Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 97 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje kartice za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam da niko nije prijavio odsustvo. Nastavljamo rad prema dnevnom redu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 2-4. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU, PREDLOZI ZAKONA O OBUCI U PRAVOSUĐU I IZMENAMA ZAKONA O UREĐENjU SUDOVA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda o tačkama 2, 3. i 4, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakonika o krivičnom postupku, Predlogu zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika i Predlogu zakona o izmenama i dopunama zakona o uređenju sudova. Da li predstavnik predlagača, Zoran Stojković, ministar pravde, želi reč? (Da.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, mislim da danas imamo jedan važan posao koji treba da obavimo, jer se pred nama nalaze ključni zakoni kojima se reguliše rad sudova u krivičnoj oblasti. Problem kriminala, obračun sa njim i zahtev za brže i efikasnije delovanje u toj oblasti su uzrokovali donošenje, odnosno stavljanje ovog predloga zakona na dnevni red. Zakonik o krivičnom postupku je jedan od najmodernijih zakonika koje mi imamo, a bogami i u evropskim razmerama. On zadržava još uvek kontinentalni pristup ovom pitanju, ali sa primesama anglosaksonskog prava, koja treba da ubrzaju i da učine postupak efikasnijim, a sudovima daju u ruke valjan alat da se brzo i efikasno obračunavaju sa korupcijom i ostalim vidovima kriminala, a sa druge strane da budu zaštićena prava građana, pa i okrivljenih u krivičnom postupku. Zakonik sadrži niz novina. Ono što smo morali prvo da uradimo, to je da usaglasimo određene norme Zakona o krivičnom postupku sa normama materijalnog prava, imajući u vidu novi pristup u Krivičnom zakoniku. Izvinjavam se, da li mogu da nastavim? Druga novina u ovom zakonskom predlogu je postupanje u smislu člana 6. Konvencije o zaštiti ljudskih prava, gde se traži jasno razdvajanje organa gonjenja od suda, kao nezavisnog organa koji treba samo da sudi, a ne i da goni. Naime, mi smo imali do sada jedno rešenje koje je davalo kombinaciju i, kako kažu, saradnju dva organa, pa smo imali situaciju da građani teško razlikuju tužioca od suda, tužioca kao organa gonjenja i stranke u postupku i suda koji treba da sudi. U tom smislu izvršeno je definitivno razdvajanje koje treba da dovede do dve ključne stvari. Sa jedne strane, predistražni postupak i veliki deo istražnog postupka poveravaju se tužiocu kao organu gonjenja, uz zadržavanje određenih elemenata sudskog postupka koji je ranije postojao, tj. kontrola od strane istražnog sudije, vezano za kontrolu zaštite onih osnovnih građanskih prava. To je bilo neminovno ako se ima u vidu činjenica da smo potpisali Konvenciju o zaštiti ljudskih prava, koja izričito kaže da je sud taj organ koji je nezavisan, a da bi bio takav on mora da stvori sliku nezavisnosti, čak i u odnosu na same okrivljene. U tom smislu tužilac je razdvojen, njemu se poveravaju određeni poslovi i, odmah da kažem, za te poslove on snosi danas definitivnu odgovornost po ovom predlogu. Do sada smo imali situaciju da tužilac jednostavno stavi zahtev za sprovođenje istrage i istražni sudija se bavi prikupljanjem i obavlja poslove koje bi trebalo da uradi tužilac kao organ gonjenja, a sam tužilac je imao pokriće istražnog suda. Iz tih razloga je ovo razdvajanje izvršeno i to je onaj ključni razlog da se zna definitivno da je sud samo onaj organ koji sudi, a da je tužilac organ koji goni, prikuplja dokaze i podiže optužnicu. Sa druge strane, na ovaj način postižemo nešto što je sada nedostajalo u ovom postupku. Uostalom, juče ste čuli priče, eto ima postupaka, pa se ne zna zašto nisu završeni. Reč je o brzini postupka. Sudski postupak je uvek znatno sporiji. U fazi prikupljanja dokaza, predistražnom i istražnom postupku, data je mogućnost da tužilac, u saradnji sa organima unutrašnjih poslova, može brzo i efikasno da vrši prikupljanje dokaza i da skrati taj postupak, odnosno da ga ubrza. Naime, predviđeno je ovim zakonikom da se garantuje potpuna sigurnost i zaštita okrivljenih u predistražnom postupku, mogu se prikupiti svi potrebni dokazi koji daju mogućnost da ne mora da se vodi istraga ako se prikupi dovoljno validnih podataka. Oni će biti validni, ali uvek imate mogućnost prisustva advokata u tom predistražnom postupku. I, sa druge strane, imate sada obavezu video snimanja, tako da će otpasti prigovori o eventualnim zloupotrebama ili primeni prinude organa MUP-a ili tužilaštva, kako znaju da kažu, u odnosu na okrivljene. Normalno da ona ključna prava biće zaštićena kontrolom suda. Istražni tužilac će moći da donese rešenje o sprovođenju istrage, ali okrivljeni i njegovo branilac imaju pravo žalbesudu. Sa druge strane, mogućnost određivanja pritvora i dalje je ostavljena sudu, pri činjenici da je baš po Konvenciji jedini koji može da određuje zatvor sud. To se odnosi na niz drugih radnji, kao što je pitanje ulaska u stan i slično. Znači, imate jednu kontrolu i na taj način, u stvari, mi smo zadržali jedno za sada prelazno rešenje. U velikom broju sistema tužioci vode kompletnu istragu, ali mi smo, imajući u vidu da se kao društvo nalazimo u tranziciji, gde postoji mogućnost eventualnih zloupotreba, ostavili jedan minimum ovlašćenja istražnom sudiji i sudu da može da izvrši valjanu kontrolu rada u ovom pretkrivičnom postupku. Sledeća novina koja se nametnula kao obaveza da se unese u ovaj zakon, to je mogućnost da se izvrši zaplena imovine. Mi smo do sada imali situaciju da su krivični postupci trajali dugo, okrivljeni otuđivali imovinu i kada se donese presuda, nije postojala mogućnost da se naplati i vrati ona imovina koja je oduzeta ovom društvu krivičnim delom. Na ovaj način je data mogućnost tužiocu da stavi predlog i da se donese odluka o zapleni imovine do okončanja krivičnog postupka i time spreči okrivljeni da otuđi imovinu koju je pribavio krivičnim delom. Takođe je predviđeno kao novina nešto što mislim da je nama nedostajalo. Raniji zakon o organizovanom kriminalu donet je vrlo brzo. Zato će ubrzo uslediti donošenje novog zakona. Iskustva su pokazala da je kriminal sve složeniji i sve opasniji. Društvo mora da reaguje na adekvatan način. Iz tih razloga je niz onih stvari koje su mogle da se primenjuju kod organizovanog kriminala sada ovim zakonikom uveden kao mogućnost primene u svim složenijim krivičnim postupcima. Pre svega, jasno je definisano šta je organizovani kriminal. Sa druge strane, jasno su regulisane sve tzv. tehnike koje mogu da se primenjuju ne samo kod organizovanog kriminala, sada im dajemo mogućnost primene i kod svakog složenijeg vida kriminala. Ne moram da nabrajam, znam da je to dosta atraktivno, a prolazilo je i kroz štampu, reč je o zaštićenom svedoku, svedoku saradniku, ubačenom agentu, simulovanim pravnim poslovima, mogućnost sprečavanja pranja novca, mogućnost prisluškivanja itd. Moram da kažem da smo i tu napravili jednu bitnu novinu. U prethodnom periodu imali ste neverovatnu stvar: da je šef organizovane grupe kriminala mogao da bude zaštićeni svedok i da bude aboliran. Znači, onaj koji je stvorio grupu, organizovao je da obavlja kriminal, mogao je da bude zaštićeni svedok. Po ovom predlogu to više ne može da se desi, i to ne samo za šefa grupe, nego i za druga lica koja su u dobroj meri učestvovala u formiranju te grupe da se vrše organizovano krivična dela. Predviđena je mogućnost smanjenja kazne do 50%, eventualno do jedne trećine, a samo izuzetno, za one blaže slučajeve, oslobađanje od kazne, ali mora da se donese osuđujuća presuda. Ne može lice koje je vršilo kriminal, pa i onaj blaži, sutra da bude abolirano i da bude u istom statusu kao ostali građani koji su se ponašali u skladu sa svojim obavezama prema zakonu. Još jedna novina, mislim da je ona izuzetno bitna za ubrzavanje krivičnog postupka, a to je mogućnost poravnanja, odnosno tužioci i okrivljeni mogu da se dogovore oko kazne i da se na taj način skrati postupak. Ovo jeste izuzetno bitno, što moramo da imamo u vidu da se u svim tim slučajevima državni aparat pokreće ceo, postupci traju, troškovi se stvaraju, a na ovaj način dobijate mogućnost, uz potpuno priznanje okrivljenog i eventualno prihvatanje naknade štete i dogovor o kazni, da se to da sudu i ako sud nađe da nema zakonskih smetnji da donese presudu. Posebna novina, a mislim da će ona naše sudove rasteretiti, govori o tzv. ubrzanim postupcima i medijaciji u krivičnom postupku. To je za ona krivična dela do tri godine. Znači, daće se mogućnost poravnanja i kada se to postigne postupak se završava, na zadovoljstvo i samog oštećenog. Država nije izložena troškovima, a i okrivljeni ima jasnu svoju izvesnost, ne mora da čeka godinu ili dve da sud sudi, pa da donese sličnu odluku. Kažem, to su stvari koje treba da doprinesu rešenju dva osnovna zahteva koji se pred nas postavljaju. Sa jedne strane, da se nađe adekvatna mera i da se da valjan nalaz sudovima da mogu da se obračunaju sa kriminalom koji je, činjenica je, u prethodnom periodu porastao, a s druge strane da postignemo određenu efikasnost i smanjenje troškova za društvo. Normalno da je na ovaj način regulisani su valjano i deo koji se odnosi na pomilovanje, deo na izricanje sudske opomene i rehabilitacije. Zato i jeste ovo zakonik o krivičnom postupku. Ako želimo da se zaista na valjan način suprotstavimo kriminalu, koji ne da je nabujao, nego je daleko složeniji i organizovaniji, mi moramo da donesemo valjana sredstva i da ih damo u ruke državnih organa, koji sa njim treba da se obračunaju. Iz tih razloga plediram da ovaj zakon bude usvojen, uz jednu malu napomenu. Dve stvari su se pojavile kao problem. U prethodnom periodu je bilo postupaka koji su se vukli godinama, a onda vam ode predsednikveća, pa je postupak morao da se ponavlja. Sada vidim da su stavljeni određeni amandmani, koje ćemo mi prihvatiti i dati mogućnost da, i ako predsednik veća prestane da sudi predmet, neće morati ceo predmet da se ponavlja, pa opet godinama da traje, nego da se izvrši zamena predsednika veća. S druge strane, dat je amandman gde se vraća pitanje pritvora na standardnu meru: šest meseci u istrazi i svaka dva meseca provera, ali sada od onog višeg suda, da bi se obezbedila objektivnost u proceni da li ima razloga za produženje pritvora. Ima i drugi niz novina u samom zakonu, ali mislim da će na to biti ukazano u ovoj raspravi, s tim što predlažem da usvojite ovaj zakon, nakon iscrpne rasprave i amandmana koji će biti usvojeni, a ono što sam gledao, određeni broj amandmana zaista poboljšava tekst zakona, čine ga preciznijim i biće prihvaćeni, ne vodeći računa ko ih je podneo, bitno je da su amandmani valjani i da doprinese našem zajedničkom radu. Iz tih razloga, kažem, posle rasprave nadam se da ćemo zakon usvojiti, a vama se unapred zahvaljujem na raspravi i stručnom doprinosu ovom tekstu zakona.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik predsednika poslaničke grupe SPS.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, pre početka rasprave o ovom dnevnom redu želeo bih da, u ime SPS, danas, povodom 9. maja, svim građanima Republike Srbije, a pogotovu učesnicima NOR-a, čestitam dan pobede nad fašizmom, zato što to treba i znati i obeležiti. Kada je reč o ovom setu zakona koji se danas nalazi na dnevnom redu Narodne skupštine Republike Srbije, u ime SPS ću reći nekoliko reči o Predlogu zakonika o krivičnom postupku, zato što je on u ovom setu zakona najvažniji i mislim da njemu treba posvetiti najveću pažnju. Naime, nabrojaću nekoliko razloga zbog kojih će poslanici SPS podržati Predlog ovog zakonika. Bez obzira što postoji potreba za radikalnom reformom Zakona o krivičnom postupku i nezavisno od nekih njegovih slabih tačaka, postojeći zakon se mogao označiti kao savremen. Međutim, praksa, primena zakona je pokazala da je niz njegovih rešenja potrebno preispitati i preformulisati, u cilju stvaranja jednog maksimalno povoljnog zakonskog ambijenta koji bi, s jedne strane, omogućio efikasno suzbijanje kriminaliteta, dok bi, s druge strane, dosledno zaštitio prava učesnika krivičnog postupka. Neka rešenja u postojećem Zakoniku o krivičnom postupku zaslužuju da se preispitaju, odnosno za neka se već sada moglo reći da u suštini nisu izdržala probu vremena. Određenim dopunama i izmenama postojeći Zakonik o krivičnom postupku mogao je biti učinjen i boljim, ali bi onda imali ogroman broj amandmana na zakon, a to bi bio veoma čudan zakon sa tolikim brojem amandmana, pa se sasvim logično prišlo izradi novog zakonika. U novom zakoniku o krivičnom postupku nisu ugrađena rešenja kojima se nastoji da pošto-poto budu originalna u odnosu na već postojeća zakonska rešenja, ona rešenja koja su se u praksi pokazala kao dobra ili je praksa na njih prosto navikla. Naprotiv, menjana su sva ona rešenja koja su prevaziđena ili koja su pokazala određene anomalije u praksi, uvedena su nova rešenja na temelju komparativnih, pozitivnih iskustava, ili s obzirom na očekivane povoljne efekte, a na osnovu izučavanja krivično-procesne doktrine. Novi zakonik o krivičnom postupku ne predstavlja radikalan zaokret u odnosu na tip krivičnog postupka koji već decenijama dominira u našem pravnom sistemu, niti on označava napuštanje jedne već ustaljene krivično-procesne tradicije, ali on svakako mora da bude i izraz novih potreba, te suočavanja pravnog sistema sa jednom već prilično izraženom efikasnošću našeg postojećeg krivičnog postupka,koji je u većini slučajeva nedopustivo spor. SPS smatra da je dobro što se pristupilo izradi novog zakonika o krivičnom postupku, jer će se postići mnogo veći efekti jednim takvim postupkom, nego da se amandmanima delovalo na postojeći zakon. Naravno, nesporno je da predloženi zakonik o krivičnom postupku ima izraženu vezu sa već postojećim zakonodavstvom i rešenjima koja su se kao dobra i adekvatna pokazala tokom više decenija primene u praksi. Predloženi zakonik o krivičnom postupku sadrži i neka nova rešenja, koja su karakteristična za savremene krivično-procesne sisteme, a koja će omogućiti da 1) krivični postupci budu brži i efikasniji, a samim tim i znatno jevtiniji; 2) da se ostvari dosledna zaštita Ustavom i međunarodnim aktima garantovana ljudska prava i slobode; 3) da bude efikasnije usklađivanje naših rešenja iz krivično-procesnog prava sa drugim zakonima koji se odnose na pitanje krivičnog postupka; 4) regulisanje međunarodnih obaveza naše zemlje koje se tiču krivično-procesne regulative, da budu adekvatne i efikasne, 5) do punog izražaja da dođe dosledno poštovanje načela poštenog i pravičnog vođenja krivičnog postupka i sl. Jedan od razloga što SPS podržava Predlog zakonika o krivičnom postupku je što je zadržao svoj mešoviti karakter, tj. kontinentalni krivični postupak sa utvrđenim sankcijama, koji je inače tipičan za većinu evropskih kontinentalnih država. Države koje imaju kontinentalno-evropski tip krivičnog postupka postepeno uvode neke elemente koji su tipični za adverzijalne krivične postupke, tako da se savremeno krivično-procesno pravo sve više karakteriše izvesnom i prilično skladno konvergencijom elemenata ta dva osnovna krivično-procesna, ali i uopšte pravna sistema. Takve elemente je moguće, pa i potrebno uvesti u naš zakonik o krivičnom postupku, ali se pri tome nikako neće menjati osnovna pripadnost našeg krivičnog postupka kontinentalnom evropskom tipu krivične procedure. U takve elemente npr. spada mogućnost uvođenja tzv. stranačke nagodbe, odnosno prethodnog dogovaranja između tužilaca i okrivljenog o priznanju krivice, uz uslov da tužilac odustane od nekih krivičnih dela ili pristane na određenu kaznu i sl, čime se omogućava jednostavnije i brže rešenje krivičnog predmeta, ali se tako istovremeno ne odstupa dramatično i od načela istine, jer okrivljeni priznaje jedno ili više krivičnih dela. U novom zakoniku o krivičnom postupku obezbeđeno je da stranke imaju značajniju ulogu o izvođenju dokaza, što se posebno odnosi na javnog tužioca kao stranku koja zastupa tzv. javnu optužbu. Mada u skladu sa osnovnim postavkama evrospko-kontinentalnog mešovitog krivičnog postupka sud ipak mora da zadrži dominantnu ulogu u izvođenju dokaza. U novom zakoniku o krivičnom postupku došlo je i do potpunijeg definisanja nekih terminoloških pitanja, kao što su radnje dokazivanja, istražne rade, pojam krivičnog dela i krivične odgovornosti i sl. Pored toga, novi zakonik o krivičnom postupku obezbedio je poboljšanje procesne discipline i efikasnije obezbeđenje prisustva okrivljenog i drugih lica u krivičnom postupku. Predloženik zakonik o krivičnom postupku uvodi mnogo više reda u krivični postupak, pa je pored klasičnog oblika pozivanja predvideo i nove savremene mogućnosti, a sve u cilju da krivični postupak učini što efikasnijim i racionalnijim. U predloženom zakoniku na jedan savremeni način formuliše se kategorije jemstva, koje se u modernom zakonodavstvu koristi kao šire obezbeđenje prisustva okrivljenog i kontrolu poštovanja obaveza koje su okrivljenom nametnute. U savremenim krivičnim postupcima jemstvo dobija sve veći značaj i koje pored ostalogokrivljenom, pored jemstva, nameće i neke druge obaveze. Poboljšanje procesne discipline naš zakonodavac je u izvesnoj meri pokušao da postigne stvaranjem uslova za pojačano novčano kažnjavanje subjekata koji krše svoje procesne obaveze. Pri tome, naš zakonik o krivičnom postupku ne sadrži neke mere kojim se, osim sankcija, mogu postići određeni ciljevi. Novina koju predloženi zakonik o krivičnom postupku svrstava u red savremenih krivičnih zakonika u Evropi je drugačije regulisanje položaja svedoka-saradnika. Naime, izvršena je značajnija modifikacija do sada postojećeg materijalnog uslova u odnosu na mogućnost da određeno lice postane svedok-saradnik. Dosadašnje rešenje, po kojem je to svojstvo zavisilo između ostalog od postojanja olakšavajućih okolnosti, s jedne strane bilo je neprimereno, jer nije realno da se utvrđivanje takvih okolnosti omogućava u vreme kada je tek podneta krivična prijava, pa i tokom postupka, s obzirom da se radi o kriterijumu odmeravanja kazne licu za koje se u postupku već utvrdi da je krivo, što ovde ne može biti slučaj. Dok je takvo rešenje, s druge strane, bilo i nerealno, jer se takve okolnosti mogu pouzdano utvrđivati samo u kompletno sprovedenom krivičnom postupku, na osnovu izvedenih dokaza, a ne na temelju neke paušalne prethodne procene, što bi se u stvari potencijalno svodilo na jednu vrstu gole arbitrarnosti. Mišljenja smo da predložena rešenja temelje na uporednoj krivično-procesnoj praksi savremenih zemalja. Novi zakonik o krivičnom postupku daleko više pažnje poklanja zaštiti procesnog položaja oštećenog i njegovom ukupnom povoljnijem položaju. Naime, oštećeni se ne sme smatrati pukim dokaznim sredstvom kada se on saslušava kao svedok, već treba imati u vidu i druge njegove interese u krivičnom postupku. U novom zakoniku o krivičnom postupku, u skladu sa opšteprihvaćenim međunarodnim standardima, na odgovarajući način reguliše se i zaštita svedoka i izvršeno je svođenje vanrednih pravnih lekova na razuman broj. Ono što je u predloženom zakoniku posebno dobro urađeno je činjenica da je izvršena njegova adekvatnija sistematika, posebno što se tiče krivičnih dela organizovanog kriminala i zaštite svedoka, koji su u postojećem zakonu bili na neodgovarajućem mestu. U predloženom zakoniku daleko veću ulogu ima javni tužilac u istrazi i ta uloga ne sme biti svedena samo na izvestan deklarativan nivo, kao što je to slučaj u sadašnjem zakoniku o krivičnom postupku. Naš postojeći krivični postupak omogućio je da se neke njegove faze nepotrebno dupliraju. To je posebno dolazilo do izražaja u pretkrivičnom postupku i u istrazi. Nedopustivo je i krajnje neracionalno da javni tužilac u mnogim slučajevima deluje kao transmisija između policije, koja je u pretkirivičnom postupku obavila svoj deo posla, i suda pred kojim treba da se odvija krivični postupak. Odnosno, kako je to danas najčešće, da otpužni akt javnog tužioca bude samo prepisana krivična prijava policije. Danas u svetu dominiraju krivični postupci u kojima je istraga poverena javnom tužiocu ili policiji pod nadzorom javnog tužioca. Sve to ukazuje da javni tužilac mora da ima odgovorniju ulogu u istrazi i radnjama koje prethode istrazi, odnosno u pretkrivičnom postupku. Ovakvim rešenjem omogućeno je da javni tužilac sve istražne radnje koje obavi u prethodnoj istrazi sprovodi i u istrazi koja bi po predloženim rešenjima trebala da se odvija veoma brzo jer bi najveći deo posla već bio obavljen u prethodnoj istrazi. Predloženim rešenjima prethodna istraga i istraga bile bi jedna spojena faza koja sadrži sadašnji pretkrivični postupak i istragu. Ovakva rešenja krivični postupak čine mnogo ubrzanijim. U predloženom zakoniku o krivičnom postupku, na šta sam već ukazao, poboljšan je položaj okrivljenog koji preko svog branioca ima pravo da zahteva od javnog tužioca da tokom istrage preduzme određene istražne radnje, a ako se on sa tim ne složi, odluku donosi sudija, koji sam može da sprovede takve radnje. Predloženi način istrage verujem da će dovesti i do drugačijeg oblika kontrole optužnice. Nakon završene istrage, javni tužilac bi optužnicu ili obustavljao, ako nema zakonskih uslova za dalje vođenje postupka, ili bi podizao optužnicu. Predviđeno je da tokom postupka okrivljeni bude obučavan o svim svojim pravima i dužnostima u postupku. Sve ovo ukazuje da je cilj promene u zakoniku o krivičnom postupku usmeren da se krivični postupak učini što efikasnijim. Može se reći, na kraju, da predložni zakonik o krivičnom postupku na savremen, efikasan i sistematičan način reguliše pitanja koja se ovim zakonikom obuhvataju i ovu materiju čini daleko efikasnijom nego što je to do sada bio slučaj. Po nama iz SPS to su dovoljni razlozi da podržimo ovaj predlog zakonika i to ćemo učiniti. Hvala vam.
Hvala. Da li još neko od predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Izvolite. Predsednik grupe ''Za evropsku Srbiju.''
Poštovana gospodo, čuli smo od ministra i na ovoj sednici, a i prethodnih dana u medijima, da ovaj zakonik o krivičnom postupku, pored već tradicionalnih instituta na kojima se temelje osnovi krivičnog prava, sadrži nekoliko novih rešenja, kojima se u duhu vremena pojedini instituti modernizuju i čine čak efikasnijim. Svaki napor svakog ministra i svakog ministarstva, koji ide prema poboljšanju i prema napretku, na dobrobit jačanja građanske svesti i građanske države, jeste dobrodošao. Moja generalna zamerka ovom zakonu je sledeća: i nedavno sam, kada smo usvajali Krivični zakonik rekla da su, po mom mišljenju, blage kazne za pojedina krivična dela, a prvenstveno sam mislila na krivična dela protiv života i tela i krivična dela protiv opšte sigurnosti ljudi i protiv zdravlja. Utvrđeni su veliki rasponi, sa vrlo niskim donjim minimumom propisane kazne kod ovih krivičnih dela. Zagovornici takve ideje smatraju da je dobro ostaviti sudijama što veći raspon, da bi sudija prema okolnostima slučaja što pravilnije odredio visinu kazne. Ali, u odnosu na našu dosadašnju praksu uverena san da to nije dobro. I tada sam rekla i sada vas podsećam da ćete često pročitati u novinama da je mladić koji je ubio svoju devojku, a oboje imaju po 20 i kusur godina, dobio kaznu od sedam-osam godina zatvora, i da je ne samo kao motiv, već i kao olakšavajuća okolnost uzeta u obzir mladićeva ljubomora. To su neverovatni nonsensi, a u vezi sa tim i upravo zbog toga ne slažem se sa pojedinim institutima u Predlogu ovog zakonika, koji su po mom mišljenju preterano i nepotrebno liberalni. Ali, da pođemo redom. Ministar je rekao da se u Predlogu ovog zakonika jača uloga javnog tužioca. Čuli smo, istragu bi po novom vodio javni tužilac. I to je u redu. Takozvana tužilačka istraga je kvalitativan pomak i tekovina savremenih pravnih sistema, ali samo u razvijenim demokratijama i državama gde izvršna vlast ne sprovodi samovlašće i tamo naravno gde državna vlast ne sprovodi vaninstitucionalnu kontrolu nad sudskom vlašću. Tužilačka istraga bila bi jako dobra kada bi u našoj zemlji tužilaštvo bilo ili postalo samostalno i profesionalno i kada bi na čelnim mestima u njima bili ljudi jake volje i jakog morala. Ali, govorili su pre mene i drugi narodni poslanici, kada u fiokama stoje mnoge krivične prijave koje se aktiviraju samo u slučaju puke političke potrebe, kada su tužilaštva izuzetno slabo materijalno i kadrovski opremljena, ovo demokratsko dostignuće se pretvara u suštu suprotnost. Nama je sporan član 46. stav 3. Predloga zakonika, gde je navedeno da će javni tužilac bez odlaganja pokrenuti disciplinski postupak protiv lica koja nisu postupila po njegovom zahtevu, a misli se na starešine koje rukovode policijskim organom ili drugim državnim organom. Da li je javni tužilac prema sada važećim zakonima ovlašćen da pokrene disciplinski postupak u organima državne uprave? Da li je prema Zakonu o državnoj upravi ili prema Zakonu o državnim služebnicima to moguće? Svi znamo da nije moguće. I predlagač ovog zakona takođe je znao da to nije moguće, ali se poveo logikom da ako javni tužilac može da pokreće krivični postupak, onda može i nešto što je manjeg značaja, a to je da pokrene disciplinski postupak. Ideja je bila, pretpostavljam, da se kroz ovu odredbu iniciraju promene zakona iz oblasti državne uprave koje sam navela. Međutim, nije to dobar stav i nije to dobar pravni put. Na Ustavnom sudu mogla bi se osporiti zakonitost takve odredbe. Ali ono što je mnogo važnije, to je pitanje da li nepostupanje policije i drugih državnih organa po zahtevu tužioca predstavlja disciplinski prekršaj ili krivično delo. To je svakako i jedno i drugo. Ali, to pre svega, mora biti krivično delo. Zato, ako želite da zaista osnažite ulogu javnog tužioca, onda uradite ono što neće biti kršenje postojećih pravnih propisa i što će suštinski biti jedino ispravno: u izmenama i dopunama Krivičnog zakonika propišite takvo krivično delo. Zato smo i podneli smo amandman na član 46. stav 3. ovog zakonika, o kome ćemo govoriti kada bude rasprava po amandmanima na ovaj zakon i predložili smo da javni tužilac može inicirati pokretanje disciplinskog postupka, što je u skladu sa postojećim pravnim propisima. Zatim, govoriću sada o jednoj zaista suštinskoj stvari sa početka mog izlaganja. U članu 268. pod nazivom "Oproštaj krivičnog gonjenja osumnjičenog koji je ispunio određene obaveze" propisano je da javni tužilac može odložiti krivično gonjenje za krivična dela za koja je predviđena novčana kazna ili kazna zatvora do tri godine, ako osumnjičeni prihvati jednu ili više od sledećih mera: otkloni posledicu krivičnog dela ili naknadi štetu; ispuni obavezu izdržavanja; podvrgne se odvikavanju od alkohola ili droge;podvrgne se psihosocijalnoj terapiji; zaposleni se na radnom mestu koje je dostupno; plati određeni novčani iznos u humanitarni fond; obavi određeni društveno korisni rad, uz mogućnost da javni tužilac izrekne i obavezu osumnjičenom da ispuni imovinsko-pravni zahtev oštećenog ili da se lično izvini oštećenom. Dakle, ako ispuni jednu od navedenih obaveza ili više obaveza, javni tužilac može odlučiti da se osumnjičenom, koji je izvršio krivično delo za koje je propisana novčana kazna ili kazna zatvora do tri godine, izvršenje krivičnog dela oprosti, s tim što u takvom slučaju oštećeni neće imati pravo da u skladu sa članom 60. samostalno preuzme gonjenje. Napominjem da se za odluku javnog tužioca da postupi na ovakav način ne zahteva pristanak oštećenog. Osnovano se može postaviti pitanje kako će u takvom slučaju, na oproštaj od krivičnog gonjenja osumnjičenog, reagovati oštećeni? Da li će takvu odluku javnog tužioca oštećeni doživeti kao zadovoljenje pravde i pravičnosti? Da li je posle krivičnog dela, za koje je zaprećen zatvor do tri godine, uvek moguće otkloniti posledicu krivičnog dela i da li će pretrpljeni fizički bol, strah ili trauma oštećenog biti zadovoljeni naknadom štete? Sada ću vam navesti samo nekoliko krivičnih dela iz Krivičnog zakonika, važećeg, gde je zaprećena novčana kazna ili kazna zatvora do tri godine. Recimo, u članu 127. pod naslovom - Nepružanje pomoći, stoji: "Ko ne pruži pomoć licu koje se nalazi u neposrednoj opasnosti za život, iako je to mogao učiniti bez opasnosti za sebe ili drugog, kazniće se novčanom kaznom ili zatvorom do jedne godine. Ako je usled nepružanja pomoći nastupilo teško narušenje zdravlja ili druga teška telesna povreda lica koje se nalazilo u neposrednoj opasnosti za život, učinilac će se kazniti novčanom kaznom ili zatvorom do dve godine". U članu 162. pod naslovom - Uništavanje dokumenata o glasanju, kaže se: "Ko uništi, ošteti ili oduzme ili prikrije glasački listić ili neki drugi dokument o glasanju na izborima ili na referendumu, kazniće se novčanom kaznom ili zatvorom do jedne godine. Ako delo iz stava 1. ovog člana učini član biračkog odbora ili drugo lice u vršenju dužnosti u vezi sa glasanjem, kazniće se zatvorom od tri meseca do tri godine". Zatim, u članu 184. važećeg Krivičnog zakonika, pod naslovom - Posredovanje u vršenju prostitucije, kaže se: "Ko navodi ili podstiče drugog na prostituciju ili učestvuje u predaji nekog lica drugom radi vršenja prostitucije ili ko putem sredstava javnog informisanja ili drugih sličnih sredstava propagira ili reklamira prostituciju, kazniće se novčanom kaznom ili zatvorom do tri godine. Ako je delo iz stava 1. ovog člana izvršeno prema maloletnom licu učinilac će se kazniti zatvorom od jedne do deset godina". Da navedem još jedan član koji je, po meni, dobro odslikao ovo što je problem koji sam navela. To je član 253, pod naslovom - Neukazivanje lekarske pomoći, kaže: "Lekar koji protivno svojoj dužnosti odbije da ukaže lekarsku pomoć licu kojem je takva pomoć potrebna, a koje se nalazi u neposrednoj opasnosti za život ili opasnosti nastupanja teške telesne povrede ili teškog narušavanja zdravlja, kazniće se novčanom kaznom ili zatvorom do dve godine". Upravo zbog svega ovoga smatram da nije dovoljno da odlukom tužioca pod određenim uslovima, kako je to ovde navedeno, jednostavno se spreči da oštećeni i dalje preuzima krivično gonjenje u odnosu na onog ko mu je štetu naneo. Takva odredba u ovom članu Predloga zakonika suviše je liberalna. Ona je čak nonsens u odnosu na član 475. Predloga zakonika. U članu 475. Predloga zakonika propisuje se postupak posredovanja radi postizanja poravnanja između okrivljenog i oštećenog, i to za krivična dela za koja je propisana novčana kazna ili kazna zatvora do jedne, a u posebnim slučajevima i do tri godine. U stavu 9. člana 475. propisano je da ako oštećeni ili okrivljeni ne pristanu na postupak poravnanja, tužilac nastavlja krivično gonjenje ili postupa u skladu sa članom 268. Predloga zakonika. To drugim rečima znači da tužilac može odustati od krivičnog gonjenja i u slučaju da oštećeni ne pristane na poravnanje. Pri tome tužilac praktično potpuno slobodno odlučuje kada će postupiti u skladu sa članom 268. Predloga zakonika i oprostiti krivično gonjenje, jer se za takvu odluku pristanak oštećenog ne traži. Ponavljam, takvo rešenje u Predlogu zakonika suviše je slobodno, a ne zaboravimo da je reforma pravosuđa tek otpočela i predviđeno je da ona traje čak do 2011. godine, što jasno govori da je pravosuđe opterećeno mnogim problemima u ovom trenutku i da će oni verovatno i da potraju. U tom smislu, amandmanom na član 268. predložili smo da se ovaj institut zadrži, ali za krivična dela za koja je propisana novčana kazna ili kazna zatvora do jedne godine umesto do tri godine, kako vi predlažete u ovom predlogu krivičnog zakonika.Pored tih suštinskih stvari, predložili smo i nekoliko amandmana da se tekst samog zakona poboljša. Predložili smo da se jedna ružna reč u zakonu, a to je "leš", koja je izvedena od lešine, zameni jednom prikladnijom rečju: "telo". Pri tom smo vodili računa o kontekstu svakog člana, tako da kada je reč o obdukciji dovoljno je reći tela, jer se obdukcija ne vrši nad živim čovekom, a u nekim drugim članovima, u zavisnosti od konteksta, upotrebili smo: telo umrlog. Nemamo izveštaj Vlade o tim amandmanima ili nisam uspela da dođem do njih, i zato o njima govorim, želeći da ovom prilikom ministru na to skrenem pažnju, jer smatram da bi o ovakvim pitanjima trebalo da se oglasi Srpska akademija nauka, odnosno Institut za srpski jezik. Nekada su se zakoni pisali lepim književnim jezikom, danas se oni pišu onako kako se i govori, suvoparnim birokratskim jezikom i smatram da bi bilo dobro za celinu zakona da se izbegnu ovako rogobatne reči kao što je primer koji sam navela.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik SRS.
