Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Dozvolite mi na početku da svima nama, narodnim poslanicima i svim građanima Srbije, čestitam Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Pošto je to praznik koji simbolizuje našu vekovnu borbu za slobodu i poštovanje, podsetiću samo da je on određen da bude 15. septembar, na dan proboja Solunskog fronta, kada je srpska vojska od 15. septembra do 1. novembra prevalila oslobodilački put od Soluna do Beograda. Danas mislim da je najvažnija stvar, upravo šta piše u imenu ovog praznika, srpsko nacionalno jedinstvo. U tom smislu, dozvolite još jednom da na početku drugog dela ove sednice čestitam praznik. [[Aplauz.]] Nastavljamo rad. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 74 narodna poslanika. Radi utvrđivanja tačnog broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno u ovom trenutku 127 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima o Prvoj tački dnevnog reda – Predlogu zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju: Maja Gojković, potpredsednica Vlade i ministar kulture i informisanja, Gordana Čomić, ministar za ljudska i manjinska prava i društveni dijalog i Radovan Jokić i Danijela Vanušić, vršioci dužnosti pomoćnika ministra kulture i informisanja. Želim da ovom prilikom pozdravim prisutnu potpredsednicu Vlade i predsednicu Skupštine u prethodnom mandatu, ministarku kulture i informisanja Maju Gojković. Pre prelaska na raspravu o amandmanima, želim samo da podsetim da, po dogovoru koji smo ranije postigli, planirano je da glasanje bude u 15 sati, tako da to imate u vidu. Prelazimo na amandmane. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: dr Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Zoltan Pek, Rozalija Ekres, Akoš Ujhelji, Danijel Đivanović, dr Emeše Uri i Nandor Kiš. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za kulturu i informisanje, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici dr Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Zoltan Pek, Rozalija Ekres, Akoš Ujhelji, Danijel Đivanović, dr Emeše Uri i Nandor Kiš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatraju da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto je već popunjena lista, ja sam obrisao sada listu i pitam – da li neko od predlagača želi reč? Ne. Reč ima Dušan Marić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo, činjenica da su Vlada Srbije i skupštinski odbori na zakon o zaštiti srpskog pisma i ćirilice prihvatili sva tri amandmana koja su podneli poslanici nacionalne manjine govori o demokratskom kapacitetu Vlade Srbije, o demokratskom kapacitetu ovoga doma i o demokratskom kapacitetu srpskog društva. To je najbolja potvrda da ovaj zakon ni na koji način nije usmeren protiv nacionalnih manjina. Kao što je i predsednik rekao, ovo je svečani dan ne samo za Skupštinu, ne samo za Srbiju i Republiku Srpsku, nego za srpski narod u celini. Ne samo zbog toga što danas obeležavamo Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, već što će danas Srbija prvi put u svojoj istoriji dobiti zakon o zaštiti nacionalnog pisma i ćirilice. Samo deset dana nakon što je ustoličenjem mitropolita Joanikija na Cetinju Srpska pravoslavna crkva u Crnoj Gori odbranjena od još jednog napada, samo deset dana nakon što je velikim narodnim saborom na dočeku patrijarha srpskog Porfirija srpski narod u Crnoj Gori pokazao svoju političku snagu, Srbi sa obe strane Drine imaju još jedan razlog za nacionalni ponos. Uz jezik, Srpsku pravoslavnu crkvu, krsnu slavu i gusle, ćirilica je najvažniji element identiteta srpskog naroda, jedan od stubova njegovog postojanja i opstanka. Za svaku pohvalu je to što je rasprava o ovom zakonu zakazana kao jedina tačka dnevnog reda posebne sednice Skupštine Srbije. Dame i gospodo, mi smo proceduru za usvajanje ovog zakona počeli 13. septembra. Pre 105 godina, 13. septembra 1916. godine počela je bitna na Kajmakčalanu, jedna od najvećih bitaka Prvog svetskog rada, koju su srpska i bugarska vojska vodile na 2.500 metara visine, nebu pod oblacima. Dva dana posle početka bitke, na današnji dan, 15. septembra 1916. godine, junačka srpska vojska je prvi put osvojila vrh Kajmakčalana i tako prvi put posle napuštanja otadžbine, prvi put posle albanske golgote, nogom kročila na srpsku zemlju. Boj na Kajmakčalanu je trajao od 13. do 30. septembra, ratna sreća je menjala strane, da bi 30. septembra srpska vojska konačno zaposela vrh planine i prisilila bugarsku vojsku da se povlači prema Prilepu i Đevđeliji. U bici na Kajmakčalanu poginulo je, ranjeno i nestalo 4.600 srpskih vojnika. Njih 400 je sahranjeno na spomen-kosturnici koja je na vrhu planine sagrađena po naređenju kralja Aleksandra Karađorđevića, a još nekoliko hiljada posmrtnih ostataka sahranjeno je na još 80 većih i manjih grobalja na Kajmakčalanu i u selima u podnožju te planine. Ono što je bitno i što mislim da treba istaći baš na današnji dan, jeste činjenica da u bici na Kajmakčalanu srpska vojska nije bila sama, Srbi nisu bili sami, zajedno sa nama, makar u simboličnom broju tu bitku su bili Makedonci, Crnogorci, Albanci i braća Muslimani. Pomenuću samo dvojicu znamenitih srpskih komita Mustafu Golubića i Mehmeda Mehmedbašića. Prvi juriš i ovo je isto zanimljivo, na bugarske rovove izvela su dva odabrana odreda. Prvi su činili najbolji srpski vojnici, četnici pod komandom Vojvode Vuka Popovića, a drugi odred su činili Albanci, 300 Albanaca pod komandom Esad-paše Toptanija. U bici na Kajmakčalanu Vojvoda Vuk je poginuo, Esad-paša Toptani je ranjen. Donošenjem Zakona o zaštiti ćirilice, donošenje zakona je samo jedan korak kojim Srbija prilično rasrbljena u vreme vladavine Demokratske stranke i ostalih dosovskih stranaka, vraća se sebi, vraća se svojoj tradiciji, vraća se svojoj državotvornosti. A, koliko je to rasrbljavanje bilo otišlo daleko govori i primer da je država štampanje školskih udžbenika bila poverila izdavačima iz drugih zemalja, najviše iz Nemačke i Hrvatske. To zvuči kao crni humor, kao dobra šala, međutim u tome nema ništa šaljivo. Samo neko ko nije normalan ili neko ko nema iole nacionalne svesti mogao je doneti odluku da štampanje udžbenika poveri izdavačima iz države u kojoj 80% stanovništva smatra da Jasenovac bio radni logor. Zamislite i da li možete uopšte da zamislite, recimo, da Rusi štampanje udžbenika iz istorije povere Nemcima, da Grci štampanje udžbenika povere Turcima ili da Sirija štampanje udžbenika poveri Amerikancima. Nadam se da će to već krajem ove godine postati prošlost i da će biti realizovana inicijativa predsednika Republike Aleksandra Vučića da udžbenike makar iz istorije i geografije, srpskog jezika u Srbiji može da štampa samo država, pa da nam se više nikada ne dogodi ono što se događalo ranije da nam učenici osnovne škole iz predmeta - Poznavanje prirode i društva uče da je država Raška u 9. veku graničila sa Hrvatskom. Ja ovde imam kartu koju sam preslikao iz udžbenika, ovde se vidi nešto neverovatno, imate državu Rašku i imate oko nje Hrvatsku. Hrvatska sa Raškom po ovoj karti graniči na zapadu na Drini, na severu na zapadnoj Moravi, na jugu na Tari i na Ibru. Znate, na ovoj karti Hrvatska obuhvata današnju Hrvatsku, Bosnu i Hercegovinu, Crnu Goru, Severnu Albaniju do ušća reke Drim u Jadransko more i Srbiju severno od zapadne Morave uključujući Kraljevo, Kragujevac, Smederevo i Beograd. Kada se u budućnosti budu sumirali rezultati rada Aleksandra Vučića, kada se budu sumirali rezultati rada SNS, kada se budu sumirali rezultati rada ovog parlamenta, budite ubeđeni da će usvajanje Zakona o zaštiti srpskog jezika i ćirilice biti knjiženo kao naš veliki doprinos svom narodu i svojoj državi. Dame i gospodo, pošto je danas Dan zastave, ja sam ovde doneo zastavu koja je prvi put razvijena baš na Kajmakčalanu. Poslednji put je razvijena na Kajmakčalanu pre 14 dana, 1. septembra kada smo išli tamo da sređujemo crkvu Svetog Ilije za obeležavanje 105. godišnjice proboja Solunskog fronta. Sledeći put će se zavijoriti na Kajmakčalanu prekosutra kada zajedno sa svojim saradnicima iz opštine Velika Plana, idem tamo da se poklonimo senima srpskih junaka. Inače, ovo je srpska zastava, prva srpska zastava koja se posle 1999. godine prošle godine zavijorila na Dušanovom gradu iznad Prizrena. Ova srpska zastava se vijorila, pročitaću da ne zaboravim: na Karpatima, na Ceru i Tekerišu, Olimpu i Zebrinjaku, na Midžoru i Kadinjači, u Pećkoj patrijaršiji i Dečanima, na Šar-planini, Novom Brdu i Gazimestanu, na Čvrsnici iznad Mostara, na Zejtilniku, na Velikom Vitorogu, Raduši i tako dalje, a 4. avgusta ove godine, naravno, ni malo slučajno zavijorila se iznad Knina, na najvišem vrhu planine Dinare. Hvala vam.
Hvala. Đorđe Milićević, izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, poštovano predsedništvo, poštovana potpredsednice Vlade Republike Srbije, uvažena ministarko, poštovana predstavnice ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, najpre želim da kažem da danas na Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave zadovoljstvo je govoriti o zaštiti našeg jezika i pisma. Koristim priliku da u ime poslaničke grupe, iako vi predsedniče pripadate poslaničkoj grupi SPS, ali ja koristim priliku kao šef poslaničke grupe SPS da čestitam našem narodu današnji praznik i podsetio bih ono o čemu je već kolega govorio, da je ovaj praznik ustanovljen u znak sećanja na proboj Solunskog fronta 1918. godine u čast slavnih predaka, Solunaca. Ovaj dan je potvrda našeg državnog opredeljenja da svoju istoriju i svoje pretke poštujemo, da poštujemo žrtve za slobodu i da im dugujemo večitu zahvalnost. Podsetio bih neke koji su odlučili da pale zastavu svoje države da su uvredili naše mrtve Solunce koji su se za slobodu svih nas borili, isto je kao da su zapalili zastave pod kojima su Solunci oslobodili Srbiju od okupatora. Danas treba da pokažemo državno i nacionalno jedinstvo. To svi narodi čine i zašto je nekima problem kada Srbi žele da budu jedinstveni, gde god da žive na to imamo potpuno pravo. Naravno, protivnici bi radije ostali na onoj izreci naših neprijatelja – ne daj Bože da se Srbi slože. Sve ovo ne znači da svi naši građani koji žive u Srbiji, koje god da su nacionalnosti ne uživaju sva manjinska prava po najvišim evropskim standardima. Dokaz tog razumevanja i dobrih odnosa sa našim nacionalnim manjinama koje poštuju svoju državu jesu upravo i amandmani poslaničke grupe SVM na Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti očuvanja ćirilice. Amandman koji je ova poslanička grupa podnela na član 1. Vlada je prihvatila, on se odnosi na pravo nacionalnih manjina da uz službenu upotrebu ćirilice i srpskog jezika istovremeno mogu koristiti jezik i pismo svoje manjine. Istovetna odredba stoji i u Zakonu o službenoj upotrebi jezika i pisma u članu 1. stav 3. zakona, ali se ovim amandmanom to pravo utvrđuje i ovim zakonom u potpuno istovetnom tekstu. Poslanička grupa SPS podržava stav Vlade u vezi sa ovim amandmanom jer se radi o nespornom i već utvrđenom pravu. Veoma je zanimljivo kako pojedini krugovi protivnika jačanja srpskog nacionalnog identiteta i kao narod čiji su preci osnovali Srbiju, imamo pravo imamo i mi pravo na patriotizam i svoje korene, a srpski jezik i ćirilica zapravo i jesu naši koreni. Zašto bi drugi narodi širom ovog sveta imali pravo na svoj jezik i pismo, a da to pravo ne bi pripadalo nama. Na to imamo pravo i kao članica UN, jezik je svih naroda sveta čuva Unesko, promovišući vrednosti kao što sam govorio tokom jučerašnje rasprave u načelu, šest hiljada naroda kojima govore narodi i etničke grupe sveta. To da je ćirilica ugrožena nije nikakva novost, naprotiv dugo na to se upozorava, ali je tek ova Vlada i državno rukovodstvo odlučili da pojačaju mere zaštite očuvanja srpskog jezika i ćiriličnog pisma. Naravno, da je iz svega do sada rečeno jasno da nijedna nacionalna manjina nije ugrožena zaštitom našeg državnog jezika i pisma. Ugroženima se verovatno osećaju oni koji bi da na teritoriji naše zemlje stvaraju neke svoje države i to kao nacionalne manjine, kao pokušaj stvaranja samoproklamovane države Kosova. Uvažena ministarka, vi ste i do sada pokazali veliku posvećenost i odgovornost kada je u pitanju nasleđe našeg naroda. Javno ste govorili o ugroženoj kulturnoj baštini na KiM o čemu smo govorili često i moje koleginice Snežana Paunović i ja, i druge kolege iz poslaničke grupe. Verujemo da ćete i ovom zakonu prići na potpuno identičan način i u svemu ćemo vas kao poslanička grupa, naravno podržati. Više puta smo govorili o potrebi sakupljanja, popisivanja naše pisane baštine, jer su hiljade starih i retkih i istorijski važnih pisanih knjiga ćirilicom, staroslovenskom ili Vukovom rasute širom sveta, neke su otete, neke su poklonjene, neke sklonjene, da podsetim da se Ilovički prepis Zakonopravila Svetog Save danas nalazi u Hrvatskoj, jer su ga tokom Drugog svetskog rata iz manastira Ilovica na Prevlaci ukrale ustaše. Ćirilica i srpski jezik čuvaju se i čuvanjem ovih vrednosti našeg jezika i pisma. Još jednom, naravno, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije podržava stav Vlade i u danu za glasanje podržaće ovaj amandman. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Života Starčević. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, potpredsednice Narodne skupštine Republike Srbije, uvažena potpredsednice Vlade Republike Srbije, gospođo Gojković, dame i gospodo narodni poslanici, odmah na početku želim u ime Jedinstvene Srbije Dragana Markovića Palme i u moje lično ime da čestitam građanima Srbije, građanima Republike Srpske, ali i Srbima u Crnoj Gori, Hrvatskoj, Severnoj Makedoniji i širom sveta, gde god da su, Dan nacionalnog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Želim da im poručim da taj dan obeleže i slave sa ponosom i želim im da ga slave u zdravlju, sreći i miru. Možda je danas baš ta prilika da se prisetimo one dobre i drage nam stare srpske molitve kojom su se naši preci Bogu molili u najtežim istorijskim trenucima. Ta molitva glasi – Daj bože da se Srbi slože, množe i obože. Možda kao nijedna druga rečenica izrečena na srpskom jeziku i napisana ćiriličnim pismom, ova molitva precizno, jasno opisuje zašto danas slavimo Dan nacionalnog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, ali precizno i jasno pokazuje i naše najveće vreline, ali i naše najveće mane. U ovu molitvu je utkana sva veličina srpskog naroda kada je jedinstven, kada vodi računa o svom potomstvu i budućnosti, i kada se okrene svojoj veri. Srbija je tada snažna, Srbija je tada svoja, Srbija je tada samostalna, slobodna, Srbija je tada čvrsta u svojim uverenjima. Takvu politiku danas vodi Republika Srbija, politiku poštovanja i uvažavanje drugih, politiku pomirenja i saradnje kako sa susedima, sa zemljama u okruženju, tako i sa čitavim svetom, alidanas Srbija vodi i politiku samopoštovanja. Naša politika Srbije nije ni prozapadna, nije ni proruska, nije ni prokineska, naša politika je, pre svega prosrpska, odnosno srpska politika i politika interesa Republike Srbije. Srbija danas vodi računa o interesima Srbije, ali vodi računa i o interesima srpskog naroda, ma gde on bio. Srbija brine i o Republici Srpskoj, i o Srbima u Crnoj Gori i svuda u svetu. To nije velikosrpska hegemonija kako nas za to lažno optužuju Milo Đukanović i Bakir Izetbegović, mi uvažavamo suverenitet i Crne Gore i Bosne i Hercegovine. Srbija je upravo ta koja insistira na međunarodnom pravu. Srbija je ta koja insistira na poštovanju Dejtonskog sporazuma. Srbija je ta koja se interesuje i traži poštovanje ljudskih, nacionalnih, verskih prava i sloboda srpskog naroda svuda gde se nalazi, pa i u Crnoj Gori i ništa manje ne traži od onoga, što na primer, Viktor Orban traži od Srbije i ne napada nam napamet da zbog toga bilo šta zamerimo Mađarskoj, već naprotiv, na tom principu međusobnog uvažavanja i poštovanja, gradimo najbolje moguće odnose sa našim severnim susedom. Danasa nam je ta politika nacionalnog jedinstva potrebna možda više nego ikada, jer srpski korpus na Balkanu je danas izložen brojnim pretnjama, brojnim izazovima koji se mogu rešiti samo uz snažno nacionalno jedinstvo. Ugrožavanje teritorijalnog suvereniteta i celovitosti Srbije na prostoru Kosova i Metohije i pokušaji revizije Dejtonskog sporazuma sa ciljem unitarizacije Bosne i Hercegovine i potiranja Republike Srpske pokušaji oduzimanja imovine SPC i oduzimanje nacionalnog identiteta građana Crne Gore koji se izjašnjavaju kao Srbi, a ima ih 30% jesu najveći izazovi koji stoje pred našom nacionalnom politikom. Od tuda je nacionalno jedinstvo danas potrebnije više nego ikada. Sloboda je vrhunski nacionalni cilj svih zemalja, pa i srpskog naroda, možda je srpski narod najbolji primer koliko je sloboda važna i koliko postizanje tog cilja jednostavno nema cenu. Srpski narod u odbrani tog cilja, u odbrani slobode nikada nije kalkulisao. Pokazivao je uvek kada je trebalo i čojstvo i junaštvo, pokazivao je uvek da pre svega i nadasve voli slobodu. Znali smo u istoriji, što bi rekao čuveni pesnik Marko Miljanov „da branimo sebe od drugih, ali i da čuvamo druge od sebe“. Danas u 21. veku nam je pre svega potreban mir i stabilnost, potrena nam je ekonomska i svekolika druga saradnja, kako u regionu tako i sa svetom. Potrebno nam je da sve više jačamo našu ekonomiju, da što bolje uredimo našu državu koja je u jednom periodu do pre deset godina bila jako zapuštena, jer samo ekonomski jakom i dobrom uređenom državom i sa stabilnim i mirnim regionom i Srbija, ali i čitav Balkan prestaće da budu tamni vilajet ili prokleta avlija i samo ekonomski jaka i stabilna država može biti slobodna, nezavisna i svoja. Danas na ovaj dan, za ovaj svečani trenutak, znači na Dan nacionalnog jedinstva slobode i nacionalne zastave mi moramo sa velikom ljubavlju, poštovanjem i ponosom isticati našu trobojku, jer po tom trobojkom smo izvojevali slobodu, po tom trobojkom smo izgrađivali državu, po tom trobojkom smo se venčavali, po tom trobojkom smo se krštavali. Danas, pošto je 15. septembar 2021. godine, tačno 103 godine od proboja Solunskog fronta u Jagodini simbolično je razvijena 103 metra dugačka Srpska zastava i na taj način smo simbolično želeli da obeležimo današnji praznik i da odamo počast svim palim borcima, ne samo na Solunskom frontu, već i u svim drugim istorijski važnim trenucima. Ne razumem pojedine naše susede kojima smeta trobojka zahvaljujući kojoj i uz pomoć koje su i oni bivali oslobađani. Po tom trobojkom vodila se i Mojkovačka bitka, probijan je Solunski front, oslobađana je Hrvatska. To nije pitanje nečijih … težnji, već je jedno važno identitetsko pitanje, baš kao što su to srpski jezik i ćirilica baš kao što je to i naša pravoslavna vera i SPC. Ne smeta Srbiji nezavisna i samostalna Crna Gora, Srbiji smeta to što su Srbima u Crnoj Gori ugrožena elementarna ljudska prava, pravo na rad, pravo na nacionalni identitet, pravo na veroispovest, pravo na imovinu koju su verujući narod Crne Gore i SPC baštinili vekovima unazad, smeta nam pokušaj revizije istorije. Postavljam pitanje koliko Srba danas u Crnoj Gori radi u državnim institucijama, a ima ih 30% u Crnoj Gori? Po kom osnovu se oduzima vlasništvo Srpske pravoslavne crkve nad crkvama, manastirima, crkvenim imanjem? Po kom osnovu se izbacuju srpski jezik i ćirilica iz obrazovnog sistema Crne Gore? Ako sam rekao da molitva „Daj bože da se Srbi slože, množe i obože“ jeste negde i krajnji cilj naše nacionalne politike, onda taj cilj ne može biti dostižan ako kao narod ne uradimo mnogo, mnogo više po pitanju povećanja priraštaja. Samo ako i biološki uspemo da obnovimo našu naciju možemo govoriti o jakoj, snažnoj i slobodnoj Srbiji. Nema jake Srbije ako nema jake dečije graje u svakom kutku države Srbije. Nema jake Srbije ako nema prepunih školskih klupa. Nema jake Srbije bez krštavanja i venčanja, a to je osnov i temelj svakog društva - porodica, mladi naraštaji. Pomolimo se još jednom na današnji Dan nacionalnog jedinstva, slobode i nacionalne slobode molitvom „Daj bože da se Srbi slože, množe i obože“. Živela Srbija! Hvala.
