nastavu na akademiji izvode lica koja nemaju akademsko zvanje, jer se ne precizira koji su to stručni, aplikativno stručni predmeti i onda se postavlja pitanje, odnosno postoji opasnost da se zbog toga neki predmeti koji spadaju u naučne preimenuju u stručne ili u aplikativne. To se već dešavalo. Imamo primer, to vi ministre sigurno znate, sa filoloških fakulteta, gde su zapošljavali lektore koji nemaju zvanje magistra ili doktora nauka za predmete veštine, ali kada im zafali nastavnik onda odjednom to postaju, recimo, za sintaksu ili za prevođenje, odjednom to više nisu naučni predmeti, nego predmeti veština. Tako da ta opasnost postoji i za ovu akademiju, da se neki predmeti koji su stručni ili naučni prebace u predmete veština. Jasno mi je da doktor nauka ne mora da predaje predmet bacanja noža, ali neku borbenu taktiku, očekivalo bi se da predavač ima neko akademsko zvanje. Zato, ja mislim da u nekom podzakonskom aktu, poštoveć danas nije moguće, raspravljamo o amandmanima, bi trebalo da nađete rešenje da Komisija za akreditaciju ili Nacionalni savet za visoko obrazovanje treba da odobravaju spisak predmeta veština, da je to nešto što je minimum da bi ova nova akademska ustanova zaživela u našem prosvetnomsistemu. Hvala.
Narodni poslanik Zoran Ostojić.
Hvala potpredsednice. Koleginice i kolege, danas raspravljamo o izmenama Zakona o visokom obrazovanju, a pričamo već satima o BIA i tajnim službama. Zbog čega? Zbog toga što neko pokušava da ono što sve službe imaju kao interno doškolovavanje, obuka itd. ovde se digne na rang akademske institucije i to je za mene skandal. Ali, veći skandal mislim da je za one koji se bave obrazovanjem, oni koji predaju na fakultetima, onima kojima je juče smanjena plata. Šta će oni dobiti? Oni će dobiti nazovi svoje kolege koji su operativci u tajnim službama i ja ću objasniti da je to suština ovog zakona, a ne ono što je kolega poslanik Stojanović govorio, da je to potreba službi. Sve je suprotno od onoga što je kolega Stojanović govorio. Službe ne dobijaju kadrove na taj način što neko uči neku tajnu školu, koja je deo obrazovanja. Ne, ima tajnih škola zatvorenog tipa i u svim službama od FBI do našeg okruženja, a to nisu visokoškolske ustanove u sistemu obrazovanja. Tamo se uče neka znanja i veštine i sve službe se trude da pokupe najbolje studente i da ih regrutuju za službu i da ih unutar službe obuče za to što će im biti posao. Oko sajber kriminala američka tajna služba se bije sa nekim „Majkrosoftom“ da dobije dobrog studenta, ali svakako to što će ga naučiti u sedištu CIA to se ne uči na fakultetu. Kolega Korać je pogodio suštinu kada je rekao da je obrazovanje javan proces. Ljudi dolaze da slušaju predavanja iz ispita koji nemaju na fakultetu. Šta ćete vi studente da upisujete na osnovu bezbednosne provere? Da se tamo uđe, ne može. Ne znam šta ima u toj zgradi pošto kao građanin ne mogu da uđem tamo. Znači, studenti pa bezbednosna provera. To je apsolutno negacija obrazovanja. Zato mi je potpuno neshvatljivo, gospodine ministre…Nije meni neshvatljiv UDBAŠKI lobi, oni hoće da se izjednače sa akademskim obrazovanim ljudima. Razne smo mi ministre prosvete imali od Dače Markovića, ali vi ste dali pokriće za ovo o čemu danas pričamo. Vi ste nama predložili da interna škola BIA postane akademska ustanova i vi ste se kvalifikovali da ostanete upamćeni kao UDBAŠKI ministar prosvete. Ne znam da li vam to smeta ili ste time ponosni, ali čini mi se da vam je to sudbina jer ste vi odgovorniji nego oni koji to guraju i koji će sutra glasati za to. Vi ste dali pokriće svojim potpisom. Mogli ste da kažete – ljudi to ne ide, kakvi kursevi i obuke kada bude akademska institucija. Na kraju krajeva, nikakve koristi tajne službe od te škole neće imati odnosno BIA. Zna se kako se regrutuje. Školovani ljudi koji pokažu interesovanje. Druge tajne službe raspisuju konkurs za takve ljude, pa ih onda unutar službe obučavaju na način na koji ih obučavaju. Svaka ima neke interne obuke i obrazovanje. To nije visokoškolska ustanova. A vi nama sa vašim potpisom šaljete ovde da mi izglasamo da operativci tajnih službi budu predavači, profesori itd. i zato kažem da je suština to. Ako pažljivo pročitate zakon, videćete da zakon predviđa da se na drugim fakultetima pravnom, ekonomskom, političkih nauka organizuju studije, studijski program nacionalne bezbednosti i vojnog obrazovanja i šta zakon kaže? Na takvim studijama na drugim fakultetima, ne pričamo o akademiji u zgradi BIA, mogu da predaju ljudi iz službi. (Predsedavajuća: Vreme.) U skladu sa Zakonom o visokom obrazovanju to znači da se izjednače sa profesorima. To je suština. Hvala.
Sledeći prijavljeni je narodni poslanik Radoslav Milovanović. Izvolite.
Koliko je ostalo vremena mojoj poslaničkoj grupi? (Predsedavajuća: Tri minuta i 36 sekundi poslaničkoj grupi.) Koleginice i kolege, uvaženi gospodine ministre, u vreme prezaduženosti države, siromaštva, nezaposlenosti, korupcije i kriminala, postratnog sindroma, 30.000 ljudi boluje od toga, svakog dana je neko ubistvo u Srbiji, kada država ne može da osigura bezbednost građana, kada se za nauku ulaže 0,2% godišnje iz budžeta, kada nije rešen problem izuzetno talentovanog studenta Teodora fon Burga, nama dolazi jedan ovakav zakon i imamo branioce BIA i one druge koji su protiv BIA, tako će građani verovatno protumače ovo što se danas događalo u Skupštini. Nedopustivo je da u jedan ovakav zakon, koji se tiče studenata i njihovog položaja, dođe jedan ovakav predlog. S pravom opozicija ukazuje na sve ono što se događalo u prošlosti i zašto se plaši da se jedan ovakav zakon usvoji. Voleo bih da čujem od vas kakvo je vaše obrazloženje o svemu ovome. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Poštovane kolege, ja koristim vreme poslaničke grupe, tj. ovlašćenog predstavnika. Ono što je činjenica je da nećemo dobiti odgovor na ovo pitanje, kao što i Nacionalni savet, prosveti savet nije dao svoje mišljenje o formiranju ovakve institucije, kao što je činjenica da do sada nije viđeno u Srbiji, a čini mi se ni u jednoj drugoj evropskoj zemlji, da tajna služba pravi svoju akademsku instituciju sa svojim kadrovima bez akademskih znanja, koji će da vrše predavanja svojim ljudima i da prave svoj sistem u okviru sistema, van bilo kakve prosvetne, akademske kontrole. To do sada nije viđeno, to je nedopustivo, DS ne može da prihvati. Tražimo od kolega da se ovaj amandman DS usvoji, da se izmena i dopuna Zakona o visokom obrazovanju svede na ono zašto smo i došli ovde, a to je da se izađe u susret studentima oko njihovog upisa. Ono što ste vi, gospodo iz vlasti, uradili jeste kukavičije jaje, celoj srpskoj javnosti, bacanje rukavice u lice akademskoj javnosti, univerzitetu, ministarstvu i ministru prosvete. Dakle, napravili ste jednu situaciju u kojoj pravite sistem u sistemu bez bilo kakvog razloga. Čuli smo ovde danas razne stvari od poslanika iz vladajuće stranke, između ostalog da je to postojalo i ranije, da to postoji i u drugim zemljama. To nije tačno. Gospodo, ja razumem vas, vi uporno brkate kurs i fakultet. Shvatam da to kod vas, u nekom smislu je isto. Ali, ono što nam niste odgovorili, svi koji vi ovde zastupate da se ovaj amandman odbije, to je – zbog čega Srbija prvi put 1945. godine, Republika Srbija nema šefa BIA mesecima? Zbog čega, ako vam je bezbednost toliko na srcu? Zbog čega mi prvi put nemamo šefa Službe bezbednosti ove države? Zbog čega i da li ste svesni da gospodin Marković, koji je policajac, sedi tamo čovek i ne može ništa da potpiše, ne može ništa da radi? To je stanje naše bezbednosti danas, zato što bezbednost nije u tabloidima i nije u najavama hapšenja u emisijama, nego je kod časnih, operativnih, stručnih ljudi koji rade u toj službi i koji moraju da rade svoj posao. Da li je iko došao pred ovu Skupštinu da to objasni? Niko. Nego mi smo diletanti zato što tražimo da uradite nešto i da poštujete zakon, da ova zemlja dobije šefa BIA od 1945. godine. Umesto toga vi nama, po severnokorejskom modelu, pravite akademiju bezbednosti u okviru Službe bezbednosti. To niko nije uradio. Da se dobije akademsko znanje na osnovu toga, iako imamo i Policijsku akademiju i Fakultet bezbednosti i Pravni fakultet i Fakultet političkih nauka i Defektološki fakultet, dakle, odakle su uvek, uvek uzimani najbolji ljudi da rade u BIA. Da li ste vi uopšte svesni šta radite? Kako nekom može da padne na pamet da ovaj parlament do te mere ponizi, da uredbu Vlade ugura u zakon koji se tiče opravdanog izlaženja u susret našim studentima? Odakle obraz tim ljudima i odakle im takva ideja, da se tako igraju? Posle ćete da kažete – aha, vi demokrate, vi ste protiv studenata. Neće vam to uspeti, gospodo. Svi znaju šta ste uradili. Svi znaju da ste u poslednji momenat ovaj zakon doneli u Skupštinu. Ministar, čovek nije kriv, zatekao je takvo stanje, zatekao je ovu odredbu, njegovo penkalo, gospodine Đeliću, je u ministrovim rukama i to penkalo nije videlo ovaj član zakona. Nije ga videlo uopšte. Da li vi razumete šta radite? Ustaju ovde ljudi, pričaju o tome - bio je fakultet u Skoplju. Niko od šefova BIA nije otišao na taj fakultet, da li znate to? Ni jedan, ni Miloševićevi, ni oni pre Miloševića, nikad niko nije bio na čelu službe sa tog fakulteta. Nemojte da toliko vređate inteligenciju ljudi. Ako mislite da operativac BIA, kome svaka čast, može da predaje na akademskom nivou nešto što već nema na drugim institucijama, to nama morate objasniti. Ne vi ministre, nego oni kojima je to palo na pamet, ta genijalna ideja. Ovo je igranje sa akademskom strukturom i budućnošću ove zemlje. Ovo je igranje sa pravima i slobodama građana. Ovo je igranje sa jako važnom službom, što je tajna služba jedne države. Ovo je igranje sa Republikom Srbijom i to ste napravili danas u ovoj Skupštini. Zato morate povući ovaj član. Još ima vremena, podržite amandman DS, dajte da ovaj komad zakonodavstva koji će izaći odavde bude pristojan, opravdan, zakonik, ustavan i u duhu vremena u kojem živimo. Nemojte da nam kursisti vode budućnost ove države. Hvala vam.
Hvala. Narodni poslanik Miljenko Dereta. Izvolite.