Danas je objedinjena rasprava povodom tri predloga zakona i predstavnik Vlade gotovo da nijednu rečenicu nije upotrebio da obrazloži druga dva predloga, Predloga zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Prvo bih sa nekoliko rečenica prokomentarisao treći zakon. To jeste stvarno kratak zakon, u nekoliko odredbi se menja postojeći zakon, ali očigledno sa ciljem da se na neki način pripremi pravosudni sistem za trenutak kada apelacioni sudovi neće da zažive, a da se ne desi da naši prvostepeni i drugostepeni sudovi ostanu bez nadležnosti. I nadam se da je naš amandman prihvaćen, kojim smo otklonili onu očiglednu grešku. Što se tiče drugog zakona, ako pričate da su tužioci odvojeni od suda, evo u samom nazivu zakona vidi se da ih trpate da budu zajedno sa sudijama. Naravno, mi smo povodom ovog zakona podneli dosta amandmana, i svi amandmani su detaljno obrazloženi, i tu se radi o jednom koncepcijskom neslaganju, i ne bih mnogo vremena trošio oko ovog zakona zato što ćemo kroz 18 amandmana i diskusiju povodom tih amandmana da detaljno upoznamo javnost zašto nismo za ovaj predlog zakona. Pre nego što pređem na ovo što je danas centralna tema, zakonik o krivičnom postupku, malo bih se osvrnuo na jučerašnju raspravu i na neke detalje, zašto je bilo potrebno predlagaču da prvo bude odluka o strategiji, pa onda da idu ovi zakoni. Zato što u toj odluci o strategiji je predviđeno praktično sve ovo što se ovim zakonima u nastavku potencira. Kaže se – vizija za novo pravosuđe, da je istražni sistem zamenjen u nekoliko susednih zemalja efikasnijim i u pogledu potrebnih sredstava manje zahtevnim akuzatorskim modelom. To je prvi razlog. Drugi razlog koji se navodi, to je odluka sudija. I ono što me je iznenadilo, verovao sam da je vlast ograničena odredbama Ustava i zakona i da se to mora poštovati. Međutim, na strani 23. ove odluke je napisano – krivično gonjenje za krivična dela koja su propisana ratifikovanim međunarodnim konvencijama i drugim zakonom posebno propisanim slučajevima, može biti predmet naknadnog uputstva Ministarstva pravde, u ime Vlade Republike Srbije. Ako smo nešto ratifikovali, to je sada postao sastavni deo našeg pravnog političkog sistema, u skladu sa Ustavnom poveljom i svim našim propisima. Ne znam zašto bi bila potrebna posebna preporuka Ministarstva pravde, u ime Vlade Republike Srbije, pa onda se kaže, procedura izdavanja ovog uputstva biće uređena zakonom, kako bi Vlada izvršila svoja ovlašćenja na transparentan način. Vidite da u budućnosti možemo očekivati da će Ministarstvo pravde da nam piše neke nove propise, nove procesne propise, iako od tih ratifikovanih ugovora imamo puno stvari ugrađenih u pravni sistem, i pranja novca, i suzbijanja organizovanog kriminala, i suzbijanje međunarodnog terorizma. To je već sadržano u nekim našim propisima, da li u Krivičnom zakoniku kao materijalna norma, ili u nekim drugim propisima, ali to je već sadržano. Međutim, vidite, prema ovoj strategiji, Ministarstvo će dobiti mnogo veći značaj. Želim da se vratim na ovaj predlog zakonika o krivičnom postupku. On mi deluje kao propis koji su pisali forenzičari i islednici, jer primat i kvalitet odredbi je upravo u ovome što se zovu dokazna sredstva, sredstva dokazivanja, a da ne ulazim u terminološku razliku. Sve drugo je sporedno. Malopre ste imali prilike da čujete šta bi to u praksi značio član 268. Predloga zakona, gde javni tužilac može da odloži krivično gonjenje, pa čak i ako je nesporno između njega i okrivljenog da je delo izvršeno. Ako je nesporno da je delo izvršeno, onda neminovno sledi neka odgovornost. Taj ko odlučuje o odgovornosti je sud, taj koji ublažava kaznu ili oslobađa krivične odgovornosti je sud, a ne javni tužilac. Ovde kroz formu gonjenja je nešto završeno. Osnovna primedba SRS može da se podeli u dve grupe. Prva grupa primedbi se odnosi na prepisane odredbe postojećeg Zakonika o krivičnom postupku i činjenicu da ovim predlogom zakonika, u tim odredbama koje su prepisane, nisu otklonjene one izvorne nepravilnosti postojećeg Zakonika o krivičnom postupku. Pretpostavljam da ćete verovatno 20 i nešto amandmana SRS i da usvojite, jer se odnose na te elementarne ispravke postojećeg teksta. Ono što moram da vam kažem, pre nego što pređem na centralno pitanje, gde treba da bude istraga i ko treba da sprovodi istragu. Vi ste ovde u obrazloženju naveli da ste vodili računa samo o odredbi člana 6. Evropske konvencije o ljudskim pravima. Zaboravili ste da postoji član 5. koji se tiče lišavanja slobode i postupanja policijskih organa. Mislim da vam je neadekvatno pozivanje na član 6, kao i da je greška što se niste pozvali na član 5, jer niste imali mogućnosti da vidite sve odluke Evropskog suda za ljudska prava, kojima se na vrlo precizan način definiše šta je to pravo na pravično suđenje, šta je to pravo na suđenje bez nepotrebnog odugovlačenja, šta je to prezumpcija nevinosti, ko može da lišava slobode, koliko može da traje pritvor, pod kojim uslovima se sprovodi istraga, ko sprovodi istragu, pravo na odbranu, i ono što čini sud suštinu prava svakog čoveka i ljudskog bića, a to je pravo na fer i pravično suđenje. A da se to malo protumačili, videli biste da je ovaj prelazak na jedan novi tzv. optužni model krivičnog postupka neadekvatan. Imate odredbu u kojoj kažete da ovlašćeno službeno lice MUP-a ili javni tužilac može da izvrši pretres stana. Da li to znači da ubuduće, kada se biraju javni tužioci, moraju da imaju kursdžudoa, crni pojas iz karatea i da budu sa sertifikatom da znaju da pucaju iz M55. Verovatno znate da i kada ide taj pretres stana da puno puta se desi situacija da mora da se primeni fizička prinuda, i da je potrebno i neko privođenje, pa čak i lišavanje slobode. Vi ste to stavili alternativno, ne kumulativno, niste čak ni naveli da to radi policija u prisustvu javnog tužioca, nego ste stavili ili, može jedan, može drugi, mogu zajedno. To jedino tako može da se protumači. Ako ste hteli istragu da prebacite kod javnog tužioca, onda verovatno ste imali u vidu Pravilnik o postupku i dokazima koji se koristi pred Haškim tribunalom. Moram da vam kažem da taj pravilnik su osudili svi stručni krugovi u Evropi, zato što je jedna nesavršena, nedorečena, pa čak i mnogo kontradiktorna mešavina svega i svačega. Sada će naši javni tužioci da liče na Karlu del Ponte. Sada ću da vam objasnim kako je to u Hagu. U Hagu se podigne optužnica od strane tužioca. Jedan sudija to potvrdi, da nalog za privođenje, odnosno hapšenje, uz to se dostavljaju dve stranice sa prepisanim odredbama Statuta i Pravilnika o postupku i dokazima, o osnovnim pravima optuženog. Optuženi dođe, smesti se u zatvor, pritvor. Prvi put se pozove i izjasni se da li je razumeo optužnicu, iskoristi priliku da kaže da li će da ima branioca ili će sam da se brani, i vraća se nazad u pritvor. Onda javni tužilac ulazi u pritvorsku jedinicu da razgovara, pošto oni to više i ne potenciraju da je to toliko istraga, već jedan razgovor u kome će da se otklone neke nedorečenosti, nedoumice, a ta faza se zove tzv. preliminarni deo postupka pred Haškim tribunalom. To znači da je neko lice otišlo u pritvor, a da praktično tužilac nije imao nijedan dokaz. Zašto ovo pričam. Mi sada u našem pravnom sistemu imamo situaciju da javni tužilac može neposredno da podigne optužnicu. Kada ta situacija nastupa? Onog momenta kada je javni tužilac dao precizna uputstva Sekretarijatu unutrašnjih poslova, na koje okolnosti da se obezbede dokazi, koje činjenice su mu potrebne da bi dokazao postojanje nekog krivičnog dela i koja je ličnost izvršila to krivično delo. Ukoliko je to do tog stepena očiglednosti da je osnovana sumnja da je neko izvršio krivično delo toliko jaka, diže se neposredna optužnica, sud daje saglasnost i teče postupak u kome su tužilac i protivna strana ravnopravni. Ako su tužilac i odbrana, odnosno tužilac i optuženi ravnopravni pred sudom, onda treba da imaju potpunu procesnu ravnopravnost. Šta bi to značilo procesna ravnopravnost? Ako je tužilac pozvao NN lice, uzeo od njega izjavu, računa na njegakao na svedoka pred sudom, onda radi procesne ravnopravnosti i odbrana ima isto pravo da pozove n.n. lice, da od njega uzme izjavu i da razjasni neke okolnosti pre nego što se pojavi pred sudom. Deluje malo smešno. Ako je optuženi u pritvoru, onda dajte i tužioca da zatvorimo u susednu ćeliju do njega da bi bili ravnopravni. Krajnja konsekvenca naša je da i tužilac bude u zatvoru. Samo hoću da izvrnem ruglu vaše viđenje te procesne ravnopravnosti, koja se ne vidi u vašem predlogu zakona. Samo polako, gospodine ministre, uživajte, imamo mi dosta amandmana, pa ćemo i na konkretnim primerima da vam opišemo kako će u praksi da izgled bilo koja odredba zakona. Naravno, mi nismo hteli da radimo kompletnu reviziju ovog vašeg predloga zakona, mada tu ima 380 prepisanih članova, a od toga 60 i nešto sa greškom koja nije ispravljena, pa ima 100 i nešto, a o tome će gospodin Jojić, pošto je on vodio tu statistiku od člana do člana, pa zna šta je sve tu novo, šta je nedorečeno itd. Naravno, predstavnici SRS sa ove govornice će kritikovati i rešenje svedoka-saradnika, islednika i ove druge stvari, ne želim da ulazim u taj deo, želim pre svega da u okviru načelne rasprave otvorimo ovu temu. Šta možete vi da koristite kao argument u nastojanju da dokažete da je vaš predlog zakona jedan opšti akt koji će da omogući efikasnije krivično gonjenje. Naravno, svako normalan jeste za to da se efikasno sprovodi krivično gonjenje, ali ono obuhvata, počev od otkrivanja, preko obezbeđenja dokaza, do jednog pravičnog fer suđenja, pa sve do izricanja pravosnažne sudske presude. Taj proces, kao što i sami znate, ima neku svoju vremensku dimenziju, koliko može da traje, jer verovatno nije problematičan kada se na licu mesta zatekne, pronađe učinilac krivičnog dela, to je jednostavniji sudski predmet. Sigurno je komplikovano kod onih predmeta gde je vezano za finansijski kriminal, za privredni kriminal, za bankarski kriminal itd. Pogotovu kod one vrste kriminala koju ste vi obuhvatili posebnim zakonom o borbi protiv sajber kriminala prošle godine. Sada imamo jedan deo koji se tiče autorskih prava, pa da ne ređam šta ste sve pravili prošle godine kao neku pravnu inovaciju u zakonodavnom smislu. Verovatno ćete kao jedan od razloga da koristite i to što u postojećem sistemu istražne sudije puno puta deluju kao statisti tužioca i policije. Retko oni izražavaju neslaganje sa krivičnim gonjenjem, a znate i sami, obično kada saslušaju okrivljenog, oni na zapisnik konstatuju da su doneli rešenje o sprovođenju istrage. Jedino ako okrivljeni traži i insistira da mu se da otpravak rešenja o sprovođenju istrage, zato što bi koristio pravo na žalbu, oni mu to daju. Verovatno i znate ako vi privatno tužite nekoga danas zbog klevete ili uvrede, sudija to sprovede istražnom sudiji da sprovede neke istražne radnje, to je danas postalo kao obavezno. Naravno, tamo se sve završi kako je neko zamislio. Ne mogu sada da vam pričam da treba zaustaviti zloupotrebe postojećeg zakona i dati mogućnost postojećem zakonu da pruži sve svoje mogućnosti koje postoje u njemu. Ako vi smatrate da ovim zakonom sve te probleme rešavate, a opet ne rešimo problem zloupotrebe zakona, a on pre svega leži u ljudima, onda džaba donosimo zakon. Recimo, ovaj zakon ako prođe ovako kako ste ga vi predložili, to znači da već sutra treba svi tužioci da se presele i da budu u zgradama sekretarijata unutrašnjih poslova, to znači da već prekosutra treba da se promeni Zakon o policiji, koji je prošle godine donet. Zašto? Jer verovatno javna bezbednost, bezbednost saobraćaja i drugi upravni poslovi i policijski poslovi idu prema policiji, ali krivično gonjenje radiće lica u uniformi pod komandom javnog tužioca. Vi već imate problem na relaciji javno tužilaštvo - policija. Vi imate problem u kvalifikaciji dela koja dobija tužilac od policije, imate raznih problema. Onda ćemo da kažemo, doneli smo nov zakon, moraju ljudi da idu na obuku, a sada vodite računa da negde postoji sud. Vi planirate da ukidate neke sudove, mada vidim da to vrlo selektivno radite, jer nije tu kriterijum broj predmeta i broj stanovnika na nekoj teritoriji nego neki drugi kriterijumi, ali o tome ćemo drugi put. Onda dolazite u jednu situaciju da postoji neka disperzija, postoji nešto što ne može da se uklopi u opštu normu. Kako ćete vi tužioca u Crnoj Travi da smestite sa policijom, ili u Bosilegradu, ili u nekom drugom manjem mestu, kako? Zašto je kod nas istraga bila u nadležnosti istražnog sudije? Upravo radi garancije poštovanja ljudskih prava osumnjičenog lica. A zašto? Da ne donosi rešenje neki pojedinac kao javni tužilac, koji procenjuje u ono vreme tri dana kada je bilo, kada je policija donosila, pa istražni sudija proveri da li postoje te okolnosti, pa u okviru sprovođenja istrage on odlučuje o pritvoru i o svemu drugom. Sada se to prepušta tužiocu. Pogledajte jednu situaciju, o pritvoru će da odluči istražni sudija. Postavljam pitanje, vama je praktično istražni sudija potreban u sudu samo radi pritvora, zbog drugih stvari nije potreban. Vi ste rekli izuzetno, radi sprovođenja nekih istražnih radnji, za koje je sigurno da ne mogu da se izvrše na glavnom pretresu. Star svedok od 80 godina, možda će da umre, ili je bolestan, ili je povređen, ili neka stvar koja može brzo da propadne, pa treba da se izvrši neka istražna radnja. Vi ste devalvirali istražnog sudiju. Posle ovoga nama nisu potrebne istražne sudije. Nama su potrebne dežurne sudije u sudu, odnosno sudija čiji će broj telefona da ima tužilac, da može da ga pozove i da kaže, znaš šta, mi smo jednog uhapsili, daj pripremi jedno rešenje o određivanju pritvora, samo da potpišeš i ništa drugo. I vi kažete da je veća zaštita prava osumnjičenih lica. Još su to osumnjičena lica, postoji neka osnovana sumnja, postoji neki osnov da se sumnja, a imaćete takvu situaciju. Znači, pritvor je odredio istražni sudija, a ko će da sprovodi istragu? Tužilac. A gde će da je sprovodi? U istražnom zatvoru. Pod čijom je komandom istražni zatvor? Predsednika okružnog suda. On vrši kontrolu ostvarivanja prava ljudi koji se nalaze u pritvoru. To je jedna čudna zbrka. Gospodine ministre, imam obavezu da vam kažem, u Srbobranu vam ništa ne valja sud, a tužilaštvo je možda još gore. "Ferofleks" Srbobran je privatizovan, ljudi su isterani sa posla, a vlasnik taj novi je neki Đukić, kažu da je rođak Đorđa Đukića, onog Čedinog što će danas da priča. On je čak firmu ofarbao u žuto-plavu, koliko voli DS. Niko nije hteo da pruži, ministre, zaštitu ovim ljudima. Drugi primer, gospodine ministre, radi se o Senti, neću da čitam ime čoveka, dobijao sam pisma od njega više puta, pa sam i kod vas tražio da se nešto urgira, da se napokon reši taj rodbinski odnos, jer predsednik sudskog veća je u rodbinskim odnosima sa jednim od učesnika u sporu. Bila je urgencija, jer je prekršeno sve moguće po rokovniku, međutim, ništa se nije desilo. Oni kažu, mi smo obavestili ministra, ministar je obavestio predsednika suda, predsednik suda spava. Zašto vam ovo dajem? Ovo vam dajem zbog onog drugog predloga zakona, da ovi vaši iz Pravosudnog centra na ovim primerima uče sudije i tužioce kako ne sme da se radi u sudu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan, ovlašćeni predstavnik G17 plus.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo, kao o najznačajnijem zakonu u ovom setu pod 2. tačkom dnevnog reda – zakonik o krivičnom postupku, rekao bih da je opravdano da se o njemu i najviše govori danas. Što se tiče našeg pravosuđa, hronična je boljka našeg pravosuđa neefikasnost. Jedan od načina da se ova boljka izleči je upravo i menjanje procesnih zakona. Mi smo promenili Zakon o parničnom postupku, Zakon o izvršnom postupku, sada menjamo i Zakonik o krivičnom postupku. Izmene prethodna dva zakona su donekle poboljšale efikasnost u njihovim domenima. Nadam se da će izmene Zakonika o krivičnom postupku, tj. donošenje novog zakonika, a mogu da kažem da se slažem se kolegom Obradovićem, koji je rekao da je opravdano što je donet novi zakonik, jer zaista bi bilo suviše da se interveniše izmenama i dopunama na onaj tekst koji sada postoji, već je bilo potrebno da se donese potpuno novi tekst. Videćemo da li će opravdati očekivanja da ubrza postupak. Što se tiče konkretnih novina u ovom zakoniku, najpre bih da pohvalim novinu kojom je pravo na odbranu okrivljenog upotpunjeno jednom posebnom odredbom – da okrivljeni ne sme biti primoran da svedoči protiv samog sebe ili da prizna krivicu, što je u skladu sa Evropskom konvencijom o ljudskim pravima. Kad tako pogledate, pravo je čudo što to do sada nije bilo predviđeno tako izričito, kao što je sada u ovom zakoniku. Osim toga, dodatno mu je poboljšan položaj time što je zabranjena upotreba nasilja prema njemu, izričito i jasno je određeno da se dokazi prikupljeni na taj način od okrivljenog ili drugih lica ne mogu smatrati pravno valjanim i na njima se sudske odluke ne mogu zasnivati. Druga važna novina sadržana je u članu 45, gde je javnom tužiocu dato ovlašćenje da donosi rešenje o sprovođenju istrage i da je sprovodi. Zadržana su i stara rešenja, ali ovo je zaista jedno rešenje koje će, nadam se, nadalje da ide u tom pravcu da se istražni sudija i sam institut istražnog sudije polako, kada tužilaštva sazru i kada budu u mogućnosti da obavljaju u potpunosti taj posao, istisne kao jedan institut koji je do sada pokazao da može da dovede do odugovlačenja krivičnog postupka. U slučaju branioca, konačno je naglašeno da okrivljeni može imati branioca u svako doba. Međutim, na branioca se odnose i neke restriktivne odredbe. Tako on može biti isključen iz postupka, može biti novčano kažnjen, a advokatska komora mora se izjasniti, u velikom broju slučajeva, o merama koje je preduzela protiv advokata koji je, po oceni predsednika veća, prekršio neke odredbe zakonika. Ono što advokatska komora, po meni, jedino može da učini, oglašavajući se na taj način, to je da obavesti predsednika veća da je suspendovala, kaznila, isključila iz komore, izbrisala iz spiska advokata takvog advokata. Ne znam šta bi drugo moglo da bude to obaveštenje. Primetno je da u tom delu naše procesno zakonodavstvo još nije sazrelo da izjednači u procesnim pravima i obavezama, pogotovo na glavnom pretresu, javnog tužioca i branioca, iako su to stranke u postupku, a ovo se vidi iz toga što se na javnog tužioca ne samo ne odnose odredbe o novčanom kažnjavanju, obzirom da je to državni organ itd, ali se ne odnose ni te odredbe gde je predviđeno da se predsednik suda ili predsednik veća obrati neposredno višem javnom tužiocu, u slučaju da javni tužilac krši neke od ovih odredbi zakonika o krivičnom postupku, da ga on obavesti o tome. Nemamo nigde obavezu da neposredno viši javni tužilac obavesti predsednika veća ili predsednika suda o merama koje je preduzeo protiv javnog tužioca ili lica koje ga menja, zato što je on učinio neke povrede odredaba ovog postupka. Mislim da bi makar to upućivanje povratne informacije sudu o tim merama koje su preduzete trebalo da bude u zakoniku. Takođe, hteo bih da kažem da je i kod obavezne odbrane u članu 71, listu advokata koji se pozivaju da brane po službenoj dužnosti, kako je ovde predviđeno, taj spisak pravi predsednik suda ili odgovarajući organi u policiji i tužilaštvu, a imaju obavezu samo da uzmu u obzir listu koju dostavlja advokatska komora, što je, po meni, nedopustivo. Jer, zna se da se advokati advokatskoj komori prijavljuju za tzv. odbrane po službenoj dužnosti. To nisu svi advokati sa spiska advokatske komore nego samo oni koji se prijave za te odbrane. Znači, oni koji su se prijavili za te odbrane, uopšte ne mora da znači da će dobiti mogućnost da se pojave u nekom krivičnom postupku kao branioci u slučaju obavezne odbrane, jer, bože moj, predsednik suda ili neki drugi organ u postupku sastavlja neku svoju listu. Zna se da u nekim slučajevima, pogotovo težih krivičnih dela, postoje favorizovani advokati koji stalno dobijaju te predmete i stalno imaju mogućnost da se pojavljuju u tim slučajevima obavezne odbrane kod tih težih krivičnih dela, a neki drugi advokati nikad. Takođe, postoji i mogućnost da, bez obzira što ste se prijavili na listu, jednom godišnje, kako mi neke moje kolege javljaju, budete pozvani od suda da se pojavite kao branilac po službenoj dužnosti, iako bude više stotina predmeta koji prođu na taj način, a ko zna ko se sve u tim slučajevima pojavljuje. Mislim da bi ovde moralo da se kaže, imam jedan takav amandman, da advokatska komora sastavlja taj spisak, a da predsednik suda i ostali po tom spisku pozivaju advokate da se pojave kao branioci u slučajevima obavezne odbrane. Tu bi se smanjila mogućnost zloupotrebe, koja evidentno postoji i to svi znamo, kao i mogućnost da, kad neko bude priveden, da mu se vizit karta nekog advokata i kaže - pozovi njega i on će da te brani, jer ako te on brani sigurno ćeš biti pušten iz pritvora itd. Te stvari postoje i mislim da treba to javno reći i suzbiti. Što se tiče drugih stvari, važnu novinu u zakoniku predstavlja i zakletva religijskog sadržaja, iako je, pored toga, sadržana i tzv. laička. Ne bih da spekulišem oko toga kako ovaj dualizam zakletvi mogu da zloupotrebe nesavesni ljudi, ukoliko su vernici ili laici. To ostavljam vama na ocenu. Nadam se da to neće da se koristi na taj način. Kao poklonika modernih tehnologija, izuzetno me je obradovala činjenica da se predviđa jedna novina kod uviđaja i rekonstrukcije, u vidu uvođenja instituta tzv. virtuelne rekonstrukcije događaja, odnosno mogućnosti da se ova radnja sprovede korišćenjem kompjuterskih simulacija. Što se tiče dokaznih radnji i svedoka-saradnika, ova oblast je regulisana detaljnije i dosta drugačije u odnosu na dosadašnja rešenja, a ujedno su propisani i stroži uslovi za dobijanje svojstva svedoka-saradnika. Takođe je značajna i krupna izmena napravljena u pogledu posledica ispunjenja dužnosti od strane svedoka-saradnika. Naime, on se više ne može automatski osloboditi od krivičnog gonjenja, što je dobro. U ovom novom zakoniku mu se predviđa mogućnost da mu se odmeri kazna, u granicama propisanim zakonikom, pa da mu se na tako odmerenu kaznu izriče kazna umanjena za jednu polovinu. Međutim, tu dolazimo i do druge mogućnosti koja je predviđena, a to je da sud, na predlog javnog tužioca, svedoka-saradnika proglasi krivim, a oslobodi ga od kazne. To je član 163. stav 3. Međutim, sporno je samo što postoji tu rečenica da se na ovu presudu ne može uložiti žalba, što ne sme da stoji u zakoniku, po meni, pogotovo ovako značajnom zakoniku. Amandmanom sam tražio da se ta rečenica briše. Videćemo kakva će biti sudbina tog amandmana. Jasno je da postoji i mogućnost da se u određenim slučajevima uskrati pravo na žalbu, jer postoje drugi načini zaštite prava građanina. Međutim, ipak u jednom zakoniku o krivičnom postupku mislim da ne bi eksplicitno trebalo da stoji rečenica da žalba na presudu, bilo kakvu, pa i ovu, nije dozvoljena. Napomenuo bih još i posebno značajnu novinu u istrazi, tj. suštinsku izmenu koju predstavlja to što istragu sada sprovodi javni tužilac, a istražni sudija može da njegov zahtev da sprovede samo pojedine dokazne radnje. Na ovaj način, to sam već na početku i rekao, moguće je značajno ubrzati krivični postupak i učiniti javnog tužioca mnogo aktivnijim i u određenoj meri rasteretiti krivični sud. G17 plus zaista podržava ovu novinu. Istražni sudija i dalje postoji kao oblik sudske nadležnosti, ali sa znatno manjim obimom posla u krivičnom postupku i ne bih se složio sa kolegom Krasićem da je on tu samo da bi potpisao rešenje o pritvoru. Još jedna značajna novina u krivičnom postupku je i sporazum o priznanju krivice. On takođe služi kao ubrzanje krivičnog postupka. Okrivljeni i tužilac mogu da postignu taj sporazum kod krivičnih dela za koje je predviđena kazna zatvora do 10 godina. Sporazum mora biti u pisanoj formi i podnosi se predsedniku raspravnog veća, najkasnije na prvom ročištu za održavanje glavnog pretresa. Okrivljeni i tužilac se dogovaraju o visini kazne i svim drugim sankcijama i merama koje će okrivljenom biti izrečene, kao i o troškovima krivičnog postupka i svemu ostalom, jedno je uslov da okrivljeni u potpunosti prizna krivično delo koje mu se stavlja na teret. Na kraju bih još napomenuo novine koje predstavljaju odredbe o ubrzanom postupku, jer je u pitanju veoma brza i veoma uprošćena forma krivičnog postupka kod tzv. flagrantnih krivičnih dela i mislim da će vreme pokazati da je ova novina, od svih ovih koje su ovde nabrojane i koje postoje još i više u samom tekstu zakonika, možda i najznačajnija, jer mislim da će ona upravo najviše ubrzati krivični postupak i pokazaće se u budućnosti kao najznačajnija novina. Sve u svemu, mislim da je postojala potreba za donošenjem novog zakonika i G17 plus ga u suštini smatra dobrim rešenjem. Vacatio legis je 1. jun 2007. godine, što je takođe opravdano, s obzirom na te nove institute i na novu ulogu javnog tužioca, te mislim da je dovoljno vremena ostavljeno, a to je nešto više od godinu dana svim organima da se pripreme za primenu ovog zakonika. Što se tiče Predloga zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika, ukratko samo, podržavamo ovaj zakon, glasaćemo za njega. Nažalost, postoji izrazita potreba u našem pravosuđu da se ovakav zakon donese i da obuku moraju da pohađaju sva ova lica koja predstavljaju nosioce pravosudnih funkcija. Obuka jeste obavezna, s tim što je u nekim slučajevima i dobrovoljna ili obrnuto možemo da kažemo. Ono što treba reći, to je da u budućnosti moramo, to sam juče kazao povodom strategije o reformi pravosuđa, moramo da poboljšamo znanje studenata koji završavaju pravne fakultete, imoramo se boriti protiv tzv. privatnih fakulteta, koji nekontrolisano izdaju diplome zvanja diplomiranih pravnika, a ko zna i šta ti studenti tamo uče, i zaista oni ne mogu na taj način i s tim znanjem koje steknu tamo da dobiju naziv diplomiranog pravnika. Njima ne da je potrebna dodatna obuka, koja je potrebna i studentima koji završe pravni fakultet naših univerziteta, nego je njima potrebno da u pojedinim slučajevima potpuno iz početka uče neke stvari koje uopšte nisu imali kao predmet na tim svojim fakultetima, a imaju potpuno isto pravo za sada da se pojavljuju kao kandidati za nosioce pravosudnih funkcija. To treba restriktivnije regulisati i ne treba omogućiti takvim fakultetima da izdaju ove diplome. Takođe, da napomenem samo, zakon o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, sasvim opravdano, i naravno da ćemo glasati, jer se pokazalo da je potrebno da se taj zakon dopuni i izmeni, tako da pozivam Narodnu skupštinu da glasa za ova tri zakona, a ministra da pogleda te amandmane koje sam predložio i da vidimo da li može da bude usvojen, mislim da ne ulaze u suštinu zakona, ali popravljaju neka rešenja
