Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Petnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Pozivam vas da minutom ćutanja odamo poštu Ivanu Jovoviću i Panteliji Dakiću, ubijenim u terorističkom napadu 13. avgusta na reci Bistrici u Goraždevcu. Slava im. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine pozivam vas da ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Marko Jakšić, Dragan Šutanovac, Milan Marković, Milena Milošević i Miroslav Martić, a zakasniće Miomir Tadić. Obaveštam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije. Primili ste ostavku dr Tomice Milosavljevića na funkciju ministra zdravlja u Vladi Republike Srbije. Saglasno članu 202. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, o ostavci je obavešten predsednik Vlade Republike Srbije. Podsećam vas da je članom 202. stav 4. Poslovnika predviđeno da Narodna skupština na prvoj narednoj sednici konstatuje, bez pretresa, da je član Vlade podneo ostavku i da se o tome ne odlučuje. Saglasno članu 202. stav 4. Poslovnika, Narodna skupština konstatuje da je dr Tomica Milosavljević podneo ostavku na funkciju ministra zdravlja u Vladi Republike Srbije. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Petnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije, koje je sazvano na zahtev 102 narodna poslanika, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Petnaestog vanrednog zasedanja, sa utvrđenim dnevnim redom sadržnim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Petnaesto vanredno zasedanje utvrđen je sledeći D n e v n ir e d: 1. Predlog deklaracije o Kosovu i Metohiji, koji je podnela Vlada Republike Srbije. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG DEKLARACIJE O KOSOVU I METOHIJI Za reč se javio narodni poslanik Siniša Mitrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Poštovana gospođo Mićić, uvažene kolege poslanici, uvaženi premijeri i članovi kabineta, na osnovu člana 71. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije predlažem da danas radimo i posle 18,00 časova, ako ne završimo, znači do kraja glasanja, dok ne bude doneta odluka.
Zahvaljujem. Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića da danas radimo do završetka rasprave i da nakon toga pristupimo glasanju. Za 119, nije glasalo 26, od ukupno 145 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića. Po Poslovniku ima reč narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodo članovi Vlade, od 24. marta 1998. godine sednice Skupštine Srbije su javne i direktno prenošene, tako da su građani Srbije mogli da prate šta rade njihovi predstavnici u parlamentu. Od uvođenja vanrednog stanja pa sve do danas ove sednice su bile zatvorene za javnost u tom smislu što RTS nije prenosio sednice, a posle jedne duže diskusije o tome ko je za to odgovoran, nadležan, ko osporava, ko onemogućava dalje prenošenje sednica Skupštine, danas smo shvatili da je za to odgovorna Vlada Srbije. Izašla sam povodom primene Poslovnika i zbog toga ću da citiram član 169, iz odeljka XI, koji se odnosi na javnost rada, u kome stoji da su sednice Narodne skupštine i njenih odbora javne. "Sednice Narodne skupštine i njenih odbora mogu biti zatvorene za javnost u slučajevima određenim zakonom, ako to predloži Vlada, odbori ili najmanje 20 narodnih poslanika. Predlog mora biti obrazložen. O tom predlogu glasa se u Narodnoj skupštini, bez pretresa." Mi nismo imali takvu situaciju, bar ne formalno, da su Vlada ili 20 poslanika predložili da sednice Skupštine više ne budu prenošene preko naše državne televizije.Vlada je mogla samo da zatvori za javnost sednice Skupštine. Obavešteni smo preko sredstava informisanja da se ona založila da današnja sednica bude prenošena. Mi smo zahvalni Vladi, bez obzira na sve to, što ovako važna tema koja je danas na dnevnom redu može da bude praćena od strane građana Srbije, ali ne bi trebalo da to bude presedan i ne bi trebalo da RTS bude u nadležnosti Vlade Srbije. Dobili smo objašnjenje da je to javni servis,da on radi isključivo po ekonomskim interesima i da niko na njih ne utiče. Ovo sam samo htela da napomenem zbog toga što je očigledno da je RTS u isključivoj funkciji i nadležnosti Vlade Srbije, pa ukoliko ovo bude jedina sednica koja bude prenošena, znaće građani ko je za to odgovoran i ko ne da građanima da vide i čuju šta rade njihovi narodni predstavnici u SkupštiniSrbije. Hvala.
Nema povrede člana 169. Poslovnika Narodne skupštine. Sve sednice Narodne skupštine su javne. Javnost ne podrazumeva samo postojanje direktnog prenosa i o tome odlučuje RTS. U ovom slučaju, za vašu informaciju, da vas obavestim da je juče bio sastanak sa šefovima poslaničkih grupa, na kome vi niste prisustvovali, uputila sam pismo RTS-u i zamolila ih da zbog važnosti teme vrše direktan prenos ove sednice, tako da to Vlada uopšte nije uradila. Dakle, pogrešno ste informisani. Ukoliko niste zadovoljni odgovorom, Administrativni odbor će vam posebno odgovoriti. Pošto nemate primedbi, možemo da nastavimo rad. Primili ste amandmane koje su na Predlog deklaracije podneli narodni poslanici: Momčilo Trajković, Vuko Antonijević i zajedno Borislav Pelević, Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Đuro Popović. Na sednici Odbora za Kosovo i Metohiju amandmane su povukli narodni poslanici Momčilo Trajković i Vuko Antonijević, koji je to učinio i pisanim putem. Primili ste izveštajOdbora za Kosovo i Metohiju i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Podsećam vas da, prema članu 156. stav 3, a shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme za raspravu poslaničkih grupa iznosi pet časova. Molim šefove poslaničkih grupa, ukoliko to već nisu učinili, da predaju listu sa prijavljenima za reč o ovoj temi dnevnog reda. Saglasno članu 156. Poslovnika Narodne skupštine otvaram jedinstven pretres o Predlogu deklaracije. Ima reč predsednik Vlade, gospodin Zoran Živković. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo, Kosovo i Metohija kao maltene večna tema na ovim prostorima je ponovo na dnevnom redu najvišeg tela u ovoj državi, a to je Narodna skupština. Problem Kosova i Metohije nije nastao ni pre četiri godine, ni pre 15 godina, ni pre 50 godina, nego mnogo ranije. Ceo 20. vek je prošao u rešavanju tog problema. Nažalost, problem nije rešen, a svi koji su ga rešavali, pogoršavali su situaciju sve to vreme. Pre četiri godine, 10. juna 1999. godine međunarodna zajednica je preuzela na sebe da pokuša da reši taj veliki problem. Prvi put da se taj problem rešava spolja, ne sa područja Balkana, ne ni sa područja Srbije, ne iz država koje se nalaze na ovom području. Nažalost, tradicija loših rešenja je nastavljena. Mogu da kažem da je potvrđena i ubrzana. Ni međunarodna zajednica, ni KFOR, ni UNMIK, ni svi drugi, koji su na toj teritoriji prisutni, nisu uspeli taj problem da reše, a jesu ga pogoršali do ivice izdržljivog. Ono što je danas stanje na toj teritoriji, uAutonomnoj pokrajini Kosovo i Metohija, to je da je preko 200.000 ljudi moralo da pobegne pred terorom, da je 1.167 ubijenih i 1.136 kidnapovanih Srba i nealbanaca, da je na desetine hiljade kuća spaljeno, da je oko sto crkava i drugih verskih objekata uništeno ili oštećeno, da je oskrnavljeno 40 grobalja, da su Kačanik, Štrpce, Glogovac, Podujevo, Štimlje, Dečani, Đakovica, Dragaš i Mališevo opštine bez ijednog nealbanca, bez ijednog Srbina.To je stanje stvari. Još gore od svega ovoga je to da nijedan ubica ili kidnaper nije pronađen za ove četiri godine od kada međunarodna zajednica ima odgovornost za Kosovo i Metohiju. Povratak, kao glavni posao međunarodne zajednice po Rezoluciji Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija 1244, izvršen je maksimalno, odnosno sa 120% kada su u pitanju Albanci, jer su za sedam ili osam dana svi vraćeni u svoje domove, što je dobro, i usput je još 200.000 novih stanovnika albanskog porekla došlo na Kosovo, ali nije ni najgore što se dešava za ove četiri godine. Ispod 2% možemo da merimo broj Srba koji su se vratili na tu teritoriju. Zašto? Zato što su sprečavani terorizmom, zato što su sprečavani dnevnim pritiskom, zato što su nesposobnost UNMIK-a i KFOR-a da im omogući povratak i da im garantuje dnevnu bezbednosti i minimum slobode kretanja bili razlozi da se Srbi, iako imaju veliku želju za povratkom, vrate samo u tom malom procentu. Ono što su najnoviji dokazi tog terorizma i nesposobnosti UNIMIK-a i KFOR-a su porodica Stolić, Ivan Jovović i Pantelija Dakić - najnovije žrtve, troje ili petoro od 2.500 žrtava nealbaskog porekla. Ni u njihovom slučaju, još uvek, nema nikakve informacije da ima osumnjičenih, da ima privedenih ili da ima onih protiv kojih će biti pokrenut krivični postupak. Ono što obeležava Kosovo i Metohiju danas je ugrožavanje svih ljudskih prava, svih redom, pa čak i onog osnovnog, a to je pravo na život. Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija reguliše bezbednost života na Kosovu i Metohiju, režima na Kosovu i Metohiji, do konačnog statusa te teritorije. Šta su zadaci međunarodne zajednice odnosno KFOR-a, odnosno UNMIK-a po Rezoluciji 1244? Pre svega, to je razoružavanje svih onih koji nelegalno nose oružje. Pre nekoliko dana smo dobili podatak, upravo od UNMIK-a, da je oko 700.000 dugih i kratkih cevi, još uvek, u posedu onih koji na to nemaju pravo. Drugi zadatak je bio da se posebno razoružaju one paravojne formacije koje su učestvovale u ratnim sukobima i koje su očigledno vršile ratne zločine, pre svih, UČK. Da li je to završeno? Ne, to nije završeno. Deo tih ljudi je preveden u Kosovski zaštitni korpus i kosovsku policiju, a oni i dalje rade onaj isti posao, sa istim onim ciljem koji su radili i 1998. i 1999. godine, a to je širenje terora i ugrožavanje života svih onih koji su protiv velikog sna o nezavisnom Kosovu. Zadaci u pomenutoj Rezoluciji su i da se izvrši povratak, o čemu sam već nešto rekao; da se zaštite sva prava Srba i drugih nealbanaca na toj teritoriji; da se prekinu terorističke akcije; da se pokrene postupak pred Haškim tribunalom za sve one koji su vršili ratne zločine na toj terotirji, i za Srbe, i za Albance i za sve druge. To je i danas neostvareni zadatak i neostvarena odgovornost međunarodne zajednice na tom području. Da li je moguće dovesti vladavinu prava, minimum bezbednosti i slobode kretanja na teritoriju Kosova i Metohije? Da li međunarodne trupe imaju tu snagu? Pitanje je da li one to žele ili je pitanje da li to one mogu? Mislim da imamo dovoljno dokaza da je mogućnost međunarodnih snaga velika i da one mogu da uvedu mir i sve ono što treba da krasi mir na jednoj teritoriji. Imamo primer Bosne i Hercegovine.U Bosni i Hercegovini su sto puta manje žrtve nakon dolaska međunarodnih snaga na tu teritoriju, nego što je to u slučaju Kosova i Metohije, nakon dolaska međunarodnih snaga na teritoriju Kosmeta. Očigledno je da postoji način, ali očigledno da nije postojalo dovoljno volje. Mi smo, kao država i kao narod, još uvek, žrtve stereotipa o tome šta je Srbija i kako Srbi shvataju politiku i kako se ponašaju kada imaju moć državnih institucija i državne vlasti. Naš zajednički cilj bi trebalo da bude da promenimotaj stereotip i da pokažemo da ono što se u ovoj državi dešavalo od 1990. do 2000. godine nije pravilo, nego da je to težak, loš izuzetak, koji nije svetli deo srpske istorije, da je to izuzetak koji mora veoma brzo da bude, ne zaboravljen, nego gurnut u stranu, da ne bi smetao daljem razvoju ove države, ovog naroda i budućih generacija. Prema tome, misija ove deklaracije je da ponovo ukažemo međunarodnoj javnosti na njenu odgovornost za rešavanje pitanja Kosova i Metohije, ali, takođe, da pokažemo i međunarodnoj i domaćoj javnosti da smo spremni da nastavimo sve ono što su naši zadaci i po Rezoluciji 1244, ali i po onome što su naši državni i najviši zadaci vezano za Kosovo i Metohiju. Postoji još jedan faktorkoji je odgovoran za ovo stanje i koji bi morao da promeni svoj stav prema problemu Kosova i Metohije, a to je albanska manjina odnosno njihovi lideri. Privremene albanske institucije imaju visok nivo odgovornosti za dobar deo dešavanja na Kosovu i Metohiji. Oni moraju biti garant slobode, bezbednosti, života svih na Kosovu i Metohiji, i Albanaca, ali i svih drugih, na isti način, ili još bolje, ako je to moguće, kao što je to Vlada Srbije i kao što su to insitucije Srbije odgovorne za živote svih pripadnika nacionalnih manjina na teritoriji Srbije, od Subotice do Preševa. Ako te institucije, ti lideri, privremeni ili dugoročni, imaju želju da se pokažu kao ljudi sposobni i spremni, ljudi sa kapacitetom da pomognu pravljenju jednog multietničkog, mirnog i prosperitetnog društva, onda danas moraju da pokažu tu odgovornost. Ponavljam, najveći deo odgovornosti je na međunarodnoj zajednici i mi imamo na mestu šefa UNMIK-a novu ličnost. Nadam se da je dolazak gospodina Harija Holkerija ne samo promena personalnog tipa, nego da je to promena politike prema teritoriji Kosova i Metohije, promena politike međunarodne zajednice. Možemo da budemo zadovoljni prvim izjavama i prvim odlukama novog šefa UNMIK-a. Rekao je da je Rezolucija 1244 jedina vodilja na njegovom putu, rekao je da neće primati savete nikoga, bilo da je on sa područja Kosova i Metohije ili nekog drugog područja, dozvolio je gospodinu Čoviću i meni da prisustvujemo sahrani u Goraždevcu. To je presedan za protekle četiri godine i to bi mogao da bude jedan dokaz da se nešto menja, ali nažalost, to što sam kao premijer zajedno sa gospodinom Čovićem bio na sahrani nije ono što može da nas zadovolji. Siguran sam da svi želimo to, da predstavnici državne vlasti u Srbiji mogu da odu na Kosovo i Metohiju, ne samo na sahrane, nego i na svadbe i na druga veselja, na useljenja u kuće, na prve rođendane dece koja su rođena na Kosovu i Metohiji i to je odgovornost međunarodne zajednice. Očekujem da narednih nedelja i meseci bude potvrđena ova moja dobra želja i nadam se da je u međunarodnoj zajednici došlo do, ako ne potpunog preokretanja pogleda na taj problem, onda bar do toga da je poremećena stereotipna slika o tome da su Albanci na Kosovu žrtve, a Srbi vekovni đavoli. Pitanje je šta mi treba da učinimo, šta je na nama, na institucijama, na vlastima u Srbiji, u Beogradu, da li mi možemo da učinimo nešto više od onoga što je do sada učinjeno. Ponoviću da ne postoji ni jedan zadatak koji je dobila srpska Vlada ili srpski parlament po Rezoluciji 1244 a da taj zadatak nije izvršen. U mnogim susretima postavljam pitanje gostima iz inostranstva šta mi možemo još uvek da učinimo, da li postoji neki način da mi povoljnije utičemo na rešavanje dnevnih problema Srba i drugih nealbanaca na teritoriji Kosova i Metohije. Odgovor je ćutanje. Odgovor je da ne postoji ništa što mi možemo formalno da učinimo, ali mislim da ipak možemo, svako sa svoje strane. Obaveza Vlade Srbije i čini mi se vaša, Narodne skupštine Republike Srbije, jeste da svakodnevnim aktivnostima jačamo demokratski potencijal države Srbije, da je pokazujemo u boljem realnom svetlu pred međunarodnom zajednicom u odnosu na ono kako je ona do skora izgledala, da jačamo institucije, da se borimo protiv kriminala i korupcije, da tražimo nove i obnavljamo veze sa starim saveznicima koji mogu da nam pomognu u rešavanju problema Kosova i Metohije. Ne postoji rešenje koje možemo da donesemo sami, ne postoji rešenje koji ni Albanci sa Kosova mogu da donesu sami, teško da postoji rešenje koje može da bude posledica našeg dogovora sa kosovskim Albancima, uz postojanje naše dobre volje, želje za razgovorom koji sada ponavljam. Naime, mislim da je svima jasno da to rešenje mora da ima međunarodni karakter i međunarodnu verifikaciju, a to znači da bude prihvaćeno i od Evropske unije, i od SAD-a i od Ujedinjenih nacija. To je ono što mi možemo da učinimo, da se dogovorimo bar oko nekih prioriteta koji su nam važni, i to svim strankama koje su zastupljene u ovom parlamentu, svim političkim snagama koje imaju ambiciju da budu zapamćene po dobru na političkoj sceni Srbije. Siguran sam da ste vi svesni i težine situacije i naše zajedničke odgovornosti za rešavanje ove situacije, odnosno ovog problema. Siguran sam da ćete danas glasanjem za ovu deklaraciju potvrditi istorijsku istinu da se Kosovo i Metohija, a i sve drugo, brani hrabrošću, mudrošću i slogom.
Zahvaljujem predsedniku Vlade, dajem reč potpredsedniku Vlade gospodinu Nebojši Čoviću, predstavniku predlagača.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, nazovimo stvari pravim imenom: situacija na Kosovu i Metohiji jeste rđava i vrlo teška. Sada je mnogima u svetu jasno da je tamo jedna humanitarna katastrofa zamenjena drugom, da je ovakvom brigom za jedan narod drugi narod gurnut u tragediju. Samozvana OVK-a, među njima i poznati zločinci, prognali su 250.000 Srba i drugih nealbanaca, promenili uniforme i oznake, integrišući se u institucije novog kosovskog poretka, mada je sve u njoj ostalo isto kao nekada: separatistička politika, nasilničko ponašanje, endemska mržnja prema Srbima. Ono što demokratska vlast Srbije zastupa, istorijsko pomirenje Srba i Albanaca, u nekim albanskim krugovima i dalje se smatra opasnom idejom. Haški tribunal još nije optužio predvodnike OVK za mnoge i neporecive zločine, za genocid, za etničko čišćenje Pokrajine i za proterivanje Srba i Roma. U vreme Kušnerovog i Hekerupovog, a naročito Štajnerovog administriranja, KFOR i UNMIK su retko ulazili u sukobe sa politikom militantnih Albanaca. U tome treba videti više od inercije i manje od programiranog ponašanja. Strah je ućutkao mnoge međunarodne zvaničnike, postali su taoci albanskog separatizma i terorizma. Radi sopstvene sigurnosti oni nastoje da bes albanskih egzekutora ne okrenu protiv sebe. Zato se Srbi i Romi ne vraćaju svojim kosovsko-metohijskim kućama. Zato na Kosovu i Metohiji i dalje traje permanentna životna ugroženost ostatka Srba i raste neizvesnost. O tom stanju se Narodna skupština Republike Srbije danas izjašnjava; o izlazima; o srpskom državnom i nacionalnom odgovoru na stanje na Kosovu i Metohiji. Nemam nameru da objašnjavam tekst deklaracije o Kosovu i Metohiji, gde su ugrađene nekemoje ideje i moja razmišljanja, kao što su ugrađene ideje i razmišljanja mnogih drugih ljudi. Verujem da je deklaracija dobar dokument, a objašnjavati dobre dokumente znači posumnjati u njihovu ubedljivost. Nameravam da objasnim politički kontekst i vreme u kome parlament države Srbije usvaja deklaraciju o Kosovu i Metohiji. Naša današnja rasprava ne sme da bude otrovana istoricizmom i svim drugim ideološkim i stranačkim naslagama koje su kvarile poslove ranijim generacijama srbijanskih političara. Samo ukratko saopštavam svoje viđenje odnosa u mnogonacionalnoj Srbiji pre 5. oktobra 2000. godine. Zašto to činim? Zato da bih opisao pustoš u nacionalnoj i državnoj politici koju je iza sebe ostavio poraženi režim; da bih razjasnio namere nove demokratske vlasti; da bih naveo korake koje preduzimamo radi zaštite nacionalnih i državnih interesa. Verski i nacionalni antagonizmi za vladavine Miloševića bili su toliki i takvi da je samo najveća politička opreznost i najveća državnička odmerenost mogla računati na male pobede, koje bi u krajnjem zbiru donele prihvatljiv rezultat. On se, nažalost, odlučio za argument sile, umesto za silu argumenata. Na Kosovu i Metohiji, gde su Albanci većinsko stanovništvo, on je imao posla sa ukorenjenim i primitivnim albanskim ekstremizmom i separatizmom, koji je umesto nekadašnje staljinističke prirode mutirao u borbu za teritoriju markiranu parolama o borbi za nacionalna, građanska i politička prava. Umesto da traži saveznike u odmerenim i umerenim Albancima, odlučio se za ukidanje pokrajinske autonomije i tako celu albansku zajednicu okrenuo protiv sebe i protiv Srbije. Tim nepromišljenim aktom on je dao za pravo stvaraocima stereotipa o albanskom obespravljenju na Kosovu i Metohiji i međunarodnoj zajednici kazao da ga ne interesuje njeno negodovanje. Albanci su se, naravno, samoorganizovali. Izbačeni iz institucija stvorili su svoju paradržavu koja se uveliko finansirala prljavim novcem, prodajom droge, oružja, cigareta i ljudi. Veliki novac je, naravno, stvorio velike lobije u koje su ušli neki zapadni političari, neki biznismeni, neki mediji i neki uticajni intelektualci. Albanski separatistički pokret je, koristeći taktičke greške srpske politike, uspeo u svetskom javnom mnjenju i međunrodnoj zajednici da svoje glavne nacionalne ciljeve, stvaranje velike Albanije, skrije tobožnjom borbom za građanska prava. Šta je posle toga bivši šef države Srbije i države Jugoslavije mogao da očekuje? Samo dalju stilizaciju Srba kao ništitelja albanskih građanskih i nacionalnih prava, kao remetilaca evropskog spokojstva, dakle stvaranje halo efekta o narodu koji ne poštuje druge narode i ne drži do evropskih i svetskih standarda. Milošević je, gospodo, dao izgovor separatistima i ekstremistima i to je, čini mi se, njegov najgori rezultat (završićemo brzo, ne morate da budete nestrpljivi toliko) i najgora usluga srpskim državnim interesima. Niko više u zapadnom svetu nije hteo da sluša priče o albanskom permanentnom teroru nad Srbima i demografskoj eksploziji, na primer, u kojoj su on i njegovi privrženici hteli da vide samo rezultat kolektivne planske ekspanzije Albanaca. Mnoge zapadne ustanove koje odlučuju o svetskim poslovima i odnosima, mnogi uticajni pojedinci počeli su da previđaju etničku mržnju u političkim nastojanjima militantnih Albanaca, da ćute o njihovim zločinima, a da uvećavaju i dramatizuju nedela ljudi srpske nacionalnosti. Napravite jednu malu lingvističku analizu, pogledajte kako su na Zapadu proteklih godina nazivani albanski teroristi. Oni su pobunjenici, oni su buntovnici, oni su naoružane grupe etničkih Albanaca, a nikada i nikako teroristi. I dan-danas traje taj kliše, pa se ni oni koji pucaju na srpsku vojsku i policiju ne mogu nazvati teroristima nego "kradljivcima drva". Terorizam je širenje straha nasilnim sredstvima, govorio sam stotinama puta svojim zapadnim sagovornicima i pitao ih: kako, gospodo, vi nazivate širenje straha nasiljem, da li je nacionalna pripadnost žrtve presudna da bi se zločin zvao terorizmom; čemu eufemizmi? Odgovorili su mi da je srpska pozicija slaba i da je time sve rečeno. I taj odgovor nas uvodi u sledeće razmatranje i odgovor na pitanje: šta je nova demokratska vlast u Srbiji morala da čini posle 5. oktobra 2000. godine i šta sada čini? Nova vlast se prvo zapitala kakve su joj objektivne mogućnosti da participira u rešavanju problema na Kosovu i Metohiji. Odgovor je bio - male, gotovo nikakve. Niko na svetu, pa ni supersile ne mogu rešavati probleme bez stalnog osvrtanja na preovlađujuće mišljenje u svetskoj javnosti, na mišljenje okruženja, na svoje geostrateške ciljeve, na finansijske moći i tokove. Trebalo je zato da prvo unapredimo svoje mogućnosti kako bi uspeli da otklonimo predrasude o Srbima. Trebalo je da se oslobodimo starih zabluda i mana, pa je prva na spisku bila naša mitomanija i potreba da preuveličavamo sopstvene moći, da sebe stavljamo u žižu svetske politike, a da odbijamo tradicionalne saveznike iz tog sveta. Drugim rečima, dame i gospodo, mi nismo samo lagali druge, nego počesto i pomnogo sebe. Kraj tog perioda zastoja i nacionalnog poniženja morao je da bude okončan snažnom izjavom koju su ponavljali mnogi zvaničnici nove vlasti, da odricanje od ratnih sredstava nipošto ne znači odustajanje od odbrane istorijskih prava države Srbije na Kosovu i Metohiji. Nova politika države Srbije sastojala se u traženju puta između sile i pokoravanja sili tj. snalaženja u komplikovanom svetu zaoštrenih suprotnosti. U "nevidljivom knjigovodstvu" svetske diplomatije bili smo zapisani kao inadžije, ljudi koji ne znaju da se usluge u međunarodnim odnosima uvek čine sa računom na protivusluge. Trebalo je promeniti taj stereotip o Srbima inadžijama i zato smo se trudili, ne zazirući od međunarodne zajednice, da u formulisanju svojih zahteva i nuđenju protivusluga budemo jasni i pozitivni, da ne obećavamo ono što ne možemo ispuniti, da ne idemo preko granica svojih snaga, da se međunarodnim ustanovama predstavimo kao odan i pouzdan saradnički partner i oslonac u građenju regionalne bezbednosti. Ta nova politika rezultirala je rešavanjem krize na jugu centralne Srbije, u Pčinjskom okrugu, pa smo se nadali da će jednom isproban i uspešan model biti primenljiv i na kosmetske prilike. Nažalost, tamo gde je uspostavljen protektorat međunarodne zajednice, u južnoj pokrajini, ništa nije zavisilo od nas ili je malo šta zavisilo od nas. No, bez obzira na to, preteški posao započet je formiranjem Koordinacionog centra za Kosovo i Metohiju, državnog tela koje je imalo ne samo da se stara o sudbini srpskog stanovništva preostalog u pokrajini i sateranog u enklave, da vodi računa o srpskom i nealbanskom življu izbeglom i prognanom sa Kosova i Metohije, nego i da bude stalna,iskrena pomoć civilnoj misiji Ujedinjenih nacija i snagama KFOR-a. Koordinacioni centar za Kosovo i Metohiju osnovan je na zajedničkoj sednici Vlade Savezne Republike Jugoslavije i Vlade Republike Srbije, 2. avgusta 2001. godine. Njegovi zadaci dati su Programom za implementaciju Rezolucije SB UN 1244, koji je Vlada Republike Srbije usvojila 2. oktobra iste godine. U dvogodišnjem postojanju istrajno smo se borili za povratak raseljenih i prognanih, za pronalaženje kidnapovanih. Zbog poznatih okolnosti, zbog rastućeg straha kod Srba i nespremnosti UNMIK-a i KFOR-a da ih energično zaštiti, uspeli smo da vratimo u Pokrajinu samo 484 izbeglice i to u mesta Grabac, Biča, Osojane, Belo Polje, Mušnikovo, Novaci i Sredska. Povratnicima smo dali pomoć u izgradnji kuća i infrastrukture, u stoci, u poljoprivrednoj mehanizaciji, u svežim namirnicama, u opremanju škola, ambulanti, zdravstvenih centara i univerziteta, kao i u zadovoljenju drugih životnih potreba. Mnogo toga je urađeno u zaštiti srpske kulturne baštine. Obavljena je sanacija, restauracija i rekonstrukcija devet manastira, 14 crkava i tri parohijska doma, a pružena je pomoć za izgradnju šest novih crkava. U ovim danima restaurira se još nekoliko građevina, tri manastira, četiri crkve i šest spomenika kulture. Ekshumirano je 209, a identifikovano i predato porodicama 57 tela nestalih ljudi sahranjenih u masovnim grobnicama na Kosovu i Metohiji. Upošljavajući radnu snagu iz srpskih naselja, nastojali smo da saniramo objekte stradale u zemljotresu koji je 24. aprila 2002. godine pogodio Kosovsko-pomoravski okrug. Podigli smo 184 nova objekta ukupne površine 11.150 kvadratnih metara, finansirali sanaciju 850 kuća, desetina škola, ambulanti i parohijskih domova i izgradili 14 kilometara puteva. Opremili smo 185 kuća novim nameštajem. Pravničkim znanjima naših timova pomagali smo hapšenicima; oni su pred većinskim albanskim sudskim većima, a bez valjanog dokaznog postupka osuđivani na visoke zatvorske kazne, ali smo uspeli da za 21 lice dobijemo oslobađajuće presude. Naša ekspertska pomoć stajala je na raspolaganju osumnjičenima, kao i novac potreban za kaucije. Starali smo se oko humanitarne pomoći. Pribavili smo i podelili 286 tona semenske pšenice, 1.906 tona veštačkog đubriva, 460 tona semenskog kukuruza, 270 tona semenskog krompira i 3.000 sadnica voća. Najzad, podelili smo 139 hiljada humanitarnih paketa hrane i higijenskih sredstava - 62.325 tona brašna, dve tone ulja i ogrevnog drveta 4.002 kubna metra. U važnu i uspešnu aktivnost Koordinacionog centra računam i naša učešća na međunarodnim konferencijama. U svojstvu predsednika Koordinacionog centra govorio sam na 24 skupa, pet puta učestvovao na sednicama Saveta bezbednosti UN, a za dve sednice dostavio svoja izlaganja. Na sastancima Visoke radne grupe, takođe, bili su naši predstavnici. Potpisali smo 13 sporazuma i protokola, od kojih je najvažniji zajednički dokument Sporazuma o saradnji Jugoslavije i UNMIK-a od 5. novembra 2001. godine. Naposletku, reći ću i ovo: održane su 23 sednice Koordinacionog centra na kojima se svestrano razmatralo stanje na Kosmetu i naše obaveze prema svom narodu. Naveo sam ove činjenice da biste znali kako smo branili nacionalne i državne interese Srbije na Kosovu i Metohiji i kako smo nastojali da popravimo životne prilike Srba i ostalih nealbanaca na Kosovu i Metohiji. Daleko od svakog utopizma i mazohizma, naša politika je morala da bude umerena i pragmatična, vođena dozvoljenim sredstvima i strogo omeđena međunarodnim i opšteprihvaćenim regulama Rezolucije 1244. U javnim konfrontacijama, izjavama i intervjuima za medije, u izjašnjavanjima na političkim i ostalim skupovima, nastupali smo bez ratne retorike, mirotvorno smo objašnjavali šta se to desilo na Kosovu i Metohiji i šta su naši interesi. A šta se zaista tamo desilo? Na Kosovu i Metohiji sudarila su se dva prava, albansko etničko i srpsko istorijsko pravo. Odavno tvrdim da će smirenje u Pokrajinu doći samo sa pomirenjem ta dva prava. To znači da mora biti poražena svaka politika maksimalističkih zahteva, bez obzira čija je, srpska ili albanska. Zastupnici albanskih maksimalističkih zahteva su već nacrtali kartu svoje buduće države i u slepoj, anahroničnoj borbi za teritorije već videli jug centralne Srbije i gotovo celu Makedoniju kao delove etnički čistog Kosova. Do juče, takoreći, izgledalo je da se sve složilo za ostvarenje tog cilja: Ričard Holbruk se rukovao sa teroristima i ohrabrio ih da stvore sopstvenu vojsku. Predvodnici te vojske su postali plaćenici NATO-a i miljenici mnogih zapadnih političara, kojima se ukazala prilika da pomažući muslimane na Kosovu dokažu kako nisu zakleti protivnici islama. Pred našim očima i pred očima javnosti došlo je do pogrešno uptrebljavane vojne i policijske sile, koja je ustukla. Srbija je privremeno izgubila suverenitet nad Kosovom i Metohijom. Albanski političari, Albanci iz Kosovskog zaštitnog korpusa, a što je drugo ime OVK, kao i oni iz Albanske nacionalne armije, a što je treće ime OVK, veruju da se to desilo neopozivo i zauvek. Svoj zaključak brane svirepim nasiljem, uvereni da će i dalje trajati onaj halo-efekat o Srbima-zlikovcima, stvoren pomoću odabranih medijskih slika u vreme ratnih dejstava na Kosovu i Metohiji. Mnogi su izgradili svoje karijere na toj gruboj, crno-beloj podeli na dobre i zle, na žrtve i zločince. Te podele se oni i danas grčevito drže, bez obzira na to što su nekadašnje žrtve, koje su to odavno prestale da budu, krenule putem nasilja i zločina. Oni pokušavaju da sačuvaju svoje karijere i svoj uticaj održavanjem virtuelne slike nekadašnjeg stradanja jednog naroda na Kosovu i Metohiji i pronalaženjem, naravno, sasvim "logičnog" objašnjenja da se zločini prema Srbima i nealbancima dešavaju iz odmazde izazvane njihovim napadima i provokacijama. Ni nedavno gnusno ubistvo srpske dece u Goraždevcu, koje je šokiralo svet, nije bilo pošteđeno ovakvih pokušaja da sada ove nove žrtve i ove nove zločince stave u istu ravan i pokažu da u grotlu Kosova i Metohije svi sve napadaju i da podele na žrtve i zločince više ne postoje. ANA danas nastoji da destabilizuje jug Srbije i da se nametne kao činilac stvaranja i rešavanja balkanske krize, da spreči približavanje Srbije i Crne Gore NATO-u, da u sukobe uvuče što veći broj država evropskog jugoistoka, kako bi naterala svet da se radi konačnog smirenja Balkana opredeli za njenu maksimalističku opciju. Sigurno je da ima politički razumnih i odmerenih Albanaca i može biti da ima onih koji ne odobravaju upotrebu nasilja. Ali, zastrašeni su, pretpostavljam, ili neodlučni u svom stavu; tek, stiče se utisak da su svi na Kosovu i Metohiji jedinstveni i da čelnici Albanske nacionalne armije, okruženi "psima rata", ubicama iz mudžahedinskih i drugih formacija, govore iz glave celog naroda. Te i takve jedinstvenosti u Srbiji i Beogradu nema ni u tragovima. Dame i gospodo, u Beogradu ćete dobiti mnogo različitih odgovora na pitanje šta učiniti sa Kosovom i Metohijom i povodom Kosova i Metohije. Najisključivije mišljenje je ovo: Kosovo je kamen o vratu Srbije i tog kamena se treba što pre otarasiti. Srbija, navodno, ne može ući u Evropsku uniju sa izgubljenim suverenitetom na jednom delu svoje teritorije i zato, radi napretka, radi budućnosti, treba se odlučiti za bolnu amputaciju pokrajine. Navešću još samo jedan izraz političke isključivosti. Za rešavanje međuetničkih problema, za smirivanje secesionističkih pobuna i ustanaka - kažu pristalice sile - potrebne su žestina i oštrina. Navodno, oni koji o svemu odlučuju, pa i o prekrajanju ili neprekrajanju granica, jesu silnici i poštuju jedino silu. Neće nas poštovati ako nastavimo da se za svoje interese mlako i nedelotvorno borimo apelima, rezolucijama i deklaracijama. Drugi nas uveravaju da je na Kosovu i Metohiji ostalo samo malo fiktivnog ili simboličnog suvereniteta, pa stoga treba odmah pristati da Kosovo i Metohija postane treća republika u okviru već labave unije koja se zasad zove Srbija i Crna Gora. Treći dokazuju da Albancima nije potrebna ANA, da je suvišna proizvodnja straha za Srbe i ostale nealbance u Pokrajini. Pobediće nas Albanci nezapamćeno visokim natalitetom, poraziće nas i bela kuga, pa ćemo za dve-tri decenije, hteli ne hteli, morati da delimo svoju državu sa njima. Zato se, kažu, treba odmah opredeliti za podelu Kosova i Metohije. Četvrti nam predlažu da se borimo za srpsku autonomiju unutar albanske autonomije. Peti nam poručuju da je najuputnije pristati na veliku samostalnost Kosova i Metohije i, kako god se zvala Pokrajina u budućnosti, dobiti u njoj - po međunarodnim ugovorima-eksteritorijalnost za manastire (po ugledu na monašku državu Svetu Goru Atonsku), kao i pravo na samoupravne političke zajednice, kakve postoje u Evropi, a gde žive Srbi i gde su bili etnička većina. Nemam nameru da nabrajam sve predloge i ovo je dovoljno da se izvede zaključak: Srbi se, u razgovorima o Kosovu i Metohiji, kreću između zabrinutosti i ravnodušnosti, između emocija i suve racionalnosti, između površnosti i analitičnosti. Gospodo narodni poslanici, mi nemamo tu mogućnost da - bez kazne koju će nam odrediti istorija - budemo samo emocionalni ili samo racionalni. Mi, u stvari, moramo da budemo odgovorni i pred precima i pred potomcima. U čemu treba da se vidi ta odgovornost? Pre svega u našoj rešenosti da ne donesemo nijednu odluku koju bi naši potomci, kada budu bili u prilici da odlučuju, ocenili kao brzopleto i nažalost, konačno rešenje, proizvod ljudi nedoraslih istorijskom zadatku. Ako se našim sagovornicima, Albancima i Međunarodnoj zajednici, ne mogu snagom argumenata nametnuti rešenja u kojima će biti zaštićena srpska istorijska prava, najbolje i najispravnije jeste da srpsko pitanje držimo otvorenim do nastajanja međunarodne konstelacije u kojoj će moći da se pravedno i trajno reši kosmetsko pitanje. Do te odsudne rasprave o pravima još nismo stigli, a ostavljajući je za budućnost moramo se izjasniti o rokovima. Kada ćemo razgovarati o konačnom statusu Kosova i Metohije? Dobru odluku vidim u saglasnostirelevantnih činilaca međunarodne zajednice i Evropske unije o tzv. konačnom rešenju za Kosovo i Metohiju. Mi se zalažemo za ostvarivanje usvojenih standarda o ljudskim i nacionalnim pravima pre rasprave o konačnom statusu Kosova i Metohije. Ako ekstremizam i terorizam danas budu diktirali uslove o pregovorima o budućnosti Kosova i Metohije, ako terorist bude pregovarač, sutra će ekstremizam i terorizam odlučivati i na drugim prostorima evropskog jugoistoka i drugde, uostalom. Biće to presedan, opasan ne samo po interese srpskog naroda nego i drugih naroda Balkanskog poluostrva. Upitaćete me koliko treba čekati dok se ne dostignu demokratski i evropski standardi na sadašnjem Kosovu i Metohiji? Hoćemo li čekati još deset godina ako se ne dostignu za deset godina. Hoće li Albanci čekati? Kao što znate, mi donosimo deklaraciju o Kosovu i Metohiji posle promene čelnih ljudi međunarodne administracije u Prištini. Otišao je jedan specijalni predstavnik generalnog sekretara UN, koji ostaje zapamćen među Srbima kao albanski navijač. Došao je političar od integriteta, za kojeg verujemo da će biti nepristrasan, da neće biti naklonjen ni na jednu ni na drugu stranu, ni na srpsku ni na albansku, nego će suditi prema pravdi i odlučivati prema svojim dužnostima. Prirodno je da tom gospodinu, Hariju Holkeriju, damo onoliko vremena koliko mu daje njegova služba da postigne ono što nisu postigli njegovi prethodnici. Da li se za godinu dana mogu dostići standardi o kojima govorim? Da li se posle toga u raspravama o konačnom statusu može naći kompromisno i održivo rešenje? Sve zavisi od spremnosti međunarodne zajednice da na Kosovu i Metohiji primeni sopstvene odluke. Verujem da te spremnosti sada ima više nego juče i više nego prekjuče, a ne znam hoće li je biti dovoljno da bi se sprovela opsežna istraga u Kosovskom zaštitnom korupusu, da bi se demontirala uporišta terorista, da bi se počinioci zločina poslali u Hag, da bi se obeshrabrili ekstremisti, da bi se 250 hiljada izbeglica vratilo kućama. To su pitanja koja, priznajem, i u zakletim optimistima izazivaju opravdane zebnje i razumljiva nespokojstva. Postoji, međutim, i ono što uliva nadu i povećava sigurnost da budućnost ne mora biti tako surova i neizvesna kao sadašnjost. S takvim pozitivnim osećanjima pročitao sam Memorandum Srpske pravoslavne crkve o Kosovu i Metohiji koji se završava snažnim pozivom na miran i prosperitetan suživot Srba, Albanaca i svih ostalih naroda koji su živeli i koji treba da žive na Kosovu i Metohiji. Navodim doslovno: "Zašto ne bi i Kosovo i Metohija, kao sveta zemlja Balkana, bila zajednička zemlja i oblast (slovenska reč oblast znači i vlast) Srba i Albanaca, hrišćana i muslimana, dvaju naroda, dvaju jezika, dveju religija, dveju kultura, kao što je to - mutatis mutandus - Sveta zemlja za Izraelce i Palestince. Za taj suživot i koegzistenciju zalaže se Amerika u Svetoj zemlji. Zašto se ne bi zalagala za isto i na ovoj svetoj zemlji, Boga radi, ljudi i naroda radi, svetinja radi, pravde i slobode radi". Dame i gospodo, ako danas usvojimo deklaraciju o Kosovu i Metohiji, ovakvu kakva je napisana, možemo objasniti celom svetu da su se najodgovorniji ljudi države i crkve složili o principima borbe za multietničko, multikonfesionalno i multikulturno društvo. Prioriteti te borbe na Kosovu i Metohiji jesu staranje o sudbini nestalih lica, stvaranje uslova za održiv povratak prognanih i raseljenih, garantovanje slobode kretanja i bezbednosti, odbrana i nedodirljivost imovine i, najzad, proces decentralizacije u kome vidimo zaštitu kolektivnog statusa srpske zajednice. Pred nama je dug i težak put. Svaki naš korak mora da bude promišljen i odmeren, uprkos provokacijama i izazovima koji na tom putu vrebaju. Mi na tom putu moramo da budemo i odlučni, i mudri i strpljivi. A pre svega jedinstveni. Hvala vam što ste me saslušali i izvinjavam se što sam malo duže izlagao.