Zahvaljujem, kolega Starčeviću. Reč ima narodni poslanik Samir Tandir. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, koleginice i kolege narodni poslanici, poštovana potpredsednice Vlade sa saradnicom, svaki narod ima pravo da zaštiti svoju kulturu, tradiciju, svoj jezik i svoje pismo i to apsolutno nije sporno. Ono što smo imali i kroz diskusiju lidera naše stranke akademika Muamera Zukorlića i drugih poslanika Stanke pravde i pomirenja i, na koncu, kroz ove amandmane jeste da je u jednom trenutku u javnosti je postojala zebnja manjinskih zajednica da može ovaj zakona na neki način ići na štetu prava koja su već postojala. Jasno je da Ustav kao najveći pravni akt to ne bi dozvolio, međutim i potpredsednica Vlade kada je diskutovala kazala je, i to znaju ne samo pravnici, nego prosečno obrazovan čovek, da kada se nešto vaga mora se u obzir uzeti Ustav i zakon i međunarodne konvencije. Mislim da je zbog implementacije ovog zakona, pogotovo na lokalu, jako važno da imamo ove amandmane koji su kvalitetni, koji pomažu boljem razumevanju zakona, da ne bi ulazili u bespotrebna autentična tumačenja, analize, žalbe itd, jer ovo je zakon koji se mora, kada ga usvojimo ovde u Narodnoj skupštini, implementirati u praksi i onda svaki predsednik opštine i načelnik opštinske uprave ili direktor nema dovoljno ni pravno, ni opšte obrazovanje, ni diplomatske veštine da bi znao šta treba da uradi i onda se obično u praksi to uhvati za nešto i onda imamo probleme. Ovi amandmani su važni. Mislim da suštinski pomažu boljem tumačenju ovog zakona i dobro je što su i Vlada Republike Srbije i resorni odbor prihvatili ove amandmane. To govori o demokratskom kapacitetu i naše Vlade i naše Skupštine. Mi živimo u jednom vremenu globalizaciju, u vremenu u kojem će jako biti teško sačuvati svoj identitet i svoj jezik i to se ne odnosi samo ni na bosanski jezik, ni na srpski jezik, već sa tim izazovom se suočavaju i mnogo brojniji narodi i mnogo snažnije države. Ono što je neka moja preporuka i našem ministarstvu i našoj Vladi jeste da se više investira u kulturu, da se više investira u naše kulturne delatnike, ali i da se otvori jedan potpuno novi front i da se on stimuliše, a to je front u IT sektoru, u IT industriji, jer to je otprilike neka brana gde ćemo mi u budućnosti braniti naš identitet, braniti naš jezik i braniti našu kulturu. Svaka imperija je širila svoju kulturu, svoj jezik, svoju tradiciju i na kraju i neka svoja verska ubeđenja i otud da na našem prostoru imamo toliko i turcizama i reči iz nemačkog jezika. Danas imamo reči i iz engleskog jezika. I tako SAD ili zapadno društvo kao neka dominantna sila u svakom pogledu širi svoju kulturu, širi svoju tradiciju i širi i svoj jezik i tako da mislim da, osim zakona, oni su dobri, neophodni, potrebni, brigu za naše identitete i naše jezike i odbranu njih, prvenstveno ćemo imati u nekom novom polju koje do sada možda nismo toliko tretirali, a to su nove tehnologije. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Adam Šukalo. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi narodni poslanici, poštovana ministarko Gojković, neobično sam zadovoljan što danas imam priliku da ne samo diskutujem i da se javim po ovoj tački dnevnog reda, bez obzira što sada na neki način amandmanski moramo da svoju diskusiju uobličimo, sve ono što smo pre dva dana imali na umu da kažemo mislim da u svakom slučaju trebamo danas da iskoristimo i da kažemo. Na samom početku ja bih svim građanima Srbije, svim građanima Republike Srpske poželeo srećan praznik, praznik nacionalnog jedinstva, slobode i zastave. Mislim da upravo u ovom redosledu reči koji ide - jedinstvo, sloboda i zastava, pokazuje da smo mi nacionalnim jedinstvom u našoj bogatoj istoriji došli do slobode u celokupnoj našoj istoriji, a samim tim da naša zastava simbolizuje sve ono što je predstavljala naša tako prebogata istorija. Takođe, želim da čestitam ovaj praznik koji se nadam da ćemo u narednom vremenskom periodu i normirati kako normiramo danas i ovaj Zakon o zaštiti ćiriličkog pisma i ćirilice i u parlamentu Republike Srbije, ali i u parlamentu Republike Srpske, u kojoj sam takođe imao čast da budem narodni poslanik, pa zato zbog svih inicijativa koje su bile ranije, zbog svih opstrukcija koje su bile u ranijem vremenskom periodu, zbog svih zlih i loših sila koje su išle u tom pravcu da pokušavaju da Srbima kao narodu u Republici Srbiji, u Republici Srpskoj ospore pravo da svoj nacionalni identitet, svoju nacionalnu istoriju, svoju slobodu za koju su se tako teško izborili, da ospore da ovaj dan upravo simbolizuje i pokazuje da mi nikada nećemo odustati od svega onoga što su naši preci, naši dedovi, naši pradedovi, naši očevi izborili se, a da danas mi u miru, u slobodi, a nadam se i sveukupnom jedinstvu svih koji žive u Srbiji, svih koji žive u Republici Srpskoj, svih u regionu koji se osećaju i pripadaju srpskom narodu, kao i brojnim Srbima koji su i otišli u dijasporu i rodili se tamo da ovaj 15. septembar svake godine, kao i odnosu na prošlu godinu, slavimo značajnije i značajnije, ponosnije, jedinstvenije i sa mnogo poruka koje će u narednom vremenskom periodu dati imperativ svima nama da budućnost koja je pred nama ne treba da znači da na bilo koji način treba da stavimo sve ono što je u napoj prošlosti, našoj istoriji na bilo kakav kantar. Naša istorija i sve ono što smo uspeli na današnji dan u proboju Solunskog fronta pokazuje i to da i drugi narodi u regionu, pre svega, da kažem, u Republici Sloveniji, u Republici Hrvatskoj, da imaju i malo poštovanja prema današnjem datumu i svemu što je uradila slavna srpska vojska, bi trebali takođe današnji dan ne samo da poštuju, već i da slave. Međutim, nažalost, danas kada čitate različite medijske natpise u elektronskim i pisanim medijima, vidite da u mnogim od tih država, kao i nažalost, u BiH, imamo natpise, istoriju koja valjda treba da se piše 90-ih godina prošlog veka, kao da nije bilo istorije, kao da nije bilo Prvog svetskog rata, kao nije bilo Drugog svetskog rata, kao da nije bilo slavne srpske vojske, kao da nije bilo Srba koji su bili na pobedničkoj strani i borili se da oslobode i hrvatske domove i slovenačke i sve druge i da oni danas uživaju blagodeti svoje državnosti, a da Srbi, kao građani drugog reda, kojima se ćirilično pismo ne omogućava da se koristi na onaj najosnovniji način, najminimalniji, pa znamo sve šta se desilo u Vukovaru, ili ako prođete u drugom delu BiH, Federaciji BiH, pa vidite tamo, pošto je dvojezičnost obavezna, pa na svakom natpisu grada, mesta, sela imate i latinični i ćirilični natpis, da je svaki ćirilični natpis u Federaciji BiH prefarban crno ili onim sprejom. To je na stotine i stotine naziva. Zato, iz tog razloga mi ponosno treba da istaknemo ćirilicu i u Beogradu i u Banja Luci i u Nišu i u Novom Sadu, kao što treba da istaknemo i zastavu. Nisu ovi murali koji su se pojavili širom Srbije kod nacionalno osvešćenih građana Republike Srbije bilo kakva pretnja, bilo kakvo bildovanje mišića ili pokazivanje, da kažem, nekog osećaja nacionalne hegemonije srpskog naroda. To je upravo ono što u proteklom vremenskom periodu, nažalost, zbog politike koja je na pogrešan način vođena, pogotovo u bivšoj državi, smo morali da se odričemo, a nismo zaboravili te stvari, svega onoga što je naš identitet. Naravno, očigledno da je mnogima danas ne samo smetnja Aleksandar Vučić i SNS. Ja ne mogu da verujem da neko na nekoj televiziji koja je dobila dozvolu, koja spada u red ovih tajkunskih televizija, sinoć u udarnom terminu u osam sati, za srpsku trobojku po Novom Sadu kaže i upoređuje to sa zastavama koje su za vreme nacističke Nemačke i fašističke Nemačke i Italije, postavljane u tom periodu, da je neko spreman da to izgovori i da bude toliko lud da može tako nešto da kaže, a ne znam koji stepen bezobrazluka, gneva kod tih ljudi postoji, koji su spremni da budu urednici određenih televizija, da puste to u udarnom terminu i da uporede zastavu Republike Srbije sa nacističkom Nemačkoj. Upravo iz tih razloga, upravo zbog ponosa naše srpske zastave, naše nacionalne zastave, ona treba da se istakne ne ovoliko koliko se istaknula ovih dana, već mnogo, mnogo više da bi pokazali stvari koje podrazumevaju da pod tom zastavom mi manifestujemo i jedinstvo i slobodu. Oni koji nisu za jedinstvo, koji pokušavaju danas i koji svaki dan govore da im smeta Aleksandar Vučić, SNS, pokazuju da njima smeta i Srbija, da im smeta i srpska zastava, da im smeta i današnji veliki praznik i pokazuju da sutra, ako bi oni kojim čudom, ne daj Bože, došli na vlast, da ne bi isticali ni zastavu, našu nacionalnu, da ne bi slavili ni ovaj praznik. Vreme je da se to kaže, vreme je da se kaže ko su ti ljudi koji zastupaju takvu politiku i kako oni vide Srbiju. Oni vide Srbiju na taj način, i Republiku Srpsku, u kojim bi oni živeli u nekom prostoru ako je ikako moguće da se tako čak i ne zove, da nema ovu zastavu, da nema ovu istoriju i da nema ćiriličnog pisma. To je ta druga Srbija. To je ta Srbija koja neće pod zajednički barjak, pod zajednički barjak koji podrazumeva da manifestujemo jedinstvo i u regionu, ali i u Srbiji. Jedinstvo sa Republikom Srpskom nama daje ne samo Dejtonski mirovni sporazum, već Sporazum o specijalnim i paralelnim vezama kao mogućnost da upravo negujemo našu tradiciju. Da li je naša istorija nešto čega se mi trebamo stideti? Da li je naš identitet nešto čega se trebamo stideti? Da li je vera naša nešto čega se trebamo stideti ili upravo treba to da to istaknemo i da se ponosimo? Ja mislim da je to za ponos i da svaki dan, ispravljajući praktično istorijske pogreške koje su bile u proteklom vremenskom periodu, nas čeka težak i predan rad da bi sutra mogli reći da imamo minuli rad i da bi sutra širom Srbije, bez ikakvog pozivanja, svi istakli srpske zastave i sa ponosom rekli da živimo u Srbiji, da smo, u ovom slučaju, ako živimo u Srbiji, ako imamo Dan nacionalnog jedinstva, ako smo Srbi ili drugi građani Republike Srbije, da znamo zašto smo istakli tu zastavu i šta smo pod tom zastavom uspeli sve da postignemo i koliko je istorijski važna bila uloga svih naših predaka koji su nam omogućili da danas ne samo da nagrađujemo, već i obavezujemo da na određen način sve u budućnosti postignemo još više. Na samom kraju želim da kažem jednu izuzetno važnu stvar, koja je za mene lično bitna, i smatram da ona integriše jedinstvo u svakom smislu reči i da jedinstvo koje podrazumeva danas jedinstvo u Srbiji kojem težimo je mnogo više od toga, da bilo kakve granice, bilo kakve države, pa i država Srbija u kojoj mi živimo, je ispod onog što je naš narod, što je naša tradicija, što je naša istorija, što je naša vera. I to nam ne može niko zabraniti, to nam ne može niko onemogućiti. Mi imamo pravo da to ističemo stalno i nije dobro da, kao što su nam veštački nametnuli da se delimo po nekim geografskim odrednicama, jedinstvo srpskog naroda je imperativ svake politike, a politika Aleksandra Vučića i ovog istorijskog perioda, istorijskog dana, pokazuje ne samo da je on spreman da o tome priča, već je pokrenuo procese koje praktično smo čekali više od stotinu godina, upravo zbog ponosa, zbog identiteta, zbog budućnosti naše dece, o tome kada dođu i u Banja Luku i u Podgoricu i u Beograd i u Novi Sad, i kad odu i na Kordun i u Liku i u Dalmaciju, da se ponose svojim srpskim poreklom, zato što će na taj način pokazati da znaju i svoju istoriju, šta simbolizuje njihova zastava i šta simbolizuje narod kojem pripada. Živela Republika Srbija! Živela Republika Srpska! Živeo srpski narod!
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem. Uvažena ministarka, kolege poslanici, građani Srbije, ja bih kao narodni poslanik i kao predsednik USS iskoristio priliku da kao i kolege pre mene čestitam Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Za sve nas, to nosimo u srcu, to nosimo u duši, svi mi koji smo tu, moramo poštovati i ceniti sve one naše žrtve koje su dale naši preci da mi ovde budemo sada tu, da govorimo i današnjeg dana da ovo proslavimo, da svaka naša kuća, da svako naše ognjište ima na kući srpsku zastavu. Kao što je govorio i moj kolega pre mene, naši su se molili i borili za svakog čoveka, za svaki pedalj srpske zemlje. Zato još jednom čestitam današnji dan svim našim Srbima, gde god da žive, da li ovde kod nas, da li u Republici Srpskoj, da li u Severnoj Makedoniji, da li u Crnoj Gori. Svi smo mi Srbi i ne trebamo se toga stideti, jer mi sve to nosimo u duši i u srcu. Inače, ja ću ponovo reći, kao što sam govorio i prošli put, da su ovu našu zemlju Srbiju branili, hranili naši seljaci, ljudi koji su u prvim redovima bili kada se branila zemlja, ljudi koji su u svakom trenutku bili spremni da uvek budu tu na braniku naše otadžbine. Zbog toga moramo poštovati ovaj dan, moramo poštovati sve ono što poštuju i drugi narodi. Inače, ja mislim, srpski tronožac, to je srpsko selo, srpska crkva i srpska vojska, to smo mi. To smo sada, tu, sada i za vijek i vjekova. Jednom kada odemo u neku obližnju zemlju, blizu nas, svi mi uvek poštujemo domaćina i uvek smo u Srbiji bili dobri domaćini. Srpski seljak je stvarno nešto na čemu moramo da radimo, da ga čuvamo, da pomažemo tim ljudima, bilo gde da žive, da li je to Svrljig, Novi Sad, bilo koji deo Srbije. Svi mi koji živimo od tog rada moramo se više poštovati. Ove amandmane koje je Vlada usvojila ja podržavam i to je ispravna stvar. Poštujemo svakog čoveka u našoj zemlji. Još jednom, iskoristio bih priliku da svima čestitam današnji dan i da se pomolimo za naš srpski narod, za sve ljude, da se svi Srbi množimo i obožimo. Živela Srbija i sve najbolje!
Zahvaljujem. Reč ima Nikola Radosavljević.
Zahvaljujem. Poštovana potpredsednice, poštovana ministarko sa saradnicom, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, velika mi je čast što danas, na Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave mogu da glasam za ovaj važan zakon za Srbiju, za srpski narod, o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma. Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i upotreba ćiriličkog pisma potvrđuje brigu države o nacionalnom pismu i jeziku. Najavu da će se ovaj zakon doneti pozdravili su mnogi lingvisti, a na nama je da utvrdimo gradivo o istoriji našeg pisma i prenesemo potomcima da ga neguju. Mnoge moje kolege narodni poslanici govorili su o ovom zakonu, o značaju pisma. Javnost Srbije je u potpunosti upoznata sa odredbama ovog zakona, a s obzirom na to da zakon ima za cilj negovanje srpskog jezika i ćiriličnog pisma, radi očuvanja svih kulturnih i tradicionalnih vrednosti, ja bih se osvrnuo na član 8. ovog zakona, tač. 3) i 4), koje kažu da je društvena briga o zaštiti i očuvanju srpskog jezika i ćiriličkog pisma, s tačkom 3) - podršci proučavanju i afirmaciji srpskog pisanog nasleđa, njegovoj zaštiti od prisvajanja i falsifikovanja, što je veoma važno, i tačka 4) - podršci, zaštiti i očuvanju srpskog jezika i ćiriličkog pisma u zemlji i inostranstvu. Moram da primetim da globalno zagrevanje ozbiljno ostavlja tragove na naše komšije i da pojedincima i pojedinima počinje da se priviđa, pa tako pokušavaju da prisvoje sve ono što je srpsko, kroz razne pokušaje da istoriju prekroje i da izmisle. Umesto da brinu neke svoje ekonomske i političke brige, kojih je na pretek, pojedini Hrvati svoje očigledne frustracije pokušavaju da leče tamo gde nema leka, a gledajući u naše dvorište. Nemajući ništa svoje autentično i vredno, svetski priznato, oni su neskriveno, još 2012. godine, pokušali da nam preotmu ćiriličko pismo i to održavanjem međunarodnog naučnog skupa u Zagrebu, pod nazivom "Hrvatska ćirilična baština". To je bilo povodom obeležavanja 500 godišnjice štampanja prve hrvatske knjige na ćirilici "Dubrovački ćirilski molitvenik". Hrvatska akademija znanosti i umetnosti pokušava da falsifikuje istoriju, pa se tako pozivaju na spomenike ispisane ćirilicom, koji se danas nalaze na teritoriji današnje Hrvatske. To nisu njihovi spomenici, već su samo nastali na tlu, odnosno na toj teritoriji još kada Hrvatska nije ni postojala. Zajedno sa progonom Srba, Hrvati su izvršili i progon ćiriličkog pisma. Naravno da se ovde ne zaustavljaju, već svojataju sve što je srpsko, pa tako svojataju i predstavljaju Nikolu Teslu kao Hrvata a ne Srbina, koji je rođen na današnjoj teritoriji Hrvatske, odnosno ubeđuju sami sebe da je Tesla Hrvat, a vrlo dobro znaju da je Tesla Srbin. Da mu nisu proterali i pobili kompletnu užu i širu familiju u Hrvatskoj, da mu nisu srušili spomenik u Gospiću, pa da im neko i poveruje da je on možda i Hrvat. Toliko ovo ide daleko da su izmislili to da Crnogorci u stvari nisu Crnogorci, da Crnogorci nemaju srpskog porekla, nego da su Crnogorci tobože neki crveni Hrvati. U svoj toj zbrci i nemoći i zavidnosti oni napadaju i našeg predsednika Aleksandra Vučića, samo zato što je svom najmlađem sinu dao srpsko ime - Vukan. Naime, nekadašnji ugledni hrvatski "Jutarnji list" napada našeg predsednika jer je sinu dao ime Vukan, po najstarijem sinu Stefana Nemanje i povezuje to sa srpskim nacionalizmom. Mene je to lično pogodilo iz razloga što i ja imam sina Vukana, koji je stariji od predsednikovog sina. Pa, nećemo valjda našoj deci da dajemo imena Franjo, Stipe, Jure ili Puhalo? Naravno da ćemo našoj deci da dajemo srpska imena. Isto tako, svi građani Srbije po svojoj tradiciji, ma kojoj nacionalnosti pripadali, mogu da daju imena kako oni žele. Niko nikome ne brani koja će imena da daju svojoj deci, ali ovo prelazi sve granice dobrog ukusa, nemoralnosti i mržnje da se deca predsednika koriste u svrhu širenja mržnje prema Srbiji, prema Srbima, a to je sasvim nepotrebno. Vukan je lepo srpsko tradicionalno ime, a to što „Jutarnji list“ vidi predsednika Vučića kao modernog srpskog Stefana Nemanju je jasan pokazatelj da je Srbija na čelu sa predsednikom Aleksandrom Vučićem na dobrom putu, i to im i te kako smeta, smeta im liderska pozicija u regionu i kada je u pitanju ekonomija, i kada je u pitanju vojna i politička moć. Zato je ovaj zakon od velikog značaja za državu Srbiju, kako bi sačuvali svoje istorijske i kulturne vrednosti. Moram da se osvrnem na našu SPC koja je simbol očuvanja svih srpskih vrednosti, a koju na sve moguće načine žele da uruše u čitavom regionu. Da je uticaj Sunca i globalnog zagrevanja prevelik u regionu, i Albanci pokušavaju da svojataju sve što je srpsko, SPC i naše svetinje. Zašto godinama unazad Albanci žele da prisvoje srpske crkve, a godinama unazad ih uništavaju? Na Kosovu i Metohiji je bilo oko 1.500 srpskih pravoslavnih crkava i crkvišta, a u poslednjih 20 godina porušeno, zapaljeno ili oštećeno je negde oko 150 pravoslavnih hramova, tako da otimanje i prisvajanje svega što je srpsko ne prestaje. Albanci žele da prisvoje srpsko istorijsko nasleđe i da prekroje istoriju radi svog nekog identiteta. Oni u medijima svojim Pećku patrijaršiju predstavljaju kao Pećku patrijaršiju albanske pravoslavne crkve. Srbija je danas jaka i moderna država sa najbržim rastom i sa napretkom. Kako se borimo za nove investicije, jaču ekonomiju, moć, tako čuvamo i naše kulturološke vrednosti, svoju tradiciju, svoju istoriju, a ovim zakonom i jezik i pismo. Srpska ćirilica spada u najsavršenije pismo na svetu, sastavljena je od 30 znakova gde svaki znak predstavlja jedan glas. Zakon o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti očuvanja ćiriličnog pisma će očuvati ćirilicu, srpski jezik i srpsku tradiciju. Zato ću ja danas, zajedno sa svojim kolegama, ponosno glasati za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mihailo Jokić. Izvolite. Prijavite se ponovo, gospodine Jokiću. Molim vas, kada dam reč sačekajte samo par sekundi pa se prijavite. Blokiraćemo sistem, sat vremena će biti pauza da bi mogli ponovo da radimo.
Izvinjavam se za ovaj tehnički nesporazum. Gospodo, ja bih govorio o primeni ovog zakona, bez nekih citata, bez velikih reči, itd. Malo je tužno što smo mi morali da donesemo ovaj zakon. Od koga mi štitimo srpski jezik i ćirilicu? Od koga? Od sebe, od nas Srba. Mi smo srpski jezik i ćirilicu doveli u ovo stanje. Od svih ministarstava, na prvom mestu je Ministarstvo prosvete 2000. godine kada smo uveli kurikulum, kad su se prosvetni radnici čudili šta je to, kad smo dobili donacije od Nemačke, kad smo obrazovne profile trećeg stepena pretvarali u obrazovne profile četvrtog stepena i trudili se da što više stranih reči kažemo da bi bili pametniji, da bi bili u toku evropskih reformi. Zato, pošto zakon predviđa da se on primenjuje za šest meseci zbog privrednih društava, ministarka, slušajte ovo što ću reći, što je najvažnije, da mi u primeni ovog zakona pođemo od sebe. Svako od sebe da pođe i štiti srpski jezik i ćirilicu. Kad? Kad govori u ovoj Skupštini, kad piše da ne piše latinicom, da piše ćirilicom, da poštujemo gramatiku i pravopis. Znači, mi poslanici da pogledamo ovde, jer nas slušaju građani, nas slušaju studenti i đaci kako govorimo, šta govorimo, koje reči upotrebljavamo. Znači, mi na prvom mestu. A ko na drugom mestu? Ministarstva. Uzmite vi pisane materijale koje mi dobijamo za rad Skupštine. Znate li vi koliko tu pravopisnih grešaka ima? Strašno. To je strašno. Svako ministarstvo, ministarka, moralo bi da ima čoveka koji će da pregleda tekstove koji će doći. Ovde sam ja govorio kad je bio jedan zakon iz Ministarstva prosvete, kad je jedna rečenica bila dugačka, ja mislim, trećinu stranice. Razumete? Nigde tačke, nigde zareza, itd. O tome mora da se vodi računa. Znači, dajmo, nemojte samo da napadamo, dajmo da mi uradimo sve ono što treba da taj zakon zaživi. Nemojte da čekamo šest meseci zbog, ne znam, privrednih društava. Predviđene su neke kazne. Kaznama mi ne možemo ništa to rešiti. Kapitalom mi to ne možemo rešiti. Kapital ima svoju funkciju. Taj strani kapital je i doprineo, možda, da mi dođemo u ovu situaciju. E, kad smo već došli u ovu situaciju dajte, znači, da svako prvo presliša sebe šta on može da uradi da bi spasao srpski jezik i ćirilicu. Nemojte danas da pišemo latinicom. Ako ima ovde poslanika koji su komunicirali u pisanoj formi latinicom dajte neka od današnjeg dana počnu da pišu ćirilicom. To je već doprinos, to je primena. Najteža je primena zakona, jer nema kontrole primene zakona. Ne samo ovog, u domenu kulture, nego u svakom domenu. To je ono što nedostaje nama. mnoge smo mi zakone doneli, ali nikad nismo kontrolisali, da vidimo kako se i primenjuju, koji su efekti, ko je kriv što se zakoni ne primenjuju. U tom smislu, znači zakon je takav kakav je. Dobro je ovo što je za nacionalne manjine, što je prihvaćeno, iako to piše u Ustavu i to što nacionalne manjine se ponavlja kao mantra. Trebalo je to da se uradi jer ima mnogo ne dobronamernih. O tome su mnogi pričali, ja neću. Znači, moj poziv, moj apel jeste – dajte mi poslanici da sagledamo. Mnogo su svoje govore snimili i imaju šta su pričali i kako su govorili dajte da izbacimo neke reči. Evo, uzmimo reč – aplikacija. Moraš, kaže, aplicirati. Pazite, ta reč aplicirati ima višestruko značenje. Ne znači aplikacija samo molbu, aplikacija znači i prikaz. Zar ne možeš da mu kažem – alo, druže, moraš napisati molbu, moraš napisati zahtev, nego moraš aplicirati? To možete da kažete, slušaj, moraš da prikažeš. Znači, to su neke stvari koje mi, znači mi smo mi, mi Srbi, mi pismeni ljudi, mi koji smo završili fakultete, mi koji sad smo gore na vrhu, mi smo najviše doprineli da dođe do ovoga i zato mi treba da krenemo da svoje greške ispravljamo. Znači, još jednom, ponovo da pogledamo pravopise, da pogledamo ove materijale i mi u svojim diskusijama da počnemo od danas da štitimo srpski jezik. O ovim, ministarka, pisanim dokumentima, da poštujemo ćirilicu itd, pravopis i ostale stvari i onda će to sve da krene. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Maja Gojković. Izvolite.