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Svako ko želi da upozna neku državu za relativno kratko vreme treba da u toj državi, u prvoj knjižari, kupi zakon o krivičnom postupku, a ne ustav. Zato što pravo stanje ljudskih sloboda i prava može da se vidi u krivičnoj proceduri, a ne u ustavu. Ovaj predlog zakonika o krivičnom postupku, o kome danas raspravljamo, predstavlja savremeni predlog krivične procedure, koji je u skladu sa savremenom naukom krivičnog postupka i savremenom krivičnom procedurom. Po mom mišljenju ovaj predlog kasni bar 15 godina, jer su Ustav Srbije i Ustav SRJ iz 1992. dali solidne osnove za promenu krivične procedure. Ta dva ustava predstavljaju raskid sa policijskim elementima u krivičnoj proceduri, koju smo imali do tada, prema Zakonu o krivičnom postupku iz 1976. I ta dva ustava SRJ i Ustav Srbije iz 1990. su i poslužili kao dobar osnov za zakonik o krivičnom postupku, koji je na osnovu tih ustava i donet 2001. godine. Međutim, taj zakonik o krivičnom postupku iz 2001. je nedovršen. Tu su započete reforme, kao da se na pola puta stalo. Ima niz nedovršenih rešenja i kao da se u toj prvoj reformi zastalo u pokušaju. Ovaj predlog o kome danas raspravljamo predstavlja predlog s kojim počinje nova era u krivičnoj proceduri. Ovo je pretemeljenje krivične procedure. U poslednjih 50 godina nismo imali ozbiljniju promenu. Treba reći da je kad je reč o krivičnoj proceduri 1967. doneta jedna novela Zakona o krivičnom postupku, koja je zaista bila ogroman korak napred i predstavlja veliku liberalizaciju u krivičnoj proceduri, i tada je zaista položaj okrivljenog, njegovog branioca, u fazi istrage posebno, bio zaista veoma liberalan. Međutim, ni šest meseci nije prošlo, počele su da stižu primedbe na taj predlog iz tužilaštva i policije, tako da je pretrpeo ozbiljne promene 1970. i 1973. godine. I onda je izglasan Zakon o krivičnom postupku 1976, koji je nastao u vremenu koje mu je prethodilo, a koje je imalo potrese u tadašnjoj Jugoslaviji. On je posledica masovnog pokreta u Hrvatskoj, pobune na Kosovu 1968, ustavnih amandmana iz 1971. i Ustava iz 1974. Državni razlog koji je bio jasno istaknut u tom Zakonu o krivičnom postupku imao je cilj pre svega odbranu poretka, pa tek onda borbu protiv kriminala. Ovaj predlog, ovako kako je sročen, predstavlja zapravo potpuno novu sociologiju krivičnog postupka i potpuno novu političku sociologiju u krivičnom postupku. Nije originalan i dobro je što su autori predloga lišeni bili svake pretenzije na originalnost i uvažili savremena rešenja, koja su se pokazala u državama koje ih primenjuju kao veoma dobra. Naime, ova rešenja koja imamo u ovom predlogu u evropskoj proceduri su stara oko 20-25 godina i ona dolaze do izražaja posle pada Frankovog režima u Španiji, Salazarovog u Portugaliji, posle pada režima pukovnika u Grčkoj, u Italiji posle ubistva Alda Mora, u Nemačkoj posle likvidacije grupe "Bader-Majnhof", u Belgiji posle savladavanja terorističke organizacije "Prva linija" i "Direktna akcija", u Italiji "Crvenih brigada", u Britaniji "Irske republikanske armije". Tada su te države bile, po primeni svojih metoda u policijskom postupku, prave policijske države i odlučeno je da te metode koje je policija koristila da bi dobile dokaznu vrednost moraju dobiti procesnu formu. Dakle, i svedok-saradnik, i prikriveni islednik su nešto iz policijske tradicije, i dok su postojali samo kao policijske metode nikakvu dokaznu snagu nisu imali u krivičnim postupcima zapado-evropskih država. Onda je odlučeno da ta policijska taktika dobije procesnu formu kako bi mogle imati dokaznu snagu, jer bez toga nije moglo imati nikakvog značaja. O tome ću govoriti nešto kasnije. Ono što je sada suštinska promena to je tužilačka istraga. Mislim da je bilo krajnje vreme da tužilac počne da primenjuje ona ovlašćenja koja ima prema Zakonu o tužilaštvu i da zaista dobijemo tužilačku istragu, jer praktičari veoma dobro znaju da se istražni sudija po pravilu uvek slagao sa zahtevom za sprovođenje istrage koju je podnosio tužilac. Neslaganja su bila vrlo retka, uloga tužioca je bila vrlo pasivna, praktično cela procedura u poslednjih tridesetak, 40 godina se svodila na to da policija završi svoj postupak, onda je sudska istraga repriza policijske, a glavni pretres repriza sudske istrage. Ono što je bilo propušteno u prvoj fazi nije se moglo kasnije nadoknaditi. Sada tužilac dobija zaista aktivnu ulogu i veoma je dobro što krivični postupak počinje onda kada se preduzimaju prve radnje, to se zove prethodna istraga protiv osumnjičenog. Tada realno počinje krivični postupak i formalno-pravno zaista je dobro da je u zakonu predloženo da krivični postupak počinje tada, a da istraga počinje onda kada se otkrije osumnjičeni i kada se donosi rešenje o sprovođenju istrage koje, prema ovom predlogu, donosi tužilac. Dakle, on vodi istragu i donosi rešenje o sprovođenju istrage. On ima zaista veoma veliku odgovornost i veoma aktivan mora da bude. Sa druge strane, ovo potvrđuje da je tužilac deo izvršne vlasti i da je strana u postupku, jer uvek zastupa državu. Prema tome on ne može biti deo sudske vlasti. Sud odlučuje, sudska vlast je, znamo od Monteskijea, kako definisana u podeli vlasti. Prema tome, tužilac je strana u sporu i to mora da odradi u zaštiti interesa države, a ovaj zakon mu daje mogućnost u punoj meri. Naravno, to će zahtevati da se tužioci dobro pripreme, jer su dosadašnje procedure njima dozvoljavale jedan pasivan odnos, da policija završi ili ne završi posao, da oni odćute u postupku i na suđenju najveći deo vremena i da glavni teret pada na sud. Tako da je ovo veoma dobro rešenje, dobro je što je napravljen i balans između pozicije okrivljenog, tužioca i suda, jer okrivljeni je sada zaista u punoj meri subjekt postupka. Mi smo 76. godine imali Zakon o krivičnom postupku prema kome je okrivljeni objekt postupka, na proceduri iz 1976. godine okrivljeni je bio u poziciji da nesvesno sarađuje sa sudom na sopstvenoj osudi, bio je u poziciji da svedoči protiv sebe. Taj zakonik je dozvoljavao korišćenje ilegalnih dokaza, taj zakon iz 1976. godine je dozvoljavao da se premošćavaju nedozvoljeni dokazi i da se pravi most ka dozvoljenima. Imao je i neke bezobalne formulacije, tako da je tada u istrazi uloga branioca bila vrlo potisnuta, prava okrivljenog vrlo sužena i on je bio objekt postupka. Danas je okrivljenik, od 2001. godine, subjekt postupka u punoj meri, ovim predlogom pogotovo, tako da je potpuno jasno zašto tužilac ima ovakva ovlašćenja i zašto policija ima ovakva ovlašćenja. Čak mislim da je okrivljeni bolje zaštićen i da je u nekim segmentima zakona trebalo dati policiji veća ovlašćenja, zato što je okrivljeni ovde u poziciji da bude što manji izvor podataka i da se na drugoj strani prikupljaju dokazi, što će zahtevati od policije mnogo veći rad, još veću tehničku opremljenost, od tužilaca veoma dobro poznavanje materije borbe protiv kriminala, veoma dobro poznavanje života i različitih oblasti. Dobro je što je u osnovnim načelima, odnosno kako se to kaže osnovnim pravilima pravično suđenje jedan od temelja procedure. Dakle, ne samo ono staro načelo da se krivcu izrekne zaslužena kazna, a da niko nevin ne bude osuđen, već da bude obezbeđeno pravično suđenje. Pored toga, mislim da je dobro što su predviđene prilično velike novčane kazne za one koji budu dovodili u pitanje načela postupka, zapravo za one koji budu ometali pravdu. Tako da se mi sad već suočavamo da imamo listove u kojima novinari sprovode svoje istrage, sprovode svoj postupak i mislim da postoje listovi koji prate neke postupke i zastupaju tužbu više nego državni tužilac, a opet imamo listove gde neki novinari više brane okrivljene nego njihovi branioci, i dosta nekažnjeno to čine, tako da mislim da bi bilo krajnje vreme da se predvide ovako visoke kazne. Oni koji su do sada bili kažnjavani, biće kažnjavani i ubuduće, oni koji do sada nisu bili kažnjavani za kršenje tih pravila, neće ni biti kažnjavani. Ali, veoma je dobro što je ovo dakle rešeno na ovaj način, a ne izmenom Krivičnog zakonika, pa da imamo recimo krivično delo ometanje pravde, pa da se vodi onda postupak, pa da se utvrđuje ko je ometao pravdu time što je predlagao kako slučaj treba da bude presuđen, koji dokazi treba da budu izvedeni i tako dalje. Što se tiče prava lica lišenog slobode mislim da je trebalo reći, kada je reč o pravu na korišćenje jezika, da to lice može imati pravo da koristi jezik koji razume, ako je to moguće u okolnostima hapšenja. Tako da je ovo mislim prepisano iz neke konvencije i malo mi liči na profesorski stav, ali da u realnosti stvari tako ne stoje. Dakle, pre svega broj jezika je vrlo veliki, okolnosti hapšenja mogu biti takve da lice koje se lišava slobode često ne može da govori, tako da je trebalo ovde dodati, ako je moguće, ako postoje okolnosti da može da govori na svom jeziku, jeziku koji razume. Mislim da je ključna izmena odredbi o svedoku-saradniku, budući da je dosadašnje rešenje bilo krajnje nerealno. Naime, govorilo se o tome da tužilac može ako oceni, odnosno kasnije i sud, da postoje olakšavajuće okolnosti na strani svedoka-saradnika. Olakšavajuće okolnosti se cene na kraju postupka, a ne na početku, tako da je ova formulacija u dosadašnjem Zakonu o krivičnom postupku iz 2001. godine, sa nekoliko izmena, dosta neoprezna. Zato mislim da je bolje rešenje da tužilac ceni celishodnost, kada već vodi istragu, kada već imamo tužilačku istragu. Kada krivični postupak počinje time što se preduzimaju radnje protiv osumnjičenog, a istraga kada se donese rešenje o sprovođenju istrage, onda je veoma važno da tužilac ceni celishodnost, svrsishodnost, da li zaista neko može da bude svedok-saradnik. Dobre su odredbe o prikrivenom isledniku, kao i o korišćenju tehničkih mogućnosti u prisluškivanju, praćenju, opservaciji, kontrolisana isporuka, virtuelna rekonstrukcija itd, to su savremene tehnike, tako da tu zaista nema nikakvih primedbi. Mislim da je, kada je reč o ovlašćenjima policije, predlagač zakona vodio računa o tome da u ovom trenutku imaju ona ovlašćenja obzirom na raspoloživu tehniku koju mogu da koriste i da se predlagač rukovodio načelom da mnogi ne bi nosili glavu na ramenima ako bi policija sve radila u rukavicama, tako da mislim da je tu napravljena dobra ravnoteža, mada su u tom pogledu policiji mogla da se daju i veća ovlašćenja. U pogledu pravnog pretresa mislim da su zadržana neka rešenja koja odgovaraju ovom trenutku, a naime da svi okrivljeni, sem prvookrivljenog, moraju napustiti suđenje i ne mogu prisustvovati saslušanju prvookrivljenog i kasnijih. Tu je možda trebalo povesti računa da po povratku u sudnicu odmah budu obavešteni o toku postupka i šta je ko o njima rekao, a ne posle, pošto je osnovno pravilo da okrivljenom treba ostaviti dovoljno mogućnosti za pripremu odbrane. Takođe mislim za deo glavnog pretresa, ako se desi krivično delo, da je trebalo dozvoliti prigovor na optužnicu, pošto prema proceduri okrivljeni ima pravo na odbranu tokom celog postupka. Ima više amandmana koji su podneti u cilju poboljšanja ovog zakona, tako da se nadam da će neki od njih biti usvojeni i poboljšati ovaj postupak, i zato predlažem da ovaj predlog zakonika o krivičnom postupku bude usvojen.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Reč ima ministar Zoran Stojković.
Reći ću, jedna primedba koja je izneta od gospođe Nestorović na član 46. jeste prihvaćena, da to bude iniciranje postupka, a što se tiče primedbe za istražnog sudiju, mi jesmo ostavili kombinovani sistem, da istražni sudija bude taj koji kontroliše zaštitu osnovnih ljudskih prava, od pritvora, ulaženja u stan i drugih stvari. Moram da napomenem da pozivanje na član 5. moglo je da se da konkretno, jer govori da peti standard kaže - sud mora da bude nezavisan. Nezavisan sudija je onaj koji stvara sliku o svojoj nezavisnosti, pa i u odnosu na okrivljenog. I osnovna primedba baš i jeste bila da ako istražni sudija vodi istragu i prikuplja dokaze, onda dolazite u situaciju da se gubi slika o nezavisnosti, sud istovremeno prikuplja dokaze prema meni i sudi mi. Zato je bilo insistiranje po Konvenciji i odlukama Suda u Strazburu da treba da se razdvoji kompletno i u većini evropskih zakonodavstava dominira baš takav pristup da kompletnu istragu vode tužioci. Ostavili smo određene uticaje suda da bi zaštitili u jednom tranzicionom periodu, kada nemate dugogodišnju praksu i iskustvo, da dođe do nekih zloupotreba. Na taj način smo hteli da zaštitimo od zloupotreba. Druga stvar koju sam hteo da istaknem, uostalom svi vi znate i to je tačno rekao poslanik Mamula. Tužilac je stranka u postupku i deo izvršne vlasti kojoj poveravate gonjenje. To Evropa definitivno prihvata, a za anglosaksonski ne moramo ni da pričamo. Znate kako počinje, država protiv tog i tog građanina. Prema tome, to je potpuno jasno i to je trebalo razdvojiti. Postoje uvek interesi i Sud u Strazburu štiti interese građana, tu nema spora, i zaštitu pojedinačnih ljudskih prava. Međutim, kada imate situacije, a navešću vam vrlo bitan primer koji će imati značaja i za nas, a to je tzv. zakoni o oduzimanju imovine u građanskopravnoj materiji za koju postoji sumnja da je stečena na nedopušten način. Veliki broj zemalja donosi te zakone i mogu da vam kažem da se dozvoljava i retroaktivno delovanje, kršeći čak princip prezumpcije nevinosti pojedinca. Pa kažu, ako postoji sumnja da si pribavio na određen način, plenim ti imovinu, izvoli pa dokaži da si je stekao legalno. To se pokazalo kao najbolja borba protiv one korupcije i oduzimanja nelegalno stečene imovine, počev od Engleske, Irske, Holandije, sada ide Nemačka, a spremaju se Austrija i Švajcarska. To je urađeno i Sud u Strazburu je zauzeo definitivno stav i rekao, kada se radi o povredi vitalnih interesa države i svih građana, onda to ima prioritet u odnosu na individualno pravo pojedinca. Treba uvek voditi računa o nekim stvarima koje mogu da budu izuzetno bitne. Zato kažem, kada se citirala Konvencija trebalo je da se iscitira sve, pa i svih šest standarda šta čini nezavisnost suda i stvara sliku o nezavisnom sudu.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe SRS, DSS, G17 plus i SPS. Dajem reč narodnom poslaniku Rajku Baraliću, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Jojić.
Gospodine Stojkoviću, uvaženi ministre, ovo čime ste završili, ovo obraćanje, daje veru da država želi da uputi poruku da se kriminal ne isplati ni u kakvoj formi i ako usvajanjem ovih zakona, a mi ćemo za ove zakone glasati, na bilo koji način pomerimo to što se danas dešava u Srbiji, učinili smo dobro delo. Treba da razume svako da se zločin ne isplati, da se kriminal ne isplati, svako treba da veruje da država ne sme da izgubi protiv lopova, secikesa, čedomorki i svih drugih koji svesno, ponekad i nesvesno, čine prekršaje i teška krivična dela od kojih trpe svi. Kako god se to kome u ovom trenutku činilo, uveren sam da i ovo što ste rekli sasvim na kraju, to mi se veoma dopada. Očekujem takođe da će ministar finansija ono što je obećao učiniti, govorim o sintetičkom porezu, da malo saberemo kojekakve pare i koječije imovine, pa neka onda dokazuju kako su stekli, ako nisu isplatili porez, da vidimo kako su zaradili. Kako neko vozi auto od 50.000 evra, a nema ni dana radnog staža, nije igrao bingo, nije mu umrla tetka u Mičigenu, ništa od toga se nije desilo, a njegova imovina je stotine ili milioni evra. Dakle, sve što ide ka tome da ove dileme otklanjamo i da građani Srbije mogu da veruju da postoje pretpostavke da mogu da budu uvereni da se samo isplati marljivost i pošten rad, imaće pravu svrhu ovo što mi danas ovde radimo, i u tom smislu, uz ono što je gospodin Žarko Obradović, ovlašćeni predstavnik SPS rekao u vezi sa ovim zakonima, mi ćemo glasati, zato što verujemo da je ovo jedan od načina da pojedincima, a samim tim i državi Srbiji ukupno bude bolje. U vezi sa pozicijom tužilaštava i tužilaca, drago mi je da se to konačno jednom razjasni, pošto se stvari brkaju. Veoma je važno da kažemo da je u prošlosti Vlada direktno postavljala tužioce. Znamo kakve implikacije je to imalo. Ako će ovo doprineti, a verujem da hoće, da svako radi svoj posao na efikasniji način nego do sada, na proverljiv način, onda imamo šansu da se uvrstimo u ozbiljna društva i ozbiljne države. Vi, gospodine Stojkoviću, gospodine ministre, imate šansu zato što na osnovu onoga što znamo građani Srbije veruju u ono što radite. Vi zato imate veliku odgovornost da popravite sve što je moguće da se popravi u ovoj oblasti i mi ćemo da pomognemo da se to izglasa i da Srbija postane ona država u kojoj želimo da živimo i u kojoj stanuje poštenje, a u kojoj će svi ovi kalkulanti o kojima sam ovde govorio razumeti da imaju posla sa ozbiljnom državom i da imaju posla sa ljudima koji su rešeni da ne dozvole da kriminal bude privredna delatnost u Srbiji. U tom smislu podržavamo ono što ovde predlažete. Uvek može bolje i može više. Različita su viđenja različitih političkih grupacija. U svakom slučaju, mi takođe želimo i da sudije i tužioci budu uvažena gospoda, i ličnosti i profesionalci, i da im se skida kapa kada se u mimohodu pozdravljaju sa građanima. Onda ćemo biti sigurni da oni svoj posao rade kako treba, a to bi trebalo da znači da smo mi svoj posao ovde uradili kako treba. Ne bih više o tome. Neće biti zloupotreba. Koristim priliku, danas je 9. maj, danas je dan kada je pobeđeno jedno veliko zlo u svetu. Veliki doprinos pobedi nad tim zlom dao je ogroman broj ljudi u našoj zemlji, u našoj bivšoj zemlji, u sadašnjoj državi. Želim da kažem, sa velikim pijetetom i poštovanjem, da je 821.000 boraca NOV Jugoslavije i partizanskih odreda, raspoređenih u 37 divizija, 9. maja bilo na strani onih koji su pobedili fašizam. Svima koji su u toj borbi učestvovali iskreno čestitam i odajem priznanje onima koji su u toj borbi junački pali. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS govoriću o zakoniku o krivičnom postupku, s tim što bih u prvom redu zamolio ministra Stojkovića, ukoliko ima prevod krivičnih zakonika kontinentalnog prava ili anglosaksonskoga, da bi mogli poslanici da se ipak pripreme za diskusiju, a s druge strane da proverimo nova rešenja koja se navodno nude u ovom zakonu. Naime, ne znam da li, gospodine ministre, imate prevode ovih zemalja, ali bih u tome želeo da vam kažem da ovo nisu nova savremena rešenja koja se nude. Obavestiću vas da je SRS 1999. i 2000. godine radila na prevodu i proučavanju zakonika o krivičnom postupku SAD, Velikog kraljevstva Velike Britanije, Velsa i Irske, Francuske, Nemačke, Holandije, Belgije, Švajcarske i Italije. Kada sam bio savezni ministar i kada je SRS odlučila da treba uskladiti krivično procesno zakonodavstvo sa ustavom, jer smo imali, tačno je što su kolege iznele, u prethodnom periodu iz 1976. godine, a i ranije, da su neke odredbe Zakonika o krivičnom postupku bile neprihvatljive za običajno pravo i prilike na kontinentu na kome se nalazila bivša SFRJ, a ujedno i SRJ. Reći ću vam da sam tada, kao savezni ministar u ime SRS, jer smo se dogovorili da uskladimo, da sprečimo zloupotrebe do kojih je dolazilo često od strane nekih organa koji su primenjivali represiju. Imam prevode ovih zemalja koje sam naveo, iz kojih smo mi crpili najbolja rešenja, prilagođavajući ih našim uslovima i političkim prilikama. Tu smo obuhvatili, rekao sam, i jedno i drugo pravo koje se sada pominje u Predlogu zakonika. Dobro je što ste 346 članova, koliko sam analizirao, prihvatili iz našeg postojećeg Zakonika o krivičnom postupku, koje su srpski radikali radili još 2000. godine. To je dobro što ste prihvatili. To je prepisano. Poluprepisanih ima negde oko 116 i ima novih negde oko 80 i nešto članova. Novine koje su uvedene u novom zakoniku o krivičnom postupku su sledeće, na koje mi imamo primedbe. Osim brojnih modifikacija postojećih odredaba zakonika, više neuspešnih, koje ćemo u amandmanima prikazati, nego uspešnih, predlog predviđa jedan broj zaista novih odredaba koje do sada u važećem zakoniku nismo imali. Među njima, posebnu pažnju zaslužuju odredbe o novoj organizaciji prethodnog postupka i o procesnoj zaštiti svedoka. Novo uređenje istrage i tzv. prethodne istrage je najkrupnija novina koja se predlaže je prelazak na novi tip prethodnog, tj. istražnog postupka. U procesu donošenja novog predloga zakonika o krivičnom postupku za taj veoma ozbiljan poduhvat još se nisu stekli potrebni uslovi, po mišljenju SRS. U procesu izgradnje pravne države u još nestabilnim političkim prilikama, sa još nereformisanim javnim tužilaštvom i policijom, čija je organizacija još uvek zasnovana na ideološkim kriterijumima, istražni sudija, iako tehnički neopremljen i slabije efikasan, sigurniji je organ za vođenje istrage i neuporedivo bolji zaštitnik ljudskih sloboda i prava od bilo kog drugog organa izvršne vlasti. Kod nas su još uvek političke prilike nestabilne. Ljudska prava su internacionalizovana, naročito posle ratifikacije Evropske konvencije o njihovoj zaštiti, pa postoji opravdana bojazan da bi izvršno-upravni organi često mogli da zloupotrebe ovlašćenja ako bi im se ovim predlogom zakona dala. Naša država je pristala da odluke njenih organa podležu kontroli Evropskog suda za ljudska prava, što je bio osnovni razlog za uvođenje istražnog sudije. U uslovima eksterne međunarodne kontrole, svi državni organi vlasti su dužni da podjednako budu obazrivi i pažljivi prema svakom građaninu i ljudskim pravima. I pored toga, novoj organizaciji krivične istrage ne treba pristupiti brzopleto i pre nego što se argumentovano odgovori na pitanje da li je promeni zaista došlo vreme. Naročito treba objektivno utvrditi da li su stvoreni svi potrebni uslovi za takvu transformaciju krivično-procesnog prava, ne samo politički, već i u pogledu organizacije državnih službi koje treba da prihvate istragu, posebno da li je javno tužilaštvo organizaciono, kadrovski i tehnički spremno za takav veliki poduhvat. Naravno, pitanje je da li je ovim predlogom zakonika je pripremljena normativna podloga za prelazak na novi model krivične istrage, dovoljno proučena, prihvatljiva i adekvatna. U pogledu predloženih modela istražni postupak se sastoji od dve međusobno povezane faze, prethodne istrage i same istrage. Prethodna istraga se vodi kada postoje osnove sumnje da je izvršeno krivično delo i dok učinilac još nije poznat, u njoj se preduzimaju dokazne radnje, ali i druge, na primer, pritvor po članu 265. Predloga zakonika, ali koje imaju dokaznu snagu. U daljem krivičnom postupku tj. na njihovim rezultatima se može zasnivati sudska presuda, član 258, stav 7. člana 260, član 261. stav 1. u vezi sa članom 257. stav 2. I drugo, te radnje se preduzimaju po odredbama Zakonika o krivičnom postupku, po pravilu od strane javnog tužioca, koji njihovo obavljanje može poveriti organima unutrašnjih poslova. Pojedine dokazne radnje u prethodnoj istrazi obavljaju organi unutrašnjih poslova samostalno, privremeno oduzimanje predmeta i pretresanje stana - član 255. stav 8, a pod određenim uslovima mogu obavljati i uviđaj i odrediti veštačenja koja ne trpe odlaganja, kako to predviđa član 255. stav 10. Istragu sprovodi nadležni javni tužilac samostalno, ali za izdavanje naredbe o pretresanju stana lica, naredbe za privremeno oduzimanje stvari i naredbe za obdukciju i ekshumaciju leša ovlašćen je istražni sudija, na predlog, odnosno zahtev javnog tužioca. Iz odredaba Predloga vidi se da se u istrazi preduzimaju dokazne radnje, saslušanje okrivljenog, uviđaj, saslušanje veštaka, pretresanje stana, saslušanje svedoka, kako to predviđa član 278, ali nigde ne piše da li te radnje imaju snagu dokaza samo u istrazi ili u glavnom pretresu, odnosno u kontradiktornom postupku. Verovatno se to pretpostavlja, tim pre što snagu dokaza u daljem postupku imaju i dokazne radnje iz prethodne istrage. Osim što izdaje naredbe o pretresanju stana lica, privremenom oduzimanju stvari, za obdukciju i ekshumaciju leša i rešenje o određivanju pritvora, istražni sudija odlučuje o žalbi protiv rešenja o sprovođenju istrage na predlog javnog tužioca, izriče disciplinske kazne pojedinim učesnicima istrage i preduzima dokazne radnje koje se na pretresu ne bi mogle preduzeti. On sprovodi i ostale dokazne radnje na predlog javnog tužioca i drugih ovlašćenih tužilaca, a oštećeni kao tužilac jedino od njega može tražiti sprovođenje određenih radnji pre podnošenja optužnice, kako to predviđa član 270. stav 2, član 284. stav 2. Predloga zakona. Odredbe predloga o prethodnoj istrazi i istrazi teško bi se mogle oceniti zadovoljavajućom ocenom. One imaju niz suštinskih i pravno-tehničkih nedostataka. Navešću samo neke primere. Pod a): radnje prethodne istrage trebalo bi da su u suštini neformalni policijski izviđaji i zbog toga je tu fazu postupka bolje nazivati izviđaj, nego prethodna istraga, kako to stoji u nekim zemljama evropskih prava. Preduzimanje tih radnji ne bi trebalo ni da bude regulisano u zakoniku o krivičnom postupku, jer je to već uređeno Zakonom o policiji. Te radnje se preduzimaju, kao što stoji u članu 255. stav 1. ovog predloga, po službenoj dužnosti organa unutrašnjih poslova, ali bi moralo biti predviđeno da i ti organi preduzimaju i po zahtevu javnog tužioca, kome su potrebne da bi mogao vršiti svoje dužnosti. Prethodna istraga se ne otvara nikakvim formalnim aktom, protiv koje odluke bi lice, prema kome se vodi postupak, imalo mogućnosti da upotrebi pravni lek i zbog toga ona za to lice ne sme biti nikakvih pravnih posledica, a još manje se saslušanja svedoka i osumnjičenih iz te faze postupka mogu tretirati kao formalne procesne radnje, a uz to još i sa dokaznom snagom u budućem postupku. Za tim saslušanjem nema stvarne potrebe, jer odmah iza toga neformalnog postupka sledi formalna istraga, u kojoj se sve to može regularno preduzeti. U tim preliminarnim izviđajnim radnjama dovoljno je prikupiti obaveštenja i preduzeti druge policijske radnje usmerene na otkrivanje učinioca krivičnog dela, a lice prema kome se taj postupak vodi za sve to ne mora ni znati. Saslušanje svedoka i osumnjičenog, osim od strane javnog tužioca za potrebe donošenja rešenja o otvaranju istrage, apsolutno ne dolazi u obzir, po mišljenju SRS. Nema nikakve potrebe u novi model prethodnog postupka preslikavati današnji pretkrivični postupak i učiniti ga formalnijim nego što je sada. Jedino bi bilo dopušteno angažovanje istražnog sudije da preduzme one dokazne radnje koje se kasnije ne bi mogle preduzeti. Nije potpuno jasno šta se u Predlogu ovog zakona razume pod pojmom krivičnog postupka i kada on počinje. Predstave o novoj strukturi krivičnog postupka su u ovom predlogu prilično konfuzne, za razliku od dosadašnjeg pretkrivičnog postupka, kome se uporno i sa razlogom poricalo svako krivično-procesno svojstvo, izgleda da bi se prethodna istraga sada računala u krivični postupak, što je veoma problematično predviđeno u članu 22. tačka 10) Predloga zakonika. Međutim, usvajanjem nove organizacije krivične istrage, ni istraga ne bi bila više deo sudskog krivičnog postupka. Krivični postupak bi se sastojao od nesudske istrage i sudskog glavnog krivičnog postupka. Na normativnom planu to bi imalo dve krupne konsekvence. Prvo, odredbe Zakonika morale bi da pruže sigurnu zaštitu ljudskim pravima i nesudskoj istrazi. Drugo, da obezbede sudsku presudu koja će se zasnivati na dokaznom materijalu koji je izveden u sudskom delu krivičnog postupka, takozvanog kontradiktornog. Radnje i mere prethodnog postupka ne mogu biti prepuštene