Zahvaljujem potpredsedniku Vlade, gospodinu Čoviću. Pitam da li želi da uzme učešće u raspravi predsednik Odbora za Kosovo i Metohiju? Znači, kasnije u raspravi s poslanicima, hvala. Nastavljamo raspravu prema prijavama za reč šefova poslaničkih grupa. Prva se za reč prijavila narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS, a zatim narodni poslanik Dejan Mihajlov, zatim narodni poslanik Branislav Ivković i narodni poslanik Borislav Pelević.
Poštovani narodni poslanici, morali bismo da kažemo danas srpskoj javnosti da je neposredan povod za zakazivanje ove sednice i uvršćivanje u dnevni red rasprave po pitanju Kosova ubistvo dvoje dece u Goraždevcu, ranjavanje većeg broja dece, narastajući terorizam na jugu Srbije i pretnja da se taj terorizam proširi i u unutrašnjost Srbije. Otvoreno nam je rečeno da postoji mogućnost terorističkih napada i u većim gradovima širom Srbije, u Kragujevcu, Nišu, Beogradu, i to je ono što je probudilo našu Vladu i zbog čega je ona uzela sebi za pravo da nam dostavi tekst deklaracije o Kosovu, umesto da tekst deklaracije bude proizvod jedne skupštinske debate, široke skupštinske debate na ovu temu, ma koliko ona dugo trajala. Ako treba, sigurna sam, bili smo spremni svi da danima ovde sedimo, razgovaramo i pronalazimo najbolji način kako treba ta deklaracija da izgleda, kome ona dalje treba da bude upućena i koga će ona obavezivati. Postavlja se, takođe, i pitanje legitimiteta onoga koji je sročio ovu deklaraciju. Mi smo posle duže vremena mogli da vidimo na televiziji opet zajedno Živkovića, Čovića, Koštunicu, kako se dogovaraju o tekstu ove deklaracije, a jedini legitiman predstavnik srpskog naroda sa Kosova jeste Srpska radikalna stranka, koja je uvek dobijala najveći broj glasova na Kosovu. Dokaz za to jesu i poslednji predsednički izbori - pobeda dr Vojislava Šešelja sa 70% glasova. Premijer dozvoljava sebi, u međuvremenu, da kaže da sa Srpskom radikalnom strankom, kao tako značajnim faktorom, pogotovo na Kosovu i Metohiji, neće ni da razgovara. Mi hoćemo da razgovaramo sa premijerom. Mi hoćemo da razgovaramo sa Vladom Srbije. Mi smo ozbiljna politička partija, državni interesi za nas su uvek ispred partijskih interesa i pokušaćemo, za razliku od gospodina Čovića, da državnički i raspravljamo o ovom pitanju. Zbog toga ću se malo vratiti unazad, moram, jer od 2001. godine ova tema ovde nije bila na dnevnom redu, iako je bilo takvih inicijativa; i u ranijem saveznom parlamentu i u parlamentu državne zajednice Srpska radikalna stranka je dva puta tražila da se o tome raspravlja. Ovde smo imali jedan predlog deklaracije od poslaničkog kluba SPS i to nikada nije bilo na dnevnom redu. Ni jedna ni druga skupština o tome nije želela, evo do današnjeg dana, da razgovara. Mi smo 4. maja 2001. godine prekinuli jednu sednicu da bismo na dnevni red stavili predlog rezolucije o stanju na Kosovu i Metohiji i položaju srpskog naroda. Tadašnji predsednik Narodne skupštine Dragan Maršićanin predložio da Narodna skupština sastavi posebnu radnu grupu koja će, nakon što se debata završi, ponuditi konačan tekst. Tu radnu grupu trebalo je da čini predstavnik Vlade, predsednik Narodne skupštine,predsednici poslaničkih grupa i njihovi zamenici. Doduše, tada su u ovom parlamentu postojale samo četiri poslaničke grupe - vladajući DOS i opozicione političke partije: Srpska radikalna stranka, Socijalistička partija Srbije i Stranka srpskog jedinstva, sa ta tri poslanička kluba. Danas imamo, ne znam više ni sama, 11 ili 12 poslaničkih klubova. Danas dobijamo samo Predlog deklaracije i imamo amandmane na ovu deklaraciju. Iskreno rečeno, poslanički klub SRS nije uputio nikakve amandmane, jer više ne znamo koja su pravila ovde u parlamentu, kada je moguće upućivati amandmane, a kada nije, jer smo imali situaciji da na ovakve predloge akata poslanicima nije ni dozvoljeno da upute amandmane. U trenutku kada Hekerup želi da nametne Srbima takozvani pravni okvir odnosno šiptarski ustav, razmatramo i predlog zaključka povodom proglašenja ustavnih okvira za privremenu samoupravu, 30. maja 2001. godine. Oba puta poslanici SRS daju vam podršku za izglasavanje ova dva dokumenta. Međutim, sve ostaje mrtvo slovo na papiru. Ne bi bilo loše da se prisetimo šta je tom prilikom pokojni premijer Zoran Đinđić ovde u svom ekspozeu rekao, u trenutku kada se navršavalo 100 dana nove vlade. On je tada utvrdio tri najvažnija prioriteta ove vlade. To je ista vlada. Prvi prioritet bio je uspostavljanje lične i imovinske sigurnosti ljudi, koji su ostali da žive na Kosovu i Metohiji, jer je tada konstatovano da su svakodnevni uslovi za život i ličnu bezbednost sve lošiji i lošiji. Naravno, tu je bilo uključeno i rešavanje pitanja otetih i nestalih lica. Drugi prioritet je bio obezbediti povratak izbeglih, prognanih, raseljenih, kako ih sve nismo zvali. Treći prioritet stvaranje pravnog okvira i minimalnih institucija, koje mogu da obezbede zaštitu prava ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji. To jesu bili prioriteti, jesu i danas, ali se u međuvremenu ništa nabolje nije dogodilo, nego je sve bivalo gore i gore. Ovo pominjem samo zbog toga što se gospodin Čović osvrnuo na neki desetogodišnji period koji je iza nas, ne osećajući ni trunke odgovornosti što je od 2000. godine naovamo situacija na Kosovu i Metohiji još gora nego što je bila i što do 2000. godine nismo ni imali nikakve sukobe na jugu Srbije. A od 2000. godine počinju problemi u Preševu, Bujanovcu i Medveđi. U tom trenutku počinju i teroristički akti, a tri opštine na jugu Srbije postaju još jedno krizno žarište u našoj zemlji. Uvode se carinski punktovi na administrativnoj granici sa Kosmetom i premijer tada tvrdi da postoje rešenja za ove probleme, iako terorizam na Kosovu nije, kako on tada kaže, međunarodno definisan. Ni danas nije međunarodno definisan. Gospodin Čović nam nije rekao šta je to u Savetu bezbednosti on tražio. Obavestio nas je da su svi njegovi predlozi prihvaćeni. Ne znamo da li jetražio povratak vojske i policije, i ako nije tražio, zašto nije tražio, jer je to veoma značajno za našu državu. Jedan jedini vojnik na Kosovu i Metohiji potvrđuje naš suverenitet na Kosovu i Metohiji. Moramo konstantno na tome da insistiramo. Ne možemo da dozvolimo da gospodin Tadić onako izlazi u javnost sa pričom da bi naši vojnici bili zaduženi samo da pomažu carinsku službu, da raščišćavaju minska polja i tome slično. Imamo načina da međunarodnoj zajednici stavimo do znanja da je neophodno da se Rezolucija 1244 poštuje, da se Kumanovski sporazum poštuje. Ali, treba neko stalno to da traži od Saveta bezbednosti. Iz ove deklaracije ne vidim da se vi obraćate Savetu bezbednosti, vi se obraćate UNMIK-u. A UNMIK je samo jedna ispostava, administracija koja je odgovorna isključivo Savetu bezbednosti. Evo, Holkeri je lepo rekao kada je došao: odgovaram samo Savetu bezbednosti, činovnik sam Saveta bezbednosti, oni su za mene jedini naredbodavci. Dakle, moramo da razgovaramo samo sa Savetom bezbednosti u vezi svih problema vezanih za Kosovo i Metohiju. Ta rezolucija, koju smo tada usvojili, trebalo je da ohrabri Srbe, koji su se suprotstavili uvođenju carina, i da se stvore institucije koje će obezbediti njihova elementarna prava, uključujući i osnovno pravo na život, i tada i ubuduće. Zatražili smo tada od UNMIK-a da u roku od mesec dana, čak smo postavili rok, sprovede istragu, kojom će utvrditi i kojom će se razjasniti sudbina svih otetih i nestalih lica, da o tome izvesti njihove porodice i celokupnu javnost. Rok je prošao, niko se na to nije osvrnuo, niko se zbog toga nije osetio odgovornim. Uvođenje carinskih punktova bilo je, to je valjda svima jasno, direktno kršenje Rezolucije 1244, ali smo se sa tim pomirili, iako nismo uspeli da rešimo problem. Nismo ga čak ni nazivali pravim imenom, govorili smo da se samo naplaćuju takse, akcize i tome slično. Ništa ni od prisustva naših državnih organa u autonomnoj pokrajini i primene naših zakona. Tražilo se ukidanje Kosovskog zaštitnog korpusa. Ako se sećate, ovde vas je Vojislav Šešelj upozoravao da je to presvučena UČK, a vi tek sada imate snage i opet stidljivo da kažete da se radi o presvučenoj takozvanoj Oslobodilačkoj vojsci Kosova. I današnji potpredsednik Vlade, koji nije prisutan, tada kao šef poslaničkog kluba, Čedomir Jovanović, rekao nam je da ono što treba da uradimo nikako ne sme da bude nalik na ono što smo do tada radili, do tog 30. maja 2001. godine; ne smemo vući političke poteze koje smo vukli proteklih godina, jer oni nisu bili efikasni. Sada vas mi pitamo da li su ovi politički potezi, koje ste vi vukli od 2000. godine naovamo efikasni, da li su doveli do nekog boljitka. Bila je to bleda, nedorečena rezolucija, stidljivo podignut glas protiv međunarodne zajednice, ali smo mi podržali i takvu rezoluciju. Tada vam je ukazao predsednik SRS, dr Vojislav Šešelj, na činjenicu da zapadne sile vode antisrpsku politiku, izrazito antisrpsku politiku, iako ste obećali pre izbora da će vašim dolaskom na vlast zapadnjačka politika biti radikalno promenjena i da je bila antisrpska samo zbog toga što je Milošević bio na vlasti. Bila je to, naravno, još jedna prevara sa vaše strane. Promena vlasti u Srbiji za zapadne sile očigledno je samo jedan olakšavajući faktor za lakše ostvarivanje onoga što je krajnji cilj velikih sila, onodsno SAD. Šta se još dešava u međuvreenu? Govorim o periodu od 2000. godine naovamo, od donošenja ovih rezolucija i Deklaracije u maju 2001. godine, pa naovamo. Terorizam se nastavlja još većim intenzitetom, Vojislav Koštunica pušta nekoliko stotina šiptarskih terorista, navodno zbog nedostatka dokaza, a dokazan je terorizam. U isto vreme se vodi krivični postupak protiv nekoliko stotina srpskih oficira, a sada vidimoda ste spremni da i generala Lazarevića pošaljete u Hag. To je ono što zabrinjava. To je ono što ne valja. Ne možete da se pozivate na državni interes i da znate šta je državni interes, a da u isto vreme kršite taj državni interes time što ćete generala Lazarevića poslati u Hag. To je nešto što ne biste smeli nikako da dozvolite. Mi nemamo snage da vam se suprotstavimo. Mi o tome možemo da govorimo, ali je odluka o tome na vama. Gospodin Tadić, hladna srca, izađe pred javnost Srbije, bez iole srama, bez iole straha, ne za sebe nego za državu koju predstavlja, i kaže šta će se desiti sa generalom Lazarevićem i ko zna još sa koliko generala i visokih oficira. Ne možete da nas ubedite da vi želite dobro ovom narodu i ovoj državi. Papir trpi sve, a dela pokazuju dokle smo spremni da idemo. Šta se dogodilo sa otetim Srbima? Godinama o tome pričamo. Godinama su tu predstavnici srpskog naroda, porodice tih nestalih, kidnapovanih, koje traže da saznaju istinu o njima. Nije tačno da ni vi ne znate šta se s njima zaista dogodilo. Amerikanci sve znaju. Oni su ti koji potpomažu šiptarske teroriste.Oni za svakoga, u glavu, mogu da vam kažu gde je i kako nastradao. Ali, treba da ih pitate i treba da smognete snage da to narodu i kažete. Mesecima se vodila kampanja kako se naše bezbednosne snage vraćaju u zonu "A", zonu "C" i "D", a u zoni "B" ste spremali da Šiptari imaju svoju policiju, iako su naše snage i do tada tamo bile. Svakom Šiptaru ste nadoknadili štetu koji je imao od terorističkog napada. Šta je sa srpskim izbeglicama? Zašto to niste radili i za Srbe? Ogromne pare su Nebojši Čoviću date - pet milijardi dinara, što iz saveznog a što iz republičkog budžeta. Gde su utrošene? Ne treba ovde Nebojša Čović nama da polaže račun šta je dole radio. Neka Vladi polaže račun jer je Vlada ta koja ga je imenovala. Mi od Vlade očekujemo, kada završni račun dođe na dnevni red da nam položi račune o tome gde su pare i kao su utrošene. Gospodin Tomislav Nikolić, šef poslaničkog kluba Srpske radikalne stranke, tada, 2001. godine, govori vam da ni tadašnja rezolucija ne može da dovede do nekog boljitka, jer samo konstatuje stanje, a ne nudi rešenja. Ni vi ovde, u ovoj predloženoj deklaraciji, ne nudite rešenja. Tomislav Nikolić danas nažalost ovde ne može da govori pred javnošću Srbije i pred vama jer ga, od uvođenja vanrednog stanja, ne želite u ovom parlamentu, jer je gospođa predsedavajuća i predsednik Narodne skupštine, grubo kršeći svoja diskreciona ovlašćenja, udaljila Tomislava Nikolića na 90 dana sa sednice zbog nekog incidenta koji se desio još početkom februara ove godine. Kada ćetih 90 dana isteći, po njenom računu, verovatno ni do nove godine. Naravno, oko toga se vodi krivični postupak, pa ćemo videti kako će se to završiti. U međuvremenu smo dobili Ustav Kosova, dobili smo predsednika Kosova, dobili smo šiptarsku vladu na Kosovu. Sa njima sada hoćete da razgovarate. Mi vam savetujemo da ne žurite u pregovore, sa njima ne treba da razgovarate, da je jedini partner za razgovore između naše države po pitanju Kosova i Metohije isključivo Savet bezbednosti Ujedinjenih nacija i, naravno, diplomatija, koju treba da angažujete kao jednu vojsku, svuda po svetu. Ali, kako stvari stoje sa našom diplomatijom, teško da ona može da bude od neke koristi.
Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.
Molim vas za malo tolerancije, zbog teme koja je na dnevnom redu. Neću još dugo da oduzimam vreme ostalim kolegama. Međunarodne okolnosti, ni tada ni danas, nisu takve da možemo konačno da rešimo pitanje Kosova i Metohije. Zbog toga ne treba da žurimo da ga konačno rešavamo. Ono čega se sada plašimo i gde treba da pokažete odgovornost za rešavanje pitanja Kosova i Metohije jeste ovaj novi ustav kojipripremate. Ne treba da dozvolite da, u tom ustavu, imamo Autonomnu pokrajinu Kosovo i Metohija i Autonomnu pokrajinu Vojvodinu. To nije dobro za budućnost ove države i ovog naroda. Ne treba da idete u federalizaciju. Ne treba da idete u feudalizaciju. Sačuvajte jedinstvenu državu. Plašimo se hoćemo li moći tu rezoluciju da sačuvamo kao garanta našeg suvereniteta na Kosovu i Metohiji, zbog ovoga što se dogodilo sa zajedničkom državom, što ste Saveznu Republiku Jugoslaviju pretvorili u jednu labavu uniju koja se zove državna zajednica, a ne znam hoće li nju oni koji su tu rezoluciju potpisivali priznati kao naslednicu Savezne Republike Jugoslavije. Mi, srpski radikali, imali smo ozbiljnu dilemu da li da podržimo ovu deklaraciju, na koju imamo brojne primedbe. Odlučili smo da ipak državne interese stavimo iznad partijskih interesa i da, i ovog puta, glasamo za deklaraciju, u želji da i vi shvatite da morate da čujete glas naroda, glas svake poslaničke grupe koja predstavlja svoje birače ovde i da vodite onakvu politiku kakva je zaista u iteresu države i naroda, a ne onako kako vam danas jedan, drugi, treći ili četvrti predlaže. Mi stalno moramo da atakujemo na Savet bezbednosti: hoćemo ovo, ne damo ovo, ispod ovoga ne možemo. Aktivirajte malo i Ustavni sud na tome da pogleda sve ove akte koje na Kosmetu šiptarske vlasti donose, pa neka budu stavljeni van snage. Nije važno da li će oni to na Kosmetu poštovati ili neće, ne poštuju se ni ovde, ali to mora da izađe u javnost. [[Aplauz poslanika usali.]]
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe Demokrarske stranke Srbije.
Dame i gospodo uvaženi poslanici, predsedniče Vlade, uvaženi ministri, Demokratska stranka Srbije je tražila raspravu o Kosovu i Metohiji odmah nakon terorističkog čina u Goraždevcu, ali ne samo i raspravu o rezoluciji koja je bila i pre toga i koja je podneta pre toga što se u Goraždevcu desilo, pre tog terorističkog čina, već i posle toga, da bi se raspravljalo o bezbednosti i stanju na Kosovu i Metohiji, ne samo na severu Kosova, već pre svega u enklavama u kojima su Srbi izloženi svakondevnom nasilju, svakodnevnoj torturi i onome šta država Srbija može da učini za njih; i to ne samo što do sada čini, nego i ono što se nije učinilo a što se moglo učiniti, obzirom na to da Rezolucija 1244 ostavlja, bez obzira na sve nejasnoće, puno prostora da država Srbija uspostavlja pokidane veze i u sferi zdravstva, obrazovanja i u još nekim drugim sferama sa enklavama. Kosovo i Metohija nisu samo sever Kosova, već su pre svega enklave gde Srbi žive u getima, najblaže rečeno i gde jedinu komunikaciju sa svetom imaju ukoliko im to, uz teške napore, omogući UNMIK, pratnju da dođu do centralne Srbije ili do severnog Kosova, što predstavlja nešto što je za Demokratsku stranku Srbije veliki problem koji mora da se rešava. Zato je ta sednica morala da bude održana, da se ne čeka ova priča o deklaraciji. Ako smo mogli s punim pravom da tražimo vanrednu sednicu Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, onda smo mogli, bez obzira što je sezona godišnjih odmora, da održimo vanrednu sednicu Skupštine i da na njoj raspravljamo o tome šta Srbija mora da učini svojim sugrađanima i prema svojim građanima na Kosovu i Metohiji. Očekujem da današnja rasprava ne bude svađa, već da bude pokušaj da se kroz svaku diskusiju dođe do nečega što bi samo upotpunilo ovu deklaraciju, upotpunilo uopšte razgovor o ovoj deklaraciji i možda dalo neku novu ideju za to kako ćemo dalje raditi. Izglasavanjem deklaracije očekujem da se nadomesti izostanak politike prema Kosovu. Mi jedinstvenu politiku prema Kosovu nažalost do sada nismo imali. Sve se svelo na dve deklaracije, odnosno na deklaraciju i rezoluciju, o kojima smo raspravljali još manje 2001. godine, prilikom Ustava Kosova koji je proglašen, gde smo se mi jednoglasno izjasnili protiv toga i tražili da ga administrator za Kosovo ne proglasi i naravno, vezano za to i druga rezolucija. Deklaracija bi morala da nadomesti izostanak državne politike prema Kosovu. Vlada Srbije do sada je potpuno neartikulisano nastupala prema Kosovu, od obećanja povratka srpske policije pokojnog premijera Đinđića i srpske vojske na Kosovu, što je potpuno suprotno Rezoluciji 1244, pa do svega ostalog što se nije učinilo u oblasti zdravstva, obrazovanja, povezivanja, komunikacije sa našim građanima na Kosovu i Metohiji. Zato treba ovu deklaraciju izglasati i DSS, koja je učestvovala u pisanju ove deklaracije, svakako će je podržati kao osnovu za buduće razgovore, a ne pregovore o Kosovu. Da li je ova sednica vreme da se traže krivci za situaciju u kojoj se Kosovo i Metohija danas nalazi. Svakako da svi mi ovde znamo ko je manje i više odgovoran za situaciju, ali šta bismo dobili ako bi ovu raspravu o deklaraciji pretvorili u raspravu ko je kriv, a ko nije kriv. To bi se pretvorilo u svađu i prouzrokovalo bi nove podele. Nove podele danas nama ne trebaju, više od svega danas nam treba jedinstveni stav po pitanju Kosova i to bi trebalo da bude cilj svih nas koji ovde sedimo. Zato treba da podržimo ovu deklaraciju. Deklaracija sigurno nije savršena, ali svakako jeste osnova koja će biti jedan racionalni početak za razgovore, a kasnije za pregovore o konačnom statusu Kosova. Ovo je prilika da svi poslanici stanu pod jedan barjak, bar kada je Kosovo u pitanju. Nemojte da ovu priliku propustimo, jer na taj način uputili bismo jasnu poruku i međunarodnoj zajednici i građanima Srbije da postoje pitanja oko kojih možemo da se usaglasimo. Ako mogu Šiptari da se usaglase oko toga šta hoće na Kosovu, ako mogu svi drugi da se usaglase oko njihovih nacionalnih pitanja, bar tih najvažnijih i najviših, onda bi i mi poslanici u srpskoj skupštini morali oko toga da se usaglasimo. Ne treba tražiti dlaku u jajetu u ovoj deklaraciji, već treba podržati ovu deklaraciju i na taj način dati podsticaj svim državnim organima i ovom parlamentu, da i međunarodna zajednica vidi, a naročito da se vidi da se o Kosovu razmišlja na drugi način, na način da je Srbija jedinstvena po pitanju rešenja kosovskog problema. Okvir za današnju deklaraciju je svakako Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, Kumanovski sporazum i sporazum od 5. novembra 2001. godine. Rezolucija 1244, uz sve nejasnoće koje imamo, garantuje nepromenljivost granica Savezne Republike Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore, odnosno Srbije i, kako u toj rezoluciji stoji, suštinsku autonomiju za Kosovo u okviru Savezne Republike Jugoslavije, u okviru Srbije i Crne Gore, odnosno Srbije. To je nešto što je postojeći okvir i čega mi moramo da se držimo i na čemu moramo da insistiramo, kao i na Kumanovskom sporazumu i sporazumu od 5. novembra 2001. godine. Moramo insistirati naročito na onome što su misija, kako civilnih organa, tako i bezbednosnog prisustva na Kosovu i Metohiji, a to su pre svega, to je pomalo nejasno, što se tiče bezbednosnog prisustva, demilitarizacije OVK i drugih naoružanih grupa; to ne znači razoružanje, to znači demilitarizaciju, ali svakako treba da ide u pravcu smanjenja oružja na Kosovu i rešavanje pitanja Kosovskog zaštitnog korpusa, koji prema odluci ne bi trebalo da bude oružana formacija, već formacija koja će da pomaže prilikom raznih prirodnih i drugih nepogoda, a ne da bude osnova za buduću vojsku Kosova, kako to sada Albanci govore. Druga stvar bi bila, na kojoj moramo da insistiramo, unapređenje i uspostavljanje konačnog rešenja i suštinske autonomije, samouprave na Kosovu, i to je ono što stoji u Rezoluciji 1244 i tu moramo da insistiramo, uzimajući u potpunosti anekse i sporazume iz Rambujea. Još jedan stavka je za nas veoma važna u ovom trenutku, to je zaštita i unapređenje ljudskih prava. Ljudska prava nealbanaca na Kosovu se svakodnevno ugrožavaju, ona su u ovoj fazi mislim trajno ugrožena i na tome se mora insistirati. Treba insistirati na onome na čemu insistira međunarodna zajednica, a to je multietničko društvo, multietničko Kosovo. To je nešto na čemu mi moramo da insistiramo i od čega ne smemo da odustanemo. Naravno, do svega toga moramo i možemo da dođemo jedino diplomatijom, a nikako primenom sile. Oni koji sanjaju o primeni sile sada, čak je bilo iz krugova vlasti raznih priča da treba da napravimo oružane jedinice koje bi se obračunavale sa teroristima po Kosovu i svemu ostalom, ne žele dobro Srbima na Kosovu, nealbancima na Kosovu. O tome ne treba razmišljati, jedina sredstva koja su nam na raspolaganju su diplomatska, znači sva raspoloživa diplomatska sredstva. Srbija je učinila sve što je bila njena obaveza po Rezoluciji 1244 i na tome takođe mora da se insistira. Mora se insistirati na obavezama međunarodne zajednice, jer je upravo međunarodna zajednica najodgovornija za stanje na Kosovu. Po Rezoluciji 1244, kako bezbednosno, tako civilno prisustvo međunarodne zajednice na Kosovu znači odgovornost, i to stoji u toj rezoluciji, za stanje na Kosovu, ne samo bezbednosno, ne samo stanje u oblasti ljudskih prava, već stanje u oblasti ekonomije. Niz prekoračenja od strane predstavnika međunarodne zajednice bilo je na Kosovu u odnosu na Rezoluciju 1244, kako prilikom formiranja Kosovskog zaštitnog korpusa, kako prilikom proglašenja Ustava, kako prilikom privatizacije na Kosovu, na šta se mora reagovati i na šta se mora upozoravati međunarodna zajednica. Međunarodna zajednica je najodgovornija zbog porasta nasilja na Kosovu, zbog toga što njeni predstavnici na Kosovu ništa nisu činili, videćemo da li će novi predstavnik da čini, ali ništa nisu činili da se suzbije nasilje i terorizam na Kosovu i ništa nisu učinili da se kriminal, šverc narkotika, koji je glavni izvor finansiranja raznih šiptarskih lobija po svetu, prekine, da se suzbije i da se na taj način kosovsko društvo privede redu, zakonu, vladavini prava, jakim institucijama. Sve to na Kosovu ne postoji.
Da li želite da koristite i narednih 10 minuta?
Koristim. Srbija mora da insistira upravo na tim delovima Rezolucije 1244, da se radi na izgradnji kosovskih demokratskih institucija, da se radi na poštovanju prava i da se iskoriste sve raspoložive mogućnosti po Rezoluciji 1244 i da se uspostave veze između Kosova i Beograda, odnosno vlasti u Srbiji sa građanima Srbije na Kosovu. Šta raditi? Gospodin Čović i mnogi drugi su pominjali to do sada, šta raditi. Ima raznih zahteva, raznih predloga, od toga da treba vojno da se vratimo na Kosovo, što bi bilo potpuno sumanuto i dovelo bi nas u novu konfrontaciju sa međunarodnom zajednicom, do onih predloga da treba promeniti recimo Rezoluciju 1244. Ministar odbrane Boris Tadić je to više puta pomenuo i iskreno se nadam da je to njegov lični stav, da to nije stav niti Demokratske stranke, niti Vlade, niti bilo koga drugog. U sadašnjoj situaciji pričati o promeni Rezolucije 1244, u situaciji kada na sednici Saveta bezbednosti povodom terorističkog čina u Goraždevcu neki upotrebljavaju termine kao izolovani incident ili kao pojedinačni akt, da tražimo da se promeni Rezolucije 1244, u kojoj stoji da je Kosovo deo Srbije i da ono treba u okviru SRJ, odnosno Srbije da uživa autonomiju, potpuno je protiv interesa Srbije. Mislim da to, ako je gospodin Tadić to tražio, nije stav niti Saveta ministara, niti stav vlasti u Srbiji, već da je to njegova prilično olaka i laička izjava, koja na svu sreću za sada nije proizvela posledice. Da li će ih biti videćemo, ali za sada nije. Znači, ne treba razmišljati o promeni Rezolucije 1244 zato što ona može samo da bude na štetu Srbije, već treba insistirati na njenom punom sprovođenju. Moramo tražiti rešenje ne na način kako pominju neke međunarodne nevladine organizacije koje finansiraju razni lobiji u svetu i koje zagovaraju podelu Kosova. Nažalost, podelu Kosova su počele da zagovaraju i neke stranke u Srbiji. Ne samo nevladine organiizacije u Srbiji, već i neke stranke u Srbiji i to stranke vladajućeg DOS-a. To je suprotno interesima Srbije. Podela Kosova, kako neki zagovaraju, otvorila bi pitanje ne samo Kosova već i juga Srbije, jer ako pratite kartu velike Albanije ili Kosova, kako ga Albanci vide, oni tu uračunavaju i nekoliko opština na jugu Srbije. Podela Kosova je rešenje koje zagovaraju razne nevladine organizacije u svetu, finansirane takođe da li od ovog novca koji smo pominjali, švercerskih ili drugih kanala ili od nekog drugog novca, ali svakako zagovaraju oni koji ne žele da se pitanje na Kosovu i Metohiji reši na način da se uspostavi civilno multientičko društvo, u kome će postojati jake demokratske institucije, vladavina prava u okviru Srbije i Crne Gore i koje će uživati punu autonomiju. Znači, ne treba pominjati podelu Kosova i mislim da bi rezultat ove deklaracije i upravo svih priča oko strategija države Srbije po pitanju Kosova morao da bude takav da podele Kosova nema i da niko u Srbiji ne sme da zagovara podelu Kosova. Kosovo mora da bude jedna celina u okviru Srbije, to Rezolucija 1244 jasno kaže, govori o nepovredivosti granica Srbije i Crne Gore i mi na tome moramo insistirati. Onaj ko zagovara podelu Kosova, zagovara rasturanje Srbije i otvaranje svih ostalih procesa separatizma u Srbiji, što je katastrofalno i što zasigurno nije naš interes već interes Albanaca. Kako rešiti pitanje Kosova? Građani Srbije od nas očekuju odgovor. Šta mi predlažemo? Demokratska stranka Srbije predlaže široku autonomiju za Kosovu u okviru Srbije i autonomiju za Srbe i nealbance na Kosovu u okviru Kosova. Autonomija u autonomiji, rešenje koje može da omogući život nealbancima na Kosovu. To je nešto što je prihvatljivo sa stanovišta međunarodne zajednice i sa pozicija Srbije kao države. Da li treba sada krenuti sa pregovorima? Ne. Razgovori da, pregovori ne. Mi sa međunarodnom zajednicom moramo da razgovaramo oko ispunjenja njenih obaveza po Rezoluciji 1244, a to su poštovanje ljudskih prava, uspostavljanje multientičkog društva, bezbezbednost za sve građane na Kosovu, bez obzira na versku i nacionalnu pripadnost. Tek kada se uspostave svi elementi koje pominje Rezolucije 1244 za normalan život na Kosovu mi možemo da razgovaramo i pregovaramo o konačnom statusu Kosova. Dok se ti uslovi i ti razlozi zašto ne želimo da pregovaramo o Kosovu ne ostvare, mi o Kosovu nećemo pregovarati i niti jedan državni organ iz Srbije ima mandat da o budućem i konačnom statusu Kosova pregovara. Može da se razgovara oko ispunjenja obaveza međunarodne zajednice po Rezoluciji 1244, ali niko ne sme da pregovara i zato je ova deklaracija važna, da se utvrdi ko šta radi i ko kolika ovlašćenja ima. I ne može nijedna stranka, ma koja bila i ma kojoj koaliciji pripadala, da zagovara podelu Kosova, ako ova skupština usvoji deklarciju kojom se to sprečava i kojom se predviđa kako će se doći do konačnog statusa Kosova, kao autonomije u okviru Srbije. Ne može se sada pregovarati i oni koji sada zagovaraju pregovaranju oko konačnog statusa jednostavno to moraju da prestanu. Može se razgovarati o pravima nealbanaca, Srba na Kosovu, o njihovoj bezbednosti, o privatizaciji, o Kosovskom zaštitnom korpusu i o svim drugim stvarima, ali se ne sme pregovarati i svako ko bude nastupao u ime Srbije ne sme pregovarati o konačnom statusu Kosova. Ovo je proces i Demokratska stranka Srbije je odlučna da u ovom procesu istraje, bez obzira koliko će on trajati. Taj proces neće trajati godinu-dve, možda će trajati 10, 20 godina, a možda i više. Za istoriju taj vremenski period je mali. Za nas je možda dug, ali je za istoriju mali i moramo u njemu da istrajemo. Zato je ova deklaracija važna kao jedna osnova, da nadomesti i da postavi na zdrave temelje strategiju oko Kosova. Demokratska stranka Srbije će zato insistirati da svi ovu deklaraciju moraju da poštuju, a pre svega Vlada, koja mora da iskoristi sve mogućnosti po Rezoluciji 1244, da uspostavi pokidane veze sa građanima Srbije na Kosovu, sa Srbima na Kosovu, u enklavama, na severu Kosova, gde godse oni nalaze.Ne smeju se prekidati te veze i ne sme se olako UNMIK-ovoj administraciji na Kosovu prepuštati vođenje naših škola, naših bolnica, dozvoljavati da oni preuzimaju sve što nije regulisano Rezolucijom 1244. Ono što nije ovom rezolucijom regulisano jednostavno predstavlja pravo države Srbije da čini prema građanima na Kosovu i na tome Vlada Republike Srbije i svi državi organi moraju da insisitraju. Očekujem da posle ove deklaracije Koordinacioni centar i Vlada naprave precizan akcioni plan kako će se ostvarivati prava i nadležnosti koje međunarodna zajednica nije preuzela na sebe Rezolucijom 1244. Sve što nisu preuzeli na sebe prepušteno je nama i te pokidane veze moraju se napraviti, moraju se uspostaviti; i naravno, Srbija mora da insistira kod Haškog suda i Haškog tužilaštva da se krene sa procesuiranjem za zločine koje su Šiptari činili nad Srbima i drugim nealbancima na Kosovu.
Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.
Završavam. To bi značajno doprinelo poverenju građana Srbije prema međunarodnoj zajednici, uspostavljanju opšteg poverenja u ovom regionu i promeni uopšte slike o Kosovu i o Srbima na Kosovu i u međunarondoj zajednici. Na taj način bi svakako doprineli drugačijem pogledu na pitanje Kosova, da to ne budu isprazna pisma ministra Batića Karli del Ponte, već da bude jedna uigrana akcija svih državnih organa u vezi saradnje sa Haškim sudom. DSS će podržati ovu deklaraciju kao osnovu i učiniće sve da se što pre reši pitanje Kosova, a spremni smo i imaćemo snage da taj proces isteramo do kraja.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, predsednik Socijalističke narodne stranke. Izvolite. Da li koristite 10 ili 20 minuta, da vas ne prekidam? Deset, dobro.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne bi nikako smelo da se dogodi da mi u sali zaboravimo zbog čega smo se ovde okupili. Okupili smo se zbog jednog ličnog stida i nemoći, zbog svega onoga što se događa našim sunarodnicima na Kosovu i Metohiji. Okupili smo se zato što nas je sramota što nismo umeli bolje u prošlosti da odlučujemo, da radimo i delujemo da se ne bi događalo ono što se danas događa. Okupili smo se jer je dvoje goloruke, bukvalno goloruke dece na kupanju ubijeno na 15 metara od naoružanih vojnika KFOR-a. Okupili smo se zato da odlučimo da jedinstveno delujemo, nadam se, da koristimo maksimalnu pamet, razum i slogu, onu pravu slogu da učinimo nešto na međunarodnom planu. Kosmet ne može i ne sme da služi za promotivne marketinške nastupe za ovom govornicom. Ko to bude ovde radio ili već uradio, izvršio je političko samoubistvo. Zvog toga Socijalistička narodna stranka poziva na nacionalni konsenzus oko par ekselans državnog i nacionalnog pitanja, a to je rešavanje statusa Kosova i Metohije u okviru Srbije i državne zajednice Srbije i Crne Gore. Da li je bilo grešaka u prošlosti? Jeste, i te kako je bilo grešaka prema Kosovu i Metohiji, a naročito u poslednjoj deceniji, ali posebno u poslednje tri godine. Naknadna pamet je naknadna pamet. Svi smo mi sada pametni, ali je pitanje kako bi ko od nas reagovao da nam poturaju navodno oslepele trepčine rudare, koji su pre toga jeli banane i pili alpsko mleko iz Slovenije. Kako bi ko od nas reagovao na penetraciju razbijenim flašama muškaraca, Srba na Kosovu i Metohiji. Kako bi ko od nas reagovao na ubijenih šest mladića u kafiću "Panda" u Peći. Možda bi mnogima od nas bile vruće glave nego onima koji su tada odlučivali. Ne treba olako govoriti o prošlosti, lako je danas kada je naknadna pamet tu, teško je onda, u tom trenutku sačuvati hladnu glavu i odmeriti. U svakom slučaju, bilo je bezumno ići na onoga na koga se ne sme da ide ni kada imaš leđa, a pogotovo kada leđa nemaš. Bilo je grešaka tih 90-tih godina, a naročito kod onih koji su u ime nas ocenjivali stanje na Kosovu i Metohiji i predlagali poteze koji treba da se vuku. Šta imamo od tih priča o greškama? Bilo je grešaka, i te kako od 2000. godine. Ko je sebi dozvolio da ima Rezoluciju 1244 i član 9. u kome jasno i glasno piše, da je obaveza UN sa svojim snagama bezbednosti, KFOR-a i UNMIK-a, da obezbedi povratak izgnanih i prognanih izbeglih Srba sa teritorije Kosova i Metohije. To piše na desnoj strani Rezolucije 1244 u članu 9, tek onda kada se okrene stranica u gornjem levom uglu je član 10. koji govori o izborima. A da nije olako, gospodo, koji ste vodili ovu zemlju od 2000. godine, propuštena šansa oko Hekerupovog ustava i referenduma da se bar pregovara i da UN popisom garantuju da li će za dve, tri, pet godina obzebediti realizaciju člana 9. Možda se moglo dogovoriti da se zna dinamika povratka, tri godine - tri godine; koliko oni daju para, koliko mi dajemo para. Korak po korak, sa leđima, na srpske enklave se širi povratak Srba. Umesto toga, šta je rađeno. Imamo u svom posedu telegram sindikata EPS-a u kome se kaže, svi zaposleni u EPS-u se upozoravaju, a naročito oni koji su sa Kosova i Metohije da moraju da se prijave za referendum Hekerupa, inače neće dobiti julsku platu. Imamo li mi vajde danas da govorimo o tim greškama kojih je bilo i 90-tih, a bogami i posle 2000. godine. Nemamo koristi, apsolutno u tom pravcu nema. Mi moramo da idemo drugim putem, mi moramo da ostvarimo dogovor umesto podela, jer Srbija takva nam treba. Danas je teško, pa ako ništa drugo, ima jedan boljitak, pametniji smo, razum je valjda u glavi i svako od nas više ima znanja o tome šta da radi, takođe. Razum nam govori da moramo biti odmereni, razum nam govori da šut sa rogatim ne može, da se ne može tući sa onima sa kojima se ne tuče. Ako je ikada pravi trenutak da se tako nastupa, to je danas. Danas smo se ovde okupili zbog toga što duboko verujemo da je grozno, mučno, fašističko ubistvo, ne samo ubistvo to dvoje dece, nego premlaćivanje onih koji su ranjene vozili u Peć, valjda pružilo šansu da se promeni politika duplih standarda međunarodne zajednice prema ovoj zemlji. Valjda je to i taj trenutak da se i mi promenimo i da drugačije dejstvujemo i radimo. Još jedna mala opaska. Kako je rađena ova deklaracija? Rađena je tako što je jedna grupa, poslanička, preko svoje vlasti pripremila deklaraciju i onda je izašla da poziva na jedinstvo. Nije dobro, nije dobro, jer liči na ucenu. Sreća je što je u toj deklaraciji sigurno 90% onoga što smo u ovoj sali u aprilu 2001. godine izglasali svi, sa svim glasovima, prvi put od kada je formiran ovaj saziv Skupštine. Zašto smo tako lako izglasali? Zato što su predstavnici svih poslaničkih grupa na prvom spratu, sa predsednikom Skupštine Srbije, zajednički sedeli i pisali deklaraciju. Međutim, dobro je što je i ova deklaracija, koju je predložila Vlada, ima sigurno 90% onih ocena, konstatacija i opredeljenja u delovanju koje je imala deklaracija iz 2001. godine, u aprilu mesecu. Priča o deklaracijama nameće i pitanje zašto deklaracija, čemu to. Imali smo deklaraciju, rezoluciju, opet deklaracija. Valjda treba da nam bude jasno da to ne radimo zbog nas ovde i da to radimo zbog međunarodne zajednice, da razumemo i da shvatimo da je sada trenutak i da jedinstveno svi, bez jednog izuzetka, stanemo iza ove deklaracije. Socijalistička narodna stranka će glasati za ovu deklaraciju zato što ocenjuje, razume i shvata da je krajnji trenutak u ovoj zemlji Srbiji da svi isto mislimo kada je u pitanju ključno nacionalno i državno pitanje, a to je Kosovo i Metohija, jer odmah to je i privredno pitanje, to je pitanje stabilnosti, to je pitanje ulaganja kapitala u ovu zemlju, to je pitanje dobrih kredita. A ne loših kredita, sa kojima zbog 25 miliona evra nama nameće onaj koji daje na projekat od 300 miliona evra da radimo po njihovim propozicijama i da radi posao "Fest alpina". Znači, sada je trenutak da budemo jedinstveni i Socijalisitčka narodna stranka upravo zbog toga će glasati za deklaraciju. Mi ocenjujemo da smo u dobroj poziciji. Iskustva, ovakva ili onakva, mnogo čemu su nas naučila. Mi ocenjujemo da smo u dobroj poziciji, jer je većina u ovoj sali imala snage da se izdigne iznad dnevnog politikanstva i da glasa za Ustavnu povelju. Mi iz Socijalističke narodne stranke smo glasali za Ustavnu povelju upravo zbog preambule koja kaže da je državna zajednica Srbija i Crna Gora sastavljena od države Crne Gore, države Srbije koja u svom sastavu ima AP Vojvodinu i AP Kosovo i Metohiju, koja se trenutno nalazi po Rezoluciji 1244 pod ingerencijom UN. Hteli to ili ne i protivnici, koji sada doduše sede u Savetu Evrope kao poslanici te ustavne povelje, moraju da shvate i razumeju. Savet Evrope nas je primio na bazi Ustavne povelje. Primajući nas, imamo taj adut, on je garantovao granice državne zajednice Srbije i Crne Gore, mi razumemo i granice država članica te državne zajednice. To je naš adut broj jedan, veliki. Drugo, nismo mi doneli Rezoluciju 1244. Oni su je doneli. Pregovaračka pozicija je tu odlična. Ono što se nije radilo kada je bio Hekerup sada može da se uradi i oni koji pregovaraju mogu da kažu - drugi nam ne daju; u Skupštini je većina za to, jednoglasna je većina za to. Mora da se realizuje Rezolucija 1244. Treće, Hekerup je imao za posledicu i referendum, skupštinu, vladu, i šta je uradila ta vlada AP Kosova i Metohije, koja se smatra vladom nezavisne države. Ništa. Ima li potrebe da poslanici Koalicije "Povratak" tamo sede? Ne treba. Čuli smo juče da sednice traju 15 minuta, samo da se separatistički i fašistički interesi verifikuju i da se ide dalje. Treba izaći iz te lažne skupštine, jer ona jeste lažna, jer je dobijena tako što nije ispunjen član 9. Rezolucije 1244. Da kažemo još jednu stvar - u ovoj deklaraciji nema nešto što Vlada može da uradi, uz saglasnost ove skupštine, i da je naknadno obezbedi. Mi imamo poziciju da imamo veliki broj izbeglih i prognanih lica, nažalost iz propale Republike Srpske Krajine, iz Hrvatske, iz Bosne i Hercegovine, a u poslednje vreme najviše sa Kosova i Metohije. Izdržavati taj narod je užasno teško. Mučne su situacije kao u Jagodini neki dan, kada se ljudi sa Kosova i Metohije izbacuju iz privremenog smeštaja. A imamo mnoga sela po Srbiji gde postoje samo staračka domaćinstva i prazne kuće, naročito u istočnoj Srbiji. Prodaju se za pet ili deset hiljada evra. Dajmo podršku aktuelnoj Vladi Republike Srbije da uloži novac i kupi ta napuštena domaćinstva, da smesti privremeno, u državnom vlasništvu, izbegla lica, izbegle i prognane sa Kosova i Metohije, da mogu bar normalno da žive i da sami sebe izdržavaju. To je i njima bolje, jer nisu ni na čijim jaslama, a i Vladi je lakše jer ne mora da troši sredstva, a sve to ostaje u njenom vlasništvu. Neka tamo budu bar privremeno, dok mi jedinstveno, svako od nas, bilo ko u ovoj sali, bilo koji lider bilo koje političke stranke mora da govori isto - u skladu sa ovom deklaracijom, tada ćemo uspeti. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva.