Zahvaljujem. Zahvaljujem poslanicima na njihovim dosadašnjim diskusijama, pogotovo vama poslaniče Jokiću. Veliko je zadovoljstvo kada predstavnik Vlade i ministar sedi na ovom mestu, a kada poslanici konačno koriste svoju kontrolnu funkciju, tako da će nam zadovoljstvo biti zajedničko i veće ako što više koristite vašu kontrolnu funkciju nad primenama zakona koje takođe donosi Narodna skupština Republike Srbije, a Vlada predlaže, naravno. Time ne želim da kažem da je manja odgovornost Vlade Republike Srbije za neki put ne sprovođenja određenih odredbi zakona koji su se donosili u prošlosti, važe i sada i koje donosimo i sada u ovom momentu. Verujte mi, primetila sam mnoge stvari kao i vi, ja sam jedna od novijih ministara u Vladi Republike Srbije i dobijala sam dokumente koji ne odgovaraju duhu srpskog jezika, sa mnogo stranih izraza. Naravno, dešavalo se i da se ne poštuje Zakon o službenoj upotrebi jezika srpskog jezika, pa se u Ministarstvu kulture i informisanja dešavalo da dobijemo ne izjašnjenje ne samo dokument na srpskom pisano ćiriličnim pismom, kako se kaže u našem jeziku, nego se dešavalo da dobijemo na izjašnjenje dokument apsolutno ne preveden ni na srpski jezik, nego onako u originalu na engleskom. Verujte mi, kao ministar kulture i informisanja sam dužna da vratim takav, bez ikakvog pežorativnog smisla tog mog gesta, nego u skladu sa poštovanjem zakona koje Vlada predlaže, a parlament donosi. Vraćala sam prvo na prevod, a onda insistirali da taj prevod bude onakav na srpskom jeziku kako zakon glasi. Znači, mi moramo da komuniciramo na srpskom jeziku i ćiriličnim pismom, a ako mi znamo strane jezike, to je lepo u komunikaciji sa svetom kada nam dolaze gosti i kada u nekim ne formalnim kontaktima razgovaramo sa njima, pošto sa političarima nikada nema neformalnih kontakata i nema previše opuštanja, ali dobro je da možete da komunicirate na njihovim jezicima. Što se tiče službene upotrebe, tu mora striktno da se poštuje zakon koji već imamo, a sada samo naglašavamo i proširujemo na krug subjekata koji su dužni da se ponašaju jednako kao i državni organi. Potpuno ste u pravu da se često dešava da ni mi sami to ne poštujemo, ali u manjoj meri u odnosu na, recimo, na javna preduzeća koja su potpuno zaboravili gde žive, zaboravili da moraju da poštuju zakon i lakše im je bilo da onda, recimo, natpisi i table na objektima koje koriste ta javna preduzeća budu isključivo na latiničnom pismu. Tako da slažem se sa vama, ali apelujem na to da poslanici su tu da nas kritikuju, da kontrolišu da li mi primenjujemo zakon koji vi donosite i onda ćemo napraviti prave rezultate. Što se tiče ove Vlade Republike Srbije, Vlade pre toga, zaista se u poslednje vreme zahvaljujući i politici predsednika države, koji insistira na tome, mnogo pažnje obraća se zna zaštitu kulturnog nasleđa. Mi smo to nekako zanemarili ili smo počeli da mislimo da se sve podrazumeva, pa da će se kulturno nasleđe naše države i naroda koji živi ovde, bez obzira da li srpskog, ili naših nacionalnih manjina, zaštiti samo od sebe. Izgleda da neće, samo će se uništavati samo od sebe, a briga mora da bude stalna i mi to učimo od svih evropskih naroda, pa i svetskih, kako oni to rade kad je u pitanju njihovo kulturno nasleđe. Oni obraćaju pažnju na najmanje sitnice. Oni brinu o kulturnom nasleđu koje se ne nalazi samo na teritoriji njihove države, nego i na teritorijama drugih država. Mi to u razgovorima bilateralnim sa njima imamo i oni postavljaju pitanje - šta je sa ovim spomenikom, šta je sa ovim umetničkim delom, itd. koje se naravno pravno zasnovano nalazi na teritoriji Republike Srbije, ali smo mi dužni da vodimo računa i o drugim spomenicima i o memorijalnim obeležjima itd. Učimo to dobro od njih i ova Vlada Republike Srbije sve više pažnje obraća i na zaštitu kulturnog nasleđa srpskog naroda koji se nalazi van granica Republike Srbije, a ima ih naravno u bivšim jugoslovenskim republikama, sada samostalnim država, i ima ih širom Evrope, ima ih i šire, zavisno od istorijskog perioda, gde se recimo srpska vojska nalazila i gde su gubili i ostavljali svoje živote za tadašnje ideale i za slobodu Evrope, sveta, našeg naroda i tako dalje. Samo da vas podsetim šta smo uradili u poslednje vreme. Zajedno Ministarstvo i Vlada Republike Srbije su predlagali, vi ste usvajali, Zakon o muzejskom nasleđu. Izuzetno važan zakon. Zajedno smo zaključili da od šezdesetih godina nije postojao zakon o muzejskoj delatnosti, na kome baziramo čitavu brigu o kulturnom nasleđu. Krenuli smo za potragu za ukradenim predmetima širom ustanova kulture, i imamo neke prve, ne male rezultate. Pronađena je slika Vlaha Bukovca, posele 20 godina od kako je ukradena, i više, od kako je ukradena. Nismo se predali, radili smo zajedno. Čim smo utvrdili neki prvi trag gde bi mogla da bude i Vlah Bukovac će uskoro biti ovde. Počeli smo da kupujemo predmete na aukcijama kada saznamo da se nalazi neki predmet na aukcijama, a od interesa je da ponovo dođe u Srbiju. To će sve biti izloženo u budućem istorijskom muzeju Srbije, koji se radi na Savskom trgu, u bivšoj zgradi Železničke stanice. Zakon o kulturnom nasleđu - završili smo javnu raspravu i sada pokušavamo da sve te primedbe koje smo dobili ugradimo u taj zakon. Zakon o Sremskim Karlovcima ste usvojili nedavno i krenuli smo implementaciju. Držali smo prvi sastanak i očekujemo sada da svi članovi te Komisije zaštiti i razvoju Sremskih Karlovaca daju svoje predloge u kom pravcu da idemo. Kažem, to je sve zajedno težak posao. Vlada uoči bombardovanja je počela da gradi u Sremskim Karlovcima pozorište. Godine 2000. dolazi nova vlast na čelo Republike Srbije i oni su tu građevinu srušili i sada 20 i nešto godina kasnije ponovo je izazov pred Ministarstvom kulture da sagradimo jedan objekat koji bi bio kulturni centar i postojao u Sremskim Karlovcima. Zakon o Hilandaru ćemo imati na dnevnom redu, koliko sam informisana, iduće nedelje pa ćemo razgovarati o tome koliko je država uložila do sada, šta ćemo dalje da radimo. To je prvi put u istoriji našoj, a puna su nam usta i Karlovaca i Hilandara, ne mislim na nas ovde, nego i u prošlosti kada je neko drugi vladao Srbijom, ali ništa konkretno da se uradi. Prvi put ćemo doneti zakon u kome ćemo se obavezati da konstantno brinemo o Hilandaru, ne samo kada se dese neki nemili događaji. Imamo sada ovde Zakon o zaštiti i upotrebi srpskog jezika i ćiriličnog pisma. Što se tiče Nikole Tesle i pokušaja da Nikola Tesla bude nešto drugo a ne Srbin, da nije 21. vek u kome je sve najednom moguće pa i da za vas kažu da vi niste danas bili ovde, da vas izbrišu na nekim snimcima, da niste diskutovali, tako neko pokušava da Nikolu Teslu izbriše da nije Srbin i pretvaraju ga ovog puta u Hrvata, a zaboravljaju da su oni tog Nikolu Teslu sami izbrisali time što su minirali njegov spomenik. Nisu želeli da bude ni traga u mestu u kome se rodio. Evo šta mi radimo – pravimo izložbe širom Evrope i širom sveta o Nikoli Tesli i želimo da tu građu koju je njegov rođak, koji je nasledio čitavu imovinu Nikole Tesle, koju je darovao da pokažemo to čitavom svetu da znaju da je Nikola Tesla srpski naučnik koji je promenio čitav svet i ako neko treba da se diči Nikolom Teslom to su svakako Srbija i SAD, a ne neko drugi kome se čini da je to baš atraktivno da kaža da je Nikola Tesla potekao iz države koja nije ni postojala u vreme kada se on rodio. Tragično je to što se dešavalo sa srpskim jezikom i ćiriličnim pismom i ne treba bežati od toga. Iz novije istorije šta je uradio jedan upravnik Narodne biblioteke Srbije, gospodin Ugričić koji je bio upravnik od 2001. do 2012. godine? Kakva je bila njegova briga o srpskoj jeziku i ćiriličnom pismu? On je potpisao taj sporazum, ja mislim, sa Kongresnom bibliotekom u Vašingtonu u kome je prihvatio da sve što se štampa, knjige i bilo šta drugo, publikacije na latiničnom pismu budu, da je to kulturno nasleđe Hrvatske a ne Srbije. Kada nas neko i danas napada zašto insistiramo na očuvanju ćiriličnog pisma pa onda šta ćete veći argument od ovoga da je nama neko jednim potezom, jednim zaista nečasnim potpisom oduzeo deo našeg kulturnog nasleđa jer mi, koliko ja znam, pišemo i ćirilicom i latinicom. Čitav život sam čitala knjige, kao i vi, uvaženi poslanici, na jednom i drugom pismu smatrajući da je važno da su naši autori na našem jeziku to pisali. Kažem, prošla su vremena kada se sve podrazumeva i moramo da se borimo da štitimo naše kulturno nasleđe, da štitimo našu istoriju, da štitimo naš identitet. To je pomalo čudno u 21. veku, ali šta se radilo pre nas, eto mi sada moramo da popravljamo te rezultate. I za mene je to bio novi podatak. Iznete je više puta ovde. Tako da ću pravno da se pozabavim time da li je moguće sada da se poništi taj sporazum, koji ima karakter da sve što je štampano na latinici, da to postaje kulturno nasleđe jednog drugog naroda, a ne srpskog naroda. Ako to bude bilo moguće, ja sam ubeđena da će novi upravnik, gospodin Vladimir Pištalo, prihvatiti moju sugestiju i da ćemo se potruditi da ispravimo takav jedan poguban potez za našu kulturu. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici dr Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Zoltan Pek, Rozalija Ekres, Akoš Ujhelji, Danijel Đivanović, dr Emeše Uri i Nandor Kiš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatraju da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Za reč se javio narodni poslanik Uglješa Mrdić.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Uvažena predsedavajuća, uvažena potpredsednice Vlade, gospođo Gojković, sa svojom saradnicom, uvažena ministarsko, gospođo Čomić, uvažene kolege narodni poslanici, građani Republike Srbije, prvo želim da vam čestitam Dan srpskog jedinstva i slobode i nacionalne zastave. Sam naziv ovog velikog praznika dovoljno govori. Mi danas, konačno imamo najbolje moguće nacionalno jedinstvo u novijoj srpskoj istoriji. Dostojanstvo i jedinstvo srpskom narodu je povratio Aleksandar Vučić, naš predsednik, zahvaljujući svojoj politici proteklih nekoliko godina. Želim da podsetim, do 2012. godine, godinama, a i decenijama, sistematski je uništavano jedinstvo srpskog naroda, sa obe strane reke Drine i jedinstvo naroda gde god živeo i gde god se nalazio. Međutim, na sreću imali smo te političke promene 2012. godine i na svim narednim izborima, pa tako je bilo i prošle godine, pobedila je upravo ona politika koja je za jedinstvo, ne samo Srba, nego i svih onih drugih nacija koje žive na teritoriji Republike Srbije, jedinstvo zbog ostvarenja svih interesa i naše države i svih njenih građana. Takođe, izuzetno je bitna i sloboda. Nažalost, postoje još određeni delovi Balkana gde se naš narod nije vratio na svoja vekovna ognjišta, ali kao neko ko je rođen u Republici Srpskoj, u Trebinju i koji živi na Vračaru od svoje sedme godine, želim da istaknem sledeće. Moja porodica živi na teritoriji nekoliko država bivše Jugoslavije i da nema ove politike nacionalnog jedinstva, srpskog jedinstva, koju uspešno vodi Aleksandar Vučić, pitanje je i kako bi naši građani živeli i kako bi živeli, ne samo moja porodica, nego i sve porodice. Smatram da većina građana Srbije u svojoj porodici ima bliske srodnike koji se nalaze ili na teritoriji Severne Makedonije ili Crne Gore, BiH, Hrvatske, Slovenije ili nekih drugih okolnih država. Zato je bitno sprovođenje ove pravne politike, ove politike i srpskog jedinstva, ali i politike i očuvanja svih interesa svih drugih nacija koje žive u Republici Srbiji. Takođe, i naši dragi sunarodnici, naši dragi prijatelji mađarske, bošnjačke nacionalnosti i drugih nacionalnosti, takođe u svojim porodicama imaju bliske srodnike koji uglavnom žive, ne samo u Srbiji, nego i u nekim susednim državama. Ali, na sve to, mi smo imali sistematske udare upravo najviše na Srbiju i na srpski narod. Neko je želeo iz spolja, potpomognut sa onim iznutra elementima, da uništi to jedinstvo i da ne budu bliski, ni Srbija, ni Republika Srpska, da se ne brine i ne vodi računa o srpskom narodu, koji živi i u Crnoj Gori, i u Federaciji BiH, i u Severnoj Makedoniji i preostalom srpskom stanovništvu, koji živi na teritoriji Republike Hrvatske. Dakle, samo ova politika, ova politika i srpskog jedinstva i slobode je ona politika koja vodi našu državu u sigurnu budućnost. Srbija i Republika Srpska nikada nisu ovako imale dobre odnose kao što imaju danas, a za to svakako najveće zasluge ima predsednik Aleksandar Vučić, zajedno sa svojim najbližim saradnicima i sa Vladom Republike Srbije. Kakve su želje onih koji su protiv ovoga, to smo imali prilike da vidimo i do 2012. godine, a to imamo prilike da vidimo i u opozicionim nastupima tj. nastupima dela opozicije u Srbiji kojima smeta i Aleksandar Vučić i vi iz Vlade Srbije i mi narodni poslanici, zato što upravo sprovodimo ovu politiku, politiku interesa države Srbije i njenih građana. Ko su ti ljudi koji napadaju i kojima smeta i srpsko jedinstvo i sloboda našeg naroda i sloboda svih nacija u Srbiji i da na ovaj način proslavljamo i dan naše nacionalne zastave. To smeta svakako Draganu Đilasu, Vuku Jeremiću, Mariniki Tepić i njihovim saborcima. Zašto im smeta? Zato što im smeta sve ono što se nalazi na njihovom putu da dođu na vlast i da nastave da otimaju od građana Srbije. Smeta im sve ono dobro što radi predsednik Vučić i Vlada Republike Srbije. Da bi uspeli da ostvare svoje namere, moraju da uruše i institucije i da napadaju na svaki mogući način i predsednika Vučića i njegovu porodicu i vas iz Vlade Srbije, nas narodne poslanike i sve one koji pošteno, hrabro, čestito i profesionalno u državnim institucijama rade svoj posao, bez obzira da li je reč o zdravstvu, vojsci, policiji, energetici, privredi, prosveti ili bilo kojem drugom sektoru. Gospođa Gojković je spomenula i povratak određenih slika velike umetničke vrednosti, a svakako i materijalne. Ja bih samo povodom toga podsetio da upravo oni saborci Dragana Đilasa i Jeremića su bili predvodnici i otimanja i građe slika i drugih umetničkih vrednosti 5. oktobra 2000. godine. Eto kakav je odnos DOS-a bio tada, Dragana Đilasa i DS prema umetničkim vrednostima. Uzmi, upadni, zapali, otmi, prodaj, preprodaj. Ali na sreću, meni je drago kada čujem ovakve rečenice kao što je rekla gospođa Gojković, da je uspeo deo da se vrati. Spomenuta je Narodna biblioteka, svaka opština u Srbiji je podjednako bitna i svaki grad, ali pošto kao narodni poslanik dolazim sa Vračara, moram da istaknem da je država učinila sve za razliku od svih bivših vlasti, da hram Sv. Save bude završen, da se očuva i ojača Muzej Nikole Tesle, ovde spomenut koji se nalazi na Vračaru i da se spasi isto pomenuta Narodna biblioteka. Bitne institucije se nalaze na Vračaru. Bitne institucije se nalaze u svim delovima Srbije, bitne institucije iz oblasti i kulture i istorije, naše prošlosti. Sve je to očuvala i spasila država Srbija. Opet ponavljam, aktuelna državna politika koju vodi Aleksandar Vučić ne samo da je vratila nacionalno dostojanstvo, ne samo da je vratila dostojanstvo Srbije i ojačala Srbiju iz godine u godinu, nego se vodi računa i o kulturi i o umetnosti i o zaštiti naše ćirilice. Sve nacije u svetu, sve države u svetu štite svoje nacionalno pismo. Zašto mi to ne bi kao Srbija? Ovo nije nikakva hajka i bunt protiv latinice, latinica se uvažava, ali jednostavno mora da se zna koje je državno pismo i na koji način treba da postupaju i državni službenici o kojima su ovde moje drage kolege narodni poslanici govorili i svi oni koji rade u državnim organima i privatnom sektoru, na koji način i kako treba da se svakodnevno primenjuje ćirilično pismo. Da li je to zabranjeno, ne, to je obaveza i to ne treba da shvatimo kao obavezu, nego treba da budemo ponosni na našu ćirilicu, treba da budemo ponosni na svaki muzej koji je Vlada Srbije uspela da spasi i podigne, treba da budemo ponosni na Narodni muzej i na Istorijski muzej. Treba da budemo ponosni na Muzej Nikole Tesle i na Narodnu biblioteku i na Hram Svetog Save i na sve druge verske objekte, da li katolički, islamski. Treba to da čuvamo, treba da čuvamo našu istoriju, treba da čuvamo našu tradiciju. Treba da jačamo jedinstvo i u Srbiji i izvan Srbije. Treba u Srbiji da jačamo jedinstvo svih naroda koji se zalažu da Srbija bude jaka i da idemo u sigurnu budućnost za našu decu. Treba da vodimo računa i o našim Srbima koji žive izvan Srbije. Treba da jačamo jedinstvo. Kada god napadne nekog našeg državljanina Srbije ili pripadnika srpske nacionalnosti izvan Srbije, treba uvek da ga zaštitimo, zato što na taj način jačamo i našu državu, jačamo i našu naciju, ali jačamo i sve nacije koje žive u Republici Srbiji. Da li je to teško? Nije. Za to je potrebna sloga. U više navrata sloga nas je spasila u našoj istoriji. Meni je drago što se ovde danas govorilo i o dešavanjima iz Prvog svetskog rata, kako smo kada je bilo jako teško, pre 100 godina, svojom hrabrošću, svojom slogom, svojom upornošću uspeli da dobijemo bitke za koje su nas svi otpisivali. Mi smo nepobedive bitke dobili u Prvom svetskom ratu. Tada smo postigli određene uspehe i tada smo pokazali naše dostojanstvo. Pokazali smo kako se bori za Srbiju, za srpski narod i za sve građane Srbije. A zašto to ne bi mogli i danas? Samo što danas imamo sreću što imamo mir i stabilnost, što Srbija vodi politiku mira i stabilnosti, najbolju politiku, ne samo u jugoistočnoj Evropi, nego i u samoj Evropi. Danas imamo mir i treba da uživamo u miru, ali u miru da jačamo naše vrednosti. U miru da čuvamo i jačamo i zaštitimo našu ćirilicu, da zaštitimo našu zastavu, da jačamo srpsko jedinstvo, da vodimo računa o interesima svih građana Republike Srbije bez obzira na naciju, veru ili političku pripadnost, a to se danas i radi. Onima koji to napadaju želim samo da poručim – a, zašto ne želite dobro Srbiji? Da li vam Vučić i njegova porodica smetaju samo zato što Aleksandar Vučić štiti i jača Srbiju? Svi normalni građani treba punog srca uvek da gledaju interes i Srbije i svih njenih građana, jer samo politika Aleksandra Vučića može da sačuva i ojača našu Srbiju, a Srbija je naša jedna, jedina koju moramo da čuvamo. Živela Srbija.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Lav Grigorije Pajkić.
Hvala vam predsedavajuća. Uvažena ministarko Gojković, poštovani narodni poslanici, građani Srbije, svestan svoje srpske pripadnosti, ali i značaja očuvanja srpskog nacionalnog identiteta, naročito u vremenu kada je tuđim nametanjem jezika i pisma pokušao ugasiti srpsku narodnost, Svetozar Miletić je još davne 1848. godine pozvao na borbu očuvanju ovog vrlo bitnog segmenta, a kada je u pitanju opstanak i postanak jednog naroda. Na početku i u toku Drugog svetskog rata ustaške vlasti donele su zakon po kome se zabranjuje upotreba ćiriličnog pisma u javnom i privatnom životu. Takođe, sve ćirilične table u roku od tri dana morale su biti uklonjene. Ništa bolje srpsko pismo nije prošlo ni nakon završetka Drugog svetskog rata. Ko god bi se protivio načinu rešavanja ovog političkog pitanja bio je osuđen kao veliko srpski šovinista. I danas je srpska ćirilica mnogima trn u oku. Pre samo nekoliko godina u susednoj evropskoj državi naše komšije su nam priuštile zaista zastrašujuće slike kojima možemo da vidimo da čekićem, macolama razbijaju ćirilične table. Lomljeni su izlozi koji su krasila srpska slova, nešto poput one tužne kristalne noći 9. novembra 1938. godine. To im je valjda bila inspiracija. Prebijani su mnogi Srbi, lomili su usta našeg Srbina kada god bi se čula srpska reč. Hapsili, tamničili, maltretirali. Pokušali su raznim zakonima, aktima, propisima da zabrane srpsku reč i ćirilično slovo, vršili kulturni genocid jednako bolan i nesretan kao i ona iz iste nam susedne. Takođe, postoji jedan trend koji predstavlja opasnost po ćirilicu. Statistika kaže da u Srbiji postoji više od 85% javnih natpisa na latinici. Ono što možda još više jeste poražavajuće jeste činjenica da taj procenat raste iz dana u dan. Ovim zakonom država Srbija stimulisaće preduzeća da svoje natpise i reklame ističe ćiriličnim pismom. Možda nesvesno i mi sami učestvujemo u zločinu prema srpskom jeziku i pismu, a to upravo sada menjamo. Ovim putem apelujem na sve građane da poštuju i čuvaju svoje. Ima li lepšeg trenda od negovanja svoje tradicije. Kažu nam ovi zluradi da sa srpskim primitivizmom, gde samo njima znanim razlogom svrstavaju našu ćirilicu, ne možemo u Evropu. Isti zaglupljeni svojim neznanjem, zaraženi mržnjom prema svemu što nosi epitet - srpsko, ne znaju da je upravo to bogatstvo svojevrsnosti i različitosti simbol Evrope i kulture ovog prostora. Ćirilica je uvek bila simbol našeg naroda. Gde god je bilo ćirilice tu je bilo i Srba. Čuvanje našeg pisma jednako je bitno kao i čuvanje naše Srpske pravoslavne crkve koja je uspostavila temelj naše kulture, tradicije, moralnih načela, vrednosti. Danas očuvanje ćirilice jeste veoma bitno, posebno jer je srpstvo pod velikim pritiskom, kao i naš predsednik Vučić, generalno u regionu, u Hrvatskoj se slave zločini nad Srbima, u BiH je zabranjeno Srbima da slobodno misle, U Crnoj Gori možemo da vidimo kako su ljudi često maltretirani, oduzima im se sloboda, kako veroispovest, tako i one osnovne slobode. Setite se samo koliko je mladih ljudi bilo uhapšeno za vreme litija. Mnogi su bili hapšeni bez ikakvog razloga samo zato što su imali jedan slobodarski duh, predstavljali se kao Srbi. Evo, da ne bude da nisam dao primer, setite se samo momka koga ja dosta cenim, Vladislava Dajkovića aktivistu, koji ne pripada ni jednoj partiji, koji je bio puno puta maltretiran, hapšen, jednostavno to je bilo zastrašujuće kroz šta je taj momak prošao. Zašto? Samo zato što je ponosno rekao da je pravoslavac, Srbin. To je jednostavno neka sloboda zbog koje niko ne bi trebalo da bude deranžiran nigde, a posebno u jednoj evropskoj državi. Mnogi, nažalost, u Crnoj Gori dele tu njegovu tugu i sudbinu. Sve ovo govori u prilogu jednoj činjenici. Ko god je imao pretenzije prema našem narodu, prvo je i uvek udario na srpsko pismo, a zašto? Upravo zato što je ćirilica simbol našeg identiteta i mentaliteta. Simbol prepoznavanja srpske kulture i tradicije. Ako nekom uništite identitet, promenite mentalitet, udarite na kulturu i zanemarite tradiciju, uništili ste jedan narod. Zato ponavljam, ovo je pitanje našeg opstanka. Uvažene kolege, pozivam vas da u danu za glasanje podržite ovaj zakon, jer ima li ko prava i pameti da se suprotstavi ćirilici, srpskom narodu i Srbiji. Hvala vam i živela Srbija.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Zahvaljujem, uvažena potpredsednice Narodne skupštine Republike Srbije. Poštovana ministarko, predstavnici ministarstva, kolega Mrdić je maločas pomenuo ne tako davnu istoriju i odnos koji nadam se nikada se više neće ponoviti u Srbiji, a to je odnos DOS-a prema umetninama, umetničkim delima, ali i odnos i prema ovom visokom domu. Ono što, i tačno je i dobro je da je jedan deo tih umetničkih dela pronađen i da je vraćen u Narodnu skupštinu Republike Srbije, ali ono što nije učinjeno jeste da niko nije odgovarao za taj događaj koji se desio 5. oktobra, paljenje Narodne skupštine Republike Srbije i klasična, rekao bih, krađa umetničkih dela. Za to neko jednom mora da odgovara u Srbiji. To nije pitanje za ovo ministarstvo, ne znam zašto me tako gledate ministarka, to nije pitanje za ovo ministarstvo, to je pitanje za Ministarstvo pravde. Što se tiče amandmana koji je podnet na član 5, poslanička grupa SPS podržava mišljenje Vlade o amandmanu na član 5. koji je poslanička grupa SVM podnela, jer on upravo omogućava svojevrsnu pozitivnu diskriminaciju, odnosno afirmaciju jezičkih prava nacionalnih manjina i to kroz stimulativne mere za korišćenje srpskog jezika i ćirilice uz manjinski jezik koji koriste manjine u sredinama u kojima upravo i žive. Prihvatanjem ovog amandmana Vlada još jednom potvrđuje čvrstu opredeljenost naše države da naš narod živi složno sa svim nacionalnim manjinama koje Srbiju prihvataju kao svoju državu, koje poštuju Ustav i koje poštuju zakone Republike Srbije. Za sve u Srbiji ima mesta, jer Srbija je demokratska država koja ne pravi razlike među građanima. Naprotiv, naš zakonodavni okvir nudi različite mere pozitivne diskriminacija. Navešću kao primer učešća na izborima, pošto upravo razgovaramo o izbornim uslovima i tokom narednog vikenda nastavljamo međustranački dijalog. Recimo, za stranke nacionalnih manjina nije potrebno osvojiti 3% glasa, već je to prirodan prag, dakle, broj glasova potreban za jedan mandat. Po tom osnovu što smatram da demokratskom tekovinom našeg višestranačja mi u parlamentu imamo stranke nacionalnih manjina još od prvog višestranačkog saziva. Upravo je to bila tadašnja Demokratska zajednica vojvođanskih Mađara, tako da mađarska nacionalna manjina koja živi u Srbiji od početka kreativno učestvuje u političkom životu Srbije, što želim da istaknem kao pozitivan primer i nadam se da će tako biti, ubeđen sam da će tako biti i u narednom vremenskom periodu. Hteo bih ovom prilikom da skrenem pažnju na naše nacionalne obaveze koje proističu iz ovog zakona, srpski jezik i ćirilicu treba da čuvamo svi. Ona se institucionalno čuva kroz obrazovni sistem, pre svega u osnovnoj školi, ali upravo stanje ćirilice govori o potrebi da se razmišlja o većem broju časova srpskog jezika, posebno gramatike. To je važno i za srednje škole, jer se u srednjim školama pažnja posvećuje prevashodno književnosti, a ne samo jeziku, gramatici i jezičkim pravilima. Bilo je ideja da se na nivou univerzitetskog obrazovanja uvede srpski jezik, jer, nažalost, svedoci smo nepravilnog korišćenja jezika čak i od strane visokoobrazovanih ljudi. Još jedan predlog, mada je on više predlog za Ministarstvo prosvete, jeste da bi, radi ispravnog korišćenja srpskog jezika u govoru, u pisanju trebalo afirmisati ulogu lektora koji su veoma važni čuvari jezika i pisma. Uostalom, ovaj zakon treba da sprovodi cela Vlada i sve stručne i naučne institucije, pre svega SANU. Ne bi se onda dešavalo da neko kaže, na primer, ispred Poslaničke grupe SPS obraća se taj i taj poslanik, već u ime Poslaničke grupe SPS obraća se poslanik, pa onda ime i prezime. Ili „svo vreme“ umesto „sve vreme“. Ovo su, naravno, samo neki, možda banalni primeri sa kojima se javno srećemo svakog dana, ali odatle počinje pravilno da živi jezik. Trebalo bi upravo pravilnim govorom, pravilnim pismom, danas kada nas je preplavila latinica i žargonski govor, da se odupremo rušenju i kvarenju našeg srpskog jezika, koji iako je mali jezik ima najsavršenije pismo na svetu. Dakle, Poslanička grupa SPS, naravno, podržaće i ovaj amandman u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nebojša Bakarec.