upravnom pravu i upravnim organima, ali tek ako se odvoje od odlučivanja o slobodama i pravima građana, i tek tada možemo govoriti o tome, što u pravnoj državi pripada samo sudu, a to je slučaj kod nas i do sada. Zbog toga se svaka nesudska istraga mora cepati na dvoje - organima uprave se može poveriti samo da preduzimaju istražne radnje u operativnom smislu, a sudu se mora ostaviti da odobrava i kontroliše primenu prinude koja je potrebna za preduzimanje tih radnji. To je prva i najvažnija funkcija istražnog sudije, kako se naziva u Predlogu, koji se može nazivati i drugačije, na primer sudija za prethodni postupak, ili sudija za prethodna saslušanja, kao što je to rešeno u nekim zakonima o krivičnom postupku iz uporednog prava. Osim toga, istražni sudija u nesudskom prethodnom postupku nastupa i kada je potrebno preduzeti procesne radnje koje se na pretresu pred sudom ne bi mogle ponoviti, a važne su i za formiranje sudske odluke. Ovaj predlog, međutim, istražnom sudiji dodeljuje još dve funkcije. On bi, u nekim slučajevima, trebalo da bude i organ za izricanje disciplinskih kazni i organ za preduzimanje kompletnih istražnih radnji, i u operativnom smislu, čije izvođenje traži ovlašćeni tužilac, tj. oštećeni kao tužilac, pa čak i javni tužilac, kako se predviđa u članu 270. stav 2. i članu 284. stav 2. Predloga zakonika. Ove odredbe Predloga dovode u pitanje čitavu ideju o prelasku na novi model istražnog postupka, jer ako istražni sudija treba da vodi jedan broj istraga, što ih i dalje ne bih vodio sve. Problem bi se mogao rešiti tako da istraga u potpunosti, a ne samo delimično, pređe u nadležnost javnog tužioca, što bi postalo nemoguće uvođenjem nekog drugog oblika kontrole, koja treba da obezbedi da javni tužilac ne povredi princip legaliteta krivičnog gonjenja, umesto današnje supsidijarne tužbe. Pravičan krivični postupak podrazumeva suđenje utvrđivanjem činjeničnog stanja i primenu prava od strane nezavisnog i nepristrasnog suda. Zbog toga se nijedan deo suđenja ne može poveriti drugim organima, nesudskim organima. Međutim, to bi se desilo kada bi sudeći sud primenu prava u svojoj presudi zasnovao na dokazima koje su izveli drugi organi. To je ono što je vrlo opasno i vrlo problematično. To je razlog što se dokazne radnje koje su preduzete u prethodnom postupku nikako ne mogu izjednačiti sa onima koje su preduzete na glavnom pretresu. Zbog toga procesno načelo neposrednosti u krivičnom postupku, u kome istraga više nije sudska delatnost, mora da dođe do punog izražaja, sa mnogo manje izuzetaka nego što ih ima sada. Kada je istraga sudska, onda se za nevolju sud na glavnom pretresu može osloniti i na dokaze izvedene u istrazi, u krajnjem slučaju i u krajnjoj nuždi, jer je iz njih izveo sud zaključak da bi se mogao koristiti. Kada istraga postane delatnost upravnih organa - policijskih i tužilačkih, to više nije moguće, jer bi ispalo da o sudskim postupcima ne odlučuje sudska, već izvršna vlast. U tom smislu, odredbe člana 337. Zakonika o krivičnom postupku, član 362. Predloga, morale bi biti detaljno prerađene. Čitati bi se na pretresu eventualno mogao samo onaj iskaz koji je ranije donet pred sudijom, saslušanja u istrazi koja zbog neodložnosti obavi sudija, saslušanja obavljena pre odlaganja pretresa i slično, ne i saslušanja koja u istrazi ili pre istrage obavi javni tužilac ili policija. Suprotno tome, gospodo poslanici, prema Predlogu, načelo neposrednosti suđenja bi bilo skoro potpuno razoreno. O posledicama promene istražnog modela nije se vodilo računa. Pored ostalog, o tome svedoči izmena člana 352. stav 1. Zakonika o krivičnom postupku. Po postojećoj odredbi, sud zasniva presudu na dokazima koji su izvedeni na glavnom pretresu. To je ovo što je sada u našem modernom, usavrešenom i usklađenom zakoniku. Dodato je u novom: "ili su sadržani u zapisnicima, odnosno drugim materijalima koji su, u skladu sa ovim zakonikom, na glavnom pretresu pročitani (ne, na takvima se teško može zasnivati bilo kakva odluka), odnosno na odgovarajući način izneseni", član 376. stav 1. Predloga zakona. Dopuna je zaista opasna. Sud bi opet postao transmisija za donošenje presuda zasnovanih na dokazima koje je pripremila policija. Predlog kruni načelo neposrednosti i na mnogim drugim mestima i na mnoge druge načine. Izuzetak iz član 330. stav 4. Zakonika o krivičnom postupku - da veće može odlučiti da se, umesto pozivanja stručnjaka ili organa kojima je povereno veštačenje, u nekim slučajevima samo pročita njihov nalaz i mišljenje. Planira se da bude proširen na sve veštake. Vrlo opasno, vrlo problematično, vrlo nesigurno, vrlo nepouzdano. Opasno je da se na nečijem nestručnom, neprofesionalnom nalazu može zasnivati jedna sudska odluka, da čovek ode na pet, deset, petnaest, dvadeset godina robije, kako to predviđa član 355. stav 6. Predloga. Tako bi se i oni retko pojavljivali pred sudećim sudom. Ove odredbe dovode u pitanje Predlog ovog zakonika i sa gledišta usaglašenosti sa Evropskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, naročito sa odredbama o pravu na pravično suđenje. Pored ostalog, to pravo podrazumeva da se optuženom omogući da ispituje svedoke optužbe ili da postigne da se oni ispituju i da se obezbedi prisustvo i saslušanje svedoka odbrane pod istim uslovima koji važe za one koji svedoče protiv njega. Zamislite, saslušava se svedok koga vi ne vidite, na lažnom svedočenju zasnuje se sudska odluka. To je opasno. To nije bilo ni u Hamurabijevom zakoniku, Dušanovom zakoniku, zakoniku 12 tablica, ovo ne poznaju savremeni zakonici. Ova odredba Konvencije predviđa pravo optuženog da se u bukvalnom smislu vidi i suoči sa svedokom i veštakom pred sudećim sudom i da svedočenje bude neposredno, tj. da svedoci u svakom slučaju budu ispitani. Da li prizivamo pravila o vođenju krivičnog postupka iz Haškog tribunala? Poslanik Krasić je skrenuo pažnju u uvodnom izlaganju i bio je u pravu. Ako uzmete Statut i Pravila Haškog tribunala, mnoge odredbe su slične, prepisane i maltene usklađene sa tim pravilima. Meni ovo liči na to. Naš zakonik ni sada to ne obezbeđuje u potpunosti, pa se, suprotno onome što je u Predlogu predloženo, postavlja pitanje ukidanja i onih izuzetaka od načela neposrednosti, koji su sada predviđeni u članu 377. važećeg Zakonika o krivičnom postupku i koji omogućuju da se na glavnom pretresu čitaju zapisnici o iskazima svedoka i nalazima veštaka koji su dati u istrazi. Čitanje zapisnika o ranijim saslušanjima bi moralo da bude svedeno na najmanju moguću meru, tj. samo na slučaj kada se svedok, usled smrti ili drugih razloga apsolutne sprečenosti, nikako ne može saslušati na glavnom pretresu. Zadržavajući, pa čak i šireći, pravilo da iskazi svedoka ili veštaka dati na glavnom pretresu i njihovi iskazi dati na nekim ranijim saslušanjima, koji se na pretresu samo čitaju, imaju istu pravnu snagu, zakonik dolazi u opasnost da dođe u otvoreni sukob sa pomenutom poveljom i Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Odredbe Predloga o istrazi imaju i niz pravno-tehničkih nedostataka. Tako u pogledu sistematike odredbe o sprovođenju istrage, poveravanju dokaznih radnji u toku istrage i ovlašćenjima istražnog sudije, član 270. do 272. Predloga, date su pre odredaba o rešenju o sprovođenju istrage. Umesto da bude obrnuto, ovde je drugačije, kako to predviđa član 273. stav 3. do stava 5, pa ispada da se istraga prvo sprovodi, pa tek onda otvara. Kakva je to logika, kakva je to pravna tehnika? Do sada ni u jednom propisu to nije bilo poznato, pogotovo kada je u pitanju materijalno procesno pravo, koje mora biti u saglasnosti sa Ustavom. Zakonik o krivičnom postupku mora biti drugi zakon posle Ustava, jer zakon o krivičnom postupku kakav je, takva vam je i demokratija u jednoj državi. Pri tome, odredbe o otvaranju istrage su se bez ikakvog opravdanja našle u izuzetno dugačkom članu 273, koji se sastoji od deset stavova, od kojih se trećina odnosi na jedno sasvim drugo i prethodno pitanje - postupak javnog tužioca po krivičnoj prijavi, dok su odredbe o žalbi protiv rešenja o sprovođenju istrage izložene i odvojeno u članu 275. itd. Pravno-tehnički nedostaci mogu se uočiti ako se, na primer, pročita član 273. stav 1, koji se sastoji od nekoliko dispozicija spojenih u jednu glomaznu rečenicu od deset redova teksta. Opravdanje za donošenje novog zakonika moglo bi se pronaći u inače malobrojnim predlozima koji su zaista novi u odnosu na postojeća rešenja. Odredbe o saslušanju osetljivih svedoka i o procesnoj zaštiti ugroženih svedoka, o ubrzanom postupku i o postupku posredovanja u ovom modelu istražnog postupka, pod uslovom da su izabrane najoptimalnije vrednosti mogućih rešenja. Predlog ovog zakonika, međutim, sadrži veliki broj potpuno pogrešnih rešenja, mnogo gorih od postojećih, kao i izmena i dopuna koje su potpuno indiferentne sa aspekta unapređivanja pozitivnog krivičnog zakonodavstva tj. koje nemaju nikakvu suštinsku vrednost. Ovom poslu se izgleda pristupilo bez jasnog plana, odnosno sa pogrešnim planom rada. Napisati novi zakonik o krivičnom postupku, to je bilo nemoguće postići u kratkom vremenu za koje je taj ogroman posao trebalo obaviti, bez ikakvih prethodno sprovedenih priprema, bez analize sudske prakse, sa skromnim kadrovskim snagama angažovanih na tom poslu itd. Takvi poslovi se u ovoj oblasti na taj način ne mogu obaviti. Oni redovno traju decenijama i na njihovoj realizaciji se angažuju timovi stručnjaka, čak i čitavi instituti, kao što je to uradila SRS 2000. godine, kada je angažovala Institut za uporedno pravo da prepiše sva zakonodavstva iz zemalja, nabrojao sam ih, to su bile SAD, Veliko kraljevstvo, Francuska, Nemačka, Švedska, Holandija, Italija itd, koji su dobro snabdeveni potrebnim analizama, naročito podacima o stalnoj sudskoj praksi i komparativnom pravu. I pored mnogo veće ambicije, koja je u početku javno saopštena, pisanja novog zakonika o krivičnom postupku, ovaj predlog zakonika u suštini sadrži samo materijal za zakon o izmenama i dopunama postojećeg Zakonika o krivičnom postupku. U njemu je dat veliki broj ideja za izmene i dopune postojećih procesnih odredaba, nejednake vrednosti, rasutih kroz ceo tekst važećeg zakonika, od kojih su mnoge potpuno nepotrebne, a većina od njih i potpuno pogrešne. Izgleda da su mnogi predlozi dati samo da bi se povećao broj intervencija i time stvorio privid novog zakonika. Tako npr, da vas podsetim, evo kako vam izgledaju inovacije. Reči "sa ciljem" zamenjuju se rečima "čiji je cilj". Kakva je to inovacija? Nikakva. Reči "bez odlaganja" zamenjuju se rečima "bez ikakvog nepotrebnog odlaganja". Ima li inovacije? Nema. "Radnje dokazivanja" rečima "dokazne radnje". Reči "samo iz tog razloga" rečima "samo zato". Reči "zahtev zadržava izvršenje kazne" rečima "podneseni zahtev zadržava izvršenje kazne". Ima li ovde neke inovacije? Nema. Ima li neke pravne logike? Nema. Ima li nešto što će da unapredi zakonik? Nema. Hoće li se bolje primeniti u praksi od strane sudija i tužilaca i organa koji primenjuju? Neće. Ili, recimo, još jedna ovako promašena konstatacija i definicija. Reči "javne ličnosti", oni sada predlagači zamenjuju rečima "ličnosti iz javnog života". Da li je to potrebno? Šta se tu suštinski menja? Ne menja se ništa. Ne utiče na donošenje pravedne odluke. Ne utiče. Pravno-tehnički nema nikakve veze. Jezički nema nikakvog poboljšanja. Veliki broj propisa i bez ikakve velike potrebe podvrgnut je kod nas izmenama koje su između sebe često kontradiktorne. Što je još gore, prete da razore ideju celine zakona. Neke odredbe su samo jezički prerađene. Po pravilu, bez većeg uspeha. Moglo bi se reći da je taj posao predstavljao gubljenje vremena i bio na granici sitničarenja i cepidlačenja. Tome treba dodati da su mnoge odredbe i mnoga poglavlja dosadašnjeg zakonika preuzeta bez ikakvih izmena, o onome što sam rekao na početku. Dakle, prepisane su odredbe iz 346 članova, i to: odeljak od nadležnosti sudova, o izuzeću, o javnom tužiocu, oštećenom i privatnom tužiocu, donošenju i saopštavanju odluka, dostavljanju pismena, razgledanju spisa, podnescima i zapisnicima, rokovima, izvršenju odluka, troškovima krivičnog postupka, imovinsko-pravnom zahtevu itd. Čak i onda kada je u njima ponešto i trebalo promeniti. Tako npr. kaže se - postaviti pitanje zašto nije menjana odredba člana 6. stava 1. Zakonika o krivičnom postupku kada su u pitanju veštaci, a veštačenje je u našem zakoniku rak-rana. Navešću nekoliko primera iz kojih će se moći zaključiti da li je zakonik zaista nov ili je samo u detaljima izmenjen, i da li te izmene doprinose povećanju njegovog kvaliteta. Prvi primer se odnosi na odeljak o veštačenju, koji predstavlja rak-ranu savremenog krivičnog postupka. Ako je ikakva promena u Zakoniku o krivičnom postupku bila potrebna, ona je morala uslediti u toj oblasti. Šta je u tih 19 članova koji se u postojećem zakoniku odnose se na veštačenje zaista novo i da li su projektovane novine opravdane? Po mom mišljenju i mišljenju SRS apsolutno ovo nije potrebno. Prvo, uneto je nekoliko novih odredaba. Dve od njih predstavljaju dopunu postojećeg člana 114. st. 5. i 6. U novom članu 127. Predloga značajno se ograničavaju mogućnosti poveravanja veštačenja inostranim stručnjacima i stručnim ustanovama, samo izuzetno i samo kada ne postoje domaći stručnjaci, samo po odobrenju predsednika Vrhovnog suda. Nema nikakvog razloga da u oblasti veštačenja bude drugačije. U članicama EU takva ograničenja ne postoje. Novina je i odredba člana 142. stav 3. kojom je dopunjen postojeći član 130. važećeg zakonika. Ta je dopuna bila nepotrebna, jer žalba tom odredbom nije uvedena, kao što se pogrešno kaže u obrazloženju uz tu izmenu, budući da je ona i do sada postojala po opštim odredbama člana 398. Zakonika. O žalbi protiv prvostepenog rešenja neopravdano je izostavljena odredba člana 122, verovatno zato što se mislilo da je suvišno odredba člana 123. i član 130. Predloga zakona. Stvar, međutim, ne stoji tako jer se jedna odredba postojećeg zakonika u članu 122. odnosi na nalaz, a druga u članu 123. odnosi se na mišljenje veštaka. To što su novčane kazne za nevršenje dužnosti veštaka povećane sa sto hiljada na 300.000, odnosno sa 500.000 čak do čitavih tri miliona dinara, ne predstavlja nikakvu suštinsku promenu, niti neki suštinski napredak. Isto tako, dame i gospodo, čak i da je tačnije govoriti o smrti, a ne o izumiranju začetka, član 139. Predloga zakonika, mislimo da izmena ne zaslužuje pažnju i da nije bila neophodna. Dame i gospodo, moje izlaganje skratiću ovom prilikom, pa ćemo se mi srpski radikali pozivati i na međunarodne pravne akte, a sa druge strane uložili smo jedan broj amandmana. Očekujemo da ćemo imati prilike da o njima raspravljamo. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Jojiću, što vodite računa o vremenu, pa sam u tom smislu i sam dužan da sve vas koji učestvujete u raspravi i pripremate se za sledeću raspravu obavestim. Na osnovu člana 85. stav 1. Poslovnika, obaveštavam vas da će sednica danas biti održana, radićemo (znam, gospodine Krasiću, da je utorak i vi imate pismeno opravdanje koje sam vam dao), ali nezavisno od toga, zbog ostalih poslanika, radićemo samo do završetka objedinjene načelne rasprave koja je u toku. Dakle, radi pojašnjenja, oni koji trenutno nisu prisutni, ako završimo do dva - do dva, do pet - do pet, do deset - do deset. To znači da će svakako početak objedinjene rasprave o 5. i 6. tački, to je ono što je važno za poslanike koji se pripremaju da učestvuju u raspravi, biti sutra od 10 sati. Hvala vam na razumevanju. Izvolite. Posle gospodina Krstina, Vjerica Radeta, Jovan Palalić pa Dragutin Perić. To je redosled, izvolite sada.
Dame i gospodo narodni poslanici, razmatramo tri predloga zakona koje je podnela Vlada, Predlog zakona o krivičnom postupku, Predlog zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Prethodno ću nešto o ova druga dva zakona, pošto se radi o kraćim zakonskim tekstovima i ne zaslužuje neku širu elaboraciju, jer se radi o jednostavnijim zakonskim rešenjima koja su jasnija javnosti i građanima. Predlog zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika, sudijskih i tužilačkih pomoćnika je dokument koji je neophodan da bi se podigao nivo stručnosti radnika, odnosno nosilaca funkcija u pravosuđu, i na to ukazuje i jučerašnja rasprava koju smo zaista ovde imali detaljno i u polemičnim tonovima vezano za predloženu nam strategiju pravosuđa. I po osnovu te strategije i onoga što mi kao poslanici naravno znamo, stanje u pravosuđu nije takvo da bi mogli da budemo time u potpunosti zadovoljni. Njega treba popraviti. Jedna od mera popravljanja jeste i ovo stručno obučavanje sudija, tužilaca i pomoćnika koji rade u sudovima i tužilaštvima. To je neophodno, i naročito bih želeo da istaknem da je dobro rešenje tog zakona što je ovo obrazovanje permanentno i obavezno u određenim slučajevima, mada ima primedbi na taj elemenat obaveznosti, ali mislim da je to jako dobro i da se ni naše sudije ni tužioci neće buniti protiv toga da usavrše svoje znanje. Uostalom, ovde će im se ostaviti posebno vreme za tako nešto i na osnovu tog vremena će naravno moći da podignu svoje stručne sposobnosti. Uz predlog ovog zakona smatram da je potrebno nešto poraditi i na Zakonu o pravosudnom ispitu, na programu po kome se polaže, zatim na komisijama pred kojima se polaže i na kriterijumima pod kojima se polaže taj pravosudni ispit. O tome možda nismo dovoljno govorili. Samo ukratko. Dakle, smatram da i taj zakon treba da bude promenjen, da i programi po kojima se polažu pravosudni ispiti odavno je trebalo da se osavremene i smatram da komisiju u sastavu u kome su danas ne odražavaju adekvatno potrebe za kvalitetom i stručnošću ispitivača na tom ispitu. Znači, mislim da treba preispitati sastav komisija, da treba preispitati program i naravno utvrditi i pooštriti kriterijume za polaganje pravosudnih ispita. Mislim da se dosta nas koji smo ovde kolege suočavalo ne samo sa sudijama, tužiocima, mladim kolegama, već i dosta advokata koji po mom mišljenju ne zadovoljavaju uslove nekoga ko je položio pravosudni ispit. Dakle, predlažem da se nešto tako uradi. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, tu se radi o promeni nadležnosti u suštini, tako što se određene nadležnosti koje su zakonom uzete okružnim ili višim sudovima, kako se po strategiji predviđa, i prenete apelacionim, sada vraćaju sa apelacionih, koji nisu počeli da funkcionišu, na više sudove. Mislim da to pokazuje da sam problem promene nadležnosti nije dovoljno pažljivo razmotren. Predlažem da ga naše Ministarstvo pravde ponovo razmotri, da mi pre stupanja na snagu izmene, odnosno apelacionih sudova od januara sledeće godine, imamo čistu sliku da li je nama zaista potrebno da postoje apelacioni sudovi kao što su predviđeni i da li postoje objektivni uslovi da oni profunkcionišu. Mislim da takvo jedno razmatranje treba da se uradi što pre, mi vremena više nemamo, odlagali smo već primenu tog zakona i upravo izmena ovog zakona pokazuje da je preterano ambiciozno i bez dovoljno razmišljanja prethodna Vlada i Skupština ušla u taj projekat da se drugostepena nadležnost prenese na apelacione sudove. U pogledu Zakona o krivičnom postupku mogu da izrazim posebno zadovoljstvo što svi mi ovde prisustvujemo jedno zaista stručnoj,akademskoj raspravi, koja pokazuje da zaista u ovom parlamentu sede ljudi koji su sposobni i stručni da o najsloženijim pitanjima kao što je krivično pravo ovde raspravljaju sa puno kompetencije i sa puno uvažavanja kolega koje možda imaju drugačija stručna mišljenja. Zaista je teško govoriti posle kolege Mamule, posle kolege Jojića ili posle ministra Stojkovića. Iskoristiću tu priliku da nešto dopunim ono što su oni rekli i da praktično podastrem neko svoje mišljenje oko pojedinih problema da bi se kasnije kod amandmana ili u raspravi o pojedinostima dogovorili kako bi taj zakonnajbolje izgledao i kako bi se na najbolji način mogao primeniti. Ukazivanja je bilo dosta, korisnih. Mislim da je jako dobro da mi kodifikujemo procesno pravo, mislim da je jako dobar put kojim se krenulo, kojim je Vlada krenula i Ministarstvo pravde, da se na temelju starog nadogradi novo. Mislim da nije bilo nikada dobro kada smo u potpunosti negirali ono što je bilopre toga, mislim da je jako dobro uvažiti ono što je pravna tradicija ove države. Ona je zaista velika, ona se ne meri desetinama nego stotinama godina. Znači, što je ta pravna tradicija iznedrila da se mi toga držimo i da naravno primenjujemo i neka rešenja koja su uporedno bolja ili koje nam nalaže pravo nekih drugih država, koja su eto zbog svoje celishodnosti se pokazala kao bolja rešenja, ne zbog nečega drugog, i naravno da uskladimo svoje zakonodavstvo sa onim međunarodnim aktima koja smo prihvatili i ratifikovali. Ovim zakonom se zaista stvara jedan normativni ambijent da bi krivični postupak bio brži i efikasniji, mada zaista mogu da izrazim svoje mišljenje da su postojali uslovi da se i neke druge odredbe izmene koje nisu izmenjene, kada bi postupak bio još brži i još efikasniji. Mislim da se zaista ostvaruje i ovo načelo da se ostvari dosledna zaštita Ustavom i međunarodnim aktima garantovanih ljudskih prava i sloboda i mislim da se u dovoljnoj meri vrši usklađivanje sa drugim zakonima, sa Krivičnim zakonikom i drugim zakonima koje smo doneli. Ovim se zaokružava sistem krivičnog prava, što je velika zasluga Vlade i ove skupštine, da smo doneli sve zakone i da smo stvorili uslove da pravosuđe funkcioniše na jedan optimalan način u ovim uslovima. Dakle, postoji dobra ravnoteža proverenih rešenja i novih rešenja koje traži novo vreme u kome se nalazimo. Neka od tih novih rešenja su bila u praksi, ali su inkorporirana u ovaj zakon i proverena su, znači nisu baš ni sasvim nova. Kao pravnik i kao praktičar mogu da kažem da je veoma dobro to da se pravno-tehnički iznad teksta člana u kratkom odredi njegov naslov da bi se lakše prepoznalo o čemu se u članu radi, za praktičare je to veoma značajno. Hoću da istaknem posebno kod osnovnih pravila da su predviđene sankcije za lica koja svojim izjavama dovode u pitanje pretpostavku nevinosti i krše garancije nezavisnosti i nepristrasnosti suda. To je veoma značajno, to su neke kolege ovde pominjali, da mi zaista imamo na visokom nivou slobodu informisanja i o ovakvim stvarima i da zaista je moguće o svemu pisati sve, ali mora da postoje neke granice koje ovaj zakon upravo na jedan ispravan način postavlja. Znači, ne može se ugrožavati pretpostavka nevinosti okrivljenog i ne mogu se kršiti garancije nezavisnosti i nepristrasnosti suda. To se odnosi na sve, pa i na sredstva javnog informisanja. Naročito mislim da je dobro da u zakonu postoji decidna zabrana nasilja prema okrivljenom. Te zabrane su do sada bile propisane Ustavom, a primenjivale su se od slučaja do slučaja. Ali, veoma često smo svedoci, bar mi praktičari, da je nasilja bilo i mislim da ovakva decidna zabrana nasilja prema okrivljenom ima mesto i da treba da stoji. Nadam se da će u primeni biti bolje nego što je bilo do sada. Eto, to je što bih mogao da kažem. Veoma je značajno da je uvedeno pravilo sumnje u korist okrivljenog. To se ranije primenjivalo po volji, sada je to zakonsko načelo. Dakle, ako postoji dilema, izvedeni su svi dokazi, ali postoji dilema da li je delo dokazano ili oko primene nekih pravnih instituta vezanih za biće krivičnih dela, zakon nalaže sudu da odluku donosi uvek tako da je povoljnija za okrivljenog, to je veoma značajno. Takođe, mislim da je dostignuće ovog zakona na kome zaista treba insistirati promena uloge tužioca. Rekao bih, konačno da se to desilo. U nekim ranijim izlaganjima sam pominjao potrebu da se to uradi, zadovoljan sam što je to urađeno. Mislim da je uloga tužioca u velikoj meri izvedena na drugačiji način. Znači, tužilac mora da uđe u aktivniju ulogu, do sada je tužilac, kao što su i kolege ovde primetile, bio veoma pasivan. Tužilac je do sada dobijao krivičnu prijavu od Ministarstva unutrašnjih poslova, podnosio zahtev za sprovođenje istrage, podnosio optužnicu i manje-više bio je pasivan u tom poslu. Ovaj zakon mu nalaže znatno aktivniji odnos, što je u redu, vezano za njegovu ulogu kao samostalnog državnog organa koji je isključivo nadležan za gonjenje učinilaca krivičnih dela koji se gone po službenoj dužnosti. Znači, isključivo jedan određen organ, definisan i određen ka određenim oblicima devijantnog ponašanja. Takva određenost zaista traži ovakvu regulativu i mislim da je jako dobro primerena tome. Tužilac donosi rešenje o sprovođenju istrage, sprovodi prethodnu istragu, daje naloge organima unutrašnjih poslova, zaključuje sporazum sa okrivljenim o priznanju krivice, a u prethodnom istražnom postupku može i da zaključi druge određene sporazume, koji opet mogu da dovedu do odgovarajućih odluka pre odluke suda vezano za krivicu onoga ko je osumnjičen. Smatram da u ovom delu zakona, naročito kada se radi o uviđaju, to je član 256, nije dobro što je na volju tužioca ostavljeno da dođe na uviđaj ili ne dođe. Ako smo se opredelili da tužiocu damo veća i šira ovlašćenja da on konačno uđe u funkciju koju treba da vrši, da mu ostavimo na volju da ako ne može da stigne ne dođe. Onda to izgleda u kontradikciji sa jačanjem uloge tužioca i mogućnošću, odnosno obavezom da pokrene istragu kada do njega dođe saznanje da je neko učinio krivično delo koje se goni po službenoj dužnosti. Što se tiče uviđaja, kao veoma značajnog dokaznog sredstva, kao veoma značajne radnje, mislim da je neophodno da tužilac bude prisutan i mislim da nije dobro što se njemu na volju ostavlja da ceni da li ima vremena ili nema vremena da dođe na uviđaj. Onda kod uviđaja nalazimo da pojedine stvari koje izvedu organi unutrašnjih poslova ne odgovaraju suštinski samoj skici sa lica mesta ili merama koje se izvedu, ili jednostavno nije konstatovano kod saobraćajki za pešački prelaz, osvetljenost, na šta bi naravno tužilac skrenuo pažnju i ukazao organima unutrašnjih poslova na čega da obrate pažnju u konkretnim okolnostima. Ovo sam sada uprostio, ali potpuno sam siguran da delimo mišljenje da bi prisustvo tužioca bilo neophodno na uviđaju. Isto tako mislim da je dobro što postoji zabrana da se oštećenom postavljaju pitanja koja se odnose na njegov polni život, političko i ideološko opredeljenje, rasno, nacionalno, etničko poreklo i druge isključivo lične i porodične okolnosti. Nemalo puta sam bio svedok situacije u kojoj se oštećeni nalazi kada mu se postavljaju takva pitanja. Dakle, ovo je jako dobro rešenje i ovo zaista od srca podržavam. Smatram da bi trebalo daleko više zaštititi prava oštećenog u ovom postupku, jer mislim da je postupak i dalje ostao više okrenut nekom opštem, čak bih se usudio da nazovem imaginarnom interesu, a mislim da je interes oštećenog jedan od vodećih interesa koga moramo da imamo kada sankcionišemo društveno nedozvoljeno ponašanje, kao što je krivično delo. Detaljno su propisani uslovi za status zaštićenog svedoka, svedoka saradnika. Takođe se, što je jako dobro, uređuju detaljna pitanja simulovanih poslovnih usluga, simulovanih pravnih poslova, da se to određuje po rešenju istražnog sudije. Što se tiče