Poštovani građani Srbije, uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo ministri i narodni poslanici, pre svega želim da izrazim svoje nezadovoljstvo jer moj predlog, koji je u pismenom obliku predat 25. avgusta službi Skupštine Srbije, da se rasprava o ovoj tako važnoj temi produži od pet na deset časova, uopšte nije ušao u proceduru. Dopis je zaprimljen 25. u ovlašćenoj pisarnici Skupštine Republike Srbije. Takođe želim da izrazim nezadovoljstvo što se ova sednica Skupštine zakazuje tako kasno, posle terorističkog napada na našu decu u Goraždevcu kod Peći. Da li je trebalo dopustiti da Savet bezbednosti zakaže svoju sednicu ranije nego što mi zakazujemo sednicu Narodne skupštine Republike Srbije. Mislim da je to veliki propust i da se to više ne bi smelo događati. Trebalo bi, u stvari, da ova skupština bude u stalnom zasedanju dokle god postoji ovakav problem Kosova i Metohije. Zaista ne razumem čemu oduševljenje rezultatom sednice Saveta bezbednosti i čemu tolika euforija nakon te sednice. Potpuno se slažem u činjenici da se prvi put čuo glas Srbije i to je ono što treba pozdraviti, ali realno gledajući apsolutno nikakvih rezultata u našu korist nije donela ta sednica Saveta bezbednosti. Naprotiv, u zvaničnom saopštenju, u zaključcima, nema čak ni reči - terorizam, čak su i tu reč izbacili. To je prvo. Drugo, nijedne reči o neuspehu misije KFOR-a i UNMIK-a na Kosovu i Metohiji, koji je očigledan. Nijedne reči o tome da se ne sprovodi Rezolucija 1244, koju je upravo taj Savet bezbednosti doneo. I, treće, nema nijedne reči o tome da su krivci za terorističke napade i za nebezbednost Srba i ostalih nealbanaca, pa i lojalnih Albanaca, na Kosovu i Metohiji upravo njihove institucije KFOR i UNMIK. Dakle, ne vidim razloga da se toliko oduševljavamo rezultatima sednice Saveta bezbednosti osim, ponavljam, što je uspeh sam po sebi to što se prvi put čuo glas zvanične Srbije u Savetu bezbednosti. Mi smo glasali protiv podrške izborima na Kosovu i Metohiji. Mi smo bili iznenađeni kako to aktuelna vlast nije shvatila da će održavanjem izbora na Kosovu i Metohiji u stvari dati legitimnost institucijama koje predstavljaju institucije nezavisne države Kosovo, jer oni to tako žele. Zato smo i bili protiv toga, jer smo smatrali i smatramo da poziva na izbore na Kosovu ne sme da bude, jer su to izbori koji su samo dali legitimitet njihovim privremenim institucijama, u kojima se tako šikaniraju srpski predstavnici, pre svega predstavnici Koalicije "Povratak". Već dve i po godine ova vlast, aktuelna vlast u Srbiji, ne pokazuje previše interesovanja za rešavanje problema na Kosovu i Metohiji. Navešću samo jedan primer koji ide u prilog tome. Nekoliko puta je albanski ministar spoljnih poslova dolazio u zvaničnu i nezvaničnu posetu Prištini. Ni jedan jedini put naš ministar spoljnih poslova nije pokazao interesovanje i nije otišao na Kosovo i Metohiju. To samo pokazuje kakav je interes Albanije prema Kosmetu, a kakav je interes aktuelne vlasti prema Kosovu i Metohiji. To je nedopustivo i osim časnih izuzetaka u koje mogu da nabrojim samo gospodina Čovića, koji je po funkciji predsednik Koordincionog centra za Kosovo i Metohiju, nema takvih primera u Vladi Srbije, ni ranije a ni sada. To je žalosno i to je zaista za svaku osudu. Deklaracija koju danas treba da podrži ova skupština je zaista samo deklaracija. Ona je uopštena, ona nema konkretnih rešenja, a čak mi se čini da nije upućena ni na pravu adresu. Slažem se sa koleginicom da bi prava adresa trebalo da bude Savet bezbednosti i da bi upravo svakih nekoliko dana morali da vršimo pritisak upravo na Savet bezbednosti, a ne na njihovu kancelariju u Prištini. Takođe mislim da bi adresa trebalo da bude dvosmerna, obavezujuća za Vladu Srbije i upućena Savetu bezbednosti, sa tendencijom stalnog pritiska na Savet bezbednosti i stalnog upozoravanja na to šta se sve radi na Kosovu i Metohiji; o tome da je na delu terorizam koji je isti svuda u svetu, i u Iraku, i u Avganistanu, i na Kosovu i Metohiji. Bojim se da će ova deklaracija, ali zaista to nikako ne bih želeo, završiti kao što su završile i prve dve deklaracije, odnosno rezolucije koje je usvojila ova skupština i koje su bile upućene UNMIK-u, odnosno njihovim administratorima na Kosovu i Metohiji. Znamo da je prva završila u kanti za otpatke Hansa Hekerupa, a druga u kanti za otpatke Mihaila Štajnera. Nadam se da ova deklaracija, koja će očigledno biti usvojena danas, neće doživeti istu sudbinu kao prethodne dve. Ova deklaracija samo ocenjuje i zaključuje, ona ništa ne zahteva od UNMIK-a. Mi iz Stranke srpskog jedinstva smatramo da je konačno došlo i da je krajnje vreme da mi zahtevamo od UNMIK-a da sprovodi ono što je Savet bezbednosti doneo, a to je Rezolucija 1244. Ako budemo samo zaključivali i samo ocenjivali, a ne zahtevali ono što je naše legitimno pravo, onda nećemo daleko stići, jer sam apsolutno siguran da je krajnje vreme da zahtevamo da se ostvare zadaci i ciljevi Rezolucije 1244, da se obezbedi povratak naših ljudi na Kosovo i Metohiju, da se obezbedi slobodno kretanje i bezbedan život naših ljudi koji su ostali da žive na Kosovu i Metohiji. Dakle, sa ovakvom deklaracijom, koja samo ocenjuje i zaključuje, ne možemo ništa učiniti, osim što je to još samo jedan akt koji je upućen UNMIK-u i KFOR-u. Mislim da nije dobro što je na ovakav način predložena deklaracija o Kosmetu. Ja ću vas podsetiti da su i neke druge stranke, stranke opozicije, predlagale deklaraciju o Kosmetu i Saveznoj skupštini i Skupštini Srbije. Imali smo veoma kvalitetnu rezoluciju Socijalističke partije Srbije, koja je upućena parlamentu, imali smo vrlo kvalitetnu deklaraciju Srpske radikalne stranke i imamo deklaraciju, koju je uputila Stranka srpskog jedinstva. Ako vi smatrate da ne treba konsultovati opoziciju u Srbiji, onda je to vaš veliki problem. Jer, vi sami pozivate na srpsko jedinstvo, a uopšte ne konsultujete lidere opozicije ili njihove predstavnike. Mislim da je bilo dobro da se sve parlamentarne stranke i Skupštine Srbije i Savezne skupštine nađu zajedno za istim stolom i da pripreme zajednički tekst, da jedinstveno izađemo pred našu i međunarodnu javnost. Time bi se postigao onaj cilj koji sada propagirate, a to je svesrpsko jedinstvo u rešavanju problema na Kosovu i Metohiji. To je veliki propust, ali, nažalost, to je stil rada ove vlasti, koja se apsolutno ponaša kao da opozicija na izborima 2000. godine nije dobila preko 1.200.000 glasova ukupno. Stranka srpskog jedinstva je predložila deklaraciju, koja je po našem mišljenju mnogo konkretnija i delotvornija i koja zahteva od Saveta bezbednosti rešavanje problema na Kosovu i Metohiji. Mi smo smatrali da ova skupština treba da izrazi svoje nezadovoljstvo ishodom vanredne sednice Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija povodom monstruoznog zločina u selu Goraždevac i eskalacije terorizma na Kosmetu i jugu centralne Srbije. Skupština Srbije zahteva od SAD i Evropske unije da se prema terorizmu rukovode istim merilima ma gde se on desio u svetu. Kada je Srbe trebalo kazniti, pristupilo se vrlo konkretnoj meri, bombardovanju, a u slučaju mnogih albanskih zločina pristupa se kvalifikaciji - osuđuje se. Čak se ne upotrebljava ni reč "terorizam". Republika Srbija traži u ovom slučaju konkretne mere na suzbijanjuterorizma na području zapadnog Balkana. Prvo, uvođenje vanrednog stanja na Kosmetu. Drugo, raspuštanje Skupštine Kosova, Treće, smenu predsednika Kosova, Ibrahima Rugove, baš kao što je međunarodna zajednica smenila legalno izabranog predsednika Republike Srpske, Nikolu Poplašena, jer je Ibrahim Rugova načinio mnogo, mnogo više prekršaja od gospodina Poplašena. Pre svega, on se javno zalaže za nezavisno Kosovo, što je u suprotnosti sa Rezolucijom 1244, a ubistvo naših dečaka u Goraždevcu nazvao je incidentom. Četvrto, smenu predsednika Vlade Kosova Bajrama Redžepija, koji u svojim izjavama podstiče nasilje. Izjava da nezavisnost nema alternativu je u direktnoj suprotnosti sa Rezolucijom 1244, ona isključuje mogućnost da se kosovska kriza reši dijalogom i na taj način destabilizuje područje jugoistočne Evrope i inspiriše terorizam. Oni istovremeno inspirišu sve one koji su počinili monstruozne zločine, amnestiraju ih i ohrabruju eventualne naredne terorističke akte svojih sunarodnika. Peto, raspuštanje Kosovskog zaštitnog korpusa, koji je proizašao iz takozvane OVK, a koji je danas izvorište terorizma na Kosmetu, jugu centralne Srbije i u Makedoniji. Teroristička organizacija je pravo ime za Kosovski zaštitni korpus i dobro je da se makar u tome slažemo u poslednje vreme. Šesto, isporuku Ševćeta Muslijua srpskim pravosudnim organima. I sedmo, da se u roku od šest meseci na celoj teritoriji Kosmeta imovina vrati pravim vlasnicima, te da uzurpartori privatne imovine napuste istu u navedenom roku. To je ukratko sadržaj deklaracije Stranke srpskog jedinstva. Naravno, nismo ni gajili iluziju da će uopšte ući u proceduru, a kamoli da će se o njoj glasati ili da će biti usvojena. Nama je to sasvim jasno, ali zbog odgovornosti prema javnosti Srbije, prema našim biračima, mi smo prosledili ovu deklaraciju Skupštini Republike Srbije. Iz napred navedenog zaključujem da je deklaracija nekonkretna, da nije urađena na najbolji mogući način, da je mogla sadržati veoma konkretne zahteve međunarodnoj zajednici. Ali isto tako zbog toga što uvek stavljamo državi interes iznad partijskog interesa, što zaista u cilju postizanja svesrpskog jedinstva i srpske sloge, zato što je ovu deklaraciju podržaja i Srpska pravoslavna crkva, i pored neslaganja, mi ćemo ipak danas podržati ovu deklaraciju, koja je upućena UNMIK-u. Zahvaljujem na pažnji.
Ima reč narodni poslanik Bojan Pajtić, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Poštovano predsedništvo, poštovani predsedniče Vlade, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poslanici poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije danas se neće osvrtati na istorijske okolnosti pod kojima je Srbija faktički izgubila suverenitet na Kosovu i Metohiji. Nećemo se osvrtati ni na politički avanturizam od pre nekoliko godina, koji je doveo do okolnosti koje danas imamo, niti ćemo se osvrtati na to ko je potpisao Kumanovski sporazum. Danas je to najmanje važno i danas političke koristi od pitanja Kosova i Metohije niko ne sme niti treba da ima. Ono za šta se kao koalicija zalažemo, a što može da se sabere u rečenici, koju je jednom napisao Ivo Andrić, da su ratovi makar i najduži samo protresli pitanja, zbog kojih se zaratilo, a rešavanje tih pitanja je ostavljeno za vremena nakon sklapanja mira, jeste naša platforma i ono što danas želimo da uradimo. Mi smo verovatno u goroj situaciji nego što bi se moglo i zamisliti, bez faktičkog suvereniteta, bez prisustva naših državnih organa na Kosmetu. Danas je Kosmet najgore mesto za život u Evropi. Danas jedino u Čaglavici, Gračanici, Goraždevcu deca u školu idu bornim kolima i to je verovatno jedino mesto u Evropi gde deca ne mogu da izađu na ulicu u strahu od smrti ili od sakaćenja, samo zbog togašto su drugačije nacionalnosti ili veroispovesti. Deklaracija koja se danas nalazi pred nama nudi garantovanje suvereniteta Republike Srbije na Kosmetu, princip nedeljivosti teritorije Republike Srbije. To je princip koji ćemo ugraditi i u budući republički ustav i to je princip od koga sigurno nećemo odustati. Ova deklaracija nudi i zaštitu prava Srba i saradnju svih republičkih organa sa međunarodnim organizacijama u zaštiti neposredne fizičke egzistencije našeg naroda u našoj južnoj pokrajini. Nudi zaštitu i zalaže se za zaštitu kulturne baštine našeg naroda, koja nije samo baština srpskog naroda, nego je baština cele zapadne civilizacije. Insistira i zalaže se za ukidanje onih akata koji su ukinuli pravni sistem na Kosmetu, koji su ukinuli pravnu sigurnost na Kosmetu, koji su doveli do legalizacije terorističke aktivnosti OVK i do uzurpacije imovine kako Srba na Kosmetu, tako i srpskih pravnih lica sa teritorije ostatka Republike Srbije. Ova deklaracija vrlo čvrsto garantuje naše opredeljenje za put u evropske integracije i u Evropsku uniju, koja je najbolji mehanizam za rešavanje pitanja Kosmeta i vrlo čvrsto se zalaže za demokratsko i multietničko društvo na Kosmetu. To su valjda i standardi međunarodne zajednice i bez toga valjda nebi ni Evropa ni svet funkcionisali na način na koji funkcionišu. Ova deklaracija se vrlo jasno zalaže za povratak 250.000 raseljenih lica na teritoriju Kosmeta. Sigurno je da neće biti moguć povratak svih njih i sigurno je da neće postojati raspoloženje kod svih raseljenih lica da se posle tako traumatičnih iskustava vrate na Kosmet. Ali je sasvim sigurno da milje u kome se deca ubijaju, u kome imamo preko 1.500 mrtvih u poslednje dve godine pod administracijom međunarodne zajednice, govori u prilog tome da je vrlo teško opredeliti se za povratak, posebno u one sredine koje su multietničkog karaktera i koje nisu isključivo naseljene Srbima i drugim nealbanskim življem. Ova deklaracija traži jedinstven pristup međunarodne zajednice u odnosu prema Haškom tribunalu, traži da se na jedinstven način, kao što se sudi Srbima i kao što se podižu optužnice protiv Srba, sudi i Albancima, koji su počinili ratne zločine i koji danas predstavljaju i visoke državne funkcionere na Kosmetu, predsednike nekih političkih stranaka, poslanike u kosovskom parlamentu, koji su okrvavili ruke i koji u civilizijskom smislu ne zaslužuju da budu akteri političke scene u našoj južnoj pokrajini. Naša politika jeste da ne može biti razgovora, niti pregovora, a čuli smo ovde da se neko zalaže za pregovore. Ne zalažemo se za pregovore, niti pregovora može biti bez obezbeđivanja standarda multietničkog života na Kosmetu. Bez garantovanja fizičke egzistencije našeg življa tamo sigurno se ne može razgovarati o konačnom statusu Kosmeta. Ali, dijaloga mora biti i on mora biti konstantan. Naša politika dijaloga, i sa albanskim političkim partijama na Kosmetu i sa predstavnicima Skupštine Kosmeta, sa predstavnicima međunarodne uprave na Kosmetu, sa svim relevantnim međunarodnim organizacijama, od Saveta bezbednosti preko Evropske unije, jeste nešto od čega ne možemo odustati. Jedino dijalog može dovesti do onih rešenja za koja se ova deklaracija zalaže. Mi smo to opredeljenje za dijalog pokazali i kroz podršku srpskim političkim strankama, kroz učešće i povratakna opštinskim i pokrajinskim izborima na Kosovu i Metohiji. To smo pokazali i kroz zalaganje da srpska nacionalna zajednica uzme učešće u privremenim institucijama samouprave, iako je bilo jasno da tamo, osim šikaniranja i diskriminacije, nemaju čemu da se nadaju. Ali, učešće u političkom životu Pokrajine jeste jedan od preduslova, jeste jedan vrlo snažan znak i signal međunarodnoj zajednici da mi od tog učešća i od Kosova i Metohije apsolutnom nemamo nameru da odustanemo. Naša delegacija, delegacija ove skupštine, imala je priliku pri poseti Vašingtonu da se uveri da takva politika i te kako donosi rezultate i da je ideja o nezavisnosti Kosova nešto što više u međunarodnoj zajednici nema prohodnost i apsolutno nema onaj tretman koji je imala pre više od dve godine. Deklaraciju, koja se nalazi pred nama, čuli smo ovde danas, podržaće velika većina poslanika i velika većina poslaničkih grupa, kako opozicinih tako i pozicionih u Skupštini Srbije. Ali, najsnažniji signal bio bi u ovom trenutku kada bi svi narodni poslanici u Skupštini Srbije podržali ovu deklaraciju. Najbolji signal, najveće ohrabrenje Srbima, dakle našem narodu na Kosovu i Metohiji jeste da Republička skupština jednoglasno prihvati deklaraciju koja predstavlja platformu, koja predstavlja jasno opredeljenje Republike Srbije da od naših sunarodnika i od naše južne pokrajine nismo odustali. Ukoliko to mogu Albanci, a svaki put oni mogu da se dogovore i svaki put se dogovore u Skupštini Kosova i Metohije o pitanjima koja su od nacionalnog značaja, ne vidim razlog i ne vidim da iko može imati dovoljno političke hrabrosti da i u Republičkoj skupštini ne prodre ono što u ovom trenutku predstavlja jedinu nacionalnu platformu za odnos Srbije prema Kosovu i Metohiji. Samo su dva pitanja od nacionalnog značaja i samo dva pitanja oko kojih danas u Srbiji mora postojati konsenzus: prvo je ulazak u Evropsku uniju, a drugo je pitanje Kosova i Metohije. Nije važan redosled. Važno je da su to dva najznačajnija i najprioritetnija pitanja. Zato, u ime poslaničkog klubaDOS - Reforma Srbije ne zahtevam, ne urgiram, već molim sve narodne poslanike u Skupštini Republike Srbije da ovaj put, i makar samo ovaj put, glasamo jedinstveno i da makar samo ovaj put glasamo jednako o pitanju koje je od ključnog nacionalnog značaja. Među nama su danas ovde, iskoristio bih priliku da ih pozdravim, i poslanici Koalicije "Povratak" u kosovskom parlamentu. Da li neko od nas zna koliko ima političkih partija u Koaliciji "Povratak"? Ne zna i ne treba da zna. Zašto? Zato što se ti ljudi bore, svakoga dana, na Kosovu i Metohiji za opstanak srpskog naroda tamo i zato što se ti ljudi bore i u Skupštini Kosova i Metohije, u najlošijim uslovima koje je moguće zamisliti, za opstanak srpskog naroda i za opstanak onog srpskog zrna koje će opredeliti opstanak Kosova i Metohije u okviru Republike Srbije. Tako danas, kao što izgleda Koalcija "Povratak", treba da izgleda i Skupština Srbije. Nejedinstvo je nešto što danas sebi ne možemo da priuštimo. Hvala. [[Aplauz prisutnih poslanika u sali.]]
Da li još ko od poslanika želi reč? Za reč se prijavio narodni poslanik Zoran R. Anđelković, zamenik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije, a zati narodna posalnica Nada Kolundžija, predsednica poslaničke grupe Demokratska alternativa.
Dame i gospodo, dobro je da se danas pred nama, na dnevnom redu, našla deklaracija o Kosovu i Metohiji. Socijalistička partija Srbije je predložila tekst deklaracije još 25. maja. Taj predlog deklaracije je bio prisutan i pre onog terorističkog akta u Obiliću, kao i niza narednih terorističkih akata i terorističkih dela na Kosovu i Metohiji, naročito i sasvim sigurno pre ovog poslednjeg zločinačkog terorističkog akta u Goraždevcu. Čuli smo danas i neke druge političke parije i poslaničke grupe su predložile deklaraciju. Smatrali smo i tada i sada smatramo da izrada i usvajanje jedne takve deklaracije u ovom parlamentu nije samo pitanje rasprave u republičkom parlamentu, već je u pitanju zajednički rad na izradi te deklaracije i postizanje političkog konsenzusa. Sada smo čuli od predstavnika poslaničke grupe vladajuće većine da je važno da o Kosovu i Metohiji imamo jedinstven stav. U tome smo potpuno saglasni. Treba i moramo da imamo jedinstven stav o Kosovu i Metohiji. Neophodno je da u izradi jednog takvog dokumenta zajedno radimo. Ne može se tražiti jedinstven stav o deklaraciji kada se ona pošalje i objavi u javnosti, a pre toga se ne obave razgovori, niti se obave konsultacije, pa ni usaglašavanja svih tih ponuđenih deklaracija. Ne može se ići sa tim, kako je to sada rečeno, idemo svi na usvajanje te deklaracije zato što je u pitanju nacionalni interes, pa je potrebno da o tome imamo konsenzus. Naravno, Socijalistička partija Srbije nikada u ovom parlamentu neće glasati protiv dokumenta koji se na bilo koji način odnosi prema Kosovu i Metohiji, bez obzira na to koliko na njega imali primedbi. Ni povodom ove deklracije nećemo biti protiv, ali zbog toga što imamo jasan stav o Kosovu i Metohiji, a ne zbog toga što je naš stav da je ova deklaracija urađena dobro ili da je urađena na korektan način, tako da se približe politički stavovi svih partija u ovomparlamentu. Kada razgovaramo o ovoj deklaraciji, i danas, razgovaramo i o poslednjem terorističkom aktu u Goraždevcu. Međutim, mi smo i sinoć imali jedan teroristički akt u Biči, kod Kline. Ti teroristički akti su na tom prostoru, iz dana u dan, bili prisutni i 1998. i 1999. godine, ta sela su stalno bila napadana, ljudi su iz tih sela stalno bili isterivani i proterivani. Prema tome, nije ovde reč samo o jednom terorističkom aktu. Mislimo da je bilo dobro da se Skupština Srbije održi povodom onoga što se dogodilo u Goraždevcu, zato što su na taj zločinački način likvidirana ta deca. Bilo je važno da se ta skupština odmah posle toga zakaže. Nije bilo dobro da se sednica Saveta bezbednosti održi pre sednice Skupštine Srbije, uz sva uvažavanja da je potpredsednik Vlade gospodin Čović na pravi način zastupao interese države oko Kosova i Metohije u Savetu bezbednosti. Zašto mi tada nismo utvrdili platformu o tom nastupu? Reč je o Savetu bezbednosti. Reč je o gazdi UNMIK-a i KFOR-a na Kosovu i Metohiji, reč je o centru koji odlučuje o tome šta će se dešavati na Kosovu i Metohiji. Veću težinu bi imala reč gospodina Čovića u Savetu bezbednosti da je pre te sednice održana sednica Skupštine Srbije. Danas ova rasprava ima težinu, ali nema tu težinu koju bi imala da je održana sednica Skupštine pre nedelju dana, pre sednice Saveta bezbednosti. Ne može se reći da se nismo mogli okupiti, da nismo hteli ili da je to bilo nemoguće. Uostalom, već tada je u radnoj verziji bio nacrt ove programske deklaracije. Naravno, ne želim da polemišem o tome šta je urađeno u prethodnih 10, 15 ili 20 godina, a naročito sa onima koji su u tome najviše učestvovali. Kada oni pričaju o tome šta je rađeno u prethodnih 15 godina, bilo bi dobor da sebe zapitaju šta su oni tada radili. Mislim da je predsednik Vlade rekao istinu o tome. Nije se mnogo promenilo ono što se dešava na Kosovu i Metohiji ni pre četiri, ni pre 10, ni pre 20, ni pre 50 godina. Ništa novo na Kosovu i Metohiji nije, nego ono što je srpska Vlada 1899. godine poslala Haškoj konferenciji, kada je upozorila na zločinačko delovanje Arbanasa, nisam pogrešio, na tom prostoru. Ništa novo se nije dogodilo u Goraždevcu, nego što se dogodilo i 1947, i 1953, i 1971. godine, kada na vlasti nisu bili socijalisti neko komunisti, neki od vas koji su ovde prisutni, jer je tada bio Savez komunista na vlasti, pa ni 1981. godine, kada su bile demonstracije. Ništa to nije novo. Kada suiskopavali decu, to su činili ti isti, upravo to hoću da kažem, i 1988. i 1989. godine, kod Prilužja, kada su isterivali decu iz autobusa u Prekalama, a to je samo nekoliko kilometara od Goraždevca, i to samo zato što su srpska deca, kada su proterivali, etnički čistili srpski prostor i punili vozove sa Kosova i Metohije, što Moma Trajković zna, pa neće valjda da bude da se to dešavalo zbog toga što je Pokrajina ukinuta. Ako je na Kosovu ukinuta pokrajina, molim da čujem gospodu iz Vojvodine da li je i njima ukinuta pokrajina. U pitanju je isti status. Onda je Moma Trajković podbunjivao narod džabe. Nije istina da su tada ugrožavani i proterivani, bar po ovome što smo danas čuli, nego su oni dizali pobunu bez ikakve veze i odlazili su sa Kosova i Metohije samo onako, nisu oni prodavali poslednje što su imali da bi se borili za to da samo imaju pravo da žive na svom prostoru. Isti ti su u Goraždevcu ubili ovu decu koji su ubili i onu decu u Peći, u "Pandi". Razlika je samo dva kilometra između kafića "Panda" u Peći i ove reke kod Goraždevca, samo dva kilometra. Potpuno isti, da li isto ime ili prezime, manje je bitno, isti ljudi koji su napravili Radonjićko jezero i napravili masovnu grobnicu kod Radonjićkog jezera u isto to vreme u septembru 1998. godine, mesec ili dva pre "Pande". O tome je ovde reč i da li mi onda kao narod imamo nacionalnu politiku da sačuvamo da ostane taj srpski etnos na Kosovu i Metohiji. Tačno je da su ove sredine očišćene na Kosovu i Metohiji, sem, predsedniče, Dragaša. U Dragašu živi sada 14.000 Goranaca, oni nisu Albanci i oni su uvek bili ljudi koji su želeli zajednički život, ne samo sa Srbima, nego sa svima na Kosovu i Metohiji i voleli su državu Srbiju uvek. Da, tačno je, nema Srba, rekli ste da žive samo Albanci, ali nije bitno, samo govorim o činjenici, ne zameram vam. Na tome sve ove druge sredine su tačne. Prema tome, ovde je o tome reč da su ti isti teroristi i isti separatisti koji su želeli etničko čisto Kosovo činili to 1998. godine, činili su to i 1999. godine, čine danas i čine ove protekle tri godine, samo je pitanje da li mi imamo snage i podršku u svetu da sprečimo te ubice i da oni budu ubice, a da mi ne proglašavamo one koji su se protiv njih borili da su ubice. Kada čujem gospodina Tadića kako smenjuje oficira što se vodi istraga, onog oficira koji se borio tamo protiv tih koji su ubijali decu u "Pandi" i likvidirali decu u tom kafiću samo zato što su sedeli u kafiću, to su isti ovi koji su ubili decu u Goraždevcu, onda mi nemamo jedinstvenu nacionalnu politiku. Mi imamo onda suprotnu nacionalnu politiku, onda mi želimo da osudimo one koji brane Srbe, jer ćete sutra vi da budete na dnevnom redu što govorite ovako, jer je to možda ekstremno, i to od nekih drugih, kao što je danas general Lazarević na dnevnom redu. Da li gospodin Tadić čita Rezoluciju 1244? Ne čita, jer kada on kaže da ne mogu da se vrate ni vojska ni policija, ne govorim da mogu da se vrate, da ne bude sada da nisam realan, ali ne može on da lupa, ne može da kaže da ne može; može, pa mu sutra neko kaže može, ali kaže - treba da odluči komandant KFOR-a. Naravno, ne komandant KFOR-a, treba da odluči Savet bezbednosti, tačno je i formalno komandant KFOR-a. Ali nije reč o tome, reč je da se mora pročitati Rezolucija i da mi i danas kažemo gde Rezolucija 1244 nije sprovedena. Slušao sam satima i danima neke koji su govorili da treba da odgovaraju oni koji su potpisali Vojno-tehnički sporazum, da treba da odgovaraju što su prihvatili Rezoluciju, a danas se svi pozivamo na Rezoluciju i Vojno-tehnički sporazum. Dajte da vidimo šta međunarodna zajednica, KFOR i UNMIK, tačnije rečeno Ujedinjene nacije nisu sprovele od Rezolucije 1244, zašto nisu obezbedile sigurnost i bezbednost. Jer, znate koja je razlika između "Pande" i Goraždevca? Kada se desila "Panda" i ubijena su ta deca, bio je prisutan OEBS. Sada su KFOR i UNMIK. I tada je bila međunarodna zajednica i danas je prisutna na Kosovu i Metohiji kada su se ta ubistva dogodila. Samo, tada nas je NATO bombardovao posle toga, a danas je održana sednica Saveta bezbednosti gde je to osuđeno kao ekstremne snage, nije bilo ni predsedničkog saopštenja, nema velikog pomaka. Mi moramo i danas ovde da kažemo da međunarodna zajednica, Ujedinjene nacije, njihov UNMIK i KFOR nisu obezbedili ono osnovno zbog čega su Jugoslaviju bombardovali, a to je da nije obezbeđena sigurnost i bezbednost građana na Kosovu i Metohiji, nije obezbeđena sloboda kretanja. Dajmo bar oko tih ocena da se složimo, kakvo je stanje na Kosovu i Metohiji i koje probleme danas imamo na Kosovu i Metohiji i dajmo bar da se složimo oko činjenica da moramo da budemo svi prisutni na Kosovu i Metohiji, ali da ne delimo Srbe na Kosovu i Metohiji. Znate, na Kosovu i Metohiji postoje različite političke partije i kod Srba, to je logično, samo je takođe naizgled tačno da je SPS tamo najprisutnija, najuticajnija. Kada vi krenete protiv ljudi koji su u SPS-u, bez obzira da li su u sportu ili politici, pa čak i u fudbalskom savezu, neće da se podrže tamo iako imaju 15 klubova i igraju u patikama, zato što to vode socijalisti, onda nećemo da rešimo nacionalno pitanje. Prvo, to proterivanje nije počeo Čović, nego je Moma počeo da proteruje svoje partijske drugove zato što su socijalisti i da ih isključuje kada je postao predsednik Jugoslovenskog komiteta. Ne može, moramo i tamo da prihvatimo realan odnos snaga tih ljudi koji su tamo, dajte njih da pustimo da se izaberu, pa mi smo ovde u ovoj deklaraciji, za koju smo takođe jednoglasno glasali, rekli da nećemo na izbore, pa smo se preko noći setili da hoćemo na izbore.
Deset minuta.
Imam još deset minuta, ništa se vi ne sekirajte oko toga i gledam na sat vrlo precizno. Prema tome, moramo da znamo da li ovo danas što usvajamo kao deklaraciju, da li će Vlada da poštuje to, ko snosi konsekvence što smo usvojili Rezoluciju, pa Deklaraciju ovde u Skupštini i rekli da nećemo da idemo na izbore, a onda je preko noći doneta odluka da se insistira da se ide na izbore. Možda smo mogli da postignemo politički konsenzus i oko toga da idemo na izbore i oko toga da svi učestvuju na izborima, a ne preko noći da napravite listu, vi ćete na izbore i mora se u svim institucijama, a imamo pre toga Deklaraciju, dokument Skupštine Srbije, gde se kaže da nećemo na izbore. Pa zašto nismo usvojili tada, zašto nismo pozvali tada Skupštinu pa da promenimo ovu deklaraciju, da kažemo - izmenjeni su međunarodni odnosi, okolnosti, mi hoćemo da budemo jednoglasni; predsednik Vlade izađe ovde i kaže - pozivam vas, predlažem da Skupština Srbije promeni taj deo Deklaracije, Rezolucije i da pozovemo sve da izađemo na izbore. Zašto smo izbegli Skupštinu Srbije, zašto tražimo samo Skupštinu kada nam treba u određenom trenutku, a onda uradimo kako mi hoćemo. Mi hoćemo, iskreno to kažem, da pomognemo, da budemo prisutni na Kosovu, i to svi, ne može samo jedan čovek da bude, nemojmo da tražimo dozvolu, nego prođemo normalno, odemo, slobodna je teritorija, nikome nije zabranjeno da ide, sem koga uhapse, a koga uhapse šta da radimo. Ali nemojte da traži dozvolu, neka sedne u kola pa neka prođe put. Da sam tražio njihovu dozvolu kada sam bio dole, nigde me ne bi pustili da idem, nego ideš, pa šta bude. Ali, mora da budu na desetine državnih činovnika dole prisutnih u srpskim selima i da se pomažu, dajte oko toga da se dogovorimo, dajte da vidimo šta mi možemo. Da li možemo u svakom srpskom selu, to više nisu sela, nisu ni enklave, rekao bih da su to baze Srba gde mogu da se okupe, dajte da vidimo da li država Srbija, ovde ako treba u Skupštini da verifukujemo posebno finansijski plan, u svakom srpskom selu da napravimo po jedan pogon gde ćemo zaposliti te ljude, prvo te tamo, tih 100.000 što su ostali u Ropotovu, Goraždevcu, Štrpcu, evo vraćaju se u Osojane, toliko koliko ih ima i tako redom, da ne nabrajam ta sela i ta mesta, dajte da vidimo koliko smo tamo napravili pogona, da tih 100.000 ili 110.000 ostane. Nama je i za ovih tri godine napustilo 10.000 Srba, ovih tri godine vlasti, a vratili smo 50 ili 60 ukupno porodica ili pojedinaca na Kosovu i Metohiji. Dajte da vidimo gde mi možemo i bez saglasnosti međunarodne zajednice da završimo neki posao, da svi stanemo kao poslanici i predstavnici naroda u ovom parlamentu iza Vlade i te vladine politike i da ti Srbi mogu da funkcionišu. Šta je sa programom, koji smo i mi socijalisti prihvatili, Koordinacionog centra i Vlade Srbije oko zdravstva na Kosovu i Metohiji, oko ambulante, gde će Srbija stati iza toga; pa posle smo rekli da nema, sve pripada UNMIK-u, sa obrazovanjem i sa srednjim obrazovanjem na Kosovu, pa smo posle rekli - sve mora da ide po UNMIK-ovim programima. Da, ostalo je tako, ali je prvo jedno, drugo, pa treće, pogledajte vaše izjave, govorim o tome. Mi podržavamo da se stane iza tog programa koji je tada usvojen, i oko zdravstva i oko obrazovanja, i da se izdvoje finansijska sredstva, i zato ćemo uvek glasati i podržavati ovde i kada je reč o programima u svakoj srpskoj enklavi na Kosovu i Metohiji. Oko tih stvari mislim da se bez dileme možemo složiti, možemo da se dogovorimo i ne mislim da na tim pitanjima možemo da se delimo i da imamo razloga da se delimo. Ovo niti treba da bude, niti ćemo mi danas da se ponašamo na taj način da raspravljamo o tome da li je Vlada radila loše ili dobro, nego šta još možemo da uradimo na Kosovu i Metohiji zajedno. I, naravno, Vlada je predstavnik toga i ne mislim da treba prebacivati na drugoga, šta još možemo da uradimo da zadržimo postojeći broj Srba na Kosovu i Metohiji i da radimo na tome da se oni vrate, a pred međunarodnom zajednicom da insistiramo da se Rezolucija 1244 sprovede i da time obezbedimo sigurnost i bezbednost. Kada je reč o povratku vojske i policije, nisu oni glineni golubovi tamo ako se vrate, oni treba da se vrate kod istorijskih spomenika i da čuvaju tamo Gračanicu, Pećku patrijaršiju i sve ono što je predviđeno na granici. Manji su glineni golubovi u Gračanici i u Pećkoj patrijaršiji nego što bi bili u Iraku i po onome što nam je ministar poručio gde treba da idemo. Prema tome, siguran sam da bi naša vojska i policija tako nešto prihvatila, onda kada se stvore za to uslovi, ali naše je da insistiramo na tome i da se ponašamo u skladu sa tim. Prema tome, nadam se da oko ocena stanja na Kosovu i Metohiji i oko zadataka prema Kosovu i Metohiji možemo da budemo sasvim sigurno saglasni, da iza toga svi zajednički stanemo i da budemo još agilniji prema međunarodnoj zajednici; da insistiramo na njihovom sprovođenju Rezolucije 1244 i na obezbeđenju uslova da prestane etničko čišćenje Kosova i Metohije; da prestane proterivanje i da se obezbedi ono što su oni tražili od srpske vlade, a to je sloboda kretanja. Ni 1998. godine Srbi iz Peći nisu smeli za Prištinu, a sada ne smeju ni u Peć i to je razlika. Tada su iz Goraždevca smeli da idu u Peć, nisu smeli u Prištinu, a danas ne smeju ni u Peć. Na tome moramo zajednički da insistiramo i da ne tražimo mogućnost tako što ćemo da se udvaramo nekome u svetu, nego pošteno da mu kažemo šta je problem i na koji način hoćemo taj problem da rešimo.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predsednica poslaničke grupe DOS - Demokratska alternativa.