Hvala najlepše predsedavajuća. Još jednom ću pokušati da prizovem razumu one koji će glasati za ovakav zakon i neće prihvatiti amandman koji zahteva da se ovi članovi skinu i da možda budu tema jedne posebne rasprave. Jer, ovde se više uopšte ne govori o obrazovanju, nego se govori o BIA i to ne da bi javnost stekla utisak da li neko podržava BIA ili ne, nego da bi BIA dobila uvid u to ko podržava ovakav jedan podsmeh obrazovanju, a ne jednu vrstu razvoja obrazovanja. Namera da se nešto što već postoji, kao centar za obuku, što kontrolišu, naravno, civilna kontroliše Skupština, pretvori u nešto što je akademska ustanova koju neće moći da kontroliše ministarstvo u koje se prebacuje, je naravno paradoksalno, da ne kažem da je protiv zakonito. Još jednom vas pozivam da promenite svoj stav prema ovom amandmanu. Nije sramota, nego je mudrost prepoznati grešku i promeniti svoj prvobitni stav. U ostalom, vi kao svoju veliku vrlinu, vi iz vladajuće koalicije, upravo stalno ističete da ste se promenili. Pošto ste se promenili u politici, pošto ste se promenili, kako kažete, u političkoj kulturi, u odnosu prema svemu, u stavovima, promenite i svoj odnos prema ovom članu zakona. Prihvatite nešto što je razumno, nešto što čuva dostojanstvo obrazovanja kao institucije, i ne dovodite novog ministra u ovakvu situaciju da, kao što mu je gospodin Korać već rekao ili jedan kolega poslanik, da će biti zapamćen po ovom zakonu, a ne po onome što možda zaista želi da promeni u sistemu obrazovanja. Molim vas, ako ste imali hrabrosti, snage da promenite svoje politike, imajte barem malo hrabrosti. Nije to vaš poraz, pretvorićete vi to vrlo lako u svoj uspeh i neće to biti uspeh opozicije, nego uspeh onih kojima je zaista stalo do sistema obrazovanja i do studenata koji sada slušaju ovde naše razglabanje o BIA, umesto da slušaju nešto što imamo da im kažemo po pitanju njihove neposredne budućnosti. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Gospodine ministre, viteški i vrlo korektno, niko za to što Skupština sada raspravlja, po ko zna koji put, skoro svake jeseni, o sličnim problemima nije vas krivio. Zbog toga što više nije ministar gospodin Žarko Obradović, nismo preterano govorili o svemu onome loše što je uradio gospodin Obradović, jer opet smo smatrali da to nije časno. Dovoljno je što više nije ministar i pod pritiskom Narodne skupštine i pod pritiskom javnosti i što je doveo obrazovni sistem i studente u situaciju u koju je doveo. Što se tiče akademije BIA, mislim da javnost zna stav SPO, koji nije ni protiv bezbednosti, ni protiv časnih ljudi koji rade u sektoru bezbednosti, ni protiv toga da mi ne razumemo bezbedonosne izazove sa kojima se suočava naša zemlja, od klasične bezbednosti, od trgovine ljudima, trgovine narkoticima, trgovine oružjem itd. Sve mi to razumemo i znamo da je, naravno, interes zemlje i interes bezbednosti, interes svih njenih građana da postoji BIA, da postoje službe bezbednosti. Amerika ih ima 17 i odlične su. Međutim, one nisu u obrazovnom sistemu ni SAD, niti postoji u Evropi, ja makar ne znam, trudio sam se da nađem na internetu, niti postoji akademija za bezbednost koja je u okviru sektora obrazovanja, a ministarstvo nadležno za sektor obrazovanja ne sme u tu akademiju da ode. Šta će onda u sektoru obrazovanja jedna takva institucija? Onda je treba definisati kao neku vladinu tajnu organizaciju sa specifičnim namenama i izdvojiti iz sektora obrazovanja. Zato bismo mi voleli da postoji dijalog, da nam vi date argumentaciju i da sve ovo što ću i ja da kažem, da me razuverite. Mislim da biste trebali, posle svih iznetih razloga, ipak da kažete šta je namera ministarstva, pa o tome da diskutujemo, da bismo eventualno i mi neka predubeđenja razbili i rekli – ovo je sasvim u redu, za to treba glasati. Ali vi, jednostavno, gospodine ministre, treba o tome nešto da kažete. Kao predstavnik političke stranke, koja je od 1990. godine tražila snažne institucije i snažnu državu, jer smo mi desničari i verujemo u snažne institucije i snažnu državu, mi danas nemamo ni snažne institucije, ni snažnu državu upravo u velikoj meri zbog onoga što nisu radili oni koji su bili na vlasti do 2000, ni oni koji su bili u vlasti posle 2000. godine, zbog toga što nisu reformisali službe bezbednosti, što, iako smo imali Zakon o lustraciji, niko nije lustriran, zbog toga što nisu otvoreni dosijei tajnih službi, a eto, vidite, Evropska komisija snažno preporučuje Srbiji da se otvore dosijei službi bezbednosti, kao najbolja preporuka za otklon od prošlosti i za sve ono što su bile zloupotrebe službi bezbednosti koje su, nemojte zaboraviti, nastale pre svega kao politička tajna policija. Ta matrica od 1945. godine, u kojoj su svi oni koji su predstavljali potencijal za razvoj društva, srednji sloj društva, snažnu građansku klasu, profesori univerziteta, sveštenstvo, zanatlije, trgovci, akademska javnost, kulturna javnost, bili pod udarom političke policije i prošli torture ravne torturama koje su prolazili slični u fašizmu. Za nas između odnosa fašista i komunista prema političkim protivnicima nikakve razlike nije bilo. Kao predstavnik SPO mogao bih Narodnoj skupštini da pričam i mnogo detalja koje ne znate o tome šta smo svi mi prošli upravo od onih koji su se bavili, zamislite, u odeljenju „Unutrašnji neprijatelj“ proganjanjem političkih protivnika. Gospodin Vuk Drašković i Zoran Đinđić su nebrojeno puta, bio sam prisutan, znajući da su prislušni uređaji, recimo, u sedištu naše stranke, pričali da će da urade ono što neće da urade, a onda uzeli olovku i papir i dogovarali se pismeni i jedan drugom davali šta će zaista da urade u političkom smislu, ništa protiv države, već za razvoje demokratije i za promenu režima koji je zemlju vodio gde je vodio. Nijedna zemlja od bivših jugoslovenskih republika nije otvorila dosijee. Uradila je to Makedonija. Šta se dešava u Makedoniji? Dok je bio premijer gospodin Vojislav Koštunica, bilo je obrazloženje da bi otvaranje dosijea izazvalo snažne društvene i političke potrese. Upravo se takvi potresi dešavaju u Makedoniji. U najkraćem, svako onaj ko je potpisao i dao pisanu izjavu i saglasnost da će za potrebe ličnog napredovanja, ličnog bogaćenja da se bavi kršenjem ljudskih prava, da cinkari supružnika, dete, roditelja, komšiju, kuma itd, a za uzvrat da ima ogromnu materijalnu korist, sada je u Makedoniji na stubu srama. Ti ljudi su najčešće rešili egzistencijalne probleme. Mnogi su i ugledni privatnici, privrednici itd. Nije njima do kapitala, stekli su ga upravo zahvaljujući tim poslovima, nego je njima do toga što više ne smeju da izađu na ulicu, što sa njima niko neće da popije kafu, što su oni izopšteni iz rodbinskih odnosa, iz prijateljskih odnosa, iz javnog života. Oni koji imaju firme, sa takvima više niko neće da posluje. Srbija se i dalje vrti u istom kolu i tako će sve biti dok ne bude istinske političke volje da napravimo otklon od prošlosti. Vidite šta Evropska komisija traži od Hrvatske za čuveni slučaj „Leks Perković“. Moraće Hrvati, bogami, da izmene zakon i da naprave otklon od komunističkih zločinaca. Ovde je neko pomenuo ubistvo gardista u Topčideru. To je licemerje prvog ranga, jer predstavnici te političke stranke nisu glasali za Anketni odbor po predlogu SPO i DHSS za ispitivanje okolnosti pod kojima se desilo to ubistvo. Takođe, nisu glasali ni za nebrojeno puta podnet naš predlog zakona o otvaranju dosijea tajnih službi. Naše razočarenje u sve vlade je apsolutno podjednako i sve gledamo kroz istu prizmu. Uz to, poštovanje zaista prema poslanicima LDP i LSV, koji su uvek, kao i gospodinu Marijanu Rističeviću, takve naše predloge podržavali. Da li mi ne razumemo sektor bezbednosti? Rekao bih da razumemo, da uopšte ta primedba ne stoji. Zbog čega? Pa sećate se, kada je krenuo raspad Jugoslavije, da su vojne obaveštajne strukture apsolutno snimile sve, i uvoz oružja iz Mađarske, i onaj čuveni snimak sa generalom hrvatske vojske Šeksom, koji je pušten nečasno i kasno našoj javnosti samo da bi se regrutovali novi dobrovoljci za besmisleni rat koji su podjednako izazvale i jedna i druga strana. Da li su službe bezbednosti na vreme ukazale na sve ono što se može desiti na Kosovu i Metohiji? Jesu. Apsolutno su državnom i političkom vrhu dnevno dostavljale izveštaje o naoružavanju Albanaca, o njihovim centrima za obuku, o postojanju čak i kasarni za obuku, o iskopanih 360 i nešto kilometara rovova itd. Ali, na kome je odgovornost? Ne na službama bezbednosti u ovom delu, one su odradile svoj posao, nego na državnom i političkom vrhu. Ovde mi sada treba da donesemo jednu političku odluku – da li podržati ovakvu akademiju ili ne? Da li nam trebaju ljudi koji su obučeni da se bore sa savremenim bezbednosnim rizicima? Apsolutno da. Da li treba da budu dobro obučeni? Da. Da li će njima predavati operativci BIA? Pa mislim da treba da ih obučavaju na njihovim internim obukama, kao što je i do sada rađeno, i ne vidim razlog za postojanje jedne tajne škole u okviru obrazovnog sistema Srbije. Ako to treba da se organizuje, neka se organizuje na neki dosadašnji način. Ako mislite da je prevaziđen, oni koji se bave bezbednošću neka ga osavremene, ali po nama razloge za uključivanje u bezbedonosni sistem Srbije ne vidimo. Kada sam malopre pomenuo Anketni odbor, pošto je gospođica Batić i gospodin pokojni Vladan Batić su podnosili zahteve za formiranje anketnog odbora, aprila ove godine Vlada je zaista donela Odluku o formiranju Anketnog odbora i mi ćemo videti kakav će biti rezultat rada tog Anketnog odbora. Zbog toga, molio bih gospodine ministre da bismo mi mogli da donesemo odluku da li ćemo glasati za predlog da se ovaj predlog člana briše, odnosno da se ne osniva akademija za bezbednosti, ili ćemo podržati zahtev opozicije, zaista bi molio da vi nama date valjanu argumentaciju. Jer, vi da ste pripadnik moje političke stranke, u kojoj su lideru stranke i svima nama bili instalirani prislušni uređaji, u kojima je mnogo naših ljudi izgubilo život, u kojima je gospodin Drašković preživeo nekoliko atentata i samo ga čudo spasilo, u kome je od iste ruke ubijen gospodin Zoran Đinđić, sa istom metodom praćenja, prisluškivanja, snimanja, itd, mi sa takvim gorkim iskustvom, sa posebnom pažnjom moramo da priđemo svim pitanjima koji se tiču ovog sektora bezbednosti. Još nešto želim da kažem. Zahvaljujući mnogim zaista većini časnih ljudi iz sektora bezbednosti, mnoga su ubistva i rasvetljena. Jer, recimo što se tiče atentata na Ibarskoj magistrali, gospođa koja dužila dosije tog kamiona koji je korišćen za atentat je apsolutno, i niz drugih službenika BIA, apsolutno su na sudu objektivno, jasno, korektno svedočili o svim okolnostima pod kojima je pripreman atentat, o materijalno-tehničkim sredstvima, o svemu onome što je imalo za rezultat jednu tako veliku tragediju za demokratsku javnost i za budućnost Srbije. Ali, u svakom slučaju, ono što je za nas posebno osetljivo, to je da su u svemu tome, kao i o ubistvu Zorana Đinđića i gospodina Stambolića, korišćeni državni resursi, da su korišćeni ljudi koji imaju velika ovlašćenja, koji nisu smeli nikako da zloupotrebe itd. To istovremeno ne znači da Srpski pokret obnove i Demohrišćanska stranka imaju nešto da prebace ljudima koji su brinući o bezbednosti zemlje položili svoj život, koji se izlažu svakodnevnim velikim rizicima, koji obavljaju veoma složene operativne zadatke, koji zaista brinu o bezbednosti zemlje i sa druge strane, od toga izuzev plate za koju rade časno i korektno odrađuju, nemaju nikakvu drugu privilegiju. Ali, ne zaboravimo da su mnogi sa skromnim primanjima odjednom postali i vlasnici kapitala. Pa kako? Verovatno koristeći sve te mreže i sve te resurse. Da zaključim, nama potpuno nije jasno, zašto, ako ima potrebe, a ima sigurno, sajber kriminal, trgovina ljudima, novi oblici kriminala zahteva nove ljude koji će odgovoriti izazovima novog vremena, koji moraju na novi način da budu obučeni od najboljih specijalista. Zašto to ubacivati u obrazovni sistem Srbije i zašto nekom operativcu dati akademsku titulu, pa može da se predstavlja u javnosti i predstavljaće se kao profesor akademije za bezbednost, a verovatno zakonski neće ispunjavati mnogi od njih te uslove. Zbog svega ovoga što sam rekao, očekujem da i zbog onoga što od nas traži Evropska unija da mi napravimo taj otklon od loše prošlosti, jer ne zaboravite prošla Vlada je formirala državnu komisiju koja je utvrdila da je negde preko 90.000 srpske građanske klase ubijeno u periodu od 1945. godine na ovamo, isključivo iz političkih razloga. Svako onaj ko smatra da Srbija treba samo da bude okrenuta budućnosti i da se ne bavi ovim pitanjima, nije u pravu. Mi imamo odgovornosti prema našim precima, imamo odgovornosti prema onim ljudima koji su za demokratizaciju društva dali najveću hrišćansku vrednost, a to je život. Imamo odgovornost prema srpskoj građanskoj emigraciji, koja je poput Dragiše Kašikovića i mnogih, čak u SAD i širom našeg kontinenta, koje je stigla ruka BIA, odnosno UDBE, odnosno OZNE, zavisno kako se kada zvala, zbog toga samo što su želeli da vide drugačiju, moderniju, normalniju, pravedniju Srbiju, Srbiju koja će poštovati osnovna i elementarna ljudska prava. Sigurno je da, kažem, mi da pričamo o ovome ne pričamo protiv bezbednosti. Upravo želimo da se ljudi koji se bave bezbednošću, samo time bave. Da se ne bave zloupotrebama ovlašćenja koja imaju na osnovu onoga što im je država omogućila. Hvala.
Hvala. Ministar Jovanović.
Poštovani poslanici, uvaženo predsedništvo, evo nekoliko reči ako ja mogu da pomognem. Samo pre toga, meni je žao što redovnom profesoru Medicinskog fakulteta u Beogradu, mislim ne namerno, ne shvatam kao zlonamerno, inputira nešto što ne stoji. Ako hoćemo da iznosimo svoja lična iskustva, iskustva naših porodica, iskustva ličnog okruženja onda ćemo daleko da odemo. Otići ćemo u merenju ko je više, ko je manje, za nešto ko je više stradao, ko je manje stradao. Bojim se da nam u tome neće biti dovoljno vremena do kraja života da to iznesemo. Imam i ja ličnih razloga da budem nešto za i nešto protiv ali staviti meni etiketu da ću biti nešto što ne mogu nikako da budem, što ni po poreklu, ni po onome što nosim, što sam proživeo, što su proživeli moji staviti da to činim sada, zaista ne stoji. Izvinjavam se što moram to da iznesem da ne bi dalje širili tu diskusiju. Mi danas diskutujemo o osnivanju jedne akademija koja nije deo univerziteta, ne pripada fakultetima nego školama strukovnih studija koji imaju potpuno druga pravila. Ovo o čemu se danas diskusije je predviđeno Predlogom zakona o izmenama zakona čija je javna diskusija trebala da se završi 16. septembra, pa na zahtev Konusa je diskusija, javna diskusija produžena do 1. oktobra. Ova škola strukovnih studija, je osnovana, informisao sam se ovih dana, oformljena u aprilu ove godine odlukom Vlade Republike Srbije i ta odluka je objavljena u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Škola je započela da radi, a zajedno sa aktuelnim problemom, prihvatajući probleme studenata, prihvatajući, razumejući napore studenata da ostvare taj minimum od 48 poena ili kredita kako to glasi originalno Bolonjskom deklaracijom, založio sam se da po hitnom postupku ide predlog izmena zakona vezan za olakšavanje studentima svih univerziteta i državnih i privatnih, tamo gde ima problem, a ima ih preko 30.000 da se po hitnom postupku reši problem i njima omogući sa 48 bodova nastavak, ne upis fakulteta, nego nastavak studiranja radi olakšavanja tog njihovog studiranja, u prvom redu zbog materijalnog položaja, a znajući da postoje i razlozi ne samo studentski, razlozi za neuspeh i sa naše strane, nas univerzitetskih nastavnika. Obzirom da je škola počela, škola o kojoj je danas reč, započela sa radom, u ovaj predlog je uvršćen i deo koji se odnosi na rad škole, kako bi mogli po hitnom postupku da regulišemo i postupak, legalno odvijanje nastave u toj školi. Verovatno bi da je javna diskusija o izmenama Zakona o univerzitetu, gde nisam učestvovao, trebalo je da bude završena do 16. septembra, a ja imenovan 2. oktobra ove godine u ovom visokom domu, onda su ta dva predloga spojena i uvršćena kao jedinstven predlog. Samo da vas podsetim, mi imamo dva sistema obrazovanja kod nas, jedan koji pripada Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja i drugi kome pripada Policijska akademija, pripada ova škola koja je osnovana, strukovne studije i postoji poseban univerzitet vojnih nauka čiji je rektor, na sreću, takođe lekar, profesor, ili general Jeftić. Takva nam je obrazovna visoko školska struktura. Znam da sada postoje nastojanja rektora generala Jeftića, da učinimo sve i verovatno će u skoroj budućnosti doći njihov predlog, izmene zakona da se objedine svi sistemi obrazovanja, visokog obrazovanja i ovi koji pripadaju republici, odnosno ministarstvo koje je direktno odgovorno ovom visokom domu i te tzv. strukture koje su sada pod kontrolom, da pročitam kako stoji pravilno, u zakonu koji postoji, koji važi, da upravni nadzor nad ovim visoko školskim ustanovama vrši ministarstvo nadležno za unutrašnje poslove, odnosno poslove odbrane. Zaista vas molim još jednom za ono prvo što sam rekao.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, imate minut.