imovinsko-pravnog zahteva, on je u celini preuzet iz važećeg zakona i smatram da to nije dobro, odnosno moglo je biti mnogo bolje. Opet mislim da interesi oštećenog zahtevaju da imovinsko-pravni zahtev dobije veću težinu kada se radi o obavezi krivičnih sudija da utvrđuju imovinsko-pravni zahtev i odlučuju po njemu. I dalje je ostalo na tome da će sudija utvrditi imovinsko-pravni zahtev, zahtev oštećenog krivičnim delom, samo ako se ne bude znatno odugovlačio postupak. Tu floskulu, usudio bi se tako da nazovem, imamo 50 godina i ta floskula onemogućava da oštećeni ostvari opravdani zahtev u jednom postupku koji, hoću da vam kažem i to, obzirom na zaprećenu sankciju više inspiriše okrivljenog da nadoknadi štetu ili da vrati stvar nego što je to parnični postupak. To je valjda svima jasno. Po meni, krivični postupak treba iskoristiti da bi okrivljeni, zbog same prinude koju krivični postupak sa sobom donosi, nadoknadio nekome štetu, vratio stvar ili bio poništen neki nezakonit pravni posao. To nažalost nije ovde učinjeno i mislim da je to greška, to se moglo učiniti jednom rečenicom koja bi glasila da je sud obavezan da odluči ako za to postoji dovoljno dokaza. Sud i tako izvodi dokaze o svim okolnostima, ima ih pred sobom, i ne vidim zašto ne bi doneo odluku. Međutim, mi smo ovde ostavili tu rezervu i mogu da vam kažem da u 99% slučajeva sud ne odlučuje o imovinsko-pravnom zahtevu, to prepušta parnici i to zaista nije dobro. Ako pri tome dodate da sud nije u obavezi da dostavi pravosnažnu presudu oštećenom, onda se vidi da ovaj zakon i dalje ne brine o oštećenom na odgovarajući način, rekao bih gotovo na nikakav način. Mislim da je tu najslabija tačka zakona, briga o interesima oštećenog. Mislim da je to moglo znatno bolje da se izrazi kroz ovaj zakon. Značajna izmena je što pretkrivični postupak postaje prethodna istraga. Tu moram da kažem da javni tužilac zaista dobija široka ovlašćenja, kada se radi o sporazumu o priznanju krivice, to je za krivična dela do 10 godina zatvora. Zatim, u pretkrivičnom postupku može da odluči o oproštaju od krivičnog gonjenja, to je do tri godine, i da odluči o necelishodnosti krivičnog gonjenja zbog stvarnog kajanja osumnjičenog, što jeste i može biti u nadležnosti tužioca. Jer u suštini on odlučuje da li postoje uslovi za krivično gonjenje i odlučuje o primeni pravnih instituta, kao što su neznatna društvena opasnost i tome slično. Tu bi trebalo staviti određena ograničenja da se ne bi omogućilo totalno odstupanje od načela oficijelnosti krivičnog gonjenja. Znači, za tužioca treba staviti određena ograničenja. Opet nešto o oštećenom. Da sam bio zakonopisac, da sam bio u Vladi da ga predlažem, zaista bih se založio i na ovom mestu da zaštitimo interes oštećenog. Predlažem predlagaču da to učini. Kada se radi o sporazumu o priznanju krivice, o oproštaju od krivičnog gonjenja i kada se radi o institutu necelishodnosti krivičnog gonjenja, kada tužilac odbacuje krivičnu prijavu, neophodno je da bi se primenila ova tri instituta da okrivljeni nadoknadi štetu oštećenom. To je valjda osnovna stvar. Koga mi štitimo time kada ovog eskulpiramo, a oštećenom nije nadoknađena šteta. Ako se radi o toliko za društvo neinteresantnim za procesuiranje predmetima i da se društvo zadovoljava opraštanjem ili ocenom necelishodnosti, zar može društvo da popusti i toliko kada već postoji krivično delo da okrivljeni jednostavno ne nadoknadi štetu. Mislim da bi korektiv oficijelnosti ovde morala da bude obaveza okrivljenog da nadoknadi štetu oštećenom. To je minimum minimuma. Na kraju ću o pritvoru. Mislim da je ovde neopravdano zapostavljeno pitanje pritvora, a mislim da je značajno pitanje za sve građane, bili oni sad u pritvoru ili ne. Opet ću poći od našeg Ustava, koji ima odlično razrađene slobode prava i dužnosti čoveka i građanina i mislim da se tu mnogo štošta neće menjati, to je tako od 1990. godine i mislim da je to dobro. Član 16. Ustava kaže - lice za koje postoji osnovana sumnja da je izvršilo krivično delo može, na osnovu odluke nadležnog suda, biti pritvoreno i zadržano u pritvoru samo ako je to neophodno radi vođenja krivičnog postupka ili bezbednosti ljudi. Samo ako je to neophodno. Trajanje pritvora mora biti svedeno na najkraće nužno vreme. Ustav govori o pritvoru koji se odnosi na period pretkrivičnog postupka pa do podnošenja optužbe. Pritvor može trajati po odluci prvostepenog suda tri meseca od dana pritvaranja. Ovaj rok se može odlukom Vrhovnog suda produžiti za još tri meseca. Ako se do isteka tih rokova ne podigne optužnica, okrivljeni se pušta na slobodu. Čitajući ove odredbe, ne samo gramatički i jezički, možete doći do zaključka da je ustavotvorac ili ova skupština imala ideju da je pritvor nešto izuzetno, samo kada je to neophodno, vremenski izuzetno i prema ličnosti i prema delu, da mora biti sveden na najkraće nužno vreme. Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i sloboda, član 5. tačka 3, svako ko je uhapšen i lišen slobode, shodno odredbama iz stava 1. ovog člana, biće bez odlaganja izveden pred sudiju ili drugo službeno lice zakonom određeno da obavlja sudske funkcije i imaće pravo da mu se sudi u razumnom roku ili da bude pušten na slobodu do suđenja. Ovo su uputstva koja Ustav i Evropska konvencija upućuju nama kako da uredimo neko pitanje. Kako smo uredili pitanje pritvora. Prema sada važećem rešenju, to su članovi 144. i 146, imate, nazvao bih ga, običan pritvor i pritvor kada se radi o učiniocima krivičnih dela organizovanog kriminala, protiv čovečnosti i međunarodnog prava i sl, znači najteža krivična dela i godinama pretpostavljena. Znači, ustav je tu rezervisao kada se radi do predaje optužnice, ukupno šest meseci. To je tako. Posle predaje optužnice, prema važećem rešenju, za obična krivična dela dve godine, za najteža krivična dela četiri godine. Posle izricanja prvostepene presude, za obična krivična dela godinu dana, za najteža dve godine. Kada drugostepeni sud ukine prvostepenu presudu, za obična krivična dela dve godine, za najteža krivična dela dve godine. Prema predlogu koji sada imamo, povećava se ukupno vreme pritvora,i to se povećava u delu posle izricanja prvostepene presude 18 meseci umesto jedne godine. Tu se povećava. Mi imamo da sada pritvor može iznositi, ako donesemo ovaj zakon, za tzv. obična krivičnakako ih zovem, šest godina. Tu se odnosi do izricanja presude. Za najteža krivična dela devet godina. Do sada je bilo pet i po godina, i osam i po godina. Nisam siguran da je ovo dobro rešenje. Mislim kao i ranije kada smo povećavali vreme za koje sud može da odredi pritvor, mi smo ga već imali ovde pred ovim parlamentom, da Ustav ne omogućuje ovako elastičan i ekstenzivan pristup pritvoru. Pogotovo ako to uporedimo sa zakonskim maksimumom i minimumom za najveći broj krivičnih dela koja smo ovde propisali u Krivičnom zakoniku, zaista je šest godina za krivična dela, kako bih ih nazvao obična, premnogo, a da ne govorimo o tome što povećavamo sa onoga što imamo sada na ovo. Drugo, ministar je rekao da istraga jeste postupak koji traži najviše vremena, naravno, zato što je to, kako bih rekao, rudarski posao. Prikupljaju se dokazi, utvrđuju se činjenice koje se kasnije izvode u potpuno drugim okolnostima pred sudom. Nama je ustav u istrazi dao šest meseci mogućnosti da sve to izvedemo u uslovima kada počinjemo postupak. Šta mi radimo? U uslovima kada je sve tako sažvakano, kada je sud dobio sve dokaze, kada je imao vremena da to pročita, mi omogućujemo da se još pet i po godina vodi postupak, a za teža krivična dela još osam i po godina. Zar to nije nelogično? Ako istraga, kao teži deo postupka, kao početni deo postupka, u kojoj se sve prikupi, što je rekao kolega Mamula, a što kasnije ne može da se nadoknadi, traje šest meseci, kako je moguće da našim sudijama treba pet godina, pet i po godina da nešto presude. Mislim da tu konvalidiramo lenjost, inertnost, nerad i tome slično. Mislim da to ne treba da radimo i princip ovog zakona je u osnovi efikasnost. Mislim da su zbog te efikasnosti ove odredbe o pritvoru morale ostati makar na onom kako je sadašnje pravo predviđalo, odnosno sada važeći zakon. Mislim da to nije dobro, da je to previše ekstenzivno i nije u skladu sa ustavom. Mislim da ne vodi uspostavljanju zakona i zaštiti prava građana. Hteo sam još o jednoj stvari da pričam, jer mislim da je bitno da razgovaramo o rokovima. Uvek volim da pričam o rokovima, to mi je nekako bitno, jer nije građanima svejedno u kom roku ostvare neka prava. Malo sam gledao i upoređivao važeća rešenja i rešenja koja imamo ovde. Recimo, kada se radi o donošenju i objavljivanju presude, prema važećem zakonu presuda se odmah objavljuje, a ako ne, za tri dana. Ako sudija ne uspe da objavi za tri dana, predsednik veća obaveštava predsednika suda. Prema članu 381. novom, isto se objavljuje odmah, a ako ne, ne za tri dana, nego za pet dana, znači dajemo još dva dana. Kakvo je objašnjenje, zašto produžavamo rok. Mislim da to nije dobro. Ako ne može za pet dana, onda obaveštava predsednika suda. Mislim da je to jako loše. Ako analiziramo pismenu izradu i dostavljanje presude, onda moram da vam kažem da i staro rešenje, odnosno važeće i novo rešenje nema nikakav rok da se nekome dostavi presuda. To je u stvari kamen spoticanja i u parnici i u krivici. Jeste presuda se izradi ako se izradi, a kada je dobiješ? Pa tako vam se dešava da je maja prošle godine zaključena rasprava u parnici, a dobijete je negde u martu ove godine. Sudio je u roku. Tamo gore piše maj prošle godine, a vi ste je dobili sada. Tu se pravi taj vakuum vremena u kome neko može nešto da uradi, ne uradi, drži u fioci. Moram da vam kažem, za stranke je najgore kada držite predmet u fioci. To sada svim sudijama i tužiocima mogu da kažem: ne držite predmete u fioci, rešite predmete u roku, to je najvažnije. Kako god rešite, vaše je pravo i niko se ne meša. Pustite im da se žale, pustite da ostvare svoje pravo. Predmet u fioci, stranke nemaju prava. Prema važećem zakonu, pismena izrada presude je osam dana po objavljivanju, a u složenijim predmetima 15 dana. Razumem. Ukoliko kasni, predsednik veća obaveštava predsednika suda. Dostavljanje,kada dostavi, nije bitno. Zamislite, pravosnažna presuda se oštećenom dostavlja samo kada on traži. Šta je po novom? Izrada u roku od osam dana, 15 dana u složenijim. Sudije su dobile, koje sude krivično, ovim zakonom koji je ovde predložen još mesec dana da pišu presude. Zašto imamo mesec dana? Imamo manjak sudija? Ako imamo manjak izabraćemo nove sudije. Zašto 30 dana? Za to vreme neko je u pritvoru, bez obzira kakva je presuda i bez obzira da li je neko kriv ili nije. Posle isteka svih rokova, on tu dobija još mesec dana, obaveštava predsednika suda o razlozima, a predsednik suda preduzima mere da se presuda što pre izradi. Koje su to mere? Šta se dešava? Za mene nema nijedne druge mere. Taj sudija ne može da uradi posao u nekom roku, podnosi se predlog za razrešenje. To je mera. Nema druge mere. Bira se sudija koji je sposoban i koji će to dobro da uradi. Takvih sudija ima. Znam da ih ima. Ima ljudi koji hoće taj posao da rade i neka rade to ti ljudi. Oštećenom se pravosnažna presuda dostavlja samo ako on to zahteva. Jadan oštećeni kod ovakvog propisa. U principu mislim da, sem ovih ukazivanja oko oštećenog, i oko pritvora trebalo bi ostaviti staro rešenje, zakon u celini je zadovoljavajući. Mislim da je veliki koraknapred, jer ima ravnotežu starog i novog, što je kod nas veoma retko da se ispoštuje. Mislim da ga treba prihvatiti, s tim što predlažem, imali smo priliku da slušamo odgovore ministra na neke primedbe ovde. Mislim da je argumentovano odgovorio i mislim da je spreman da prihvati ono što je argumentovano. Zahvaljujem se na tome. Predlažem da razmisli o ovome i da neke od ovih ukazivanja ili sada prihvati ili za neki budući zakon. Hvala.
Hvala vama, gospodine Krstin. Ministre, pretpostavljam da je samo, znate zašto, oprostite, zato što postoji već jedno pitanje koje bih hteo da pitam, dakle, više odgovara da sada, pošto je dogovor da ćemo raditi samo do završetka danas, do završetka objedinjene rasprave o svim ovim tačkama. U odnosu na to će biti data pauza malo ranije od sat vremena, odmah, pa vas zato pitam da li je kratko obraćanje da vas ne bismo prekidali. Izvolite, da bismo se pažljivo saslušali. Izvolite. Ministar Zoran Stojković, izvolite.
Nema problema, samo da dam odgovor na ovo pitanje poslaniku Krstinu. Stvar je vrlo jednostavna. Rekao sam na početku, možda me niste čuli, prihvata se amandman i vraća se na ono pravo rešenje, istraga do šest meseci, a onda svaka dva meseca se preispituju razlozi za postojanje pritvora. Razumni rok nismo hteli da koristimo zakonom, može da bude fleksibilan. Znate, Đovani Bruska je devet i po godina ležao u pritvoru u Italiji, pa su oni ocenili da je to razuman rok. Zato smo se više držali ovih preciznih termina nego ovih opštih. Još samo ovo pitanje rokova za izradu odluke. Tačno je da je dato pet dana, ali ako imate složen predmet, a vi kada objavljujete presudu, zapisnik je sastavni deo izreke presude. Morate da je otkucate celu, i ako imate 30, 50 okrivljenih ili 150 dela. Kada uzmete šta treba da izvećaju i šta treba da urade i sve ostalo, mislim da ovo nije loše rešenje, iz prostog razloga što smo mi imali tri dana, ali u svakom složenom predmetu po sedam dana im je trebalo da otkucaju presudu, izvornik presude, da bi mogli da ga objave. A za pritvor nemojte brinuti, ovu neažurnost sudova moramo da rešimo na drugi način, ali neće uticati na pritvore, jer on kada objavi presudu, on mora i rešenje o pritvoru, a ako ga ima, on ima pravo žalbe u roku od tri dana, pa čak i ako kasni sa presudom, neće uticati na pritvor.
Hvala vama, gospodine ministre. Dakle, posle pauze od sat vremena, u 14,10 časova, prvo će govoriti narodni poslanik Vjerica Radeta, Jovan Palalić, pa Dragutin Perić. Po evidenciji koju imam, upozoravam, poslanička grupa SRS ima još 60 minuta, jer je gospodin Jojić govorio tačno 36 minuta. Da li sam nešto pogrešio? Hvala vam. [[Posle pauze – 14,15]] Poštovane dame i gospodo, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Na dnevnom redu je objedinjena rasprava o tri zakonska predloga, pre svega, još jednom dobar dan i, za slučaj da je to neko jutros propustio dok sam bio na drugoj obavezi, naravno, moje čestitke svima vama za dan Evrope i dan pobede nad fašizmom. Redosled koji smo najavili, prvo narodni poslanik Vjerica Radeta, potom narodni poslanik Jovan Palalić, potom narodni poslanik Dragutin Perić. Izvolite, gospođo Radeta, izvinite što ste malo sačekali.
Još uvek nisam sebi razjasnila kakva je muka ministra naterala da ubedi predsednika Skupštine da ovako navrat-nanos raspravljamo o ovom zakonu koji je valjda, ministar to zna, po rangu odmah iza Ustava. Zašto kažem navrat-nanos? Zato što hoću da podsetim da smo mi ovaj materijal dobili u neradni dan, valjda da bismo nekako preskočili amandmane na ove zakonske predloge, a mi smo svoj deo posla uradili, bez obzira na tu činjenicu, a pogotovu mi nije jasno zašto se o ovako značajnom zakonu raspravlja u paketu sa još dva predloga zakona i onda, Krasić je to danas lepo primetio, ni ministar, ni ostali poslanici koji učestvuju u raspravi uopšte ne govore o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, niti o Predlogu zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Dakle, ovo je nastavak loše prakse i o ova dva zakona veoma ću kratko, po jednu rečenicu svega da kažem. Kod izmena i dopuna Zakona o uređenju sudova imamo jednu suštinsku primedbu, koju smo izneli kroz jedini amandman koji smo podneli na ovaj zakon, a odnosi se na koliziju između člana 22. stav 1. tačka 6) i člana 23. stav 1. tačka 3) osnovnog zakona, a ovaj član 23. stav 1. tačka 3) se menja u ovom zakonu. Još me interesuje samo, ministar će valjda čuti da sam ga to pitala, ovde piše u obrazloženju zakona da za sprovođenje ovog zakona nije potrebno obezbediti dodatna finansijska sredstava u budžetu Republike Srbije. Koliko znamo ovi sudovi koje ste vi predvideli, apelacioni između ostalog o kojem ovde govorite, ne može da počne sa radom pored svih ostalih razloga i zbog toga što nema zgradu. E sad, kako će da se napravi zgrada ako nisu potrebna finansijska sredstva, to će možda ministar da nam objasni, možda je i to moguće u ovoj vladi. Kada je u pitanju ovaj predlog zakona o obuci sudija, tužilaca i da ne čitam sve, duži je naslov nego sam zakon, ovo je zaista vrlo interesantno i ovo nije jedini zakon kojim Vlada Republike Srbije devalvira stečeno obrazovanje u toku redovnog školovanja i u ovom slučaju polaganja pravosudnog ispita. Ne znamo zaista odakle potreba da se o obuci sudija govori u posebnom zakonu. Ne znam da li se nekada desilo u praksi, mislim da nije, da je neki sudija sudio po zakonu koji više nije na snazi. Valjda su sudije dovoljno obrazovani, stručni i savesni da sami znaju da moraju da prate propise, to im je u opisi njihovog posla. Moraju da prate propise i moraju da sude po propisima po zakonima koji se izglasaju u Narodnoj skupštini. Tako da mislimo da je ovo zaista potpuno nepotrebno. A to je inače neka moda, jer juče sam bila, blago je reći, šokirana diskusijom jednog kolege ovde, koji je drvlje i kamene osuo na profesore pravnog fakulteta koji, kako on reče, ne znaju da koriste ni kompjuter. To što ne koriste kompjuter, to znači da oni nisu stručni i da oni ne koriste iskustva iz uporednog prava. Ovde se čovek začudio kakve li onda studente oni izbacuju kao stručnjake sa pravnog fakulteta ako oni ne koriste kompjutere. To je zaista neverovatno. Naravno, ne mislim da kompjuter nije dobar izum i da ne treba da se koristi, ali isto tako mi je neshvatljivo i neprihvatljivo da se neki uvaženi stariji profesor, koji možda iz nekih svojih ličnih razloga i dalje pišu i daju da se prekuca, ne koriste kompjuteri, i dalje čitaju uporedna zakonodavstva. Ceo život su tako radili, ceo život bili stručnjaci, knjige i knjige napisali, studente i studente izveli. Verovatno i taj kolega koji je juče ovde govorio je delo profesora koji nisu koristili kompjuter, jer u to vreme nije bilo kompjutera. Dakle, ta moda po svaku cenu mislimo da nije dobra i mislimo da je potrebno na drugi način rešavati probleme u pravosuđu, pre svega mislim na materijalni položaj sudija, na uslove rada. Mi imamo već nekoliko puta pakete pravosudnih zakona, kako ih zovete, ali rešavanja suštinskih problema nema. Zato imamo Predlog zakonika o krivičnom postupku, zaista koncepcijski, mi smo to već izneli, za SRS neprihvatljiv. Ministre, čini mi se da ste mnogo gledali filmove Džemsa Bonda i na to vam liči ovaj zakon. Ne znam šta je bio motiv da se ide sa donošenjem novog zakona. Vi ste u obrazloženju rekli: "Naš pozitivni Zakonik o krivičnom postupku spada u kontinentalno-evropske krivičnoprocesne sisteme i on se, bez obzira što postoji potreba njegove radikalne prerade, te nezavisno od nekih njegovih "slabih" tačaka, može označiti kao savremen". Da li jeste savremen ili nije, trebaju li radikalne prerade ili ne trebaju? Ministre, ne znam da sam negde pročitala ili čula da se stručna javnost nešto negativno izjašnjavala o postojećem Zakoniku. Takođe ne znam da je bilo nekih problema u primeni, niti da je postojeći zakon na bilo koji način umanjivao efikasnost rada sudova. Opet ću ponoviti ono što sam i juče rekla, problem je u rešavanju na pravi način kadrovskih problema, u eliminisanju iz sudova i tužilaštava onog jednog malog procenta loših i korumpiranih sudija i tužilaca, i dozvoljavanje časnim i stručnim ljudima da dođu do izražaja, a takvih je najviše u pravosuđu u Srbiji. Osnovne zamerke SRS i primedbe na ovaj zakon mogu da se grupišu u dve celine. Jedna je tužilac kao deo izvršne vlasti, s jedne strane, a s druge strane kao neko ko će voditi izvršni postupak. Čuli ste od kolega zašto se mi protivimo tome i zašto mislimo da to nije dobro. Tačno je da ovako koncipirano tužilaštvo mnogo podseća na haško tužilaštvo. Neko je ovde rekao da će posle ovog zakona naši tužioci ličiti na Karlu del Ponte. Mislim da je to nemoguće, jer mi nemamo tako ružne ljude. Što se tiče naše generalne primedbe, ona se odnosi na postojanje svedoka-saradnika. Pored zaštićenog svedoka, na kojeg nismo stavljali primedbe, uvođenje i instituta svedoka-saradnika je, po nama, potpuno nepotrebno, suvišno. Verujemo i ubeđeni smo da će institut svedoka-saradnika da dovede do velikih zloupotreba i vrlo često do neosnovanog gonjenja građana. Ministre i kolege poslanici, danas je svedok-saradnik najunosnije zanimanje u Srbiji. Danas u Srbiji možete da radite koja god hoćete krivična dela, da ubijate, pljačkate, kradete, i kad vam to dosadi, odete kod tužioca i kažete – sad bih malo da se ne bavim ovim, umorio sam se, dajte da budem svedok-saradnik, a vi meni napravite spisak koga i zašta da optužim, ja ću da kažem sve što vama odgovara. To se prihvata. Tako svedok-saradnik postaje gospodar života i smrti, gospodine ministre. Imamo takve slučajeve. Znate dobro, u ovom krivičnom procesu za ubistvo Zorana Đinđića kakva je uloga svedoka saradnika, ko su svedoci saradnici, koga su sve optuživali, kako su sebe opravdavali itd.Drugo, što je meni mnogo interesantnije, jesu dva svedoka saradnika u krivičnom postupku "Ovčara". Podsetiću, već sam govorila o tome, krivični postupak "Ovčara" je naručen iz Haškog tribunala, sa namerom da se zločin na "Ovčari" dovede u vezu sa predsednikom SRS, dr Vojislavom Šešeljem, zato što tužilaštvo u Hagu nema dokaza da počne postupak protiv Vojislava Šešelja. Zato suđenje i ne počinje. U međuvremenu je proširena optužnica, između ostalog, na Vukovar, a ni za Vukovar za Vojislava Šešelja nemaju nikakve dokaze, jer, naravno, niti je čovek tada tamo bio, niti je učestvovao, niti su dobrovoljci SRS učestvovali u zločinu na "Ovčari", ali morala je da se nađe neka veza. Onda je Karla del Ponte, sa onim nesrećnim Vukčevićem, napravila taj predmet i onda su navrat-nanos osudili ljude, većina njih su nevini, iako je prvostepena presuda izrečena, a šest meseci nije doneta, a dvojica od optuženih, koji su sad u zatvoru, na samrti su i verovatno neće dočekati ni da im se dostavi pismena presuda da bi mogli da ulože žalbu, a kamoli da sačekaju ishod po žalbi u Vrhovnom sudu. Jedan od optuženih je umro u međuvremenu. Suština je da su nađena dva svedoka saradnika sa tajnim imenima, jedan je Petković, a drugi je neki "krvavi" Bora. Oni su u svojim izjavama pokušali da objasne da su oni od tamo nekog čuli da su se tamo neki zvali "Šešeljevci", da su imali brade itd. To je bilo merodavno za sudsko veće ovog sudije Krstajića. Tu je bio kao poseban svedok onaj izdajnik, tzv. novinar Dulović, i onaj Aca Vasiljević, koji je svedočio na osnovu nečega što je čuo od Dulovića, a Dulović čitao iz nekog svog rokovnika. Dakle, takve stvari mogu da prođu. Ako se bude usvojio ovakav koncept ovog zakona i ako ne prihvatite naš amandman da se svedok-saradnik briše iz zakona, onda zaista upozoravam građane Srbije da moraju da budu maksimalno oprezni, ne da ne vrše krivična dela, znaju to građani, nego da se ne zamere nekom lopovu i kriminalcu u svojoj okolini, jer taj će da opere sebe, da izlaže na koga god hoće i onda će sud da prihvati izjavu svedoka-saradnika i da osudi nekoga ni krivog ni dužnog, a onda, po onoj narodnoj "dva bez duše jedan bez glave", to će biti, izgleda, osnov rada našeg pravosuđa. Uložilismo određeni broj amandmana i po amandmanima ćemo govoriti više. Nemoguće je u nekoliko minuta, koliko svaki poslanik može da govori o ovom zakonu, uopšte govoriti više o detaljima, ali po amandmanima ćemo govoriti. Ministre, nadam se da ste pogledali naše amandmane, da ste ih shvatili ozbiljno i da ćete ih prihvatiti da bi vam zakon ličio na nešto.