Poštovano predsedništvo, gospodo iz Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani poslanici Koalicije "Povratak", kada god se pomene Kosovo i Metohija prvo mi se nameće pitanje ko je skrivio što je toliko teška pozicija Srbije vezana za ono što se dešava na Kosovu i Metohiji. Ko je skrivio što su Srbi u tako teškoj poziciji na Kosovu i Metohiji, ali ostavićemo to istoriji samo zbog toga što će istorija mnogo strožije suditi onima koji su to skrivili nego što bismo mi to danas mogli da uradimo. Takođe, kada se pomene Kosovo i Metohija svi pomislimo na stradanje koje traje i tu zaista jesu u pravu oni koji kažu da to stradanje traje mnogo duže od 10 i 15 godina. Prvo što bi čovek hteo da uradi jeste da na neki način pokaže saosećanje sa tim stradanjem, ali onda opet pomislimo da od toga oni koji stradaju nemaju koristi. Mi kao ljudi koji smo ovde izabrani da, ako možemo, donosimo odluke koje će umanjiti to stradanje i rešavati problem, ipak bi trebalo da prepustimo nekom drugom da izražava to saosećanje, a da mi pokušamo da nađemo, ako je moguće, rešenje u uslovima u kojima jedva da rešenja ima. Za nas se postavlja pitanje šta ova deklaracija nije i šta ne bi trebalo da bude: nije i ne bi trebalo da bude ratni poklič; poziv na sukob sa međunarodnom zajednicom, od čijeg stava zavisi konačno rešavanje problema statusa Kosova i Metohije, a i problema vezanih za položaj Srba i drugih nealbanaca na Kosovu i Metohiji; dalje nije to propis za ponašanje pri rešavanju problema na Kosovu i Metohiji. Dakle, problem Kosova i Metohije je do te mere složen da njegovo rešavanje predstavlja dugotrajan proces koji zahteva zaista izrazito mnogo strpljenja i osećaja za dešavanja koja nas okružuju, za promene koje se dešavaju u svetu i zahteva prilagodljivost, da bismo mi mogli tek tako da napravimo propozicije po kojima bi neko morao da uradi tačno ono što nam se sada čini ili se nekome čini da bi morao da uradi. Kada se pitamo šta ova deklaracija jeste, ona zna nas jeste dokaz da najviši državni organi Srbije međunarodnoj zajednici pokazuju da Srbija ispoljava legitiman interes za Kosovo i Metohiju, da država Srbija pokazuje da ima svoje državne i nacionalne interese na Kosovu i Metohiji i da od tih interesa ne odustaje, da pokazujemo da postoji značajna politička saglasnost oko toga šta smo evidentirali kao ključne probleme na Kosovu i Metohiji i kao nužne korake koje treba da preduzmu oni koji su preuzeli odgovornost za Kosovo i Metohiju. Mi ovde komuniciramo, preko ove deklaracije, međusobno i pokušavamo da kažemo ima li zajedničkog imenitelja u onome što mi zovemo rešavanje problema Kosova i Metohije. Ako ima, da onda adresa na koju upućujemo to što smo utvrdili kao zajednički imenitelj jeste međunarodna zajednica, koja je preuzela odgovornost za rešavanje problema na Kosovu i Metohiji. Ono što Srbija može da definiše kao svoj državni i nacionalni interes za Kosovu i Metohiji ima dva aspekta: jedno je pitanje konačnog statusa Kosova i Metohije - za nas konačan status, pozivamo se na Rezoluciju 1244, isključuje priču o samostalnosti Kosova - a drugi ključni aspekt državnog i nacionalnog interesa jeste povratak i bezbedan život Srba i drugih nealbanaca na Kosovu i Metohiji. Mislim da kod ovog drugog možemo da uradimo više ukoliko pokažemo da postoji jedinstvo političkih snaga oko toga. Naravno, neću da govorim ono što svako zna, da se pred kraj 20. veka teško može opravdati ono što se nama desilo kao državi; teško se može opravdati da su postojali razlozi da zemlje sveta bombarduju jednu zemlju braneći ljudska i građanska prava jedne nacionalne manjine koja je živela na Kosovu i Metohiji. Ali, upravo zbog toga što su oni to tada uradili, to nama sada daje za pravo da mi, zalažući se za poštovanje minimuma ljudskih prava, a to je pravo na život koje je ugroženo na Kosovu i Metohiji, podsetimo tu istu međunarodnu zajednicu na ono što su bili njeni kriterijumi kada je preduzimala mere i to vrlo oštre mere vezano za nas. Mislim da u tom smislu ova deklaracija jeste početni zajednički korak ka našem jednoglasnom naporu da se u borbi za stvaranje uslova za elementarna ljudska prava Srba i drugih nealbanaca na Kosovu zapravo stvaraju drugačiji uslovi za razgovore koji će uslediti vezano za rešavanje konačnog statusa Kosova.
Da li se još neko od predsednika, zamenika predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na raspravu po prijavama za reč, a saglasno članu 89. stav 4, redosledom narodnih poslanika kako je dostavljen od poslaničkih grupa. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Živko Selaković, a posle njega narodni poslanik Marijan Rističević.
Gospođo potpredsedniče, gospodine predsedniče Vlade, gospodine potpredsedniče Vlade, ministara nema osim jednog, dame i gospodo narodni poslanici, dragi gosti sa Kosova i Metohije, za Seljačku stranku Srbije današnja sednica Skupštine Srbije zaslužuje posebnu pažnju pošto je na dnevnom redu Kosovo i Metohija. Deklaracija je možda najvažniji dokument koji dans treba da usvoje narodni poslanici, suočivši se po ko zna koji put poslednjih godina sa dilemom da se očigledno nedoslednom sprovođenju dokumenata međunarodne zajednice suprotstave radikalnim rešenjima kada je reč o Kosovu i Metohiji ili da još jednom jasno i nedvosmisleno preko deklaracije Narodne skupštine Srbije ponove svoje stavove i zahteve. Srbija se opredeljuje za ovo drugo, jer posledice suprotstavljanja svetu argumentima koji ignorišu realnost odnosa snaga dobro su, nažalost, poznate. Naravno, teško stanje na Kosovu i Metohiji ne može se rešiti ni samo deklaracijama, rezolucijama i apelima, samo ukazivanjem na nedoslednu realizaciju međusobno zvanično verifikovane politike prema južnoj srpskoj pokrajini. Šta bi se postiglo drugim merama i drugačijom politikom? Da li bi iko ko uvažava realnost mogao da poveruje u rešenja poput onih koja se sastoje u ignorisanju odredaba Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti, Vojno-tehničkog sporazuma o Kosovu i Metohiji, zajedničkog dokumenta o saradnji SRJ i UNMIK-a? Želite li politički anahronizam sa nesvikadišnjim posledicama? Šta znači insistiranje da se suverenost i teritorijalna nedeljivost Republike Srbije ostvari nediplomatskim sredstvima, pa čak i primenom sile. Kako protumačiti insistiranja na jučerašnjoj sednici Odbora za Kosovo i Metohiju da se vojska i policija po svaku cenu vrate na Kosmet. Kako razumeti tužnu činjenicu da su protiv odredaba Kumanovskog sporazuma na primer baš oni čiji su predstavnici taj sporazum i prihvatili. Može li se bilo ko iz razloga dnevno-političkih interesa, zasnovanih na sumnjivom patriotizmu, odricati mukotrpnog, dugotrajnog ili jedinog mogućeg rešenja diplomatske akcije da se što je moguće doslednije sprovede Rezolucija 1244 UN. Dame i gospodo narodni poslanici, možda predložena deklaracija nije sveobuhvatna, možda ne daje odgovore na sva pitanja, ali predložena dokumenta ne mogu se osporiti i mogućnost da se učini sve što politička realnost dozvoljava, kako bi se, što je moguće više, poboljšao položaj napaćenog naroda na Kosovu i Metohiji. Iz napred navedenog razloga, Seljačka stranka Srbije, koju predstavljam, podržaće i glasaće za predloženu deklaraciju o Kosovu i Metohiji. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, a posle njega narodni poslanik Tomislav Kitanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Narodna seljačka stranka, kao bivši deo Koalicije "Vojvodina", podržaće deklaraciju o Kosovu. Dragan Veselinov je, istina, dao izjavu da to neće podržati. Međutim, i ja i gospodin Sredoje Mihajlov glasaćemo za deklaraciju Vlade Republike Srbije. Tu deklaraciju podržavamo, kao što podržavamo nastup gospodina Čovića u UN, gde je izbalansiranim govorom jasno stavio do znanja da se ljudska prava na Kosovu moraju poštovati. Predstavnica helsinškog odbora za ljudska prava, a mislim da se ta organizacija tako zove, povodom zločina u Goraždevcu rekla je otprilike, da je do zločina u Goraždevcu došlo zbog predloga da Kosovo i Metohija budu sastavni deo Srbije. Nedopustivo je da organizacija za zaštitu ljudskih prava jedan zločin opravdava političkim i teritorijalnim razlozima. Zato bih savetovao Vladu Republike Srbije da centrali te iste organizacije u Finskoj uputi protest zbog nastupa njenog predstavnika u našoj zemlji. Do problema na Kosovu nije došlo zbog toga što je Kosovo sastavni deo Srbije, već zbog težnji albanskog stanovništva da se ta ista teritorija izdvoji iz Srbije. Dakle, mi možemo slobodno da kažemo da je do problema došlo zbog nezavisnog Kosova. Vi što dobacujete, poštujem vas što imate tako lepe plave pidžame, ali pustite me da govorim, a od tog vašeg junaštva izgleda su ostale samo plave majice. Bivša vlast, a upravo o vama i govorim, bivša blast je svojom trapavošću ove probleme na Kosovu samo uvećala. Vatru je gasila benzinom, a problem uvećala. Danas oni galame kao da smo mi uradili ono što su oni uradili. Rezolucija 1244 i Vojno-tehnički sporazum su proizvod bivše vlasti i da se odmah razumemo, ovu vladu treba poštovati što ulaže napore da se problem Kosova i Metohije reši na drugačiji, miroljubiv način. Uz puno poštovanje ljudskih prava svih etničkih zajednica na Kosovu, ipak međunarodnoj zajednici, i UNMIK-u i KFOR-u, treba poslati jasan signal da oni moraju da ispune Rezoluciju 1244 i da u skladu sa tom rezolucijom obezbede poštovanje ljudskih prava svih etničkih zajednica na Kosovu. Takođe, međunarodnoj zajednici, po nama, treba ostaviti rok u kome ta ljudska prava moraju biti ispoštovana, odnosno zaštićena od međunarodne zajednice po istoj toj rezoluciji i po istom tom vojno-tehničkom sporazumu. Onda im potom treba reći, ukoliko u tom roku oni ne reše ono što treba da reše, da ćemo se mi tamo vratiti, ne sa više stotina vojnika, već da ćemo se vratiti sa više stotina hiljada vojnika da obezbedimo ljudska prava svih stanovnika Kosova, što je međunarodna zajednica imala zadatak, a nije učinila. Povodom predloga da se Kosovo podeli, pošto je ova zemlja nastala seljačkim radom, na krvi i znoju seljaka, seljaci su je stvorili, a da ne spominjem Karađorđa i Obrenovića, podele Kosova nema i to niko nema pravo da potpiše. Jevreji su čekali 2.000 godina da se vrate na Sion, a mi nećemo čekati ni 20 godina, nećemo čekati ni dve, a šiptarskim ekstremistima i teroristima moja poruka je sledeća: kada dođemo, vratićemo ih preko Prokletija, onoliko koliko su zaslužili svojim odnosom prema srpskom stanovništvu. Onda će Srbija biti do Drača, biće i bolja i jača. Hvala.
Pravo na repliku, narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika, poslanička grupa SRS.
Poštovane kolege poslanici, gospodin Marijan Rističević je grubo uvredio poslanike SRS. Mi danas nismo u pižamama ovde, nego u najsvečanijoj odeći koju možemo da nosimo u ovakvim trenucima, sa likom dr Vojislava Šešelja, najvećeg srpskog junaka, koji je uvek brinuo o sudbini ove države i o nacionalnim interesima ove države i koji, budite sigurni, i tamo u Hagu sada podjednako sa nama i više od nas brine za sudbinu ove zemlje, znajući u čijim rukama je ostavio.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Kitanović. Narodni poslanik Zoran R. Anđelković? (Zoran R. Anđelković, sa mesta: Da odgovorim Rističeviću.) Nemate prava na repliku. Reč ima narodni poslanik Tomislav Kitanović, a posle njega narodna poslanica Jelena Maslovara-Ralević.
Poštovane kolege, poštovano predsednštvo, samo kratko, neću mnogo da zloupotrebljavam vašu pažnju. To što neko vreme nije bio prisutan u parlamentu, ne znači da SPO nije sa pažnjom pratio nacionalnu i ekonomsku situaciju. Situacija trenutno nije mnogo ohrabrujuća i kratko ću samo da iznesem stavove SPO-a vezano za problem Kosova i Metohije. Problem Kosova i Metohije je eskalirao još u većoj meri nego ranije, tako da SPO nije zadovoljan onim što je učinila međunarodna zajednica, a pogotovo nije zadovoljan onim što je učinila aktuelna vlast na rešavanju ovog problema. Mislimo da je trebalo mnogo više insistirati na Rezloluciji 1244. Mislimo da je trebalo biti mnogo uporniji na traženju onih stavki koje stoje u toj rezoluciji. Što se stava SPO tiče treba međunarodnoj zajednici jasno ukazati na to da koncept koji zagovara, a to je koncept multietničkog Kosova, nije ostvariv. Nije ostvariv pre svega zbog toga što albanski teroristi ne dozvoljavaju da taj koncept na neki način zaživi. Gurajući Srbe u taj koncept ona na neki način izlaže Srbe teroru i Srbi postaju žrtve albanskih ekstremista. Međunarodna zajednica mora da preispita taj koncept i naše mišljenje je da bi princip kantonizacije Kosova u ovom momentu dao najbolje rezultate. Znači, treba kantonizovati Kosovo. Tamo gde su Srbi većina treba obezbediti uslove za normalan život, uz zaštitu međunarodnih snaga i srpske policije. To isto važi za albansku stranu. To je jedini način, jer su svi svesni, i međunarodna zajednica je svesna da Srbi i Albanci ne mogu živeti zajedno, jedni sa drugima. Po onome što se trenutno odvija, glavni krivci za takvo stanje su na onoj strani, znači na strani Albanaca. Jedini način je da se Kosovo kantonizuje i da te zajednice žive jedne pored drugih. To bi u najkraćem bilo ono što bi međunarodna zajednica za početak trebalo da preduzme u rešavanju ovog problema. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jelena Maslovara - Ralević, a posle nje narodni poslanik Slobodan Tomović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, obratiću vam se kao neko ko je došao sa Kosova i Metohije i nadam se da ćete me shvatiti i da na neke moje pozitivne kritike nećete gledati kao na zlonamerne. Stranka srpskog jedinstva, kao i druge opozicione stranke, više puta je predlagala Narodnoj skupštini Republike Srbije hitno sazivanje sednice na kojoj bi se razmatralo rešavanje problema Kosova i Metohije, kao i rešavanje problema prognanih i raseljenih lica. Vlada Republike Srbije i parlamentarna većina u ovoj skupštini ignorisali su sve naše zahteve i predloge i nisu želele da razgovaramo o tome. Vlada Srbije i sam parlament i dalje bi bili pasivni da se nije dogodila tragedija u Goraždevcu, gde je dvoje nevine dece izgubilo svoje živote, a četvoro dece zadobilo teže telesne povrede. Ne znam da li je takvo neinteresovanje dovelo do toga. Tu su i drugi zločini koji su se događali na teritoriji Kosova i Metohije, ali imam utisak i žao mi je što nas je ovaj zločin u Goraždevcu koji je odneo dva mlada života naterao da se skupimo i da konačno otvorimo ovo pitanje. Imam par kritika na račun Vlade. Vlada Srbije je trebalo mnogo ranije da preduzme čvršće i agresivnije korake, kako do ovakvih tragedija ne bi nikada ni došlo; trebalo je mnogo ranije da sednemo i da razgovaramo o tome, jer bismo tako pokazali svetu da se brinemo o Kosovu. Druga pozitivna kritika na račun Vlade je da ne smatram pametnim poziv da Srbi sa Kosova izađu na izbore 17. novembra 2001. godine, čime je dala legitimitet stvaranju nezavisnih kosovskih institucija, koje imaju za cilj nezavisno Kosovo. Zameram, takođe, što smo dali prostor svim nevladinim organizacijama, nekim fantomskim nevladinim organizacijama koje se finansiraju iz ko zna kakvih stranih fondova, da na državnoj i drugim našim televizijama, u udarnim terminima pljuju po našem narodu i da sve albanske zločine pravdaju tako što Srbe sa Kosova i naše vojnike i policajce anatemišu i nazivaju zločincima. I u tome su uspeli - pred svetom Srbi su zlikovci, a Srbija je kolevka zločina. Ne znam, to je vaša greška, ali bih se sada vratila na rezoluciju. Samo nepoštovanje Rezolucije 1244 od strane međunarodnih administratora dovelo je do masovnog porasta agresije nad preostalim življem na Kosmetu. Takođe, dovelo je i do nepoštovanja ljudskih prava na Kosovu i Metohiji; pogoršanja bezbednosne situacije; nekorektnog funkcionisanja privremenih institucija na Kosovu i Metohiji, što je realan pokazatelj etničke diskriminacije srpskog naroda. Najgore od svega je to što su međunarodna zajednica i njeni administratori na jako drzak način dozvolili da se teroristička organizacija OVK presvuče iz jednog ruha u drugo i da postane Kosovski zaštitni korpus. Tako su joj dali ulogu nosioca bezbednosti i očuvanja multietničkog Kosova i tobož zaštite preostalih Srba i nealbanskog stanovništva na Kosovu i Metohiji, kao i nekih mirovnjaka koji će čuvati bezbednost i, što je najveći apsurd u svemu tome, oni će kobajagi čuvati i brinuti za bezbednost preostalih Srba, a i drugog nealbanskog stanovništva na teritoriji Kosova i Metohije. Zbog svega navedenog me ne čudi, a verovatno i vas, što je sam proces povratka izbeglica izuzetno slab: jedva jedan posto. To što se Srbi ne vraćaju na Kosovo, opet je, s druge strane, i krivica međunarodne zajednice. Takođe zameram međunarodnoj zajednici, a i nama, našoj Vladi, što nismo bili ekstremni zbog toga što je na ognjištima proteranih Srba sada oko 250.000 Albanaca iz Albanije, koji su bespravno uzurpirali srpsku imovinu, naočigled međunarodne zajednice, koja je sve to mirno prihvatala. Smatram da je i tu trebalo oštrije da reagujemo. Stranka srpskog jedinstva zahteva da se primeni Rezolucija 1244, posebno u delu Vojno-tehničkog sporazuma koji se odnosi na povratak dela vojske i policije na Kosmet, jer bi se time stekli i uslovi za povratak prognanih lica, naših ljudi. Zahtevamo da se i pitanje imovine reguliše na taj način da se sva uzurpirana imovina vrati pravim vlasnicima. Zahtevamo i sprečavanje uništavanja kulturne baštine, koja je dokaz našeg vekovnog postojanja na tim prostorima. Potrebno je da se očuva naša kulturna baština, ma koliko to šiptarski ekstremi gazili i poricali. Da vas podsetim da je od dolaska međunarodnih snaga na teritoriji Kosova i Metohije uništeno preko 120 crkava i oko 1.300 kulturnih spomenika. To je jedna velika istina i to je velika sramota. Mene lično, kao čoveka, muči jedna stvar, a to je pitanje koje i dan danas sve nas muči - šta je sa sudbinom 1.300 otetih i nestalih Srba? Nije mala brojka. To je 1.300 ljudi. Da li se nekada neko zapitao kako je njihovim porodicama, kako se osećaju, šta je sa tim ljudima. Neko je živ, neko nije, to je jedna velika Pandorina kutija i ne bih da ulazim u to. Ali, zameram i još nešto Vladi - nijedan zahtev Srba sa Kosova nije regulisan, a mi smo jedva dočekali i potrčali da 1.900 Šiptara, koji su pravosnažnim presudama bili osuđeni zbog terorizma, amnestiramo. A šta smo dobili zauzvrat, molim vas da mi navedete. Koliko je nedužnih Srba iz šiptarskih mučilišta pušteno na slobodu? Koliko je Srba, na šaci jedne ruke, pušteno na slobodu? Znam - vrlo malo. Oni su hapšeni samo zato što se možda neko nekom nije dopadao ili zato što nije hteo da proda komšiji kuću i da izađe, nego je živeo u očiglednoj iluziji da to Kosovo opstane, da se očuva, da se vrati, da ne napušta svoju kolevku i svoje grobove. Ne znam, što se tiče drugih stvari, pošto ovo možda nije u sklopu deklaracije, ali valja pomenuti da se treba pozabaviti i problemom prognanih lica koja su na teritoriji Srbije, a koja nemaju ni svoje domove, ni svoja radna mesta, čija je životna egzistencija ispod svakog egzistencijalnog minimuma, na ivici bede i socijalnog kolapsa. Ne bih ovo dalje da širim, mislim da sam pomalo od svega dotakla, od svega onoga što je bitno, jer je Kosovo tema o kojoj se može pričati danima i postoji mnogo, mnogo stvari koje se mogu reći. Znam da je ovo jedan ozbiljan problem i da svi mi zajedno moramo njemu pristupiti zrelo i ozbiljno, bez nekih političkih trvenja, ali bih zamerila još jednu stvar. Zašto, ako je opozicija uvažila i prihvatila da je Srbiji i svima nama cilj ova deklaracija, tj. da očuvamo Kosovo, zašto niste imali sluha i za predloge opozicije, jer su sve ove opozicione stranke izlazile sa dobrim i kvalitetnim predlozima, dobrim deklaracijama i smatram da je trebalo da imate sluha i za njih i da je to sve trebalo da se pogleda, nešto oduzme, nešto doda, ali da bude jedinstveno. Nadam se da će od donošenja ove deklaracije i od svega ovoga krenuti bolje Srbima, ali samo uz međusobno poštovanje i pozicije i opozicije. Hvala puno.
Ima reč narodni poslanik Slobodan Tomović.
Poštovano predsedništvo, gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, uveren sam da je svakom u ovoj sali i van nje kristalno jasno i prihvatljivo da bilo koja inicijativa, pokušaj ili nastojanje da se počne ili doprinese rešavanju kosmetskog problema mora u parlamentu Republike Srbije imati jedinstvenu podršku. Ali, isto tako, nije prihvatljivo da jedini ili vodeći način rešavanja kosmetskih problema bude pisanje i usvajanje deklaracija o Kosovu, bez obzira na to da li će te predloge pisati samo privilegovane stranke pozicije ili će se to činiti jedinstveno i uz uključivanje nas, opozicionih poslanika i stranaka. Zato, smatrajući da je današnje zasedanje samo početak u ovom parlamentu jedinstvenog odlučivanja o metodama i postupcima za presecanje kosmetskog Gordijevog čvora, očekujem da u vezi s tim u narednom periodu po hitnom postupku donesemo plan mera i zadataka. Takav dokument mora dati odgovor na standardna pitanja: šta treba raditi, ko, kako, čime i do kada. U protivnom, bojim se da ćemo pisati i usvajati nove deklaracije unedogled.
Ima reč narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, od deklaracije o Kosmetu Srbi sa Kosova očekuju najzad da ova Vlada Republike Srbije zauzme neki konačni stav o statusu Srba na Kosmetu. Ova vlada mora jasno i glasno da kaže da li želi, da li ima snage, moći, volje da brani preostali srpski narod na Kosmetu. I ako ne može, to isto da nam kaže: nismo u stanju, ne možemo da branimo Srbe na Kosmetu. Usvajanje deklaracija je proces koji traje. Evo, već po treći put donosimo deklaraciju, bila je Rezolucija, pa Deklaracija i sada ponovo deklaracija. Po mom mišljenju to je samo obmanjivanje, naročito Srba na Kosmetu. Nezgodna je bila ona scena, gospodine premijeru, kada vas pita dečak iz Goraždevca šta će biti sa nama na Kosovu. A vi mu pričate: OK, ima lepih devojaka u Goraždevcu. On zna kakve su njegove sugrađanke, ali ne zna za njegovu sudbinu. Nije trebalo o tome da mu pričate, jednostavno mogli ste samo da ga pomilujete po glavi i da mu poželiti brz oporavak. Zašto sumnjam u Vladu Republike Srbije i u ovu deklaraciju, u njihovu iskrenost? Zato što je jedna od najnesposobnijih vlada otkako postoji država Srbija. Zato što je pogazila prethodnu rezoluciju i deklaraciju, koje su jednoglasno usvojene u Skupštini Republike Srbije. Dogovorili smo se da nema izlaska na izbore, nema registracije, nema izlaska na pokrajinske izbore. Ucenili su vas, mesecima je trajala borba oko toga da li da se Srbi registruju na Kosmetu, da li da izađu na lokalne i pokrajinske izbore. Normalno, iza svega stoje finansijske transakcije, koje je Republika Srbija uzela za uslugu zato što je obmanula Srbe i naterala ih da izađu na izbore. Šta smo time postigli? Legalizovali smo tu šiptarsku vlast na Kosmetu. To nikako nismo smeli da uradimo. Ovde smo slušali izjave koje se drastično menjaju u odnosu na ono što je ranije govoreno. Sada premijer kaže: albanska manjina mora da bude garant bezbednosti svih građana. Ne može, gospodine premijeru, albanska manjina ne može, jer ona ne vlada na Kosovu. Na Kosmetu vlada mafija, kriminal. Samo organizovana vojska i MUP Srbije mogu da pruže bezbednost na Kosmetu. Nikakva albanska manjina, nikakve snage koje trenutno vladaju. Izjednačili ste UČK, KZK i KPS u vašem izlaganju. A zašto ste naterali naše Srbe da budu članovu KZK i KPS? Ucenjivali ste ih, Srbe sa Kosmeta, koji sada rade u KPS, znači rade u terorističkoj organizaciji po nalogu Vlade Republike Srbije. A sada izjednačavate UČK, KZK i KPS. Mi smo vam govorili i pre par meseci da je to jedno te isto, samo nose različite uniforme. Ali, danas imate na desetine, stotine Srba koji rade u ovim terorističkim organizacijama. Sutra narod može da kaže: pa i vi Srbi ste teroristi. Ima toliko Srba u KPS, toliko Srba u Kosovskom zaštitnom korpusu. Ovom deklaracijom treba zahtevati da svi Srbi napuste sve šiptarske institucije. Onda smo jedinstveni. Ako kažemo da je UČK ono što je Kosovski zaštitni korpus, ono što je Kosovska policijska služba, ne možemo govoriti: ti, Marko Markoviću ili Janko Jankoviću idi i zaposli se u KPS. A vi napravite Koaliciju "Povratak", idite u Skupštinu Pokrajine. A tamo sede vođe ovih UČK, KZK i KPS. Mora da se traži dosledno sprovođenje, kako premijer kaže, implementacija Rezolucije 1244. Tu se slažem sa vama, ali mora da postoji i ona stavka gde je tačka povratka vojske i policije, jer je to jedini uslov uslova za opstanak Srba na Kosmetu. Srbi, koji sada žive na Kosovu, živeće i ubuduće bez vaše pomoći i sa vašom pomoći. Budite ubeđeni, niko nas neće proterati. Ali, da bi obezbedili uslove da dođe još 250.000 Srba i da dođu srpske institucije na Kosovu, mora da dođe vojska i policija države Srbije. Moram da se malo osvrnem i na izlaganje gospodina potpredsednika Čovića, koji je počeo jednom rečenicom koja mi se apsolutno ne sviđa: ceo svet vidi da je jedna humanitarna katastrofa zamenjena drugom humanitarnom katastrofom. Koja je ona prva? Da li je ona prva izazvana bombardovanjem, gospodine Čoviću? (Čović: Da.) Znači, vi osuđujete NATO snage i NATO agresiju na Republiku Srbiju 1999. godine. Govorim to zato što on to ne misli, on je do juče drugo govorio, on je opravdavao tu agresiju na Republiku Srbiju. U tome je poenta. Ne može se to izjednačavati. Svi su bili zbrinuti i za vreme agresije NATO snaga. Niko nije morao da beži. Odlazio je onaj ko se plašio za život. Ali, niko nije ubijen, niko nije kidnapovan, maltretiran, ničija kuća nije zapaljena, ničije imanje nije uništeno. A od dolaska NATO snaga imamo katastrofu na Kosmetu. Preko 1.300 je kidnapovano, preko 1.500 ubijenih, a da ne govorim o paljevini, pljački, otimanju, uzurpiranju imovine, kuća, stanova i tako dalje. Gospodin Čović, pored toga što izjednačava te katastrofe, meni se ne sviđa jer želi isto tako da bledo kopira gospodina Đinđića. Sećam se kada je dolazio Štajner da je Đinđić lepo nama ovde govorio kako će doći čovek, koga on lično poznaje, koji možda neće učiniti mnogo dobrog za Srbe, ali im neće ni nauditi. Danas isto slušamo potpredsednika Čovića, koji veliča, govori hvalospeve, u superlativu govori o novom šefu misije na Kosmetu. Zašto nekome blanko davati da će biti dobar, da ima dobre namere? Sve to ćemo videti kada vreme prođe, pa neka njegovi rezultati kažu kakav je to čovek i sa kakvim namerama je došao na Kosovo i Metohiju. Ono što ste pričali o pomoći u lekovima, hrani, putevima, porodičnim zgradama, stambenim zgradama itd, to samo možete da pričate u Beogradu, gospodine Čoviću. U Mitrovici, Prilužju, Goražedvcu, Čaglavici, u Štrpcima [[gromoglasni aplauz u sali]] ne možete da pričate. Tamo ništa niste uradili, jedino ako ne mislite na onaj put sa bratom Rasima Ljajića, ili ako možda ne mislite na kupovinu stambenih objekata po višestruko većim cenama, pa je usledilo ustupanje: kuća je kupljena za 12 miliona dinara, a gazda je dobio šest ili sedam miliona dinara. To je posao našeg potpredsednika Vlade na Kosovu i Metohiji. Nadam se da će i gospodin Marko Jakšić da potvrdi ovo što sam izneo, jer imamo neke slične stavove vezane za ovo pitanje. Na kraju, ono što srpska Skupština i srpska Vlada moraju da urade jeste da osude svaku izjavu, pa makar to bio i portparol policije, kao što je Darek Čapa. On kaže da ANA nije opasna, što je napisano pored vaše slike (obraća se gospodinu Nebojši Čoviću) u "Novostima". Vi ste prikazani sa ubijenim detetom u bolnici, a pored toga portparol UNMIK policije Darek Čapa kaže da ANA nije opasna. Kaže da je to grupa od 70 ljudi. Što su je onda Ujedinjene nacije proglasile za terorističku organizaciju? On zna i koliko ih ima, ali kaže da nisu opasni i da ne mogu biti remetilački faktor na Kosovu i Metohiji. Vlada mora da traži odmah ostavku i smenu takvih ljudi koji rade za UNMIK, naravno kroz Savet bezbednosti i kroz Ujedinjene nacije. Oni nam sve to rade. Pošto je vreme za diskusiju isteklo, završio bih ovim: da bi se rešio problem Kosova i Metohije,"Jenky gou home", sa OK Živkovićem i nezaobilaznim Čovićem [[aplauz u sali]]
Reč ima narodni poslanik Marko Jakšić, pravo na repliku, direktno je pominjan u izlaganju narodnog poslanika Ljubomira Kragovića.
Dame i gospodo, kada je u pitanju sama deklaracija, mogao bih da je podržim. Ono što mi smeta, u odnosu na prethodnu deklaraciju ili rezoluciju, to je ono što jedan isti organ - Koordinacioni centar, treba da je sprovodi. Čini mi se da onu prethodnu Koordinacioni centar nije sprovodio na valjan način. Zašto je nije sprovodio na valjan način? Kako je nije sprovodio na valjan način? Za to vreme, skoro dve godine, imali smo demontiranje institucija srpske države na prostoru Kosova i Metohije, pod firmom ukidanja paralelnih struktura, a sve to novcem srpskih poreskih obveznika. Nemojte da zaboravite da smo od tada formirali UNMIK-ovo sudstvo, koje sada prelazi u ruke Albanaca, da su Srbi ušli u kosovsku policiju sa jedinim nejasnim stavom, na našu bruku i sramotu, imamo i Srbe u Kosovskom zaštitnom korpusu, a taj isti Kosovski zaštititni korpus sada ubija naše stanovništvo. Mislim da je to za sve nas i bruka i sramota. Zbog svega toga, otvoreno, jasno i glasno kažem da smo vršili demontiranje institucija srpske države na prostoru Kosova i Metohije i da smo učestvovali u stvaranju UNMIK-ovih parastruktura, buduće monstrum države. Mislim da to nije trebalo da radimo, niti smo to morali da radimo. Takođe, moramo da znamo da nam je i železnica prešla u UNMIK-ovu železnicu. Imamo nešto što su Krađorđevići, pre Drugog svetskog rata, stvarali i gradili, a onda smo se toga lako odrekli i učestvovali u formiranju tuđe, jedne nama protivničke i strane kompanije. Iz tih razloga, skeptik sam u pogledu ove nove rezolucije i da je jedan ovakav organ, kao što je to Koordinacioni centar, sprovodi. Još u januaru ove godine, 19-og, na Bogojavljanje, išao sam kod patrijarha, zajedno sa delegacijom Srpskog nacionalnog veća. Tražili smo od patrijarha da posreduje u sukobu između Vojislava Koštunice i Zorana Đinđića. Želeli smo da stvori jedno srpsko jedinstvo. Čini mi se da će to srpsko jedinstvo moći da se ostvari samo ako imamo ministarstvo za Kosovo, jer prema svecu i tropar. Ovako koncipiran, projektovan u liku ili u vidu jednog čoveka ili jedne sitne partije, čini mi se da neće moći da zadovolji ono što nas čeka u budućnosti. To ministarstvo, uz državno veće koje bi obuhvatalo i poziciju i opoziciju, moglo bi da uradi nešto više. Ako govorimo o nacionalnom konsenzusu, mislim da je potrebno da u tom radu učestvuju i pozicija i opozicija, jer tek onda možemo da očekuemo da ćemo stanje na Kosovu promeniti na jedan valjan način. Ovako, za ove dve godine, čini mi se, mogli smo da učinimo mnogo više od ovog što je urađeno. Čini mi se da smo mogli da napravimo mnogo više. Sada je stanje za nijansu gore nego što je bilo pre dve godine i nezavisno Kosovo je mnogo bliže u odnosu na period od pre dve godine. Ovo govorim na samom kraju, jer smo za dve godine gradili i stvarali nešto, otvorili smo vrata državi Srbiji da se pojavi, preko severa Kosova, držali smo više od 50 protesta, nenaoružani, kada se povlačila vojska i svi ostali, pa smo pokazali rezultate i napravili smo tada nešto da Srbija može da uđe tamo, da može tamo da se vrati, ali na drukčije koncipiran način, tj. preko ministarstva.
Nastavljamo raspravu prema prijavama za reč narodnih poslanika. Reč ima narodni poslanik Dragiša Đoković, poslanička grupa Demokratske stranke Srbije, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Žarko Obradović, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije.
Dame i gospodo, mnogo je teže pričati danas na ovu temu a izbeći demagogiju i patetiku. Teško je izbeći demagogiju od onih koji su prilično doprineli ovoj situaciji, od onih samozvanih ili prozvanih srpskih lidera koji dođu do Beograda i provetre svoje stanove, dođu do centralne Srbije i provetre svoje kuće, a narodu na Kosovu prodaju maglu. Mnogi od njih su, te stanove koje provetravaju, dobili sredstvima države Srbije i Vlade koju najviše napadaju, koju najviše kritikuju. Kada dođu do Beograda, svrate do nekog medija centra ili tamo gde može da se održi konferencija za štampu, a onda redom opletu i napadaju, počevši od Vlade, Koordinacionog centra, jednog, drugog, trećeg, petog, desetog itd. Nisam za govornicu izašao da bih dobio aplauze. Sigurno da moj govor neće zaslužiti aplauze, jer su Srbi najviše stradali od onih kojima su najviše aplaudirali. Niko više nije aplaudirao Josipu Brozu od Srba. Danas ću pričati nešto što neće zahtevati aplauze. Aplauza nam je dosta. Trebalo bi malo više da radimo, a manje da aplaudiramo. Što se tiče deklaracije, o tome ne bih govorio mnogo. Samo bih podvukao da smo već imali i deklaraciju i rezoluciju. Ovo treba da bude usmereno prema međunarodnoj javnosti, prema međunarodnoj zajednici i prema odgovornim činiocima u toj međunarodnoj zajednici, da ih podsetimo šta nisu uradili a šta su imali obavezu da urade. Ovo treba da bude nešto sa čime bi naša strana, sa čime bi naši političari nastupali i u čemu bi imali uporište. Međunarodna zajednica nije uradila mnogo toga, što se ovde konstatuje. Kao čovek koji živi na Kosovu i Metohiji znam da bezbednosti nema, znam da nema slobode kretanja. Iluzorno je pričati, život Srba se sveo, osim delimično, gde je nešto bolji deo severa, na koncentracione logore, na geta, to je sramotno u 21. veku da se tako živi. Povratka nema, jednostavno povratka nema, jer međunarodna zajednica je odgovorna za povratak, međunarodna zajednica ne želi da vrati Srbe. Moramo naći načina da je nateramo ili bar da je opomenemo da tu svoju obavezu nije ispunila. Primera radi, Srbima se uskraćuje pravo na rad, kada pomenemo taj ekonomski faktor, a sa pravom na rad, tu je pravo na ekonomski život, a Srbi ako imaju svoje, neko je pomenuo fabrike, ako bi imali kome bi šta prodali, Srbi imaju svoja poljoprivredna imanja i kome će prodavati, kako će prodavati i kako će se kretati. Proterani su iz svih velikih kolektiva na Kosovu i Metohiji, onemogućen im je rad. Znate da su srpski stručnjaci držali vrlo uspešno u vrlo teškim uslovima elektroprivredu Kosova i Metohije, danas sva međunarodna zajednica ne može da proizvodi onoliko energije koliko su nekada proizvodili dok su u njoj radili i Srbi i Albanci. Zatim proterivanje iz pogona Trepče, Srba iz Prištine, Peći i Prizrena; zatim poljoprivredni kombinati su izgrađeni na srpskoj zemlji koja je nacionalizovana i oduzeta, gde su srpske firme ulagale; onemogućeno im je pravo na život. Samo da napomenem, ovo sa privatizacijom, to je pljačka, to je ono što UNMIK ili neko iz UNMIK-a, nažalost radi, to je čista otimačina i uzurpiranje prava i na život i povratak, i na egzistenciju. Druga strana je naša država, naša vlast i naša diplomatija. Šta smo mi tu uradili, a šta nismo, šta bi trebalo? Uzeću toliko slobode da kažem da lično nimalo nisam zadovoljan time šta i kako radi naša diplomatija. Mislim da Kosovo jeste prioritet broj jedan i mora da bude. Međutim, mi imamo problema i ne možemo da se dogovorimo, namerno ne kažem - ne možete da se dogovorite, već kažem - ne možemo da se dogovorimo, po kojim ćemo kvotama raspodeliti kojoj partiji, pa koliko će DPS, pa koliko će Crnogorci, koliko će Srbi, gde će ko biti, po mnogim zemljama sveta i nemamo ambasadora, nažalost, nama kao zemlji, kao državnoj zajednici Srbija i Crna Gora prioritetnije je ko će gde zasesti u kojoj ambasadi i u kojoj zemlji, nego da već imamo oformljene ekipe koje će lobirati i raditi diplomatskim putevima po pitanju Kosova i Metohije, po pitanju boljitka za srpski narod i za srpski život. Onaj ko bi morao da predstavlja srpski narod u diplomatskim krugovima mi njega nažalost nemamo, Srbija je država koja nema predsednika, koja ima vršioca dužnosti, samozvanog, to je nešto što ne priznaje ni jedan ustav, ni jedan zakon, apsolutno protivzakonito. I šta se dešava? Predsednik Srbije, odnosno taj ko se predstavlja za vršioca dužnosti vodi takvu diplomatiju pa mu u kancelariji sedi Džordž Soroš, a Džordž Soroš dan pre toga u Prištini izjavi da Kosovo mora biti nezavisno itd, a taj vršilac dužnosti predsednika Srbije sutradan sedi sa Džordžom Sorošom, nema saopštenja da se ne slaže sa takvom politikom itd. Nemojte mi uzeti za zlo, samo činjenice iznosim, nemam nikakvih političkih ambicija, promocija od toga, samo pomoć za ono što nije dobro, možda to iz neznanja, jer neko ko uđe kao poslanik na 160 i nekom mestu, možda toliko kapaciteta ima i tako razmišlja, nije imao dobre savetnike itd. Primera radi, nećemo Živkovića i Vladu zaboraviti, vas ću malo pomenuti, mislim da bi vam pomogli, jer se upravo trudim zbog toga, nekoliko primera smo navodili kako Vlada mora da radi bolje. Normalno, ne tražim, nisam protiv srpske vojske i policije, bezbednosti, znam šta tamo piše, ali neću prodavati maglu i neću reći - vratite vojsku i policiju, jer znam šta je realno, a šta nije. Zato je realno da ministar prosvete uvaži školske odbore koji se dole formiraju, potpiše imenovanja direktora, rešenja direktorima, vrlo sporo to ide, prilično traljavo, proverite to sa službom, dosta to sporo i loše ide. Zatim, ne pravimo problem sa dečijim dodacima, deca su već prohodala a nisu dobila roditeljski dodatak, kasni se već devet, deset a možda i dvanaest meseci sa isplatom roditeljskih dodataka, ne brani nam valjda UNMIK da poštujemo Zakon o finansijskoj podršci porodicama sa decom. Imali smo primer kada je na sednicu Odbora za Kosovo i Metohiju došla neka gospođa koja se predstavila kao pomoćnik ministra ovog glumca, Lečića, ne znam za šta je sve ona pomoćnik i kaže, da budem ovako iskren, glupost - Koordinacioni centar je nastao odlukom naše Vlade i UNMIK-a i mi nemamo nikakve nadležnosti po pitanju kulture i informisanja. Molim vas, kada vi to čujete od jednog državnog činovnika, koji nije na tako niskom nivou, onda ste malo obeshrabreni. Ko brani Ministarstvu kulture da napravi dole srpsku izložbu, da štampa srpsku knjigu, priredbu, osim kada ministar dođe i održi "Kontejner sa pet zvezdica" u Zvečanu i normalno uzme honorar, ne drži ga besplatno, već za honorar. Loš je primer, ono što nismo morali da radimo, što nije dobro, složili se ili ne složili sa mnom, a sigurno hoćete, to je mučnina oko člana Radiodifuznog saveta sa Kosova. To nije bilo dobro, hajde da kažemo da je bilo traljavo i trapavo, nije nešto što nam ide u prilog. Na kraju samo da eto, posle toga, kao što je deklaracija snimila stanje, pa predlagala i zahtevala, bilo bi dobro kada bismo mogli odavde da uputimo neki signal da malo ohrabrimo narod i da kažemo - ima nekih pomaka, kreće se, biće nešto itd. Dobro bi bilo, ali u svemu tome moramo biti realni. U svemu tome ne možemo sticati odavde ni sa ove govornice, niti na raznim mitinzima, protestima i ostalo, političke poene, već jednostavno o ovom jako teškom, mučnom pitanju moramo ohrabriti narod i da vidimo da li mu se može pomoći. Kažem još jednom, nećemo moći da povučemo odavde neke revolucionarne, krupne poteze, već se ta pomoć sastoji u svakodnevnom poboljšanju kvaliteta života. Znači, u prisustvu ljudi koji mogu na terenu da pomognu po raznim resorima, oblastima itd, zatim, nadam se da će zaživeti i ti koordinatori, oni što su juče imenovani, stalna saradnja po ovim pitanjima iz onih nadležnosti gde država Srbija ima nadležnosti. Dakle, korak po korak i tu se složi poneka kockica i ne može biti dobro, ne može biti idealno, ali može biti bolje. Toliko i zahvaljujem.