Poštovana gospođo predsedavajuća kada skupštinska rasprava o Zakonu o obrazovanju protekne u ovolikoj raspravi o BIA, to je najbolji pokazatelj da se Srbija nalazi u poodmakloj diktaturi. Za one koji kažu da DS treba da se izvini nekome što se nalazi na zidu BIA. Znate, 17. oktobra svake godine se obeležava dan BIA, jer tog dana Ukazom Kraljevine Srbije je formirano odeljenje za poverljive policijske poslove i ni jedan od tih ljudi čije se ime, časnih i poštenih ljudi nalazi na tom zidu, nije završio Akademiju za bezbednost. Najveći broj njih je postradao u vreme kada se vodila politika „zarđale kašike“, pa očekujem kada govorite o njima da spustite glavu i kada govorite o tim ljudima, da govorite uz dužno poštovanje. Možda biste naše iskustvo u BIA upotpunili, da je prvi potpredsednik Vlade 3. oktobra došao u hram na Vidikovcu da vidi kako izgledaju žrtve BIA iz njegovog vremena, ali nije našao za shodno, nije našao vremena za tako nešto. Na kraju krajeva, ovako građani Srbije izgleda kada se politika „zarđale kašike“ zameni politikom „tupih noževa“. Kada želite sledeći put da tresete drvo slobode zajedno sa nama, prvo siđite sa tog drveta.
Vi želite gospodine Babiću, izvolite, prijavite se, po Poslovniku?
Gospođo predsedavajuća, ne znam koji put ću ponoviti isto pitanje, a sada reklamiram povredu Poslovnika član 107. po kom ste prethodnog govornika morali da opomenete, da oduzmete reč, a ovde se govori o žrtvama diktaturi prvog potpredsednika Vlade iz vremena, tih devedesetih, sa kojima ste se pomirili kad su vam trebali, igrali košarku kada su vam trebali, izjednačili žrtve kada su vam trebali, grlili se kada su vam trebali da zadržite vlast, bahatost, skupe automobile, tajne javne nabavke i sve ono što ste uradili u Srbiji, da je odgovornost svih nas iz devedesetih godina ili gospodina Vučića iz devedesetih godina, šta ste radili svo ovo vreme? Šta ste radili od 2000. do 2012. godine, što niste procesuirali, što niste dokazali, što niste uhapsili, zašto niste sudili? Sada ste se setili svega toga. Šta je sa tim vremenom i odgovornošću za to vreme? Nema tih dokaza i toga što hoćete da imputirate i toga što vam smeta kada vas podsetimo na deficit koji ste napravili za protekle četiri godine, za nezaposlenost, genocid u Srbiji po nezaposlenosti od 13 do 26%… (Predsedavajuća: Gospodine Babiću, molim vas držite se povrede Poslovnika.) … ali vam ne smeta vraćanje u devedesete i u ona vremena onih ljudi sa kojima ste se grlili i mirili.
Gospodin Milivojević, replika.
Za one zaboravne koji misle da me vređaju, kada smo došli na vlast, prvo smo morali da zatrpamo grobove, a i da vidimo ko sve leži u tim grobovima, da ih prebrojimo, da ih imenujemo, da ih sahranimo kao ljude, a ne na Fruškoj Gori sa biberom i krečom, kako je sahranjen predsednik Srbije. Onda smo hteli da zatvorimo rovove mržnje, ali ne mora svako podsećanje da predstavlja pretnju, ni svako ćutanje da predstavlja zaborav. Mi kada podsećamo, ne pretimo, samo govorimo zbog čega vam ne verujemo, jer vas doživljavamo istim, nepromenjenim, sklonim zloupotrebama bezbednosnih službi, što ovim zakonom pokazujete. Kada kažete „Otpor“, ti ljudi iz „Otpora“, gospodine koji dobacujete, su najveće žrtve bile policijske represije i torture, najveće od toga koga danas zovu „Vulinova granica“, administrativni prelaz, zbog njega. Dakle, dame i gospodo narodni poslanici, mi se nismo grlili i ljubili ni sa kim, da bismo profitirali u vlasti, već smo ruku pomirenja pružili vama, jer da nismo, ne biste sedeli danas tu gde sedite. Mi smo ruku pomirenja pružili svima kao što Tomislav Nikolić danas želi da izmiruje, ali nismo uzeli gumicu pa izbrisali istorijsko pamćenje, niti sećanje građana na devedesete. Kada nam govorite o tome kakvu ste državu preuzeli i čak se usuđujete da kažete – genocid. Znate, mi smo preuzeli državu sa hladnjačama na dnu veštačkih akumulacija. Te akumulacija nisu služile da prave struju nego da kriju leševe. Preuzeli smo državu bez struje sa 27 neisplaćenih plata i sve smo to namirili.
Reč ima Zoran Babić.
Samo ne mogu da shvatim jednu stvar da poslanička grupa od 65 narodnih poslanika, najveća poslanička grupa u parlamentu, ovde sedi, u ovu Skupštinu je uveo prethodni govornik, kako? Da li je to po nekom viđenju izbora po principu DS, šta, kako? Ovde smo zato što su nas uveli građani Republike Srbije na izborima koji su jedini merodavni da kažu koga žele a koga ne žele da ih predstavlja i koga hoće a koga neće u Domu Narodne skupštine. Sve te hladnjače, sve te teške stvari koje su se desile u našoj prošlosti, ostavite onima koji treba to da procesuiraju, koji to treba da rade. Ostavite sudovima, ostavite institucijama sistema, ostavite svim onim strukturama koje čine jednu državu. Ovaj parlament nije sudnica, nismo advokati, nismo sudije, nismo tužioci, naučite to. Ovde se kreiraju zakoni koji će definisati budućnost, koji će popraviti prošlost, ali se tim konstantnim gledanjem u prošlost. samo ću se pozvati na reči uvaženog kolege Miletića od pre neki dan. Žarko Obradović je u izjavama, onda kada je bio član Vlade sa DS, bio je najbolji ministar, a onda kada nije je najgori ministar. To je bio dokaz da to pomirenje nije bilo iskreno već iznuđeno.
Hvala. Gospodine Veselinoviću, daću vam pravo na repliku, ali molim sve narodne poslanike da se vratimo na temu.
Moja želja je bila da se vratimo na temu, međutim, poslanici SNS danas su bili veoma malo u temi, jer upravo oni se uvek u svojim diskusijama vraćaju u prošlost. Prosto ne mogu da verujem da ovo izgovara šef poslaničke grupe koji radi sve suprotno. Njihovi ministri, njihovi poslanici jesu, odnosno postavljaju se u ulogu i tužioca i sudija. Oni izriču presude pre suđenja. Oni najavljuju hapšenja, oni se ponašaju kao što su se ponašali njihovi prethodnici, neki su tada i učestvovali u vlasti devedesetih godina. Imali smo jednu neveselu istoriju koja je za primer u Evropi i u celom svetu kada se pominje jedan režim koji je za sebe ostavio samo pustoš. Vi sada ste na putu da vratite taj sistem na jedna mala vrata već u zakoni koji je trebao da reguliše pitanje broja bodova sa kojima studenti nastavljaju studiranje u narednoj školskoj godini. Vi ste gospodine Babiću dali preciziranje tog zakona gde se jasno vidi da SNS stoji iza ovog zakona, da SNS stoji iza ovog kukavičijeg jajeta i vi danas uporno branite te teze, bavite se istorijom, vrlo nevešto to radite. Mislim, svi oni koji su mogli danas da prate ovu diskusiju da su shvatili šta ste napravili, da ste podvalili studentima, njihovim roditeljima, da se upakujete u breme njihovih problema kako da iškoluju svoju decu, da upakujete vašu akademiju koja će služiti vama i vašim istomišljenicima koji će imati dve plate i uz to pratiti šta rade drugi, šta rade profesori, nastavnici, poslanici da bi svako od njih imao svog prisluškivača. Mislim da je to veoma…
Vreme gospodine Veselinoviću. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, povreda Poslovnika.
Zahvaljujem. Moram da reklamiram povredu člana 103. Poslovnika, gde sam tražio blagovremeno da ukažem na povredu Poslovnika po članu 107. u govoru jednog od prethodnih govornika, ali nisam dobio pravo na reklamaciju povrede Poslovnika. Imam da kažem da zaista u ovom parlamentu moramo da poštujemo dostojanstvo. Prethodni govornik, tačnije ne direktno prethodni, nego pre njega, se apsolutno nije držao poštovanja dostojanstva ovog parlamenta, nego je po svom starom dobrom običaju koristio priliku da apsolutno…
Gospodine Todoroviću, to smo već čuli od gospodina Babića, to je već reklamirano. Dakle, ako imate nešto novo.
Kako da ne, moram da kažem da čovek koji priča o uvođenju administrativnih granica pojedinaca, ne može da ne pomene da je iz redova njegove stranke bilo ministara koji su bili ministri u kosovskoj vladi, a danas služe kao branioci…
Gospodine Todoroviću, ne mogu vam dozvoliti dalje da govorite. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, imajući u vidu potrebu da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem redovnu pauzu. Sa radom nastavljamo u 15.00 časova. [[Posle pauze.]] Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Donka Banović.
Meni ćete računati vreme ovlašćenog predstavnika, mada kasnije imamo i neke amandmane. Rekla bih par reči o raspravi koja se vodila u prvom delu današnje sednice iz koje se moglo, ili ljudi koji su pratili tok rasprave, ako su imali živaca da prate raspravu od 10,00 do 14,00 i da uopšte zaključe o čemu pričamo, ali nekako se stvorila atmosfera da su neke poslaničke grupe ili poslanici za formiranje ove akademije, a da su drugi poslanici protiv. Meni se ne sviđa takva podela zato što upravo razgovaramo o tome da li je neko rešenje dobro ili nije, ali nismo apriori protiv nekih stvari. Još se nešto moglo primetiti, da je imidž naših obaveštajnih agencija, kao i drugih u svetu, još uvek prilično negativan, odnosno da građani, političari, političke stranke imaju živa sećanja na neke periode kada je ova agencija, koja se nekada drugačije zvala, vrlo često bila instrument u rukama političara. Dakle, još uvek ih prati loš imidž. Znam da, ne samo naša agencija, imamo dve agencije, imamo ovu bezbednosno-informativnu, da kažem civilnu, i imamo vojno-obaveštajnu agenciju. Izbegava se da se one nazivaju tajnim službama zato što demokratska društva pokušavaju da izgrade mehanizme za civilnu kontrolu tih službi. Postaviću stvari malo drugačije ovde. Čini mi se da, ljudi koji su predložili da se formira ova akademija, je njima podmetnut ovaj projekat i da oni od drveta ne vide šumu. Dakle, govorimo o ljudima koji će se školovati i koji će obavljati neke veoma osetljive i opasne poslove u budućnosti. Srbija, kao i ceo svet, se suočava sa bezbednosnim pretnjama i izazovima koje su mnogo drugačije od onih koje su postojale pre 50 godina. Imamo pretnju terorizma, trgovina narkoticima i ljudima, sajber kriminal itd. Te pretnje su veoma opasne. Sada osnivamo akademiju, imamo amandman gde tražimo da Ministarstvo obrazovanja na neki način ima uvid u studijski program i da ima upravni nadzor itd. Ministar sada klima glavom, odnosno maše da nisu prihvatili amandman. Niste, ali to su neki naši amandmani o kojima ćemo kasnije govoriti. Ako samo ovo prevedemo u život, odnosno u praksu, ta će akademija morati da objavi javni konkurs za prijem studenata. Vidimo da sada planiraju upis 30 studenata. Kako će oni to da urade? Da li će to u „Službenom glasniku“ ili će to da bude u okviru neke njihove oglasne table? Znate kako to fakulteti i visoke strukovne škole rade, dakle ide javni konkurs. Onda se kandidati prijavljuju, pa kandidati prolaze kroz sve te testove. Vidim da su to ambiciozni testovi od psihofizičkih sposobnosti pa do upoznavanja matematike, maternjeg jezika itd. Dakle, oni kroz to prolaze javno. Kada se čitav taj posao završi, negde će morati biti istaknuta rang lista, odnosno ko su budući studenti. Neko je ovde spomenuo da je ovo tajna škola. Nije, ovo će biti javna škola. Da ne spominjem da će roditelji verovatno kada im dete završi taj fakultet organizovati i slavlje, da proslave i da kažu – moj sin je završio taj fakultet. Sada ja vas pitam – kakva je to služba koja će morati svoje ljude da šalje na veoma opasne i osetljive zadatke, koja će javno ta imena da provlači? Dakle, meni se čini da ljudi koji su ovo predložili nisu dovoljno razmišljali. Ovo o čemu mi govorimo je u stvari ugrožavanje nacionalne bezbednosti. Da li će ti ljudi uopšte moći da rade te neke jako osetljive poslove kada prođu kroz čitav ovaj ciklus javnog oglašavanja? O sledećim amandmanima ćemo govoriti kada dođu na red.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, replika na ministrovo izlaganje.
Gospodine ministre, meni je zaista žao ako ste me pogrešno shvatili, ako sam vas povredio opaskom da ćete biti zapamćeni kao bivši ministar prosvete zbog ovoga. To ne želim, nego samo kažem i upozoravam vas na moguće implikacije toga ako vam se to desi. Vi ste ipak predložili ove izmene zakona i taj potpis ostaje za istoriju. Sama činjenica da kada ste predlagali nastavak studija sa 48 bodova, taj zakon, odnosno te izmene nisu ušle u hitnu proceduru, nego su otišle u redovnu, a kada se dodalo ovo za policijsku akademiju, gle čuda, odmah je došlo do hitnog postupka i to pokazuje ko stoji iza ovoga. Žao mi što ste vi ovde da branite nešto što očigledno nije vaša ideja, što nema tu dojučerašnjeg šefa BIA, sada ministra odbrane, ali priznajte da bi to bilo još apsurdnije da ministar odbrane brani izmene Zakona o obrazovanju. To je dokaz da ovome nije mesto u ovom zakonu. To je dokaz da neko na mala vrata, sa maskom ovih 48 bodova pokušava za buduće penzionisane pripadnike BIA ili sadašnje aktivne pripadnike BIA da obezbedi akademski status bez akademskih zvanja i onoga što zakon propisuje. Čini mi se da je to suština ovih izmena, a svakako da bi to trebalo da bude javna škola. Ona je tajna zato što je na nejavnom mestu u zgradi u koju niko ne može da uđe. Sve ovo o čemu su kolege pričale je jasno da ne može da se nalazi u ovakvom zakonu. Otuda je bilo moje dobronamerno upozorenje vama.
Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta, replika.
Gospodine ministre, pozvao sam se na to i apsolutno želim da vam kažem da nisam imao ideju da je to upućeno vama. Hteo sam da podcrtam činjenicu da će vam se to pripisati bez obzira što iz onoga što ste insistirali, da se 48 bodova i broj rokova uvrsti po hitnom postupku, govori mi da ste spremni na ozbiljno promišljanje i promenu sistema obrazovanja. Podmetnuto vam je nešto na šta ste vi ukazali, hvala vam što ste pročitali te članove zakona, koji zapravo kaže da je izmenu zakona trebalo da predloži Ministarstvo unutrašnjih poslova ili Ministarstvo odbrane. Vi prosto niste pravo ministarstvo za ove promene. Drugo, rekli ste da je pitanje bodova bilo pitanje ne upisa, nego nastavka studija. Za ovu instituciju nema nastavka studija, jer ona tek počinje. Prema tome, ona se po dva osnova ne nalazi na pravom mestu i vi niste pravi predlagač u okviru svega ovoga. To sam samo hteo da objasnim. Sa nestrpljenjem čekam da se vratimo na temu, a koja je zapravo upis studenata.
Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, neću mnogo pričati o predloženom amandmanu, mada sam bila u dilemu i u po prvom i po drugom amandmanu da se javim. Međutim, zanimljivo je da je u Srbiji sve što jeste tajno, mi volimo da bude javno. Činjenica je da je ovde mnogo rasprave oko jedne posebne službe koja je zaista u državi potrebna. Potrebno je da bude visokostručna, dobro obrazovana, da bi mogla, kako reče koleginica, ono čega smo svi svesni, da bude spremna da odgovori izazovima koje savremeno društvo u ovom domenu stavlja pred svaku državu. Pre svega, baš zato što jesmo mali narod i mala država, i prošli smo šta smo prošli, i svesni smo gde je sve i ko je sve zatajio, pa imamo posledice koje kao društvo imamo – raspad, tranziciju i sve ostalo. Znači, visokoobrazovna služba koja može da parira je nužna malom narodu i maloj državi zato što su oni najčešće plen nekih većih i tuđih interesa. Nema ništa sporno u tome da to bude upravo neko ko će se obrazovati ovako, na ovaj način, u okviru ove institucije i, naravno, od odgovarajućih respektabilnih kadrova koji mogu da pruže znanja i iskustva iz te oblasti. Najbolje funkcionišu tajne službe u onim državama koje su nevidljive. Mislim da je Izrael jedan od najboljih primera za to i MOSAD. Jedan mali narod, malobrojni, šest miliona i nešto stanovnika, ima jednu od najmoćnijih službi na svetu, u nju beskrajno ulaže, zato što su svesni da će tako da se sačuvaju. Tako čuvaju i državu i moć i uticaj i sve svoje resurse. To je jedini način. Toga smo svesni. Mislim da je to nešto o čemu sad više razgovaramo onako iz domena svojih ličnih emocija. Ono što sam komentarisala i pre dva dana o ovome, a to je percepcija mene kao građanina i zaista se nadam da će ovakvo institucionalizovanje ovog obrazovanja uvesti ozbiljne profesionalce u ovaj posao i što ih budemo manje znali, manje se njima bavili, to će značiti da su oni zaista profesionalci i dobro rade svoj posao, a mi ćemo tada biti verovatno sigurniji i bezbedniji, jer to je cilj postojanja ovoga. Da li u ovom ili u nekom drugom zakonu, to je nešto o čemu možemo da polemišemo, ali je to potrebno. Ono što ja lično smatram i želim kao građanin da kažem je da se zaista nadam da će uspostavljanjem ovoga, a svi će znati o čemu govorim, smanjiti se potreba za ogromnim brojem doušnika ili, kako bi rekao jedan naš aforističar, Srbi imaju strast za davanjem bezbedonosnih informacija, a koje smo svi svesni da postoje. Danas je tu neko pomenuo pijenje kafe u BIA itd, nikada nisam popila kafu tamo i da neko ide po listinge i ostalo, da tu ružnu mentalitetsku crtu negde zanemarimo, koja postoji kod određenog broja ljudi, jer mislim, a svi smo dugo u politici, imamo razna iskustva, da je ta ružna dimenzija ovu službu dovela u jedan ružan fokus svih nas i dovela do mnogo žučnih i ružnih komentara i da upravo ta grupacija jeste doprinela ozbiljnom rastočenju društva, koristeći razne benefite, jer nisu oni plaćeni, oni su neke druge usluge tražili, usluge za usluge, da bi davali falš informacije, uglavnom falš informacije. To je poseban profil ljudi i mogu da vam daju samo pogrešnu informaciju. Dakle, u ime toga da Srbija zaista zaslužuje jedan visoki profesionalizam u ovom domenu. Mislim da mi treba da podržimo upravo ova dva člana koja su, jeste, uvođenje na ovakva ili onakva vrata u zakonodavstvo i zakonodavnu praksu i jeste transparentno izloženo javnosti Srbije šta će se događati. Naravno, o tome koji će rezultati biti, budućnost će reći, a o tome kolika je to ušteda, pa mislim da smo mnogo više para potrošili i mnogo više novca se troši na besmislene agencije za koje ni ne znamo šta rade i koliko troše, a moraće se postaviti to pitanje, pa da ne pričamo o ekonomskim ambasadorima koji skupo koštaju ovu državu, a efekti su ravni vrlo niskim ciframa. Time treba da se bavimo ozbiljnije, a ovih 30 studenata, a mislim i sledeće godine 30, Srbiji će opravdati ono za šta postoje. Zaista to očekujemo. Što manje budemo o njima znali, to ćemo znati da su njihovi posao i njihova uloga bolji i opravdani u potpunosti.
Hvala. Na član 1. amandman je podnela narodna poslanica Milica Vojić Marković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, stvarno sam vrlo strpljivo čekala prvi deo naše današnje sednice da govorim o amandmanu na član broj 1, zato što smo se nekako bavili svim drugim, a najmanje smo se bavili onim što piše u zakonu. Vrlo pažljivo sam pratila odakle su kretali neki narodni poslanici, dokle su dolazili, do Ozne i 30-ih godina. Stvarno sad moram da se bavim ovim što jeste. Da bismo konačno došli do zakona, moram da prokomentarišem ono što je više ljudi prokomentarisalo, a to je da su ove izmene i dopune zakona praktično dvočlane, kako bih rekla, imaju dva dela, potpuno nezavisna jedno od drugog i ministar je više puta govorio upravo o ovom delu koji je vrlo važan i zbog koga su ove izmene i dopune navodno i pravljene, a to je da se broj poena koji je potreban za upis u novu akademsku godinu spusti sa 50 na 48 i drugi deo, da se broj rokova za polaganje ispita poveća sa pet, koliko je bilo u prethodnim izmenama i dopunama, na šest, koliko se sada predlaže. To je, što se nas tiče, vrlo prihvatljivo. To je jedan deo zakona. Drugi deo zakona, potpuno nakalemljen na ovo i na ovu preku potrebu da ove izmene i dopune po hitnom postupku razmatramo, taj deo se nekako provlači i nekako je u senci. Tek se danas otvara jedna malo šira slika svega toga i iza toga da je potrebno da izađemo u susret studentima, prođe i nešto što nema nikakve veze sa tim studentima i o čemu narodni poslanici danas govore. Taj drugi deo se odnosi na to čuveno formiranje akademije strukovnih studija za nacionalnu bezbednost. Što se nas tiče, ima puno stvari o kojima treba da govorimo. Prva stvar koja je potpuno nejasna, ako se u ovom članu 1. isključivo kao nadzorni organ, neko ko kontroliše rad ove akademije, pojavljuje MUP, zašto ga onda Ministarstvo prosvete predlaže, ako nisu deo jedinstvenog sistema, ako zapravo obrazovni sistem nije jedinstveni sistem? Ne vidim zašto je onda potrebno da ga predloži ministar prosvete? Otkud u ovom zakonu, ako ne treba ni da ga nadzire? Potpuno je smešno očekivati da ministar prosvete na jedan način predlaže zakon, a onda nema nikakve veze sa tim delom obrazovanja na koji se odnosi ovaj zakon. Drugo, danas pominjasmo da su neki vladali uredbama i istina je, ali moramo da kažemo da je i ova škola koja postoji od aprila meseca formirana uredbom ove Vlade. I ona je nekom uredbom formirana. Ali, ono što nedostaje i svima nama to ovde nedostaje, jeste javna rasprava, da se otvorila pre toga i da se kaže da li je ona nama potrebna, koliko je to nama kadrova iz oblasti nacionalne bezbednosti potrebno, kako to projektujemo, šta ćemo da radimo sa onima, recimo, ove godine ćemo ih upisati 30, pa hoćemo li sledeće godine da zatvorimo školu? Nećemo, nego ćemo imati novih 30 ili ne znam koliko. Biće ih jako mnogo. Pri tom, zaboravljamo da Fakultet za bezbednost već školuje nekih 2.200 studenata koji su i te kako u oblasti bezbednosti kompetentni. Verovatno su mnogo kompetentniji. Uporno gledam kako se ovde odvija diskusija i nekako se stalno govori – ovi ljudi će ovom akademijom imati potrebnu struku, oni će dobiti potrebna znanja. Fakultet će mu dati mnogo veća znanja, a u vreme vrlo visoke tehnologije, i te kako je potrebna ta vrsta znanja, te vrste kompetencija. Ne razumem da su potrebna tako niska znanja za tako vrlo važnu oblast kao što je nacionalna bezbednost. Onda ta dodatna znanja koja jesu specifična, jer je oblast specifična, ona se daju na neki drugi način, nekim studijskim programima koji se stavljaju na taj fakultet ili na neki drugi fakultet kao što je pravni fakultet ili na Kriminalističko-policijsku akademiju takođe možete takav jedan deo da stavite, jer već postoji i ona je specifična. Na kraju krajeva, i Teološki fakultet je specifičan, a ipak je deo Beogradskog univerziteta. Ne možemo da kažemo, svaki fakultet je vrlo specifičan za sebe, ali imaju nešto zajedničko što čini jedan zajednički sistem. To je neka naša ideja da je mnogo bolje da u okviru Fakulteta bezbednosti formiramo podgrupu - studijski program koji će se baviti ovim. Iz jednostavnog razloga, prvo, visoko obrazovanje, koje je itekako važno, a drugo, mnogo je jeftinije. Ove godine će se dati devet miliona, sledeće 35, one tamo 36, kad pogledamo to, mi koji promovišemo štednju, koji govorimo o racionalnosti nečega, onda moramo da imamo u vidu itekako važnu činjenicu da će to da košta. Koga će da košta? Građane Srbije će da košta. Što se DSS tiče, mi nismo ti koji žele da se više građanima ruka u džep zavlači. Govorim o tome da je studentima potrebno, zbog ekonomske situacije izaći u susret i pomoći im da prevaziđu ove probleme koji su nastali, da upišu akademsku godinu sa 48 poena, ali ne govorimo o tome da li će njihovi roditelji moći ove godine da ih školuju ako su recimo, profesori lekari ili nekog drugog zanimanja kojima je oporezovan dohodak 20%, pa još moraju da plate PDV na kompjutere, na hranu, na sve ostalo. Znate, mi s jedne strane činimo uslugu, s druge strane ne činimo uslugu nego im onemogućavamo i ono što je dovoljno teško bilo za njihove roditelje. Ono što je suština ovog amandmana, o čemu zaista treba da govorimo. Upravni nadzor na rad ove škole ne može da vrši samo Ministarstvo unutrašnjih poslova i nadležni državni organ, kako vi ovde kažete, za poslove nacionalne bezbednosti. Za nas bi možda moglo da se kaže da može da vrši samo Ministarstvo prosvete, a da dobije, recimo, saradnju tog nekog drugog ministarstva. To drugo ministarstvo ne može da vodi proces obrazovanja u ovoj zemlji, ma kako on bio specifičan. Najbolji dokaz da sam u pravu je to, što vi ministre prosvete predlažete ovaj zakon, a ne ministar unutrašnjih poslova, ili vojni ministar. Mislim da je ovo možda pokušaj da se ta mistifikacija koja se pravi oko ove škole, ta mistifikacija koja se pravi od specifičnih zanimanja za ovo ili za ono, molim vas pogledajte, pročitajte desetak knjiga koje su napisali neki naši bivši čelnici tajnih službi. Imate gomilu stvari, gomilu podataka, ne treba vam uopšte ništa da išta kopate po tome, sve vam je na dlanu. Drugo, čitajte naše novine, imajte policijske dnevne novine koje vam vrlo jasno daju pregled svega toga. Mislim, ne treba mistifikovati tako nešto. To je naravno vrlo specifično, vrlo odgovorno, vrlo važno, ali sa druge strane mistifikacija tipa, niko neće znati gde se nalazi škola, koje programe uči i ostalo, ne stoji. Ne stoji zaista. Mislim da je ista stvar i kod statusa onih koji će predavati u ovoj školi. Ne mogu da budu mimo zakona. Ne mogu. Taj zakon je isti za sve. Znači, sada ja da poželim da predajem na Filozofskom fakultetu, jako dobro poznajem filozofiju, možda bih mogla da predajem. Ne mogu, zakon me koči, moram da imam i neke akademske titule, osim toga što jako želim i što sam dobra u tome, kažu. Ne može mimo zakona. Mogu to da rade oni koji rade, koji su zaposleni u organu državne uprave nadležnom za poslove bezbednosti, ali da ispunjavaju Zakonom obrazovanja neke druge uslove. To je moje mišljenje o tome. Te neke vrste uskih, specifičnih stvari kao što su, metode ili slične stvari, da ne licitiram, mogu da predaju i ljudi zaposleni u organu državne uprave, ali stručni za to. To je moje mišljenje, skromno doduše, nisam kompetentna rekli bi neki. Hvala.
Hvala. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela narodna poslanica Donka Banović. Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
ovo je amandman koji se odnosi na isti član 1. još uvek smo kod prvog člana. To je amandman na stav 8. i u suštini od predstavlja celinu sa prethodnim amandmanom, odnosno sa amandmanom na stav 7. Moja koleginica je govorila o tom sedmom stavu. Neke stvari ću ponoviti. Naime, predlagač nam predlaže da Vlada, a na predlog organa državne uprave, nadležnog za unutrašnje poslove nacionalne bezbednosti, odnosno poslove odbrane, bliže određuje uslove i načine ostvarivanja studijskih programa. Dakle, predlažemo da Vlada bliže određuje uslove i način, ali da to bude na predlog ministarstva nadležnog za visoko obrazovanje i nauku, odnosno na predlog Ministarstva obrazovanja, s tim što nismo izostavili ove državne organe za koje tvrdite da su kompetentniji od vas, da bliže uredite. Samo govorim o uslovima i načinu ostvarivanja, ne i o sadržajima tih predmeta. Pre nego što vi predložite način i uslove da pribavite mišljenje od tih drugih nadležnih organa, da se ne preskače ministarstvo koje je ipak u ovoj zemlji još uvek zaduženo za obrazovanje svih, pa i za obrazovanje ovih kadrova. Drugim amandmanom koji je celina, opet pokušavamo da osnažimo Ministarstvo obrazovanja u ovoj oblasti, a to je da upravni nadzor vrši nadležnost ministarstvo za visoko obrazovanje i nauku, zato što u budućnosti ovo ministarstvo možda bude drugačije struktuirano. Nije mi jasno ili niste dovoljno dobro razmislili o ovome, zbog čega ste ovo odbili? Hvala.
Hvala. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandmane u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Dušan Obradović, Ivan Jovanović, Ljiljana Lučić, mr Božidar Đelić, Ljuban Panić i Maja Videnović i narodna poslanica Donka Banović, sa ispravkom. Reč ima narodni poslanik Dušan Obradović.
Poštovani gospodine ministre, poštovana predsedavajuća, pre svega bih se obratio gospodinu ministru. Mi smo na pauzu imali prilike i da se upoznamo i da popričamo nešto o ovome. Stekao sam jedan utisak da nakon onih medijskih spekulacija da ćete vi kao ministar koji stvarno ima jednu sjajnu karijeru iza sebe, koji je pristao da žrtvuje deo svog vremena, ali i energije i znanja zarad državnog interesa i to je valjda čast. To je nešto što se podrazumeva u politici. Sa druge strane, kroz medije se odmah stekao utisak da će kroz vas govoriti neki Mića Jovanović ili neko drugi. Danas ovde pre svega vidimo da ovo nije vaš predlog i vidimo da je više nego očigledno da oni koji vole bezbednosne službe, valjda svi od malena imaju nekakve stvari za koje bi voleli da rade u životu, nekog to napusti, nekog ne, ali očigledno da prvog potpredsednika Vlade strašno interesuju službe bezbednosti i sada se regrutuje jedna nova generacija ljudi. Iako postoji fakultet, postoje ozbiljne institucije o kojima smo danas govorili, govorili smo o tome da ozbiljne zemlje regrutuju ljude za ovakve stvari nakon završetka nekih drugih fakulteta, ekonomskog, pravnog, političkih nauka ili nekih drugih. Tek onda se vidi da li neko ima afiniteta, sposobnosti i ono što je potrebno za BIA, u našem slučaju. Vi sada dolazite u situaciju da kroz vas govori neko drugi i to je ono što je opasno. Ministar prosvete mora da bude jaka politička ličnost. Nikada sigurno od mene neće čuti da ćemo žaliti za ministrom Žarkom Obradovićem. On je bio potpredsednik jedne stranke i imao je političkog uticaja. Molim vas, što pre zauzmite svoj stav. Napravite sebi politički prostor. Doći ćemo u situaciju da će ovo biti samo jedan test za vas, šta je to šta sve mogu da puste u Skupštinu. Vi ste poslednji reper pre nego što dođe u Skupštinu, jer ovde imamo vladajuću koaliciju koja ne čita uopšte zakonske predloge i automatski glasi za ono što stigne iz Vlade. Vi ste ti koji morate da podignete glas i da kažete da neke stvari, zarad interesa obrazovanja ne mogu da prolaze preko vas. To je nešto što je velika opasnost. Molim vas, što pre zauzmite svoj stav, imate razloga, imate rezultate iza sebe, ali politika je takva da troši ljudi i ne bih voleo da budete zapamćeni u ovakvom kontekstu, pre svega kao građanin Srbije, neko ko je veoma zainteresovan za budućnost u obrazovanju. Hvala.
Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Babić. Vlada i resorni odbor su prihvatili amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatraju da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 3 amandman su zajedno podnele narodne poslanice Donka Banović i Milica Vojić Marković. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
U članu 3. se govori o broju ispitnih rokova. Dakle, ovo je već, da kažem, jedna latinoamerička serija koja se provlači svakog septembra Ako se sećate, mi smo prošlog septembra upravo govorili o broju ispitnih rokova, pa je tadašnji ministar u tendenciji da se smanji, da se dođe do broja četiri za sve fakultete. Mi smo i prošle godine u septembru imali isti amandman, odnosno tražili smo tadašnjeg ministra da prihvati amandman gde bi broj ispitnih rokova na fakultetima bio najmanje četiri, a najviše šest. Ja sam i u raspravi u načelu govorila o tome da nije dobro, a uostalom to uopšte nije ni u duhu ove reforme, nije ni u duhu fleksibilnosti koju visoko obrazovanje mora da pokaže, da vi sve fakultete i visoke strukovne škole posmatrate na isti način. Dakle, svi fakulteti, čak i odseci, su različiti. Nama su se javljali profesori, dekani i studenti sa različitih fakulteta i onda se može zaključiti da na fakultetima društvenih nauka kažu da im je šest rokova previše. Kažu da imaju problem da ne mogu da organizuju nastavu ako ima šest rokova. Kažu da se to čak pretvori u sedam ili čak u osam rokova. S druge strane, imate fakultete na kojima se izučavaju prirodne nauke, koji su se već jako dobro prilagodili upravo ovom sistemu od šest ispitnih rokova prosto zbog prirode predmeta koji predaju, pa imaju mnogo više različitih vrsti vežbi itd. i oni zaista ne gledaju na smanjivanje broja rokova kao nešto što treba zaista da se i dogodi na njihovim fakultetima. Upravo je ovaj amandman u tom pravcu, da treba fakultetima dozvoliti da oni sami odluče da li će to kasnije bitiu statutu ili nekom njihovom internom aktu gde bi se nastavno-naučno veće pojedinačno izjašnjavalo o tome da li su im potrebna četiri, pet ili šest ispitnih rokova. Da je bivši ministar obrazovanja prošlog septembra prihvatio ovaj naš amandman, mi danas uopšte ne bismo imali ovaj problem i uopšte ne bismo morali, ako ništa, ovaj član da menjamo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala. Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, takođe želim da podržim ovaj naš amandman zato što mislim da je vrlo smislen. Sećam se da je prošli put kada smo govorili o izmenama i dopunama ovog zakona ovde bila vrlo žustra diskusija upravo oko ovog našeg amandmana, jer on zaista ima svoju težinu i mislim da je vrlo, vrlo, efikasan u sistemu. Nesporno je da ćemo mi podržati studente, jer nisu oni krivi za ovo stanje u kome se trenutno nalaze, naravno, moram odmah da budem jasna, ne iz razloga što studenti prete štrajkom, nego iz sasvim drugih razloga. Moram da kažem i da iskoristim vreme moje poslaničke grupe da apelujem i na vas i na sve moje kolege danas ovde da se otvori jedna vrlo široka debata o tome šta se dešava sa nama kao državom, sa našim visokim obrazovanjem, šta se dešava sa procesom koji želimo da uspostavimo, šta se dešava sa problemima koji nastaju, koji su to problemi, kako ćemo ih prevazići. Zašto to govorim? Pa, da li je moguće da mi godinama stojimo na 48 bodova za upis i da je famoznu granicu od 50 bodova nemoguće prevazići kao država? Nedostižna nam je. To pokazuje da mi zaista imamo određen broj problema i da očigledno stojimo u mestu. Oni su stalni očigledno i mi nikako da pređemo tu granicu i nikako da razrešimo te svoje probleme. Mora da se kaže da zaista ima jako mnogo problema. Molili su nas mnogi ljudi da na te probleme ukažemo, jer to je jedina prilika da se ukaže na te probleme. Generalno, mi imamo sve manje znanje na svim nivoima obrazovanja. Konstatujemo na razne načine sve manje znanje koje nose učenici, a kasnije srednjoškolci i studenti. Recimo, analize pokazuju da broj onih koji završe fakultet, recimo, u odnosu na poslednji popis taj broj visokoobrazovanih se skoro udvostručio. S druge strane, broj doktora nauka je itekako otišao zaista u nedogled. Mnogi su skloni da kažu, ja se još ustručavam, ali moći ću brzo to da kažem da u Srbiji nije doktorirao u poslednjih nekoliko godina samo onaj ko nije imao novca da doktorira ili nije imao ambiciju da doktorira, jer za 205 godina beogradskog univerziteta 8500 ljudi je doktoriralo, a za nekoliko godina, od kako imamo privatne fakultete, na dva privatna fakulteta u poslednjih nekoliko godina doktoriralo je 200 ljudi i da je, recimo, broj doktoranata u poslednjih pet godina sa 1000 povećan na 5500. To su dramatično povećane brojke. S druge strane, imamo sve niži i niži kriterijum, pa čak i u Vladi traže stručnjake sa strane, jer smatraju da ovi naši očigledno nemaju znanja koja mogu da se na taj način bore sa stvarnošću i sa savremenim problemima. Očekujem od vas da dobijem informaciju o tom PISA testiranju, jer posle 12 godina Srbija očigledno 2015. godine neće prvi put biti u situaciji da ovaj test bude primenjen na njenim petnaestogodišnjacima. To je vrlo važno testiranje, iako mi ne postižemo neke bog zna kakve rezultate, ali sećam se 2006. godine kada je rezultat koji je dobijen na PISA testiranju zaista šokirao javnost kada smo dobili podatak da je polovina naše dece funkcionalno nepismeno. Naravno, ne govorim – nepismeno, nego – funkcionalno nepismeno. To je šokiralo javnost i to je uzburkale duhove i nešto se pomerilo. Nismo se mi dramatično popeli na lestvici, ali je istina s druge strane i to da smo jedna od zemalja koja je najviše napredovala između dva testiranja. To je važno zato što testiranjem na takav način mi dobijamo podatke gde se mi nalazimo u sistemu. Strašno bi bilo da Srbija ne bude 2015. godine u ciklusu testiranja, ali s obzirom da je proces prilično izmakao i da ne verujem da će stići da uđe, čak i ako uplate tih 122.000 evra. Bojim se da smo ostali i apelujem na vas da pokušate da se svi podaci saberu i da mi nekako pokušamo da pratimo cikluse, jer je to vrlo važno za naš obrazovni sistem. S druge strane, imamo još gomilu problema koji su vezani za proces nastave. Vi znate da studenti često govore da su mnogi profesori, mnogi predmeti koji su bili dvosemestralni, spakovani praktično samo u jedan semestar i nikom ništa. znači, apsolutno nefunkcionalno je urađeno to. Zatim imamo problem sa udžbenicima koji će takođe poskupeti ovom odlukom Vlade, koji su komplikovani za studente. Vrlo ih je teško nabaviti. Mnogo resavske škole ima kod toga. To su sve problemi, ali još dva problema koja želim da kažem su sledeći. Jedan problem je to da neki studenti koji dolaze, završe fakultete u Republici Srpskoj, a mi imamo Zakon o specijalnim vezama sa Republikom Srpskom i kada dođu ovde kod nas, naš obrazovni sistem prepoznaje. Radi se, pre svega, o farmaciji. Konkretan slučaj. Devojka je završila farmaciju. Došla je ovde. Normalno je dobila staž. Kada je trebalo da dobije licencu, ona više nije mogla da dobije licencu jer je Farmaceutska komora odbila da joj da licencu bez nostrifikacije diplome, a nostrifikacija je kao problem dalje. Veliko je pitanje da li je moguće da Komora krši zakon koji postoji? Imate Ministarstvo prosvete koje kaže - nema potrebe da se nostrifikuje diploma, imate jasan zakon i imate Komoru koja kaže – ne, mi nećemo da poštujemo zakone ove zemlje. Opet, imate prosvetnu inspekciju za visoko obrazovanje koja, takođe, kaže – nas ne obavezuju zakoni koji se donose u Skupštini, a radi se, recimo, o devojci koja nema prohodnost koja je zakonom regulisana za studente magistarskih na doktorske studije FASPER. To je, naravno, isti fakultet. Žena kaže da je prosvetnu inspekciju obavestila o tome da ne može da izvede, iako je to zakonom dozvoljeno. Prosvetna inspekcija za visoko obrazovanje je rekla da ona apsolutno nema nameru da poštuje zakone koji se donose u Skupštine. Naravno, tužila ih je, ali to je sada već druga priča. To su sve problemi. Rekla sam, nostrifikacija je kao jedan od vodećih problema. Zaista moramo da otvorimo tu debatu i molim vas da je što pre otvorimo. Što je pre otvorimo imaćemo konkretnije razloge da menjamo zakone, ali kada te zakone menjamo onda će ti zakoni zaista služiti svrsi da poprave određeni problem i da prevaziđemo kao država konačno to tapkanje u mestu. Ove godine ćemo izaći u susret studentima. Ja ne znam iduće godine šta će se dešavati. Vi najavljujete izmene novog zakona. Bilo bi dobro da te izmene i dopune zaista imamo ranije, da možemo o njima da se izjasnimo, da razgovaramo, zato što mislim da su to problemi koji su problemi svih nas. Definitivno, sva društva koja žele da izađu iz krize, ulažu strašno mnogo u obrazovanje. To je put da se izađe iz krize. To je investicija za budućnost. Nažalost, mi nismo u toj poziciji. Mi, kao država, prvo malo odvajamo za obrazovanje, drugo što stalno posmatramo obrazovanje kao trošak, a treće je to što sami sebi stavljamo nogu u okove sa kojima treba da preskačemo prepone. Način na koji ove izmene ovde stavljate pred nas su okovi, koje poslanici treba da nose dok preskaču prepone. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta.
Hvala, predsedavajuća. Meni je zanimljivo kako, kada treba da diskutujemo o pravim problemima obrazovanja, nema onih koji trebaju da diskutuju samo novoj akademiji. Mi stalno govorimo da ovo radimo u ime studenata. Ja moram da pitam - u ime kojih studenata? Imali smo studentsku organizaciju koja je prvo podržala promenu zakona, a onda je pod pritiskom nekih drugih studenata, očigledno i ta studentska organizacija promenila svoj stav. Kada je svojevremeno vođena rasprava oko toga kako da se registruje SKONS i da to, zapravo, postaje državna institucija koju plaća ova država iz budžeta da bi podržavala u ime studenata, navodno, sve promene koje ministarstvo, odnosno Vlada ima nameru da sprovede, to je rečeno da to nije tačno i da su tu, zapravo, uključene sve studentske organizacije. Nisu. Ja imam pred sobom papir da grupa, veliki broj studenata Fakulteta političkih nauka, za sutra priprema protest u kome se zalaže za neke vrlo važne stvari vezane za Bolonju. Oni se zalažu, između ostalog, i za broj rokova itd, za broj bodova. Sve vrlo konkretno navode i navode, između ostalog, i potrebu da se unapredi kvalitet studija. O tome se malo govori, a to je, zapravo, rasprava o sistemu obrazovanja i obrazovnoj politici. Kvalitet studija. Oni navode primer – promena reforme i literatura, jer je stvarno smešno, citiram – i apsurdno, kada npr. naiđem na literaturu koja je stara i po 30 godina i čitamo rečenice poput „do 2002. godine bi moglo da se desi to i to“. Dakle, uče o nečemu što bi moglo da se desi pre 11. godina. O tome ovde, naravno, se malo govori. A ono što stoji iza te rečenice, jeste zapravo ono o čemu sam govorio kada sam govorio o zakonu u celini, a to je pitanje etike onih koji rade na Univerzitetu. To, da takav udžbenik postoji, znaju svi, kolege tog profesora, koji očigledno drži nastavu po tom udžbeniku. Da li je neko od njih digao glas protiv toga? Ne. Da li su neka stručna tela iz oblasti prosvete digla glas protiv toga? Ne. Nego moraju studenti da organizuju protest, da ne bi učili iz knjige koja je stara 30 godina. Da se uskladi broj stranica prema onome što je propisano, onome što je usvojeno u našem odnosu prema bolonjskom sistemu. Za to se bore samo studenti, zapravo štiteći neka prava, koja im loše organizovana nastava uskraćuje i probleme koje im loše organizovana nastava i loši programi, ne prilagođeni programi, stvaraju te probleme i onemogućavaju ih da na vreme kvalitetno završe svoje studije. To etičko pitanje mora da se postavi kao jedan imperativ, jer to je nešto što formira naše buduće generacije. Jedan kolega nedavno je ovde baš u razgovoru rekao kako je nameravao da upiše magistraturu, pa pošto je iz Kragujevca, ipak nije na Kragujevcu, jer je hteo na pravnom fakultetu, jer taj pravni fakultet ima jedno nasleđe korupcione afere, koju ovaj sistem nije kaznio, nego je amnestirao neke od učesnika u toj aferi, da bi mogli da se bave odgovornim poslovima po državu. Neko ko je uhvaćen u korupciji. U borbi protiv korupcije nisam čuo da se to ime pominje i da se ta imena pominju. Ako obrazujemo mlade ljude, onda moramo da ih obrazujemo u jednom sistemu vrednosti, čiji su primeri oni koji u obrazovanju deluju. Takvih je, moram reći, koje bih podržao u tom njihovom sistemu, vrlo malo ili nedovoljno, da budem vrlo oprezan, da kažem nedovoljno. Mi se zagovaramo ovde i bilo je pre dva dana toliko zanimljivih, nadahnutih sastava koje su čitali ovde mnogi i poslanici o pitanju obrazovanja, a onda je sutradan došla nova odluka o uštedama koje treba ovo društvo da ostvari i jedna od ušteda će se najviše obiti o Ministarstvo obrazovanja i tehnološkog razvoja, koje će kroz poskupljenje udžbenika i nabavke nastavnih sredstava i nabavku kompjutera usporiti i otežati i studiranje i tehnološki razvoj u celini, ako mogu tako da kažem. Naravno, tu je i pitanje kulture, koju neću ovaj put da zaboravim. Dakle, i kultura, podsticanje građana da bar prisustvuju kulturnim manifestacijama, ako već ne mogu u njima da učestvuju, da bude stimulisana, a ne da bude još sada za 2% skuplja, nego što je bila do sada. Ako hoćemo jednu koherentnu politiku, onda moramo da uspostavimo vrlo jasna pravila. Zato sam ja protiv amandmana. Neću glasati za amandman koleginica, zato što mislim da je trenutak da se postavi jedan jasan kriterijum. To je broj rokova. Studenti predlažu pet rokova, ali to je sada irelevantno. Važno je da to bude nešto što se neće tako lako menjati. Takođe bih pozvao ministarstvo da tu crtu ojača činjenicom da o novom zakonu o visokom obrazovanju se razgovara malo ozbiljnije, nego što je to do sada bila reč i da se napravi jedna jasna projekcija koja mora imati neko utemeljenje i u Strategiji. Mnoge stvari koje se sada rade i koje se predlažu i koje su već usvojene u okviru zakona o osnovnom i srednjem obrazovanju, nažalost su u suprotnosti sa Strategijom, šta god ja o Strategiji mislio. Ali, postoji ta relacija koja mora da postoji, da bi se obezbedilo jedno jasno pravilo, jasan ugovor o kome se govorilo ovde, između studenata i države koja ih školuje, da se znaju pravila i da ko hoće da bude na državnom budžetu, zna pod kojim uslovima tom budžetu će imati pristup tokom celog ciklusa obrazovanja. Hvala.
Narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća. Uvaženi ministre, kada je reč o ovom amandmanu, glasaću za ovaj amandman jer dolazi iz moje poslaničke grupe. Kada govorimo o izmenama i dopunama bilo kog zakona, ministre, očekujemo neke radikalne promene, možda normativne, epohalne promene koje će promeniti segment života i urediti ga na način kako zakonodavac o tome misli. Ova izmena i dopuna zakona ne donosi ništa novo, sem visoke škole o obučavanju kadrova za službe bezbednosti i da nekim slučajem Branislav Nušić je sa nama itekako bi imao materijala za pisanije. Mi uvršćujemo u ovaj zakon visoku školu koja će obučavati svetske špijune i ne znam kuda Srbija ide sa tim, kuda to vodi Srbiju. Danas je 9. oktobar i ne da je pet do 12 nego je 12 i 15 za donošenje jednog ovakvog zakona. Pametne države to drugačije rade. Kada detektuju problem one sistemski to rešavaju a ne ovako sukcesivno kao što mi to danas radimo iz godine u godinu. Ova izmena i dopuna zakona je jedna iznuđena mera na zahtev studentske organizacije i na zahtev Konosa, kako bi 30 hiljada studenata upisali sledeću školsku godinu. Možemo zaključiti da je ovo naknadna pamet Vlade, u stvari to je poraz Vlade s obzirom da smo mi iz DSS detektovali ove probleme i amandmanski reagovali pre godinu dana kada je ovaj zakon bio ovde u Skupštini. No međutim, tada vlast, tadašnja Vlada, tadašnji ministar nije imao sluha za amandmane Demokratske stranke Srbije i evo opet pred nama je izmena i dopuna jednog ovakvog zakona. Dakle, Demokratska stranka Srbije je i tad reagovala amandmanski, želeći da pomogne studentima, reagujemo i sad. Međutim, vidimo da nismo partner Ministarstva u ovom slučaju, tj. Vlade, naši amandmani su dobronamerni, naši amandmani, pre svega, žele da pomognu vama gospodine ministre da rešite ovaj slučaj i da pomognu samim studentima. Sada da se osvrnem na ovaj amandman koji su podnele moje uvažene koleginice Donka Banović i Milica Vojić Marković, šta je njihova namera. Dakle, one su htele ovim amandmanom pre svega da reaguju na taj problem rokova. One su htele da daju mogućnost fakultetima, univerzitetima da to rešavaju sami, između četiri i šest rokova. O tome je govorila i moja koleginica Donka Banović, postoji mogućnost da određeni fakulteti, koji obučavaju studente tehničkih nauka, imaju četiri roka, a medicinski fakulteti, zbog obima predavanja i zbog velikog broja interesovanja i zbog studenata imaju šest rokova. Dešava se, gospodine ministre, da pojedini fakulteti imaju i osam rokova i da upisuju studente sa 47 bodova, kako ne bi neki profesori izgubili svoje katedre, jer ne bi imali studente koji bi bili na budžetu. To je opasno. Ovim smo hteli mi da regulišemo taj problem. To je bila namera mojih koleginica. Ono što sam ja primetio gospodine ministre, kada ste imali uvodni govor o ovom zakonu, vidim da se zalažete za reformu našeg školstva i mi to podržavamo, ne samo visokog školstva, već uopšte, razmišljate na jedan kvalitativan način da reformišete naš obrazovni vaspitni sistem. Ovde ste govorili o obrazovnom sistemu, međutim, mnogo je bitno da pričamo i o vaspitnom sistemu, gospodine ministre. Vi ste čovek koji je dugo godina u prosveti, rekli ste da 35 godina radite u prosveti, i otprilike znate te probleme. Očekujemo da određenim mehanizmom rešite taj problem vaspitnog procesa. Nemojte da dozvolite da nam decu vaspitavaju „Veliki brat“, „Farma“ ili neki rijaliti šou ili ulica, već očekujemo da to vi, kao resorni ministar reagujete i doneste određene kvalitativne zakone. Da se ne bi dešavalo ovo, gospodine ministre, da svake godine radimo izmene i dopune ovog zakona, očekujem da će uskoro biti ovde pred nama jedan novi zakon o visokom obrazovanju. Ako vam je potrebna pomoć, mi smo tu, želimo da razgovaramo po tom pitanju i nadam se da ćemo uraditi jedan kvalitetan zakon i da ćete, na kraju krajeva, prihvatiti naše sugestije. Zahvaljujem vam se.
Hvala. Narodni poslanik dr Marko Atlagić.
Poštovana predsedavajuća, naravno da ću glasati protiv ovog amandmana i obrazložiću zbog čega. Vama je poznato, ja sam i u ovoj narodnoj skupštini bio zagovornik, i danas sam, velikog broja rokova našim studentima, ali nisam za to da to određuju naučno nastavna veća ili naučna veća fakulteta sa svojim statutima, jer bi dobili haos u visokom obrazovanju, svako bi prilagođavao svojim uslovima, pogotovo kada se radi o privatnim fakultetima. Tu već sad imamo po deset, mi znamo koji je proces, neki imaju i po deset rokova. Ja se zalažem, u celini, da im damo, ali da to zakonodavac odredi – što više rokova. Zašto? Zato što Bolonja podrazumeva stručno, pedagoško i naučno usavršavanje nastavnika. Ukoliko je nastavni, profesor stručno pedagoški osposobljen, onda će i kvalitet obrazovanja biti jači. Moram vam napomenuti ovde da ne postoji visokoškolska pedagogija u praksi. Ona kao teorija postoji. U praksi mi imamo preko 80% univerzitetskih profesora koji nikada nisu slušali ni jedan predmet iz pedagogije. Zamislite ocenjivanje tih kolega. Zato imamo bauk profesore. Samo jedan primer da navedem. Na jednom beogradskom fakultetu, 400 stalnih studenata zbog jednog profesora. To je ono o čemu moramo voditi računa. Na drugom imamo 1.000, „čuvenom“, zbog jednog čoveka. To su strašne stvari, gde su pojedini profesori gospodari „života i smrti“, da tako kažemo, studenata, a da ne govorim o rukovodiocima, dekanima fakulteta. Postoji jedan dekan jednog fakulteta koji je dekan u ovoj Republici i stalno radno mesto ima u drugoj državi, druga penzija. Takvih, gospodine ministre, imamo jako mnogo i na fakultetima i na institutima i upravo ćemo tu dobiti uštede. Prekinimo to. Znam da je zakonodavac rekao da možemo samo jedno radno mesto imao u trećinski odnos na drugo, ali imamo profesora na tri, četiri, pet, šest, sedam i deset radnih mesta. Otvorimo proces mlađim generacijama, asistentima. Zato se otvaraju novi kolegiji, izmišljaju pa kažu – kolega, dođite kod mene, izvršite predavanje itd. „Namiče se“, jedni drugima nastavne predmete, a ima kolega koji na deset, petnaest fakulteta izvode nastavu. Naravno da inspekcija nije delovala tu. Kao što imamo stotinu područnih odeljenja fakulteta mimo zakona i to nas gospodin načelnik Ministarstva informiše preko štampe, a on treba to da zabrani. Dakle, problem je uvek u nama, ne u studentima, u državnim institucijama, u politici, u profesorima, njihovoj osposobljenosti. Mi imamo krasne studente, verujte, ja čitav život radim sa tom decom, ne sve, ali u većini slučajeva. Uslovi su vrlo bitni. Kada je Bolonja u pitanju, govorimo o bodovima, nemamo mi evropske uslove, ali imamo evropske bodove i tu smo u raskoraku. Ja sam za to da mi to uskladimo itd. Zalažem se da ovu problematiku, o kojoj sad ja govorim, da to radi Ministarstvo sa svojim savetnicima i stručne osobe, a mi ovde samo zakonodavnu stvar da vodimo. Moram ovde da ispravim, gospoda iz DS su danas dve neistine izneli. Nije tačno, gospodo, da su jučerašnjim merama zakinuti profesori osnovnih i srednjih škola. Onda izvinite, ne poznajete kolika im je plata, ona je mizerna, ispod 60.000. Da li su obuhvaćeni profesori univerziteta, instituta? Dabome da jesu, ali nisu ni tu svi. Zavisi od zvanja. Molim vas, nemojmo plašiti populaciju u kojoj ja radim. Logički je da profesori univerziteta „biće zakinuti“, ali profesori osnovnih i srednjih škola ne, njihova je plata 45.000 do 50.000. Nemojmo neistine pričati, nemojmo plašiti te profesore. Oni to vrlo dobro znaju, pa se smeju na naše izjave itd. Moramo tačne podatke iznositi, ovo je zakonodavno telo. Ja se uvek zalažem da argumentima ovde „ratujemo“, a ne pričama – rekla, kazala sa ulice. Zaista, moramo argumentima. Izvinjavam se i zaista podržavam ovaj zakon. Mislim da treba studentima izaći u susret. Studenti nisu problemi. Najveći problemi su profesori. Ponoviću, 400 na jednom fakultetu u Beogradu, 1.000 na drugom, na mom fakultetu ima i 80 studenata kod jednog profesora po starom programu. Veliki je problem „stari program“. Imamo jako veliki broj studenata, a godina izlazi, 2014. godina dolazi, moramo razmišljati unapred. Službe Ministarstva moraju da razmišljaju – šta sa armijom tih studenata dogodine. To su naša deca. Nisu ona kriva zato što mi donesemo zakone, počesto ne vodeći računa o njima. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Donka Banović.
Ja u odbranu amandmana. Gospodin Atlagić je rekao da nipošto neće podržati predloženi amandman iz DSS. Samo ću ponoviti šta mi predlažemo, kada je u pitanju broj ispitnih rokova, da ih bude najmanje četiri, a najviše šest i da to fakulteti odluče koliko će biti, upravo u prilog tome da su fakulteti različiti i da mora da postoji neka vrsta fleksibilnosti. Gospodin Atlagić je rekao da ni u kom slučaju neće podržati ovaj amandman, iako u Predlogu zakona stoji da predlažete da u ovoj školskoj godini bude šest ispitnih rokova. Da li to znači da će glasati za ovaj predlog zakona? Zatim je rekao da na nekim fakultetima ima čak i deset ispitnih rokova i da on apsolutno podržava bolju saradnju između studenta i profesora. Da li to znači da se profesor Atlagić zalaže da maksimum bude deset ispitnih rokova? Možda bi bilo zanimljivo da je podneo amandman, da poveća ovaj predloženi broj. Hvala.
Hvala. Marko Atlagić, replika.
Mislim da mi koleginica stavlja u usta ono što nisam rekao. Ja sam za tačno određeni broj, a ne između, i za najveći broj. Ako se sećate izmena zakona prošle godine, zalagao sam se za najveći broj ispitnih rokova. Čim vi ostavite - od do, tu strašan haos nastaje. To znaju kolege koji rade na fakultetu. Dakle, zalažemo se za taj deo. Ako mene lično pitate, kao i prošle godine što sam rekao, za maksimum, profesori su dužni biti na fakultetu, a učenik može polagati kako hoće. Ne znam zašto im to ograničavamo uopšte. Gospodine ministre, predstavnik Nacionalnog saveta na zadnjem odboru kaže – nek se spremaju. Čekajte, Nacionalni savet je strategiju uradio. Student se sprema u toku školske godine prisustvom nastave, pisanjem seminarskih radova i aktivnim učešćem u izvođenju nastave. Mi imamo veliki problem sa Nacionalnim savetom. To moram da kažem ovde. Na prvoj sednici odbora sam tražio, ima godinu dana, plate pojedinačno članova Nacionalnog saveta, a do danas nisam dobio. To moram na ovoj skupštini da kažem. To i danas zahtevam da vidim. O strategiji neću govoriti jer sam o njoj rekao jako mnogo i na pripremnom delu i u ovoj skupštini. Ona se ne zove strategija vaspitanja i obrazovanja, dobro je kolega primetio, nego obrazovanja. Prekjuče smo imali raspravu, na jednoj televiziji vrti se svaki dan nasilje iz škola, verovali ili ne, 40 učesnika je bilo, a ni jednom rečju nisu pomenuli vaspitanje. Posledicama se bavimo, a ne uzrocima. Zašto? To je duga priča, mogli bi seminar o tome organizovati. Ja se zalažem da vratimo vaspitanje, kao kolega što kaže, i u školu i obdanište i u nastavne programe, pa nećemo imati nasilje u porodici, nego govorite o humanim odnosima među polovima, o humanim odnosima u porodici i nećemo imati posledice. Te nastavne jedinice smo isterali, ima 10 godina. Hoćete da vam govorim iz kojeg nastavnog predmeta, od bukvara do najnovije? Ne, dabome da ne. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala. Ja bih u odbranu onoga što sam htela da kažem. Nisam spominjala humane odnose među polovima jer nisam načisto šta gospodin misli pod tim humanim odnosima među polovima. Ono što smo mi vrlo precizno rekli, jeste da mi smatramo da univerzitet, odnosno fakulteti posebno imaju pravo, njihova veća i studenti kao partneri tih istih veća, da kažu šta je specifičnost njihovog fakulteta. Ni manju, ni veću, nego što je specifičnost koju nudite za ovu akademiju. Šta je to što je njima potrebno? Nekom će biti dovoljno četiri, a nekom će biti dovoljno šest. Da ne govorim da ne pratite analize koje kažu da veliki broj rokova dovodi do manje efikasnosti, iako treba da očekujemo drugačije. Tako kažu analize. Ne znam da li su one nameštene ili nisu, ali takvo je stanje kako jeste. Dalje, vrlo mi je zanimljivo da čujem kako se oni koji su glasali za ovo što danas menjamo i tada bili žestoki zagovornici toga danas bacaju pod noge studentima objašnjavajući im kako su oni sada zagovornici nečeg drugog i pominju evropske vrednosti, za koje se inače kao stranka zalažu i kojima teže, da su oni sad da mi nemamo te evropske vrednosti. Ne, mi imamo te evropske vrednosti, ali mi imamo neke druge uslove koji su problematični. Podsetiću vas da sam vrlo jasno rekla da su roditelji zakinuti. Naravno da su zakinuti ako će im sve poskupeti, ako podižete PDV. Recite, da li danas postoji dete koje nema kompjuter ili koje ne traži kompjuter? Znate li koliko će da poskupi kompjuter, gospodine Atlagiću? Nisam ja izmišljala ove činjenice, one su juče stavljene na sto. Iz tih činjenica proizilazi ovo što ja danas govorim. Ništa niti izmišljam, niti dodajem. Pomenuli ste problem tzv, kako vi kažete, bauk profesora. Da li se zalažete da oni ne predaju na fakultetima? Da oni nisu kompetentni, kažete, pa da ne treba da predaju na fakultetima? To su pitanja na koja ovde treba da odgovaramo. Je li tako? Šta kažete dalje? Navodite problem privatnih fakulteta koji imaju 10 rokova. Kako je moguće ako postoji zakon koji se odnosi i na njih i na državne fakultete? Vrlo su komplikovane stvari koje vi navodite, ali nikako ne pratite ono što mi pišemo u amandmanu. Molim vas, recite šta je u našem amandmanu sporno, pa da vam to objasnimo. Pustite te široke priče za narodne mase. Glasali ste prošli put da imaju 50 poena, niste omogućili da imaju uslove da ispune 50 poena i sada prihvatite da ste krivi za to. Hvala.