Hvala vam. Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo Čomić, gospođo ministarka, poštovane kolege poslanice i poslanici, poštovani građani, samo bih ukazao na to da je gospodin Uglješa Mrdić održao jedan sjajan govor u kome je, između ostalog, ukazao da je potrebno, ne samo na ovaj dan, nego zaštiti i pojedince i institucije. To su mnogi istakli, ali ponoviću, danas je Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Znači, i danas, ali i svaki dan treba da pokažemo jedinstvo u odbrani slobode. Ovi amandmani će tome doprineti i zato velika zahvalnost Savezu vojvođanskih Mađara što su ih podnela. U cilju jedinstva i odbrane slobode, ukazaću potpredsednici Vlade i gospođi ministarki Čomić i javnosti na jedno dramatično svedočenje koje govori o tome kako su ugroženi i pojedinci i institucije. To je dramatično svedočenje bivšeg Zaštitnika građana, bivšeg protivkandidata predsedniku Vučiću i bivšeg predsednika PSG, koja je tada bila najjača opoziciona stranka. Dakle, gospodin Janković, na čistom srpskom jeziku koji je danas predmet ovih amandmana i ovog zakona, svedoči o tome kako su mu, jasno kaže – ambasadori i stratezi najavljivali da će Vučiću da otkaže srce, da ima probleme sa srcem, da mu nešto srce nije ok. i da su mu tražili da postane Vučićev saradnik, bez obzira što je već bio Zaštitnik građana, i da onda ruši Vučića i državu iznutra. Posle ovog svedočenja Saša Jankovića se više ne postavlja pitanje da li je neko radio o glavi predsedniku ili tada premijeru Vučiću, već se postavlja pitanje ko je to radio? Nadležni organi treba da se bave ovim pitanjem. Odbrana predsednika Vučića, odmah da vam kažem, kada govorimo o ovom zakonu i o ovim amandmanima, je istovremeno i borba za srpski jezik i borba za ćirilicu, jer upravo zahvaljujući njemu slavimo ovaj dan i imamo ovaj zakon danas na dnevnom redu. Saša Janković jasno svedoči o tome kako su mu ambasadori, on kaže i stratezi i njegovi kvazi prijatelji, misli na prijatelje iz opozicije i kvazi prijatelje, savetovali da se Vučiću, citiram ga sada – podvuče pod kožu, da sarađuje sa njim, da bi ga onda uz njihovu pomoć, ambasada, srušio iznutra. Janković svedoči da su mu savetovali da se tako osvaja vlast i da su ga pitali sa kim u SNS bi mogao da sarađuje. Očigledno su već nekoga imali u vidu i pripremljenog. Janković kaže da su mu paralelno sa tim savetima i pitanjima jasno najavljivali da bi predsedniku, odnosno tada premijeru Vučiću, moglo da otkaže srce jer, kako su govorili ambasadori i stratezi, a kako svedoči Janković, nešto mu nije ok. srce. Ovo je dragoceno svedočanstvo. Sada je jasno da su Vučiću radili o glavi, ali i da mu danas rade o glavi. Ovo objašnjava, setimo se, ono ranije ponašanje Saše Radulovića, koji je očigledno ovako postupao. Bio je ministar, setimo se. Ovo objašnjava kasnije ponašanje nekih pojedinaca iz SNS. Podsetiću vas da danas postoje sofisticirani neurotoksini koji izazivaju npr. srčani zastoj, a sve liči na srčani udar. Samo brzom toksikološkom analizom žrtve, ako je ona preživela, može da se ustanovi da je u pitanju toksin koji se inače, tako je i zamišljen, tako je i stvoren, brzo razlaže, nestaje i gube se tragovi. Proteklih godina smo svi bili svedoci niza svetskih afera upravo sa trovanjem neurotoksinima. Janković onda kaže – ambasadori, njegovi stratezi su sve ovo planirali i govorili mu, savetovali mu. Samo ću podsetiti na činjenice, u to vreme ambasador SAD ovde je bio Kajl Skot koji nije krio svoja neslaganja sa ovom vlašću, ambasador Velike Britanije je bio Denis Kif koji takođe nije krio svoja neslaganja sa ovom vlašću. Lideri stranaka antivučićevske opozicije tada, krajem 2016. i 2017. godine, jer to je period o kome svedoči Janković, bili su Bojan Pajtić, Šutanovac, Radulović, Vuk Jeremić, Sanda Rašković Ivić i Boško Obradović pored samog Jankovića. E sada, ko su bili Jankovićevi stratezi treba samo on da kaže sam. Nadam se da će nadležni organi da ga pozovu. Ja ću samo podsetiti na činjenice. U to vreme glavni Jankovićevi saradnici su bili Marinika Tepić koja se tada nije odvajala od Jankovića, Božo Prelević, Zoran Ivošević, Sreto Malinović, Srđan Škoro, Goran Marković, Dušan Teodorović i Aida Ćorović. To su bili čelnici Pokreta slobodnih građana. Spojite većinu ovih imena sa svedočenjem Saše Jankovića i sve će vam biti jasno. Da budem jasan, ne kažem da su svi ovi ljudi radili o glavi predsedniku Vučiću. Ko jeste, to treba da utvrde nadležni organi. Saša Janković je dao jasan razlog za postupanje nadležnim organima i s time je sam postao dragoceni svedok. Janković kaže, ponoviću – ambasadori, stratezi i kolege iz dela opozicije. Janković pred nadležnim organima treba da kaže koji ambasadori, koji njegovi stratezi su mu to savetovali. Dakle, nadležni treba da postupaju, meni je ovo sasvim jasno, zbog toga što je kredibilan svedok rekao, rekao sam koje funkcije je on imao, dakle, ne samo to da su mu ambasadori najavljivali da će lideru Srbije da stane srce, već su tražili od Jankovića, budućeg svedoka, šefa tada najjače opozicione stranke, da ruši državu iznutra kao saradnik predsednika Vučića. Javnost mora da sazna poimence ko su ljudi koji su ovo tražili od Jankovića. I završavam, ako odbranimo predsednika Vučića, odbranićemo i ćirilicu i srpski jezik i slobodu. Živela Srbija! Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Samira Ćosović.
Dok živi jezik, živi i narod. Zato se prema jeziku moramo odnositi sa velikim poštovanjem i stalno ukazivati na važnost očuvanja jezika, kako bi se posebno kod mlađih podigla svest o vlastitom identitetu, kulturi i različitosti. Manjinski narodi su posebno osetljivi po pitanju jezika i pisma. Zakon o kojem raspravljamo ničim ne ugrožava nacionalne manjine i njihovo već ranije stečeno pravo na upotrebu maternjeg jezika i pisma. Ako je i bilo bojazni do danas donošenjem amandmana na zakon o kom govorimo, apsolutno nema razloga za brigu, jer će i nacionalne manjine nastaviti da koriste svoje pravo na maternji jezik i pismo, na osnovu Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama. O tome je govorila i uvažena ministarka, o tome sam govorila i ja u svojoj prethodnoj diskusiji. Ono što želim još jednom da istaknem, da ponovim, jeste da se mora insistirati na pravilnom jeziku književnom, standardnom jeziku, dakle, voditi računa o pravopisu i gramatici, a ne samo o tome šta govorimo, šta pišemo i kojim pismom pišemo. Moj predlog bi bio da možda malo više i čitamo, jer tako bogatimo svoj rečnik, tako širimo vidike i tako čuvamo svoj jezik. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginice. Reč ima narodni poslanik Željko Tomić.
Hvala, poštovana predsedavajuća. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri gospođo Čomić i Gojković, kada sam pročitao amandmane SVM i imajući u vidu da smo pročitali i Predlog zakona i pratili raspravu i u načelu, ono što mi je prvo palo na pamet je da je dosta toga podrazumevajuće, da možda ne treba ni da stoji na papiru, jer se naprosto podrazumeva, jer imamo već Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisama i naravno u Ustavu, u članu 10, da je ćiriličko pismo službeno pismo u Republici Srbiji. Međutim, kada pažljivo iščitam amandmane SVM, dolazim do zaključka da tako i treba u suštini. Svako treba da promoviše i da zastupa ono što može i mora, a to je identitet sopstveni i sopstvene manjine u Srbiji. Ja sam ponosan što sam odrastao u višenacionalnoj zajednici i čitao i „Mezeškalač“ i „Jo pajtaš“, ali malo kasnije „Mađar so“, ali i „Hlas ljudu“ i „Ruske slovo“ i „Libertateu“, ali isto tako najviše sam ponosan na ono što piše u Ginisovoj knjizi rekorda, koju sam imao kao mali i imao sam šta da pročitam – samo jedan narod na svetu u svom pismu primenjuje princip „jedan glas – jedan znak“, to su Srbi. Naravno da smo ponosni na svoje pismo, samim tim i na svoj jezik, što je normalno, ali ja ne želim da se bavim ni Vukovarom, ni Sarajevom, ni onim područjima gde je ćirilica nepoželjna. Potiskuje se ćirilica i u Srbiji, odnosno pokušava da se potiskuje. Videli smo i saopštenje Helsinškog odbora i još nekih drugosrbijanskih uglavnom nevladinih organizacija. Ono što je važno, da mi sami sa sobom prvo razlučimo, tu je gospodin Jokić više nego u pravu kada je rekao da mi moramo da radimo najviše na tome, kao ljudi i kao građani. Ja ću vam dati jedan primer, pre nego što je ovaj zakon i uzet u razmatranje, kada je počelo to da se radi, a to smo čuli da je bilo 2017. godine, 2013. godine u rodnom gradu i oba prisutna ministra i mom, u Novom Sadu, Gradsko saobraćajno preduzeće, uz podršku gradskih vlasti donelo je odluku koja je primenjena i važi i dan-danas – svi autobusu u gradu Novom Sadu na svom displeju imaju ćirilicu. Nisu morali da traže zakone ili bilo koje propise i pravila, pošto Ustav govori jedno, ćirilicu primenjivati svuda ne može biti kažnjivo, ne može biti sporno, po bilo kom osnovu. I tako i danas novosadski autobusi nose na svojim displejima ćirilicu i brojni turisti koji prvenstveno i zbog „Egzita“ i zbog drugih manifestacija dolaze, bilo je pitanje od onih koji su se bunili protiv toga kako će se snalaziti strani turisti. Više nego dobro se snalaze već godinama i ne fali im ništa i dolaze u masovnom broju, isto kao što su dolazili i te 2013. godine, kada je ovaj zakon donet. Ono što je takođe gospodin Jokić već spomenuo je moj apel i molba da se ovaj zakon striktno primenjuje i sprovodi, to je jako važno. Dobro je da je osnovan savet i dobro je da Ministarstvo vrši nadzor, a već je bilo reči – mnogi zakoni se ne primenjuju i ne sprovode. O tome nikada nismo otvoreno pričali. Ali ovaj zakon je nužno da se sprovodi i primenjuje i da se vrši kontrola da li se to radi. Ćirilica je, upotrebiću stranu reč, i te kako srpski brend, kao što je to i slava i još mnoge stvari, ali mi ćirilicu promovišemo, ne naturamo je nikom, ne namećemo je nikom, samo je promovišemo, prvenstveno u svojoj državi i prvenstveno među svojim narodom. Isto tako sam mislio da je to podrazumevajuće. Ali, eto, izgleda da mora da se stavi slovo na papir i da bude u obliku ovog zakona, koji zaista smatram izuzetno bitnim i mislim da će ovaj saziv parlamenta biti pamćen, to je moj kolega Tvrdišić već govorio, baš po donošenju ovog zakona. Veoma je veliki značaj ovog zakona, više i od same forme i sadržaja. Ovo je veoma značajan zakon. Nadam se da će doprineti promovisanju pisma našeg koje ima taj princip „jedan glas – jedan znak“, koji nema nijedno pismo u svetu. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite.
Hvala. Poštovana ministarka, poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ja takođe želim da uputim najiskrenije čestitke svim građanima Srbije, Srbima u regionu, državljanima Srbije koji žive u Srbiji za Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Jedan od najvažnijih državnih ciljeva treba da bude rad na stalnom jačanju duhovnog i kulturnog jedinstva srpskog naroda. Šta to konkretno znači? To znači da čuvamo i negujemo svoj srpski jezik i ćirilicu i da se kao država borimo da svaki Srbin i svako srpsko dete koje živi van Srbije i van Republike Srpske može slobodno i ponosno da kaže da je Srbin, da koristi svoj srpski jezik i piše svojim ćiriličnim pismom, da se okupljamo oko svoje Srpske pravoslavne crkve, da čuvamo i negujemo svoje običaje i tradiciju, da negujemo sećanje na stradale Srbe, da čuvamo svoju istoriju. To su, dakle, neki od elemenata koji su ključni za stalno jačanje duhovnog i kulturnog jedinstva našeg naroda. Ja ću u nekoliko reči reći o odnosu ćirilice u državama koje su nastale na prostoru bivše Jugoslavije. Brojne činjenice pokazuju da je posebno u Hrvatskoj, Federaciji BiH i u Crnoj Gori do izbora avgusta prošle godine na delu progon ćirilice, da se ćirilica tretira kao neprijateljsko pismo, da se ćirilica naziva instrumentom velikosrpske politike i dokazom velikosrpske agresije. Na području Federacije BiH malobrojna srpska deca u većini škola nemaju mogućnost da uče srpski jezik i ćirilicu. Daću vam primer samo opštine Glamoč u kojoj su Srbi relativna većina. Prema popisu iz 2013. godine na području opštine Glamoč živi 43% Srba. Još uvek srpska deca u Glamoču ne mogu da uče na srpskom jeziku i ćirilici nego moraju da se opredele da uče jezik hrvatskog naroda ili jezik bošnjačkog naroda. Dobro znamo da su i ćirilica i latinica službena pisma u BiH i da je ovo jedan od brojnih dokaza kršenja Ustava BiH i Dejtonskog mirovnog sporazuma. Na žalost mi nikada nismo čuli bivšeg visokog predstavnika Valentina Incka da je upozorio vlasti Federacije BiH da ne krše ovu odredbu Dejtonskog mirovnog sporazuma. Takođe, vi ne možete naći saobraćajni znak na području Federacije BiH a da nije precrtan ili prelepljen naziv koji napisan na ćirilici ili ustaški simbol ili bilo kakav srbomrzački simbol. Zar to nije kršenje međunarodnih konvencija i Dejtonskog mirovnog sporazuma. Vi u Sarajevu imate sada većinu naziva koji su ispisani na arapskom jeziku, a ne na ćirilici. Dobro znamo da su Srbi dali ogroman doprinos društvenom, ekonomskom, kulturnom, prosvetnom i svakom drugom razvoju Sarajeva. Mi danas slušamo priče bošnjačkih političara o lažnom mitu o multietničkom Sarajevu. Činjenice pokazuju da je iz Sarajeva proterano više od 150.000 Srba, da je Sarajevo bio logor za Srbe tokom rata, da je u Sarajevu postojalo više od 120 logora i zatvora gde su mučeni i ubijani Srbi, da se onemogućava i sprečava da porodice srpskih žrtava u Sarajevu i širom Federacije BiH mogu da obeleže stradanje svojih najbližih, da se postave spomen table i spomenici u čast stradalih Srba. Što se tiče Hrvatske. Hrvatska je krajem 2002. godine donela tzv. ustavni zakon o pravima nacionalnih manjina, što je bio jedan od preduslova da Hrvatska započne proces evropskih integracija. Tim ustavnim zakonom i zakonom o službenoj upotrebi jezika i pisma nacionalnih manjina jasno je rečeno da će u svim onim opštinama i gradovima gde je učešće nacionalnih zajednica više od jedne trećine stanovništva u službenoj upotrebi biti jezik i pismo te nacionalne zajednice. Prema popisu stanovništva u Hrvatskoj iz 2011. godine u Hrvatskoj imamo 21 opštinu i dva grada Vukovar i Vrlovsko u Gorskom Kotaru gde je učešće Srba više od jedne trećine stanovništva. Kakva je situacija na terenu, ako vidimo da je od donošenja ustavnog zakona o pravima nacionalnih manjina proteklo punih 19 godina, a Hrvatska je takođe ugovorom o pristupanju EU iz 2013. godine obavezala se da će nastaviti da dosledno sprovodi ustavni zakon o pravima nacionalnih manjina. U te 23 lokalne samouprave, dakle gde je učešće Srba više od jedne trećine stanovništva srpski jezik i ćirilica su mrtvo slovo na papiru. Dakle, nemamo nazive javnih institucija, državnih ustanova na ćirilici i srpskom jeziku. Ne postoje dvojezične table sa nazivima ulica, trgova, naselja, mesta i gradova gde Srbi imaju pravo na službenu upotrebu srpskog jezika i pisma. Šta nam to govori? Kakvu poruku šalje Hrvatska država? Pa, šalje jasnu poruku za preostale Srbe u Hrvatskoj ne važe hrvatski zakoni, da preostali Srbi u Hrvatskoj nisu dobrodošli i da im je najbolje da se asimiluju, odnosno da postanu Hrvatski pravoslavci, jer vidimo kampanju koju proustaške snage vode u Hrvatskoj da u Hrvatskoj mogu postojati samo pravoslavci hrvatske nacionalnosti ili ako to ne žele da se isele ili drastičan primer grada Vukovara gde je brutalno suspendovan ustavni poredak Hrvatske. Godine 2009. gradska skupština Vukovara donela je odluku da uskladi svoj statut sa ustavnim zakonom i da uvede službenu upotrebu srpskog jezika i ćirilice. Zašto je to tada donelo gradsko veće odluku? Pa, zato što je to bila taktička odluka da se ispuni jedan od uslova u procesu evropskih integracija. Kada je Hrvatska postala punopravni član EU, 1. jula 2013. godine Gradsko veće Vukovara je sazvalo svoju sednicu i ukinulo tu odredbu o službenoj upotrebi srpskog jezika i ćirilice na području grada Vukovara. Ustavni sud Hrvatske je 2014. godine doneo je sramnu i skandaloznu odluku da on, da prepušta Gradskom veću Vukovara da ono odlučuje da li se ustavni zakon o pravima nacionalnih manjina i jezik u službenoj upotrebi jezika i pisma nacionalnih manjina može primenjivati u Vukovaru ili ne. Umesto da Vlada Republike Hrvatske odmah raspusti Gradsko veće Vukovara jer ne poštuje ne običan zakon nego ustavni zakon. Znači, jedan od uslova koje je Hrvatska imala u procesu evropskih integracija. Imali smo sramne i skandalozne demonstracije i divljanje proustaških snaga u jesen 2013. godine, kad su razbijane dvojezične table u Vukovaru i to se proširilo na čitavo krajiško područje. Šta je bila odluka hrvatskog pravosuđa? Jedan od organizatora tih anticivilizacijskih, vandalskih demonstracija i razbijanja dvojezičnih tabli, Marijan Živković, je 2019. godine oslobođen bilo kakve odgovornosti. Kakvu je poruku poslalo hrvatsko pravosuđe? "Gospodo, slobodno možete, kad god procenite, da razbijate dvojezične table koje su napisane na latinici i ćirilici". Evo, sad smo u 2021. godini, i dalje u Vukovaru Srbi nemaju pravo na službenu upotrebu srpskog jezika i ćirilice, a Srba u Vukovaru je prema popisu stanovništva iz 2011. godine 34%. Zamislite sad taj odnos prema trećini Srba u Vukovaru i pogledajte jedan primer u Srbiji. Naš Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma nacionalnih manjina kaže: "Ako je učešće nacionalne manjine u nekoj lokalnoj samoupravi 15% i više, ta nacionalna manjina ima pravo na službenu upotrebu svog jezika i pisma". Pripadnika hrvatske nacionalne manjine na području grada Subotice je 10%, a u službenoj upotrebi u Subotici je hrvatski jezik. Dakle, mi imamo jedan primer pozitivne diskriminacije jedne nacionalne manjine koja ima 5% manje od procenta koji je definisan našim Zakonom o službenoj upotrebi jezika i pisma nacionalnih manjina. Pogledajte primer Hrvatske prema italijanskoj nacionalnoj manjini. Na području Istre italijanska nacionalna manjina broji oko 7% stanovništva, a italijanski jezik je Skupštinom Istarske županije definisan kao jedan od službenih jezika u toj županiji. Zbog toga smatram da bi jedan od važnih zadataka naše države bio, ja to očekujem, posebno posle donošenja ovoga važnog zakona o kome smo prekjuče i danas raspravljali i danas ćemo ga usvojiti, da se u razgovorima sa zvaničnim Zagrebom, Sarajevom, insistira da pripadnici srpskog naroda mogu slobodno da koriste srpski jezik i ćirilicu, da zvanično Sarajevo i zvanični Zagreb poštuju svoj ustav, da poštuju svoje zakone, da poštuju međunarodne konvencije, kako se to čini i kako to radi Republika Srbija. Smatram da kao država moramo da o tome govorimo i da upoznajemo i međunarodne organizacije i da budemo uporni i dosledni u toj borbi, ponavljam, da svaki Srbin može ponosno i slobodno i bez straha da koristi srpski jezik i ćirilicu, bez obzira gde živi. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Snežana Paunović.