Izvolite, reč ima predsednik Vlade, gospodin Zoran Živković.
Mislio sam da je dobro da pre pauze dam odgovore na neka pitanja koja su postavljena u prepodnevnom delu rasprave. Prvo moram da kažem da je moje mišljenje i moj utisak da za Srbiju i za Srbe na Kosovu i Metohiji ima šanse. Ako odvojim neke pojedinačne diskusije i ako odvojim iz nekih drugih diskusija onaj već foklorni deo prebacivanja, ličnog prebacivanja i vređanja nekih ljudi, mislim da smo na putu da ovaj parlament, kada je u pitanju Kosovo i Metohija, donese zajedničku deklaraciju, zajednički stav i to je ono što može da bude najveće ohrabrenje Srbima na Kosovu i Metohiji. Pitanje je šta je urađeno od 2000. godine do danas? Postoji čitav niz pojedinačnih mera, a to je gospodin Čović i sam naveo oko pomoći u kućama, u hrani, u svemu onome za šta je zadužen Koordinacioni centar, ali mislim da je takođe važno, i što je od 2000. godine do danas učinjeno, to je da je Srbija sada u boljoj poziciji u odnosu na Albance sa Kosova. Mislim da oko toga isto teško možemo da se ne složimo. Nažalost, ta svest kod albanskih ekstremista, terorista o tome da njihova zvezda tamni, a da se ponovo javlja šansa za Srbiju i za Srbe, da je i to povod za eksalaciju ovih akata terorizma. Da li je moguće menjanje Rezolucije 1244, neko je to pomenuo kao predlog gospodina Tadića, ministra odbrane. Nisam čuo da je gospodin Tadić to rekao i sumnjam da je mogao da kaže tako nešto, jer slažem se da bi menjanje Rezolucije 1244 bilo prvo, nemoguće, a ako je moguće, onda bi bilo loše za naše interese. Takođe je rečeno da je neko iz DOS-a pričao o podeli Kosova i Metohije. Prvo nije tema status Kosova i Metohije, niti je to tema ove deklaracije niti ove sednice, niti je to tema o kojoj će se govoriti brzo. Mi nećemo pristati na tu temu dok se ne sprovede ono što piše u Rezoluciji 1244 i to danas nije tema. Bilo ko da je pomenuo to, čuo sam od nekih eksperata da nude takav predlog, ali nisam čuo ni od koga iz DOS-a. Ako je neko iz DOS-a to i rekao, onda je to njegov lični stav i DOS, niti Vlada Srbije, ne stoje iza takvog stava. Pomenuli ste generala Lazarevića i Hag. Odgovorno tvrdim da do Vlade Srbije nije došla nikakva informacija da je gospodin Lazarević optužen pred Haškim tribunalom. Da je to tako dobili biste o tome informaciju, vi i cela srpska javnost. Znači, po saznanju Vlade Srbije, do danas, 27. avgusta, gospodin general Lazarević nije optužen pred Haškim tribunalom i da ne pričamo dalje o toj temi. Pitanje da li je moglo da se učini nešto više za ove četiri godine ili bolje rečeno manje od tri godine; mislim da je moglo i postoji jedan deo gde smo zakazali. Ne kao pozicija ili opozicija, vlast ili opozicija, nego jedan segment koji je mogao da bude bolje iskorišćen, koji bi dao dobre rezultate praktično na samom terenu, ali bi vratio u svest građana Srbije problem Kosova i Metohije, koji nažalost polako kod jednog dela populacije odlazi iz te svesti, a to je povezivanje naših lokalnih smaouprava sa lokalnim samoupravama ili enklavama na Kosovu i Metohiji. Normalno da mislim na srpske i mislim da bi to bio dobar nastavak onoga što Srbija može da učini za Kosovo i Metohiju, za Srbe i druge nealbance na toj teritoriji. Pošto ovde ima nekoliko predsednika izvršnih odbora ili predsednika skupština velikih gradova u Srbiji, pozivam ih da se još u pauzi danas dogovore oko toga koji će grad preuzeti odgovornost i pomoć, saradnju, svaku vrstu razmene, kulturne i ekonomske, sa jednom enklavom sa Kosova. Nažalost, imamo manje enklava na Kosovu nego što imamo velikih gradova u Srbiji tako da bi po dva grada mogla da preuzmu odgovornost, jedan deo odgovornosti za jednu enklavu. Bilo je dileme i zaklinjanja da ne uđemo u pregovore. Niko nije pomenuo pregovore, niti u javnim nastupima, niti u bilo kojoj komunikaciji, niti u ovoj deklaraciji. Znači, ne govorimo ni o kakvim pregovorima. Pregovori su nešto što dolazi kada počne priča o konačnom statusu, a ta priča neće početi skoro. Povratak vojske i policije; mislim da je primereno onima koji su rekli da povlače takve demagoške priče. Prvo, znate i sami da je to nemoguće, da to ne zavisi od nas samih i ako odlučimo da sami vratimo vojsku i policiju da ćemo imati sukob sa celim svetom. Imali smo takav sukob 1999. godine. Što se mene tiče, što se Vlade Srbije tiče, dosta je bilo. Takvih pobeda nam je bilo dosta. Poštovaćemo Rezoluciju 1244 u svim njenim segmentima, u onimkoji nam se sviđaju i u onim koji nam se ne sviđaju. To je pitanje za vojsku i za policiju. Da li će se vratiti nekada? Da, nećemo odustati od toga, ali to neće biti rešenje za opstanak i povratak Srba na Kosovo i Metohiju, kao što nije bilo rešenje za opstanak Srba kada je nekoliko desetina hiljada policajaca i vojnika bilo na toj teritoriji. Nakon toga, nakon njihovog boravka tamo, odseljeno je 250.000 Srba. Što se tiče prebacivanja oko toga da je sednica trebalo da se sazove ranije, odmah nakon tragičnog događaja u Goraždevcu, ne vidim šta bi Skupština Srbije mogla više da učini u tom trenutku od onoga što je učinila Vlada. Da li je mandat naših predstavnika u Savetu bezbednosti bio dovoljan? Jeste bio dovoljan i u Ustavu Srbije piše da politiku ove države vodi Vlada, tako da sa te strane nema nikakvih dilema. Da budemo iskreni, da je neko od onih koji sada govore stvarno hteo vanrednu sednicu Skupštine mogao je da je sazove. Dovoljna su 84 potpisa za to. Nažalost, znam da moja Vlada nema podršku ostatka parlamenta, znači 160 i nešto, i prema tome, oni koji sebe predstavljaju opozicijom su mogli da skupe 84 potpisa i da sazovu vanrednu sednicu parlamenta povodom događaja u Goraždevcu. Ali, mislim da je ova sednica dovoljna i dobro mesto za osudu onoga što se tada desilo, da su mere preduzete i da objektivno gledano niko od vas ne može da kaže da te mere nisu bile maksimum od onoga što je moglo da se učini. Da li je Savet bezbednosti dao drugačiju ocenu događaja na Kosovu i Metohiji? Da, jeste. Da li je to dovoljno jako? Ne, nije. Prvi put na tom mestu je pomenut terorizam na Kosovu i Metohiji, albanski terorizam na Kosovu i Metohiji. Nisu to usvojili kao zajednički stav, ali većina onih koji su govorili na toj sednici su pomenuli albanski terorizam kao zlo na Kosovu i Metohiji. Mnogi su se pitali da li treba da se proglasi cela misija neuspešnom i svi su tražili da UNMIK na licu mesta mora da pokaže, zajedno sa KFOR-om, mnogo veću odlučnost u sprovođenju onoga što piše u Rezoluciji 1244. Bila je primedba da smo demontirali srpske strukture i institucije na Kosovu i Metohiji. Bilo je primedbi da se to odnosi na zdravstvo i na prosvetu. To nije tačno. Sve ono što dopušta Rezolucija 1244 danas je prisutno iz Srbije i iz Beograda na Kosovu i Metohiji. Pitanje je samo da li ljudi koji su dole zaduženi za to rade to dobro i da li ljudi koji sede u mojoj Vladi rade to dobro. To je uvek otvoreno pitanje i o tome uvek možemo da pričamo. Pozivam sve vas kao narodne poslanike, imate pravo da o tome svaki dan pitate neko ministarstvo ili mene o tome da li se nešto sprovodi što je zacrtano u dokumentima koje je ova skupština usvojila ili je to usvojila Vlada Srbije. Generalno mislim da je ono što je učinjeno dobro, ali da sigurno može da bude bolje. Pitanje je šta naša diplomatija može da učini. Slažem se da diplomatija nije do sada imala onu ulogu koju mora da ima u ovakvim situacijama i zato je prošle subote održan sastanak predsednika vlade Crne Gore i Srbije i gospodina Čovića, predsednika Koordinacionog centra, i pre toga sa ministrom odbrane, sa ministrom za ekonomske veze sa inostranstvom, sa ministrom inostranih poslova. Upravo to, naša politika je umesto ofanzive vojske i policije ofanziva diplomatije. Sa ovom prvom ofanzivom smo proverili pre nekoliko godina i nismo dobro prošli. Ne bih se vraćao na tu ofanzivu, ali tačno je da nikada nismo pokušali ozbiljnu diplomatsku ofanzivu i zato je održan taj sastanak i zato će ambasadori dobiti do kraja meseca ili možda neki dan duže dovoljno municije za tu ofanzivu, dovoljno jasnih dokaza, uporednih analiza, sistematizovanih dokaza o tome da borci za slobodu kosovskog naroda ili Kosova nisu ni iz daleka samo to ili uopšte nisu to, nego su šefovi mafijaških udruženja, šefovi koji su povezani sa svim mafijaškim vezama od Azije do severa Evrope. Pitanje za dečije dodatke je legitimno pitanje. Tačno je da nekoliko meseci nije bilo isplate, šest ili sedam, i moguće je da je neko dete i prohodalo pre nego što je dobilo prvi dečji dodatak. Pitanje je bilo, kako te podatke sistematizovati zato što nije bilo više matične službe u tim opštinama. Juče sam obavešten da je počela isplata, da se isplaćuje na gomili sve kumulativno, sve to što je propušteno i to je isto stvar koju možemo da proverimo već sutra. Školski odbori; mislim da tu isto nema dileme da su školski odbori verifikovani na ovaj način na koji je to došlo sa Kosova i Metohije. Radiodifuzni savet mislim da stvarno nije tema današnje sednice, ali ako je to prebacivanje Vladi Srbije, kao što znate, bolje od nas iz Vlade, Radiodifuzni savet je vaša tema, a posebno vezano za člana sa Kosova i Metohije, jer on nije predlog Vlade, nego onih koje ste vi izabrali za članove Saveta. Pitanje, da li ima pomaka, da li možemo Srbima sa Kosova da damo malo entuzijazma, malonade da se nešto menja. Iz onoga što nosim kao svoje utiske iz posete Briselu pre mesec i po dana, iz posete SAD-u pre mesec dana, iz onoga kako je primljen nastup gospodina Čovića u Savetu bezbednosti i svega onoga što može da se meri kao malo pomeranje u diplomatiji, u političkim stavovima, mislim da možemo da imamo nadu, ali ta nada nikako nije dovoljna da rešimo problem Kosova i da garantujemo Srbima sa te teritorije da će imati svetlu budućnost. Nada je šansa koju moramu da iskoristimo. To pomeranje klatna svetske politike malo prema nama, dugo je stajalo na drugoj strani, samo je početak procesa i dobar deo vraćanja tog klatna na početni položaj, na onu sredinu ili okretanjeprema nama je posao koji mi moramo da učinimo. Kao što mi moramo da učinimo sve da bismo ušli u Evropsku uniju, tako i mi moramo da učinimo najviše da bismo rešili pitanje Kosova i Metohije. Uz ono što je obaveza međunarodne zajednice, što je pomenuto i u govorima danas i u samoj deklaraciji, mi moramo da pokažemo da smo ozbiljni ljudi koji ozbiljno brinemo o nečemu što je, prvo, deo naše teritorije i da brinemo o našim građanima, bilo koje da su vere i bilo koje nacije i da zaštitimo i nacionalne i državne interese na toj teritoriji. To ćemo učiniti, ponavljam, ako svako na svom delu posla da maksimum. Vlada Srbije je spremna da da maksimum u tom poslu.
Zahvaljujem predsedniku Vlade. Određujem pauzu do 15 časova i 10 minuta. [[Posle pauze - 15,35]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da, radi utvrđivanja kvoruma, ubacite identifikacione kartice u svoje poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da imamo kvorum za rad i da možemo nastaviti raspravu, odnosno jedinstven pretres o Predlogu deklaracije o Kosovu i Metohiji. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, poslanička grupa SPS, a zatim narodni poslanik Zaharije Trnavčević, poslanička grupa DOS. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovano predsedništvo, predstavnika Vlade nema, pa ih ne mogu ni pomenuti, SPS smatra da je deklaracija o Kosovu o kojoj danas raspravljamo daleko ispod onoga što se zbiva na Kosovu i Metohiji svojim sadržajem i daleko ispod onoga što su državni i nacionalni interesi Srbije kada je Kosovo i Metohija u pitanju. Vlada Republike Srbije, evo i gospodin predsednik Vlade je tu, kada je Kosovo i Metohija u pitanju u protekle dve i po godine nije napravila nikakav pomak i moram reći da je stanje još gore. Pored proteranih i prognanih Srba, Crnogoraca, Roma i Goranaca posle leta 1999. godine i dolaska UNMIK-a i KFOR-a više hiljada ljudi se iselilo jer je shvatilo da Vlada Republike Srbijenema jasan politički program i koncept rešavanja ovog teškog problema. Ponuđena deklaracija predstavlja slab dokument, bez snage, dokument nemoći, a moram reći i neznanja. Dokument koji nije smeo da navede i oceni učinak međunarodne zajednice u liku KFOR-a i UNMIK-a, da oceni da je 250 hiljada ljudi oterano, proterano, da su spaljene desetine hiljada kuća, spaljeni i uništeni manastiri i crkve, kulturno-istorijski spomenici Srba, da UNMIK i KFOR imaju dvostruke aršine: jedne za Srbe - za njih ništa ne može da se učini; i druge za Albance - za njih je sve moguće. Zapad, ta međunarodna zajednica, kada je u pitanju Kosovo i Metohija, nije ništa promenio u odnosu na svoju politiku od 1999. godine. To pokazuje i da agresija na SRJ nije bila u funkciji zaštite albanske manjine, niti navodnog kršenja ljudskih prava, jer se sada, kada su UNMIK i KFOR tu, ta ljudska prava ne samo krše nego i da se sprovodi etničko čišćenje Srba na Kosovu i Metohiji. Politika Zapada imala je i ima cilj da Kosovo i Metohiju izuzme iz pravne i faktičke nadležnosti Srbije i da Kosovo i Metohija bude u funkciji interesa velikih sila. A sada nekoliko reči o stereotipima. Predsednik Vlade je pomenuo zanimljivu temu, da moramo da razbijemo stereotipe. Moram reći da se apsolutno slažem sa tim, ali sam baš od strane predsednika Vlade, gospodina Živkovića, kao i od gospodina Čovića, potpredsednika Vlade, bio kao i drugi u situaciji da čujem dva klasična stereotipa izgovorena s njihove strane. Bilo je reči da smo pre četiri godine vodili ofanzivu i da slične ofanzive više ne bi vodili. Pre četiri godine, gospodine Živkoviću, mi nismo vodili ofanzivu nego odbrambeni rat, jer smo bili izloženi agresiji 19 zemalja NATO-a i vodili smo borbu protiv terorizma. Nadam se da je u pitanju jezička greška, jer ne verujem da vi možete biti neko ko je protiv odbrambenog rata, a kamoli protiv borbe protiv terorizma. Šta se zbilo tada, neću mnogo. Henri Kisindžer u svojoj knjizi "Da li Americi treba spoljna politika", Henri Kisindžer koji je tvorac američke spoljne politike, na strani 303, a inače ta knjiga je izdata 2002. godine, kaže - Albanci se nisu borili za autonomiju već za samostalnost i sigurno ne da bi ostali pod jugoslovenskim sizerenstvom. Potvrdili su ovakav stav kada su etnički očistili preko 200 hiljada Srba sa teritorije pod okriljem NATO-a. Danas je u "Blicu" objavljena izjava nemačkog diplomate, člana OEBS-a, koji je rekao da je sistematsko, masovno proterivanje Albanaca počelo kada je NATO krenuo u vazdušnu kampanju, da su događaji u Račku izmišljeni i da je slučaj Račak stvorio sliku o Srbima kao o čudovištima i postavio smernice za rat. Niko nam ne može pomoći ako mi ne pomognemo sami sebi i zato ne možemo dopustiti da potpredsednik Vlade kaže - jedna humanitarna katastrofa je zamenila drugu, jer te humanitarne katastrofe nije ni bilo. Naučni rad, podaci Crvenog krsta kažu da humane katastrofe nije bilo. Pominje se 30, 40, 50, 70 pa i 100 hiljada Albanaca koji su napustili teritoriju Kosova i Metohije, ali, molim vas, 700, 800 hiljada, pa to su te laži koje su izmišljene sa Zapada, a kojima smo i mi doprineli. I, još nešto, kada je o stereotipima reč, jedan od kolega je danas spomenuo Helsinški odbor za ljudska prava, s pravom, kako su oni našli objašnjenje za ono što se desilo u Goraždevcu. Našao sam jedan dokument gde isti taj Helsinški odbor za ljudska prava 2000. godine opravdava albanski terorizam 1998. i 1999. godine, opravdava terorizam. A, evo ponovo kažem - stereotipe pravi vlast, stereotipe pravi opozicija, stereotipe pravi međunarodna zajednica. Vlast onim što čini, opozicija onim što priča, a međunarodna zajednica političi i jedno i drugo da bi to iskoristila za svoje ciljeve. Ne treba zaboraviti da je i tada od strane naše opozicije, nažalost, bilo reči o tzv. demokratskom pitanju kada je u pitanju Kosovo i Metohija, o manjinskom pitanju, o pitanju poštovanja ljudskih prava, a videli ste kako to izgleda. Voleo bih i da budem u situaciji da poverujem u ono što je gospodin Živković rekao da neki novi vetrovi duvaju. Ali, od toga za sada nema ništa. I, mi to moramo reći. Posle posete Briselu, posle posete Vašingtonu, imali smo ubistvo u Goraždevcu, imali smo sednicu Saveta bezbednosti i terorizam nije osuđen. Tu pomaka nema, a na ovakav način sigurno ga neće ni biti. Dokument, deklaracija o kojoj raspravljamo, nije prozvao međunarodnu zajednicu za ono što nije učinila u protekle četiri godine, a to je sprovođenje Rezolucije 1244.Mi smo se danas podsetili šta je obaveza te međunarodne zajednice. Ima tu puno, puno stvari, ali je glavna - bezbednost, bezbednost, bezbednost ljudi. A, kako govoriti o bezbednosti ljudi, kako govoriti o životu uopše, kako govoriti o bezbednosnom okruženju, kako govoriti bilo šta pozitivno kada dobijamo zvanično od strane našeg Ministarstva unutrašnjih poslova podatke, koje su i neki drugi citirali, dozvolite i ja ću, da su od 10. juna 1999. godine do 9. avgusta ove godine albanski teroristi izveli 6.535 napada, u kojima je ubijeno 1.201 lice, a ranjeno 1.328, oteto 1.146 i, molim vas, KFOR i UNMIK nisu nikog od tih, makar da kažem pro forme, optužili. Uvek imamo - počinilac nepoznat. Pa neće biti da Srbi ubijaju sami sebe, pre će biti da se sprovodi nasilje i teror pod okriljem Zapada. Inače, Zapad, kada je Kosovo i Metohija u pitanju, ima svoje posebne namere. To vide svi. To treba da vidi i Vlada Republike Srbije. Snage pod okriljem Ujedinjenih nacija su postale sponzori terorizma, kriminala, bezakonja, terora, trgovine drogom, a najgore je i etničkog čišćenja svih koji nisu Albanci. Zapad je na Kosovu i Metohiji već četiri godine apsolutni gospodar svega, niko mu ne stoji na putu. Poboljšanja situacije nema. Naprotiv, sve je gore i gore. Zapad stalno priča svoju priču, govori o opštim stvarima, poziva se na neke principe, utvrđuje navodne standarde, izražava zabrinutost, vrši personalne promene u vojnoj i civilnoj strukturi. Možda se ne zna dovoljno - sedam vojnih komandanata je promenjeno i tri civilna administratora, ovo je četvrti, i svi rade isto. To je uspostavljanje pravne, institucionalne i druge osnove za samostalno funkcionisanje Kosova i Metohije kao nezavisnog pravnog i političkog entiteta, bez obzira da li će formalno dobiti nezavisnost ili će uživati bez toga. Naravno, nezavisnost uspostavljenu okupacijom NATO-a u vidu organizacije Ujedinjenih nacija. Zašto ovih podataka u deklaraciji nema? Jer oni ujedno i pokazuju nemoć Vlade Republike Srbije da sama nije uspela ništa da uradi, a da međunarodna zajednica, koju, nažalost, toliko sluša, ostaje slepa i gluva za zbivanja na Kosovu i Metohiji, jer vodi svoju politiku, pa je zato ova deklaracija bez konkretnog sadržaja, bez ideja, puna fraza i opštih mesta, nepotpuna, pojmovno i politički nedorečena, bez praktičnog izoštravanja, što ne čudi. Mi smo imali situaciju da Vlada ovo pitanje Kosova i Metohije drži po strani, da se mnogo ne čuje, da se mnogo o tome ne priča, samo kad se mora, kad se, nažalost, desi nešto tragično. Mediji ćute o zbivanjima na Kosmetu, sem kada Vlada ima nešto da kaže. Samo Vlada, drugi ne. Samo DOS, opozicija nikako. Zato su i formirali političku Koaliciju "Povratak", sa svojim istomišljenicima. Za ostale tu nema mesta, ni za socijaliste, ni za radikale, ni za druge kojih ima na Kosmetu i koji su tamo politički utemeljeni. Nema ih u političkim strukturama. Vlada u stvari nije ni smela da stvari nazove pravim imenom. Setite se 2000. godine pa nadalje, izraz "teroristi" počeo se javljati, upotrebljavati tek posle rušenja Trgovinskog centra u Americi. Do tada terorizam se stidiljivo pominjao, nije se smelo progovoriti. Moram reći da DOS nije dozvolio da se u Skupštini Srbije donese neki dokument o Kosmetu. Posle 2000. godine imali smo jednu rezoluciju i jednu deklaraciju. DOS sam nije želeo da govori o Kosmetu, a predloge drugih poslaničkih grupa nije hteo da uvrsti u dnevni red. Glasao je u maju protiv da deklaracija SPS bude uvrštena u dnevni red ove skupštine. Poslanici SPS-a i SPS žele da razgovaraju o Kosmetu, i ranije, i sada i ubuduće. Ali smo imali situaciju da to DOS ne želi. Zašto, to samo on zna.Sigurno zbog onoga što se zbiva na Kosmetu, ali i zbog onoga što je sadržano u dokumentima Skupštine iz 2000. godine, što je bila obaveza Vlade, a nije ispunjeno. Niti je tražila od UNMIK-a i KFOR-a da to urade. Stvari koje su bile sastavni deo tih deklaracija nisu sadržane u ovoj. Može se postaviti pitanje zašto je Vlada podelila Srbe, Crnogorce, Rome i ostale na Kosmetu po političkoj osnovi. Zašto je jedne zvala na izbore, a druge ne, zašto se tako slepo slede zahtevi Zapada? Problem je kada se stvari navedu pravim imenom. Zašto je DOS januara 2001. godine poslušao savet Zapada i pustioteroriste iz zatvora. Mi nismo čuli racionalno objašnjenje. Sada neki od njih izvode te iste terorističke akcije. Da li je Skupština rekla da ne treba izaći na izbore dok se ne ispune uslovi iz Rezolucije 1244? Vlada je tri dana pre izbora donela odluku i pozvala Koaliciju "Povratak" da izađe na izbore i time dala legitimitet tim institucijama na Kosmetu. Deklaracija se donosi bez konsenzusa, jer DOS tako hoće. Da je želeo stvarni konsenzus, onda bi pozvao stranke na razgovor, na izradu dokumenta pre nego što ugleda svetlost dana, a ne naknadno. Ako je pak to želeo, onda u redu, DOS je autor ovog dokumenta. Onda je licemerno pričati o knsenzusu povodom Kosmeta. Moram podsetiti da je SPS 2000. godine prihvatila poziv i njen predstavnik, gospodin Zoran Anđelković učestvovao u radu Koordinacionog centra, baš iz namere da se pokaže ta želja za konsenzusom oko nekog značajnog pitanja. Kada smo videli da tu nema konsenzusa, pogotovo zajedničkog rada, napustili smo i rad u centru. Potom je Vlada donela odluku o formiranju određene političke opcije i povukla svoje političke poteze. Ima mnogo stvari koje bi trebale da budu u deklaraciji, a kojih nema, a ima i stvari kojih ima, a ne bi trebalo da im tu bude mesto. Na primer, kao deo o Haškom sudu. Ne znam šta to znači da Vlada poziva na saradnju sa Haškim sudom. Bilo bi bolje da pozove Karlu del Ponte, pošto svi koji su do sada pozvani, pozvani su od strane Karle del Ponte i u pitanju su Srbi.Nekoliko njih je optuženo zbog Kosova. Tačno je da je vojni ministar rekao da se vodi pretkrivični postupak u Haškom tribunalu i da je to razlog smene Lazarevića, da nije nešto drugo. Ako je to tačno, a postupak može da kaže da je neko kriv i da nije kriv, onda je još sramnije što je čovek smenjen. Na kraju, da ne bi bilo samo kritički, Vlada Republike Srbije trebalo bi da pokaže veću odlučnost i rešenost u odnosu prema pitanjima Kosmeta i da na druge načine, sem usvajanja ovakvih sterilnih deklaracija, reaguje. Prvo, Vlada bi trebalo da izda belu knjigu o svim zločinima koji su se desili na Kosmetu od dolaska UNMIK-a i KFOR-a 1999. godine, odnosno da dopuni knjigu koju je izdao Centar za mir i toleranciju, koju ćete dobiti danas ovde na ulazu. Knjige ostaju, mi prolazimo, neko drugi to čeka, pa na osnovu toga donosi zaključke. Drugo, da izda belu knjigu o zbivanjima na prostorima Kosmeta tokom DžIDž i DžDž veka, jer ovo nije pitanje jedne partije, jedne politike ili neke vlade ili pojedinca, ovo je dvovekovno pitanje, pa da se vidi kako je to pitanje u istorijskoj dimenziji. Treće, da naučno dokumentovano opovrgne dokumenta iz Tirane, Prištine, iz inostranstva, koja govore o projektu velike Albanije. Četvrto, da konstantno informiše javnost Srbije o zbivanjima na Kosmetu, a ne da prećutkuje stvari. Peto, da formira posebno ministarstvo i da pokaže odnos prema tom pitanju. Velika Britanija je imenovala državnog sekretara za pitanja određenih teritorija. Možemo i mi da formiramo ministarstvo, ako želimo da pokažemo određeni odnos. Šesto, da organizuje mirne proteste protiv onoga što se zbiva na Kosmetu, kao što se radi u Španiji kada ETA izvede teroristički akt i slično. Sedmo, da se donese odluka o povratku vojske. Neka se donese odluka, pa neka nam Savet bezbednosti kaže da ne može. Neka vojni general kaže da ne može i zašto ne može. Neka nas informiše, pa ćemo i mi posle građane informisati o tome zašto ne može. Osmo, da stalno insistira na sprovođenju Rezolucije 1244 u Savetu bezbednosti i drugim međunarodnim institucijama i organizacijama. Deveto, da se jasno kaže da se Kosmeta nećemo odreći ni po koju cenu. Neka o tome vode računa i Zapad, i Albanci i svi oni koji prikriveno pozivaju da se odreknemo Kosmeta. Neka vode računa, pa ćemo da vidimo. Deseto, da se materijalno više nego do sada pomognu prognana i izbegla lica. Ima još puno toga što bi se moglo reći o Kosmetu. Najvažnije je da oko ovog pitanja mora biti postignut konsenzus, ali pravi. Ako se to želi, onda se mora opozicija zvati, kao što se to činilo i prethodnih godina, naravno opozicija koja to jeste i koja to želi, da bi se postigao dogovor oko državnih i nacionalnih interesa i oko Kosmeta. A ne ovako, konsenzus unutar DOS-a i samo DOS-a, to nije i ne može biti rešenje niti putokaz za poboljšanje situacije na Kosmetu. Zato ni ova deklaracija nema sadržaj i težinu koju bi trebalo da ima i zato poslanici SPS objektivno ne mogu prihvatiti ovakvu deklaraciju.
Ima reč narodni poslanik Dragan Marković, predsednik poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva, koristi pravo na deset minuta, drugo javljanje.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade, gospodine potpredsedniče, Stranka srpskog jedinstva je najmanje 50 puta u protekle dve godine tražila da se u ovoj skupštini raspravlja o problemima na Kosmetu. Za četiri godine, koliko su već KFOR i UNMIK na Kosmetu, ubijeno je i kidnapovano preko 800 Srba. A pre par dana su ubijena deca. Ipak moram reći da se smilovao DOS da to bude na dnevnom redu. Međutim, ne znam kome šaljemo ovu deklaraciju. U njoj ne stoji kome će biti upućena, da li Savetu bezbednosti, da li KFOR-u ili UNMIK-u. Od koga da tražimo odgovor da li će biti prihvaćena naša deklaracija ili ne? Stranka srpskog jedinstva je za to da se borimo diplomatskim putem, mirnim putem da rešimo sve probleme na Kosmetu. Međutim, očigledno da diplomatija u Srbiji ne postoji, to je rekao i predsednik Vlade gospodin Živković. Do pre osam meseci nismo imali ambasadora u SAD, dame i gospodo, u zemlji u kojoj se o svemu i svačemu odlučuje. Kako mi sada možemo da kažemo da je Amerika imala informaciju o onom što se dešavalo srpskom narodu na Kosmetu, a da pri tome niko nije odgovoran zbog loše diplomatije, koja se vodila u poslednje vreme. Građani Srbije, a i mi iz Stranke srpskog jedinstva,počeli smo da se plašimo kada pojedini predstavnici Vlade i ministri odu u neku zemlju. U početku smo se radovali da će doneti neke ugovore o kupovini naših proizvoda, da se iz "Zastave" izvezu automobili u SAD, Nemačku, Austriju. Međutim, kako je vreme prolazilo, sve je bilo gore i gore. Svaki povratak predstavnika Vlade ili ministara značio je donošenje spiska ljudi koji treba da odu u Hag ili spisak fabrika koje su interesantne za te strance, kao što su dobrostojeće fabrike duvana u Nišu i Vranju, a koje nikada nisu poslovale sa gubitkom, cementare itd. Kao privrednik, postavljam pitanje zašto da se prodaje nešto što je profitabilno i ima tržište? Mali broj fabrika u Srbiji ima tržište u Srbiji, jer je Srbija je mala, odnosno Srbija i Crna Gora, a mi sada to želimo da prodamo - te fabrike su prodate. Dame i gospodo, nećemo sada reći da je kriv ovaj ili onaj. Nismo ništa uradili, a mogli smo, za Srbe koji se nalaze u Srbiji kao prognana lica sa Kosova i Metohije. Ti Srbi su izbačeni iz kolektivnih centara, neki pre nekoliko meseci, a neki pre nekoliko dana. Preko 10.000 Srba više ne stanuje u kolektivnim centrima. Ukinuta je pomoć za Srbe sa Kosova i Metohije, za lica od 18 do 65 godina. Za to nam bar nije trebala međunarodna zajednica. Za to je naša Vlada mogla da obezbedi sredstva i da tim ljudima pomogne. Predsednik Vlade, gospodin Živković, kaže da je Srbima sada mnogo bolje na Kosmetu nego Albancima. To treba da pitamo Srbe sa Kosmeta. Gospodin Marko Jakšić, koji živi na Kosmetu, kao i još jedan gospodin poslanik, govorili su o tome i vrlo dobro znaju kako Srbi žive na Kosmetu. Ne možemo da kažemo da je Srbima bolje nego Albancima na Kosmetu. Stranka srpskog jedinstva smatra da Vlada Srbije treba da povede računa i da pomogne Srbima koji se nalaze i žive ovde, u Srbiji. Takođe, smeta nam ponašanje ministra, gospodina Tadića. U trenutku kada je ugroženo srpstvo, kada se ubijaju deca na Kosmetu, kaže za našeg heroja Lazarevića, da je čuo da se nalazi na nekoj listi odnosno da je osumnjičen da je činio ratni zločin na Kosovu i Metohiji. Da li sme neki general da ne brani svoju zemlju kada mu je zemlja napadnuta? Mi napadamo svoje generale. U redu je što se tiče smene pojedinih generala, ali da mi sada stavljamo na spisak narodnog heroja, koga su priznali Srbi koji žive na Kosmetu i Srbi koji žive u Srbiji, ne znam šta radimo. Da li vi uopšte znate šta radite? Pre nekoliko meseci, to svi znamo, osuđena je u Hagu Biljana Plavšić. Znamo da je Biljana Plavšić bila predstavnik srpskog naroda u Republici Srpskoj. S druge strane, postoji tužba za ratnu štetu Bosne i Hercegovine. Šta Srbi mogu da očekuju nego da će doći dan kada će morati da plate tu ratnu štetu? Mi iz Stranke srpskog jedinstva se bojimo, kao i građani Srbije, da će se to desiti i sa Srbima. Pitam predsednika Vlade da li je čuo od nekog Albanca da kaže da je neki Albanac, odnosno Šiptar, terorista, činio ratni zločin. A oni su teroristi, oni su činili etničko čišćenje, a ne srpski narod? Ko je doživeo etničko čišćenje? Etničko čišćenje su doživeli Srbi. Koliko Srba se vratilo na Kosovo i Metohiju, a koliko je Albanaca došlo na Kosovo i Metohiju iz Albanije, a na Kosovu i Metohiji nikada nisu živeli? Mi sada kažemo kako su naši oficiri činili etničko čišćenje, genocid, tj. potvrđujemo ono zbog čega smo bombardovani. Zameramo gospodinu Tadiću, nadamo se da to više neće da čini, jer mislim da mu to i nije zaduženje, ono što je rekao. Stranka srpskog jedinstva, takođe, smatra da će novi predstavnik Saveta bezbednosti, gospodin Holkeri, biti isti kao i prethodni, kao što su bili Kušner, Hekerup, Štajner. Tako smo gubili vreme i kada smo govorili: samo da ode Jeljcin i biće mnogo bolje za Srbe i srpski narod, Rusi će pomoći Srbiji. Došao je Putin. Ništa Srbiji nije bilo bolje. Govorili smo samo da ode Klinton i biće mnogo bolja saradnja sa Amerikom. Otišao je Klinton, a došao je Buš, mnogo je gore. Govorili smo i - samo da ode Kol, a onda je došao Štajner i Srbiji je mnogo gore. Srbi sa Kosmeta nemaju vremena da čekaju te predstavnike, jer oni sprovode generalnu politiku Saveta bezbednosti, ma ko to bio i ma kako da se zvao, bar što se tiče Kosova i Metohije. Dame i gospodo, zbog ovakve situacije na Kosovu i Metohiji i na jugu Srbije, privreda u Srbiji staje. Budžet ne može da se puni od proizvodnje, od poreza na promet, od poreza na dobit, nego se puni od prodatih fabrika. Sve u Srbiji prodadosmo. Trenutno u Srbiji ima milion ljudi bez posla, 250.000 ljudi svakodnevno radi a ne prima platu, preko 150.000 poljoprivrednih penzionera u poslednjih 17 meseci nisu primili penzije. Ovo je tema koja je vezana sa problemom ratnog žarišta na jugu Srbije i na Kosovu i Metohiji. Zbog takve katastrofalne situacije na Kosovu privreda je stala. Manja je proizvodnja sada, u julu ove godine, nego što je bila prošle godine. Ne bih sada govorio o tome u kakvoj su situaciji poljoprivredni proizvođači, kakva je cena poljoprivrednih proizvoda, jer to treba da bude jedna od tačaka dnevnog reda sednice Skupštine. Predstavnicima Vlade zameramo to što predlažu da prihvatimo informaciju Šiptara, u kojoj se kaže da su krali drva, a zatim pucali na našu vojsku da ih ne bi uhvatili u krađi drva. Dame i gospodo, to je čista demagogija. O kakvim se tu drvima radi? Albanci su bogati. Oni ne kradu drva. Oni su na jug Srbije došli da izvide položaje. Tri puta takvu informaciju - informaciju o krađi drva, daju i KFOR i UNMIK, a mi je prihvatamo kao istinitu. Savet bezbednosti podržava Albance. To morate da shvatite i vi iz DOS-a. Šta vam zameraju građani Srbije? U izbornoj kampanji 2000. godine ste obećali da će biti rešen problem na Kosovu i Metohiji, da će vaše prijateljstvo sa ljudima iz Saveta bezbednosti doneti bolje sutra građanima na Kosovu i Metohiji, u Srbiji i Crnoj Gori. Međutim, šta se desilo? Kosovo je sada mnogo dalje nego pre od Srbije, a Crna Gora takođe. Usvojena je Ustavna povelja koja obavezuje Srbiju i srpski narod da moraju da izdržavaju tu zajedničku državu. Kada pogledamo i sagledamo šta je sve urađeno u Srbiji, vidimo da izlaza nema. Ne kažemo mi da se vi ne trudite, ali nema rezultata vašeg truda, gospodine Živkoviću. Stranka srspkog jedinstva predlaže da raspišete izbore, pa neka odgovornost preuzmu neki novi, neki drugi ljudi, neka probaju da nešto urade. Nama smeta i to što se često pominje "narodna volja". Ima tu i nekih koji su sitne duše, koje ste vi kupili, pa i dvojicu poslanika iz stranke Srpskog jedinstva, a vi to predstavljate kao da je to narodna volja. To nije narodna volja. Narodna volja nije da se Vlada sa nekim partijama, koje nisu dobile određeni broj glasova, kao partija koja se danas predstavlja, dogovara.
Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena za diskusiju.