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi narodni poslanik Dragutin Perić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, posle jučerašnje rasprave o nacionalnoj strategiji za reformu pravosuđa, jednom od najvažnijih dokumenata sa kojim je izašlo Ministarstvo pravde, upravo danas imamo na dnevnom redu dva od predložena tri zakona koja su direktna implementacija odredaba nacionalne strategije. Jedan od njih jeste Predlog zakonika o krivičnom postupku, a drugi Predlog zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika. Nema sumnje da je u današnjoj raspravi dominirala rasprava o Predlogu zakonika o krivičnom postupku i da su ova dva predložena zakona, o kojima se vodi objedinjena rasprava, bila malo u senci, jer sasvim sigurno zakonik o krivičnom postupku jeste jedan od najvažnijih, fundamentalnih zakona koje jedna država donosi i sasvim sigurno da zaslužuje ovoliku pažnju koja je danas posvećena njemu u ovoj raspravi. Ono što je sasvim sigurno na zadovoljstvo ovoj Narodnoj skupštini jeste činjenica da se vodila stručna rasprava i polemika oko dve koncepcije i dva viđenja krivičnog postupka, od kojih se jedna nastavlja na ono što jeste sadašnje pozitivno zakonodavstvo tj. ona koncepcija koju kritikuje predloženi zakon i ona rešenja koja su predložena novim zakonikom o krivičnom postupku, koja jesu na tragu onog načela koje je predloženo nacionalnoj strategiji, a to je između ostalog i načelo efikasnosti. Kada se analizira Predlog zakonika o krivičnom postupku i nova rešenja koja su ovde predviđena jasno je da upravo sada one ključne subjekte krivičnog postupka imamo vrlo precizno definisane i njihove nadležnosti definisane, bez onih određenih problema koji su postojali u sada još uvek važećem zakoniku kada je u pitanju položaj sudija. Ovde sada imamo situaciju da je tužilac organ gonjenja i on goni za krivična dela, sudija sudi, a okrivljeni dokazuje svoju nevinost u krivičnom postupku, sa svim onim instrumentima koje mu obezbeđuje krivični postupak. Po nama u DSS upravo ona rešenja i koncept ovog zakona predstavlja najbolju ravnotežu između potrebe države da efikasno goni počinioce krivičnih dela i time se bori protiv vršenja krivičnih dela i kriminala i zaštite i obezbeđenja jemstva osnovnih ljudskih prava i sloboda koje su zajemčene kako u našem Ustavu, tako i u ratifikovanim međunarodnim dokumentima. Upravo na taj način ovaj zakon te stvari postavlja i po nama je on apsolutno prihvatljiv. Ono što jeste bila osnovna intencija zakonopisca jeste činjenica kako postupak maksimalno ubrzati a da se obezbede sva procesna prava učesnicima u postupku, da se zajamčena prava građana obezbede i potvrde i da se na taj način obezbedi ključna prevencija i poruka da nije dobro u državi Srbiji vršiti krivična dela i da svako onaj ko posegne za tim biće brzo i efikasno, ali po zakonu osuđen. Upravo diskusija koja je danas ovde bila jeste u dobroj meri plod iskustva narodnih poslanika, kolega advokata, koji su imali priliku, braneći pojedine okrivljene ili su bili punomoćnici na strani oštećenih u krivičnom postupku, da vide sve manjkavosti sadašnjih rešenja i na koji način dolazi do glavnog pretresa, kako se odvija istraga, ko su ključni ljudi u istražnom postupku i kakva je bila uloga tužioca do sada u istražnom postupku. Složio bih se sa tom konstatacijom da je uloga tužioca bila izuzetno pasivna i veliki deo istražnog postupka tužilac je zaista bio u jednoj pasivnoj ulozi i posmatrao je kako drugi organi svojom aktivnošću, što policija, što istražni sudija, prikupljaju određene dokaze i time pripremaju optuženje. Naravno, to je tužioce stavilo u pasivnu ulogu i na samom glavnom pretresu, kao što je jedan kolega moj rekao, imamo u velikom broju slučajeva činjenicu da tužilac dolazi na glavni pretres a da ne postavi nijedno pitanje, sem završne reči. Upravo sada u ovom predlogu zakona neka rešenja, koja su ovde sasvim nova i koja mi pozdravljamo, utiču na to da se krivični postupak odvija efikasno i brzo završi, tj. oni instrumenti i one mere koje su ovde predviđene na najbolji mogući način sprečavaju zloupotrebu procesnih ovlašćenja subjekata u krivičnom postupku. To je ono što je bio najveći problem do sada, kako kada je u pitanju odvijanje samog glavnog pretresa, pozivanje, učešće na glavnom pretresu, mogućnost odlaganja, mogućnost opstrukcije izvođenja pojedinih dokaza, tako i činjenica da su pojedini subjekti, pa i na strani odbrane, imali veliku i široku mogućnost da krivični postupak odugovlače i time jačaju svoju poziciju u toku samog krivičnog postupka. Mogu da kažem da sva ova restriktivna rešenja, koja su na tragu toga da se ograniči ova zloupotreba procesnih ovlašćenja i na strani odbrane, mi pozdravljamo. Naravno tu vidim i da je nov koncept i proširena mogućnost kada je u pitanju izuzeće, s tim što moram da iznesem jednu primedbu. Lično moje mišljenje je da, iako je dobro da se suzi mogućnost zloupotreba procesnih ovlašćenja, nije dobro da se neke stvari potpuno, na neki način ili se može pojaviti u praksi, dezavuišu. Ovde govorim o izuzeću u tački 7) u zakonu, gde se kaže da o predlogu za izuzeće predsednika suda odlučuje zamenik predsednika suda. Mislim da, iako je u obrazloženju zakona rečeno da će to da neosnovane zahteve za izuzeće smanji, u slučaju da se po tom zahtevu koji se odnosi na činjenicu ako postoji osnov sumnje u objektivnost sudije ili predsednika suda nikada izuzeće neće odrediti. Ne mogu da zamislim da će zamenik predsednika suda da donese rešenje o izuzeću predsednika suda. Mislim da je to jedno rešenje koje po meni nije dobro. Što se tiče novih instituta o kojima se ovde najviše diskutovalo, mislim da je dobro što je izmenjena koncepcija učešća i mogućnosti određivanja svedoka-saradnika, i njegove uloge i posledice imenovanja njega za svedoka-saradnika, i mislim da je dobro da se način na koji će on biti imenovan, činjenica da će on biti na kraju osuđen za krivično delo koje mu se stavlja na teret, jeste nešto što mi pozdravljamo. Naravno, vidi se intencija zakonopisca da se u velikoj meri prošire ovlašćenja javnog tužioca kako bi kvalitetno upravljao istražnim postupkom i neke mogućnosti, koje po njegovoj proceni mogu da dovedu do optuženja, a ukoliko nisu osnovane ili ukoliko bi bilo nepotrebno da opterećuju sud, on otkloni, kao što je oproštaj krivičnog gonjenja ili necelishodnost gonjenja zbog stvarnog kajanja osumnjičenog. To su neke mogućnosti koje se daju i sporazumom o priznanju krivice. To je dobro što je predviđeno u zakonu, da ipak takav sporazum na kraju na neki način verifikuje i veće koje vodi pretres. To su neke mogućnosti koje su date tužilaštvu i to je dobro. Jednostavno tužilaštvo time dobija veliki manevarski prostor da adekvatno sprovodi istragu i prosto neke slučajeve, koji nema potrebe da se nađu na glavnom pretresu, na neki način eliminiše, da se ne bi opterećivao sud suđenjem, a da mu se ostavi prostor da sudi za mnogo važnija dela. Naravno, ovde je dosta diskutovano o činjenici neposrednog optuženja. Vrlo jasno u zakonu je ta mogućnost koncipirana. Imamo prethodnu istragu, gde kroz angažovanje drugih državnih organa, konkretno mislim policije, postoji mogućnost da se prikupi dovoljno dokaza, koje jednostavno ne moraju da tužioca nateraju da donosi rešenje o sprovođenju istrage i da ide u istragu, jednostavno postoje takva krivična dela gde se sa malim brojem prikupljenih dokaza može odmah ići na optuženje. Naravno, zaštita okrivljenog kroz preispitivanje optužnice svega onoga što ide ovde, da ne bih o tome govorio, o tome ću verovatno više govoriti u raspravi o pojedinostima, pruža mogućnost da se prava okrivljenog ili optuženog, okrivljeni je generički pojam, zaštite. Ono što jeste dobro ovde, to bih pozdravio kao neko ko se bavi u praksi ovim poslom, jeste uvođenje da se kroz audio i videozapise na neki način utvrđuje sadržina iskazana na samom glavnom pretresu. Mi svi koji smo u praksi bili znamo koliki je to bio problem i kolike su brojne primedbe na sadržinu zapisnika na kraju glavnog pretresa i kakva je to mogućnost da se opstruiše ceo postupak. Upravo sada, činjenicom da se ta mogućnost uvodi i da se nameće obaveza sudu da posle 72 sata to jednostavno prekuca, napravi se adekvatan zapisnik saglasno onome što je zabeleženo na traci ili vođeno stenografski, omogućuje jednostavno da se otkloni svaka dilema šta je ko od učesnika u postupku, bilo okrivljeni, bilo svedok, veštak, iskazao, i to je nešto što apsolutno treba pozdraviti i što više praktikovati. Naravno, tu je obaveza Ministarstva pravde da te mogućnosti materijalne obezbedi svakom sudu, kako bi se i ova mogućnost zloupotrebe procesnih ovlašćenja potpuno eliminisala. U svakom slučaju, mi u DSS podržavamo ovaj koncept. Mislimo da sudijama treba prepustiti isključivo mogućnost da sude, da jednostavno istragu i odgovornost za krivično gonjenje treba da preuzmu tužioci, i jednostavno ovo je dobar način da i ono što je predviđeno u Nacionalnoj strategiji, kada se vidi kako je predviđen položaj tužioca, kada se vidi položaj sudija, adekvatno realizuje kroz ovaj zakon. I dobro je što je ostavljen ovoliko dug period za početak primene zakona, da se svi ovi materijalni resursi na adekvatan način obezbede, kako bi sud i tužilaštvo bili spremni da preuzmu ovu veliku odgovornost. Naravno, u međuvremenu će verovatno biti implementirana i Nacionalna strategija i ona rešenja koja su tamopredviđena, i kroz Visoki savet sudstva, i kroz državno veće tužilaca, i verovatno i novi tužioci koji budu birani sasvim sigurno uzimaće se u obzir činjenica u kojoj meri mogu oni sami da preuzmu odmah ovu veliku odgovornost koja im se daje Predlogom zakonika o krivičnom postupku. Na kraju ovog izlaganja predlažem Narodnoj skupštini da usvoji predloženi zakon, a naravno i zakon o obuci sudija, o kojem sam juče nešto više govorio i o kome je govorilo dosta poslanika. To je jednostavno jedna nužnost, jedna permanentna edukacija nosilaca pravosudnih funkcija, koja podrazumeva da u svakom trenutku budu upoznati sa onim zakonima koji se usvajaju, sa rešenjima, da prate uporedno pravo i dana taj način odgovaraju izazovima koje podrazumeva njihov poziv i da u pravom trenutku znaju da pruže adekvatnu sudsku zaštitu svakom građaninu koji se kod njih pojavi. Hvala vam.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Dragutin Perić, a neka se pripremi narodni poslanik Goran Rakovac. Izvolite, gospodine Periću.
Gospodo narodni poslanici, predlagač je ovim predlogom zakonika o krivičnom postupku pokušao, ali neuspešno, ma koliko se trudio, da što potpunije razradi procesne radnje koje bi bile neophodne da bi se došlo do utvrđivanja krivice za počinioce krivičnih dela. Međutim, ovakvim predlogom samo se stvara konfuzija učesnicima u postupku, jer sadržinom mnoge odredbe u zavisnosti od faze postupka izvođenja dokaza ne samo da se uzajamno isključuju već se i međusobno potiru. Na primer, po pitanju nadležnosti, zatim po pitanju dužnosti svedočenja tj. oslobađanja obaveza čuvanja tajne, a navodno uz pismenu izjavu okrivljenog da dopušta pojedinim kategorijama svedoka i mimo opštih važećih principa da budu oslobođeni obaveze čuvanja tajne do koje su došli profesionalno, saznavši neke činjenice ili okolnosti od okrivljenog zbog bavljenja svom profesijom. Pa, ispada da nema veze što se okrivljeni pred takvim svedokom ispovedio, lečio, čak i ako se okrivljeni poverio svom advokatu u nekom postupku, ranijem, u kojem ga je zastupao u svojstvu branioca, a na neke okolnosti u vezi nekih činjenica koje bi mogle svedočenjem da u dokaznom postupku upućuju sud da takve činjenice bitno i odlučno ukazuju na vinost okrivljenog. Predlogom zakona određuje se i forma, tj. formalno-pravna pretpostavka za pokretanje i vođenje postupka i kao obaveza, što je i najnormalnije za iniciranje postupka, određuje se forma tj. sadržaj predloga za podnošenje predloga, zatim sadržaj, tj. forma za optužni predlog ili sadržaj tj. forma za podnošenje privatne tužbe. I sve se to uređuje ovim datim predlogom, sve do ovlašćenja za ove podneske, pa čak kao obaveza ističe se znači kroz predloženi zakon i obaveza potpisa od strane ovlašćenog lica, što je u suštini i sasvim normalno, jer u protivnom verovatno, ne verovatno nego sigurno došlo bi do odbacivanje takvih podnesaka. Ali, međutim, u drugim odredbama ovakva stroga formalnost se isključuje i pravna sredstva tužilac može da podnese, kako se ističe kroz predlog zakonika, i na zapisniku kod suda. Ovo je veoma čudno da se u istom zakonu odredbe zakona međusobno dovode u koliziju, pošto su dati i ovakvi predlozi u Predlogu zakonika o krivičnom postupku. Po pitanju objavljivanja presude i izrade iste, tj. dostavljanje otpravka presude kada bude izrađena u pismenoj formi i njeno nedostavljanje tuženom ako mu je objavljena kod suda tj. usmeno saopštena jeste dosta škakljivo pitanje i diskutabilno. Čak i ako bi sam okrivljeni na to pristao ili se unapred odrekao prava na žalbu, jer samim tim se ubrzava proces pravosnažnosti i dejstva izvršnosti, ali se time gubi iz vida da se ovakvim predlogom narušava navodno načelo racionalnosti i pravičnosti u postupku, jer okrivljenog unapred sam zakon dezavuiše da bude bez otpravka presude, što bi mu mnogo značilo, jer može da dođe u situaciju da bude onemogućen da upotrebi neke druge pravne lekove, na primer vanredne pravne lekove, a kada bi imao u posedu otpravak presude, sigurno je da bi to za njega bilo povoljnije, kako bi mogao blagovremeno i dopušteno, ako postoje razlozi, makar po nekim vanrednim pravnim lekovima da izdejstvuje sudsku odluku u svoju korist. Takođe, predloženim zakonikom nije jasno ukazano na apsolutne bitne povrede postupka, a koje se navode u članu 392. u stavu 1. tačka 1) - 10), o kojima bi prvostepeni sud trebalo da po službenoj dužnosti sam vodi računa, pa čak i drugostepeni sud, kada bi kroz spise predmeta uočio da je učinjena bitna povreda postupka, čak da se ožalbena presuda u tom pravcu nije žalbom ni pobijala. Ovo ističem iz razloga što bi kasnije član 392. stav 1. bio daleko razumljiviji i ispravniji i onda bi moglo da se u tom stavu istog člana ističe da je bitna povreda postupka učinjena i u drugim slučajevima za koje bi sam okrivljeni mogao da ulaže odgovarajuće pravne lekove. U prelaznim i završnim odredbama ističe se da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja, a primenjivaće se od juna 2007. godine, osim odredbi članova 107, 110. i od 117. do 112. koje će se primenjivati danom stupanja na snagu. Dosta je nelogična ova odredba, zašto predlagač zakona toliko žuri sa donošenjem ovog zakona kada zakon već u startu ima jedno odložno dejstvo, odnosno da se primenjuje tek od juna meseca 2007. godine.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, pa narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Danas smo imali prilike da čujemo zaista različita shvatanja o koncepcijama krivično-procesnog prava kod nas, to je dobro i dobro je da se na ovaj način vodi rasprava, jer ukazuje, pre svega, na stručnost onih koji su raspravljali, na one koji pripadaju advokatskoj branši, kao i one koji su pravnici, koji su u svojoj praksi imali prilike da se susretnu sa krivičnim procesnim pravom. Procesna prava u zakonodavstvu su veoma značajna, jer su ona, naročito kada je reč o sudskom sistemu, sistemu pravosuđa, transponentni most, veza između materijalnog prava kao društvenih normi koje regulišu odnose i samog života i primene u pojedinim konkretnim situacijama. Naravno da je krivično pravo veoma važna oblast prava, jer reguliše protivpravna ponašanja i to onaj oblik protivpravnog ponašanja koji je u Krivičnom zakoniku kod nas opisan kao krivično delo. Od novousvojenog Krivičnog zakonika mi imamo nešto drugačiju definiciju krivičnog dela u odnosu na ono kako je to ranije pravo, naročito ono koje smo u smislu socijalizma nasledili, definisalo, pa danas imamo jedinstveni pojam, subjektivno-objektivni pojam krivičnog dela, tj. objektivno-subjektni, koji u sebe uključuje i krivicu kao poseban subjektivni element u odnosu na objektivne elemente krivičnog dela. Pa je samo postojanje krivičnog dela samo po sebi osnov za donošenje osuđujuće presude, a utvrđivanje činjenica da krivično delo ne postoji je praktično osnov za obustavu postupka tj. za oslobađanje od odgovornosti. Dakle, značaj procesnog prava je veoma jasan, posebno imajući u vidu krivično-procesno pravo. Novi zakonik o krivičnom postupku, koji je pred nama, jeste logična posledica onoga što je već izloženo u prvoj tački dnevnog reda ove sednice kada je bilo reči o reformi pravosuđa, i predstavlja praktično sastavni deo jednog zaista veoma širokog pogleda na reformu pravosuđa kod nas i reformu sudstva u celini. Naravno, Predlog novog zakona posledica jei promena koje su nastale u materijalnoj oblasti krivičnog prava tj. u Krivičnom zakoniku. Iz toga proističu ciljevi zakonika o krivično-procesnom pravu i naravno da je ovaj zakonik pretrpeo one izmene u oblasti krivično-procesnog prava koje su bile dovoljne i optimalne da se zadovolje upravo ovi ciljevi koji su u obrazloženju i dati. Podsetiću da je to brži i efikasniji krivični postupak, to je zaštita ljudskih prava i sloboda, ali kada govorimo o zaštiti ljudskih prava i sloboda govorimo, govorimo o onim elementima iz predloženog zakonika koji obezbeđuju njihovu doslednu primenu i daćemo par primera pa ćemo videti da je to tako, a reč je o onim ljudskim pravima i slobodama koji su predmet zaštite Ustava Republike Srbije, Male povelje kada je reč o Ustavnoj povelji državne zajednice SCG, kao i onih međunarodno-pravnih dokumenata, odnosno ugovora koje je ratifikovala naša država i koji predstavljaju sa te strane deo našeg unutrašnjeg pravnog poretka. Zatim, reč je o tome da je neophodno bilo uskladiti krivično-procesne odredbe sa drugim propisima koji se odnose na krivični postupak i koji su ranije doneti, a naravno i sam izgled krivično-procesnog zakona mora u sebi da sadrži takve norme da budu usklađene sa onim standardima koji se pred nas postavljaju kao deo međunarodnih obaveza u odnosu na ovu regulativu. Koje su novine koje praktično doprinose da ovaj zakon ostvari ove svoje ciljeve, a pri tom ću se truditi da ne navodim bilo koja rešenja od onih koja su nam već poznata i koja su već do sada bila deo našeg unutrašnjeg pravnog poretka. Dakle, navešću neke na koje se možda manje obratila pažnja do sada, sa opasnošću da neke i ponovim. Prvo, to je dosledno sprovedeno pravilo prezumpcije nevinosti, jer odredbu kakvu imamo u Krivičnom zakoniku u ranijem periodu krivično-procesnog prava nismo na ovaj način dosledno imali sprovedenu, ovaj put je pažljivo napisana u članu 3. zakonika o krivičnom postupku i ona prosto predviđa u sebi i kaznene odredbe za one učesnike u postupku koji krše ovo veoma važno pravilo koje je, na kraju krajeva, ustavni princip i počiva na principu zaštite sloboda i prava čoveka i građanina. Imate interesantnu odredbu o izuzeću sudije. Ovde, za razliku od ranijeg sistema u kome smo imali mogućnost izuzeća sudije koji se izuzima samim tim što je učestvovao u donošenju presude, mi ovde imamo prošireno shvatanje mogućnosti izuzeća sudije kada je reč o sudiji koji je učestvovao u predmetu, u postupku kod nižeg suda. Znači, samo učešće u postupku je osnov za izuzeće. Zatim, što se tiče rokova kod glavnog pretresa imamo skraćenje rokova vezano za pripremu glavnog pretresa i započinjanje glavnog pretresa. Imamo situaciju vezano za sudije, kada je odlaganje pretresa trajalo duže od četiri meseca ili je promenjen predsednik veća ne mora glavni pretres da počne iz početka, što takođe doprinosi efikasnosti vođenja krivičnog postupka. I ona načela, kao što su bila načelo koncentracije, dokaza, ovde su ustuknula pred nekim novim okolnostima koje su se pojavile i koje isti ovaj krivični zakonik u drugim odredbama predviđa, kao što je snimanje iskaza svedoka, veštaka, audiovizuelno beleženje toka postupka i postupka izvođenja dokaza. S tim u vezi, naravno, pomenuo sam značajno skraćenje rokova. Ono što je dosta važno i o čemu ću nešto posebno reći, to je posebna uloga javnog tužioca i jedna drugačija postavka kada je reč o istrazi u krivičnom postupku. To je drugačija uloga javnog tužioca i u odnosu na dosadašnja rešenja. Imamo kod branioca izvesne izmene koje ste tamo mogli uočiti. Videli ste smanjenje maksimalnog broja branilaca sa pet na tri, a to naravno ima rezona i u praksi dosadašnjoj da se vidi da zapravo ne postoje razlozi za omogućavanje ovako visokog broja, dok svi razlozi za smanjenje broja branilaca, takođe u cilju efikasnosti i skraćenja toka postupka, takođe stoje. Drugačije su definisane faze krivičnog postupka. Ranije ste imali, a ima veze sa ulogom tužioca u krivičnom postupku, pretkrivični postupak, a sada imamo drugačije definisane faze. Imamo dve faze prethodne istrage, odnosno prethodnog postupka. Prvu fazu imamo prethodne istrage, imamo prethodni postupak, koji se sastoji od same istrage optužnice, stupanja optužnice na snagu i preispitivanja optužnice. Ove dve faze su karakterističke po tome, upravo se vraćam na javnog tužioca, što njima u načelu rukovodi javni tužilac, a što je veoma dobro. U fazi istrage se zapravo prikupljaju svi potrebni dokazi za vođenje postupka. Naravno, dobro je da javni tužilac bude uključen sa ove pozicije i sa ovim kapacitetom u tu fazu postupka, jer to nam mnogo na neki način obezbeđuje bolji položaj javnog tužioca u odnosu na samu materiju i upoznavanje sa samim dokazima, kada je reč o toku postupka. Mnogo je lakše da se to radi na taj način, nego da neko drugi ko je deo pravosuđa, ko je deo sudskog sistema, kao što je istražni sudija, vrši te radnje na osnovu krivične prijave. Tu se gubi ono što je za nas veoma značajno u reformi pravosuđa, a naročito krivičnog prava, gubi se dragoceno vreme. Treba uvek da znamo da je vreme trajanja postupka vrlo bitan element kada je reč o prevenciji krivičnih dela. Neki put ni visina zaprećene kazne za krivična dela nije garantija da se ta krivična dela se neće ponavljati. Najveća garantija da se krivična dela neće ponavljati u društvu i da će se suzbiti kriminalitet, jeste pre svega stepen otkrivenosti krivičnih dela. To je posao, naravno, onih organa koji vode istrage, pa i same policije. Naravno, i kazna koja mora stići blagovremeno, koja mora na vreme sustići i učinioce krivičnih dela, znači, bitnije je da se dogodi i da se krivično delo otkrije, nego koliko je zapravo visina te zaprećene kazne. Kada je reč o teoriji kriminologije i kriminalistike, kriminologije pre svega, i fenologije, pristalica sam ove teorije da je vrlo važna frekvencija otkrivanja krivičnih dela, broj otkrivenih krivičnih dela u odnosu na tamnu brojku, nego visina zaprećene kazne, kada je reč o suzbijanju kriminaliteta. Naravno, imamo drugačije gledanje na izvođenje dokaza, imamo pojam dokaznih radnji. Ranije smo imali drugačiji pojam tzv. radnje dokazivanja, gde se pre svega govorilo o izvođenju dokaza, dakle, o samom postupku izvođenja dokaza, međutim, za krivični postupak najvažnije je prikupljanje dokaza. Dakle, dokazne radnje su one radnje kojima se prikupljaju dokazi i kojima se izvode dokazi. Sve što je usmereno na dokazivanje podvedeno je pod ovaj pojam, a u okviru ovog pojma imamo određene novitete, drukčije definisane pojmove pojedinih radnji, koje su izuzetno značajne i u direktnoj su vezi sa ostalim delovima ovog predloga zakonika, koji se odnose, dakle, na ono što sam maločas rekao. To je, pre svega,uvid u fotografije, saslušanje zvučnih snimaka i video snimaka, pregledanje računara, pretresanje fajlova u računarima, audiovizuelno snimanje pojedinih dokaznih radnji toka postupka. Na taj način imate, pored zapisnika koji se vodi, i još jedan vid beleženja toka postupka koji može biti značajan i sa aspekta samih dokaznih sredstava. Kada je reč o svedočenju, imamo određene novine koje se odnose recimo na mogućnosti da se ljudi oslobode svedočenja kada je reč o određenoj relaciji koja postoji između okrivljenog i drugih lica. Ovde je uvedena nova relacija, a to je kumstvo. Ranije to nismo imali. Ovo potiče, pre svega, od realnosti života i potrebe koje su deo našeg života i koje su realne. Dakle, to prosto ne može da se prenebregne. U tom smislu i kod davanja zakletve koja se polaže pred sudom kada se zakletva položi, imamo onda opet dve vrste zakletve imamo. Jedna je laička zakletva, a druga je verska zakletva, a polazeći od pretpostavke da raniji sistem versku zakletvu nije poznavao, a da postoje velike mogućnosti i veliki izgledi, s obzirom na realnost života u kome živimo, da ta verska zakletva može imati određen snažan uticaj i izuzetan značaj kada je reč o zaklinjanju. Kod pozivanja svedoka i kod pozivanja učesnika u postupku igra veliku ulogu internet, i treba da odigra, i ovaj zakon predviđa tu mogućnost. Ignorisanje elektronskog komuniciranja je zaista nešto što ne sme da se dogodi. Ovaj zakon uvodi tu novinu i mogućnost pozivanja preko i-mejla i na druge načine koji bi osigurali da poziv bude verodostojan. Imamo mogućnost uvođenja virtuelne rekonstrukcije kada je reč o krivičnom delu i ekspertizi krivičnog dela. Imamo regulisane posebne radnje, kao što su zvučni i optički nadzor osumnjičenog, simulovane usluge i pravni poslovi, imamo prikrivenog islednika, protiv čega smo od nekih narodnih poslanika mnogo čuli. Smatramo da uvođenje ove kategorije posebnog dokazivanja je veoma značajno za naš pravni sistem i situaciju u kojoj se naša država nalazi, jer očigledno bez ovih mera nećemo uspeti da se na adekvatan načini izborimo sa onim vidovima kriminala koje često danas zovemo organizovanim kriminalom i da je ovakva vrsta isleđivanja, uslovno rečeno, a to je predložena zakonska formulacija, izuzetno neophodna za realizaciju ove borbe. Zatim kontrolisana isporuka, automatsko računarsko pretraživanje ličnih i drugih podataka, saslušanje svedoka-saradnika, protiv čega smo, takođe, imali prilike da čujemo određena shvatanja. Opet držimo do toga, mi iz DSS, da je uvođenje ove institucije izuzetno značajno za naše krivično-procesno pravo, zato što će takođe biti jedan od onih elemenata koji će doprineti jačem suzbijanju kriminaliteta, a pogotovo vidova kriminaliteta koji spadaju u organizovani kriminal. Postoje različite nove mere ili drugačije definisane mere obezbeđenja prisustva okrivljenog kada je reč o zabrani napuštanja, ovde kažemo mesta, ne samo boravka, nego određenog mesta, a što je vrlo važno, šira je i fleksibilnija formulacija. Zabrana napuštanja stana, kada je reč o elektronskom nadzoru nad okrivljenim, kao mogućnosti koja ovde postoji. Kod imovinsko-pravnog zahteva oštećenog imamo potpuno uvedenu mogućnost medijacije u ovom slučaju. Imamo istragu koja nije definisana kao obavezna faza krivičnog postupka, a što je vrlo važno. Imamo sporazum o priznanju krivice, kao jednu novinu u našem krivično-procesnom pravu, pri čemu je važno da sporazum o priznanju krivice, da bi mogao da deluje, potrebno je da su ispunjeni određeni uslovi, a to je pre svega da okrivljeni svesno i dobrovoljno priznao krivično delo, da je sporazum zaključen u skladu sa zakonom, da se okrivljeni odriče prava na žalbu i suđenje. Ali, i onda samo ako postoje drugi dokazi koji potkrepljuju njegovu krivicu i da nisu povređena prava oštećenog u postupku, kao i da sporazum nije protivan svrsi krivičnog postupka. Ovo je jedan niz uslova koji je Predlogom zakona postavljen da bi došlo do sporazuma o priznanju krivice. Kada ovo institutu govorimo, ove okolnosti moramo stalno imati u vidu, ako i okolnost da sudija, prema ovom predlogu zakona, tj. veće, mora stalno voditi računa o određenim elementima o kojima se vodi računa po službenoj dužnosti. Ostao sam dužan s početka da istaknem onu bitnu razliku između Predloga ovog zakonika i onog pozitivnog rešenja u našem krivičnom-procesnom zakonodavstvu - to je položaj javnog tužioca. Uvođenje tužilačke istrage je veoma značajno za nas zato što rasterećuje, s jedne strane, ulogu suda, jer zaista mislimo i duboko smo u to uvereni da se uloga suda ne može sastojati u tome da prikuplja one činjenice koje su bitne za pokretanje krivičnog postupka. To ne može biti prevashodna uloga suda. Znam da bi možda bilo dobro da smo se ovde mogli opredeliti za neko potpuno čisto rešenje i gde bi potpuno izbacili ulogu istražnog sudije. Međutim, to jednostavno, a s obzirom na nasleđe našeg pravnog sistema, nije bilo moguće. Ovde se išlo ka jednom fleksibilnijem rešenju koje podrazumeva i ulogu istražnog sudije u postupku, i koje podrazumeva, s druge strane, vrlo jasno određenje tužioca kao one institucije u našem sistemu koji rukovodi istragom. To je vrlo važno, on rukovodi istragom u prethodnoj istrazi, kao i onim istražnim radnjama koje su deo prethodnog postupka. Otuda i mogućnost da istražni sudija, osim policije, može da donese rešenje o zadržavanju pre nego što istražni sudija donese rešenje o pritvoru, jer naravno da rešenje o pritvoru i uopšte pojedinačne akte kojima se ide u zatvor moraju doneti sudovi, a to ne može učiniti tužilaštvo, niti to može učiniti policija, ali svakako da u ovom delu je javni tužilac, s obzirom na svoje kapacitete, ovlašćen za to, kao što je logično, da s obzirom da rukovodi istragom javni tužilac, on donosi rešenje o istrazi. Prema tome, ovo će doprineti u svakom slučaju ubrzanju krivičnog postupka, jer ubrzanje krivičnog postupka, kao što sam rekao, jeste bitan element u borbi protiv kriminala i bitan element u suzbijanju ukupne brojke kriminaliteta u našoj zemlji. Rasteretiće sud, i ovaj sistem je primenjen u velikom nizu uporednih pravnih sistema, naročito evropskih država, i do sada je pokazao u praksi izuzetno velike prednosti u odnosu na onaj sistem koji smo mi do sada imali prilike da ispoljavamo u našoj krivičnopravnoj praksi. Prema tome, ovi razlozi koji su ovde izneti su deo onih razloga i deo novina koje su uvedene ovim zakonom, uz uvažavanje svih kritika koje se mogu čuti u odnosu na svaki od ovih pojedinih instituta i dileme koje se mogu javiti u vezi njihove primene, o čemu ćemo svakako raspravljati, nadam se, nešto više u onom delu rasprave koja je posvećena raspravi u pojedinostima po amandmanima koji su podneti, pa ćemo tada, naravno, nadajući se da su amandmani upravo podneti na one članove Predloga zakonika koji izazivaju najviše sporova, da ćemo ta sporna pitanja tada raspraviti, kao i kako će se pojedina rešenja koja su ovim predlogom zakonika predviđena braniti u praksi. Molim i pozivam vas da ovaj predlog krivičnog zakonika usvojimo i da za njega glasamo.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Donka Banović.