Zahvaljujem, potpredsednice Jevđić. Uvažena ministarko Čomić, u raspravi o Zakonu o načelu sam govorila o tome koliko je važno što razgovaramo o jedinstvu, što razgovaramo o pismu, što razgovaramo o jeziku, što je to baš na današnji dan i što imamo jedan specifičan momenat koji mi se posebno dopada, a to je da su predstavnici nacionalnih manjina koji sede sa nama i naše su kolege, osim kolega iz Saveza vojvođanskih Mađara koji su podneli amandmane, vrlo korisne, vrlo konstruktivne i Odbor za kulturu ih je, kao i Vlada Republike Srbije, prihvatio, svi su govorili u jednom pozitivnom duhu. To je, čini mi se, bio najbolji odgovor za one kojima pokušavamo, a ne bi trebalo, da objasnimo zašto smo se opredelili da razgovaramo o ovom zakonu - zato što mislimo da je važno poštovati jedni druge, ali je važno poštovati i sebe samog, naročito kada postoji svest o tome da ste stanovnik države koja traje 10 vekova. Ima tih srpskih reči koje su jako skupe. Naime, 28. jun se može prevesti na sve svetske jezike, ali Vidovdan ne može ni na jedan. On se piše ćirilicom i to je srpska reč. Takve srpske reči su nekad bile motiv onima koji su nas mrzeli da nas mrze više, a onima koji su nas poštovali da nas poštuju još više, jer znaju da iza toga stoji jedna legenda o hrabrosti srpske vojske koja je branila ne samo Srbiju nego Evropu. Nemački car Vilhem II je tokom Prvog svetskog rata zatražio od svoga generala Augusta fon Mekenza da mu donese barem jednu zaplenjenu srpsku ratnu zastavu. Ali mu je general, na njegovo zaprepašćenje, odgovorio da ne može, jer ne poseduje ni jednu. Dakle, od 51 pukovske zastave, koliko je posedovala srpska vojska tokom Prvog svetskog rata, ni jedna nije pala u neprijateljske ruke. To je svojevrsni podvig i izuzetak u istoriji modernog ratovanja. I danas se čuva 47, tri su, pretpostavlja se, uništene od nosioca onog trena kada nisu mogli da ih sačuvaju a da ne upadnu u ruke neprijatelja i četvrta, najvažnija, zastava čuvenog Gvozdenog puka, položena je kao pokrov na sanduk kralja Petra Karađorđevića. Zato je danas lepo kada smo dostojni naslednici svojih predaka koji su bili ovako hrabri braneći Evropu, lepo je kada na društvenim mrežama, sigurna sam da ih svi koristimo i da smo svi videli da je danas cela Srbija okićena srpskim zastavama, ali je meni još važniji jedan detalj, a to je da se zastava vijori u Banja Luci, da se zastava vijori u Podgorici i da ostanem do kraja lokal-patriota, koliko god one svi bile iste, najlepša mi je ona koja je danas istaknuta u Goraždevcu. To su ti čuvari zastava tamo gde ih je teško istaći. Nije nama teško da u parlamentu Srbije govorimo o važnosti, teško je u praksi odbraniti ono što neko ima kao čistu ambiciju da uništi ne zato što će nešto uništenjem dobiti, nego zato što prosto ima čistu potrebu da uništi sve što bi nas podsetilo koliko smo vredni kao narod. Da zaključim, jer su ovo teme oko kojih ne treba govoriti dugo. Ne možemo mi nas podsećati na sve ono što je nepravda u odnosu na nas, mi možemo samo da iz nekih ranijih grešaka učimo u ne pravimo iste greške u budućnosti, ali moramo da znamo da su jezik i ćirilica pečat naš zaveti, a zaveti se čuvaju, i oni se čuvaju do god ima živih nas. Baš zbog toga, lepa moja Srbijo, srećan ti praznik! Iskreno želim i verujem da ćeš ga slaviti još mnogo vekova. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Samo da otklonimo nesporazume službene upotrebe jezika i pisma. Ovde je spomenuta upotreba hrvatskog jezika. To nije jedini jezik koji je u službenoj upotrebi na teritoriji AP Vojvodine, ali je to tema Okvirne konvencije za zaštitu nacionalne manjine i Okvirne konvencije o regionalnim i manjinskim jezicima Saveta Evrope. To je jedini osnov kojim se možemo vratiti državama u regionu ili drugim državama članicama Saveta Evrope sa zahtevom da države u kojima su Srbi nacionalna manjina, takođe uživaju zaštitu Okvirne konvencije o nacionalnim manjinama. Zato bi bilo dobro, na primer, da Srbija svugde dosledno primenjuje Okvirnu konvenciju o zaštiti nacionalnih manjina, Okvirnu konvenciju o regionalnim manjinskim jezicima, jer teško možemo da objasnimo slučaj, na primer, u opštini Vrbas, gde imate nacionalnu manjinu sa ne više od 15%, nego od 18%, a predsednik opštine odbija da se jezik te manjine uvede u službenu upotrebu kao jezik na koga ga Zakon o nacionalnim savetima obavezuje. No, mi nećemo odustati od dijaloga sa predsednikom opštine Vrbas, jer ne želimo da u Izveštaju Saveta Evrope, koji dajemo, o službenoj upotrebi jezika i pisma imamo neobjašnjeno zašto kršimo sopstveni zakon. Zašto spominjem Okvirnu konvenciju? Zato što je ona alat, instrument kojim se obraćamo svima u regionu, pa tako, na primer, obraćamo se i opštini Glamoč i kantonu kome pripada iz dva razloga. Prvo, tamo su na vlasti SNSD i HDZ. U Glamoču jedni imaju većinu, a drugi drugu, ali imamo i ministra Lučića koji je vrlo raspoložen da sarađujemo na pitanjima ljudskih i manjinskih prava i humanitarnih pitanja, naročito na pitanjima službene upotrebe jezika i pisma i primene Okvirne konvencije za zaštitu prava nacionalnih manjina Saveta Evrope. Kada ste naveli procenat koji je obavezujući za Srbiju, za lokalne samouprave gde postoje nacionalne manjine iznad 10%, to je formulisano kao zakonska obaveza. Nijednu lokalnu samoupravu niko ne sprečava da, odlučujući kroz dijalog sa sopstvenim građankama i građanima u opštini, uvede u službenu upotrebu jezik i pismo i nacionalne manjine koja ima manje od 10%. To je duh Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina Saveta Evrope. Zašto želim da otklonim nesporazum? Ni u jednom od tih slučajeva zakon koji donosimo danas nije ni instrument, ni alat. Ne možemo se njime, koji važi na teritoriji Republike Srbije, za građanke i građane Republike Srbije, ne možemo se obraćati drugima, ali je zato Okvirna konvencija za zaštitu nacionalnih manjina moćan alat koji možemo da koristimo u regionu, i koristimo ga, i koji možemo da koristimo među svim članicama Saveta Evrope, jer smatramo da svi oni koji imaju srpski jezik kao maternji imaju pravo i na školovanje na tom jeziku, koji smatraju da je ćirilica njihovo pismo, njihovog maternjeg jezika, imaju pravo da koriste taj jezik ne zato što smo mi to izmislili, ne zato što je to bolje nego kod drugih, nego zato što to kaže Okvirna konvencija o zaštiti nacionalnih manjina. Zbog toga je dobro, da se vratim na zakon, jer ovo sve nije tema zakona o kojem raspravljamo danas, ali je dobro da je Vlada prihvatila amandmane narodnih poslanika koji su uočili da je intervencijom o primeni ovog zakona za nacionalne manjine bolje rešenje kako su predložili. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovana potpredsednice Narodne skupštine, poštovana ministarko Čomić, ja sam kao predstavnik poslaničke grupe u plenarnom delu izneo i okolnosti zbog kojih smo morali doći u situaciju da donosimo ovaj zakon. Mislim da sam tada pokušao istorijski kontekst, a i savremeni ukazati. Gde ima problema, ima ga. Ponoviću možda neke stvari, ali odmah na početku da kažem – donošenje ovog zakona o ćiriličnom pismu i jeziku ne ugrožava nikoga i ovo nije borba protiv latiničnog pisma. Latinično pismo i latinica su srpsko pismo koliko i hrvatsko. To lingvisti, istoričari, paleografi vrlo dobro znaju, ali ćirilica je srpsko nacionalno pismo. Malo je zemalja, rekli smo, koje imaju dva jezika i pisma u upotrebi, tako da u tom kontekstu, da se ne bi shvatilo da mi proterujemo latinicu. Amandmani su ovi dobri. Mislim da je dr Pastor izvanredno juče o tome govorio. Ovo nije ugrožavanje manjina. Sve imate u skladu sa zakonom. Tu nema nikakvog problema. Problem je jedan drugi. Neke stvari ću možda i ponoviti, ali da kažem da zanemarivanje i nestajanje srpskog, nestajanje zaista, srpskog ćiriličnog pisma uvodi u nestajanje nas kao naroda. Svaki narod Evrope će se sa tim složiti. Potiskivanje ćiriličkog pisma sa ovih prostora traje deset lećima. Taj kontekst trebamo videti i gde je naša bila greška u tom kontekstu naših lingvista i naših političara i to je suština. Najpre je ćirilica počela da nestaje sa teritorija Republike Hrvatske, pa Bosne i Hercegovine, Slovenije, a sada, gde je bila osam vekova, više od devet vekova, i Crne Gore. Bila je u službenoj upotrebi osam, devet vekova u Crnoj Gori. Dakle, o tome se radi. Mi želimo samo ozakoniti pismo u službenoj upotrebi, ne dirajući u nacionalne manjine i njihova prava. Molim vas, nemojte uopšte raspravljati o tome. Dobro je taj bojazan iskazati, kao što je juče bilo i mislim da je Vlada dobro učinila što je prihvatila amandmane radi dodatne sigurnosti. Dakle, o tome se radi. Ne smemo se odreći ćiriličkog pisma čak ni u drugim državama u skladu sa zakonom tih država. Tu je problem. Ako Srba ima u Crnoj Gori sada 29 i više posto, iako ih je devedesetih godina bilo znatno više itd. svi znate koliko, pa valjda i Srbi u Crnoj Gori imaju pravo na upotrebu ćiriličkog pisma, iako im je to bilo u službenoj… i njihovo vlastito pismo devet vekova i sada u skladu sa zakonima evropskim. Pa, ne može se potiskivati, zabraniti ćirilica niti u Hrvatskoj, niti u Crnoj Gori, ni bilo gde gde živi srpski narod u skladu sa zakonom i evropskim zakonom, kao što ne možemo zabraniti latinicu u Srbiji itd. u skladu sa Ustavom i drugim propisima. Dakle, ta svest o ćiriličnom pismu postepeno je slabila i ona se potiskivala. Danas u tim bivšim republikama znate gde je imamo? Samo u izdanjima SPC i eventualno na nadgrobnim spomenicima i to ne na svim nadgrobnim spomenicima. To je suština. Ona je slabila toliko da smo mi čak državni dnevni Radio-televizije Beograd tada imali ravnopravno zastupljen odnos ćirilicu i latinicu. Nigde to u bivšim republikama nije bilo. Mi koji se bavimo paleografijom vrlo dobro znamo. Molim vas, ovo prikazivanje opozicije da neko želi latinicu, pa oni su i doveli do toga. Nemam vremena da o tome kao čovek struke govorim. Trebalo bi mi dva dana ih prozovem, da kažem direktno – filolozi, vi ste ti koji ste to radili godinama, političari koji ste godinama. Zaista se zahvaljujem predsedniku Republike, jer ovo je minut do dvanaest. Sve ono što nisu radili 60,80 godina mora sada Aleksandar Vučić da ispravlja „krive Drine“. E, to je suština. Opet isti oni, oni, njihova deca i to rade njihovi sinovi danas. Ako treba, imena ću da govorim. Nećete me ućutkati vi koji pokušavate ovih dana, koji se svetite na porodicama. Sram vas bilo! Nije me ni Tuđman mogao ušutkati. Nije ni u Hagu neko, a nećete ni vi! Na to ste spali, jadnici jadni?! Nikad mi na pamet to ne bi palo. Znaju to dobro iz Demokratske stranke kakav sam, dapače obrnut. Ološi jedni! Vi niste ljudi, nego ste ološi. Čak i u kulturi, i to vrlo dobro. Ako treba, prozvaću to javno na konferenciji za štampu. Tačno je da su ušli čak i unutar iz drugih stranaka unutra, tzv. dubinska država. Eno, u NIN-u naslov je bilo. Njih osam odvojimo od Aleksandra Vućića. Nećete me odvojiti, bez hleba ću biti, ni mene, ni porodicu od države, jer on zastupa državu. Jadnici jedni, što pokušavate, bednici jedni, što pokušavate, sram da vas bude! Stidite se gradom kada me vidite kada prolazite, samo što vi peške ne idete. Nikada, lezijedovići, džabalebaroši, neću vam se pokoriti, nikada. Dođite ovde pa recite, bežite bre odavde, jer vas činjenice bole. Izvinite, malo sam pod tenzijama. Kada je jezik i pismo u pitanju, još jednom kaže, ovo je u službenoj upotrebi, ne mogu ja dobiti od suda poziv na latiničnom pismu, čak i kolega sa kojim sam išao rekli, dajte, mi smo Srbi, na ćiriličnom pismu. On se čudi, taj sudija. Taj je pustio Kosmajca. Vidite, imam hrabrosti da vam kažem. Kaže, kolega, evo, Rističević je bio, nije u skladu sa Ustavom. Kažu, Ustav nije u redu. To vam je sudija, jel to sudija. Takve ste doveli u sud. Takvi su pojedini direktori u kulturi, u kulturi šikaniraju muzeologe, radnike, ključeve uzimaju od kustosa, prodaju to na ulici, a mi treba da skupljamo. Sram da vas bilo, sram da vas bilo. Dobro me slušajte. Ne možete mi ništa, nećete me odvojiti, moj duh poštenog čoveka proganjaće vas, dok ste živi i vaše. Sada idemo dalje. Kako je kod drugih zemalja koje koriste svoje pismo. Rusija i Bugarska nisu uvodile, molim vas, nikakva druga ravnopravna pisma, niti su vodili diskusije oko toga. Bugarska je članica EU, a nije odustala ni za pedalj, u odnosu na svoje pismo. Da vidimo Grčka. Grčka je turistička još zemlja, ali većina natpisa je isključivo na grčkom jeziku. Jeste da se u novije vreme pojavljuju dvojezični natpisi na grčkom i engleskom, kako bi turistima omogućili bolju komunikaciju. Jel, tačno ili nije? Vi koji često putujete, stalno u evropske zemlje, od sedam dana, osam putujete, pa, pogledajte malo. Rusi, Bugari i Grci ne prave nikakve kompromise i ne uvode drugo pismo. Ali, mi smo poklekli pedesetih godina i moramo ispravljati i sad unutar vlastite zemlje u službenoj upotrebi. Šta radi predsednik suda? On je dužan da kontroliše sudije. Direktor škole je dužan. Direktori kulturnih ustanova, a ne da se pljačkom bave, i pozivaju se na pojedince. Lažu vas gospodo, kustosi, kulturni radnici, pozivaju se, lažu vas. Svoju nesposobnost, nemoć, nerad, pokrivaju sa pojedincima itd. Dakle, u Ustavu EU, u preambuli ističe se da unija ima za cilj, pored ostalog i očuvanje kulturnih razlika i tradicija. Dabome da to treba u Srbiji biti. Ko je protiv toga? Pa, čak i nacionalni identitet, posebno poštovanje kulturnih, religijski i lingvističkih razlika. Dokle smo se mi doveli? Doveli smo se da nam se SPC isteruje nakon hiljadu godina, njihova imovina. To nisu radili, izvinite, u Hrvatskoj se to ne radi, katolička crkva to nije radila, zato što hrišćanstvo vrlo dobro zna, pa, svi se pozivaju na hrišćanstvo. Bog će da ispravi ti. Nemojte to raditi, zarad ličnih interesa, zarad malo vlasti, to radite. Znam da ima pojedinaca, jer sam ih gledao, dajte im samo džigericu jednu, izvinite na izrazu, širom sveta će trčati za tom džigericom. Niti briga za porodicom, ni za naciju, ni za državu. Ni za BDP, ni za građanima Republike Srbije. Moram da kažem neke stvari zaista. Govorio sam u Ustavu Republike Srbije kako to čini itd, zaista na jedan… Ali je dobro što smo doneli, jer smo došli u situaciju da mi službene akte dobivamo na latiničnom pismu. To može tražiti Hrvat ovde, nije uopšte sporno u skladu sa zakonom, Mađar, bilo ko, ali ima pravo valjda i Srbin kao većinska nacija, pravo na ćirilično pismo. To smo sami krivi, slažem se što je neko rekao. To mora da bude kontrola. Šta se ja bojim kontrole, ako me Martinović kontroliše kao poslanika ovde, ili moj predsednik stranke, ili direktor, gde sam bio, u skladu sa zakonom, sigurno, kada su direktori u pitanju, a ne progoniti ljude. Imao sam takvu situaciju, nikada u životu me nisu mogli uhvatiti nijednog sekunda da sam falio na poslu. Čak je pokušao jedan dekan da slaže, maltene, kad mi je majka umrla, da bi me isterao. Nije me mogao uhvatiti ni na mostu u Kosovskoj Mitrovici, dolazim u 11, u 12, me stavlja na dežurstvo, dole sam bio. Taj je uništavao studente, taj je uništavao našu decu, umesto da se borio za njih. Takvih se moramo osloboditi. Vredne, odgovorne i časne ljude, časne ljude. Ne možemo lažima ništa. Ne možemo govoriti jedno na jednu stranu, drugi na drugo, ono što predsednik reče, bivša vlast, jedno na istoku, drugo na zapadu, umesto da smo jedinstveni u odnosu na proces rada i društvenih odnosa. Treba da imamo razlike, da žestoku borbu ovde vodimo, a ne da pobegnu iz Skupštine. Jel onaj nesretnik Janko Veselinović blati državu i Angelu Merkel, pa kako ga nije sramota, a profesor univerziteta. One reči izgovoriti, šta misli da mu nisu preneli, vodite predsednika države, sram ga bilo 80 hiljada radnika porodica živi od toga, njemu je lako, jer je ukrao stan, ukrao Milici Badžu u Obrovcu, u ulici Braće Kurjakovića broj 9. i vraćen je nakon naše ovde intervencije, da nije se osigurao drugi, a nije izbeglica. Pa ne kažem ja to, to Jutarnji list i Slobodna Dalmacija kaže na spisku. E takvih se moramo rešiti, takvi nam uništavaju građane Republike Srbije, i uvlače se, ima titulu. Ništa moja titula ne mora značiti, ako nisam vredan, ništa. Samo vredni ljudi mogu spasiti ovu državu, odgovorni, čestiti i oni koji se zakona drže. Šikaniranje radnika, to je strašno bre i to najvrednijih i pozivati se na nekoga. Izvinite malo na emocijama, ali dozvolite ipak da kažem da u Crnoj Gori, 1992. godine, referendumom se Crna Gora izjasnila za zajedničku državu sa Srbijom, gotovo 100%. Jel je tada jedan od crnogorskih čelnika i zagovornika zajedničke države bio veliki Srbin Milo Đukanović, a danas predvodnik Crne Gore i rodonačelnika montenegrijiske politike i zagovornik crnogorskog jezika, pisma, nacije i vere. Gde to ima da se crkva, da se stvara preko noći? To nijedan vladar nije radio, a da nije onaj Broz, evo ja imam hrabrosti da kažem, mislim, to je moje mišljenje, ne tvrdim, sa onim kokainom da nije uhvaćen, bilo bi na Cetinju 15 hiljada. Što, ne bi on platio to, i to je suština i to mora Evropa da pomogne da to stane. On ide optuživati predsednika Republike, Aleksandra Vučića, sram ga bilo, on da ga upoređuje da gradi tobože Veliku Srbiju, i sa Hitlerom i Srbiju nacističkom Nemačkom, i traži čitavu Evropu i svet. Pa skrnave nam zastave, na današnji dan to govorim, himnu nam skrnave, rugaju se sa njim, profesori univerziteta. Onih se i Tito rešio, Perović se i Tito rešio 70. tih godina u ovoj državi, u ovoj zemlji, kako god hoćete u ono vreme. Dakle, nemamo mi protiv nikoga ništa, ali moramo zaista pozvati na jedinstvo kada su nacionalne vitalne državni interesi u pitanju, ne samo nacionalni, nego i klasni,što bi mi bivši komunisti rekli, šta je to bre, radnički, nema bez rada ništa. Jedan mi veliki Srbina, i izdaje na latinici svoj list, kome je on primer? Pa u slobodnom vremenu piši ili na službenom, ako si te nacionalnosti. Dapače mi je drago da to radim, ali vidite šta se radi. Zamislite da je predsednik, bivše nekada zajedničke države u jutarnjem listu optužio predsednika Vučića, da pravi Veliku Srbiju i da remeti mir i stabilnost, u regionu i da je region u opasnosti. Zamislite te izjave. Pa tobože poziva zdrave snage u regionu i međunarodnu zajednicu tome da se suprotstavi. Neka „Njujork Tajms“ pogleda šta mu piše. Ovi napadi Đukanovića na Aleksandra Vučića i Srbiju je pokušaj, poštovani građani, da se na lažima zasnovanoj retorici iz prošlog veka, prikriju svi politički promašaji, neuspesi, te da tako izazove osećaj ugroženosti, a samo on ide narod da spasi dole itd. Ja mu poručujem, predsedniče Đukanoviću, uspeh predsednika države ne meri se lažima, u laži su kratke noge, lažima i proizvođenjem konflikata u vlastitom društvu svoje zemlje, kao što vi to radite, pa ste udarili na ono poslednje, na SPC, najpre ste jezik koji je devet vekova. Zabranite i Jovana Vladimira, a evo, sada smo pronašli da je prvi novac srpski od Jovana Vladimira, 200 godina u dubinu. Skačite sad, napadajte to! Uspeh jednog predsednika države, bilo koga, meri se po povećanju BDP, to je ono klasno što interesuje i Hrvata i Srbina i Mađara i svakog drugog, pored ostaloga, povećanje plata i penzija, izgradnja autoputeva. Ja znam šta vas boli. Vi, gospodine Đilasu, što organizujete ovih dana, ja znam to vrlo dobro preko koga i vi, gospodine Jeremiću, pa boli vas izgradnja autoputeva, umesto da se veselite. Pa, zaustavljali ste svaki autoput, demonstracije ste osigurali, čak ste „Beograd na vodi“, evo i stranku na bazi toga stvorili, čitav svet se divi. Predsednik se meri, pored ostaloga, i po izgradnji tvornica. Koliko ste izgradili tvornica? Pa, valjda po tom se meri. Izgradnjom novih škola, izgradnjom bolnica, kovid bolnica, domova zdravlja, kliničkih centara, izgradnjom kanalizacionih mreža, otvaranjem novih radnih mesta. Pa, neka to stave na dnevni red. Pa, to traži radnik u Hrvatskoj, u Makedoniji i u Albaniji svugde. Kada su u pitanju nacionalne stvari, svakom narodu treba priznati njegovu kulturu, to je Srbija primer. Ovo što oni pokušavaju, pa ono je Sekula Drljević to radio. Ja sam citirao Dalibora Brozovića, nekada mog profesora, šta je govorio za Crnogorce itd, i nikada napamet, kako znate, ne pričam ovde. Nikada napamet ne pričam, uvek citat uzimam, zato što ne izlazim iz ove Skupštine i beležim svakog poslanika od 2012. godine, što je izgovorio. Nisu imali hrabrosti da sede ovde. Borko Stefanović, 15 minuta i pobegne, i lažima, preko novinara određenih. Optužili su Srbiju da želi Kosovo i Metohiju bez Albanaca i Crnu Goru bez Crnogoraca. Poštovani građani, to ne samo što je ne istina i besmislica, nego zamena teza. Pa, upravo je Đukanović priznao lažnu državu Kosovo, vidite. Pa, on negira postojanje Srba u Crnoj Gori, negira pravo na upotrebu ćiriličnog pisma, na pravo na jezik, pripadnosti SPC itd. Uporediti Srbiju sa nacističkom Nemačkom, i predsednika Vučića sa Hitlerom, predstavlja vrhunac Đukanovićevog moralnog pada i moralne bede, vrhunac njegove neuznemirenosti. Zašto? Zato što mu Srbija više neće biti poligon i tržište za delovanje krimo-narko kartela iz Crne Gore, čiji je Đukanović gospodar. Evo, neka mene tuži. To piše i u „Njujorku Tajmsu“, ako ste videli, i to je on čak i priznao, ukoliko „Njujork Tajms“ to istinito prenosi. Zato njemu nije tema droga i položaj SPC nije mu tema, ekonomija mu nije tema. Njemu je jedina, jedina tema, poštovani građani, Aleksandar Vučić i plaća svoje podrepaše i ovde kako bi rušili. I utrošili su do sada preko milijardu evra na rušenje. Crna Gora može biti spokojna, kada je u pitanju politika Aleksandra Vučića, to svi vrlo dobro znaju, ali Crna Gora ima razloga da bude duboko zabrinuta zbog politike Mila Đukanovića. To je suština. Koga muči, neko ako kaže da je Srbin u Srbiji ili ako kaže da je Hrvat u Srbiji? Nikoga ne treba da muči. Ja ću sada da citiram Nikolu Teslu, na kojega su se danas mnogi pozivali ovde. On je 1. i 2. juna 1892. godine, prilikom drugog dana posete u Beogradu, rekao studentima, citiram: „Ja sam, kao što vidite, došao iz SAD i kao što vidite i čujete, ostao Srbin, i preko mora, gde se istraživanjima bavim. To isto treba da budete i vi, da svojim znanjem i radom podižete slavu srpstva u svetu. “ Završen citat. Kome je to smetalo? To treba da svaki narod radi, svojim radom, svaka nacionalna manjina, u skladu, normalno, sa zakonima. To je suština. Dozvolite na kraju, ipak, da kažem jedan kuriozitet, a vi ste videli šta smo doživeli, da na Osiječkom univerzitetu jedan Bošnjak brani crnogorski jezik, tezu doktorsku, u Osijeku, na hrvatskom, odnosno na srpskom jeziku. Ja sam citirao profesora Brozovića, jednog od najvećih lingvista na ovim prostorima, šta je rekao, zašto su doktoranti išli iz Crne Gore i danas idu u Zagreb, juče, nemam nameru ponovo. Izmišljenoj crnogorskoj naciji izmišljen je crnogorski jezik, Crnogorska pravoslavna crkva radi namicanja novog crnogorskog identiteta. To je suština. Nemam ja pravo kako će se neko opredeljivati da mu govorim, ali kao istoričar imam pravo da kažem da je devet vekova ćirilica upotrebljavana u srpskoj Crnoj Gori, i kao istoričar i Crnojević i Petrović itd. da su Srbi bili. Pa, i dvoglavi orao, onaj koji na zastavi drže, pa ima nemanjički iz vremena Crnojevića, nek su uzeli. Oni ne znaju čiji je. Ono je ruski, kao što su i nama bivše vlasti promenile ovde dvoglavog orla, ne srpskog nemanjičkog, nego nemačkog su stavili. I to ćemo da menjamo, hvala Bogu da ćemo menjati. Svakom narodu svoje. Šta bi meni smetala nečija zastava ili grb? Na kraju, dok naš predsednik Aleksandar Vučić danima, danima provodi politiku mira, politiku bezbednosti, ne samo u Srbiji, nego i u regionu i šire, politiku zdravlja svih naših građana, i u regionu, politiku ekonomske stabilnosti, zapravo, vrši modernizaciju Srbije. A, ovo što uvodimo ćirilicu, dabome da ćemo nacionalni identitet uvoditi. I da nismo krajem 19. veka imali srpsku istoriju, ne bi u Prvom svetskom ratu dobili rat. Najveći svet je srpsku istoriju izginuo u Prvom i Drugom svetskom ratu učio, ali učio i drugih naroda. Ko nam o Jasenovcu govori? Onaj koji nikad nije napisao jednu rečenicu. To su strašne stvari. Sad su setili neki da direktor negde nekog muzeja bio sedam godina, šta je radio. Meni Amerikanac kaže – vaš stručnjak taj i taj sam to govori, evo ga na televiziji svaki dan, jednoj od televizija. Šta radimo mi? Kad ga pitate – koji dokument, nemam pojma. Ali, zna da lupeta. Tako je u pitanju i jezik. Nemam vremena, malo sam dirnut, da govorim o dubrovačkoj književnosti. Pa, tamo je ćirilska kancelarija postojala, u srednjem veku i latiničkog i ćiriličkog pisma. Pa, Povelja Kulina bana je na ćirilskom pismu. Ja znam šta će mi drugi reći, bosančica. To je srpsko ćirilsko pismo. Mi koji se bavimo paleografijom vrlo dobro znamo i nemamo ništa protiv da ga drugi svojata. Kada su Hrvati u pitanju oni su se 928. godine odrekli svog pisma i jezika i uzeli rimski, latinski, sve do 1835. godine u Saboru su službeni akti bili. Izvinite, da još jedanput kažem, dok naš predsednik vrši bitku za državu, za narod, za ekonomiju, ovde i u regionu, dotle vidite šta radi Dragan Đilas, vidite šta radi Janko Veselinović juče, šta Vuk Jeremić kaže, pa ne možete kupiti sve sa novcem, ej, ne možete. Izvinite, zaista čestitam svim građanima Republike Srbije današnji dan. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Marko Bogdanović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, uvažena ministarka, poštovani građani Republike Srbije, mi danas govorimo o Predlogu Zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma. Razlozi za donošenje ovakvog jednog zakona su mnogobrojni. Nažalost, ćirilica je danas, imam utisak, u Srbiji značajno zanemarena i slobodno mogu reći da ovakvi fenomeni su nekako svojstveni nama Srbima. Mali broj naroda u svetu može da se pohvali upotrebom dva ili više pisama u okviru jednog jezika. Iako je ćirilica u službenoj upotrebi, globalizacija i dominantna upotreba latinice širom sveta učinila je ipak to pismo i češće korišćenim, ali negovanje, čuvanje i korišćenje ćirilice će svakako samo povećati autentičnost i jedinstvenost jednog naroda, jedne zajednice. Kroz istoriju ćirilica je nekako sistematski potiskivana, pa i svesno gurana u neki drugi plan sa ciljem da se srpski nacionalni identitet, da se naši simboli, naša istorija, naš jezik, naše pismo što manje koriste, da što manje budu vidljivi. Drugi razlozi su i to što je, da kažem u nekim rubnim srpskim oblastima ciljano sprovođena politika svesne dominacije latiničnog pisama, sve u cilju gubljenja srpskog nacionalnog identiteta. Vekovima ćirilica je odolevala brojnim pritiscima. Moji prethodnici su jako lepo to obrazlagali. Još od doba Rimskog carstva, kada se širenjem hrišćanstva iskorenjivalo svako zatečeno pismo osim latinskog, pa recimo sve do Austrougarske gde su Srbi i srpski narod na krajnje surov i stalan pritisak ipak nekako odolevali i očuvali svoj identitet, svoju pravoslavnu veru. U svim tim epohama i stradanjima ćirilica je opstajala. Iako je u nekim periodima, podsetimo se i tog Hrvatskog sabora i tog tzv. Bosanskog sabora i u doba NDH donošeni su zakoni o zabrani ćirilice. Međutim, nije baš da su stalno drugi bili krivi o tome. Nekako i mi sami imamo udela u tome. I u doba Kraljevine SHS prihvatili smo dvo-azbučje iz nekog obzira prema Hrvatima, iako Hrvati u tom periodu koriste samo njihovu latinicu. Nakon Drugog svetskog rata i vladavine komunizma, socijalizma opet smo imali brutalan nastavak zanemarivanja ćirilice, pa čak i njene u nekom obliku i zabrane. Ono što jeste još žalosnije jeste činjenica da su i pojedini srpski funkcioneri tog doba i brojni srpski političari u tom dobu ćirilicu doživljavali… Sada mogu slobodno reći da mi i danas imamo određene srpske političare koji ćirilicu doživljavaju kao relikt prošlosti iz neke ruralne zaostavštine stare Srbije. Ne zaboravimo da je srpski narod i pored svega ovoga sačuvao svoje ćirilično pismo i svoju veru, kao suštinsku odliku ne samo verskog već i nacionalnog identiteta. I zato smatram da je donošenje ovakvog jednog zakona neophodnost i nasušna potreba svih nas Srba. Podržavam amandmane predstavnika nacionalnih manjina, jer mi time pokazujemo još jedan visok stepen dostignute demokratije u našem društvu. Ovaj Predlog zakona jasno definiše subjekte i ustanove koje su u obavezi da upotrebljavaju srpski jezik i ćirilično pismo. Svedoci smo da ovakav način zakonske regulative je bio neophodan da bi se ćirilica i ćirilično pismo očuvalo i konačno vratilo u svakodnevnu upotrebu, rekao bih, na velika vrata. Takođe, ovaj Predlog zakona definiše i formiranje saveta za srpski jezik čiji je zadatak da prati i analizira stanje u oblasti upotrebe srpskog jezika u javnom životu, sprovođenje mera radi očuvanja i zaštite ćiriličnog pisma, kao matičnog pisma, i daje preporuke, predloge i stručna mišljenja radi unapređenja tog stanja. Mislim da će ovakvo jedno telo imati suštinsku ulogu u kontroli implementacije ovog zakona i učiniti realnijim opstanak ćiriličnog pisma. Ovaj Predlog zakona definiše upotrebu ćirilice na kulturnim i drugim manifestacijama koje se finansiraju javnim sredstvima. Konačno, po prvi put u ovoj državi će se povesti računa o tome na koji način i na kom pismu će se izvoditi manifestacije i druga dešavanja, a koje finansira država. Lično smatram da Predlogom ovog zakona mi pokazujemo društvenu brigu o jeziku i pismu, kao segmentu srpskog identiteta i da ćemo ovim zakonom i sveobuhvatnim pristupom rešavanju problema u njemu pokazati visok stepen pragmatičnosti. Iako pojedinac ima značajnu ulogu u društvu, ja kao član Odbora za zdravlje i porodicu moram da istaknem izuzetan značaj porodice, izuzetan značaj kućnog vaspitanja naše dece. Moram da istaknem i značaj školskog sistema, jer oni predstavljaju podjednako značajne momente u naporima za očuvanje srpskog pisma, naših simbola, naše istorije, kao neraskidivih delova našeg nacionalnog bića. Uvek govorim da porodica jeste, ostaje i uvek će biti najsigurnije mesto. Iskoristiću ovu priliku da svim građanima Republike Srbije čestitam Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, da ga sa ponosom slave, da šire poruke prijateljstva, ljubavi, ali i poruke jačanja našeg nacionalnog identiteta. Rekao bih – neka se ponosno vijori naša zastava, jer Srbija je večna. Živela Srbija.