Da bi se shvatilo da Albanci imaju podršku međunarodne zajednice, treba pogledati očigledan primer Makedonije. Makedonci nisu imali podršku, iako su dali i aerodrom i čitave baze NATO-u. Ko je imao njihovu podršku? Njihovu podršku su imali Albanci, a najveću štetu su imali i Srbi i Makedonci koji žive u Makedoniji. Nema potrebe da kažemo da je kriv ovaj ili onaj. Možemo reći da su nesposobni ljudi koji su nekada radili, ali i oni koji sada rade, jer sada nema određenog rezultata. Predlažemo vam da raspišete izbore, da građani izađu na izbore i izaberu ljude koji su nešto u životu uradili, da više nema kriznih štabova, da više nema direktora koji ne daju program, u kome bi se reklo da će se nešto uraditi za 60 ili 90 dana, tako da radnici mogu da smene direktora ako to ne ispuni. Toga nema. Krizni štabovi su uveli direktore u fabrike. Direktor ništa nije obećao. Sindikat tog direktora ne može da smeni. Polako, ali sigurno, propada se. Za vašu informaciju centar Srbije, Pomoravski okrug, fabrika kablova, radnik ima prosečnu platu 8.500 dinara sa toplim obrokom, gospodine predsedniče Vlade, a ovih dana će 1.600 ljudi izgubiti posao. (Zoran Živković, sa mesta: "Da, kada su krali".) Vi kažete kada su krali, samo dozvolite, došlo je vreme izveštaja o radu, ko je krao nalazi se u zatvoru, dajte izveštaj o radu, šta ste to vi uradili i šta je to DOS uradio za dve i po godine. Konkretno ništa, gospodine predsedniče Vlade. Zhvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zaharije Trnavčević, poslanička grupa DOS - Reforma Srbije, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Petar Petrović, poslanička grupa SSJ, odustao. Dalje, narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić, poslanička grupa SNS.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine predsedniče, potpredsedniče, gospođo predsednice Skupštine, ima jedna izreka koja kaže "prevršila dara meru". Mi smo posle onog masakra nedužne dece koja su se osvežavala u viru Bistrice došli u priliku da moramo svetu i javnosti, pre svega Savetu bezbednosti, da kažemo da je prevršila dara meru. Jedna humanitarna katastrofa, po njima, zamenjena je drugom humanitarnom katastrofom. Ona prva, to dobro znam, znate i vi, znaju svi, isprovocirana je i režirana da bi NATO imao razlog i povod da bombarduje ovu zemlju i da proslavi 45 ili 50 godina postojanja. Ta katastrofa je sanirana i svi Albanci se danas nalaze u svojim kućama i žive kao što su živeli i pre. Počela je druga katastrofa upravom dolaskom KFOR-a na Kosovo, to je katastrofa koja traje i niko živ ne može da predvidi kakve će ona oblike da dobije. To je, kao što su rekli predsednik i potpredsednik Vlade, teror koji se izaziva strahom. Molim vas, da li postoji zemlja u Africi, Aziji, Evropi, SAD-u, u kojoj pripadnici jedne nacije idu u oklopnim transpoterima, čija deca njima idu u školu ili idu na pijacu iz Štrpca u neki drugi grad, Kosovsku Mitrovicu. Ne postoji. Da li postoji zemlja u kojoj prognani ljudi ne mogu da se vrate i da žive svojim životom, na šta im daje pravo Rezolucija 1244? Ne postoji. Da ne nabrajam sve ono što mi znamo i o čemu je bilo ovde reči. Predlažem da u ovoj deklaraciji u poglavlju dva, posle prvog stava, dođe jedan pasus u kome će biti navedeni svi ovi pokazatelji, jer ovde je rečeno da se Rezolucija ne primenjuje adekvatno. Dokazi za to, neka to bude nova alineja, jesu 1.600 kidnapovanih i ubijenih, nestalih žitelja Kosova nealbanske narodnosti, uništeno toliko bogomolja, crkava i istorijskih spomenika, što govori o nečuvenom vandalizmu. Dalje, da se vratilo samo 2% prognanog stanovništva na Kosovu, dok su se svi Albanci koji su izbegli 1999. godine vratili na svoja ognjišta, u svoje kuće i žive svojim normalnim životom. Te stavke su teška optužnica za Ujedinjene nacije, usuđujem se da kažem, koje su svojim dosadašnjim blagonaklonim stavom, čak i pogledu rečnika, kada pišu dokumenta uzdržavaju se da stvari nazovu pravim imenom, da za ljude koji čine ovo kažu da su teroristi, a ne da su to nepoznati počinioci, da su to incidenti itd. Upravo takav stav ohrabruje Albance u nameri da spreče povratak Srba i da od Kosova i Metohije učine prostor u kome će oni isključivo da žive. Ova deklaracija nije uopšte, ne donosi se i neće biti objavljena sa nekim fatalnim zakašnjenjem. Ona treba, po meni, sa ovakvim dodacima, kako bi to neko rekao navodima kvantifikacija zločina nad Srbima, da bude dostavljena generalnom sekretaru Ujedinjenih nacija i usuđujem se da predložim da to učini ne naš ambasador u Ujedinjenim nacijama, nego da taj dokument uruči delegacija Narodne skupštine, čime će da se podvuče značaj ovog dokumenta, ozbiljnost situacije koja se više ne može trpeti. Drugo, ovaj dokument, kako se to kaže, namenjen je za urbi et orbi, gradovima i svetu, kao što su nekada papske poruke slate, da bude sazvana jedna ozbiljna konferencija za novinare, za javnost na visokom nivou, gde će biti podvučeni i javnosti predočeni i objašnjeni, protumačeni ovi stavovi kao krajnji domet našeg strpljenja i trpljenja. Ovde tokom današnje rasprave bilo je reči o tome da je od promene, od 6. oktobra, stanje na Kosovu počelo da se pogoršava. Ljude koji to govore podsetio bih na jednu izreku koja kaže - "što jedan lud kupi, deset pametnih ne mogu da prodaju". Kao i neki drugi poslanici Demokratske stranke, bio sam oktobra meseca 1998. godine i video sam kako izgledaju Komorane, Kijevo, video sam sela koja su prostreljena tenkovskim granatama, prazna sela, krda bivola bez dece, a obično je bilo deset puta više dece nego bivola tamo pored reka u dolinama, sve je to bilo pusto i oterano; ne oterano, Albanci su ti koji su rekli svojim sunarodnicima da beže po nalogu svojih pokrovitelja da bi imali povoda za napad na ovu zemlju. Tada su u stvari, a i pre toga još, povučeni katastrofalno loši potezi. Molim vas, kada je režim u Albaniji pao, kada su Albanci počeli da prodaju one magacine, ondašnji vrhovni komandant, predsednik saveta odbrane, da je samo rekao - dve divizije da posednu granični pojas, da ptica ne može da preleti, da se spreči unošenje dugih cevi. Do tog časa Albanci su bili obični atentatori, karbonari, sa nekim pištoljima u džepu i on je pustio da se to oružje dopremi ovde, da se naoružaju i da postanu relevantna sila i evo, dan-danas, čuli ste podatak, ne znam da li to potiče iz tog vremena, 700.000 dugih cevi nalazi se u rukama tih Albanaca i tzv. Kosovskog zaštitnog korpusa itd. Prema tome, dragi moji prijatelji, vodite računa malo kada govorite o genezi svega ovoga. I prethodni režimi, u vreme Josipa Broza Tita, vodili su jednu politiku. Seljacima, neukim i neobaveštenim ljudima, vazda sam govorio šta je nacionalni interes Srbije i Srba, odnosno građana Srbije. Nije to da mi kukamo nad svojom sudbinom, da nas svi napadaju i da su svi protiv nas. Naš je interes bio i ostaje, da u ovoj zemlji podjedanko bezbedno,sigurno i u miru žive svi građani, jer ako bude mira i bezbednosti za sve, onda će biti i mogućnosti i prostora da se u ovoj zemlji misli i razgovara i da se nadmećemo u domenu proizvodnje, a ne u busanju u grudi o tome ko je veći Srbin. Bilo bi dobro da svi poslanici glasaju za ovu deklaraciju, ali da se neki uzdrže od komentara i saveta, jer su oni vinovnici ovog stanja o kome mi danas raspravljamo.
Reč ima narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić, poslanička grupa Socijalističke narodne stranke, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Goran Cvetanović, poslanička grupa Srpske radikalne stranke. Za reč se javila i narodna poslanica Nataša Milojević, koja ima prednost.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, Kosovo i Metohija jeste jedno od najvažnijih pitanja Srbije, samo razumem da ova skupština raspravlja i raspravljaće još o nekim stvarima koje su jednako važne ili malo manje važne, pa očekujem da će Vlada i za neka druga zasedanja, zajedno sa predsednicom parlamenta, pustiti Srbiju da vidi šta se priča u ovom parlamentu. Razumeli smo da je bilo ovog prenosa što ste vi i predsednica Skupštine ocenili da je ovo važno i rekli gospodinu Crkvenjakovu da još uvek nije kupio televiziju da bi on sam određivao, jer je do sada bilo da onaj ko plaća i gazduje.
Molim vas da se vratite na temu.
To je sve tema, gospođo Mićić, pošto ste vi zakazivali televizijski prenos i valjda imam pravo kao narodni poslanik da ga komentarišem. Inače, kada ovde pričamo o konsenzusu, koji je sigurno potreban za ovo pitanje, i što se tiče Socijalističke narodne stranke neće izostati ovaj put. Mislim da bi za neke druge stvari trebalo o tome razgovarati. Hajde da se malo za neke stvari vratimo unazad, da li bi možda neke stvari drugačije izgledale u ovoj državi da ste vi, koji ste tada bili opozicija, a sada ste pozicija, o nekim stvarima sa tadašnjom vlašću postizali konsenzus. Vi ste, gospodine Čoviću, juče rekli da je falila dlaka da OVK bude teroristička organizacija. Da smo se možda mi u ovoj državi složili pre toga, možda bi pre ANE, OVK postala teroristička organizacija, pa bi možda neke stvari drugačije izgledale u ovom društvu. I to samo da kažem, zato da se setite kada budete ponovo opozicija, da nije loše sa pozicijom ponekad imati o nekim važnim državnim pitanjima konsenzus, jer država bi trebalo da bude iznad svega i iznad svakog kratkog stranačkog interesa. Za neke stvari Srbija bi trebalo da bude ispred svega, a za neke druge stvari ćemo se nadmetati, pa kako ko bude prošao. Znači, mi ćemo podržati ovo, bez obzira što ovo pomalo liči na deklaraciju ili rezoluciju koju smo radili 2001. godine, ali ako će ovo činiti da pokažemo da možemo da se složimo oko nekih stvari i da to omogući nekubolju pregovaračku poziciju, neka bude tako, ali da nam bude nauk da za neke druge stvari probamo da imamo državu ispred nekih uskih stranačkih interesa.
Reč ima narodna poslanica Nataša Milojević, predsednica poslaničke grupe Socijaldemokratske partije i to je prva prijava za reč.
Poštovana predsednice, drage kolege narodni poslanici Skupštine Srbije i poštovane kolege narodni poslanici Koalicije "Povratak", koji danas učestvujete kao naši gosti u radu Skupštine, poštovani predsedniče Vlade i ostali članovi Vlade, današnja tema, sudeći po svim prethodnim, a verovatno i potonjim diskusijama i raspravi u celini, pre svega je kompleksna tema, ona je ne samo u emotivnom, nego i u političkom smislu teška tema. Teška utoliko što pokušavamo da u onome što je naš politički instrument, u tekstu deklaracije, sažmemo sva moguća viđenja i rešenja, a u skladu sa, već više puta pominjanom, Rezolucijom 1244 i ostalim aktima koja se tiču rešavanja standarda i statusa Kosova i Metohije, da rešimo jedno tako veliko i kako je premijer rekao, pitanje koje nas prati kroz vekove, a ne samo u protekle tri godine ili u proteklih 10-15 godina. Da ne budem maliciozna, htela sam još ranije da se po Poslovniku javim i da kažem da ova tema zaslužuje bar respekt koji će se, ako ne drugačije, očitovati pažnjom poslanika i odsustvom žamora i međusobnog komentara, pa i navijačke atmosfere. Neću biti maliciozna. Mislim da smo, bez obzira na činjenicu da je mnogo rečeno, a naročito podržavam deo diskusije kolege Trnavčevića, moramo još jednom da se podsetimo nekih važnih stvari, važnih detalja, a tiču se relacija na nivou vlasti u državi u nastajanju i državi u nestajanju, kako možemo da protumačimo i kolokvijalno nazovemo zemlju u kojoj živimo, imamo na Kosovu i Metohiji praktično tri nivoa ili tri tipa vlasti. Jedna je Rezolucijom 1244 potpuno legitimna i to je, uslovno rečeno, vlast koja je u rukama OUN i visokog predstavnika; druga je takođe legitimna i u skladu sa narodnom voljom overenom na izborima, kosovsko-metohijska vlast; i treća je u skladu sa istom Rezolucijom, a naravno i važećim Ustavom, vlast koju čini zakonodavna i izvršna vlast Republike Srbije. Sva tri nivoa bi trebalo da imaju jedan zajednički interes, taj zajednički interes bi trebalo da bude civilizacijsko društvo na Kosovu i Metohiji ili društvo koje poštuje osnovne parametre civilizacije. Poslednji teroristički akt je akt nasilja, svakako. On nije samo tuga za članove porodica ubijenih, on je tuga jer predstavlja anticivilizacijski akt. Kako su se sve ove vlasti odnosile prema ovom činu kao anticivilizacijskom aktu? Nadam se da će ova vlast, zakonodavna Skupština Republike Srbije i Vlada Republike Srbije, kao izvršna vlast, biti na nivou svog zadatka i pokazati dovoljnu količinu odgovornosti i još nešto, operativnosti konačno. Posle jedne rezolucije i dve deklaracije operativnosti u pravcu donošenja instrumenata ili sprovođenja mehanizama koji će omogućiti da ovo što ovde usvajamo bude sprovedeno. Zato je potrebno da zajednički interes sva tri nivoa vlasti, a to je civilizovano društvo Kosova i Metohije, bez nasilja i bez terorizma, bude i zajednički cilj. U tački 9. zaključaka stoji da su nadležni organi i institucije Republike Srbije obavezni da izvrše operacionalizaciju standarda i obezbede odgovarajući mehanizam za praćenje napretka u dostizanju određenog nivoa standarda i ispunjavanju dogovorenih rokova. Ovo poslednje smatram i najvažnijim. Do sada, bez obzira na uspehe svih nivoa ili napore, bolje reći i tačnije reći, svih nivoa koji su u ime zakonodavne, izvršne vlasti Republike Srbije delovali i bavili se pitanjem Kosova i Metohije, ispunjavanje dogovorenih rokova nije postojalo pre svega zbog, da li da upotrebim taj izraz, aljkavosti predstavnika međunarodnih snaga na Kosovu i Metohiji. Kako drugačije nazvati činjenicu da se pravo ispred nosa organa koji su zaduženi da obezbede ličnu i svaku drugu bezbednost stanovnika Kosova albanske i nelabanske nacionalnosti desi tako tragično ubistvo, odnosno ubistva. Koji su to instrumenti koje zajedno sa UNMIK-om, Savetom Evrope i drugim međunarodnim organizacijama Vlada Republike Srbije u ovom trenutku ima i koji su to instrumenti koje mi kao Skupština i kao narodni predstavnici u Skupštini imamo? Da li ih prepoznajemo? Da li su to instrumenti koji se zovu politička nadigravanja i prepucavanja ili su to instrumenti koji se zovu definisanje minimalnog, a potom i optimalnog nacionalnog interesa kada je reč o Kosovu i Metohiji? Danas nisam prepoznala u svima spremnost da se taj interes definiše. Po meni, on stoji pre svega u ovim osnovnim rečima - ljudska prava, borba protiv nasilja, civilizacija društva u celini. Pitala bih nas sve, pa i predsednicu parlamenta, zašto na današnji sastanak, odnosno vanrednu sednicu Skupštine nije pozvan niko, a trebalo je da bude novi visoki predstavnik UNMIK-a.Trebalo je da bude pozvan, trebalo je da bude na ovoj sednici, zato što je to naš partner u rešavanju ovih problema; visoki predstavnik je naš partner u rešavanju ovih problema. Ako ništa drugo, treba da učestvuje, odnosno da prisustvuje raspravi o tim problemima. Dalje, verovatno bi bio i te kako radikalan korak, a da ne kažem i revolucionaran, da smo pozvali i druge poslanike Skupštine AP Kosovo i Metohija koji nisu samo srpske nacionalnosti. Sigurno da bi bio radikalan, ali bi bio veoma civilizacijski čin, a što bi za neke i ovde bilo iznenađujuće. O čemu nismo raspravljali, niti pomenuli, a to je po meni ključna stvar kada je reč o problemu Kosova i Metohije. U svom uvodnom govoru i predsednik i potpredsednik Vlade rekli su i pomenuli ko su zapravo vođe, i ne samo ANA-e, nego i svih drugih pod oružjem, militantnih i militarističkih grupa koje deluju i na prostorju južne Srbije i Kosova i Metohije i koji je njihov jedini interes koji ih objedinjuje, pomenuvši da je to ništa drugo nego kriminal i da je to stravičan promet droge, oružja, ljudi i svih vrsta visokoprofitabilne robe, kako to oni posmatraju. Organizovani kriminal je na području Balkana i jugoistične Evrope našao zajednički interes, vlade ili vlasti na sva tri nivoa koja sam na početku pomenula nisu; organizovani kriminal na području Balkana je umeo da se sporazume, bez obzira na jezičke, verske i teritorijalne razlike i mi imamo obavezu zajedno sa međunarodnim organima vlasti, sa visokim predstavnikom, sa UNMIK-om i KFOR-om u celini, da se borimo protiv organizovanog kriminala. On je sponzor terorizmu, on je sponzor terorističkim i nasilnim aktima, kao što su ovi koji su se desili pre dve nedelje. Dakle, organizovani kriminal je neprijatelj, i ako se prema tome ne odnosimo onako kako jedino može odgovorna vlast, onda ćemo mi usvojiti deklaraciju koja je od početka do kraja sadržajna, jasna i obavezujuća, ali ćemo jedan od glavnih instrumenata prevideti, zanemariti ili ga nećemo upotrebiti, a to je nedopustivo. Oni koji su posmatrači i koji su, kao međunarodne organizacije, po funkciji dužne da obezbeđuju ono što se zove tekovina demokratskog i civilizovanog društva, OEBS, organizacija Evropske unije, Evropske komisije itd, moraju da shvate da ne smeju biti posmatrači, samo posmatrači, jer u tom slučaju postaju i veoma odgovorni, pa onda i veoma odgovorni saučesnici. Da li standardi pre statusa? Da, standardi pre statusa, ali bez obzira što se bavim ovom temom standarda pre statusa, još uvek nisam ni iz jednog čina, nažalost, predstavnika međunarodne zajednice, akata da, ali ne i čina konkretnog na terenu, videla kako se ti standardi uspostavljaju. Neka me demantuje i gospodin Čović ako to nije tačno, ali to nisam videla, a što ne znači da u definiciji ili u dokumentima standardi nisu definisani. Oni jesu definisani, ali instrumenti nedostaju. Terorizam, a tu ću završiti, koji se po prvi put u radu Saveta bezbednosti mislim 18. avgusta pojavljuje kao reč, kao pojam, na svim kontinentima je istog imena, istog lica, koristi iste metode. On je na Balkanu, na Kosovu i Metohiji tog imena, tog lica i te metode. Moramo da učinimo bar dve stvari: prva je da sve svoje napore uložimo da međunarodna zajednica shvati da je reč o terorizmu, koliko god to bilo disonantno sa nekim drugim porukama iz međunarodne zajednice; i drugo, da terorizam ovde danas znači terorizam svuda u regionu i svuda u okruženju i da ako mi podržavamo globalnu borbu protiv terorizma, onda je normalno da očekujemo da se ta borba na našem tlu podržava. Ne samo podržava, nego prepozna i u njoj učestvuje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Goran Cvetanović, poslanička grupa SRS, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Lazić, poslanička grupa DSS.
Dame i gospodo naodni poslanici, Kosovo i Metohija predstavlja temelj srpske kulture i civilizacije. Na Kosovu i Metohiji su spomenici istorije i kulture još iz doba uspona srpske srednjevekovne države. U 15. veku na Kosovu i Metohiji Šiptari nisu činili ni 10% populacije. Danas, prosečna šiptarska porodica ima 6,6 dece, a za razliku od srpske porodice, koja ima u proseku 0,9 po porodici. Za pozitivanu stopu nataliteta potrebno je, statistički posmatrano, 2,1 dete. Sa takvim natalitetom, uz veliko doseljavanje iz Albanije, Šiptari su postalivećinsko stanovništvo na Kosovu i Metohiji. Nažalost, tako su krenuli i ka jugu Srbije. Samo pre nekoliko dana Šiptarka, koja je rođena u Prištini i koja živi u Prištini, porodila se u leskovačkoj bolnici. Pretpostavljam samo sa jednim ciljem, da novorođeno dete kasnije ima dokumentaciju, imaće izvod iz matične knjige rođenih, u koloni gde piše mesto rođenja pisaće Leskovac. Sve činjenice ukazuju da je Kosovo i Metohija srpsko istorijsko i državno pravo Srbije i da je Kosovo i Metohija u sastavu Srbije nacionalni interes našeg društva i interes svih građana Srbije. Podsetiću vas da je Srpska radikalna stranka jedina politička partija koja se u Parlamentu suprotstavila Sporazumu Ahtisari - Černomirdin. Poslanici Srpske radikalne stranke su ukazivali na ono što se dešavalo u Republici Srpskoj, upozoravali da to isto čeka i srpski narod na Kosovu i Metohiji. Srbi koji žive na Kosovu i Metohiji najbolje znaju ko najbolje zastupa njihove interese, pa su zbog toga na zadnjim izborima za predsednika Srbije dali 70,88% svojih glasova prof. dr Vojislavu Šešelju. U Jablaničkom, Pčinjskom i Topličkom,odnosnookruzima koji se graniče sa Kosovom i Metohijom, prof. dr Vojislav Šešelj je dobio preko 50% glasova, što znači da su poslanici Srpske radikalne stranke pravi predstavnici građana sa Kosova i Metohije i juga Srbije. Posle potpisivanja Sporazuma počinje još veće stradanje srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, masovna ubistva, otmice, pljačke, uništavanje imovine i iseljavanje. Uvaženi kanadski profesor Mišel Kosudovski, koji je inače direktor Međunarodnog centra za istraživanje globalizacije, tvrdi da Ujedinjene nacije i SAD finansiraju teroriste na Balkanu. Profesor univerziteta u Barseloni, Francisko Vega, tvrdi da SAD-u odgovara stvaranje velike Albanije. U predizbornoj kampanji DOS je obećao da će problemi na Kosovu i Metohiji biti rešeni odmah nakon promena režima u Srbiji. Govoreći da je problem u tadašnjem režimu, amnestirali su šiptarske teroriste, kao i međunarodnu zajednicu, od odgovornosti. DOS je nastavioda sarađuje sa okupatorom, priznao legitimnost okupacije, omogućio da se dobije ustav Kosova, predsednik Kosova i pravo sadašnje kosovske okupatorske vlade da potpisuje međunarodne ugovore. Vojislav Koštunica i predstavnici Demokratske stranke, kao i ostatka DOS-a, pustili su Floru Brovinu iz zatvora, oslobodili šiptarske zločince, a da pri tome nijedan Srbin nije oslobođen, niti se o njihovim sudbinama neštozna. Udruženju roditelja porodica uhapšenih, zarobljenih i nestalih lica ostalo je jedino da pišu ovakve knjige - neka nestali ne budu zaboravljeni. Sada sve negativne posledice DOS-ove antipatriotske politike sa velikim zakašnjenjem stavljate pred Narodnu skupštinu, kako bi pokušali da sebe amnestirate od odgovornosti, ali je svim građanima Srbije jasno da je DOS na vlasti u Srbiji i da je DOS odgovoran za ovakvo stanje. DOS računa na dokazani patriotizam i na podršku srpskih radikala kada je u pitanju odbrana nacionalnih interesa i očuvanje suvereniteta i integriteta Srbije. Srpski radikali su to mnogo puta i praktično pokazali i dokazali, ali se i sada plašimo da ova deklaracija ne ostane, kao i do sada, samo mrtvo slovo na papiru. Ostaje svim građanima Srbije, a naročito građanima koji žive na Kosovu i Metohiji, vera i nada da će Srbija ipak u budućnosti smoći snage i pozitivnu energiju da ostvari svoje vitalne nacionalne interese. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Lazić, poslanička grupa DSS, a zatim narodni poslanik Ljubiša Maravić.
Poštovane dame i gospodo, uvaženo predsedništvo, gospodine predsedniče Vlade i gospodine potpredsedniče, Kosovo i Metohija jesu par ekselans pitanje države Srbije, ne samo u prethodnom periodu nego i u sadašnjem i u budućem. Pažljivo sam slušao izlaganje gospodina Živkovića, kao i gospodina Čovića pre podne, a vi ste, gospodine Čoviću, u jednom trenutku rekli da ne bi trebalo, tj. nema potrebe da se bavimo nekom istorijom, a znate i sami da cela ova situacija, u stvari, ima duboke istorijske korene. Nisam čuo od prethodnika, poslanika ove skupštine, da je iko pomenuo 125 godina Prizrenske lige. Možda to nekome ne znači ništa, možda neko zna šta je, ali tu su praktično uspostavljeni temelji objedinjavanja albanskog etničkog korpusa. Tu je praktično postavljen temelj neke buduće velikoalbanske države i sve što se radilo u tom periodu od 125 godina bilo je praktično u tom duhu, počev od Avdulja Frašerija, kao inicijatora i prvog čoveka Prve prizrenske lige, pa preko ostalih do današnjeg dana, preko kralja Leke, preko komunističke nomenklature, preko Ibrahima Rugove i Hašima Tačija do današnjeg dana, ta se politika praktično sprovodi. Mi smo imali humanitarnu katastrofu dole, tako je bar rečeno, ali niko ne priča o otvaranju nove humanitarne katastrofe kada su Srbi u pitanju. Neko je rekao da će ovom pozicijom biti jasnonaznačeno i otvoreno albansko pitanje, ali niko ne govori o tome da otvaranjem albanskog pitanja praktično može da se otvori i srpsko pitanje. Jer ne može jednostavno, i tu se potpuno slažem sa gospodinom Čovićem, da se nađe neka mogućnost kako rešiti pitanje istorijskog i etničkog prava, koje je praktično rad profesora Krstića, koji mi dobro poznajemo, i to treba da bude neka vrsta lajtmotiva za sve ono što se bude radilo. Demokratska stranka Srbije je od prvog dana stajala na stanovištu da problem Kosova i Metohije treba rešavati celovito, nikako partikularno, nikako po principu etničke pripadnosti, nikako po principu teritorijalne pripadnosti. Svako partikularno rešavanje, znači svako rešavanje po nacionalnom principu, izazvalo bi nove truseve, pre svega u Evropi. Da li bi Evropa dozvolila da se jedan takav način rešavanja kasnije primeni, tj. preseli na način rešavanja Irskog pitanja ili Katalonskog ili Baskijskog pitanja. Prema tome, moramo malo da oslušnemo i glas Evrope, glas svih zvaničnih i značajnih institucija Evrope, da bismo mogli da nađemo i neko sopstveno rešenje. Pre par dana sam imao prilike da čitam reportažu u jednom našem renomiranom listu o francuskoj pokrajini Loreni, odnosno Alzasu, i to može da bude jedna vrsta lajtmotiva kako će početi da se rešava kosovski problem. Ta pokrajina je imala veliku nesreću, prelazila je iz ruke Germana u ruke Francuza, pa obratno, a danas je to pokrajina koja je praktično u takvoj poziciji da može da bude zaista ogledalo nečega što se zove regionalizacija Evrope, a na kraju krajeva i sedište Evropskog parlamenta je u samom Strazburu. Kada kažem da rešenje treba da bude celovito ono će, u svakom slučaju, iako ne treba sada prejudicirati, biti i atipično, što reče predsednik Koštunica, jer je očigledno da će biti atipično u onoj meri kao što je to Dejton i mi moramo da računamo na jednu takvu pretpostavku - kakvo će to rešenje biti. Mi jesmo za autonomiju Srba u okviru autonomije, visoke autonomije Kosova, onako kako predviđa Rezolucija 1244, ali da se to reši na jedan civilizovani način, da se to reši bez ratnih sukoba. Mi smo svedoci terorističkih akcija na Kosovu i Metohiji i na jugu Srbije iz najmanje dva razloga. Prvi razlog je, pre svega, odluka međunarodne zajednice da medijsko interesovanje prebace na neko sasvim drugo područje. To Albancima očigledno smeta. Oni više nisu žiža interesovanja onoga što se zove evropski i svetski politički establišment i oni na svaki način pokušavaju da vrate to medijsko interesovanje na Kosovo. Drugi deo je ovo što sam malopre napomenuo, a to je 125 godina Prizrenske lige. Znate, bio sam u Prištini kada je proslavljana stogodišnjica Prizrenske lige i najbolje znam koja je to bila nacionalna histerija, da ne kažem euforija, u momentu kada je trebalo da se proslavlja ta stogodišnjica. Bilo je gostovanje iz Tirane, mnogi poznati profesori sa Tiranskog univerziteta su bili gosti u Prištini, a predsednik počasnog odbora proslave te stogodišnjice Prizrenske lige nije bio niko drugi nego Fadilj Hodža, tadašnji potpredsednik SFRJ. Znači, i mi smo sami sebi, sportski rečeno, davali autogolove, pa smo se posle toga čudili kako je to moguće da se danas reflektuje. Reflektuje se i reflektovaće se. Šta je naša šansa? Mislim da u ovom trenutku, prvi put posle 60 godina, srpski etnički korpus, srpska politika dobija na faktoru - vreme. To je prvi put da se desilo. Do sada smo uvek manjkali u vremenu i uvek smo istrčavali sa nekim pogrešnim potezima. Sada smo u poziciji čekanja. Možda neko misli da to može da se reši u toku noći. Nažalost, ne može. Da ne gajimo iluzije da će kosovski problem biti rešen preko noći. Jednostavno, nama je prva karta na koju moramo da igramo strpljenje, znači vreme, i dosledno sprovođenje Rezolucije 1244 od tačke do tačke. Nažalost, za ovih 1.500 dana od dolaska KFOR-a i UNMIK-a na područje Kosova i Metohije ništa od onih ključnih tačaka Rezolucije nije ostvareno i to zaista treba naglasiti. Kada je u pitanju multietnička sredina, nažalost život je, kada su u pitanju, recimo, Srbi i Albanci, takav da oni žive jedni pored drugih, ali okrenuti leđima. Kada je u pitanju odnos sa ostalim etničkim zajednicama na Kosovu i Metohiji i tu treba reći, bez eufemizama, da je na sceni klasična asimilacija drugih etničkih struktura. Tu, pre svega, mislim na muslimane ili Bošnjake, kako to već ko hoće da shvati, tu mislim na Rome, tu mislim i na Gorance. To je jedan princip koji inače potiče i iz zaključaka Prve prizrenske lige i upravo to i govorim - da mora o tome strogo da se povede računa, da po principu jedne vere ide i jedan narod. To je ono što je jako bitno i što u Evropi dozvoljavaju, da se u ovakvim uslovima, znači u 21. veku, stvara jedna egonacionalna država. Pored faktora vreme, ono što sam malopre napomenuo, treba poći i od tuđih iskustava. Ovde sam nekoliko puta napominjao, kada je u pitanju kiparski problem, on traje već punih 29 godina, od 1974. godine, i pukim slučajem je i tada predsednik turske Republike Severni Kipar bio Rauf Denktaš i do dana današnjeg je, znači punih 29 godina, predsednik te fantomske republike. Problem ne može da se reši zbog toga što je animozitet veliki, što su ostrašćenosti velike i zašto kažem da očekujem tu šansu. Kipar je skoro podneo zahtev za prijem u Evropsku uniju i njima je naloženo i rečeno - može Kipar, ali samo jedinstven. Znači, dogovorite se, može i turski deo Kipra, ali zajedno sa ostatkom Kipra, koji je inače međunarodno-pravno priznat, ima svoju stolicu u Ujedinjenim nacijama. Međutim, turska zajednica na Kipru se opire. Tu je problem veći samom činjenicom da je Turska i ucenjena. Ona je članica NATO pakta, ali nije Evropske unije. Njima je lepo rečeno da može da pledira da postane član Evropske unije onog trenutka kada se odrekne one teritorije na Kipru, kada prihvati Kipar kao celovit. Onda može da se razgovora o prijemu u Evropsku uniju. Ovu paralelu sam napravio zato što ću to vezati za Kosmet. Jedan visoki predstavnik međunarodne zajednice je rekao i Podgorici i Prištini, ni u kom slučaju nećete biti primljeni mimo Beograda u Evropsku uniju ili bilo koju strukturu Evrope. To polazište treba vrlo ozbiljno i indikativno uzeti. Ako se Tirana ne odrekne Kosmeta, neće biti primljena. Naša politika treba da bude dvosmerna. Treba strogo voditi računa o tome kako izvršiti dalju demokratizaciju, regionalizaciju Srbije po evropskim i svetskim standardima. S druge strane, voditi umerenu politiku ka Kosovu i stalno nametati to pitanje zajedničkog prijema u Evropu, jer mi smo deo Evrope i ako plediramo na to, onda moramo računati na to da će se neko opametiti i na Kosovu, u Podgorici i da ćemo zajedno biti primljeni. Poslanik sam u Skupštini zajednice Srbija i Crna Gora. Verujte da se u Crnoj Gori uopšte ne pominje Kosovo. Ako se striktno pridržavamo Rezolucije 1244, ova rasprava je trebalo da se obavi u Skupštini Srbije i Crne Gore, jer Rezolucija 1244 izričito kaže da je Kosovo integralni deo savezne države, u to vreme SR Jugoslavije, a sada u međunarodno-pravnom smislu u kontinuitetu Srbije i Crne Gore. To je prvo mesto gde je trebalo da se razgovora, što ne isključuje mogućnost razgovora i ovde u Skupštini Srbije, kao delu savezne države. Ali, ni u jednom trenutku nismo dobili inicijativu od bilo kog poslanika iz vladajućih struktura Crne Gore, koje su zastupljene u parlamentu Srbije i Crne Gore, da se pokrene pitanje Kosova, kao da se njih Kosovo apsolutno ne tiče. Jedna politička grupacija u našem parlamentu zastupa tezu o samostalnoj Srbiji. To je legitimno pravo političke stranke. Međutim, postoji jedna bojazan. U Rezoluciji 1244 izričito stoji da Kosmet de jure postaje deo Srbije onog trenutka kada se izvrši referendum u Crnoj Gori i ako se Crna Gora otcepi od zajedničke države.Onda prelazi pod ingerenciju Srbije. I o tome treba voditi računa, jer ispada da Crna Gora apsolutno nema veze sa tim, iako je jedan deo etničkog korpusa, naročito iz Metohije, jako bitan za Crnu Goru. A da ne govorim istorijski, da je taj deo Metohije svojevremeno bio u Zetskoj banovini. Žao mi što su se pripadnici SPS izdvojili. Očekivao sam danas da nađemo neko solomonsko rešenje i donesemo zajedničku odluku, jer bi to mnogo više značilo psihološki. Ne bi imalo toliko neposrednog efekta koliko ima značaja za svet. Na samom kraju ispričaću anegdotu koja se desila u izraelskom parlamentu, Knesetu. U svakom parlamentu ima one srdžbe između vlasti i opozicije, između pozicije i opozicije. To se dešava 1967. godine, u Knesetu se bacaju torbe, gađaju se, psuju. Tada je prededavajuća bila gospođa Golda Meir. Ona ustaje, čekićem lupa o sto i kaže: dame i gospodo, hoćemo li da vodimo ljubav ili rat. S obzirom da je lepota bila slabiji deo ličnosti, oni su svi skočili: ma kakva ljubav, rat! Tako je počeo aprilski rat i tako je oslobođen Jerusalim 1967. godine. Na kraju, nemojte da pomislite da je ovo ratni poklič, što reče gospođa Kolundžija, ovo je samo jedna inicijativa da smo zaista u takvoj nužnosti da moramo da nađemo zajednički jezik i zajednički "kišobran", a mislim da je to Kosmet. Zahvaljujem.
Ima reč narodni poslanik Ljubiša Maravić, poslanička grupa SPS.
Poštovane kolege poslanici, gospodine predsedniče i potpredsedniče Vlade Republike Srbije, sa žaljenjem moram da konstatujem da tek danas naša Skupština raspravlja o situaciji na Kosmetu, kada je to prekasno za zverski ubijenu decu u Goraždevcu i sve druge srpske žrtve od dolaska misije UNMIK-a na prostor južne srpske pokrajine. Poslanici SPS su već odavno tražili da se održi posebna tematska sednica Skupštine Srbije posvećena akutno teškoj situaciji na Kosmetu. Nažalost, zvanični predlog naše poslaničke grupe nije prihvaćen. Podsećam da smo takođe više puta sa ove govornice tražili odgovor na pitanje zašto se nisu sproveli zaključci iz Rezolucije o Kosmetu, koju smo jednoglasno usvojili maja 2001. godine, posle čega je usvojen Hekerupov ustavni okvir. Ne mogu da tvrdim, ali sam uveren da bi pozitivan ishod naših inicijativa u vezi Kosmeta možda sprečio eskalaciju zločinačkog šiptarskog separatizma. Postavlja se pitanje zašto se ubijanje nevine srpske dece naziva u svetskim okvirima samo eskalacijom nasilja. Veoma je interesantno šta će reći međunarodna zajednica na jučerašnju izjavu predstavnika Fronta za nacionalno ujedinjenje Albanaca, Aljbane Vjosa, koja je izjavila da će takozvana ANA i ubuduće udarati tamo gde će Srbe najviše zaboleti. Da li to znači da će Šiptari rafalima ispunjavati obećanja data međunarodnoj zajednici o multietničkom Kosovu? Videli smo opet šta se juče desilo u Kamenici, Lipljanu i u Metohiji. Isto kao što smo čuli juče od šiptarskih čelnika u razgovoru sa novim administratorom i komadantnom južnog krila NATO da naša današnja rasprava u Skupštini Republike Srbije u stvari predstavlja samo još jednu provokaciju, koja će se negativno odraziti na njih. Zamislite kakva je to tek ironija. Aktivniji stav naše države mora se stalno isticati, jer Srbija i SR Jugoslavija su ispunile sve ono što je predviđeno Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti. A šta je sa obavezama koje je preuzela međunarodna zajednica po Rezoluciji Saveta bezbednosti 1244? Da li bi to dovelo do znatnog boljeg bezbednosnog stanja na Kosmetu od onoga koje danas imamo. Kako stvari stoje, naši građani su u teškoj situaciji na Kosmetu, o čemu najbolje govore brojke. Naime, u proteklom periodu, do dolaska UNMIK-a, na Kosmetu je bilo 6.468 napada, 1.173 ubijenih i 1.300 kidnapovanih lica. Po mom mišljenju, ključna stvar je u tome da međunarodna zajednica odnosno UNMIK-ova administracija nije ispunila svoje obaveze po Rezoluciji 1244, nije razoružala takozvanu OVK i čak nije izvršila snažan pritisak na one koji to rade, a pre svega na pripadnike takozvanog Kosovskog zaštitnog korpusa, OVK ili ANE. Kako je moguće da se svi počinioci zločina gotovo i ne znaju, da uhapšeni Albanci pobegnu iz najčuvanije baze na Balkanu, iz Bondstila? Očigledno da nekom to odgovara, kao i da nekima ide u prilog eskalacija nasilja ANE, koja na taj način ojačava lojalnost, finansijsku i logističku podršku na terenu. Svima je sada jasno da je ANA mešavina terorističko -mafijaške bande, da je u ANI inkorporirana mafija, koja će se okoristiti u najbrutalnijim akcijama za zastrašivanje dela srpskog naroda na Kosmetu, kako bi se obeshrabrila politika povratka, proteralo preostalo srpsko stanovništvo i kako bi se ostvario san o nezavisnosti Kosova. San o kome mogu samo da sanjaju. Prethodno rečeno zvuči iznenađujuće ukoliko se ne zna da strategija separatističkog delovanja nije od juče. Ona je ostala ista još od Prizrenske lige, a samo su se menjali vinovnici te strategije. Zamislite kakve li tek ironije da novopostavljeni ili prvopostavljeni komandant tzv. Kosovskog zaštitnog korpusa bude Agim Čeku, oficir ustaške Tuđmanove vojske, koji je okrvavio ruke u Medačkom džepu i sada i dalje nastavlja svoj krvavi pir na Kosovu i Metohiji, a pod zaštitom je Ujedinjenih nacija. Možemo pomenuti i primer Hašima Čekua, miljenika Madlen Olbrajt, ubice srpskih policajaca iz Glogovca, pa je i on miljenik određenih zapadnik krugova. Ono što može da začudi građane Srbije, a sigurno i dobar deo hrišćanske Evrope, jeste uporno ignorisanje nesumnjivih dokaza bliskih veza šiptarskih terorista sa zločinačkom terorističkom Al Kaidom. Koliko je meni poznato, bivši ali i budući borci Al Kaide sticali su svoja prva borbena iskustva protiv naših snaga bezbednosti na prostoru Kosova i Metohije, a tada pod nazivom "mudžahedini". Neko od predstavnika UNMIK-a trebalo bi da odgovori na pitanje gde su i šta rade na Kosmetu članovi po zlu poznate "zeničke grupe". Kako je moguće da se, u prisustvu velikog broja pripadnika KFOR-a, na prostor Kosova i Metohije doprema oružje iz Bosne i Albanije za pripadnike tzv. "ANA-e"? Zbog čega je na prostoru Kosmeta veliki broj obolelih od kancerogenih oboljenja, koji jeu odnosu na period od pre rata povećan za oko 200%? Šta se to na Kosmetu nalazi te izaziva ta oboljenja i izaziva povećanu smrtnost stanovništva? Zašto se po Rezoluciji 1244 i međunarodnim konvencijama ne poštuju ljudska prava, prava na slobodu kretanja, na egzistenciju, na imovinu i druga prava koja su priznata svuda u svetu? Od čega, osim od droge, Šiptari dobijaju pare? Ko im dostavlja pare za kupovinu srpskih imanja, stanova i kuća na prostoru Kosova i Metohije? Pitanja je previše, a vremena malo. Za Srbe na Kosovu i Metohije ima nade, jer da nade nema tamo ne bi ostali. Kao Srbin, koji živi na Kosovu i Metohiji, apelujem na apsolutno srpsko jedinstvo kada je Kosmet u pitanju i, shodno tome, jedinstven i organizovan nastup naših državnih organa. Ono što bi svaka vlast, pa i naša Vlada, odmah morala da uradi, to je da odmah osigura plaćanje školarine za sve đake - studente, raseljena lica sa Kosova i Metohije, ali isto tako i da obezbedi plaćanje školarine za sve one koji izraze želju da svoje školovanje nastave na Kosovu i Metohiji, ali ne samo da se upišu, nego da se tamo školuju i svoje školovanje tamo i završe. Obezbeđivanje onima koji žive kao raseljena lica, onima koji su na Kosovu i Metohiji, a koji su ne svojom krivicom izgubili pravo na rad, pravo na zaradu, treba da bude prioritet države. Ubrzana obnova, rekonstrukcija i gradnja kuća na Kosmetu mora da bude od izuzetnog značaja za nas i srpski živalj, čime bi se na neki način rešio deo sudbine onih o kojima je danas malo bilo reči ovde, koji žive u kolektivnim centrima širom Srbije, a koji bi se na taj način vratili na Kosovo i Metohiju. Aktivnija uloga Ministarstva unutrašnjih poslova i Vlade Republike Srbije u konkretizaciji zaključaka ove skupštine, kao i dosledno srpvođenje Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti, treba da budu prioritet. Time bi se realizovao i rešio bar deo onih kosmetskih problema. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Siniša Mitrović, poslanička grupa DOS-Reforma Srbije. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Marković, poslanička grupa Stranka srpskog jedinstva.