Dame i gospodo narodni poslanici, vladavina prava u Srbiji je još uvek veoma krhka, pre svega zbog ustavno-pravne nesigurnosti. To smo imali juče priliku da vidimo iz izlaganja ministra i iz Nacionalne strategije , odnosno zakona o tome koji je predložen, jer je on u najvećem delu suprotstavljen Ustavu Republike Srbije, zbog ogromnog političkog uticaja na pravosuđe u Srbiji, što se manifestuje kroz veoma loš izbor, preko Visokog saveta pravosuđa i predloga nosilaca najviših pravosudnih funkcija, i sada, kroz usvajanje onog zakona juče, jer ćete očigledno da ga usvojite, nipodaštavanja uloge najviše zakonodavne vlasti Narodne skupštine Republike Srbije. A postoji svest u narodu i među građanima Srbije kada su u pitanju kriminal i korupcija, koji takođe imaju upliva u srpskom pravosuđu. Mi smatramo da je ogromna većina nosilaca pravosudnih funkcija izuzetno časna i da su to ljudi koji odgovorno i savesno obavljaju svoj posao. Najnoviji primeri, naročito Kljajevića i kompanije, i upozoravanje od strane srpskih radikala da su to kriminalci i da su to vuci u jagnjećoj koži, koji su se predstavili građanima kao neki koji su spremni da se uhvate u koštac sa ozbiljnim privrednim pitanjima i rešavanjem tih problema, ispostavilo se da su okoreli kriminalci, o čemu mi govorimo godinama unazad. Zaista je vreme tako kratko da mi ne možemo o ova tri zakona da govorimo, a da ne utrošimo po pola sata ili sat pojedinačno. Koristićemo priliku kada budu bili amandmani na dnevnom redu. Ali, da ne stvori zabunu kod javnosti ili kod nekih poslanika, otkud to kod gospodina Stojkovića, ministra pravosuđa – koji je toliko godina bio na sudijskoj funkciji, koji je davno po sistemu i po utemeljenom načelu koji su suprotstavljeni anglosaksonskom pravu završio Pravni fakultet u Beogradu – ideja da se ugrade instituti koji postoje u anglosaksonskom pravu. To su građani najčešće mogli da vide u pojedinim ekranizacijama, poput već spomenutog Džems Bonda ili nekih drugih, i koji se naravno primenjuju, uz kršenje svih osnovnih ljudskih prava, u inkvizitorskom tzv. Tribunalu u Hagu. Mi ne možemo sa tim da se složimo i to je suštinska razlika između nas i vas. Dakle, mi smatramo da bismo za veoma kratko vreme sa pozicije vlasti, srpski radikali, afirmisali i reafirmisali ulogu pravosuđa u našoj zemlji, kao jednu od ključnih uloga za afirmaciju celokupnog društva. To bismo uradili na krajnje racionalan i efikasan način i obezbedili mogućnost svakom čoveku da ima pravedno, korektno i fer suđenje, a mi smatramo da ovakvim predlogom krivičnoprocesnog zakonika to ne može da se uradi. Lepo vam je rekao gospodin Jojić, u najtežim okolnostima po narod i državu, onda kada je on bio savezni ministar, dve godine je temeljno radio na pripremi krivičnoprocesnog zakonika koji vi sada u najvećem delu menjate, odnosno potpuno drugačiju koncepciju predlažete. To je besmisleno, zato što je ta njegova odluka i odluka tadašnjih nosilaca vlasti, odnosno nas iz čijih je redova on bio ministar, bila utemeljena pre svega na onome šta je kod nas pravosuđe, kako su ovde školovani ljudi, kako su završavali pravne fakultete, birani za tužioce i za sudije. A vi sada kroz ovaj novi model unosite u srpsko pravosuđe nešto što je i vama, gospodine ministre, koliko do juče bilo nepoznato, poznato vam je, jer ste pravnik, jer ste bili nosilac pravosudne funkcije, već nešto što vam nije bilo ni na kraj pameti da će biti primenjeno u našoj praksi. Svi ovi instituti, osim velike doze podrugljivosti i zebnje, i otvorene sumnjičavosti kod građana Srbije, dovode u pitanje celokupno pravosuđe i mogućnost za mnogobrojne zloupotrebe. Kako rekoh da je vreme veoma kratko, ja ću samo na neke od tih tačaka da se skoncentrišem u ovom izlaganju, pošto imamo dosta amandmana. Kada smo rekli da je potrebno i neizostavno da se briše član 151. Predloga zakona koji uvodi institut prikrivenog islednika, mi smo to pre svega rekli zbog toga što je velika nepoznanica šta će taj neko da radi. To ne može da se vidi iz ovih tačaka predloženog člana 151. Može delimično, ali zato što mi smatramo, iako smo opozicija, da u najvećem delu je naša policija visokoprofesionalna. To mogu da kažem kao član Odbora za odbranu i bezbednost, iako najoštrije kritikujemo i glasamo protiv tih izveštaja policije. Kada mi tamo imamo i pod onom oznakom - službena tajna, kao članovi Odbora, određene segmente borbe protiv organizovanog kriminala, protiv grupa koje idu na to da ruše ustavni poredak Republike Srbije i utiču na sveukupnu bezbednost države, odnosno građana Srbije, mi onda ne možemo a da ne kažemo da se taj posao u najvećem delu dobro obavlja, ali bi morao da bude još intenzivniji, naročito zbog činjenice da takva opasnost preti u pojedinim delovima naše zemlje. Te tendencije takvih koji bi da ruše ustavni poredak Srbije i koji direktno svojom organizovanošću i kao kriminalne grupe, da ne kažem paravojne i terorističke, deluju na području Srbije, i te kako dižu glavu, naročito kada je u pitanju jug Srbije, odnosno tri opštine na jugu Srbije, Bujanovac, Preševo i Medveđa. Brojni su primeri i o tome najčešće govori i sam kolega Mitrović, poslanik SRS na sednicama Odbora za odbranu i bezbednost. Neshvatljivo je sada kada postoji i kada mora da se profesionalizuje policija i da joj se da mogućnost i kroz opremu, kroz finansije, kroz logističku i svaku drugu podršku da radi taj posao, vi izmišljate nekog prikrivenog islednika, koji će kao u tim filmovima holivudskim da se pojavljuje i da radi neki posao koji do sada radi. Još kažete da će njih na to mesto, pa čak i one koji su u penziji izuzetno, ako to okolnosti zahtevaju, a ko je taj ko će da procenjuje te okolnosti, iz penzionisanog položaja da reaktivira sam ministar policije, odnosno direktor BIA. Nekom ministru policije ili direktoru BIA, to ne moraju ova dvojica, može i njima to da padne na pamet, sve ono što je i te kako nisko profesionalno, a neki bivši kadar je policije, može da se nađe na takvom položaju i kroz, u najmanju ruku lažirane i falsifikovane izveštaje, da radi za onu suprotnu stranu. Onda vi treba da imate neku drugu kontraobaveštajnu službu, neki pandan i BIA i ne znam kome, da ustanovite ko je taj neko i da li ste, a naročito regrutovanje tog nekog iz reda penzionisanih bivših policajaca, ima i tamo svačega, to mogli da uradite. Ode Dušan Mihajlović u penziju, on bio ministar unutrašnjih poslova, padne nekome na pamet da njega regrutuje za takav posao. On je sa najvećom mafijom sarađivao, sa najvećim kriminalcima. Kada je već u pitanju član 168, a spomenuh tog bivšeg DOS-voskog ministra unutrašnjih poslova, reći ću vam da i ovaj stav 9, koji je kolega Šarović amandmanom predložio da se briše, u kome govorite da, ako to ne škodi zdravlju okrivljenog, možete da postavite uređaje za lociranje, odnosno odašiljač. Neverovatno. U kom ste to filmu videli, u kom nastavku Džemsa Bonda, da li u onom "Die another day"ili u nekom drugom, stvarno ne znam, ali ovo je stvarno smešno. Moram da vam kažem da je jedan svedok saradnik, onaj kriminalac i vođa zemunskog klana, Ljubiša Buha Čume, bio dalekovidiji od vas, kao i u mnogim slučajevima, on koji danas toliko mnogo košta državu i koji je vaš vajni svedok-saradnik, sam je priznao da je on te odašiljače imao, ali na zglobu Dušana Mihajlovića. Lepo je priznao da je u jednom od razgovora sa njim, kada su se dogovarali kako da rade i da zajedno budu u dosluhu oko svih tih poslova zemunskog klana, sam je priznao i rekao da je nekim od uređaja ispod stola snimao sve ono što Mihajlović priča, Čeda Jovanović i svi oni koji su i te kako bili u tesnoj vezi, a bili su nosioci režima prethodne DOS-ovske vlasti, pre ovog vašeg mini DOS-a. Neverovatno je da nam tako nešto predlažete i da to uvodite, naročito kada imate u vidu i slučaj svedoka-saradnika koji već postoje u antisrpskom Haškom tribunalu. Vi znate da je svedok-saradnik, naročito na inicijativu Dušana Mihajlovića, u haškom kazamatu bio Milan Babić, koji je izvršio samoubistvo početkom aprila ove godine. Sada je predsednik naše stranke, koji se tamo nalazi utamničen već četiri godine, a suđenje mu ne počinje, takođe po metodima i na način na koji vi ovde dajete mogućnost tužiocima da deluju, u svojoj predstavci koju je pisao i uputio Haškom tribunalu, rekao da se postavlja otvoreno pitanje, a to je pitanje i za vas, gospodine ministre - šta će da se desi ako svi ti svedoci saradnici na kraju izvrše samoubistvo? Ako je jedan Milan Babić, koji je takvim lažima, bljuvotinama, klevetanjem i izmišljanjem događaja i svega onoga što se tiče te nebulozne optužnice, ničim utemeljene, protiv predsednika naše SRS, sarađivao sa tužiocem, da li se vama postavlja pitanje, a možda je još mnogo onih koji na takav način sarađuju, šta će da bude ako ih uhvati neka epidemija, jer znate, niko takve ne može da ceni, niti da poštuje, pa čak i oni njihovi najbliži, koji na kraju treba da vide šta će sa njima koji tako završe. Dakle, nemoguće je da se dalje u nekim detaljima osvrćem na Predlog ovog zakona, ali smatram, kao što su to rekli i gospodin Krasić, kao ovlašćeni predstavnik, kao i sve kolege pravnici SRS, jer zaista je to jedan ekspertski tim za primer koji mi imamo u našoj stranci kada su u pitanju ljudi iz ove struke, koji godinama rade na ovim zakonima, poput kolege Jojića, koji je potpuno drugačiji koncept predstavio onda kada je bio ministar, u postojećem zakonu najoštrije ćemo da kritikujemo. Smatramo da je ovo što ste vi predložili samo sled događaja koji vam je zacrtan u ovome što su vam sada stopirali, a to je postignuti napredak u procesu tzv. stabilizacije i pridruživanja, jer ovaj izveštaj iz novembra 2005. godine tačno utvrđuje redosled šta vi kao ministar, šta drugi ministri treba da rade, koji zakoni i po kom tempu treba da dođe u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Oni su ovde konstatovali da se vi niste oslobodili nasleđa prethodnog režima, verovatno mislim na ovaj kriminalni DOS-ovski režim, na čelu sa Demokratskom strankom, jer on je taj prethodni režim. Lepo su vam rekli šta treba da radite i kojim redosledom. Sada očekujem, gospodine ministre, pošto je ovo sve završeno, sledeća faza je, jer nisam stigla da pričam u načelu o tome, da pred Narodnu skupštinu dođe zakon o finansijskoj podršci, otprilike je tako naziv zakona, centra za obuku sudija i tužilaca. To je ono što je sledeći vaš zadatak. Verujem da ćete, uz neko zakašnjenje, sada imate novonastalih problema u Vladi Republike Srbije, da dođete pred Narodnu skupštinu sa tim zakonom, jer je to sve već napisano i već se zna unapred šta vi treba da radite. Vi se tu apsolutno ništa ne pitate. Na kraju, ono što još želim da dodam je da u kontekstu vašeg jučerašnjeg izlaganja da se vi ne bavite politikom i da ste kao stručno lice, kao ministar došli pred Narodnu skupštinu Republike Srbije, ovo što nam predlažete, svi ovi primeri iz prakse i sve ovo što se dešavalo nego šta nego da je politika, ali u neku fazu devijantnog razmišljanja kao političari i kao ministri ovih dana ulaze vaše kolege, pre svega gospodin Lončar i gospodin Popović koji, umesto premijera Vojislava Koštunice, daju izjave o tome šta sa generalom Ratkom Mladićem, gde ga jurite i tražite. Najiskrenije se nadam, kao i milioni srpskih patriota, da nikada nećete da saznate gde je on i da će on da sačuva i svoju vojničku čast i dostojanstvo, jer mi srpski radikali i sve srpske patriote poštujemo to što je on uradio za srpski narod u borbi protiv onih koji su nasrtali na sve što je srpsko. Interesantno je da baš danas, na 9. maj, ne na način na koji to ovi neofašisti, koji su se tako ponašali u Skupštini, pokušavaju to da predstave na ovom mitingu, uz sve učešće Ivane Dulić-Marković, ali na jedan dostojanstveni način pokazuju naša braća i prijatelji u Rusiji, koji sve ono što je tradicija i što je, pre svega, ponos tog naroda i svih koji su se borili protiv tog zla, na jedan veličanstveni način proslavljaju u prestonici Ruske Federacije. Mi ćemo da se borimo protiv ovakvih zakona, smatramo da su veoma loši i dolaskom na vlast vratićemo odmah Jojićev zakon na snagu, naš koncept. Tako će da bude u svim segmentima vladavine i onoga što je našem društvu potrebno.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović, a neka se pripremi narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, ipak bih se vratila na temu. Juče smo razgovarali o Nacionalnoj strategiji za reformu pravosuđa, jednom izuzetno važnom strateškom dokumentu. Jedan broj narodnih poslanika je kritikovao strategiju, dok su je drugi hvalili. Međutim, čini mi se da smo se svi složili oko jednog pitanja, a to je značaj kvalitetne obuke i stručnog usavršavanja za sve delove pravosudnog sistema. Edukacija zaposlenih u pravosuđu predstavlja možda najvažniju oblast sa kojom se suočavamo i kojoj su potrebne veoma temeljite reforme. Izmena propisa, okretanje međunarodnim standardima i uvođenje novih tehnologija, stavljaju pred sve koji rade u pravosuđu nove zadatke i izazove. Postojeća zakonska regulativa o obucii stručnom usavršavanju propisana je članom 8. Zakona o sudijama i određenim brojem članova u Zakonu o uređenju sudova. Tih nekoliko članova nije ni iz daleka dovoljno. Dakle, postojeći pravni okvir ne uređuje sistem njihove obuke na celovit način, niti obezbeđuje njeno efikasno organizovanje i sprovođenje. Pozitivnim propisima nije definisan pojam i cilj obuke nosilaca pravosudnih funkcija, niti su određeni posebni organi i organizacije za njeno sprovođenje. Kada Predlog zakona o obuci nosilaca pravosudnih funkcija i njihovih pomoćnika stupi na snagu, to je jedan od tri zakona o kojima danas raspravljamo, otkloniće se svi nedostaci i pravne praznine i stvoriće se uslovi za kvalitetnu obuku i stručno usavršavanje. Od posebnog značaja za uspešno vršenje pravosudnih funkcija je obuka koju nosioci pravosudnih funkcija pohađaju pre preuzimanja dužnosti. To je tzv. početna obuka. Ovaj zakon u delu koji se odnosi na početnu obuku ima cilj da početnu obuku sudija, javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca pravno uredi na takav način da može odmah da bude stavljena u funkciju. Zakon je u potpunosti usklađen sa pozitivnim propisima koji uređuju izbor sudija, tužilaca, sudijskih i tužilačkih pripravnika i pomoćnika, pa se tako uvodi obavezna početna obuka, a bez izmene pomenutih zakona. Predviđeno je da se za nosioce pravosudnih funkcija, koji su izabrani prvi put, organizuje obavezna početna obuka i to u periodu od izbora do stupanja na dužnost. U pogledu stalne obuke i permanentnog stručnog usavršavanja važećim zakonskim odredbama je propisano da nosioci pravosudnih funkcija samo imaju pravo na stručno usavršavanje o trošku države. Dakle, oni nemaju i obavezu. Ovako uopšteno uređen način stalne obuke ne garantuje njenu dostupnost, niti obezbeđuje uspešno sprovođenje. Ovaj zakon propisuje vrste i način obuke. U članu 4. je određeno da nosioci pravosudnih funkcija imaju pravo, ali i obavezu, da se stručno usavršavaju. Zakon jasno određuje sve korisnike obuke. Korisnici početne obuke su određeni sudijski i tužilački pomoćnici, kao i nosioci pravosudnih funkcija koji su prvi put izabrani, čime se početna obuka uvodi kao obavezna, što do sada nije bio slučaj. Visoki savet pravosuđa vrši izbor korisnika početne obuke iz reda pomoćnika, a prema propisanim kriterijumima, čime se najboljim pomoćnicima obezbeđuje pristup početnoj obuci. Kako početna obuka prilično košta državu, zakon uvodi obavezu da ukoliko nosilac funkcije iz nekog ličnog razloga prestane da obavlja tu funkciju na koju je izabran mora da nadoknadi troškove. Visoki savet pravosuđa je taj koji propisuje i utvrđuje program početne obuke. Savet imenuje komisiju za obuku iz reda sudija i tužilaca, koja ima zadatak da predloži valjan program. Time se naravno obezbeđuje i odgovarajući kvalitet obrazovnih programa i organizacija koja će ih sprovoditi. Pravosudni centar za obuku i stručno usavršavanje je institucija koja utvrđuje program stalne obuke. Inače centar uspešno organizuje obuke od 2002. godine i u ovom trenutku raspolaže potrebnim iskustvom i resursima. Zakon takođe utvrđuje trajanje početne obuke. Sudijski i tužilački pomoćnici će pohađati obuku u trajanju od dve godine, a nosioci pravosudnih funkcija koji su izabrani, a nisu bili pomoćnici, oni nisu ni bili u mogućnosti da pohađaju početnu obuku, imaće početnu obuku u trajanju od tri do šest meseci. Jasno su propisana mesta gde se može vršiti obuka, kao i precizni kriterijumi za izbor kvalitetnih predavača. Kako je cilj obuke sticanje i usavršavanje teoretskih i praktičnih znanja i veština, programe obuke će sprovoditi sami nosioci pravosudnih funkcija, kao i drugi istaknuti stručnjaci. Glavni cilj ovog predloga zakona o obuci je unapređenje stručnosti svih nosilaca pravosudnih funkcija i administracije radi podizanja opšteg nivoa znanja zaposlenih u pravosuđu. DSS će glasati za ovaj zakon, jer smo svesni da bez kvalitetnih kadrova nema ni efikasnog i kvalitetnog pravosuđa.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a posle njega narodni poslanik Petar Cvetković.
Uvaženi gospodine potpredsedniče, poštovani narodni poslanici, zadatak naručilaca ovog zakonika o krivičnom postupku, kao i skoro svih zakona, jeste da ova Koštuničina marionetska vlada postepeno ali sigurno napusti tradicionalno evropsko pravo i prihvati prava anglosaksonskih zemalja, koje se od evropskog tj. od našeg prava razlikuje nizom osobenosti, a posebno velikom ulogom običajnog prava i sudske prakse. To pravo nije bilo pod uticajem Rimskog privatnog prava i razumljivo je da se razvijalo u posebnim društvenim i ekonomskim uslovima. Kvalitet je na strani našeg evropskog prava i na njegovom mehanizmu primene u praksi. Poštovani narodni poslanici, usvajanjem zakonika o krivičnom postupku, kao jednog od sistemskih i posle Ustava jednog od najboljih zakona, u svakoj zemlji bi trebalo da predstavlja važan događaj i na sebe bi trebalo da skrene pažnju javnosti, pogotovo stručne javnosti. Tako bi trebalo da bude i sa našom zemljom. Ali, nažalost, podeljeno zakonodavstvo između savezne države i republika članica više nije moguće, jer je marionetski Dosov režim i ustaški režim Mila Đukanovića Ustavnom poveljom razrušio zajedničku nam državu. S obzirom da su uništili zajedničku državu, vi žurite da usvajanjem ovog zakona, pre referenduma, končano dokrajčite zajedničku državu srpskog naroda koji živi u Srbiji i Crnoj Gori. Predlog zakonika o krivičnom postupku je još jedna manipulacija vlasti tj. postojeće novodosovske većine, jer ne postoji nijedan razlog za izmenu postojećeg zakonika, jer ovako kako je predložen neće omogućiti efikasnije suzbijanje kriminaliteta niti će zaštiti prava učesnika u krivičnom postupku. Pre svega predlagač pravi kardinalnu grešku time što u predlogu ukida osnovna načela, ne znam zašto, koja postoje u postojećem, važećem zakoniku, i umesto osnovnih načela uvodi pravila postupka. U stvari, meni je zaista jasno da ovaj režim je odavno izgubio načela i za njega nema načela, pa ni onih suštinskih, kojih se mora pridržavati u svakom postupku, pa i u krivičnom postupku. Nije jasno zašto se uvodi sanckionisanje fizičkih i pravnih lica koja izjavama o krivičnom postupku navodno dovode u pitanje pretpostavku nevinosti, kao da izjava nekog lica može dovesti u pitanje pretpostavku nevinosti. Naravno, vi to znate, gospodine ministre, pa uvodite čak i drakonske kazne do 450.000 dinara. Biće to čista zloupotreba vlasti, jer nije precizno utvrđeno u čemu treba da se sastoji povreda pravila prezumpcije nevinosti, pa će u praksi dolaziti do brojnih zloupotreba partijskih istražnih sudija, tužilaca i partijskih predsednika sudova. Predlagač uvodi odredbu koja nema nikakvih dodirnih tačaka sa pravnom naukom, strukom i logikom, a to je da okrivljeni ne sme biti primoran da svedoči protiv samog sebe. Kako je to moguće da okrivljeni bude i svedok. To je gospodo predlagači nemoguće i vi ste to prepisali od evropskih gazda, rušeći naš pravni sistem, rušeći čistoću zakona i prljajući ga gde god to možete i gde je moguće. SRS smatra da nije primerena izmena postojećeg zakona u pogledu nadležnosti i sastava sudskih veća i da je postojeći sastav sudskih veća, zavisno da li je za krivično delo predviđena kazna veća ili manja od 15 godina, primereniji od predloženog, da veće od pet sudija sudi za krivična veća gde je predviđena kazna preko 30 godina, a veće od trojice sudija, ako je kazna manja od 30 godina. Tamo gde je kod krivičnih dela zaprećena kazna preko 15 godina to su, gospodine ministre, veoma teška krivična dela i tu morasuditi veće od pet sudija. Predlogom zakona se propisuje da u izuzeću predsednika suda odlučuje zamenik predsednika suda, što je nedopustivo i neprihvatljivo, jer kako je moguće da o izuzeću predsednika suda odlučuje neposredno niži organ od njega, koji mu je i potčinjen. U praksi uvek će se dešavati da je uzaludno tražiti izuzeće predsednika suda, što je protivno samom krivičnom postupku i načelima krivičnog postupka, i u direktnoj je suprotnosti sa osnovnim načelom krivičnoprocesnog prava, načelom materijalne istine, jer je cilj krivičnog postupka da dođe do potpune istine, od čega će zavisiti i donošenje same odluke o kazni. Pitam vas kako će sudija utvrditi istinu ako je pristrastan i ako njegov zamenik učestvuje u njegovom izuzeću. Ovo rešenje je upravo pravno nasilje i vrhunac samovolje predlagača. Predlogom zakona predlagač daje previše ovlašćenja javnom tužiocu, a to je vođenje pretkrivične istrage, donošenje rešenja o sprovođenju istrage i sprovođenje istrage. Time eliminišete sudije, dakle kompletno istražne sudije, po onom sistemu kadija te tuži kadija ti sudi. Kako je moguće tužiocu da dajete ingerencije koje on zaista ne može imati, a to je da javni tužilac pokreće disciplinski postupak protiv pripadnika organa unutrašnjih poslova, ako je on, javni tužilac, nezavisan organ i nije radnik organa unutrašnjih poslova. Pa valjda predlagaču treba da je jasno, da bi se pokrenuo disciplinski postupak protiv radnika unutrašnjih poslova mora postojati osnovni preduslov da je taj disciplinski prekršaj predviđen disciplinskim aktom organa unutrašnjih poslova, a to je u konkretnom slučaju nepostupanje po zahtevu javnog tužioca. Postavlja se pitanje kako je moguće pokrenuti disciplinski postupak za prekršaj koji ne postoji? Predlogom zakona uvodi se novina o isključenju branioca, njegovo novčano kažnjavanje, član 70, pa čak i krivični progon, što je van zdrave pameti i atak na ovu časnu profesiju, koju časno i odgovorno vrši 99,99% advokata, čime praktično ukidate odbranu, a i odredbe o kažnjavanju advokata isključene su i u suprotnosti su sa članom 75. Predloga zakona. Da su postojeća rešenja bolja pokazuje i ovaj naš nakaradni član 95. Predloga zakonika, kojim povređujete osnovna prava okrivljenog, kojim posle čitanja krivične prijave zabranjujete razgovore okrivljenog sa braniocem, sve dok okrivljeni bude, kako ste to krajnje nestručno naveli, saslušan. Valjda ispitan, gospodine ministre, jer su stručni izrazi u krivici - ispitan, a u parnici - saslušan. Tako vi policijskim batinašima dozvoljavate, što će se u praksi dešavati, da maltretiraju, batinaju ljude, što su činili samo batinaši iz vremena za koje smo mislili da su odavno prošla. Neprihvatljivi su predlozi, član 124, kojim se predviđa veštačenje od strane veštaka inostrane struke, čime se dovodi u pitanje stručnost domaćih stručnih institucija, kojima se poverava veštačenje odgovarajuće struke. Članom 146. uvodite tajni zvučni nadzor osumnjičenog za skoro sva krivična dela, čime se duboko zadire u lični život učinioca, gde će policijska država praktično raditi šta hoće. Naročito SRS ima primedbe na članove koji se odnose na pritvor koji može trajati po ovom novom predlogu šest godina ili neverovatnih devet godina. Gospodo narodni poslanici, nadam se da vi svi znate da je preventivno lišenje slobode pritvor protiv lica kod koga postoji osnovana sumnja da je izvršilo krivično delo, ako je to potrebno radi vođenja krivičnog postupka ili radi bezbednosti ljudi. Bilo da je obavezan ili fakultativan, njega određuje sud i samo izuzetno odlukom drugi zakonom određen organ. Dakle, pritvor je jedna nužna mera koja mora što kraće trajati, jer u protivnom između ovog instituta i kazne ne bi bilo razlike. Kada je u pitanju kazna, lice se oglašava krivim i kažnjava, a za pritvoreno lice sve do tada vlada prezumpcija njegove nevinosti, jer se ono ne smatra zatvorenikom već licem u pritvoru. Zbog čega ovu nužnu meru vulgarizujete do tog stepena da poprima elemente kazne zatvora, što ona nije i ne sme biti, gospodo narodni poslanici. Po Ustavu Republike Srbije pritvor mora biti sveden na najnužnije moguće vreme. Da li je vreme od šest ili devet godina kratko? Kratko je izgleda za vas jer se uklapa u vaše uplitanje u rad pravosudnih organa, a i ne znate i nećete da znate da te organe višestruko potcenjujete. Prvo, ne date im da rade po zakonu, drugo, nemate poverenja u pravosudne organe, odnosno u njihov rad i ažurnost, što će se nametati kao stalni problem, ako ste im već vezali ruke. Neprihvatljiv je sporazum o priznavanju krivice, kojim u naše uvodite anglosaksonsko pravo, koje je potpuno neprihvatljivo u našim uslovima, i sporazumno priznavanje krivice između tužioca i okrivljenog za tako teška krivična dela gde je zaprećena kazna do deset godina. To će pružati mogućnost za najveće zloupotrebe, kada će se tužilac i kriminalac, uslovno govorim, dogovarati o visini kazne, o troškovima postupka, o odricanju na žalbu ako kriminalac priznaje izvršenje dela, a naravno ako plati, kako to rade vaše anglosaksonsko demokrate. Predlagač zakona o krivičnom postupku predviđa i drakonske kazne za svedoke, veštake, pa čak i za branioce, do neverovatnih 450.000, pa i do tri miliona. Takve predviđene drakonske kazne nisu primerene našim uslovima niti materijalnim prilikama svedoka, veštaka i advokata, koji neće moći kaznu da plate, pa ta kazna nije ništa drugo nego pljačka od strane ovog režima. Vama, gospodo iz Vlade Republike Srbije, samo preostaje da, ako držite do struke, ovaj nakaradni zakon povučete. Hvala vam.