Zahvaljujem. Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici dr Balint Pastor, Elvira Kovač, Arpad Fremond, Zoltan Pek, Rozalija Ekres, Akoš Ujhelji, Daniel Đivanović, dr Emeše Uri i Nandor Kiš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Poštovane kolege, obrisaću listu, jer predlagač amandmana želi reč, a po pravilu ima prednost, tako da ću zamoliti dr Emeše Uri da se prijavi, a da vi sačekate. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, poštovani potpredsedniče, poštovane kolege poslanici, poštovani građani Republike Srbije, dozvolite mi, prvo, da čestitam praznik srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, a istovremeno da potvrdim da će SVM podržati Predlog zakona o kojem se glasa. Kao što je moj kolega, predsednik poslaničke grupe dr Balint Pastor, rekao pri podnošenju amandmana na Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma, korišćenje jezika je vrlo bitno za funkcionisanje ljudske civilizacije i bez jezika nema ljudske civilizacije i da jezik ima, pored svojih lingvističkih, socioloških, antropoloških, pravnih, politikoloških vrednosti, i političke aspekte. Da ponovim i da potvrdim, nesporno je i to da je jezik svakako deo ne samo izražavanja, već i nacionalnog identiteta jednog naroda i mi iz SVM smatramo da je prirodno da svaki narod ima pravo, pa čak i obavezu da štiti, čuva svoj jezik, pa i svoje pismo, a naročito ako je osobenost tog jezika, kao što je ćirilica, osobenost srpskog jezika. Za nas je vrlo bitno da ovaj Predlog zakona se ne tiče upotrebe jezika i pisama nacionalnih manjina upravo zbog toga što to nije i ne može da bude predmet ovog zakona. Pravo službene upotrebe, istovremene, ravnopravne upotrebe jezika nacionalnih manjina reguliše Ustav, kao najviši pravni akt Republike Srbije. Zatim, reguliše Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, a reguliše ga i Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisama. Amandmani koje je SVM uputio na Predlog zakona su imali nameru da otklone neke nedoumice i to prvi amandman da odmah u članu 1. predloga zakona piše da sve šta će ovaj zakon regulisati nema uticaj na službenu upotrebu jezika i pisama nacionalnih manjina, jer to proističe iz samog Ustava, proističe iz Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina i proističe iz Zakona o službenoj upotrebi jezika i pisama. Drugi naš amandman se odnosi na određene i eventualne poreske olakšice koje bi dalje regulisali poreski zakoni i da ta odredba ne bi bila diskriminatorna, mi smo predložili jedan amandman po analogiji na stav 1. tog člana, koji govori o tome da privredna društva koja koriste ćirilično pismo mogu u skladu sa poreskim zakonima da računaju na neke eventualne poreske olakšice. Po istom tom principu mi smo predvideli kao mogućnost da privredna društva, koja po prirodi stvari, ne mogu u svom poslovanju da koriste srpski jezik i ćirilično pismo, jer na primer, bave se izdavaštvom knjiga, časopisa na jezicima nacionalnih manjina imaju isto to pravo. Treći amandman se odnosi na logo manifestacija, predviđeno je predlogom zakona da one manifestacije koje se finansiraju iz javnih izvora moraju da imaju logo na srpskom jeziku ćiriličnim pismom. Mi smo predvideli da u slučaju manifestacija koje imaju za cilj očuvanje, negovanje identiteta nacionalne manjine, logo tih manifestacija možda bude i na jeziku nacionalnih manjina. Znači, to su bila naša tri amandmana koja su imali za cilj da poboljšaju ovaj Predlog zakona, a apsolutno da ne dovode u pitanje osnovnu nameru iz tog. Ovom prilikom bih se zahvalila ispred SVM i Vladi i ministarki Gojković, što su imali sluha i prihvatili naše amandmane u znak partnerstva i poštovanje raznolikosti. Ja bih takođe istakla značaj upotrebe latiničnog pisma u srpskom jeziku. Dozvolite mi da ponovim ono što je moj kolega, dr Balint Pastor, istakao da u svetu postoji, i nekoliko kolega poslanika je takođe ponovilo, da u svetu postoji samo 10 jezika koji imaju dva pisma. Jedan od njih je srpski jezik, koji je jedini na teritoriji Evrope i mislim da ovo bogatstvo treba negovati isto kao samo ćirilično pismo i treba ga čuvati. Istakla bih da je naročito ta digrafija važna i vrlo praktična i značajna u profesijama kao što je moja, znači u zdravstvu, gde su dijagnoze na latinskom jeziku, skraćenice koje su uobičajene, prihvaćene opšte poznate, gube svoje slikovito značenje ako se pretvore i pišu ćiriličnim slovima i mogu, ono što je najbitnije, mogu dovesti do zabune. Slično je to i sa informatičarskom strukom, gde je zbog internacionalne upotrebe skraćenica vrlo nezahvalno i ja smatram da je kontraproduktivno forsirati pretvaranje istih skraćenica u ćirilične akronime skraćenice, odnosno jer se one urezuju u pamćenje baš kao slike i zbog toga praktično se mnogo lakše koriste ako su stalno u istom obliku. Kao pripadnica etničkoj grupi mađarske nacionalnosti, smatram da uz mogućnost, naglašavam, ravnopravno korišćenje svog maternjeg govornog i pisanog jezika nismo ugroženi ovim zakonom. Čak šta više, mi smo bogatiji, jer vladamo i koristimo i svoj maternji jezik, pišemo na njemu, ali poznajemo, vladamo i koristimo jezik većine, i jedno i drugo pismo. Kamo sreće kada bi svako od nas bio svestan da svaki jezik koji govorimo, koji poznajemo, koji razumemo, koji čitamo i pišemo, otvara nam nove mogućnosti i nove vidike. Ja potičem iz sredine gde je multilingvalnost bila uobičajenost, svakodnevnica običnog čoveka. Svaki Mađar, Rumun, Slovak, Nemac, Srbin, Makedonac i ostali govorili su međusobno jezike svojih komšija, pozdravljali se iz poštovanja jedni prema drugima na jezicima svojih komšija, a to mesto, verovali ili ne, nije daleko od Beograda. To je u opštini Plandište gde su poliglote bile svakodnevnica. Znači, bilo je u svakom selu i dan danas ih ima, naročito među starijim življem. Ono što je bitno je da je svako od njih uspeo da sačuva svoj identitet, svoj jezik, svoje pismo, ali poštovanje i drugih i to zahvaljujući prvenstveno svom radu, svom poštenju i zalaganju. Na kraju, želim samo još jednom da potvrdim da Savez vojvođanskih Mađara će glasati za ovaj Predlog zakona, jer nakon prihvatanja amandmana, smatramo da zakon ne umanjuje prava pripadnika nacionalnih manjina. Hvala.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici, dr Emeši Uri. Reč ima narodni poslanik Ivan Ribać.
Hvala, predsedavajuća. Uvažena ministarka, poštovani građani Srbije, pismo predstavlja izraz autentičnosti jednog jezika, način na koji taj jezik se obraća, ne samo onima koji ga slušaju, već i široj zajednici, zato treba uvek imati u vidu taj specifičan odnos između jezika i pisma. Izražavajući duh nekog jezika, pismo u tom smislu nije samo sistem komunikacije, već specifičan način izražavanja nekog jezika, izraz onoga što nam taj jezik govori. U tom smislu, Zakon o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličnog pisma, poštujući ranija zakonska rešenja koja uređuju službenu upotrebu pisma, ima intenciju da u vremenu kada sve manje osluškujemo jezik skrene pažnju na njegov autentičan izraz i na pisanu ćiriličnu tradiciju i njene korene. Ne mislim da bilo kome, osim na dobronamernima bi bilo sporno i da ćemo se svi složiti sa tim da je sasvim prirodno da ćirilično pismo bude obavezno za sve državne organe ili pravne subjekte u kojima je dominantan državni kapital. To se odnosi i na obrazovne ustanove na svim nivoima. Verovatno smo bili svi u prilici da se suočimo sa ignorisanjem ćirilice na zvaničnim dokumentima ili zvaničnim sajtovima visokoobrazovnih ustanova. U tom smislu, ovaj zakon će omogućiti doslednu upotrebu ćirilice koja je posebno značajna upravo u prosvetnim ustanovama, jer one imaju naročit značaj u očuvanju tradicije. Razume se, ni ovaj zakon ne treba da zadire u upotrebu drugih pisama u naučne ili istraživačke svrhe, niti u pravo nacionalnih manjina da se služe svojim pismom i da neguju sopstvenu tradiciju. Sa druge strane, ovaj zakon dopušta da bude stimulisana upotreba ćirilice kada je reč o privatnim organizacijama i preduzećima, kao i privatnim medijima. Mi smo kao zakonodavni dom stalno izloženi kritikama. Naravno, kritike su dobre ukoliko su konstruktivne, ukoliko su dobronamerne, ali ja već evo godinu i po dana skoro sedim u ovom visokom domu i nisam čuo takvu neku kritiku. Mi, naime, moramo zbog mogućih zluradih komentara da jasno naglasimo da ovim zakonom neće biti ugrožena prava nacionalnih manjina, niti na upotrebu svoga pisma, niti na negovanje svog nacionalnog identiteta i tradicije. Srbija je, u ostalom, u svojoj novijoj istoriji uvek poštovala veru i tradiciju drugih naroda koji su se nalazili i živeli u okvirima njenih granica. Sa druge strane, zatiranje srpske tradicije i zabrana ćiriličnog pisma često su bili zloslutna najava pokušaja zatiranja srpskog nacionalnog identiteta, od zabrane ćiriličnog pisma u austrijskom carstvu i to u dva navrata, za vreme Marije Terezije i za vreme Franca Jozefa, kada se zabranilo da se u školama išta piše osim latinice. Naravno, vrlo brzo su odustali od toga zbog buna SPC i srpskog naroda, zatim, tokom austrougarske okupacije, tokom velikog rata, kada je u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini i Crnoj Gori, pa i Srbiji, bila zabranjena ćirilica, kao i u NDH u toku Drugog svetskog rata kada je zabrana upotreba ćiriličnog pisma bila izglasana posebnim zakonom od 21. aprila 1941. godine koji se zvao Zakonska odredba o zabrani ćirilice i bila je uvod u nasilna pokrštavanja, a potom i pogrom srpskog naroda. Borba za očuvanje ćirilice prema tome utemeljuje ista ona istrajnost koja je u korenu srpskog opstajanja uprkos pokušaja zatiranja srpskog nacionalnog bića. S druge strane, treba biti iskren pa reći da vitalnost neke nacije pretpostavlja očuvanost njenog nacionalnog identiteta. Danas, u vreme globalističkog povezivanja i brisanja granica u svrhu slobodnog protoka ljudi, usluga, kapitala i roba, opasnost po nacionalni identitet dobija novo ruho koje zahteva i nove vidove borbe za njegovo očuvanje. Tekst zakona, koji je danas pred nama, predstavlja oblik takvog nastojanja da uključujući se u savremene svetske tokove ne izgubimo nacionalni identitet, da u poplavi svetskih jezika i najnovijih sredstava komuniciranja ne zaboravimo na bogatstvo i na lepotu našeg jezika, na njegove posebne izražajne mogućnosti koje su udelovljene upravo na stanicama pisanim ćiriličnim pismom. U tom smislu ovaj zakon je obziran kako prema slobodi preduzetništva, koja njime nije ugrožena, tako i prema očuvanju pisma na kojem je nastala naša nacionalna književnost. U demokratskom i liberalnom duhu ovaj zakon neće ni na koji način primoravati one organizacije koje nisu pod direktnim državnim finansiranjem iako se upravo u nekim nedržavnim medijima do monopola ukorenilo ne samo ignorisanje ćirilice, nego i prezir prema našem pismu, prema kulturi i prema tradiciji, a sve to uprkos jednom od najviših načela liberalno demokratskog duha, poštovanju različitosti. To potvrđuje da je činjenica i činjenica da je donošenje ovog zakona u potpunosti u skladu sa međunarodnim konvencijama, propisima, sporazumima, kao i usvojenim dokumentima javnih politika. Pa ipak ne sumnjam da će pojedini mediji u vlasništvu opozicije, koja ne mari ni za tradiciju, ni za kulturu, ni za dobrobit ovog naroda i posle donošenja ovog zakona nastaviti sa praksom ignoracije naše tradicije, naše kulture, ali i prezentovanje jedne iskrivljene slike slobode i jednakosti koja počiva na uverenju da upravo oni i niko drugi treba da budu slobodniji, jednakiji od drugih. Taj se manir, ako ništa drugo, jasno očitava u pregovorima o izbornim uslovima gde se pod plaštom tobožnje ugroženosti zahteva povlašćen status, veće slobode i posebne startne pozicije kako bi gospoda iz opozicije nas udostojila da izađu na izbore. Oni traže, da se figurativno izrazim, da trče trku na 100 metara, a da imaju 90 metara prednosti i da pritom njihovi protivnici politički, u ovom slučaju mi, skakućemo na jednoj nozi što je nerealno. Sada napadaju iz svih oružja i predstavnike, evroparlamentarce koji su se na njihov poziv odazvali da učestvuju u dijalogu ne bi li se čudom načudili kad su videli šta gospoda opozicionari žele i traže i jedino što im odgovara to je da ih nekim posebnim ukazom, da li iz EU, da li iz NATO pakta ili bilo koje druge nacionalne organizacije direktno kao namesnike postave u državne fotelje ne bi li, kako to reče Šekspir u svom sonetu - stomaka punih masnih petlova nastavili da arče državno dobro. Da se ne zavaravamo nema tih izbornih uslova kojima bi bili zadovoljni, odnosno nema tog povlašćenog statusa koji bi im obezbedio pobedu na sledećim izborima zato što se narod dobro seća kako je bilo dok su oni bili na vlasti. Takođe, valja primetiti da su glavne perjanice opozicije svesne da ne mogu dobiti apsolutno ni glasa maltene ni u zgradi u kojoj žive, sada isturaju u prvi plan neke koji bi na neko izigravanje poverenja građana, da ne kažem prevaru, možda mogli da dobiju neki glas kao na primer gospođu Mariniku Tepić, koja je ipak dama, koja je ipak pripadnica slabijeg pola, mislim fizički, koja sad razmišlja kako će dobiti neki glas ne bi li se neko sažalio na njene jadikovke tipa da ljudi iz vlasti prizivaju na prolivanje krvi na ulicama ukoliko oni odustanu od izbora, da ona tobože ne bi mogla da preživi da neko ostane bez oca, bez majke, bez brata, naravno optužujući sada i poslanike evroparlamenta naši saučesnici u svemu tome, a ne da su došli ovde da pregovaraju na njihovoj strani. Gospođo Tepić, ajmo ovako, ako je ova vlast koja je pristala na saradnju sa evroparlamentarcima, koja je spustila cenzus sa pet na 3%, ako je ponudila vama drastično bolje uslove nego što je ona imala kada se borila da dođe na vlast, ako poziva na demokratske načine borbe za osvajanje vlasti, kako će onda ova vlast biti odgovorna za prolivanje krvi, a vi i vaši istomišljenici koji pozivate na bojkot, na neposlušnost, na rušilačke nerede i nemire uz saradnju sa nekima koji sebe zovu intelektualnom i kulturnom elitom, koji kažu da ne može da se ova vlast sruši ukoliko ne budu puške se koristile, onda vam postavljam jedno pitanje – vladate li, poštovana gospođo i svi vaši inspiratori, vašom svešću i vašim razumom? Meni ništa nije jasno. Mi koji ukazujemo na poštovanje demokratije, ukazujemo i pozivamo na mir, mi smo znači za prolivanje krvi, a vi koji pozivate ne nelegalna, neustavna i protivzakonita sredstva za osvajanje vlasti, vi želite mir? Svašta čuh, a mislio sam u ovim godinama sve čuo. Još nešto, ako se toliko bojite da neko ne ostane bez brata, sestre, majke ili oca, kako ste to naveli u vašim skorašnjim intervjuima, kako ste onda optuživali ovu vlast da je diktatorska i pozivali na one rušilačke nemire ispred Skupštine kada su pokušavana ubistva naših policajaca od strane vaših pristalica? Da li je život onih koji rade za našu državu ili ogromnog broja građana koji poklanjaju poverenje SNS i njenoj politici, da li je manje vredan od života od onih za koje se vi sada tobože bojite? Ne bojite se vi, gospođo, ni za jedan život. Vi se isključivo bojite za fotelju u firmi u kojoj radite. Isto valja pomenuti i gospodina kome je nadima Ćuta, koji se sad odjedared kao životni borac za zdravu prirodu se sada bori ne bi li on dobio parče vlasti. Prvo je bio u saradnji i obostranim simpatijama i sa Vukom Jeremićem i sa Draganom Đilasom i ostalima, ali racionalno je procenio da oni ne mogu da pređu cenzus zato što se prosto vidi koliko ih naš narod voli i poštuje i koliko su ga svojom brigom prema njemu zadužili i sada odjednom nastupa kao solistički apostrofirajući sebe kao lidera, a meni, poštovani građani Srbije, gospodin Ćuta više liči na onog ustašoidnog Sekulu Drljevića koji je 1906. godine, da napomenemo, jako veliki i izražen Srbin. Naime, glasao je da se promeni ime crnogorske školske skupštine u srpska skupština, koji je bio veliki poštovalac dinastije Karađorđević, koji je nakon što je izvisio za neko ministarsko mesto ili neku funkciju koju mu je u neformalnim krugovima neko obećao, zbog lične sujete i poraza postao jedan od ideologa crnogorske nacije, govorio je da potiče od crvenih Hrvata i bio jedan od najvećih mrzitelja svega srpskog naravno do pojave gospodina Mila Đukanovića i to onog novijeg Mila Đukanovića pošto se on kao u „Matriksu“ seli iz vremenskog perioda u vremenski period. Naime, onaj raniji je ljubio krst kao ateista u ruci Amfilohija Radovića, molio za blagoslov, ponosio se na svoju srpsku istoriju i tradiciju, a ovaj novi taman tako kao Sekula Drljević trudi se da satre sve srpsko, i jezik i kulturu i naciju, a napokon i crkvu. Ali nema ništa od toga, poštovani gospodine Đukanoviću. Preživeo je srpski narod i Srbi su preživeli Tatare i sultane i Franca Jozefa, preživeli su i Hitlera, pa čak i NATO pakt. Preživećemo i nećemo pokleći i to što nam predsednika nazivate Hitlerom, a našu crkvu nazivate krvavom i to ni manje ni više nego u hrvatskim medijima. Neka vam služi na čast ako uopšte znate znanje te reči. Da se vratim na gospodina Ćutu. Kako rekoh on kao Sekula, kada mu nisu dozvoli da sam otvori mini hidrocentralu, zašta smo imali prilike da vidimo dokaze u svim našim novinama, on odjednom postade borac za reke i prirodna bogatstva, organizujući razne ekološke ustanke, proteste koji svakako mogu da eskaliraju u nemire i nerede, na kojima se govori, apsolutno o svemu osim o ekologiji. I to je u redu. Menjaju se ljudi i menjaju im se stavovi, ali budite fer i pošteni napravite stranku, izađite na izbore, ponudite svojim građanima program, džentlmenski dobite njihovo poverenje, ukoliko imate šta da ponudite. Ovako nemojte. Jeftino je i vređa inteligenciju naših građana. Još da kažem da je po njihovom i po gospođi Tepić i po gospodinu Ćuti, njihovim inspiratorima koji su oličeni u domaćem stranom tajkunskom lobiju i agenturnim mrežama, na ovo drugo što sam rekao treba posebno obratiti pažnju, ako uzmemo u obzir sinoćni intervju Saše Jankovića. Posebna pravila izborna bi važila za njih, a posebna za narod jer su oni i oni koji su im naklonjeni tzv. elita, a mi svi ostali, ogromna većina našega naroda smo paćenici, mi smo sendvičari, Kaligulini konji kako nas neretko nazivaju. Vlada Srbije, a posebno SNS kao njen pokretački duh, predlogom ovog zakona pokazuje da je u turbulentnom vremenu borbe za ekonomski razvitak u uslovima pandemije, u sred velikih međunarodnih izazova ne zaboravlja kulturni identitet i negovanje tradicije. Odgovornost i svestranost, uostalom, su glavna obeležja ove vlasti i ono po čemu se ona razlikuje od ljudi bez korena, identiteta i obraza, kojima je jedina vrednost besprizorna pljačka sopstvenog naroda. I u duhu tačke dnevnog reda, citiraću reči Svetoga Nikolaja Velimirovića i s time ću završiti. „Ne ako Boga znate gospodo srpska, ako ste učeni, budite i pametni, čuvajmo ćirilicu u vekovima prošlim, ona je sačuvala nas.“ Slava Srbiji.
Poštovani narodni poslanici, kako ne bi blokirali sistem i kako biste mogli da se organizujete, sada ću prozvati narednih troje narodnih poslanika, da znaju. Znači, prvo će govoriti narodni poslanik Viktor Jevtović, pa narodni poslanik Srbislav Filipović, a nakon njega neka se pripremi narodni poslanik Milan Jugović. Reč ima narodni poslanik Viktor Jevtović. Molim vas da ne pritiskate, ne prijavljujete. Blokiraćete sistem. Imaćemo pauzu od sat vremena i kasnije ćemo glasati.
Poštovana ministarka, poštovane saradnice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije. Ćirilica je neotuđivi deo srpskog integriteta. Nemački oftamolog dr Verner Veber nazvao je srpsku ćirilicu prvom azbukom sveta. On je odbranio doktorsku disertaciju u Lajpcigu 1937. godine na temu „Azbuka sveta“. Kada je ustanovio da je srpska ćirilica odmor za oči. Ime je dobila po Ćirilu, jednom od Solunske braće koji su širili hrišćanstvo među Slovenima. Smatra se da je tvorac ćirilice Klimet Ohridsdki, jedan od učenika Ćirila i Metodija. Postoje neki istraživači koji tvrde da je njen tvorac Konstantin preslavski, odnosno car Simeon Veliki. Vuk Stefanović Karadžić otišao je iz Srbije tokom srpske revolucije 1813. godine u Beč. Tu se sreće sa Jernejem Kopitarom, lingvistom, koji je bavio slavistikom. Kopitar i Sava Mrkalj pomogli su Vuku da reformiše srpski jezik i njegov pravopis. Vuk je svoju reformu ćirilice izveo prilikom objavljivanja srpskog rečnika 1818. godine. Vukova reforma srpskog jezika i standardizacija srpske ćirilice zvanično i priznata 1868. godine, četiri godine nakon njegove smrti. Kada su udarili na srpski identitet, zabranjivali su nam naše pismo. U Drugom svetskom ratu u nezavisnoj državi Hrvatskoj ćirilica je bila zabranjena jednim od prvih zakona koji je doneo ustaški režim u Zagrebu 21. aprila 1941. godine. Objavljena je zakonska odredba o zabrani ćirilice koji je potpisao Ante Pavelić. Nisu bolje prošli ni simboli našeg identiteta. Danas, sudeći po izjavama i političkom programu Marinike Tepić i njenog gazde Dragana Đilasa svi smo mi kolektivno okarakterisani kao genocidni, od strane tih zlikovaca, čije se ruganje srpskoj himni i zastavi, kao i crkvi ne razlikuje mnogo od nekadašnjeg dekreta nametanih kako bi se satrlo svako pravo na postojanje srpskog naroda i njegovog identiteta. Ovim zakonom o ćirilici saopštavamo da na to ne pristajemo. Pokazujemo doslednost i odgovornost prema svojoj državi, svojoj tradiciji, crkvi, junačkim precima i budućim generacijama. To je politika koju vodi Aleksandar Vučić, gde je Srbija na prvom mestu. Donošenje zakona je motivisano prvenstveno potrebom za očuvanje ćiriličnog pisma. Razlozi za donošenje ovog zakona sadržani su u potrebi da se ustanovi dodatna mera čiji je cilj negovanje srpskog jezika, a samim tim i tradicionalnih vrednosti i pospeši šira upotreba ćirilice u javnom životu. Obzirom na istorijski, kulturni, identitetski značaj našeg pisma, mere koje predviđaju očuvanje i zaštitu ćiriličnog pisma imaju dvojaki karakter. Prvo su obavezujuće. Prema predloženim rešenjima gde bi svi subjekti koji posluju ili obavljaju delatnosti sa većinskim učešćem javnog kapitala bili u obavezi da koriste ćirilično pismo. Iako je to zakonom već predviđeno, u službenoj upotrebi jezika i pisma za državne, pokrajinske i lokalne organe vlasti, javna preduzeća, javne službe, nastojimo da se ta ovlašćenja poštuju i sa ponosom implementiraju kroz celokupan javni sektor. Takođe postoji skup mera stimulativne prirode, usmeren na privatni sektor pre svega, na sredstva javnog informisanja, iz razloga njihovog značaja za javni život. Takođe značajna mera je i osnivanje posebnog savete Vlade za srpski jezik koji će sa stručnog stanovišta analizirati stanje u oblasti upotrebe ćiriličnog pisma kao matičnog pisma srpskog jezika. To je patriotska i dosledna suverena politika koju sprovodi Republika Srbija na čelu sa Aleksandrom Vučićem, gde u amanet budućim generacijama ostavljamo čuvanje tradicije i zavet da ne zaboravljamo istoriju, a činjenica je da ako ne poštujemo, ne poznajemo i ne cenimo svoju istoriju, ne možemo se orijentisati, planirati i raditi na svojoj budućnosti. Poučeni i ne tako davnom prošlošću i devastirajućom politikom žutog tajkunskog preduzeća, predvođenog Draganom Đilasom, Marinikom Tepić, Aleksićem, Jeremićem i ostalim propalim politikantima, čija imena trajno nose žig lopova, hohštaplera i prevaranata koji su doveli Srbiju na rub propasti, rešeni smo da pamtimo baš sve. Srbija i narod su im bili poslednja rupa na svirali, dok su njihovi lični interesi afirmisani u pljačkanju narodnog novca koji su bezobzirno upumpavali na svoje privatne račune širom Mauricijusa, Švajcarske i raznih egzotičnih destinacija, raskalašno uživali u bezobzirnom rasipanju i bili su velemajstori u tome. Dostojanstvo naroda umeli su samo da gaze. Sada kada je Srbija lider u ekonomiji, stranim investicijama, stotinama novih fabrika i podignute glave suverena i jaka, zahvaljujući nezaustavljujućoj borbi Aleksandra Vučića koji se lavovski nosi sa svim izazovima i bestijalnim napadima dokazujemo da imamo snage da uzdignemo i nacionalni ponos i obnovimo identitet, učvrstimo u prošlosti narušeno dostojanstvo, vaskrsnemo naše simbole. To je legat politike Aleksandra Vučića. To ostavlja Srbima, uzdigavši Srbiju iz pepela bivšeg režima, ostavljajući za sobom neizbrisiv trag najvećeg lidera u novijoj srpskoj istoriji, čoveka za koga su Srbija i narod svetinja. Znamo šta smeta mnogima. Pojavljuju se i neke organizacije, predvođene i plaćene od strane onih koji žele da Srbiju opet vide poniženu i na kolenima, pod izgovorom da štite životnu sredinu, uzdižu glupost na nivo besmisla, tvrde da je vakcina koja spašava svet samo laž u rukama režima, a sami lažu da su oni, tobože, spasitelji Srbije. Samo ne znam od čega? Od novih fabrika, bolnica, većih plata i penzija, standarda dostojnih čoveka? Još nas ubeđuju da sve što je urađeno treba zatvoriti i uništiti, dok bi narod po njihovom idejnom projektu jeo travu sa zelenih površina koje navodno štite, a zapravo brinu o zelenoj boji dolara, koji samo niču po njihovim računima. Za koje to projekte tačno rade? One koji se ponovo plaćaju nacionalnim dostojanstvom? To nude Srbiji. E, to im neće moći, to su samo pusti snovi, jer Srbija predvođena Aleksandrom Vučićem, uvek uz snažnu podršku naroda, donosiće odluke koje su najbolje za državu i sve njene građane. Neće ovde više nikada odlučivati strane ambasade ni kriminalne organizacije, plaćenici tajkuna. Naš pravac biće isključivo odluka naroda. A narod je jedini pravi sudija i narod vidi sve, a reč naroda za Aleksandra Vučića i SNS su svetinja. I taj narod je rekao - želimo da sa ponosom kažemo svetu ko smo i šta nam pripada. Naš odgovor na to glasi - obezbedićemo da se vaš glas dobro čuje, da ga svi razumeju i da ga poštuju, da znaju da on govori svojim srpskim jezikom, da se zapisuje svojim ćiriličnim pismom, da se od njegove siline vijori njegova, naša, srpska trobojka, da to svi razumeju i da to svi poštuju. Uspeli smo da se izborimo. Današnji dan je dokaz. Srpski narode, neka ti je srećan praznik i živela Srbija!
Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović.
Hvala, predsedavajuća. Uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, srećan vam ovaj naš današnji praznik, koji drugu godinu za redom slavimo i obeležavamo u Republici Srbiji i to jeste ono što je dobro, ali je sramota što tek drugu godinu zaredom. Trebalo je to da slavimo vekovima unazad, da se vekovima, svake godine, na određeni dan setimo i svojih simbola i svojih junaka koji su se borili za slobodu i onih momenata da kada smo bili jedinstveni, kada smo bili složni, smo mogli da uradimo i ono što su mnogi mislili da je za srpski narod nemoguće. Često sam pre nego što smo ustanovili ovaj praznik i pre nego što je počeo da se obeležava sretao mlade ljude po Srbiji koji su na raznim odevnim predmetima nosili simbole nekih drugih država. Kada bih video nekoga ko nosi simbole sopstvene države, Srbije ili Kraljevine Srbije iz onog slavnog vremena srpskog herojstva Prvog i Drugog svetskog rata, takav čovek bi bio u vremenu nakon 2000. godine ismejavan. Njega su gledali kao, oprostiće mi gledaoci, građani i kolege, gledali su ga kao budalu, kao nekog ludaka, kao nekog koga treba izvrnuti ruglu. To je bio deo te nesrećne politike koja je u ovoj zemlji vođena od 2000. godine, da svako ko je nacionalno svestan, da svako ko voli svoju državu, ko voli svoju naciju, voli svoje simbole, svoju istoriju, da od njega napravite idiota, da od njega napravite zlikovca, zločinca i ne znam ni ja šta sve. Pa po cenu toga da pljujete po sopstvenoj istoriji, po sopstvenim simbolima, pa kažete - to je četnik, vidi ga, prljavi, masni, odvratni. Tako to danas prenose i njihovi portali, i to vidimo da jeste bila njihova politika od 2000. godine. Danas ni jedan istinski ne čestita praznik građanima Srbije. Niko od njih nije rekao zbog čega je ovaj praznik značajan danas. Niko od njih se nije setio junaka sa Solunskog fronta. Niko od njih se nije setio onih naših mučenika i stradalnika sa albanske golgote, kada su na stotine hiljada ljudi, našeg naroda i vojnika izgubili svoje živote prelazeći preko strašnih planina Albanije, gde su tražili izlaz i putokaz kako da se jednog dana vrate u svoju otadžbinu i oslobode porobljenu zemlju. Neki su se tih junaka stideli, i simbola i naše državne zastave i himne i svega što je srpsko. Ova država je napokon na svom čelu dobila državnika kakav je Aleksandar Vučić i od toga momenta u Srbiji kreće potpuni preokret kada je u pitanju pogled na našu nacionalnu istoriju, na naše simbole, na našu tradiciju, na srpske junake, na one ljude koji su ostavljali svoje kosti ne tražeći ništa a dajući sve za svoju državu. Ništa oni nisu tražili. Nisu pitali kolika mi je plata, kolika mi je dnevnica, da li ću da dobijem pomoć, da li ću da dobijem ovu ili onu hranu, da li imam tople čizme ili ne, da li imam zimsko odelo ili ne, da li imam dve ili tri uniforme, da li imam pušku ili ne? Borili su se onim čime su imali, jer su znali da brane ono najsvetije što im je ostalo i što su im ostavili njihovi preci. Mnoge generacije posle njih su prema tim junacima bile nepravedne. Nisu u dovoljnoj meri svojoj deci skretali pažnju ni na naš jezik, ni na naše pismo, na ćirilicu, ni na naše simbole, ni na istoriju. Sve je to nekako u komunističkom 1945. godine pa do kasnih devedesetih, mogu slobodno da kažem, potiskivano u stranu. Nemoj da se sećamo Jasenovca, nemoj da se sećamo Solunskog fronta, nemoj da se sećamo onih hrabrih pilota koji su 1941. godine uzleteli i branili Beograd od nacističkog bombardovanja, iako su znali da će živi teško da se vrate svojim kućama, jer je nemačka avijacija bila daleko jača nego što je naša avijacija tada bila. Sve te heroje smo zaboravili, potisnuli, sklonili u stranu i slavili neke druge koji su uništavali srpstvo i Srbiju 50, 60 godina unazad. Onda su njihovi naslednici, naravno, 2000. godine dobro utabanim stazama od 1945. godine na ovamo nastavili taj projekat uništavanja Srbije u svakom smislu i rasprodaju Srbije i cepanje njenog, i onda je taj proces uništavanja Srbije konačno zaustavljen 2012. godine i Srbija kreće da se menja na bolje. Danas sam doneo ovde, mnogi su dolazili ovde, pravili u Narodnoj skupštini razni cirkus, ja sam doneo našu zastavu kojom trebamo svi da se ponosimo. Siguran sam da se Đilas nje ne ponosi, ali se nje stidi. On stavlja zastavu verovatno na kojoj se nalazi neka novčanica, zastavu na kojoj se nalaze slike uništenih naših fabrika, gradova, preduzeća, građana koji plaču, jer nemaju svom detetu užinu da daju. To su slike koje bi on da vidi na zastavi Srbije. To je zastava kakvu bi Srbija imala kada bi Dragan Đilas ponovo došao na vlast u ovoj zemlji. Pozivam vas da oni koji još nisu u svojim kućama nabavili ovakve zastave, građani Srbije, kupite, sašijte ovakvu zastavu, stavite na svoje prozore, na balkone, na kuće, na dvorišta, gde imate, ponosite se svojim simbolima, jer ako se budete stideli svojih simbola, teško da ćemo ovde i neku svetliju budućnost da imamo. Ne može narod samo da se nahrani ekonomijom, potrebna mu je istorija i tradicija. U tom smislu, sve ono što radi danas predsednik Republike Aleksandar Vučić jeste podsticaj građanima da čuvaju svoju istoriju, svoju tradiciju, da se njome ponose, da ono što je zaboravljeno se setimo. Zato ćemo opet danas svi da budemo na Savskom trgu, zajedno, ujedinjeni, za slobodnu, uspešnu Srbiju. Doneo sam još jednu stvar koju moram da vam pokažem, a to se odnosi na one najhrabrije među hrabrima. To je knjiga „Vitezovi Karađorđeve zvezde sa mačevima“. Mnogi su, preko milion i 400 hiljada naših ljudi je izgubilo, a vidim da je to nekim kolegama smešno, pa ako im je smešno neka idu u bife na kafu. Milion i 400 hiljada ljudi je izgubilo svoje živote u Prvom svetskom ratu i onaj kome je to smešno ja sa njim nemam šta da razgovaram. Meni nije to smešno, jer je tada cela Srbija plakala. Kada se svaki taj junak vratio kući, neki bez ruke, bez noge, bez oka, a mnogi od njih ostali na raznim stratištima bitaka Prvog svetskog rata, mi danas njih treba da se sećamo sa ponosom. Mnogi od nas imaju svoje pretke koji su u ovoj knjizi i tekstovi koji su o njima pisani ovde, koje su pisali njihovi komandanti. Nije pisala to komunistička partija, niti bilo koja stranka pre Drugog svetskog rata, nije pisala politika, političari, ovo su pisali junaci o junacima, preživeli o onima koji se nisu vratili i o onima koji su se vratili. Mi, ponovo kažem za kraj, ako želimo da budemo uspešni i jaki, onda treba da se setimo nas kakvi smo bili kada smo bili najslavniji u svojoj prošlosti, kakvi smo bili kad smo bili najuspešniji. Pisali smo ćirilicom, ponosili se svojom trobojkom, ponosili se svojim grbom, svojom zastavom, svojim junacima, svojim kraljevima, svojim carevima, svojim hajducima, knezovima i svima onima koji su ovu zemlju učinili tako velikom i slavnom kakva ona jeste bila, a kakvom je danas za budućnost stvara predsednik Srbije Aleksandar Vučić. Hvala vam.
Hvala. Reč ima Dunja Simonović Bratić.
Zahvaljujem. Što se tiče naših amandmana, tj. amandmana koje je i Vlada prihvatila, ovde ne bih previše o njima pričala, budući da su prihvaćeni, ali bih želela da se osvrnem na ove teme, u stvari suštinski na službenu upotrebu našeg jezika, tj. u našim najvažnijim institucijama. Naime, u raspravi u načelu u ponedeljak ja sam navela primer šta se dešava u Odeljenju za tužilaštvo Višeg suda u Beogradu, ratno tužilaštvo, i primer odnosa naših sudija i sudijskih saradnika prema našim herojima. Konkretno, u predmetu pružanja međunarodne pravne pomoći uručenjem rešenja o sprovođenju istrage Županijskog državnog odvetništva u Zagrebu protiv naših generala i pilota zbog sumnje da su izvršili bombardovanje Banskog dvora u Zagrebu 7.10.1991. godine, u nameri da ubiju Franju Tuđmana, komandanta pobunjeničkih snaga, i njihovog saslušanja u Beogradu. Takođe, međunarodna pravna pomoć se pružala u vidu uručenja rešenja o sprovođenju istrage i kada pročitaju saslušanje na navode optužbi iz tog rešenja. Nikada im to nije uručeno, nikada nisu pročitali jer su odbili, pošto nije bila na njihovom jeziku, na ćiriličkom pismu, nego na novohrvatskom, a dotični sudija Dilparić ih je ipak saslušao jer im je prepričao šta tu piše. Znači, naši vojni piloti se brane od takve optužbe, a time brane od takvih optužbi i Republiku Srbiju, a da suštinski ni nemaju rešenje o istrazi zato što im nije prevedeno na njihovo pismo, na ćirilicu, na srpski jezik sa novohrvatskog. Trenutno je i u Hrvatskom saboru velika hajka na nas i predsednika Srbije zbog isticanja naše zastave. U celom tom kontekstu mi zaista ovim zakonom treba da konačno napravimo jednu distancu u odnosu sa prošlim vremenom, ali s obzirom na to kako se oni ponašaju prema nama, mi prvenstveno moramo da poštujemo sami sebe u našim institucijama. Znači, ne možemo da dozvolimo da se u Višem sudu u Beogradu nalaze sudije i da sutra takve sudijske pripravnike koji trenutno to i rade nagrađujemo u ovom svetom domu izborom u zvanje sudija. Znači, mora da postoji zaista jedna odgovornost i odnosi se na službenu upotrebu našeg jezika. Moram da se nadovežem na ono što sam rekla u ponedeljak u kontekstu osnivanja leksikografskog zavoda Srbije. Znači, to nije nova priča. Uvaženi profesor Ljušić i uvaženi pravnik Balinovac o tome mogu mnogo više da kažu, budući da je i u „Službenom glasniku“ postojala velika inicijativa da se leksikografski zavod Srbije osnuje, doduše, ruku na srce, da budemo pošteni, moramo reći da je ta inicijativa postojala, ali od prethodnog rukovodstva u „Službenom glasniku“, ali 2013. i 2014. godine nismo bili dovoljno ekonomski jaki kao što smo sada, zahvaljujući ovim izvanrednim rezultatima naše Vlade i našeg predsednika. Prema tome, sada je možda pravi trenutak da mi, ako zaista želimo da sačuvamo naš jezik i da vratimo tu jednu vrstu samopoštovanja, onda moramo da to ispratimo i institucionalno, a leksikografski zavod Srbije bi bio prava adresa za takvu stvar, budući da bi svaki leksikon bio ispoštovan maksimalno, da su to sve moguće teme koje naše intelektualci mogu da pruže i da imamo jedan korak sa vremenom, a da ne kažem što u Republici Hrvatskoj postoji Leksikografski zavod „Miroslav Krleža“. Mi treba da pamtimo našeg prvog leksikografa, čuvenog akademika Stanoja Stanojevića. Znači, to su ljudi koji su mnogo pre svih njih takve stvari ovde i radili i pravili, na naš ponos. A inače zvanje Leksikografskog zavoda u Zagrebu „Miroslav Krleža“ zaslužio je Miroslav Krleža. On je dolazio ovde, bio je veliki idol našim intelektualcima i naši intelektualci su njemu davali delove koje su oni puštali u njihovu enciklopediju. Inače, čisto ovako kao istorijski podatak, i Franjo Tuđman je radio u Leksikografskom zavodu. Prema tome, moj apel odavde ponovo jeste da se razmotri i da naše rukovodstvo razmotri osnivanje ovakvog jednog zavoda koji bi bio stvarno na ponos svih nas i naših intelektualaca koji bi tu našli svoju šansu i mladih istraživača da mogu da doprinesu našoj kulturi i istoriji i očuvanju svega onoga što mi jesmo. Toliko o tome. Ja se nadam da ćemo svi glasati za ovaj zakon i zaista se radujem što ćemo u isto vreme imati tu jaku simboliku da će i u Republici Srpskoj, u Banjaluci, u isto vreme da se glasa za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima Milan Jugović.
Poštovani predsedavajući, poštovane ministarke gospođo Gojković i gospođo Čomić, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, uvaženi sugrađani, na samom početku ja bih se pridružio ostalim kolegama i čestitao današnji praznik svim našim sunarodnicima, bez obzira gde oni živeli. Danas je pred nama, kako smo čuli od većine ili skoro svih kolega, jedan veoma važan zakon. Međutim, ja bih otišao i korak dalje i rekao – zasigurno najvažniji zakon o kojem raspravlja i o kojem će verovatno raspravljati i usvojiti ga aktuelni skupštinski saziv, dakle, Zakon o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma. Kao neko ko dolazi iz Loznice, meni je posebno zadovoljstvo što je rasprava o ovom zakonskom predlogu počela prekjuče, u ponedeljak, na dan kada je u Loznici svečano otvoren 88. Vukov sabor, naša najstarija i najznačajnija kulturna manifestacija posvećena reformatoru srpskog jezika, posvećena ocu srpske pismenosti Vuku Karadžiću. Jezik i pismo su svakako, osnova nacionalnog identiteta svakog naroda. Mi danas živimo u eri globalizacije, u eri univerzalnih vrednosti koje se nameću na globalnom nivou, u eri kada prilično često imamo slučajeve krađe kulturnog blaga, kulturnog nasleđa. Naša država, naša Vlada u prethodnom periodu zaista čini velike napore da i radi na očuvanju našeg nacionalnog identiteta, na negovanju našeg nematerijalnog kulturnog nasleđa i naše tradicije. Čuli smo u nekoliko navrata da ovaj zakonski predlog, odnosno, budući zakon, ima nekoliko veoma pozitivnih stvari, odnosno, koncipiran je da deluje u dva smera, dva pravca. Prvi, predviđa da se proširi krug subjekata koji su obavezni da u svom radu koriste ćirilično pismo, poput državnih, pokrajinskih, lokalnih organa vlasti, javnih preduzeća, ali sada je novina da će u obavezi biti da ćirilično pismo koriste biti i subjekti sa većinskim učešćem javnog kapitala. Ono što je takođe važno, odnosno drugi pravac delovanja ovog zakona je to da on predviđa mere stimulativne prirode koje su usmerene ka privatnom sektoru, odnosno, pre svega sredstvima javnog informisanja, zbog njihovog značaja, kroz administrativne i poreske olakšice, pre svega. Nažalost, uvek se nađu neki koji iz razloga u koje ne bih ulazio, osporavaju, kritikuju, sve mere, sve projekte koji za cilj imaju zaštitu srpskog nacionalnog identiteta i očuvanja nacionalnih interesa. Navešću samo jedan primer, pre dva ili tri dana, Helsinški odbor za ljudska prava pozvao je narodne poslanike da ne usvoje postojeći predlog zakona, ocenjujući ga kao diskriminišući i uz opasku koju ću citirati – dakle, da je ćirilica postala faktor snažne nacionalističke mobilizacije i sredstvo prinude i zastrašivanja građana. Ne znam samo kome to ćirilica može smetati, kome može biti pretnja, koga to može zastrašivati. Dame i gospodo, nacionalni identitet nijednog naroda u regionu nije ugrožen kao što je to slučaj sa srpskim narodom, pa, ipak nisam čuo od tog Helsinškog odbora da poziva da se ispune osnovna elementarna prava srpskog naroda u tim zemljama regiona, ili čak, neka ustavna i zakonom zagarantovana prava Srba u tim zemljama. Kolega Linta je u svojoj diskusiji ilustrovao primer Hrvatske, gde je u 23. lokalne samouprave Srbima Ustavom zagarantovano pravo na svoj jezik i svoje pismo. Najekstremniji slučaj je pomenuti Vukovar, gde Srbi ni dan danas ne mogu, dakle ponavljam, Ustavom zagarantovana prava Republike Hrvatske, da ostvare, gde su u jednom momentu samo kada su bile postavljene dvojezične table, one bukvalno, istog momenta bile razbijene. Nisam čuo, takođe, da Helsinški odbor osuđuje, kritikuje, pokušaj krađe srpskog kulturnog nasleđa od strane zvanične Hrvatske, na primeru jednog od najvećih svetskih umova, Nikole Tesle, koga pokušavaju prisvojiti, prestaviti kao svog i želeći, da kažem, na neki način, pokušaju dati počast utiskivanjem njegovog lika na svoj novac, i ako je opšte poznato da se Nikola Tesla izjašnjavao kao američki državljanin srpskog porekla. Podsetiću samo, da su se Hrvati nekoliko puta kroz prošlost odužili, odali počast Nikoli Tesli za sve ono za šta je zadužio čitavo čovečanstvo. Prvi put u vreme Drugog svetskog rata, kada su još za njegova života u tzv. NDH ubili 91 rođaka Nikole Tesle, od toga 14 u Jasenovcu. Drugi put, odali su mu počast u poslednjem ratu, tako što su mu spalili rodnu kuću u Smiljanu. Treći put, Nikoli Tesli su odali počast takođe u poslednjem ratu, rušenjem njegovog spomenika u Gospiću. Evo, i danas po četvrti put pokušavaju da odaju počast Nikoli Tesli stavljanjem njegovog lika na kovanice od 10, 20 i 50 centi. Dakle, ne 10, 20 50 evra, već 10, 20 i 50 centi. Takođe, nešto što moram istaći, jeste da je srpski narod, njegov identitet, i slobodno mogu reći opstanak danas veoma ugrožen u Crnoj Gori, što je rezultat višedecenijske srbomrzačke politike aktuelnog predsednika Crne Gore Mila Đukanovića. U želji da zatre sve što je srpsko, sve što ima srpski predznak u Crnoj Gori, Milo Đukanović je udario na sve ono što osnova duhovnog bića jednog naroda, jezik, pismo, veru, odnosno crkvu. Umesto toga, kao što dolikuje 21. veku da omogući za 30% svojih građana da uživaju elementarna ljudska prava, uključujući i slobodu veroispovesti prethodnih godina slao je bagere da ruše manastire i manastirske objekte. Danas nastavlja sa takvom politikom, želeći da u Crnoj Gori stvori partijsku crkvu DPS-a. Dalje kroz hrvatske medije vodi monstruoznu, bezočnu kampanju, dakle kampanju bezočnih laži usmerenu ka srpskom predsedniku koga poredi sa Hitlerom i usmerenu ka SPC koju poredi, odnosno koju naziva klero-fašističkom organizacijom. Međutim, vara se Đukanović ako misli da će na ovaj način, ovakvim optužbama, lažima, naterati predsednika Srbije Aleksandra Vučića da odustane od borbe za srpski narod u Crnoj Gori, ima pravo na svoju nacionalnost na slobodu veroispovesti. Srbija više nije ona ista zemlja od pre desetak godina kada je bila i ekonomski i u svakom drugom smislu upropašćena i devastirana. Srbija je danas ekonomski lider regiona, dovoljna jaka da nudi saradnju svim zemljama kroz razno-razne vidove i inicijative. Dovoljno jaka da pomaže svom narodu u regionu da sačuva svoj identitet. Na kraju, mogu reći da sam uveren da će naša zemlja na čelu sa predsednikom Vučićem i u budućnosti nastaviti da razvija svoju zemlju. Nastaviti da gradi mostove sa svojim sunarodnicima ali i sa ostalim narodima i zemljama u regionu, da će nastaviti da podržava sunarodnike da istraju u očuvanju svog nacionalnog identiteta. Duboko sam uveren da ćemo u tome uspeti. Sasvim na kraju, još jednom srećan praznik svim Srbima ma gde oni živeli. Živela Republika Srpska! Živela Republika Srbija!
Hvala. Reč ima Bojan Torbica.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući, cenjena ministarko Gojković, sa saradnicom, poštovane kolege narodni poslanici, dame i gospodo, drugarice i drugovi. Srbija je država koja je uvek poštovala prava svih nacionalnih manjina, a nema razloga da tako kako sada, tako i u budućnosti ostane. Dolazim iz opštine Temerin, u kojoj pun vek zajedno žive srpski i mađarski narod i dosadašnji radni vek sam proveo u ustanovama kulture i informisanja, koje su svoje delatnost obavljale dvojezično, na srpskom i mađarskom jeziku. Mi smo, u opštini Temerin, inače kao i u celoj Srbiji više jezičnost i multikulturalnost oduvek shvatali, kao svoje bogatstvo i to čak i razni pokušaji neodgovornih pojedinaca, tokom prethodne dve, tri decenije, koji su izazivali ili politički zloupotrebljavali razne incidente, nisu uspeli da ozbiljnije naruše i poljuljaju. Zbog svega toga, koliko god svima nama bilo bitno da usvojimo jedan ovakav zakon, koji štiti nacionalni i kulturni identitet srpskog naroda, možda je, čak još i važnije da, ni na koji način ne ugrozi, ni jedno jedino stečeno pravo nacionalnih manjina, koje žive na teritoriji Republike Srbije, već da ih, čak šta više i unapredi. Moram konstatovati da više nego sramno da akcija dela javnosti, koja je na nož dočekala predlog ovog zakona, hajke pojedinih tajkunskih medija, pojedinaca i nevladinih organizacija koja smeta sve što je vezano za očuvanje nacionalnog identiteta srpskog naroda, za očuvanje srpskog jezika i pisma. Istih onih kojima je svaki uspeh Srbije više nego bolan, a žigosanje srpskog naroda, kao divljačkog plemena zločinaca i kriminalaca, siguran izvor dobre zarade i više nego lagodnog života. Koliko čovek mora nisko da padne, pa da o svom narodu, njegovoj kulturi, veri i nacionalnom identitetu, izgovara sve gadosti koji izgovaraju ovi slučajni Srbi. Koliko čovek mora nisko da padne, a da se stidi svojih korena, svoje kulture i svoje tradicije. Zato i ne čude ovi poslednji napadi na SPC i njeno sveštenstvo, kao što ne čude i pozivi na formiranje fantomske vojvođanske nacije. Ono čega moramo biti svesni, jeste činjenica da ništa od ovoga nije slučajno. Nije slučajno ni jedan od udara koji je poslednjih godina doživela SPC, kako na prostoru KiM, tako i na prostoru Crne Gore i drugih zemalja u regionu. Nije slučajan pokušaj preotimanja kulturne baštine srpskog naroda na prostoru KiM, nije slučajan pokušaj cepanja srpskog naroda na prostoru Vojvodine, jer se pojavio neko ko je uspeo da uzdigne Srbiju, koja je bila na kolenima, jer se pojavio neko ko je uzdigao Srbiju, koja je bila ponizna i poslušna, jer se pojavio neko ko je od Srbije napravio politički privrednu, ekonomski, ali da ne zaboravimo i vojno jaku i stabilnu državu. Neko ko je politički nacionalno ujedinio srpski narod, sa obe strane reke Drine, neko ko je politički nacionalno ujedinio Srbe na KiM, neko ko je politički nacionalno povezao celokupnu srpsku dijasporu, sa svojom maticom. Neko, kako mi iz PS volimo da kažemo, nezaustavljivo stvara srpski svet. Taj neko, znamo svi je Aleksandar Vučić, predsednik Srbije i predsednik svih Srba. Čovek i državnik koji je vratio srpsku državu i srpski narod na mesto gde svojim istorijskim zaslugama pripadamo. Bili smo poslednjih godina i decenija svedoci velikog broja zločina izvršenog na pripadnicima srpskog naroda, kako od strane pripadnika raznih terorističkih organizacija i paravojnih tokom ratnih sukoba, na prostoru SFRJ, tako i od strane NATO alijanse, bili smo svedoci zabrane korišćenja srpskog jezika i ćiriličnog pisma na prostoru bivših jugoslovenskih republika i ako je njima srpski narod bio jedan od konstitutivnih naroda. Bili smo svedoci lupanje tabli sa ćiriličnim natpisima, paljenja srpskih manastira i crkava i preoravanja srpskih grobalja. Pored svega toga, pojedinci pokušavaju da nas ubede da nemamo od čega štitimo svoj jezik, pismo, veru, kulturu, identitet, optužujući nas da je ta odbrana agresivna, očekujući valjda da ponovno ponizno klečimo i pred njima, kao i pre 10, 15 ili 20 godina. Koliko god se trudili ne mogu da nam ospore pravo da zaštitimo svoj jezik i pismo, kao što ne mogu da nam ospore pravo da zaštitimo svoju kulturu i identitet, kao što ne mogu da nam ospore pravo da radimo na osnivanju srpskog sveta. Ne mogu i nemaju pravo da nam ospore da povežemo sve Srbe, jedinstveni politički narod, koji o najbitnijim nacionalnim pitanjima misle isto. Ne mogu i nemaju pravo da nam ospore i zabrane da mislimo jedni na druge i jedni o drugima, uvek kada nas boli neka zajednička rana ili nas raduje neki zajednički uspeh i ne mogu i nemaju pravo da nam ospore i zabrane da tako nacionalno jedinstveni damo odgovor na političko i fizičko nasilje nad Srbima van Srbije, gde god i kad god se ono desilo. Nemaju, jer taj srpski svet nastaje da se ne bi ponovio Jasenovački genocid i nastajanje velike Albanije ne prođe bez otpora, nastaje da kada se Srbi u Republici Srpskoj, primoraju pod pretnjom robije da prihvate da su genocidan narod i ima ko da ih okupi i ohrabri, da budu složni, jedinstveni i istrajni. Upravo zato njima smeta ideja srpskog sveta koja jedino može biti garant da će svaki Srbin gde god živi znati da država Srbija brine o njemu i da će uvek brinuti o njemu. Smeta im, jer ćemo tako biti u mogućnosti da na svaku opasnost i patnju odgovorimo, nacionalnim jedinstvom koje će biti garant kako političke i svake druge nedeljivosti, ali i nesalomivosti. Smeta im, jer ćemo tako moći da zaštitimo svoj jezik i svoje ćirilično pismo i svoju kulturu, veru i svoje svetinje i kulturne baštine, gde god se one nalazile. Zahvaljujući Aleksandru Vučiću, koga većina srpskog naroda s razlogom smatra ne samo predsednikom Srbije, već i predsednikom svih Srba, Srbi polako ali sigurno postaju složni i jedinstven politički narod. Ta ideja je politički sazrela i zato je taj proces ujedinjenja i otpočeo, i to se više nikada neće moći zaustaviti niti sprečiti, jer taj proces je nezaustavljiv. Hvala.