Uvaženo predsedništvo, uvaženi premijeru i poštovane kolege sa Kosova, imao sam posebnu motivaciju da danas, iz više razloga, dam svoj mali i skromni doprinos raspravljanju deklaracije. Kada se čitaju deklaracije donete u poslednjih desetak godina, tu je bilo svega, sem ozbiljne i vizionarske politike, uvek je bilo više srbovanja, više poziva na obračun, a jednom će doći vreme za prava pitanja, za rešavanje pravih pitanja. Moja posebna motivacija je da se ova rasprava vodi u parlamentu. Važno je da parlament postaje institucija nacionalnog konsenzusa i to na kosovskom pitanju. Parlament će biti institucija našeg konsenzusa u evropskim integracijama. Važan je događaj da pitanje Kosova i Metohije nije dvorsko pitanje, nije pitanje političke elite, nije pitanje nekakve izabrane političke grupacije, nego je zaista pitanje svih građana Srbije, tako da svi, i pozicija i opozicija, imaju jednaku odgovornost da snose posledice dobrih i loših odluka za budućnost Kosova i Metohije. Kada je Vlada Srbije izradila deklaraciju i uputila je parlamentu, bilo je raznih komentara i ocena: da li je to kasno, da li je to dobro, da li je to blago, da li je oštro. Postavlja se osnovno pitanje: kakav je benefit, kakva je dobit građana Srbije od ove deklaracije. To je osnovno pitanje. Ako smo se već dogovorili da se ne raspravlja o statusu Kosova i Metohije, to je siguran benefit, a to je jasno inicijativa prema međunarodnoj zajednici. To je ona dobit koju ćemo danas uraditi. To je ona motivacija i apel od jutros, kao što je to kolega Maravić govorio, da svi treba da damo doprinos tome, da budemo jedinstveni u odluci, da deklaracija treba da bude rezultat dijaloga i konsenzusa u parlamentu. Bio sam vrlo motivisan i zadovoljan, posebno onom ikonografijom koju je gospodin Čović izložio pre podne, o ta četiri ili više karakternih tipova Srbijanca i kako on vidi kosovski problem, što se kreće od nekakve ravnodušnosti do militantnog stava. Danas je jasno demonstrirana jedna politika ovde, a to je da se potvrđuje da Beograd i Srbija imaju državni i demokratski kapacitet da odgovorno rešavaju problem Kosova i Metohije. Naglašavam to "da imaju demokratski kapacitet da rešavaju problem Kosova i Metohije". To je jasna poruka međunarodnoj zajednici o centrima moći. To znači da mi imamo dovršenu političku elitu koja je spremna, koja ima viziju da seupusti u nešto što se zove problem Kosova i Metohije. Kolege poslanici, usvajanjem deklaracije dajemo elemente novog ugovora sa međunarodnom zajednicom. To je ono što je nedostajalo u jednoj državnoj politici. To je novo partnerstvo. To je nova politika za novo vreme. Intonacija govora je i danas takva da se komparativno jasno istaklo da je to važan državni problem za Srbiju i da će on, kao takav, biti državnički tretiran. Podsetio bih na to da su Liberali Srbije kao ključne elemente državne politike u 2004. godini konstruisali: ustav, izbori i dijalog sa Albancima. Zašto to naglašavam?Vreme je da Parlament preuzme taj deo odgovornosti, to što se naziva dijalog sa Albancima. To je ono što će sigurno biti otvoreno u skorijoj budućnosti. Na kraju bih hteo da naglasim i svoje zadovoljstvo da u inflaciji dnevne politike reči neznače ništa. Ali, ovaj događaj - usvajanje deklaracije - ima jednu posebnu odgovornost i za parlament Srbije, i za građane Srbije, i za to što jeste budućnost rešavanja kosovsko - metohijskog pitanja. Ne treba o Kosovu i Metohiji pričati uz gusle. Ne treba o Kosovu i Metohiji pričati uz puške. Vreme je da se dijalog vodi u Parlamentu, da se sa novom politikom, da se sa novom diplomatijom ponudi novi državni ugovor, to bi bio novi državni ugovor međunarodnoj zajednici i da danas jasno pokažemo da Srbija ima državni i demokratski kapacitet da rešava problem Kosova i Metohije. Srbija ima političku elitu koja to zna i sigurni smo da ćemo uspeti to da rešimo. Sa tim pozivom i sa tom molbom apelujem na naše kolege koji su imali rezervu, Kosovo nije stvar pozicije i nije to samo jedino nama u opisu radnih poslova, pa upućujem zajednički poziv da deklaracija bude jednoglasno prihvaćena i da to bude jasan signal državnoj zajednici, kao i međunarodnoj zajednici da mi znamo šta hoćemo i znamo kuda idemo.
Narodni poslanik Dragan Marković je odustao od diskusije. Reč ima narodni poslanik Vladimir Garčević, poslanička grupa SNS. Sledeća prijavljena za reč je narodna poslanica Nataša Jovanović, poslanička grupa SRS.
Poštovano predsedništvo, poštovani predsedniče Vlade, poštovani potpredsedniče, poštovane kolege poslanici, danas se nalazimo u raspravi po treći put u ovoj skupštini o bitnom pitanju koje se može smatrati pitanjem broj jedan. Očekivao sam posle jučerašnjeg odbora i sinoćnjeg dogovora da će gospodin Živković obezbediti da njegovi potpredsednici ne izazivaju nikakve elemente prošlosti, nego da govore u onom smislu kako je i on govorio. Kosovo nije pitanje, gospodine Čoviću, od juče, Kosovo je pitanje od pre 100 godina, pa ako ništa drugo naučio sam u svojim Vasojevićima o naseljavanju Metohije 1918. godine, o balkanskim ratovima pa nadalje, i ništa novo. Očekivao sam da ćete i vi, kao juče na odboru, biti dostojni toga da nikada ne dođemo u Skupštinu da izazivamo, nego da vidimo kuda. Dobro je što većina ovde gleda na Kosovo kao nacionalno pitanje. Bilo bi daleko bolje da tih pitanja kao što je Kosovo imamo više. Ovo je broj jedan, da je pitanje gladi u Srbiji nacionalno pitanje, pa da razgovaramo kako izaći, nije pitanje Evrope da se svi ne slažemo. Slažemo se mi svi za Evropu, mi smo evropska zemlja. Putevi i načini, to je ono što treba dogovarati. Ako pokušamo da bacimo da se manje optužujemo, da malo gledamo napred, onda ćemo mi moći, uz uvažavanje pameti i znanja i opozicije i vlasti, doći ćemo do nečega, jer ne zaboravimo da se u opoziciji nalazi kvalitetan kadar i mi moramo biti svesni toga, pa nekada ga treba malo čuti, pa koliko se uvaži da se uvaži. Sa druge strane, apelovao bih na premijera pošto mi je prilika da zaustavi neku tendenciju u Erdeviku koja prerasta u nacionalno obeležje i sukobe, pošto sam sa teritorije Srema. Molim da sagledate da vlast u Šidu doprinese smirivanju tenzija na jednoj strani, možda srpskog stanovništva, a na drugoj strani slovačkog, na trećoj strani hrvatskog, ujedinjeni itd. Molim vas da date svoj doprinos da živimo u miru na tom području gde više nacija ima u slozi. Bilo bi dobro da se ovaj parlament okrene budućnosti i da jedan sastanak poslaničkih grupa održimo oko privatizacije Kosova. Da održimo sastanak kako izbegli sa Kosova mogu da ostvare minimum svojih prava jer su direktori pokupili pečate, neoverene su radne knjižice i ljudi ne mogu da ostvare nikakvo pravo. Da li imamo evidenciju porušenih kuća na Kosovu, imajući u vidu da ima obavezu gospodin Đukanović kao partner ove vlasti da obezbedi u Crnoj Gori, koji se nalaze tamo, nemaju hranu, nemaju ni od čega sada da žive, a to su građani Srbije. Dalje, da vidimo da pomognemo da se u centrima, ako moraju da se nalaze, da se obezbedi u Srbiji hrana, a reći ću odakle. Evo, sada smo prodali "Beopetrol", uložite pare u zaštitu srpskih interesa i za izgradnju kuća na Kosovu. Uložite pare u Kosovsku Mitrovicu, neće niko u Štrpce, neće niko od poslanika u ovoj skupštini reći zašto se ovo privatizuje i zašto se pare ulažu da se obezbedi povratak Srba na Kosovo. Mislim da ćemo biti jednoglasni, i opozicija i pozicija. Znači, vučete poteze kao Vlada Srbije u obezbeđenju tih ljudi. Neprihvatljivo mi je da se kaže ovako - znate, to je po evidenciji štampe, generali, pa mi skidamo, jer je NATO bio nezadovoljan njime. Postoje patriote i dok je ova zemlja i ovo društvo postojaće ljudi koji su izvršavali svoje zakonske obaveze. Onda moramo te ljude zaštiti, a ne da ih guramo tamo. Vi vidite, 50 američkih vojnika je oko Karadžićeve kuće, brinu, dajte da 50 ili 100 vojnika obezbede sav srpski živalj na Kosovu, a ima ih 50.000. Mogu, ali neće. Tu ćete dobiti podršku svih poslanika. Nema poslanika koji ne želi dobro ovoj zemlji Srbiji, napaćenoj, koji ne želi dobro srpskom narodu na Kosovu i svima. Mi koji smo živeli jedno vreme dole, tamo sam studirao, mislim da više znam, a mislim da bi u Beogradu malo drugovi i mi svi poslanici, trebalo bi pročitati malo istorije, pa bi se nama neke stvari otvorile, da gledamo iz objektivnijeg ugla. Nadam se da ćete iz ovoga izvući pouku da o bitnim pitanjima usaglašavate stavove u Skupštini Srbije, čime bi Srbija mogla da ide napred. Hvala.
Šest minuta. Reč ima poslanica Nataša Jovanović, a posle nje poslanik Vuko Antonijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, do dolaska DOS-a, onog izvornog DOS-a na vlast koji je obuhvatao i DSS, i vas iz Demokratske stranke i sve prilepke koji sada idu uz vas, hteli vi to ili ne, naša država je bila nosilac u vreme dok je SRS učestvovala u radu vlade narodnog jedinstva, nosilac svih pozitivnih tendencija na rešavanju kosovsko-metohijskih problema i mi smo kao država i kao odgovorna vlast činili sve da se to uradi na način kako nam to omogućuje naš ustav i naši zakoni. Veoma smo bili uspešni u svemu tome i to je bio ključni razlog zbog čega je naša stranka ušla u Vladu kao manjinski partner, zbog činjenica da smo uspeli te 1998. godine da u potpunosti suzbijemo šiptarske baliste i terorizam na Kosovu i Metohiji, ubice srpske dece, koljače koji su tada na kraju 20. veka neviđena zverstva činili, nezapamćeno u istoriji srpske civilizacije. I to je ono na šta smo mi srpski radikali izuzetno ponosni, svaki naš član i svaki onaj ko u nama vidi istinske srpske patriote, pre svega u politici koju je zagovarao, sa pozicije potpredsednika Vlade i predsednika SRS, srpski junak i najveći srpski junak danas, prof. dr Vojislav Šešelj. Što se tiče SAD, iz kojeg ste se vratili gospodine Živkoviću pre mesec i nešto dana, oni su neprestano držali prst na obaraču i uprkos potpisivanju međunarodno ratifikovanih sporazuma u to vreme Milošević-Holbruk, tumačili su ga tendenciozno na svoj način, sve sa ciljem da afirmišu politiku šiptarskog terorizma i njihovog krajnjeg cilja da stvore i ostvare svoj vekovni san o velikoj Albaniji, istrgnu Kosovo i Metohiju iz državno-pravnog okvira Srbije, tada SRJ. Međutim, pored toga što smo se striktno držali Ustava i zakona, u šta vi tada niste verovali, nego ste kao pravi NATO podrepaši, i vi lično gospodine Živkoviću sa pozicije samozvanog gradonačelnika Niša i svi ostali, a naročito gospodin Čović, da vas ne pominjem dalje, ko će vam sve imena zapamtiti, trudili se u to vreme da se što više dodvorite američkom državnom sekretaru Medlin Olbrajt koja, ne skrivajući svoje simpatije prema šiptarskim balistima, uz logističku podršku, uz podršku Kongresa, zvanične američke administracije, a pre svega vama da posle 10 godina dođete na vlast, krenuli sa ostvarivanjem onoga što je strateška politika Amerike na Balkanu. Oni nikada nisu hteli da poštuju međunarodno priznate pravne norme, niti to čine danas, kao što vidite kroz nepoštovanje unazad Rezolucije 1244. Od vašeg dolaska na vlast za mene kao istinskog srpskog patriote, kao nekoga ko je vaspitavan u srpskom nacionalnom duhu, zaista je ponizno i više nego ponižavajuće da gledam nivo vaše poniznosti prema vašim zapadnim nalogodavcima. Vi ništa niste učinili, ni vi, ni ova prethodna Vlada, ni ova vaša rekonstruisana, a ni Vojislav Koštunica, koji je bio na mestu predsednika SRJ, da pomognete Srbima na Kosovu i Metohiji. Za protekle četiri godine, gospodine Živkoviću, UNMIK, sa kojim je gospodin Nebojša Čović i te kako dobro sarađivao i tek sada počeo šiptarske teroriste da naziva i to stidljivo teroristima, a do pre nekoliko meseci je govorio da su oni ekstremisti, fabrikovao laži protiv predsednika Srpske radikalne stranke, bavio se raznoraznim transferima igrača, imao preča posla, a za to vreme prodavao interese Srba na jugu Srbije i na Kosovu i Metohiji, mi smo vam onda govorili i upozoravali vas da su oni zaista mozak terorističke organizacije, da tzv. Kosovski zaštitni korpus u sebi ima preko 50.000 mafijaški obučenih šiptarskih balista, koji čine neviđena zverstva i dan-danas, a svedoci smo tragičnog poslednjeg događaja, ubistva dva dečaka u Goraždevcu. Kada kao danas krenete da nam govorite o za nas srpske radikale strateški važnom pitanju i to je prioritet za državu Srbiju, zbog toga ćemo glasati, izdići se iznad svake stranačke politike, jer očekujemo uskoro pad vaše Vlade i celokupne izdajničke i proameričke politike na ovim prostorima, glasaćemo za ovakvu deklaraciju. Kada govorite i pominjete imena, odnosno nazive mesta, nemojte gospodine Živkoviću, kao što to rade vaši predstavnici iz Demokratske stranke i ostatka DOS-a, pa brkaju zapadnu srpsku granicu i nepravilno govore, umesto da kažu Karlobag, Ogulin, Karlovac, Virovitica, jer ne znaju geografiju i ne znaju gde su zapadne granice, nemojte da mešate Štrpce i Štimlje. Jutros ste rekli da u Štrpcu ne žive Srbi. Tamo, hvala Bogu, ima 11.500 Srba i 99% njih je glasalo na poslednjim izborima za srpskog junaka prof. dr Vojislava Šešelja. Prema tome, morate da se suočite sa činjenicom da su šiptarski teroristi u poslednje četiri godine, to je surova statistika, ali je takva, izveli 6.535 terirističkih akcija u kojima je ubijeno 1.201 lice, ranjeno 1.328, oteto 1.146, na Srbe izvedeno 5.932 napada i na druge zajednice koje tamo žive 335. Broj ubijenih, metode i likvidacije ne govore nam o pojačanom terorizmu i to ne tako stidljivom da se oni sada boje ili da vide snagu politike koju vi vodite da biste zaštitili Srbe, već nam jasno pokazuju da je tamo produženi rat sa tendencijom da se istrebe svi Srbi, da se izvrši do kraja genocid nad srpskim narodom i zbog toga mi moramo da podržimo danas ovu deklaraciju, da budemo jedinstveni u onome što se zove zaštita srpskih nacionalnih interesa. Ako hoćete da razgovarate sa Tačijem razgovarajte, ali za Srpsku radikalnu stranku nikada neće biti po pitanju Kosova i Metohije, državnih i nacionalnih interesa, nikakvih kompromisa i isključivo ćemo u institucijama sistema da govorimo o tome sve do trenutka dok vam ne vidimo leđa, daće bog uskoro, pa da preuzmemo kormilo u svoje ruke i da na pravi način, povratkom vojske i policije, zaštitimo taj narod, a ne da umesto toga ministar Dušan Mihajlović, koji je onako lepo preplanuo kao da se pekao na roštilju dva meseca, otišao jutros odavde, ide na Rtanj i bere čaj, umesto da razmišlja o tome da vrati policajce i zaštiti Srbe na Kosovu i Metohiji.
Reč ima narodni poslanik Vuko Antonijević, a posle njega narodni poslanik Đura Lazić. Narodni poslanik Vuko Antonijević nije prisutan. Reč ima poslanik Đura Lazić, a posle njega narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovano predsedništvo, gospodine predsedniče, gospodine potpredsedniče, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, za kratko vreme koje mi je preostalo za izlaganje oko ove važne teme nastojaću da ne ponavljam ono što su kolege rekle, ali moram da se dotaknem nekih elemenata iz diskusija pojedinaca da bih razjasnio neke stvari. Prvo, želim da kažem da je po mom mišljenju tekst predložene deklaracije dosta bled u odnosu na činjenično stanje koje danas vlada na Kosovu i Metohiji. Inače, Kosovo i Metohija je višedecenijska, nažalost i viševekovna srpska rana i svaka nova žrtva produbljuje tu ranu. Problemi na Kosovu i Metohiji datiraju, što reče jedan kolega, mnogo poodavno, još od Prizrenske lige, kada su udareni temelji velikoalbanske aspiracije prema srpskim teritorijama i ne samo od tada. Konstantno su vršeni pritisci čišćenja srpskog življa sa tih prostora. Da ne pominjem Berlinski kongres, zatim zakone Broza i Moše Pijade koji su zabranili povratak prognanim Srbima od strane balista za vreme Drugog svetskog rata. Ne bih ulazio u detalje Bujanske konferencije, koja je održana 1943. godine, a kojoj je kumovao Fadilj Hodža, koji je kasnije zauzimao visoke državničke funkcije. Posebno je perfidno proterivanje Srba sa Kosova i Metohije, počelo je posle 4. Brionskog plenuma 1966. godine, a naročito posle usvajanja Ustava 1974. godine, kada je pokrajinama dat status državnosti i kada su pokrajine imale veća prava nego Srbija kao država u čijem su sastavu one bile. Dakle, tim ustavom pokrajine su dobile konstitutivni status u federaciji i na taj način polagale pravo na ono što danas traže Šiptari na Kosovu i Metohiji, separatizam i samoopredeljenje. Potpredsednik Čović reče u svom izlaganju da je greška što je bivši režim, odnosno Miloševićev režim, ukinuo političku autonomiju Kosovu i Metohiji. Moram da kažem da to nije tačno. Gospodin Čović dobro zna da je ustavnim promenama, sa kojim se saglasila i Skupština Kosova tada, izvršeno demontiranje državnosti pokrajina, a zadržan je status pokrajina i drugo je pitanje što Šiptari nisu hteli da koriste prava koja su proisticala iz Ustava i zakona Republike Srbije. Dakle, to je istina. Danas kada se pominje pitanje statusa Kosova i Metohije mislim da se prenagljuje oko toga pa se kaže prvo standardi, pa status i tome slično. U Rezoluciji 1244 definisano je pitanje statusa i to je sastavni deo Srbije, pokrajina Srbije. Prema tome, ne treba mnogo da žurimo, da prenagljujemo i ići u susret zahtevima šiptarskih separatističkih vođa. Oko toga toliko, a inače o propagandi koja je vođena, organizvanoj propagandi, kada je forsirano navodno stradanje Šiptara, preuveličavanje njihovog stradanja, a minimiziranje srpskih žrtava, ne bih govorio jer smo svi svesni toga. Najnoviji primer pokušaja iskrivljavanja istine je i oko Goraždevca, a da ne govorim o slučaju Martinovića i tome slično. Događale su se stravične stvari i mi moramo da budemo temeljitiji i ozbiljniji u vođenju te kampanje, kada je u pitanju zaštita nacionalnih i državnih interesa. Meni je drago što su poslanici Koalicije "Povratak" tu. Voleo bih da iskoristim njihovo prisustvo tu i da ih podsetim, a i sve vas, kao i javnost, da su specijalni predstavnici generalnog sekretara UN pravili stravične i namerne greške prekoračujući ovlašćenja koja proističu iz Rezolucije 1244. Na taj način donet je i proglašen poseban krivični zakon i privremeni zakon o krivičnom postupku u Skupštini Kosova. Predstavnik generalnog sekretara nije smeo da aminuje taj zakon, da dozvoli. Zatim, doneo je uredbu o davanju na korišćenje zemljišta državnih preduzeća na 99 godina. Nije sprečio donošenje zakona o popisu građana i njihovih nepokretnosti, a čime su ozbiljno narušena građanska i ljudska prava Srba na Kosmetu. Ovim zakonima praktično se vrši pljačka imovine države Srbije i otimačina privatne imovine prognanih i raseljenih Srba, kao i drugih nealbanaca na Kosovu i Metohiji. Predstavnici međunarodnih bezbednosnih snaga ne angažuju se na obezbeđenju sigurnosti i slobode kretanja Srba, a ništa ne čine ni na otkrivanju i kažnjavanju počinilaca ubistava, terorističkih akata i drugih vidova nasilja i genocida nad Srbima, ne želeći da se zameraju šiptarskim separatističko-terorističkim vođama. Transformacijom terorističke OVK, odnosno UČK, formiran je tzv. Kosovski zaštitni korpus, koji predstavlja bazu za regrutovanje pripadnika nove terorističke organizacije ANA. Ovakva neodlučnost predstavnika međunarodne zajednice u borbi protiv nasilja, samo više ohrabruje šiptarske teroriste, povećava broj srpskih žrtava i omogućava brže etničko čišćenje tih prostora. Predstavnici međunarodne zajednice, takođe, konstantno opstruiraju masovniji povratak prognanih Srba i raseljenih Srba sa Kosova i Metohije. Poseban vid onemogućavanja povratka prognanih i raseljenih je prenošenje nadležnosti sa međunarodne misije na tzv. kosovske institucije koje čine Šiptari. Nema govora o masovnijem povratku Srba i drugih nealbanaca, ako o njihovoj sudbini i povratku na svoja vekovna ognjišta treba da odlučuju oni koji su ih proterali, uzurpirali im stanove, kuće, imanja. Zamislite, u samom pismu Ibrahima Rugove, Hašima Tačija, Ramuša Haradinaja, Redžepija i drugih šiptarskih vođa, cinično se konstatuje, da im ne mogu obezbediti posao i garantovati bezbednost. Sve drugo, ali ne mogu bezbednost da im obezbede, jer tu je kriminal, tu je ovo. O kom ozbiljnom pozivu možemo da govorimo tih šiptarskih lidera i zaista o njihovoj zainteresovanosti o povratku Srba, mislim da je tu sve jasno. Predložio bih da ovaj parlament izmeni tačku 12. predložene deklaracije o Kosovu i da tačka 12. u delu - zaključuje, glasi, da Vlada Republike Srbije i Savet ministara Srbije i Crne Gore pred Međunarodnim krivičnim sudom pokrenu krivičnu odgovornost za zločine nad srpskim i drugim nealbanskim življem protiv Hašima Tačija, Ramuša Haradinaja, Agima Čekua, Bajrama Redžepija, kao i svih komandanata OVK, jer je za protekle četiri godine, a i pre toga, izvršeno preko 6.000 napada na srpski živalj, ubijeno i kidnačovano preko 1.300, a pičinjeno je mnogo drugih zločina. Istovremeno, da se za pokretanje krivičnog postupka ponude svi raspoloživi dokazi koji potvrđuju njihovu zločinačku odgovornost. Bez pokretanja odgovornosti protiv najodgovornijih vođa terorističke OVK, teroristički nasrtaji i zločini neće prestati, već se mogu proširiti i na druge delove Balkana. Takođe, predlažem da se od novog šefa UNMIK-a zatraži poništenje svih ovih akata, dokumenata, zakona koji idu na štetu države Srbije i Srba, i nealbanaca na Kosovu i Metohiji. Na kraju, poštovane kolege, predložio bih da svi narodni poslanici današnje dnevnice izdvoje porodicama tragično nastradale dece u Goraždevcu od terorističke grupe šiptarskih zločinaca. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, jer je narodna poslanica Nada Kolundžija odustala. Posle njega, narodni poslanik Sreten Mitrović, poslanička grupa SRS ima na raspolaganju četiri minuta, a poslanička grupa SPS dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vlada Srbije nam je predložila ovu deklaraciju o kojoj danas raspravljamo i očekuje od nas da je mi prihvatimo. Koliko možemo verovati na reč Vladi Srbije, koliko možemo verovati u iskrenost ovog teksta, koliko uopšte možemo verovati da je to stvarno od srca pisano i da je to nešto što je sada sazrelo i možda se stvorila jedna kolektivna svest, možda u Vladi, da se nešto na Kosovu mora uraditi. Možda je ovo samo posledica jednog događaja, jednog novog streljanja đaka u Srbiji, jednog ubistva, terora koji traje već duže vreme. Da li možemo verovati Vladi koja je odbijala da raspravlja o Kosovu dve godine, koja je ubedila Srbe na Kosovu da izađu na izbore i daju legitimitet terorističkoj vlasti na Kosovu, terorističkoj vladi, terorističkoj skupštini i svima onima koji su posle bombardovanja NATO-a skinuli uniforme, obukli odela i postali politički faktor na Kosovu. Koliko možemo verovati Vladi koja je formirala povratak, koja ništa drugo ne radi nego obilazi sahrane i izjavljuje saučešća. Međutim, na stranu sada to. Danas ne treba da bude vreme velikog preispitivanja nekih grešaka koje je ova vlada, ili prethodna ili neka druga sprovodila. Sigurno je da treba ozbiljno politički napraviti genezu svega onoga što se događalo na Kosovu. Problem Kosova i Metohije nije od juče. To je najveći zločin koji je međunarodna zajednica uradila na bilo kom prostoru. Problem traje decenijama. Taj problem je nastao kada su Šiptari prelazili granicu u zaprežnim kolima, sa svom bulumentom, njima smo davali sve što je bilo potrebno, i smeštaj, i hranu i obezbeđivali sve. Vraćeno nam je mecima, vraćeno nam je ubijanjima. Da li je Ranković mogao to da uradi? Nažalost, mnogi srpski političari su tada stali protiv toga. Da li je Milošević 1991. mogao to da uradi? Svakako je mogao, međutim, i on je bio popustljiv i Kosovo mu je služilo samo za izbore i za dobijanje izbornih političkih pobeda. Prave iskrenosti i u nacionalnoj politici, ni tada, ni pre toga uopšte nije ni bilo, a nema je ni danas. Šta se danas dešava na Kosovu i Metohiji? Stranke DOS-a odlaze tamo i formiraju opštinske odbore od dva-tri člana. Na televiziji čujemo kako je Alternativa formirala opštinski odbor, pa je drugi formirao, pa treći i to sve upotpunjuje psihotičnu sliku političke situacije u Srbiji. Da li smo ponovo razjedinjeni, potpuno, čaktamo, gde nikako ne bi smeli biti razjedinjeni. Šta su mediji radili za sve ovo vreme? Posle rata, posle bombardovanja, posle agresije i svega onoga što su kupljeni političari sa Zapada radili na Kosovu? Ričard Holbruk se izuvao tamo da se slika sa šiptarskim teroristima, isključivo da bi dobio pare, jer neka se niko ne zanosi, plaća se krvavim novcem koji albanska mafija dobija od droge, plaća te tzv. demokrate sa Zapada koji šire poštenje, i pravdu i istinu u svetu. Niti ima pravde, niti ima istine, sve je u funkciji podmićivanja i plaćanja svih onih koji su odlučivali kada je trebalo da se bombarduje i otima Kosovo. Šta su mediji u Srbiji radili? Puštaju se Nataše Kandić, Sonje Biserko, koje su pljuvale po Srbima sve ove godine, dve-tri poslednje. One su imale medijski prostor maksimalan i za sve su bili optuživani Srbi, za sve su bili Srbi krivi. Sada ih nema da se jave i da pitaju ko je pucao u srpsku decu koja su se kupala u Goraždevcu. Gde su te gospođe, gde su te nevladine, humanitarne organizacije, gde su ti da pitaju koliko je hiljada nedužnih ljudi ubijeno u svojoj zemlji. Da li smo mi to stanari u sopstvenoj kući? Postavlja se pitanje šta nam je sad činiti. Ono što je neophodno po tačkama ću pokušati da dam kao svoj sopstveni predlog i predlog SRS, normalno. Pod jedan, mislim da Srbi, srpska nauka, srpska politika, srpska dijaspora moraju definisati minimum nacionalnog interesa i nacionalnu strategiju i oko toga se mora stvoriti konsenzus za sva pitanja. Ne možemo dočekati, a nažalost mi u Vojvodini, tj. nažalost Kosovo je za nas u Vojvodini jedan primer čega treba da se pazimo, šta treba da činimo da se nama ne desi da sutra pišemo deklaracije na severu Vojvodine. Juče je u Kanjiži opština izglasala da se Kanjiža naziva Mađar Kanjiža. Da li je srpska vlada reagovala? Nije. Kao što nije reagovala ni kada je reč o okupljanju opština na severu Vojvodine po teritorijalno američkom principu, nije reagovala jer su potrebni glasovi Saveza vojvođanskih Mađara da ne padne Vlada. Da li ćemo održavati Vladu na takav način da bi plaćali i davali ustupke autonomaškoj politici u Vojvodini; da li autonomaši u Vojvodini u stvari predstavljaju najveću podršku šiptarskim separatistima? Dokle će se to tolerisati?
Reč ima narodni poslanik Sreten Mitrović, a vreme na raspolaganju poslaničke grupe SPS je dva minuta. Posle njega reč ima narodni poslanik Marina Stamenković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade, potpredsedniče Vlade i gospodo iz Koalicije "Povratak" sa Kosova i Metohije, međunarodna misija na Kosovu i Metohiji je prisutna skoro četiri godine, ali njen osnovni zadatak sadržan u Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti o mirnoj koegzistenciji nacionalnih zajednica, o zaštiti ljudskih prava svih koji žive na prostoru Kosova i Metohije, ni izdaleka nije postignut. Ubistva, otmice, pretnje, paljenja imanja su problemi sa kojima se Srbi svakodnevno suočavaju posle četiri godine od dolaska mirovnih snaga na Kosmet. Registrovano je oko 6.000 napada, 978 ubistava, a povređeno je više od 1.000 srpskih stanovnika, a međunarodna zajednica ne može ili neće da sprovede Rezoluciju Saveta bezbednosti. Predstavnici UNMIK-a, preko svoje administracije, sve čine da prikriju svoju nemoć, da stanje prikažu relativno normalnim i da je svakim danom sve bolje i bolje. Međutim, situacija kod stanovnika Kosmeta koji nisu albanske etničke pripadnosti je i dalje veoma teška. Mnogi od njih, posebno Srbi i Romi, ostaju izolovani u svojim mestima, uglavnom seoskim sredinama, i suočavaju se sa velikom opasnošću, ukoliko rizikuju izlazak van svog mesta stanovanja. Što se i desilo u zadnje vreme Tomiću u Skulanovu i deci u Goraždevcu, koja su u ovim tropskim vrućinama potražila rashlađenje u reci Bistrici pored svojih domova. Mnogo toga što se dešava na Kosovu i Metohiji je rečeno i ovaj napaćeni narod zatražio je pomoćod svoje države i od međunarodne zajednice, iako se sve to dešava uz njihovo prisustvo, ali situacija je svakim danom sve teža i teža. Zar je morao da se desi Goraždevac, koji je tužan ali realan događaj kosmetskih zbivanja, zar nije pre toga bilo sličnih, a možda i gorih događaja. Šta bi se dogodilo Srbima da su, ne daj bože, učinili takve zločine. Znamo kakva bi bila reakcija međunarodne zajednice. Pozitivan pomak ili kajanje za sve što se dešava na Kosovu je to što je održana sednica Saveta bezbednosti, međutim i ovog puta nije bilo volje i saglasnosti da se kaže da se na Kosmetu, uz direktnu ili indirektnu podršku albanskih institucija, sprovodi nasilje sa neskrivenim ciljem da se pokrajina etnički očisti od Srba i tako pripremi za nezavisno Kosovo. Treba da se kaže da za sve što se dešava na Kosovu i Metohiji snose odgovornost UNMIK i KFOR, jer četiri godine vladaju na Kosovu i Metohiji pod zastavom Saveta bezbednosti. Sada se izvinjavam, s obzirom na vreme, da ne bih dužio u svojoj diskusiji, samo bih istakao da bi trebalo da se zakaže posebna sednica sa problemom Kosova i Metohije, jer je to svima nama dobro znano i on ne može da se reši za kratko vreme, sa govorom od pet minuta. Zamolio bih državne čelnike da u svojim govorima ne podupiru nezadovoljstvo i neslogu srpskog naroda, a ovamo traže jedinstvo, ako ne znaju šta je bilo na Kosovu i Metohiji neka pročitaju današnji "Blic", gde je Hans Lokvaj, čelnik - izaslanik OEBS-a na Kosovu i Metohiji rekao u svom intervjuu, jer je on bio predstavnik OEBS-a na Kosovu i Metohiji, šta se dešavalo 1999. godine na prostoru Kosova i Metohije. Hvala. Potpredsednik je bio prisutan kada je o tome čitao Žarko Obradović.
Reč ima narodni poslanik Marina Stamenković, a posle nje narodni poslanik Momčilo Trajković.
Poštovani narodni poslanici, poslednji teroristički napad albanskih terorista u Goraždevcu, koji je za posledicu imao masakr dvoje dece, ranjavanje, gađanje i granatiranje vojnih punktova na liniji razdvajanja Srbije i Kosova i Metohije, u nizu su terorističkih napada koji su obeležili poslednje dve nedelje. To su samo poslednji tragični događaji u nizu poslednjih godina unazad. Da se Srbi sa Kosova i Metohije vrate i da im se osigura bezbedan i nesmetan povratak u svoje domove na Kosovo i Metohiju, da se zaštite i unaprede ljudska prava, da se zaštiti svojina i povraćaj svojine, održavanje civilnog reda i zakona, uspostavljanje bezbednog okruženja u kome izbegla i raseljena lica mogu da se vrate kućama, uspostavljanje međunarodnog civilnog prisustva na Kosovu i Metohiji, kako bi se obezbedila privremena uprava na Kosovu i Metohiji, pri čemu će narod moći da uživa suštinsku autonomiju, a sve u cilju da se obezbedi miran i normalan život svih stanovnika na Kosovu i Metohiji. Dakle, ovo je sadržano u Rezoluciji 1244. Srbija je ispoštovala sve odredbe Rezolucije 1244 koje se odnose na nju. Postavlja se pitanje da li je svoje obaveze iz Rezolucije 1244 ispunio UNMIK i KFOR. Odgovor je - nisu ispunili. Promenila su se tri šefa UNMIK- i pri svakom preuzimanju dužnosti pogoršavala se bezbednosna situacija za Srbe. To se ponovilo i pre par dana, kada je stupio na dužnost gospodin Holkeri. Sveukupni događaji na Kosovu i Metohiji refleksno se odražavaju na jug Srbije, preciznije na opštine Preševo, Bujanovac i Medveđa, u kojima žive Albanci. Preslikavaju se i teroristički napadi albanskih terorista, bezbednosna situacija se pogoršava, ugrožavaju se ljudska prava i elementarna prava na život i slobodu Srba koji žive u ovim opštinama. Posebno bih se osvrnula na opštine Preševo i Bujanovac, koje pripadaju Pčinjskom okrugu. U opštinama Preševo i Bujanovac su održani lokalni izbori, sprovedeni po novom Zakonu o lokalnim izborima, uz poštovanje demokratske procedure i zastupljenosti političkih stranaka koje deluju na ovim prostorima, u prisustvu, naravno, OEBS-a. Izabrani su u obe opštine predsednici opština Albanci, kao i odbornici u skupštinama opština, prema broju osvojenih glasova. Poštovana su sva demokratska, građanska i politička prava u odnosu na njih. Žive na teritoriji Srbije i pod jurisdikcijom su državne zajednice Srbija i Crna Gora. U međunacionalnim odnosima zastupljena su ljudska, građanska, politička prava i kao takva ona se poštuju u odnosu na albanski narod koji živi na jugu Srbije, a oni, zauzvrat, pribegavaju terorizmu i time krše zakone i prava države u kojoj žive. Srbija je sve učinila da integriše albanski narod koji živi na njenoj teritoriji. U opštini Bujanovac Srbi su za poslednjih nekoliko meseci prodali stotinak kuća i stanova, kao i u Preševu, s tim što u Preševu živi samo 2% Srba, tako da Srbi u ovoj situaciji prosto nestaju. Pojačane su provokacije i pretnje Srbima, a to za posledicu ima iseljavanje. Privreda u ovim opštinama je u kolapsu. Poslovni partneri zaobilaze i ono malo privrede što radi iz straha i neizvesnosti oko sklapanja poslovnih ugovora, tako da se ne sklapaju poslovi. To u velikoj meri utiče na egzistenciju i ekonomski opstanak ovih opština. Skrenula bih posebnu pažnju na činjenicu kojom se manipuliše, odnosno Albanci manipulišu trgovinom opština Bujanovac, Preševo i Medveđa, odnosno njihovim pripajanjem Kosmetu. Naravno, to izvode iz njihovog Kačaničkog ustava i referenduma. Upravo donošenjem ove deklaracije o Kosmetu sprečila bi se ova težnja, a to je zadržano i u deklaraciji, da je državna zajednica Srbija i Crna Gora punopravni član Ujedinjenih nacija. Dakle, princip državnog suvereniteta. Ustavnom poveljom i Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti UN potvrđena je teritorijalna nedeljivost državne zajednice Srbije i Crne Gore, a naravno Srbije kao njene članice. Stav DSS, a to je sadržano u samom Predlogu deklaracije o Kosmetu, jeste insistiranje na izgradnji demokratskog i multietničkog društva, institucija, što bi među svim građanima Pokrajine dovelo do toga da se to reflektuje i na jug Srbije, a samim tim predstavljala bi se suštinska autonomija u okviru Srbije i Crne Gore. Posebno se očekuje od misije Ujedinjenih nacija na Kosmetu odlučnost u realizaciji Rezolucije 1244 i da kao nepristrasna administracija uspostavi uslove za izgradnju demokratskog i multietničkog društva i institucija na Kosmetu.
Ima reč Momčilo Trajković.