Reč ima Marko Atlagić, replika. Izvolite.
Zaista nemam nameru, jer ovo je po meni stručna stvar, ali kad koleginica govori da ne zna šta su humani odnosi među polovima, neka pita pedagoga u osnovnoj školi, pa će reći nastavnu jedinicu koja se obrađuje, pa nećemo imati onda nasilje nad ženama u porodici ako ovakve teme budemo obrađivali. Zaista je suvišno, ovo su stručne stvari, nego idemo na zakonske. Ako o uštedama govorite, čudno niste, koleginice, spomenuli da nastavnici u osnovnoj školi imaju dva bukvara. Jedan drže kod kuće, a jedan u školi. Da li je to zakidanje od roditelja? To je sramota nas, što to postoji u ovom obrazovnom sistemu. Znate li zašto dva bukvara? Neko je postotak uzeo u džep. To sam govorio na ovoj skupštini. Da ne idem u širinu, podržavam ovaj zakon. Protiv sam vašeg amandmana, a vi budite za, ništa nemam protiv. Mislim da je u celini ova izmena zakona genijalna stvar sada. Bolonja je fleksibilan proces. To je ono što je bitno. Valjda neću i to objašnjavati šta znači. Fleksibilan znači da možemo dogodine doći u situaciju da ćemo ponovo menjati neke stvari. To je proces koji treba da zaživi. Mi preslikavamo neke stvari od drugih itd. Kada vidimo da se ne pokaže dobro, onda odstupamo od toga. Kao normalni ljudi, valjda tako treba da radimo. Izvinite na ovim malim upadicama. Hvala.
Hvala. Reč ima Milica Vojić Marković, replika. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nisam govorila o bukvarima, zato što sam govorila o mom amandmanu. U mom amandmanu nema bukvara, nego samo rokovi kao mogućnost od četiri do šest. Kada budem prešla na bukvare, pričaću o bukvarima. Za sada ću se zadržati na amandmanu. Kada mi govorite o tome šta su humani odnosi, zahvaljujem se, potrudiću se da pronađemo te pedagogije iz šezdesetih godina, pošto su tada tako to zvali, istina je, ali mislim da nisam kompetentna kao vi, naravno, jer vi ste doktor nauka, a ja sam samo jedan pedagog. Naravno da je Bolonja fleksibilan proces koji menja ono što se pojavi kao problem, ali mi nigde ne konstatujemo šta nam je problem. Mi se zato i zalažemo da ovde otvorimo priču šta je problem. Zašto ne prelazimo famoznih 50 poena? Zašto nikako da ih dostignemo? Zašto studenti ne mogu da nam dostignu znanje koje treba da imaju? Zašto ne stižemo do šezdeset, a kamoli da pedeset famoznih pređemo? To je ono za šta se mi zalažemo. Mi vrlo precizno govorimo o svom amandmanu i, naravno, tražimo da se o tome, kao o fleksibilnom procesu, ovde razgovara, da se konstatuju problemi, da taj fleksibilan proces, kako vi kažete, ne bi svaki put u septembru bio ovde pred poslanicima, da idemo korak napred, korak nazad. Ako to podrazumevate pod fleksibilnošću, da glasate čas jedno, čas drugo, čas suprotno, onda ste fleksibilni. Hvala vam.
Hvala. Reč ima Marko Atlagić, replika. Izvolite.
Izvinjavam se, zaista je ovo degutantno više da govorim, ali bauk profesori nisu problem ove skupštine. Brkamo pojmove. To je problem ministarstva i inspekcija. Ljudi, mi smo ovde zakonodavno telo. Zakonodavac je rekao da jedan profesor može vršiti nastavu na jednom fakultetu, ali ima na deset. Nije to stvar ove skupštine, već ministarstva i inspekcije. Brkate, koleginice, babe i žabe. Za godinu dana vas nisam čuo da ste vaspitanje ikad spomenuli, a čini mi se da ste po vokaciji prosvetni radnik. Izvinite i hvala. Ne želim se više javljati.
Hvala. Reč ima Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospodo predsedavajuća. Ovo stvarno postaje smešno. Bauk profesore nisam pomenula ja, nego vi. Ja sam se držala onog što piše u mom amandmanu. Bauk profesori ne stoje u mom amandmanu i ja ih nisam mogla pominjati. Vi ste ih pomenuli. Nemojte od mene da tražite da ja procenjujem čija je potreba da rešava problem bauk profesora. Vi ste ih pomenuli, vi ih i rešavajte. Drugo, to što vi niste čuli, izgleda da ste malo zaboravili. Vraćam vas na onaj25. jun, kada smo govorili o onom setu zakona. Upravo su amandmani DSS bili da se dodaje vaspitanje svuda i upravo sam ja u načelu govorila o tome, ali vi ste zaboravili. Izgleda da ste fleksibilni. Hvala vam.
Hvala. Molim vas da završavamo sa replikama. Imamo još prijavljenih po amandmanu. Sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Problemi o kojima smo pričali i u nedostatku Zakona o visokom obrazovanju i praktični problemi u primeni Bolonjske deklaracije idu u suprotnost sa predloženim amandmanom. Da ne bude ovo da je sada nova priča naše poslaničke grupe, mi smo i prošle godine tražili da ostane šest ispitnih rokova. Pomenuću da je, recimo, predsednik Nacionalnog veća za visoko obrazovanje u Hrvatskoj izjavio, čini mi se, prošle godine da je Bolonja u Hrvatskoj doživela totalni fijasko, da studenti duže studiraju i nastavnici su zatrpani birokratijom zbog bodova, mobilnost nije značajno povećana itd. Takve procene se mogu čuti i kod nas, posebno u vreme studentskih protesta, ali se mogu čuti i neke druge procene. Ono što sam rekao u načelnoj raspravi, čini mi se, da treba ponoviti da ti validni podaci obrazovne statistike nama nedostaju da bismo mogli da u potpunosti analitički, precizno i jasno kažemo koje visokoškolske ustanove primenjuju „Bolonju“ na način na koji je to zamišljeno, a koje ne rade u duhu namere i ministarstva i celokupnog obrazovnog sistema. Naravno da imamo čak i fakultete, pravne fakultete, kod kojih varira i broj predmeta, onda kvalitet udžbenika, način organizacije nastave, broj učenika u grupama na vežbama, kolokvijumima itd. Onda imate da jedan fakultet ima odličnu prolaznost sa nekim predmetom, a drugi fakultet na tom istom predmetu zavisno od organizacije rada fakulteta, od kvaliteta udžbenika, kvaliteta nastave, saradnje studenata i profesora, da ima totalno različite rezultate. Ako se, recimo, pogledaju neke analize onda ćemo videti i razliku od fakulteta do fakulteta koji se bave različitim oblicima obrazovanja. Recimo, Tehnološko-metalurški fakultet ima skoro 100% prolaznost na svojim ispitima. Arhitektonski izvanredan procenat prolaznosti, preko 97%. Elektrotehnički fakultet, iz treće u četvrtu godinu, skoro 92%. Saobraćajni 78%, Ekonomski 77%, govorim o fakultetima u Beogradu, ali, recimo, Fakultet veterinarske medicine ima prolaznost negde oko 5%, Tehnički fakultet u Boru 18%, Pravoslavna bogoslovija 23%, Farmaceutski fakultet 26%, Filološki 30% itd. Šta mi možemo na osnovu ovoga da zaključimo? Da taj potencijal naših studenata koji je izvanredan varira, odnosno uspeh studiranja zavisi od fakulteta do fakulteta. Izvinite molim vas, između 5% i 97% prolaznosti velika je razlika. Ko sada tu treba da odigra glavnu ulogu po nama? Pa, ministarstvo. To je ono što smo pričali i prethodnom ministru i to je ono što sada vama kažemo i to je ono što ćemo vas podsećati ako za neko vreme budemo imali loše rezultate kao što sada imamo i ovako veliki stepen disproporcija. Zbog toga što nije urađeno na svim fakultetima to što treba da se uradi mi još ne možemo uz to dati fakultetima da oni sami odlučuju da li će biti četiri ispitna roka ili šest ispitnih rokova. Kada im date takva ovlašćenja, veći broj fakulteta će reći – pa, zašto ne četiri ispitna roka, posebno državni fakulteti, gde studenti mogu da se finansiraju iz budžeta. Onda mi nismo izašli u susret onome ko treba da bude u centru obrazovnog sistema, studentu, već smo mu znatno odmogli. Naučno-prosvetni savet, to je neko pomenuo, i to treba iskontrolisati. Imate iste udžbenike koji su iz istog predmeta na različitim fakultetima, a razlika između sadržine udžbenika je kao nebo i zemlja, ogromna. Napisali profesori koji predaju jedan te isti predmet, jedan je napisao jasno i razumljivo, tečno sa primerima, a drugi, kažu studenti, čitaju i ne razumeju šta piše. Ko tu interveniše? Niko. Ko plaća cenu? Student. Završio sam Pravni fakultet, samo jednom smo bili u srednjoj školi, u sudu. Celo odeljenje danas ponavlja sve što se dešavalo u sudnici, to nismo zaboravili, upijali smo. Zamislite završite Pravni fakultet i ne vidite sud kako izgleda iznutra, govorim naravno o funkcionalnoj pismenosti. Dakle, od zavođenja predmeta, kretanja predmeta, dobijanja predmeta u rad, izvođenja dokaza, donošenja presuda, pravni lekovi itd. Ima studenata koji su završili Pravni fakultet a nisu znali šta je organ uprave, a od mesta stanovanja do fakulteta prođu pored 10 organa uprave, jer je udžbenik iz te oblasti nejasno napisan i nerazumljiv, a nisu imali priliku da odu u organ uprave.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Neven Cvetićanin.
Vrlo kratko ću. Pošto je tema i predmet ovog amandmana koji su podnele kolege iz DSS broj ispitnih rokova, smatrao sam da treba da se kaže precizno i racionalno o ispitnim rokovima sledeće. Uobičajeni broj ispitnih rokova u univerzitetski najrazvijenijim zemljama i uopšte u najrazvijenijim zemljama sveta je od dva do četiri. Dakle, precizira se ne manje od dva, ne više od četiri. Mi smo imali dobru nameru onim predlogom zakona koji je glasan da to uvedemo, pa čak i da se toga držimo onim što je glasano pre godinu dana. Nažalost, ovo je stanje nužde, ovo je stanje pravne nužde i u tom stanju pravne nužde kako bi se obezbedilo studentima da polože neke ispite kako bi mogli da upišu godinu, nije dobro da budemo dvosmisleni u bilo kojem smislu. Znači, da bude ne manje od ovoliko, a ne više od ovoliko, jer se to može zloupotrebiti i potrebno je da se fiksno kaže na koliko ispitnih rokova oni najviše mogu da računaju. Dozvolite mi da kažem jednu stvar. Kada je reč o studentskim zahtevima povodom ispitnih rokova, to se svih nas tiče i to je tema, postoje dve vrste studenata. Jedna vrsta je vrsta dobrih studenata, naprednih koji traže više ispitnih rokova da bi ubrzano studirali i koji mogu da izađu na ispitebez da im je neko gradivo ispredavano. Tima svaka čast, međutim, problem je sa drugom vrstom studenata koji izlaze na ispite kao što se izlazi u grad, opušteno i nespremno. Kao što se izlazi na lutriju pa recimo izađu u februaru, pa ponovo izađu u aprilu, pa izađu u junu, a da nisu u međuvremenu učili. Suštinski problem sa ispitnim rokovima što je predmet ovog amandmana jeste da ćemo kad-tad morati da razdvojimo žito od kukolja. Dakle, da onim studentima koji su neodgovorni i koji izlaze na ispite da bi se kockali pošaljemo poruku da imaju toliko i toliko ispitnih rokova, uglavnom na početku semestra i na kraju semestra. Vi kada date ispitni rok u sred semestra trpi nastava, studenti sede kući i spremaju ispite a ne idu na nastavu. Ovo je problematika ispitnih rokova egzaktna gde ćemo kad-tad morati da razdvojimo žito od kukolja, a ne da dalje mazimo i pazimo studente koji kradu ne samo naše vreme ovde u Skupštini, ne samo vreme profesora, već prvenstveno svoje vreme. Dakle, Srbija nema vremena za čekanje i ovo ćemo morati kad-tad da fiksiramo i zato je u ovom momentu u stanju nužde bolje da to fiksiramo precizno nego da ostavimo fleksibilno, pa da opet dozvolimo rasprave i tako se nagađamo već pet godina. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta.
Hvala predsedavajuća. Prvo kratka replika gospodinu Atlagiću. Prosto, jedan sam od učesnika rasprave o obrazovanju gde je učestvovalo 40 ljudi zato što me obrazovanje interesuje pa u takvim raspravama kad god mogu učestvujem. Nije tačno da nije pomenuto vaspitanje zato što je to skraćeni snimak. Ta rasprava je trajala tri sata, a emisija je trajala 45 minuta, pa je nekako u montaži reč „vaspitanje“ ispala. Drugo, vratiću se na to etičko pitanje. Vi ste sad rekli da je za te strašne profesore odgovorno ministarstvo. Izvinite, sami ste rekli da na vašem fakultetu imate 101 takvog profesora od kojih zavisi 100 studenata i ne znam koliko. Šta ste vi kao čovek koga vaspitanje interesuje na svom fakultetu učinili da se takav profesor promeni ili da se njegov rad proveri? Koliko znam, bar niste rekli da je bilo šta u tom smislu pokrenuto. Hteo sam da kažem gospodinu Cvetićaninu da, naravno, kada je stanje nužde, ako se ne odgovori na stanje nužde to može da izazove vrlo neprijatne posledice. Mi moramo negde da povučemo neku crtu.
Hvala, isteklo je vreme poslaničkoj grupi. Ne, niste dobili reč povodom replike, odmah sam na početku rekla koliko je vremena ostalo vašoj poslaničkoj grupi. Reč ima gospodin Atlagić.