Hvala gospodine Torbica. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem se dr. Orliću. Uvažena ministarka Gojković, ja ću isto kao i kolege koje su pre mene govorile o našoj ćirilici, o našem srpskom jeziku dati podršku ovom zakonu jer je veoma bitno za sve nas, da se to poštuje, ceni i uvažava, i mi na ovaj način nikome ništa ne oduzimamo, već dajemo mogućnost a sa druge strane moramo imati najviše poštovanja za svoju ćirilicu i za svoj jezik. Ja mogu da podsetim na neke stvari koje su empirijske, od kada postoji ćirilično pismo, ono postoji od 12. veka, 1186. godine, „Miroslavljevo Jevanđelje“, rukopisna knjiga, najznačajniji spomenik. To je nešto što stoji i postoji i što se vidi i zna. Ja uvek kada govorim, kažem da dolazim iz Svrljiga, mi u Svrljigu imamo Svrljiško jevanđelje, koje je iz 13. veka, tačnije iz 1279. godine, tada je pisano. To su sve stvari koje su bitne za sve nas, za našu ćirilicu, naše pismo, naš srpski jezik. Ujedno, uvažena potpredsednica Gojković, ja bih vama rekao samo nekoliko stvari vezano za one stvari koje se dešavaju kod nas u Srbiji i bitna stvar jeste da se poštuje naša ćirilica. Inače, mi smo kod nas u Svrljigu imali knjigu „Bdenje“, to je časopis, koji se izdaje četiri puta godišnje, a inače je počeo da se izdaje od 2002. godine i ovo je 68. put da se izdaje, i to je časopis za književnost, umetnost i kulturnu baštinu. Velika stvar jeste što mi čuvamo svoju tradiciju, piše se ćirilicom, a jedna stvar je za mene bitna, zašto što smo do ovih godina, uvek imali pomoć nadležnog Ministarstva, a ove godine nismo imali tu pomoć, tražili smo 150 hiljada dinara, za izdavanje tog časopisa, i ja očekujem da će to biti naredne godine da se to obezbedi, jer poštovanjem tog časopisa imamo mogućnost za sve one stvari koje tamo vrede da se to pokaže i vidi i to je za sve nas koji živimo u Svrljigu i tu su ključni ljudi iz Niša i Knjaževca, sa celog dela jugoistoka Srbije i svi su ključni i to je dosta čitan časopis, koji jeste veoma bitan za nas, koji tamo živimo. Dragi moji prijatelji, uvaženi doktore Orliću, građani Srbije, ja bih još jednom čestitao Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Živela Srbija i sve najbolje.
Hvala. Reč ima Boban Birmančević. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovana potpredsednice Vlade, poštovane kolege, poštovani građani Srbije, na početku čestitke svima, praznik jedinstva, praznik slobode, praznik zastave, ali praznik jedinstva svih Srba i svih onih koji žive u Srbiji i slobode svih onih koji žive i van Srbije, a vode poreklo iz Srbije da znaju da imaju svoj praznik, da imaju svoju državu i da imaju jedinstvo u toj državi svih naroda i svih onih koji tu žive, da imaju svoju slobodu izvojevanu, i za državu Srbiju i za sve one koji su potekli iz Srbije, ali i da imaju i svoju zastavu, zastavu koja vekovima stoji ispred i koja predstavlja simbol jedinstva, slobode i države Srbije. Kao i kada se rodi neko u Srbiji ili bili gde u svetu identitet koji on dobije svojim rođenjem su ime i prezime, ime jednog od roditelja, mesto rođenja i nacionalnost. Nacionalnost je nešto što dobijamo rođenjem i to je nešto što nas prati kroz ceo život, ali država Srbija osim obeležja koja naravno ima i koja će uvek imati, a to su i grb, zastava, svakako ima i svoju ćirilici, odnosno svoj jezik. Kroz vekove pokazalo se da smo morali štititi svoju baštinu, svoju kulturnu baštinu, svoju istoriju, istorijske činjenice. Ćirilica je svakako istorijska baština, istorijska činjenica i nešto što nas je štitilo godinama unazad, nešto što postoji i u sadašnjosti, a da bi postojala i u budućnosti upravo imamo ovaj zakon. Rekao bih da nema lepše srpske reči, odnosno prave srpske reči „boldirano“ ako hoćemo nešto da pojačamo, a hoćemo da pojačamo ili moderno rečeno da boldiramo, e to je ovaj zakona. Ranije je i Ustav delegirao, utvrdio i garant ćirilice, ali ovim zakonom želimo da pojačamo to saznanje da Srbija ima svoje pismo, svoju ćirilicu. Kome smeta jaka Srbija, kome smeta jak predsednik jasno je svima. Upravo onima koji su kroz vekove, a to rade i danas zabranjivali ćirilicu. Ako ne znamo ko nam ne misli dobro, samo ćemo gledati, dovoljno je pogledati kome smeta ćirilica, kome smeta Aleksandar Vučić, kome smeta jaka Srbija, odmah ćemo znati šta nam misli, ne mora da govori. „Piši kao što govoriš, čitaj kako je napisano“ napisao je i zabeležio Vuk Karadžić. Koliko se borio i koliko se ćirilica borila sve ove godine, faktički vekovima i pre nas, čini mi se da nije dovoljno pojašnjeno i ljudima nije dovoljno jasno, ali pred nama je, pred ovim Ministarstvom, ovom Skupštinom i svima onima koji se bave i kulturom i prosvetom da upravo ćirilicu vratimo na mesto na kome ona treba da bude. Za svaku je pohvalu, kao što je bitno u bilo kojoj organizaciji, u porodici ili u životu ko vodi glavnu reč toliko je bitno ko vodi glavnu reč u Ministarstvu, a u ovom slučaju je to potpredsednica Vlade Maja Gojković. Koliko je ona za godinu dana uradila, uz uvažavanje i bez želje da bilo koga uvredim, mislim da je više objekata obišla, posetila i više stvari preduzela i pokrenula, nego dva ministra u prethodna dva mandata. To je jednostavno činjenica. Kao što je jako bitno ko je potpredsednik Vlade i ko je ministar u određenom ministarstvu od toga zavisi, između ostalog i kako će raditi to ministarstvo, jako je bitno i ko je predsednik države Srbije. Svi znamo ko je predsednik države Srbije i u Srbiji i u okruženju, i u Evropi, ali i u svetu. Koliko je Aleksandar Vučić uradio za ovu Srbiju, ne može da ospori apsolutno niko. Meriće je svakako istorija, ali i u sadašnjosti ne može se osporiti pa, ako izađemo i pođemo na bilo koju stranu sveta iz ovog Beograda, pa samo da je autoputeve uradio, koje je uradio, da ništa drugo nije radio kao predsednik, pa je ostavio veliki trag. Ako pogledamo u zdravstvu, klinički centri i bolnice koje su izgrađene za ovih nekoliko godina su više doprinele razvoju zdravstva nego decenijama unazad, u prosveti, u kulturi, u infrastrukturi, ali što je najbitnije u jačanju države Srbije, bili smo na granici propasti. Niko Srbiju, ni u Evropi, ni u svetu nije posmatrao kao ozbiljnu državu nego kao državu o kojoj se samo postavlja pitanje kada će doživeti kolaps, kada će propast i kada će bankrotirati. Jednu takvu Srbiju Aleksandar Vučić je vratio na mesto na kome i treba da bude i to što je Srbija u ovom trenutku lider ovog dela Evrope i što u planovima do 2025. godine, je toliko stvari planirano da prosto kada to bude završeno pozicija Srbije će biti na mnogo višem nivou nego što je sada, a ponavljam, na ovom je nivou samo zahvaljujući Aleksandru Vučiću. Evo, upravo ono što je rekao Vuk Karadžić "Piši kao što govoriš, čitaj kako je napisano" u Vučićevoj Srbiji glasi - uradi ono što si obećao, uradi sve za državu Srbiju i za svakog građanina Srbije. To je ono čega se drži Aleksandar Vučić, upravo oni koji napadaju i na njega i na njegovu porodicu, prosto neverovatno na decu, to neka njima služi na čast, ali i u trenucima kada mu je zaista teško i svako normalan razume situaciju kada neko preti deci, ali i u tim trenucima na prvom mestu Aleksandra Vučića je upravo država Srbija i građani u ovoj našoj lepoj Srbiji. Bogatstvo Srbije je upravo u različitosti i to bogatstvo niko ne može da nam oduzme i uz uvažavanje i Crnogoraca, Hrvata, Bugara, Mađara, Slovaka i da prosto nekog ne preskočim, ali uz uvažavanje naroda tražimo i molimo da razumeju da i mi Srbi imamo pravo da podržimo našu ćirilicu. Ćirilica kao jezik države Srbije ima apsolutnu podršku svih onih koji misle dobro u ovoj Srbiji. Ponoviću, oni koji osporavaju ćirilicu, znajte da nam ne misle dobro. Svi znaju da ovaj zakon, naravno nije zakon koji bilo kome nešto nameće, upravo je zakon koji hoće da zaštiti ono što je naše, ali nijedan zakon, pa ni ovaj ne može biti kvalitetno sproveden i ne može ga biti koliko god da je zakon dobro napisan i dobro prezentovan, i koliko će biti kvalitetan i šta ćemo postići sa ovim zakonom isključivo zavisi od ljudi, od građana Srbije. E, pa građani Srbije, u danu za glasanje, a to je za vrlo kratko vreme većinska Srbija, Srbija koja je podržala Aleksandra Vučića skupštinska većina koja podržava Aleksandra Vučića izglasaće ovaj zakon, a Srbi u našoj lepoj Srbiji u ovom delu Evrope i u celom svetu znaju da imaju svoju državu, da imaju svoju zastavu, da imaju svoju himnu, da imaju svoj grb, da imaju svoj jezik, a to je ćirilica i da imaju svog predsednika, predsednika svih Srba, Aleksandra Vučića. U to ime, živela Srbija, živeo Aleksandar Vučić. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima potpredsednica Vlade Maja Gojković.
Sama sam se iznenadila što sam dobila reč, da nema više prijavljenih poslanika da govori. Pretpostavljam da ima posle mene? (Predsedavajući: Da.) Onda samo da vam odgovorim, jer ste me toliko hvalili. Danas nije baš uobičajeno u Srbiji da neko nekog hvali, pa se onda i zbunim, pa mi je malo i neprijatno. Želim da kažem da je moj rad u stvari jedan timski rad Vlade Republike Srbije. Vi ste u pravu, ovakav budžet za kulturu ne bi imali prvi put povećan u ovolikoj meri, da pređe 1%, što je evropsko merilo, da nije bilo razumevanja predsednika države, koji je utvrdio pravce politike naše i rada zajedno sa predsednicom Vlade i sa čitavim timom pravca politike rada Vlade Republike Srbije u ovom mandatu. Sigurno jedan od prioriteta, što je vrlo vidljivo, što vide svi je posebno obraćanje pažnje na segment kulture i informisanja, posebno po pitanjima zaštite kulturnog nasleđa našeg naroda i države, o čemu sam govorila i ranije. Nikada do sada nije bilo izdvojeno 350 miliona dinara za projekte, za sufinansiranje projekata pod konkursom „Gradovi u fokusu“. Zaista, skoro svi gradovi koji su aplicirali za ozbiljne infrastrukturne projekte, taj novac su i dobili i očekujem i da ga potroše. Očekujem rezultate, da bih imala šta da posetim iduće godine kada se ti objekti završe. To su uglavnom izgradnje domova kulture ili rekonstrukcija domova kulture. Šta je interesantno i šta ukazuje koliko desetina godina se nije ulagalo u domove kulture širom Srbije? Svi traže novac za krovove. Bolje je, izgleda, da se „Gradovi u fokusu“ iduće godine zovu „krovovi u fokusu“. Zašto krovovi? Pa, očigledno je da je to u lošem stanju, da prokišnjavaju i da niko desetinama godina nije obraćao pažnju na tu suštinsku potrebu, a to je da imate prostor u kojem će se održavati različiti i kulturni sadržaj. To se uglavnom kulturni centri širom Srbije i videćete koliko će za jedno kraće vreme biti poboljšana situacija u Srbiji povodom ovog pitanja, a to znači decentralizaciju kulture. Puno se pričalo ranije o tome. Svako bi krenuo, kaže, da se zalaže za decentralizaciju, ali praktično ništa ne bi bilo urađeno. Ovako je urađeno na pravi način i napravili smo jedan novi program prvi put, a to je izbor prestonice kulture Srbije. Komisija je stručna već jednom zasedala. Napravila jedan uži izbor od pet gradova. Ja nemam prava da govorim ko je ušao u taj drugi grad, ali oni gradovi koji će biti uskoro obavešteni da će ih obići komisija su u tom užem delu. Zaista su sve prijave bile izuzetno dobre. Neki nisu odgovorili zadatku u smislu da su tražili previše novca i više im prijave liče na prestonicu kulture Evrope, ali sam se raspitala, moguće je da posle Novog Sada još neki grad iz Srbije konkuriše i za ovakvu prestižnu titulu, pa ćemo pomoći da još jedan grad u Srbiji bude u budućnosti prestonica kulture Evrope, a za nekih mesec dana znaćemo ko je to prvi grad u Srbiji koji će poneti ovu prestižnu titulu za 2023. godinu i taj grad će dobiti projekte infrastrukture u kulturi mnogo više novca u 2022. godini. Što se tiče Svrljiga, žao mi je što je poslanik Milija Miletić izašao napolje, ne znam zašto komisija u oblasti informisanja ovog puta nisu ocenili njihov projekat kao zadovoljavajući. Komisije se po zakonu biraju na javni poziv, tako da se tu i javljaju stručna lica, novinari bez ikakvog uticaja Ministarstva kulture. Nadam se da će iduće godine njegov projekat „izdavanje časopisa“ izaći, odnosno projekat Svrljiga dobiti određena sredstva, ali Svrljig ne može ni mnogo da se požali u poslednjih nekoliko godina za sufinansiranje projekata u oblasti kulture. Dobili su kao manja opština skoro osam miliona dinara, tako da ne može da se kaže da je bilo koja opština u Srbiji zanemarena. Hvala.
Zahvaljujem. Poslednji prijavljeni za ovu diskusiju je narodni poslanik Luka Kebara. Preostalo vreme 10 minuta. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući dr Orliću, uvaženo rukovodstvo Narodne skupštine, uvažena potpredsednice Vlade Republike Srbije gospođo Gojković, dame i gospodo narodni poslanici, drage građanke i građani Srbije, pre svega, želim da svim Srbima čestitam Dan srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave, ma gde oni živeli. Takođe, želeo bih i da podržim ove amandmane koje su kolege iz poslaničke grupe Saveza vojvođanskih Mađara podneli, jer smatram da je dobro da mi razvijamo i dalje te odnose sa nacionalnim manjinama. Slobodno mogu reći da sa Mađarima imamo ne samo korektne, već izrazito prijateljski bliske odnose. Mi Srbi smo jedan bogat narod, narod koji ima istoriju, koji ima kulturu, koji ima snažan identitet. Ima snažan identitet čojstva i junaštva. Poznati teoretičar Maks Veber je svojevremeno govorio da velike narode odlikuje neko zlatno doba u istoriji i mi Srbi imamo to zlatno doba u istoriju i tome svedoče brojni manastiri i naša književnost, umetnost, bitke, bitke za očuvanje našeg nacionalnog identiteta, naša arhitektura. Naše crkve koje su građene po tim hrišćanskim pravilima imaju izrazito srpski stil. O tome govori i raški i moravski i vardarski stil. Znači, oni imaju i latinske i vizantijske elemente, shodno crkvenim pravilima, ali u izrazito srpskom duhu su one građene. Takođe, ovde bih se saglasio sa svim mojim kolegama, pre svega kolegama i koleginicama iz poslaničke grupe Aleksandar Vučić – Za našu decu, koji su danas o ovome diskutovali, a naročito sa kolegom Lavom Pajkićem, koji je dobro pisao šta su Hrvati uradili generalno kroz našu istoriju da bi se srpska ćirilica unizila, da bi se srpsko pismo unizilo. Ja bih pomenuo još jedan podatak. Krajem 19. i početkom 20. veka su još u Zagrebu bile vođene izrazite antisrpske demonstracije, gde su još tada lomljene ćiriličke table, odnosno srpske table sa tim ćiriličkim pismom. Takođe, s druge strane, ne samo da se ta srpska ćirilica unižava, pokušava da se totalno dekonstruiše kao jedno pismo, kao deo jedne kulture, već se otima takođe ono što je srpsko, a to je i srpska latinica. Dame i gospodo, upravo je Ljudevid Gaj konstruisao tu tadašnju srpsko-hrvatsku latinicu. Pritom, Ljudevid Gaj je bio Nemac, ni Srbin, ni Hrvat, ali je potom Đura Daničić, jedan od najvećih naših filologa i leksikografa, taj koji je tu latinicu dodatno unapredio. Evo, slovo „Đ“ je taj primer. To znači da brojni narodi pokušavaju da otmu i ono što je naše, ali mi to nikada nećemo da dozvolimo. Po gotovo istom principu deca u Hrvatskoj uče o Katarini Kotromanić. Imaju i ulice posvećene Katarini Kotromanić, što je dobro. U Sloveniji uče o Katarini Cerskoj, a u Nemačkoj o Barbari Cerskoj i to je dobro. One pripadaju tim narodima. Međutim, naša deca u našim srpskim školama ne uče ni o Barbari Cerskoj, ni o Katarini Cerskoj, ni o Katarini Kotromanić, iako sve one imaju izrazito srpsko poreklo. One sve potiču od dinastije Nemanjić. Znači, mi naša deca, mi moramo da učimo o tim srpskim velikanima, o srpskim princezama koje su bile jedne od najvećih u Evropi i od te Barbare Cerske, koja ima tu srpsku krv, nemanjićku krv, su potekle sve evropske kraljevske porodice, s obzirom da je ona bila carica Svetog rimskog, odnosno Svetog rimskog nemačkog carstva. Takođe, s obzirom da je ovako jedan svečan trenutak, neću mnogo govoriti o pojedinim pripadnicima naše opozicije, o Đilasu, Jeremiću, Mlađanu Đorđeviću, Tepićki, Tadiću, Borislavu Stefanoviću, zato što njihovo ponašanje, taj njihov politički opus ipak spada u jedan domen psihopatologije. Ja ne želim jednostavno ovaj svečan, dostojanstveni trenutak da kvarim pominjući njih i njihova dela, odnosno nedela. Zahvaljujući predsedniku Aleksandru Vučiću, mi smo znatno unapredili celokupno naše školstvo, a mnogi naučnici širom sveta kažu da je školstvo ključno, ključno za očuvanje identiteta i kulture jedne države, jednog naroda. Stoga pozivam sve narodne poslanike da u ovom svečanom danu, u danu za glasanje podrže ovaj sjajan zakon kojim se brani srpstvo, srpsko pismo, jača naša svest o identitetu. Neka nam je srećan praznik Dana srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Živela Srbija! Živeo predsednik Aleksandar Vučić!
Zahvaljujem. Da li možda, još na samom kraju, žele predstavnici Vlade da se obrate? Ako ne, zahvaljujem svima koji su učestvovali u današnjoj raspravi. Potpredsednica Vlade Maja Gojković ima reč.
Samo kratko. Želim da se zahvalim svim poslanicima i poslanicama na učestvovanju u raspravi o ovom važnom Zakonu o upotrebi službenog jezika u javnom životu, zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma. Smatram da je ovo izuzetno važan zakon koji smo, eto zajedničkim naporima u saradnji sa svim poslaničkih grupama, u saradnji sa Srpskom akademijom nauka i umetnosti, nakon jedne duge, možda i četvorogodišnje rasprave o javnom životu doneli, doneli možda u poslednjem momentu kada je ćirilica zaista u 21. veku iz različitih razloga počela da gubi trku sa ostalim pismima i uticajem na ovo naše zaista jedinstveno pismo u svetu. Želim da naglasim još jednom, zbog svih onih koji pokušavaju da kažu da se time ugrožava bilo čije pravo da piše latiničnim pismom ili da upotrebljava svoj jezik u komunikaciji, da to, naravno, ovaj zakon nema nameru da uradi. Uostalom, Predlog zakona je usaglašen sa ustavnim odredbama, konvencijama o pravima nacionalnih manjina, čiji je potpisnik naša država i koji ste, u stvari, kao parlament vi i usvojili i sa ostalim zakonima koji se nalaze u pravnom prometu naše države. Naravno, Vlada Republike Srbije je usvojila amandmane poslaničke grupe SVM, kojim je samo istakla ove stvari o kojima ja govorim. Dodali smo određene stavove. Potrudili smo se da prihvatimo i amandman koji nije toliko u materiji ovog Zakona o upotrebi ćirilice, ali otvara mogućnost da podstičemo i druge privredne subjekte i privatne firme koje štampaju i izdaju dela na jezicima manjina, da i njima otvorimo mogućnost finansijskih nekih podsticaja i povlastica, ali kako je rekao i poslanik Pastor, da li će toga biti ili neće biti, to zavisi dalje kada počne implementacija, odnosno primena ovog zakona za šest meseci, u roku u kome su svi dobili mogućnost da usklade svoje propise i načine rada koji su predviđeni ovim zakonom i da Ministarstvo finansija odgovori na to kojim podsticajnim finansijskim merama ćemo podsticati izdanja na ćiriličnom pismu, ali samim time i otvoriti mogućnost da podstičemo i izdanja i poslovanje na jezicima nacionalnih manjina u sredinama u kojima se oni koriste. Hvala lepo. Još jednom vas pozivam da podržite danas ovaj zakon i čestitam vam veliki praznik, praznik nacionalnog jedinstva, praznik slobode i naše zastave. Pozivam vas da ovaj praznik od danas postane tradicionalan i da ga redovno obeležavamo sa našim porodicama. Hvala.
Zahvaljujem još jednom potpredsednici Vlade gospođi Gojković i pridružujem se čestitkama povodom praznika. Dame i gospodo, pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem sredu, 15. septembar 2021. godine, sa početkom u 15.00 časova, kao dan za glasanje o tački dnevnog reda sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Dakle, glasanju pristupamo za nepunih pet minuta.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređemo na odlučivanje o tački dnevnog reda, potrebno je da utvrdimo kvorum. Saglasno članu 88. stav 5. Poslovnika, kvorum za rad Narodne skupštine u danu za glasanje postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Molim poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 190 narodnih poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da prema tome postoje uslovi za odlučivanje. Prelazimo na odlučivanje. Prva tačka dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O UPOTREBI SRPSKOG JEZIKA U JAVNOM ŽIVOTU I ZAŠTITI I OČUVANjU ĆIRILIČKOG PISMA Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, a s obzirom na to da su podneti amandmani postali sastavni deo Predloga zakona, Narodna skupština će o ovom Predlogu zakona odlučivati samo u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma, u celini. Molim poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno – 191, za – 191. Konstatujem da je Narodna skupština jednoglasno usvojila Predlog zakona o upotrebi srpskog jezika u javnom životu i zaštiti i očuvanju ćiriličkog pisma. Zahvaljujem. Siguran sam da su narodni poslanici i da je Narodna skupština Republike Srbije na najbolji način doprinela obeležavanju Dana nacionalnog jedinstva, slobode i nacionalne zastave. Pošto smo iscrpeli dnevni red, želim samo da vas na kraju obavestim da sam zakazao Četrnaesto vanredno zasedanje za utorak, 21. septembar, sa tri tačke dnevnog reda: Predlog odluke o izmenama i dopunama Odluke o usvajanju Kodeksa ponašanja narodnih poslanika, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju korupcije i Predlog zakona o očuvanju kulturnog i istorijskog nasleđa Svetog manastira Hilandar. Kao što sam rekao, pošto je Narodna skupština obavila razmatranje i odlučivanje o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 102. Poslovnika, zaključujem sednicu Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Zahvaljujem.