Hvala, gospodine Koprivica. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, Sreto Perić nije tu, sledeći narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Cvetkoviću.
Dame i gospodo, lako je biti i najlakše je biti opozicija. Opozicija može pričati, kritikovati, kritizirati, ne odgovara za svoje reči. Opozicija može tvrditi šta god hoće, i da je zemlja ovakva i ovakva, i da je Srbija ostrvo u jednom okeanu beskonačnosti, ali nije. Srbija je usko povezana raznim nitima sa okruženjem, Evropom i svetom. Svet je globalno selo i Srbija je samo deo tog sveta. Srbija je povezana ne samo sa uspešnim, sa naprednim, nego je povezana i sa onim što je nazadno u svakoj državi. Znači u Srbiji ima i novih, savremenih oblika kriminala. Srbija je zemlja koja, hteo to neko ili ne, protivio se neko tome, a ima i onih koji se protive, zemlja koja će napredovati, zemlja koja će stvarati bolje uslove, koja će se razvijati zbog sebe i zbog svojih budućih naraštaja. Stoga je i nužno, zakon, niti društveni odnosi nisu jednom zasvagda dati. Iluzorno je pominjati Rimsko pravo ili robovlasničko ili bilo koje kapitalističko, komunističko, kako god hoćete, pre 40, pre deset godina, kada su društveni odnosi nešto živo jer ih čine ljudi, čine ih društveni odnosi. Ljudska društva se razvijaju, time nastaju i novi oblici kriminala, zašto da ne. Primer sajber kriminala. Ljudski odnosi se razvijaju i stoga je potrebno i nužno i odnose i zakone menjati, predvideti nove institute koji će na adekvatan način ili na najbolji mogući način uspeti da spreče u ovom slučaju kriminal. Ne postoji nijedno društvo u istoriji naroda, u ljudskoj istoriji, koje nije bilo bez kriminala. Neće biti ni ovo naše. Ali je upravo odgovorna, demokratska, pametna država ta koja raznim metodama odnosno zakonima, i uvođenjem čak i novih institucija, pokušava da taj kriminal svede na društveno podnošljivu meru. Mislim da se gospodin ministar neće uvrediti zbog ove moje definicije koja je laička u tom domenu. Znači, kriminal može biti društveno podnošljiv, do neke mere društveno podnošljiv, i ovaj predlog zakonika o krivičnom postupku, gospodine Markoviću, upravo je to i upravo je deo onoga o čemu smo juče ovde razgovarali, o strategiji koju ovo ministarstvo pravde, i ova vlada, i ova skupština sprovode već dve godine unazad. Ovo je samo nastavak i ovo su nova rešenja, o kojima su vrlo iscrpno danas govorili gospodin ministar i poslanici DSS, upravo uvođenje novih instituta, nove prakse u krivičnom postupku, odnosno ovom prilikom u zakoniku o krivičnom postupku, upravo predviđena i računaju na to da će njihovom primenom tu stopu kriminaliteta u Srbiji dovesti na podnošljivu meru. Ponovo podvlačim, zakonik o krivičnom postupku. Zašto zakonik? Zato što najvećim delom i gotovo u celini reguliše pravila postupka, znači procesna pravila, što do sada Srbija nije imala. Tek sada se donosi zakonik o krivičnom postupku, a pre neki mesec smo doneli Krivični zakonik, tako da ono što su pre mnogo godina neki drugi obećavali ova skupština će doneti na predlog Ministarstva i ove aktuelne Vlade. O zakoniku i o rešenjima nema nekih kritika koje bi bile zasnovane na bilo pravnoj teoriji, bilo praksi, bilo društvenom trenutku i društvenim odnosima u Srbiji. Sve su kritike sračunate na čisto političke argumente, dnevno-političke ili ne znam koje. Nema stručnih kritika. Stručne kritike su one koje su došle iz strukovnih organizacija i koje su se pozitivno izrazile i, zašto ne reći, i one međunarodnih organizacija koje su se pozitivno izjasnile o Predlogu zakonika o krivičnom postupku. Mnogo bih više dao vremena izlaganju povodom zakonika o krivičnom postupku, ali ono što je bitno i što podvlačim to je da upravo taj zakon i ostali zakoni su deo strategije o kojoj smo juče raspravljali i očekujem da je ova skupština spremna i da će u danu za glasanje usvojiti predloge zakona. Ono što treba reći, a što je manje rečeno u izlaganjima mojih kolega poslanika i o čemu je, verovatno smatrajući da je to poznato i opšte jasno, manje govorio gospodin ministar, nekoliko reči bi rekao o zakonu o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca, sudijskih i tužilačkih pomoćnika, koji je kao takav dobio niz neopravdanih kritika. Jer neki od poslanika su isticali da sudijama, odnosno pravnicima, nakon sticanja diplome ili postavljanja na sudijsku ili tužilačku funkciju, nije više potrebno obrazovanje, odnosno sticanje novih znanja, niti usavršavanje, bilo teorijskih, bilo praktičnih znanja. Nesporno je da je kako prilikom postavljenja, tako i u toku pravosudne karijere, bilo to sudijska ili tužilačka, neophodno je nosiocima tih pravosudnih funkcija stručno usavršavanje, i to upravo u skladu sa sada važećim zakonima, kao i u skladu sa strategijom reforme pravosuđa. Neophodno je, a to znamo po sadašnjem zakonu, da se na tri godine zasniva radni odnos u sudovima, a da se posle dve godine može polagati pravosudni ispit. To su te prve tri godine nakon čega donosi odluku Visoki savet pravosuđa ili nakon izmene po strategiji Visoki savet sudstva. Nakon toga je potrebno da sudije, javni tužioci i zamenici javnih tužilaca se stručno usavršavaju u teorijskim i praktičnim znanjima i veštinama potrebnim da samostalno, stručno i efikasno vršenje te njihove funkcije. U ovom predlogu zakona obuka je početna ili stalna. Takođe je obuka dobrovoljna, što znači da nije u obavezi sudija, javnih tužilac ili zamenik javnog tužioca da pohađa tu obuku, jer će u praksi svako od nosilaca javnih funkcija biti životno zainteresovan da prati nova znanja, da stiče nova znanja, jer će ga to opredeliti u daljem napredovanju. Stoga je izuzetak predviđen o dobrovoljnosti samo u slučaju promene specijalizacije, odnosno bitnih promena propisa i uvođenja novih tehnika rada. Ne bih bliže objašnjavao šta to znači, to je ako iz jedne specijalističke delatnosti, recimo sudija prelazi u drugu, onda je normalno potrebno da stekne znanja iz tog delokruga, ili ukoliko dođe do usvajanja zakona koji će bitno izmeniti bilo primenu, bilo institute, bilo postupak, pa je stoga takođe potrebno da se steknu nova znanja. Početnu obuku, pored pomoćnika sudijskih i tužilačkih, koriste i nosioci pravosudnih funkcija. Rekao bih, nosioci pravosudnih dužnosti, odnosno funkcija se javljaju kao korisnici početne obuke samo u slučaju ukoliko nisu početnu obuku koristili kao sudijski i tužilački pomoćnici. Stoga je to i zakonom i logično utvrđen redosled da se ta obuka obavlja kontinuirano i da najveći broj, odnosno gotovo svi nosioci pravosudnih funkcija, bilo na početku, bilo u toku svog obavljanja posla imaju, odnosno tu obuku prođu. U pogledu programa obuke Visoki savet pravosuđa utvrđuje program početne obuke na predlog Komisija za obuku, a Pravosudni centar za obuku i stručno usavršavanje utvrđuje programe stalne obuke. Početnu obuku utvrđuje Visoki savet pravosuđa, ponavljam, a Pravosudni centar, koji je predviđen kao rešenje u pozitivnim propisima, utvrđuje programe stalne obuke. Stalna obuka je upravo obuka koja traje kontinuirano i koja se obavlja po pojedinim pitanjima, a nadzor nad trajanjem stalne obuke vrši Visoki savet pravosuđa. Obratio sam pažnju na ovaj zakon upravo zato što je bilo najmanje reči o njemu. Ova rešenja nisu nešto što je u pravnoj praksi ili u pozitivnim propisima Srbije nepoznato, jer članom 17. Predloga zakona je utvrđeno da danom stupanja na snagu ovog zakona prestaje nadležnost Vrhovnog suda Srbije da utvrđuje i propisuje vrste i načine stručnog usavršavanja sudija, iz člana 28. i 41. Zakona o uređenju sudova i člana 8. stav 2. Zakona o sudijama, te da danom stupanja na snagu ovog zakona prestaje nadležnost Republičkog javnog tužioca da utvrđuje i propisuje vrste i načine stručnog usavršavanja, što znači da rešenja nisu nova, samo je doslednija razrada principa utvrđenih jučerašnjim predlogom strategije i utvrđenih pozitivnim propisima. Stoga, na kraju, mogu istaći, na moje zadovoljstvo, na moju sreću mogu reći da su i ovo zakoni iz domena pravosuđa koje Ministarstvo pravde, aktuelno i Vlada Republike Srbije dali na usvajanje Narodne skupštine, da smo iz tog delokruga najbliži ulasku u EU, to odgovorno tvrdim. Takođe, da je taj deo, normativni deo, najbliži rešenjima koja su data u zemljama EU. Još jednom, s obzirom na dobacivanja, mi smo veliki posao završili i veliki posao ćemo završiti usvajanjem zakona. Predstoji nam ne manje bitan i ne manje težak posao, a to je da u pravnu praksu, da u društveni život uvedemo, odnosno primenimo te evropske zakone koje danas donosimo. Stoga građani će razumeti ova naša nastojanja, jer je van pameti i nije potrebna diskusija oko toga da li je stanje u pogledu kriminaliteta ili u pravosuđu dobro ili loše. Jedino ova vlada i vladajuća većina u ovoj skupštini pokušava da to stanje promeni na bolje. Ovi zakoni su jedan korak u tom nastojanju i jedan korak neophodan i nužan koji će, ubeđen sam u to, stopu kriminaliteta u doglednom periodu smanjiti za značajan procenat. Stoga, kako strategiju, tako i zakonik o krivičnom postupku i ove ostale zakone, kao što rekoh i zakon o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika, kao i izmene i dopune Zakona o sudovima, treba bez dileme prihvatiti. Hvala.
Hvala vama, gospodine Cvetkoviću. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a ako preostane vremena tokom narodni poslanik Milan Stevović. Devet minuta je za poslaničku grupu na raspolaganju. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SRS uvek imaju problem sa vremenom. Malo im vremena ostane, dok poslanici drugih poslaničkih grupa takođe imaju problem sa vremenom, jer izađe jedan, govori pet minuta i onda završi, i ne iskoriste to vreme. Predlažem, gospodine predsedniče, da to vreme koje oni ne iskoriste, prepustite nama i mi ćemo ga pametno iskoristiti. Moram dve opaske, pre nego što počnem, iako je malo vremena ostalo, gospodin Cvetković sada kada samprolazio pored njega i pitam ga, šta bre ovo pričaš, kaže, to je moje mišljenje, ali se sa njim ne slažem. Drugo, vezano za EU, a dok vi nas dovedete gospodine Cvetkoviću u EU, EU će se ili raspasti ili će svi iz nje da izađu, pa ćemo opet tamo samida budemo. Vrlo malo vremena imam, gospodine ministre, ali nadam se da ću po amandmanu, jer imamo preko 50 amandmana i po tim amandmanima ćemo po svakom članu ovog zakona. Ono što može i za ovaj zakon i za sve zakone da se načelno kaže, a to je, dobro je što Narodna skupština usvaja sistemske zakone. Ne valja što je svaki predlog zakona koji dođe pred Narodnu skupštinu tri puta gori od onoga zakona koji je već bio. Ovde uvodite agenta provokatora, ovo je Orvelova 84, je li tako beše? Znači, sada na ulici, u komšiluku, u kafani, kod kuma, vodite računa, možda je kum agent provokator. Uvodite prikrivenog islednika, uvodite svedoka-saradnika, sve špijun do agenta i obrnuto. Šta vi to pravite od ove države, gospodine ministre, šta vi to pravite od pravosuđa. Mnogo je članova o kojima ću govoriti, jer sam ispresavijao listove da ne izgubim, ali kada počnemo po amandmanima u pojedinostima, onda ćemo imati vremena o svemu ovome da ispričamo. Ovakav zakon ne vodi u Evropu nego u Staljinov gulag, vodi na Goli otok, Titovu 48. Ovako nešto neće moći da prođe, a i ako prođe, neće trajati više od dva-tri meseca, do sledećih izbora. Vas ćemo posle sledećih izbora mi, kao vladajuća stranka, držati kao malo vode na dlanu, dok ne isparite. Hvala.
Izvolite, Petar Cvetković, pomenut u negativnom kontekstu. I dalje molim da ljudi budu svesni da moraju da koriste svoje vreme i da ne pokušavaju u tuđem vremenu da nešto urade. Izvolite.
Izvinjavam se, nažalost, moram da se javim, jer gospodin Marković je rekao, mislim da nije uvreda ako kažem, laž ili neistinu. Nisam rekao bilo šta, a navodno sam rekao da se ne slažem sa tim što govorim. To je van pameti, to građani znaju. Gospodine Markoviću, vi kažete jednu laž, ponavljate neistinu stalno i mislite svi veruju. Vi verujete možda sebi. Da li vi verujete sebi, pa kada ste uspeli ovo sada da kažete, da sam potvrdio to da ste me pitali, pa rekao da ne verujem u to što govorim. To je van pameti. Da se ne slažem sa sobom, je li je tako. To je van pameti i to treba reći. Zbog toga se ne radujem. Ovakve neistine i iznošenje ovakvih neistina je samo dokaz nemoći.
Ovo je bila replika. Hvala. Izvolite, gospodine Stevoviću, narodni poslanik Milan Stevović, vodite računa, pošto imate samo osam minuta na raspolaganju.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je dosta danas izneto o zakoniku o krivičnom postupku i ostalom setu zakona koji su spojeni u jedinstveno raspravljanje. Mislim da su poslanici SRS dali argumente za i protiv ovakvih normi. Međutim, moram da pomenem samo jednu činjenicu, a to je da kada smo raspravljali o prethodnom zakoniku o krivičnom postupku govorili smo i o tome da ono što je tada predloženo zaista ne treba predlagati, nego da treba doneti jednu faktičku kodifikaciju zakonika o krivičnom postupku i sve to objediniti. Tada smo čuli obrazloženje da je to dobar zakonski predlog, da nema nijednu manjkavost i da ga treba usvojiti. Lično sam ovde za govornicom rekao da ćemo vrlo brzo raspravljati o novom zakoniku o krivičnom postupku. Danas imamo priliku da o tome govorimo i danas smo apsolvirali ovu temu i videli da i ovaj zakonik o krivičnom postupku ima jako punomanjkavosti. Ono što bih posebno apostrofirao, to je prethodni krivični postupak koji postojao u Zakoniku o krivičnom postupku sada se razbija na određene celine i pri tome prethodna istraga odvaja se od prethodnog postupka, gde se razdvaja istraga, optužnica, preispitivanje optužnice i glavni postupak. Ukoliko smo tužioca definisali onako kako smo ga juče strategijom predvideli, smatram da tužilaštvo i dalje ostaje organ gonjenja s jedne strane, a da ovaj postupak krivični vezan je isključivo za postupanje suda. Sada ove dve funkcije, dve uloge, na neki način mešamo i to namerno. Ako stavljamo da tužilac može da sprovodi istragu, onda zašto dajemo za pravo da se on obrati sudiji i da mu poveri pojedine istražne radnje. Nisam razumeo ovakvu koncepciju i ne mogu sebi da objasnim, ako sve uzimamo u nadležnost javnog tužilaštva, zašto onda može nešto da se poverava sudu. Koje će to biti radnje u obrazloženju se ne navode. Pokušao sam da simulujem određeni primer, ali nisam došao na ideju kako se to može u određenim slučajevima kompenzirati uloga tužioca postupanjem u određenim istražnim radnjama istražnog sudije. Ono što posebno želim da naglasim, a to je da taj prethodni postupak istrage ili prethodnu istragu stavljamo u nadležnost ovim predlogom policijskim organima, a znamo da je i do sada, kada je ovaj postupak bio u nadležnosti suda, bilo je mnogo manjkavosti i mnogo prigovora. Takođe moram da naglasim da u ovom postupku ono što se izdvaja od dokaza vrlo često je osporavano i kasnije izdvojeno iz spisa predmeta pred sudom. Ne znam kako će to sada da se odvija ukoliko sve ovo što se radilo u pretkrivičnom postupku stavljamo u nadležnost policijskim organima, odnosno tužilaštvu. Govorim ovde pre svega o jednoj pravnoj sigurnosti i o onome šta jesu, a šta nisu dokazi. Kada sam već kod tih dokaza, želeo bih da pomenem samo par stvari, koje se tiču dokaznih radnji,. Kada su u pitanju te dokazne radnje, moram da kažem da tajni, zvučni i optički nadzor osumnjičenog, pružanje simulovanih poslovnih usluga, sklapanje simulovanih pravnih poslova, angažovanje prikrivenog islednika, kontrolisana isporuka, automatsko računovodstvo itd. jesu određene dokazne radnje koje su apsolutno poznate kako u evropskom, tako i u svetskom pravu. Međutim, želeo bih da naglasim samo jednu bojazan, jednu opštu bojazan da ovi instituti, koji se nisu do sada kod nas primenjivali ex lege, nailazili su na određene zloupotrebe i plašim se da, i ako ih zakonski uradimo, da imamo zakonsku regulativu, da ćemo opet doći u situaciju da se ovakvedokazne radnje zloupotrebljavaju. U tom slučaju, iako su one predviđene kao dokaz, moći će biti osporavane u krivičnom postupku i naročito u žalbenim postupcima. Zato sam smatrao da bi detaljnije regulisanje svih ovih dokaznih radnji i jasno kristalisanje kao dokaza u krivičnom postupku, moglo bi da dođe do jednog optimalnog rešenja i da nađemo kompromisno rešenje između vladajućih evropskih normi, čak i svetskih normi, u pogledu ovih dokaznih radnji i onoga što je do sada kod nas bilo, odnosno što je do sada kod nas postojalo kao praksa. Da li nešto može biti dokaz u krivičnom postupku, to je teorijsko pitanje, ali pre svega moramo jasno da odredimo kako i na koji način, u kojim prilikama i kada se ovi dokazi mogu dobiti. Ne možemo ih samo vezati za određenu težinu krivičnih dela ili za oblik krivičnih dela, nego ih moramo obrazložiti baš u Zakoniku o krivičnom postupku, kako i na koji način, ko ih vrši, ko odobrava itd. O tome ima reči, ali nije dovoljno na precizan način određeno. Što se tiče priprema za glavni pretres i upućivanja poziva, želeo bih samo da naglasim da zaista treba da pratimo neke svetske i evropske tendencije i da kažemo da pozivanje ne treba da se obavlja samo na onaj klasičan način, ali moramo računati i da će ovde biti propuštanja rokova. I u slučaju propuštanja rokova, morali smo da regulišemo i onaj pravni institut koji se zove povraćaj u pređašnje stanje ili tzv. restitucija, jer zaista ljudi, iako imaju računare, iako se služe elektronskom poštom, vrlo često se može desiti da oni taj poziv ne dobiju blagovremeno i zbog toga propuste određene radnje. Mislim da je u ovoj kodifikaciji Zakonika o krivičnom postupku bilo mesta da se i o ovome nešto kaže. Obzirom da vreme ističe, zahvaljujem.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo? (Ne.) Izvolite, ministar Stojković je zatražio reč.
Odgovoriću samo na nekoliko pitanja. Ovde je rečeno, jedan deo rešenja je uzet iz prethodnog Zakona o krivičnom postupku. Tačno. To je onaj zakon koji je profesor Grubač 2002. godine radio kao šef radne grupe, ali moram da odgovorim mom kolegi Petru Jojiću da ono što je dobro nikada se ne menja, već se menja ono što nije dobro i ono što može da se poboljša. Druga stvar na koju sam želeo da ukažem to je sledeće. Ovde se kaže da nema potrebe menjati zakon, dobar je stari, a konstatujemo svi da ima problema sa kriminalom, čak se i kaže veliki broj predmeta stoje i razvlače se. Znači, moramo da se dogovorimo - ili je stanje dobro pa da ostavimo kako stoji, ili nešto da uradimo da promenimo. Mi smo smatrali da treba da uradimo nešto i da promenimo, da otklonimo one smetnje koje su davale mogućnost da se provede brži i efikasniji postupak radi sprečavanja kriminala. Takođe je rečeno da nema potrebe za obukom sudija i zašto bi se sudije obučavale. Izneću jedan podatak, a on je bio nesporan, da u suštini sudovi jesu neažurni i jesu dosta nekvalitetni u svom radu. Oni su nekvalitetni u svom radu, a to sa druge strane izaziva povećanje neažurnosti i mi smo se složili da treba uraditi nešto da se poboljša i ažurnost i kvalitet sudova. Imao sam prilike da vidim sve izveštaje sudova, pa mogu da vam dam podatak da imate na primer sudova ili odeljenja pojedinih sudova gde se kreće broj ukinutih presuda od 30 i nešto posto do 60 i nešto posto. Nešto moramo da preduzmemo da se to stanje popravi. Potpuno je izvesno da treba voditi jednu edukaciju, ne samo onu inicijalnu, nego i trajnu, jer se pokazalo da sve te sudije koje danas sude su trajno izabrane, ali to nije dovoljno, očigledno niti prate dovoljno propise, niti se usavršavaju. Znači, moramo nešto da uradimo da bi to otklonili. Prebačeno mi je, kada sam rekao da se ne bavim politikom. Bio sam vrlo precizan i rekao da se ne bavim politikom u smislu dnevno-političkih događanja. Inače, ako je ova vlada rekla da treba da uvedemo zakonitost kao najvišu kategoriju i zakone po kojima ćemo se svi ponašati, onda moj pristup obavljanju tih poslova jeste u najširem smislu politika i sprovođenje politike koju je Vlada odredila. Takođe, napravljena je insinuacija gde se vezujem za gospodina Čedomira Jovanovića. Nadam se da to, prvo, nije bilo ozbiljno, jer ne vidim kako naći sličnost između mene i čoveka koji ima patološku potrebu da govori neistinu. Vi ste mogli danima da pratite neistinu da navodno ono tamo suđenje za ubistvo premijera Đinđića, koje vodi sudija Kljajević, navodno ide sporo zato što ministar Stojković nije dao sredstva da dođu veštaci iz Visbadena. To sam demantovao, ali neka pisana štampa, bogami i elektronski mediji i dalje to ponavljaju tu laž i ne žele da objave demanti. Čisto sam želeo vama da pokažem ovde, da razuverim i onoga ko je napravio insinuaciju, izvolite, još pre tri meseca je rečeno, ljudi, donesite rešenja, odredite troškove, treba da se isplati iz trezora. Ne znam šta je on bio i kako je bio, ali nije trebalo mene ni u kom kontekstu vezivati za njega. I na kraju jedna stvar koja je za mene najbitnija. U ovoj raspravi koja je zaista bila kvalitetna i sadržajna, vidim da se kristališu dva stava. One diskusije koje osporavaju ovu izmenu, u stvari govore o sledećem - da ne bi trebalo predistražni i istražni postupak dati tužiocima da ga vode. U svim ovim diskusijama, najpreciznije je rekao to Petar Jojić. Možda bi to moglo, ali mi još uvek nismo spremni za to. Ako imamo činjenicu da je narod nezadovoljan i, što bi rekli, kuka zbog neefikasnosti suda, zbog nedovoljno ovlašćenja i sredstava da se obračunamo sa kriminalom koji se pojavio, onda moram da pitam: kada će to biti vreme da mi nešto uradimo. Mi moramo da počnemo da radimo. U tom smislu, uvođenjem novog principa predistražnog i istražnog postupka, mi smo dali onaj tzv. vakacio legis od godinu dana, da mogu baš ti organi da se pripreme i da to počne da funkcioniše. Istovremeno smo imali u vidu, sad se tu stvari menjaju, ali ranije je bilo primedbi na ograničavanje trajanja pritvora. Odmah da kažem da sam video amandman i mi smo prihvatili da se vrati na onaj klasični sistem - da svaka dva meseca sud proverava dali ima razloga za produženje pritvora. Moram da skrenem pažnju na jednu stvar: bilo da je ograničen na godinu, dve, pet, šest ili deset, uvek se govorilo samo da preko toga ne može. Ako uvedemoovaj klasičan princip, koji, po meni, jeste ispravan, ali za sudove koji mogu valjano da sude i valjano da se drže zakona, onda bi bilo u redu. Ali, šta ako sudovi ne rade, kao što ne rade, pa može i 10 i 12 godina da traje, hoće li sud uvek ispitivati da li ima mesta ili nema?U tom smislu, samo da skrenem pažnju zašto je ovo ograničenje bilo uvedeno. Mislim da će ovaj amandman biti usvojen i to biti vraćeno. Znači, ako smo imali ovakvu situaciju, gde se u suštini slažemo zašto, s jedne strane, smatraju da ne treba prihvatiti ovaj princip tužilačke istrage, mislim da to nije dovoljan razlog da oni organi nisu najbolje pripremljeni. Dugačak je rok za primenu zakona, ima dovoljno vremena da se pripreme, a s druge strane, stanje je takvo da traži da se to uradi. Mora to da bude efikasnije i brže. Moram da kažem mom kolegi da je napravljena jedna mala zabuna ovde. Izvučen je iz konteksta jedan deo, pa je gospodin Marković rekao nešto, a kad tako izvučete iz konteksta reč, rečenicu ili deo, onda možete vrlo lako i od Biblije da napravite Majn kamf, kad ga udenete u drugi kontekst. Ako mu to nije bilo jasno, daću mu informaciju, to jeste bio klasični staljinistički metod, tako se radilo. Prema tome, ne treba tako da radimo, nego zaista da se držimo činjenica. Još jedna stvar koja je za mene vrlo bitna. Rečeno je - ministar Stojković provodi nalog, pa onda nisam mogao da razumem, možda ću dobiti kasnije objašnjenje, u jednom trenutku Amerike, a u drugom trenutku Evrope. Pa je rečeno - ako provedemo američki, onda ćemo poremetiti evropski sistem i koncept, a onda kažu - to radi Evropa, pa je ona vam gazda. Sada sam ostao u dilemi ko mi je gazda. Pošto sam pažljivo saslušao to pitanje, odgovoriću, da ne budete u dilemi ko je gazda. Mi smo se svi učili na kontinentalnom pravu i ovaj zakon je u osnovi kontinentalnog tipa, ali kontinentalno pravo, čak i te zemlje na koje se vi pozivate, Francuska ima kompletan postupak, gde ga rade u istražnim centrima, imate Nemačku, koju hoćete da nabrojim, prelaze na taj efikasniji i bolji sistem i metod rada. To su oni usvojili, evropsko-kontinentalno pravo je ugradilo određene instrumente koji su nekada postojali samo u anglosaksonskom, ali su ih oni ugradili. Mi ovde radimo jednu stvar koja treba da obezbedi bolji, efikasniji i brži obračun sa kriminalom, a da se zaštite prava građana u tom postupku. Ako bi to trebalo da provedemo, nama ne treba gazda. To je nama potrebno i mi zbog nas ovo radimo. Potpuno je beznačajno šta radi Evropa, jer ako bi se držali onoga što radi Evropa, odmah da vam kažem, oni su otišli korak dalje u tužilačkoj istrazi, pa čak nema istražnog sudije tu. Mi smo još uvek zemlja u tranziciji i treba imati određenu zaštitu. Zato je jedan deo ovlašćenja ostavljen istražnom sudiji. Nadam se da ćemo se svi ovde složiti. Stanje je takvo, potrebno je nešto promeniti, da bi mogli i stanje da popravimo i da imamo čime da se i mi koristimo u borbi protiv tog kriminala, koji sve više postaje organizovan, sve više složen, a kriminalne grupe sve bolje opremljene i aktivnije. Prema tome, moramo to da obezbedimo državi, a i građanima, ako želimo da ih zaštitimo. Iz tih razloga, molio bih da prihvatite ovo, ako je već izneta teza da nije vreme da se to primeni, verujte mi da jeste vreme i moramo da ga primenimo, ako želimo da napravimo valjano i uredno društvo. Iz tih razloga predlažem da ovaj zakon bude usvojen, s tim što napominjem da će jedan broj amandmana biti prihvaćen, jer oni zaista doprinose poboljšanju teksta ovog zakona i njegovoj preciznosti. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Stojkoviću. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakonika o krivičnom postupku, Predlogu zakona o obuci sudija, javnih tužilaca, zamenika javnih tužilaca i sudijskih i tužilačkih pomoćnika i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Pošto smo završili načelni pretres, shodno najavi danas, nastavak je sutra u 10,00 sati objedinjenim pretresom pete i šeste tačke dnevnog reda. Hvala vam na odgovornosti. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 89 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika i da, saglasno tome, možemo da počnemo radni dan. Obaveštavam da se niko nije prijavio da će odsustvovati. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 5. i 6. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O ARBITRAŽI I POSEBNIM OVLAŠĆENjIMA RADI EFIKASNE ZAŠTITE PRAVA INTELEKTUALNE SVOJINE Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 5. i 6, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 – 20 minuta 24 sekunde, Za evropsku Srbiju, pet narodnih poslanika – 6 minuta, i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO-a, tri nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno obaveštavam da je jedini ovlašćeni predstavnik, dakle izuzetak kao ovlašćeni predstavnik, ispred poslaničke grupe G17 plus narodni poslanik Milka Silajev. U slučaju da ima potrebe za još nekim ovlašćenjima sigurno će se tolerisati. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o arbitraži i Predlogu zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Istovremeno vas obaveštavam, shodno Poslovniku član 85. stav 1, danas ćemo raditi koliko bude potrebno, sve do završetka objedinjene načelne rasprave 5. i 6. tačke, a sutra od 10,00, za slučaj da završimo ranije danas, nastavićemo objedinjenom načelnom raspravom o tačkama 7, 8, 9. i 10. Da li predstavnik predlagača dr Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, želi reč? (Da.)