Meni je zaista čudno što je gospodin Dereta uopšte ustao, jer nisam njega spomenuo, niti sam spomenuo koja je to rasprava bila, a u zadnja dva meseca bilo je dve, dve rasprave na TV-u različite i po istoj temi. Kad već mene pitate šta sam preduzeo. Jesam, javno pred TV kamerama kažem da smo na mom fakultetu izmenili statut fakulteta i tamo gde student tri puta padne kod bilo kog profesora dali mogućnost studentima da traže izuzeće profesora i da komisijski odgovaraju bez da taj profesor bude član komisije. Dakle, to je jedna od metoda, jer ovo su već stručne stvari, ali možemo mi o stručnim stvarima, duboko stručnim stvarima da govorimo. Mene zaista čudi da ovde neki ulaze koji ne znaju suštinu Bolonje. Ljudi moji, malo pre je neko rekao kako studenti uče i u toku nastave sada, a ne spremaju ispit samo kod kuće, u toku seminarskih radova, u toku vežbi su aktivni, a mi smo dužni i imamo liste da to sve beležimo tamo. Kada on izađe na ispit mi već imamo po 30 ili 40 bodova, a treba 55. Izvinite, ovo su duboko stručne stvari, teško je govoriti kada neki ovde uopšte ne poznaju, a to gospodin ministar vrlo dobro zna. Dakle, nije klasičan način učenik, student studira, pa dva meseca priprema ispit. Ne, svaka aktivnost, prisustvo na času, njegova aktivnost u toku svake nastavne jedinice, seminarske radnje, sve se to beleži sa određenim brojem bodova, i ovo je tačno, mislim da je to rekao gospodin Čikiriz, neko prođe sa 5%, a neko sa 90%. Znate zbog čega? Zato što ove elemente, seminarske radove, aktivnosti na nastavi, jedan profesor u svom predmetu postavi 40 poena, a drugi 10. Tu je data sloboda po predmetu. Izvinjavam se, ovo su duboko stručne stvari.
Miljenko Dereta, replika.
Hvala. To da posle tri pada na ispitu, student ima pravo da traži komisiju, to je čini mi se i deo zakona. Prema tome, niste ništa preduzeli da se na fakultetu protiv konkretnog profesora koji očigledno na neki način maltretira studente. Ono što sam hteo još da dodam, jeste da dodam, udovoljavanje studentskim zahtevima, gospodin Cvetićanin je napravio vrlo jasnu distinkciju između različitih studenata. Šta ćemo radi ako 30.000 studenata iz ove druge grupe koji navodno prilaze studiranju opušteno, a ja moram da kažem da se moja deca spremaju i za izlazak na ulicu, i to vrlo ozbiljno, ne samo za studije, ako se oni skupe i traže da bude 30 poena preduslov. Šta ćemo onda? Da li ćemo opet ovako zdušno pomagati i podržavati studente, da bi sprečili da izađu na ulice? Nećemo, ja se nadam, nego ćemo uspostaviti vrlo jasne kriterijume koje će svaki student morati da ispuni, a ako ih ne ispuni, gubiće pravo školovanja na budžetu. Ne možete ga sprečiti da se školuje, plaćajući bilo koje studije. U tom smislu, mislim da moramo biti mnogo odlučniji i mnogo jasniji i razumeti da jepitanje studija na budžetu ono čime se mi najviše bavimo i da pokušavamo da to ograničimo, da bismo izbegli ono nasleđe iz vremena kada je celoživotno studiranje bilo zapravo jedno prikrivanje nezaposlenosti, kao što će to biti u periodu koji je pred nama. Mora se jasno ograničiti i uspostaviti kriterijumi koji važe za sve tokom celog ciklusa obrazovanja.
Replika, Marko Atlagić.
Kratko radi zakonskog razrešenja, ovo što pred komisijom nakon trećeg ispitnog roka, to je tačno, ali tu je prisutan i nastavnik kod koga to jeste. Mi smo njima sada dali mogućnost da eshumiciramo tog profesora, potpuno nova tri čoveka, on može biti prisutan pred stotinu studenata itd. Time otvaramo mogućnost da studenti koji zaista možda znaju, da dajemo tu prohodnost. U tom smislu, a neko je rekao da se literatura koristi 30 godina. Evo, pred TV kamerama govorim, u istoriji ne postoji osim dva udžbenika na prvoj godini ni jedan udžbenik da ima 50 godina. To je naša zbilja. Moramo govoriti sa činjenicama. Imamo iz pomoćnih istorijskih nauka, imamo istorijske geografije, a sve je drugo literatura, neka stara i od sto godina, a imamo i najnovije. Dakle, govorim o udžbenicima, kada govorim univerzitetski. Kolege profesori mene sada verovatno slušaju sa katedre na istoriji. To je tačno, to znaju naši studenti. Dakle, ja se zalažem da vi precizno, kad govorimo ovde, ne poluistine i istine, itd. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Donka Vanović. Nemate pravo na repliku gospodine Cvetićanin. Jeste vas spomenuo, ali nije uvredljivo. Samo je konstatovao da ste dobro napravili razliku. Dobićete posle reč. Zatražite vreme poslaničke grupe.
Evo, ja ću gospodina Cvetićanina da spomenem, jer se moja diskusija odnosi na ono o čemu je on govorio, jer je on rekao da ovaj naš amandman ukoliko bi bio usvojen da će on stvarati nesigurnost kod studenata i da oni neće znati da li će biti četiri, pet ili šest rokova. Nije tačno. Upravo ove izmene i dopune ovog jednog te istog zakona, sa ovim istim članovima, ti zakoni stvaraju nesigurnost, odnosno ministarstvo, odnosno Vlada Srbije, odnosno mi, odnosno vi koji svakog septembra ili oktobra izglasate neki novi broj rokova. Ili, kada bi to fakultet radio po odsecima ili kako već, tu bi se tačno precizno znalo, i student kada upiše znao bi da na prvoj i drugoj možda ima četiri roka, na trećoj i četvrtoj više, ali tada bi se znalo. Ovo ne ostavlja prostor za postojanje nesigurnosti nego bi ovo upravo dovelo i donelo neku vrstu reda. Ove stalne izmene donose nesigurnost. Drugo, kad ste vi govorili o dve vrste studenata, malo je to bilo i simpatično, ali malo i neobično, ali to o čemu ste vi govorili to je otkako je sveta i veka. Kad sam studirala postojali studenti koji su učili, bili vredni, polagali ispite i oni drugi. Dakle, to nije ništa novo. Od kako je sveta i veka studenti su kalkulisali s tim da li će da preskoče neki rok, pa da eventualno bolje spreme ispit, ne mogu da kažem da oni to preskaču, zato što ih mrzi, ili što izlaze opušteno, nego što prosto ne mogu da spreme sve predmete, odnosno ispite, pa onda i neki roksepreskoči.
Gospodin Cvetićanin, replika. Izvolite.
Vrlo kratko. Najpre koleginici Banović, ja se apsolutno slažem sa vama da od kada je sveta i veka postojali su oni koji hvataju krivine, da se tako izrazim, i oni koji zaista uče. Međutim, na nama je da regulisanjem ove oblasti damo prednost onima koji zaista uče, jer se suviše često u ovoj državi hvataju krivine, ne samo oko ove stvari, i da nauče na tom nivou kad se školuju da to ne rade. Smatram, i odmah da se nadovežem na ovo što je rekao kolega Dereta, slažem se da je potrebno da neko izgubi pravo na školovanje, uslovno rečeno, ako ne ispunjava obaveze iako krade bilo čije vreme, profesora, svojih kolega, itd. Sad, kako se to konkretno može uraditi? Evo možda čak i u smislu neke preporuke gospodinu ministru. U ovoj tematici da ostanemo ispitnih rokova. Mi to ne možemo zakonski regulisati pa sada da kažemo, ako student izađe, ne znam, pet ili deset puta ne može više da izlazi, ali možda se može dati preporuka fakultetima da donesu neku vrstu unutrašnjeg akta, neku vrstu unutrašnjeg pravilnika gde će se napomenuti, ukoliko student izađe 10 puta na ispit, pa ne položi ispit, znači nije savlado gradivo u tom roku, gubi pravo da dalje polaže taj isti ispit. Evo vam jedan primer iz života, šta se dešava. Zato sam rekao da studenti ne izalaze samo na ispite kao u grad, opušteno, nego izlaze kao na lutriju. Dakle, njihova je logika, ako izađem šest puta, sedmi put će me profesor sam pustiti, jer po inerciji nekakvoj, veće je vreme da položim. Dakle, mi treba da im pošaljemo poruku, da nije moguće tako da se razmišlja, da u ovoj državi, pogotovo na fakultetima treba da se radi, da se uči. Niko ne može da položi ispit što je izašao 11 puta. Sada je pitanje da li mi njima možemo da pružimo priliku uopšte, i za ministarstvo i za sve kolege, bez obzira ko je pozicija, ko je opozicija, da li mi treba da pružimo šansu studentima.. (Predsedavajuća: Vreme.) Da oni izlaze 10 puta na ispite. Ja mislim ne. Neka sede uče i neka polažu iz prvog, drugog ili trećeg puta. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević. Izvolite.
Da se uključim i ja malo u ovu raspravu. Dakle, naš amandman je išao u pravcu da fakulteti treba da skladno svojim nastavnim programima odluče koliki je taj optimalni broj ispita, naravno u dogovoru sa studentima, koji je potreban da bi studenti mogli što lakše, što jednostavnije da polažu te ispite i skupljaju te bodove, da bi mogli da upišu narednu godinu, jer nije isto imati 10 ispita, na nekom tehničkom fakultetu, i to polagati u četiri roka, ili možda na fizici, ili filozofiji da imate četiri ispita teža i da to razvučete na veći broj rokova. Dakle, mislimo da treba učiniti sve da se studentima omogući što je moguće lakše da dođu do potrebnog broja bodova kroz veći broj ispitnih rokova, ali i kroz transparentan proces studiranja. Da ne dođemo do situacije da svake godine u oktobru mesecu menjamo zakon zato što treba da se prilagođavamo jednoj grupaciji studenata koja, kako je nazvao gospodin Cvetičanin, kolokvijalno izlazi na ispite pa – ako prođu, prođu. Naravno da je od kada je veka i sveta važilo da su studenti uvek u pravu, još od Josipa Broza, 1968. pa nadalje, svaki put kada je neki problem dođu, i ja sam bio student i tražio razne povlastice. Ali, da bismo sistem uveli u red i da bi iz tog sistema proizašao nekakav kvalitet koji nam je valjda svima na prvom mestu, mora da se odrede i jasni i precizni kriterijumi i šta će to očekivati studente tokom naredne ili narednih godina. Da ne dolazimo svake godine u poziciju da moramo, ili pod pritiskom javnosti, ili pod pritiskom studenata, ili možda pod željom da se određenoj grupaciji dopadnemo, menjamo zakone, snižavamo kriterijume i tako indirektno utičemo i na sam kvalitet studiranja. Hajde da jedne godine kažemo – Zakon o visokom obrazovanju predviđa toliko rokova, toliko bodova i neće se menjati naredne tri godine. Neće biti nikakvog popuštanja, a onda će fakulteti odrediti koliko je to rokova, odrediti određene kriterijume i da bismo postigli taj kvalitet i da bismo mogli da ga merimo, šta to izlazi od naših studenata saznanjem odnosno neznanjem, hajde da napravimo jedno merenje koje će svake godine biti sprovedeno za svaku generaciju studenata u određenoj oblasti. Već godinama se priča o tome da je zadnjih 15-ak godina došlo do znatnog pomanjkanja kvaliteta u obrazovanju i da su za to uglavnom krivci ili bolonjski proces ili nekritički veliki broj novoosnovanih privatnih fakulteta kojima je pre svega komercijalni interes ispred svega, a mnogo manje onaj drugi. Naravno, to ne važi transparentno za sve, ali za dobar broj se može ta sintagma primeniti. Da ne bismo imali večitu sumnju, hajde da napravimo da Nacionalni prosvetni savet ili ministarstvo organizuje svake godine testiranje, na primer, diplomiranih ekonomista koji dolaze i sa Megatrenda i sa FABUSA i sa državnih ekonomskih fakulteta, sa istim pitanjima za sve, sa istim ocenama za svakog diplomiranog studenta, napravite na kraju zbir koliko je ko osvojio poena i onda kažete – prosečna ocena diplomiranih studenata ekonomije na Beogradskom univerzitetu je osam i po, na ovom drugom sedam i po, na trećem šest i po, nezadovoljavajuće je znanje ljudi koji izlaze sa tog i tog fakulteta. Neka to utiče i na proces dobijanja ili produžavanja licence ili na neku njegovu klasifikaciju kvaliteta fakulteta koje će mu sutra značiti u karijeri. Pa ko hoće da linijom manjeg otpora polaže na nekom privatnom fakultetu gde se mnogo lakše dobija diploma, neka ide, ali će to značiti da je ocena sa tog fakulteta vrlo niska i njegova prohodnost dalje neće biti velika. To ne može da ispegla naša privreda jer nemamo dovoljno jaku privredu koja će ceniti kvalitet, već je taj koji je završio na vezu ili linijom manjeg otpora studije naći neku vezu i ubaciti se u državnu službu i imamo eroziju kvaliteta znanja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Ana Novković. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, ja prosto nemam ništa protiv ovog predloga koji je koleginica iznela, ali ako se jasno na početku definišu kriterijumi koliko je to ispitnih rokova. Smatram da u ovakvu vrstu odlučivanja treba da budu uključeni i studenti, da se napravi zajednički dogovor jer nije isto na kom fakultetu će biti koliko ispitnih rokova. Neki će možda zahtevati više, neki manje ispitnih rokova ali treba postaviti jasne kriterijume u dogovoru sa samim studentima koji će se kasnije i poštovati. Ne verujem da bi to izazvalo neku specijalnu nesigurnost. Imam utisak da veću nesigurnost kod studenata izaziva upravo to što mi svake godine u oktobru menjamo Zakon o visokom obrazovanju i posle ove rasprave prekjuče i danas, ja stvarno imam dilemu da li izlazimo u susret studentima ili izlazimo u susret nesposobnosti države da modernizuje visoko obrazovanje u Srbiji. Za nas iz URS jako je važno da modernizujemo visoko obrazovanje, da se poboljšaju uslovi rada na fakultetima, da se reformišu nastavni planovi i programi koji su u velikoj većini zastareli, da postoje moderniji udžbenici iz kojih studenti uče. Ono što je isto nama najvažnije jeste da studenti dobijaju jedno funkcionalno znanje koje je primenljivo u praksi. Česti je slučaj da naši svršeni studenti jednostavno nisu osposobljeni za rad. Evo, ako bi napravili analizu koliko oni studenti, pogotovo državnim fakultetima imaju prakse, videćete da je to vrlo malo i da oni nisu osposobljeni da odmah posle fakulteta krenu da rade, a to je ono što investitori i poslodavci zaista danas traže. Takođe, imam utisak da mi ne znamo kako se meri kvalitet studiranja na našim fakultetima, da li postoji neki sistem rangiranja fakulteta i znanja koje studenti tamo stiču. Opet se postavlja pitanje, da li je nama bitan kvalitet znanja, veštine i kompetencija koje će ti mladi ljudi poneti sa tih fakulteta ili ćemo, što se ono narodski kaže, samo da štancujemo diplome. Mislim da nama naši svršeni studenti, znači pored znanja koje steknu, moraju da imaju razvijeno kritičko mišljenje, da budu inovativni, da imaju inicijative koju će da pokreću, da umeju da rešavaju konkretne probleme, jer znate šta, ti mladi ljudi sutra treba da vode Srbiju, treba da nose njen razvoj. Ako samo budemo tako, što se kaže, štancovali diplome a nemamo ljude koji su kreativni, inovativni, spremni da rade, bojim se da ćemo teško mrdnuti s mesta. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne) Pošto smo završili pretres po amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem četvrtak 10. oktobar 2013. godine sa početkom u 10.00 časova kao Dan za glasanje o tačkama dnevnog reda Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbijeu 2013. godini. Poštovani narodni poslanici, podsećam vas da posle glasanja sutra nastavljamo Prvu sednicu Drugog redovnog zasedanja. Zahvaljujem.