Gospodine predsedniče, gospodine potpredsedniče, gospodo iz Koalicije "Povratak", gospođo predsedavajuća, dok sam sedeo razmišljao sam šta reći posle svega o ovoj temi. Ona je obrađena sa svih aspekata. Slušajući raspravu čovek može da se složi sa onima koji su govorili umereno, ali umnogome se moramo složiti i sa onima koji su govorili oštro, energično. Međutim, suština je način, metod svih ovih analiza, koje smo danas radili, kako sve to ostvariti, kako stvari pomeriti, kako ćemo uticatinašom raspravom i našom deklaracijom na uspostavljanje mira na Kosmetu, bez obzira što ova deklaracija, koja je na dnevnom redu i koja će biti usvojena, ima dosta umerenu poruku. Ta poruka treba da bude prihvaćena kao razumna. To je deklaracija koja u stvari treba da bude nekakvo pomeranje naše politike prema rešavanju kosovsko-metohijske krize. Više puta do sada insistirao sam kao narodni poslanik i kao predsednik Odbora da se pitanje Kosmeta stavi na dnevni red Skupštine Srbije. Moram da izrazim svoje zadovoljstvo što ipak danas raspravljamo o ovoj temi, iako je to trebalo učiniti dosta ranije. Kosmet je jedna od najčešćih tema u javnosti i drugim institucijama, kako domaćim tako i međunarodnim, u prethodnom periodu. Srpski pokret otpora pozdravlja i ovaj novi pokušaj elaboracije problema Kosmeta. Ovih dana kosovsko-metohijski Srbi očekuju deklaraciju sa velikom nadom. Smatram da je ovoj raspravi trebalo da prethodi temeljita analiza stanja na Kosmetu, analiza sprovođenja Rezolucije 1244 i rezultata sprovođenja politike institucija koje se bave pitanjem Kosmeta. Tek pod tim okolnostima mogli bismo doći do mnogo kvalitetnijeg ostvarivanja sveobuhvatnog pristupa pitanju Kosmeta. Za razliku od drugih polja delovanja reformske Vlade, gde očigledno ima rezultata, mislim da je mogla učiniti mnogo više po ovom pitanju. Mnoge diskusije danas govore o dubini krize i slabostima potpisnika Rezolucije Saveta bezbednosti 1244, koje su načinjene lošim činjenjem ili nečinjenjem, koje su takvim ponašanjem doveli Kosmet u situaciju težu po Srbe i region nego pre 1999. godine. Na Kosmetu još uvek nije stvoreno društvo koje će obezbediti minimum zaštite ljudskih prava, slobodu kretanja, toleranciju i uzajamno poštovanje za sve. Posledica toga je današnja katastrofalna situacija, posledica delovanja albanskog terorističkog pokreta su najdirektnije žrtve, nedužni ljudi i deca. Ako ovo konstatujemo i posle četiri godine od dolaska međunarodne zajednice na prostor ovog dela Srbije, moramo se zapitati koji su razlozi da njena misija ne daje ozbiljne rezultate na sprovođenju Rezolucije 1244. Možda je konstatacija suviše oštra, teška, ali moram otvoreno da kažem da uzrok svemu tome pre svega jeste kriza strategije međunarodne zajednice, kojom se želi rešavati ovo kompleksno pitanje, a koja je jednostrana, jer je zasnovana na takozvanoj albanskoj žrtvi. U isto vreme postoji i kriza naše strategije. Istakao bih takođe i krajnje neobjektivnu i radikalnu strategiju albanskog nacionalističkog korpusa, koji ne uvažava vrednosne sisteme međunarodne zajednice i državne i nacionalne interese Srbije. Radi se dakle o maksimalnim strategijama i maksimalnim interesima sa minornim mogućnostima, ne vodeći računa da na Kosmetu, Srbiji i na Balkanu postoje drugi interesi, a u Srbiji i interesi Srbije i srpskog naroda. Dakle, faktori koji treba da rešavaju krizu postali su faktori koji proizvode krizu i zato nema napretka ukoliko međunarodna zajednica ne revidira svoju strategiju. U najmanju ruku, na Kosmetu su godinama žrtve svi, a poslednjih godina pogotovo Srbi, i to čak uz prisustvo međunarodne zajednice. Zato dolaskom novog specijalnog izaslanika treba da očekujemo novi pravedan prilaz u rešavanju kosovsko-metohijske krize. Njegovu ulogu ne treba kao do sada posmatrati samo kroz personalno pitanje, kao da sve radi sam, već pre svega kao pitanje politike Saveta bezbednosti, čiji je on predstavnik. Srbija kao faktor još uvek nije na visini zadatka u ostvarivanju svoje uloge u traženju rešenja za problem Kosmeta, iako su vidljivi određeni pomaci. Pogrešna politika međunarodnog faktora, ali i nemoć srpskog faktora, uslovili su da albanski faktor koristi slobodan prostor, koji bi mogao da vodi ka nezavisnosti. Sada se otvara velika dilema kojim putem treba ići. Prvi put je put konflikta, drugi put je put nemoći, a treći put je put koegzistencije i rešenja. Koegzistencija treba da bude metod prevazilaženja krize, koji će voditi ka multietničkom društvu. U ovoj fazi rešavanja kosovsko-metohijske krize ne vidim drugačiji pristup neko kroz koegzistenciju na Kosmetu. Zalažem se za put rešavanja, a ne put rata ili put nemoći. Odmah moram da konstatujem da ova deklaracija ne vodi ratu. Naprotiv, ova deklaracija pruža šansu za mir. Za mene je dilema da li je ova deklaracija, i pored toga što smatram da vodi miru, dovoljno artikulisala sve snage i da li dovoljno pokazuje moć. Mislim da ona komunicira između ove dve alternative, nemoći i želje da se ide ka rešenju. Nemoći pre svega iz objektivnih razloga, jer naša država, vlast, nema mogućnosti da na Kosmetu ozbiljnije deluje. Mi smo doneli Deklaraciju i 2001. godine, u maju Rezoluciju, u junu Deklaraciju. Imali smo dosta tvrde i maksimalističke zahteve, ocene i od tih dokumenata se odustalo. Čak se postupilo i suprotno tim ocenama u njima. Tamo smo rekli da nećemo prihvatiti ustavni okvir, ukoliko se ne promene neke stvari i da nećemo izlaziti na izbore, ukoliko se ne stvore normalni uslovi. Ali smo ipak napravili pomak i uradili ono što je suprotno onim dokumentima koje smo doneli. Zato i danas upozoravam i insistiram da donesemo realna dokumenta, koja će biti sprovodljiva. Postoje mnoga nerešena pitanja, strateški važna za rešavanje kosovsko - metohijske krize. O tim pitanjima je danas bilo mnogo reči. Pre svega, to su pitanja povratka na Kosovo i Metohiju, sudbine kidnapovanih i nestalih, pitanje uzurpirane privatne imovine, privatizacija društvene i državne imovine, ali i još mnoga druga pitanja. Ovo poslednje pitanje je mnogo važno, jer ugrožava naše i nacionalne i državne interese, ali i interese srpske zajednice na Kosovu i Metohiji. Sve su to veliki problemi koje treba rešavati, a naročito pitanja prognanih, njihov povratak u njihove kuće, na njihova ognjišta, jer bez toga nema mira na Kosovu i Metohiji, pa ni na Balkanu. Zato pre svega od međunarodne zajednice očekujemo da izvrši preuzete obaveze i da počne da ostvaruje data obećanja tako što će hitno otpočeti ozbiljan i održiv povratak Srba na Kosovo i Metohiju. To je važno ne samo zbog Srba iz Srbije,već i zbog međunarodne zajednice, koja je doživela poraz sopstvene politike i kompromitovala tekovine demokratske Evrope i sveta. Međutim, važno je to i za Albance, koji pred istorijom polažu moralni i civilizacijski ispit. Onima, među nama, koji pretenduju da se bave povratkom, poručujem da to pitanje ne upotrebljavaju u svrhe dnevne politike i politikanstva. Povratak je šansa za sve. Zato o tome moramo voditi računa. Sa unutrašnjeg političkog aspekta, za mene postoje dva ključna interesa: nacionalno - državni interes i interes srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Da bijedna strategija rešavanja kosovske krize bila uspešna, moramo napraviti balans ta dva interesa. Strateške državne interese mi, kao ugroženi deo naroda, u potpunosti razumemo, spremni da izdržimo bolne rezove i kompromise koje će naša država morati da pravi. Ti interesi ne smeju biti ispod minimuma državnih interesa, a to je da Kosmet ne može da bude nezavisan i ne može da bude van Srbije. Zbog svega toga, pomenuo bih i interese srpskog naroda na Kosmetu, ali i onih koji dele našu sudbinu, koji su prognani širom centralne Srbije i Crne Gore. Pre svih, to su ekonomska i socijalna egzistencija. To nerešeno pitanje otvara i mnoga druga pitanja, a naročito pitanja procesa prodaje nekretnina, kuća, stanova na Kosmetu, a što najdirektnije ugrožava opstanak Srba na Kosovu i Metohiji. Najčešći razlog otuđivanja imovine, pored pritiska i nebezbednosti, jeste i obezbeđivanje gole egzistencije i traženje alternative življenja van Kosova i Metohije, a što je sve izraženije. Veliki broj porodica je gotovo na ivici bede. Bez primanja su, žive u kolektivnim centrima. Oni posebno osećaju beznađe i besperspektivnost. Za to vreme manji broj pojedinaca uživa u blagostanju. Znamo da je Srbija u teškoj ekonomskoj i socijalnoj krizi i da je teret krize i kosmetske nesreće na grbači iznurenog radnika i seljaka iz centralne Srbije. Takođe, znamo da Srbija izdvaja ogromna sredstva za Kosovo i Metohiju, ali ona moraju biti pravedno i pravilno raspoređena. Veliki broj radnika, već više od četiri godine, ne prima svoje plate. Dakle, ne možemo reći da država ništa ne čini, ali možemo reći da se ovakvim činjenjem problem ne rešava u dovoljnoj meri, već da se zadržava u centralnoj Srbiji. Znači, i pored velikih napora, strategija Srbije je inertna. Aktivna politika iziskuje institucije koje bi za sva vremena ispravila štetne istorijske procese odlaska Srba, koji se od Čarnojevića naovamo kreću od juga ka severu i da ih već jednom usmeri sa severa na jug. Koji državni problem može otvoriti ovo pitanje, kao što ga otvara jedan pozitivan pristup rešavanju pitanja Kosova i Metohije? Neki bi, zbog kompleksnosti ovogpitanja, digli ruke od njega. A ja, baš u toj kompleksnosti kosovsko -metohijskog problema vidim našu šansu, jer pitanje Kosova i Metohije ne leži samo u albanskim odnosima i samo njihovim rešavanjem neće se doprineti rešavanju ovog pitanja, jer je taj problem mnogo veći. Dakle, Kosmet je regionalni, ali i evropski problem, koji neminovno mora da se rešava kroz pristup evropskih i evroatlantskih integracija. U ovom kontekstu, integrativnu politiku Vlade pozdravljam i podržavam. Smatram da je to put koji može dovesti do rešavanja tog pitanja. Bez pozicija na međunarodnom planu vrlo teško ćemo moći da rešimo taj problem. Ulaskom u evropske integracije stvaramo politički ambijent i postajemo partneri za rešavanje tako krupnih pitanja u ovom delu Balkana. Predlog Srpskog pokreta otpora je išao kroz amandmane, a u pravcu formiranja: državnog veća Srbije i Crne Gore za Kosmet, ministarstva Vlade Republike Srbije za Kosovo i Metohiju, kao i državnog fonda, jer bi takav pristup našu politiku učinio aktivnom. Smatram da bi formiranje ministarstva za Kosovo i Metohiju, na republičkom nivou ili na nivou državne zajednice, ojačalo našu politiku i uspostavilo sistem odgovornosti za njeno sprovođenje. Ukoliko se ne pristupi formiranju novog ministarstva - ministarstva za Kosovo i Metohiju, neophodno je, i to u najkraćem roku, izvršiti temeljnu organizacionu i kadrovsku rekonstrukciju Koordinacionog centra, jer on u formi u kojoj trenutno postoji nije u stanju, po mom mišljenju,da iznese teret preuzetih obaveza na odgovoran, kvalitetan i efikasan način. Formiranje državnog veća bi predstavljalo veću šansu za konsenzus unutar državne zajednice i time direktno uključivanje Crne Gore u rešavanje ovog problema. Crna Gora ne može da kaže da nema svoje etničke, istorijske i državne korene i interese na Kosovu i Metohiji, samim tim jačali bismo i državnu zajednicu. Posebno je važno formiranje državnog fonda za Kosovo i Metohiju. Tu bi bila kumulirana sredstva koja se i danas troše za Kosmet, ali bez veće kontrole. Fond bi postavio kriterijume koji bi rešavali probleme, pre svega onih koji su ostali na Kosovu i Metohiji, ali i onih koji na Kosovo žele da se vrate. Ovaj fond može predstavljati stub opstankai povratka, ali i aktivne politike Srbije prema Kosovu i Metohiji, jer taj fond, pored svojih socijalnih dimenzija i obezbeđivanja pomoći za povratak, treba da doprinese i otvaranju novih radnih mesta i pomoći institucijama kulture od nacionalnog značaja. To bi bila jasna poruka uznemirenom i zabrinutom narodu na Kosovu i Metohiji da Srbija ne samo što želi da čini, već u potpunosti želi da institucionalizuje i čuva Srbe na Kosovu i Metohiji. Na primer, za četiri godine nekoliko generacija, nekoliko hiljada đaka je završilo škole. Oni lutaju ulicama jer tamo nema posla. Ako tom problemu ne priđemo ozbiljno, siguran sam da će veći deo te mladeži otići u kriminal, da će uzimati drogu ili da će napustiti Kosovo i Metohiju. Postoje i druge mere, a sada nemam vremena da ih elaboriram, a koje bi našu strategiju učinile aktivnom. Ali, o tome moramo vrlo ozbiljno i to ubrzo da razgovaramo. Treba da uključimo sve relevantne faktore kako bismo mogli da dobijemo bolju poziciju, kako bismo čitavu situaciju mogli da sagledamo još bolje. Smatram da Vlada Srbije, u ovoj fazi, treba da vodi dijalog sa UNMIK-om, kao parnterom kako bi formirala okvire i ambijent za buduću koegzistenciju svih zajednica naKosovu i Metohiji. Sigurno je da je potrebna priprema za dijalog, na kome insistira međunarodna zajednica, Beograd - Priština. Biću slobodan da iznesem svoj stav i da kažem da, uporedo sa tim, treba insistirati i na srpsko - albanskom dijalogu o svim, osim o statusnim pitanjima. Ključnu ulogu na lokalnom nivou i na nivou Kosmeta u razgovoru treba da preuzmu kosovsko - metohijski Srbi, kao politički faktor u rešavanju životnih pitanja i, ukoliko je moguće, uspostavljanju normalne koegzistencije sa komšijama. Znam da je to danas teško. Ali, naše insistiranje na tome jača poziciju i države Srbije, i državne zajednice na Kosovu i Metohiji. Još jednom bih podvukao da to ne bi bio dijalog ili pregovori o ključnim, strateškim, statusnim pitanjima, već da bi to bio dijalog o svakodnevnom životu. Boraveći prošle nedelje u mestima u koja su se vratili Srbi, pogotovo u Belom Polju, video sam da njihov pokušaj da uspostave kakve - takve odnose sa Albancima koje znaju ima uspeha, da se problemi nekako rešavaju. Ali, nažalost, to ruše ekstremisti i teroristi. Ne smemo da odustanemo od dijaloga, od srpsko - albanskog dijaloga. Srbi sa Kosova i Metohije moraju biti ozbiljan politički faktor kako bi mogli da pomognu državi, kako bi mogli da se otvore procesi i kako bi država ozbiljno mogla da uđe u rešavanje svega toga sa svojom strategijom. Čekati samo na to da država razgovara, po mom mišljenju, nije najbolja strategija. Država treba da razgovara o pitanjima o kojima je obavezna da razgovara, ali kosovsko - metohijski Srbi treba da hitno pozovu Albance na dijalog, ne samo u okviru institucija sistema, nego i van institucija sistema, i da na taj način pokažu želju da žele da rešavaju taj problem, čime bismo jačali našu poziciju. Baveći se Kosovom i Metohijom, došao sam do zaključka da ne postoji rešenje za Kosovo i Metohiju, postoji rešavanje. To je proces. Oni koji očekuju da se taj problem reši preko noći, mnogo se varaju. Pozdravljam politički konsenzus i maksimalnu ozbiljnost, ali podsećam na političku odgovornost koju neuspešna implementacija ove deklaracije donosi pred građane Srbije. Nadam se da ćemo imati ovakav konsenzus za dalji razvoj platforme i strategije naše države, da ćemo se složiti i po drugim pitanjima, jer konsezus je lažan ako se on gradi samo na kosovskom pitanju. Ako ga nemamo i kod strateških pitanja, kod reforme naše države, nećemo stvoriti ambijent za rešavanje kosovsko-metohijskog pitanja. Podržavam one koji su krenuli u konsenzus i dijalog ovde u parlamentu i želim da se taj dijalog otvori između opozicije i pozicije, kako bi stvarno pokazali da nam nije stalo samo do dijaloga, do konsenzusa, do lažnog smirivanja situacije, a kada prođe ova rasprava, pa stvari će ići kako treba. Oni koji sutra u parlamentu ne prihvate reformske zakone i reforme koje treba da nas ojačaju i otvore put ka evropskim integracijama, bili su lažno na strani kompromisa i konsenzusa. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović, posle nje narodni poslanik Stanko Kovačević. Narodni poslanik Stanko Kovačević odustaje, onda je sledeći prijavljen narodni poslanik Ljubodrag Grbić.
Poštovani narodni poslanici, u tački 6. i 7. deklaracije o Kosovu i Metohiji nadležni organi Republike Srbije se ovlašćuju i obavezuju da štište srpsku kulturnu baštinu na Kosmetu, i to naravno u saradnji sa UNMIK-om i UNESKOM. Republika Srbija iskreno teži evropskim integracijama, ali poziva civilizovanu Evropu, civilizovani svet, da standarde koji važe za njihovu kulturnu baštinu primene i na našu, jer kulturne baštine svih naroda su nam zajedničke. Srbi na Kosovu i Metohiji su poslednji put činili 98% stanovništva i to ne mnogo davno, 1945. godine, ali na geografskom prostoru Kosmeta, koji u prečniku nema više od 100 kilometara, osam vekova neprekidno, od 12. do 20. veka pretrajalo je 1.300 srpskih crkava i manastira. U svim istorijskim okolnostima Srbi na Kosovu i Metohiji su u radosti i patnji gradili i čuvali svoje crkve i manastire, a manastiri i crkve su zauzvrat održali Srbe kao narod. U 1.300 crkava i manastira na Kosovu i Metohiji nalaze se ikone, knjige, tekstil, metal, krstovi, kandila, putiri i kadionice. Popisano je 1986. godine 15.000 ikona, 10.000 bogoslužbenih knjiga, nekoliko hiljada sasuda i više stotina crkvenih zvona. Ove relikvije se danas prodaju na crnom tržištu po evropskim zemljama. Deklaracija o Kosovu i Metohiji možda ima više simboličnu nego praktičnu vrednost, međutim, kada bi u Skupštini Srbije ova deklaracija bila usvojena jednoglasno, svojim autoritetom bismo pokazali da smo nepodeljeno i nedvosmisleno stali iza svojih sunarodnika koji žive ili su prognani sa Kosova i Metohije, a svet mnogo bolje razume jezik diplomatije i deklaracije, nego jezik kojim povremeno pokušavamo da razgovaramo sa svetom. Molim vas za strpljenje i da mi dozvolite, mada će potrajati da vam pročitam izvod iz zvaničnog dokumenta Srpske pravoslavne crkve, koji je kao takav razaslat svim relevantnim institucijama u svetu i svim stranim ambasadama. Iz tog dokumenta videćete koliko je srpskih crkava i manastira na Kosovu i Metohiji srušeno, ne u proteklih osam vekova, nego u poslednje četiri godine, nakon što je međunarodna zajednica, odnosno UNMIK preuzeo obavezu da se stara o južnoj srpskoj pokrajini. Znači, počinjem da čitam izvod iz tog dokumenta: uništene, spaljene, demolirane i opljačkane crkve od 15. juna 1999. godine do 10. maja 2003. godine. Uništeni manastiri: 1. Srednjevekovni manastir Svete Trojice, iznad Mušutišta (Suva Reka), 14. vek, crkva freskopisana; opljačkan, demoliran, spaljen i zatim srušen do temelja eksplozivom. 2. Srednjevekovni manastir Svetog Marka, kod Koriše Prizren, iz 1467, opljačkan, demoliran, spaljen i potpuno srušen eksplozivom. 3. Srednjevekovni manstir Svetog Arhanđela Gavrila u selu Binač kod Vitine, iz 14. veka sa freskama. Najpre opljačkan i spaljen, a 23. juna 1999. dinamitom razoren do temelja, i to prvo konaci a zatim i crkva, tako da su delovi fresaka bili vidni po ruševinama, a onda su propali pod nevremenom. 4. Manastir Uspenija, Šarenik, Gornje Nerodimlje, 14. vek, obnovljen 1996; miniran i potpuno srušen. 5. Manastir Svetog Arhanđela, Gornje Nerodimlje, 14. vek, sa freskama. Obnovljen u 17. veku. Zapaljen i miniran. Groblje srušeno. Ogroman bor cara Dušana iz 1336. posečen i spaljen. 6. Manastir Svetih vrača Kozme i Damjana, u Zočištu, 14. vek, freskopisan; opljačkan i demoliran, konak spaljen. 7. Manastir Vavedenja Bogorodice, u Dolcu kod Kline, 14. vek, obnovljen 1620, freskopisan. Najpre spaljen i sveti presto srušen, zatim miniran i srušen do temelja. Delovi fresaka videli su se po zidovima i propali na kiši. Uništene crkve: 8. Srednjevokovna crkva uspenja Bogorodice, freskopisana, iz 1315, u Mušutištu. Spaljena i potom srušena do temelja. 9. Crkva Svetog Đorđa, u Rudniku kod Srbice, 14. vek, obnovljena u 16. veku, sa freskama. Pored crkve stari svetosavski dud, kao u Pećkoj patrijaršiji, i groblje na kojem se nalaze vrlo stari kameni krstovi. Demolirana i spaljena u avgustu 1999. 10. Crkva Svetog Nikole, u Prizrenu, 14. vek, u avgustu 1999. sasvim srušena. 11. Crkva Vavedenja Bogorodice, u selu Zočište, kod Orahovca, 15. vek, obnovljena. Oskvrnavljena i uništena krajem leta 1999. 12. Crkva Svetog Vavedenja u selu Retimlje, kod Velike Hoče, sa freskama, sagrađena 1602, oskrnavljena i uništena potpuno krajem leta 1999. 13. Crkva Svetog spasa, u selu Opteruša, kod Velike Hoče, 14. vek, obnovljena 1925. Srušena do temelja. 14. Crkva Svete trojice, u Đakovici, podignuta na temeljima spomen crkve iz 1939, demolirana, spaljena. Uništen dragocen mozaik nad ulaznim vratima i potom potpuno crkva srušena eksplozivom u noći između 24. i 25. jula 1999. 15. Crkva Svetog Nikole, Slovinje, kod Lipljana, 16. vek, obnovljena u 19. veku. Eksplozivom srušena do temelja. 16. Crkva Svetih apostola Petra i Pavla u Suvoj Reci, sagrađena 1939. Demolirana i zatim srušena do temelja eksplozivom. 17. Crkva Svete trojice, u selu Petrič, kod Peći, srušena dinamitom do temelja. Čak i bakar sa kupole skinut i odnet. Stoletni hrast u porti crkve posečen. 18. Crkva Svete trojice, u selu Velika Reka, kod Vučitrna, demolirana, spaljena i neuspelo srušena. 19. Parohijska crkva Svete trojice u selu Grmovu, kod Vitine, najpre spaljena, a potom potpuno srušena eksplozivom 25.7.1999. 20. Crkva Svetog Nikole, u Kijevu, kod Kline, 16. vek, sa freskama. Srušena do temelja. Krstovi i spomenici na groblju rušeni. 21. Crkva Svetog jevanđeliste Marka, na temeljima stare crkve Vavedenja, u Klini, srušena eksplozivom. 22. Crkva Svete Petke, u selu Dobrčane, između Gnjilana i Kosovske Kamenice, spaljena, krov srušen. 23. Crkva Svetog Vasilija velikog, iz 1863, Gornja Srbica kod Prizrena, spaljena i porušena. 24. Crkva Svete Petke, u selu Zaskok, kod Uroševca, minirana i srušena. 25. Crkva Svetog Nikole, srednjevekovna, obnovljena 1984, u selu Gatnje kod Uroševca, demolirana pa srušena dinamitom. 26. Crkva Bogorodice, stara, obnovljena 1925, Gornje Nerodimlje, demolirana i srušena. 27. Crkva Pokrova Bogorodice, 16. vek, obnovljena, u selu Koriša kod Prizrena, srušena do temelja, kao i staro crkvište. Groblje uništeno. 28. Crkva Svetog Jeremija, u selu Grebnik kod Kline, početak 19. veka, srušena do temelja. Teren poravnat buldožerom. 29. Crkva Svete Petke, iznad sela Binača kod Vitine, obnovljena na vrlo starim temeljima. Godine 1999. 27. jula najpre paljena i oskrnavljena, a potom minirana. 30. Crkva Svetog spasa, u Dvoranima, kod Mušutišta, Suva Reka, iz 1465. Potpuno srušena u leto 1999. 31. Crkva Svetog Ilije, u Lokvicama kod Prizrena. Godine 1866. sazidana na starim temeljima iz 13. veka. Oskrnavljena i minirana u avgustu 1999. 32. Crkva u Gornjem Zakutu, desetak kilometara od Podujeva, 14. vek, obnovljena 1990. Minirana i srušena 8. novembra 1999. 33. Crkva Svetog Nikole, sagrađena 1340, obnovljena 1592, sa freskama, nalazi se na groblju u Đakovici. Potpuno srušena do temelja. Spomenici na groblju srušeni. 34. Crkva Svetog Nikole, u selu Osojane kod Istoka, obnovljena na starim temeljima 1934. godine. Krajem leta 1999. oskrnavljena i srušena. 35. Crkva Svetog Ilije, u selu Žegri, kod Gnjilana, demolirana, a zatim sasvim spaljena. Na groblju rušeni krstovi i spomenici. 36. Crkva Svetog Ilije, u Pomazatimu, kod Belaćevca, Kosovo Polje, sagrađena 1937, bila rušena 1941, i u leto 1999, a u nedelju 16. jula 2000. godine noću miniranjem srušena do temelja. 38. Crkva Svetog Nikole, Donje Nerodimlje, stara, obnovljena 1983. Demolirana, paljena i minirana. 39. Crkva Svetog Stefana, Donje Nerodimlje, 14. vek, obnovljena 1996. Demolirana, paljena i minirana. 40. Crkva Svetog Vasilija Ostroškog, Ljubovo - Istok, sagrađena 1939. Godine 2002. 16. novembra minirana. 41. Srednjovekovni manastir Devič, Svetog Joanikija, kod Srbice, sa freskama, sagrađena 1434. Demoliran i opljačkan. 42. Crkva Vavedenja Bogrodice, u Belom Polju, kod Peći, 16. vek, obnovljena 1868. Demolirana i spaljena. Groblje oko crkve rušeno i zasipano smećem. 43. Katedralna crkva Svetog Uroša, u gradu Uroševcu, podignuta 1929, demolirana i spaljena. 44. Crkva Svetog proroka Ilije u gradu Vučitrn, početak 19. veka, opljačkana, demolirana i delimično spaljena. Grobovi oko crkve srušeni. 45. Crkva Svetog Jovana krstitelja, Samodreža, kod Vučitrna, 14. vek, obnovljena 1932. Demolirana i spaljena. 46. Crkva Svete Paraskeve, u Drsniku kod Peći, 14. vek, sa freskama iz 1570. Oskranvljena, demolirana i paljena. 47. Bogorodičina crkva u selu Naklo kod Peći, kraj 19. veka. Demolirana i paljena. 48. Crkva Svetog apostola, Petrovce, kod Kosovske Kamenice, demolirana i spaljena. 49. Crkva Svete Bogorodice, u selu Podgorce, kod Vitine, obnovljena 1996. Demolirana i spaljena 30. juna 2000. Do temelja srušena miniranjem. 50. Crkva Svetog Jovana krstitelja, u Pećkoj Banji, kod Peći, demolirana i paljena. 51. Crkva Sabora Srba svetitelja, u Đurakovcu, kod Peći, 16. novembra 2002. demolirana miniranjem. Crkveni dom kod hrama spaljen. 52. Crkva Svetog proroka Ilije, u Bistražinu, između Prizrena i Đakovice, 14. vek, obnovljena na starim temeljima 1930. U Drugom svetskom ratu srušena, a zatim ponovo obnovljena 1988. Sada potpuno demolirana. 53. Crkva Svetog Dimitrija, u Sigi, kod Peći, 14. vek, obnovljena 1937. na srednjovekovnim temeljima. Demolirana i spaljena. 54. Crkva Svetih Vrača, Novake, Prizren, 14. vek obnovljena 1991. Demolirana i paljena. Grobovi oko hrama porušeni. 55. Crkva Vavednja Bogorodice, u Velikom Kruševu kod Kline, 14. vek, obnovljena 1980. Provaljena i delimično spaljena. 56. Crkva Svetog Nikole u Ljubiždi kod Prizrena, 16. vek, obnovljena 1867. Opljačkana i demolirna. Parohijski dom spaljen. 57. Crkva Svetog proroka Ilije, u selu Ljubiždi, kod Prizrena, 16. vek, obnovljena 1979. Opljačkana, demolirana, paljena i minirana. Groblje oko crkve rušeno. Moraću da prekinem, pošto vidim da interesovanje opada. Spisak nije konačan.
Molim narodne poslanike za malo više pažnje i da zauzmu svoja mesta. Narodni poslanik Stanko Kovačević je odustao od diskusije. Narodni poslanici Dragan Tomić i Branislav Ivković ne mogu učestvovati u raspravi, jer je njihova poslanička grupa potrošila dozvoljeno vreme. Narodni poslanik Boško Ristić je odustao od diskusije. Reč ima narodni poslanik Ljubodrag Grbić, a sledeća prijavljena za reč je narodna poslanica Zlata Đerić.
Uvaženo predsedništvo, gospodine predsedniče, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kao poslanik Liberala Srbije smatram da deklaracija koju razmatramo treba da posluži kao okvir za novu politiku i strategiju Srbije u rešavanju pitanja statusta Kosova i Metohije. Po svom karakteru deklaracija obeležava onaj politički prostor, nažalost tanku političku marginu po kojoj se Balkan, a time i Evropa, mukotrpno kreće između rata i mira. Poštovani poslanici, protektorat Ujedinjenih nacija na Kosovu, oličen odlukama Saveta bezbednosti omisiji privremene i civilne administracije Ujedinjenih nacija i KFOR-u, pokazao je svoju nedelotvornost. Savet bezbednosti, kao organ već anahronog modela kolektivne bezbednosti, nije Kosovo i Metohiju, odnosno poziciju Srbije iskoristio da pokaže svoju vitalnost u novim okolnostima pretežnog uticaja SAD-a u geopolitičkim i bezbednosno-političkim odnosima u svetu. Srbija nije u situaciji da trpi eksperimente oživljavanja modela upravljanja kolektivnom bezbednošću u svetu, čak i onda kada je to politika njenih važnih evropskih partnera. Najveći izraz razumevanja za ulogu UN, za uvažavanje značaja usaglašene politike Evropske unije i Amerike, za razumevanje albanske političke elite na Kosovu i Metohiji, za razumevanje značaja dijaloga i tolerancije, za razumevanje novih ciljeva bezbednosti, a to su ljudska prava i slobode za najmanju manjinu na svetu, pojedinca, Srbija i Srbi na Kosovu i Metohiji izrazili su prihvatanjem ustavnog okvira za Kosovo i Metohiju i učešćem na izborima za Skupštinu Kosova i Metohije. Danas smo svedoci debakla i politike albanske političke elite, i politike Evropske unije i SAD-a, jer je privremeni institucionalni okvir za Kosovo i Metohiju, privremeni poredak institucija Kosova i Metohije, zajedno sa administracijom UN za civilne poslove, omotan i pre svega paralisan hidrom terorističkih organizacija i mafije. Obamrlost vitalnih delova administracije UN na Kosovu i komandno-štabnih struktura KFOR-a je vidna. Liberali Srbije smatraju da Srbija danas otvara nove puteve za diplomatiju i nova partnerstva i pokazuje vitalnost svoje politike i sposobnost za nove ugovore i nagodbe o budućnosti Kosova, Srbije, Balkana i Evrope, a pre svega Srba i Albanaca na Kosovu i Metohiji. Pred Srbijom neposredno stoji zadatak da uredi svoje pozicije sa SAD-om, Evropskom unijom i Albanijom o budućnosti Kosova i Metohije i njenih žitelja. Srbija je u stanju da sagleda sve strateške, geopolitičke i vojno-političke interese SAD-ana prostoru Srbije i regionu i na sporazuman način i bez odlaganja na njih da odgovori. Takva strateška saradnja jedino nas ne može udaljavati od ekonomske i političke integracije u Evropsku uniju. Evropska unija je pozvana da učini prisutnim i delotvornim ekonomske, političke i bezbednosne kapacitete u kosovskom društvu, da utemelji svoje trajno prisustvo u izgradnji stabilnih institucija koje služe i Srbima i Albancima na Kosovu i Metohiji i približavaju ih statusu građana Evrope. Srbija svojim diplomatskim naporom treba da potraži u Evropskoj uniji partnera koji će obezbediti da Kosovo i Metohija postane i ostane otvoreno društvo, i za društvo Srbije, i društvo Albanije i za sve Balkance i Evropljane. Srbija s pravom očekuje da vidi u procesu uspostavljanja ustava Evropske unije i zajednicu koja može da preuzme odgovornost za razvoj društva Srbije i Kosova i Metohije. Srbija, SAD, Evropska unija i, zašto ne reći, Albanija, treba da se dogovore o tome šta su politički kapaciteti Kosova kao regije u specijalnom statusu u Evropskoj uniji. Koje su granice, upotrebe tog statusa i koji su modaliteti Evropske unije za preuzimanje odgovornosti i na bazi ugovora sa Srbijom za vršenje njenih državnih suverenih funkcija. Veoma važno jeste da jedini uslov na tom putu koji treba ostvariti je potpuna demilitarizacija Kosova i Metohije, koja podrazumeva i raspuštanje kosovskog korpusa. To je jedini uslov za sporazumno ostvarenje svih vojno-političkih i geo-političskih zahteva SAD-a. Naši političari, mi svi, treba da predočimo Evropskoj uniji izazov i ponudu za istorijski sporazum na Kosovu pod Evropskom unijom, budućom militarnom silom koja izrasta uz i iz evroatlanskih struktura. Društva Srbije i Albanije danas su siromašna društva. Ona nemaju kapaciteta da obezbede ili finansiraju razvoj institucija koje su potrebne za civilizacijski suživot i koegzistenciju građana Srba i Albanaca. U tome leži potreba starateljstva ili patronata Evropske unije, kao prirodne političke zajednice kojoj pripadamo. Evropska unija odvojila je najveću ekonomsku pomoć u regionu iz svog budžeta, a izgradnja političkih ustanova poverena je i administraciji Ujedinjenih nacija, a to je strateški raskorak u odnosima prema Kosovu i Metohiji, koji traži hitno eliminisanje, predvođenje i podvođenje pod nadzor onih ustanova koje daju najveću ekonomsku pomoć za razvoj, a u ovom slučaju Evropske unije. Naši napori treba da budu usmereni ka tome da se ustavni okvir za Kosovo dograđuje naročito u delu organizacije institucija i regionalne organizacije Kosova i Metohije. Put ka multietničkoj zajednici može biti i kroz evropsko iskustvo Belgije ili Bolcana u Italiji i slično. Poštovani poslanici, izjava novog predstavnika UNMIK-a da će o sudbini Kosova i Metohije odlučivati Savet bezbednosti, prvi je znak da Srbija i njen parlament budu još jasniji u pozicioniranju prema SAD-u i Evropskoj uniji. Potrebno je da obezbedimo sporazumevanje Srbije sa svim strateškim partnerima, kako ne bi postali eventualni poligon za eksperimenstisanje sa preživelom ulogom Saveta bezbednosti u svetu, na koji su okačene i nedelotvorne politike mnogih zemalja naših tzv. partnera. Dijalog sa Albancima smo započeli onog časa kada smo izabrali delegaciju parlamenta Kosova i Metohije. Taj dijalog možemo da unapredimo. On se može dopuniti priključenjem predstavnika parlamenta Srbije i priključenjem ostalih predstavnika Skupštine Kosova, a tako bi dobili jednu liniju, parlamentarnu liniju. Može se dopuniti predstavnicima državne vlasti Srbije i administracijom Kosova, tako bi dobili drugi nivo, pa potreban je i forum nevladinog sektora, dovoljno ohrabren za održivi dijalog. To bi bio predlog za otvaranje dijaloga na više nivoa. To je garancija da dijalog može da teče neprekidno, bar na jednom nivou društva i uz pažnju pokrovitelja. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić, poslanička grupa Nove Srbije. Narodni poslanik Milan Stanimirović je odustao od diskusije, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Miroslav Markićević, takođe poslanička grupa Nove Srbije i to je poslednji prijavljeni prema prijavama za reč u ovom jedinstvenom pretresu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani članovi Vlade, poštovani gosti Koalicije "Povratak", Nova Srbija će podržati ovu deklaraciju, jer smatramo da je ovo korak bliže ka potpunom, konačnom i pravednom rešenju krize na Kosovu, koje svi očekujemo i svi se nadamo. To nam je zapalo u zadatak kao generaciji političara da se sa njim nosimo u momentu kada je ova kriza i ova kosovska tragedija dostigla svoju eskalaciju. Nisu ni ova ni prethodna generacija političara skrivile stanje na Kosovu, pa ako krenemo da tražimo krivce, pomenuta je ovde i Prizrenska liga, a još je i Dimitrije Tucović pisao o problemima Srbije i Albanije u svojoj knjizi "Srbija i Albanija" i prepoznao ovaj problem. Na našu nesreću, nas je zadesilo da se sa njim ozbiljno nosimo i da se tu mora uključiti i međunarodni faktor. Deklaracija, ako nema jasne mehanizme, kako će se sprovesti i ko će biti odgovoran za njeno sprovođenje, onda postoji samo niz lepih želja i dobrih namera. Ono štou ovoj deklaraciji smatramo manjkavim, mada u samom tekstu ništa ne bismo oduzeli,to je adresa na koju ona treba da bude upućena. Mislim da niko u ovom parlamentu, ni jedan poslanik nije protiv onoga što u deklaraciji stoji. Mi smo oko toga saglasni i mi smatramo da ona treba da bude sprovedena. Ono što smatramo da njom treba da se postigne, to je da se izvrši pritisak, da se uputi na adresu Saveta bezbednosti i da se napokon razobliči, moramo se sa time suočiti, licemerje međunarodne zajednice prema Srbima na Kosovu, prema Srbiji uopšte. Dakle, da se pre svega počne poštovati Rezolucija 1244, a samim tim će i ova deklaracija dobiti svoj smisao. Ono što je veoma važno (a vidim da smo svi nervozni, da smo svi umorni na kraju ovog radnog dana, koji je zaista bio pun radni dan) i što vas molim, a to je da oko glasanja postignemo jedinstvo. Nije ovo poruka samo Srbima na Kosovu, ne sumnjam, verujem, ubeđena sam da je svaki poslanik u ovom parlamentu uz njih u ovom trenutku i oko toga nema nikakve dvojnosti. To mora biti jasna poruka svetu i međunarodnoj zajednici da je Srbima, da je srpskom parlamentu i da je ovoj državnoj zajednici stalo da se to pitanje jednom za svagda reši pravedno i da Srbi neće više pristati na taj drugorazredni status na Kosovu, koje jeste nedeljiva teritorija Srbije. Jedino što moram uputiti kao zamerku Vladi, a to je da je morala pozvati građane, bar Beograda, na jedan miran protest posle ubistva dece u Goraždevcu. Zameram svim nevladinim organizacijama koje ovde deluju, a koje na to nisu drugačije reagovale. To nam se ne sme događati. Ako je išta u ovoj zemlji i ovom narodu sveto, to su naša deca. Bar u ime svih onih žrtava koje su na Kosovu pale, ova deca nas obavezuju da se o njima drugačije progovori. Ne bude li ova deklaracija bila dovoljan pritisak na međunarodnu zajednicu, odnosno na Savet bezbednosti da napokon počne poštovati rezoluciju koju su oni doneli, a vezanu za naše prostore, za naše građane, za naše živote, našu sudbinu, onda će ova deklaracija ostati puka bengalska vatra. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević, poslanička grupa Nove Srbije. Preostalo vreme vaše poslaničke grupe je dva minuta.
Poštovano predsedništvo, gospodine predsedniče, gospodo poslanici, odmah hoću da kažem, a videli ste i iz prethodnog izlaganja, da će poslanički klub Nove Srbije glasati za deklaraciju o Kosovu i Metohiji. Želim da gospodinu predsedniku kažem da ovo nikako ne shvati kao podršku Vladi Republike Srbije, nego njenoj nameri da nešto konačno uradi na Kosovu. Znam da većina građana Srbije u ovom trenutku nema poverenja u Vladu Republike Srbije, ali isto tako hoću pošteno da kažem da je Vlada Republike Srbijenasledila problem Kosova i Metohije, življenje našeg naroda tamo i da je pitanje šta ona u ovom trenutku može da uradi. Rekli ste da nemate ingerencije da vratite vojsku i policiju na Kosovo, ali ono što možete da uradite i da tako steknete poverenje i kod opozicionih poslanika, kada se radi o toj našoj svetoj zemlji, kako volimo da kažemo, to je da, što se tiče Nove Srbije, do kraja sedmice istražite ko se neprimereno od strane medija ponašao na dan žalosti koji je proglasila Vlada Republike Srbije. Hteo bih, gospodine Živkoviću, da vas podsetim na naše opozicione dane, kako nam je izgledala "Oluja" 1995. godine i kako je izgledao RTS toga dana, gde se pevalo i igralo. Neću da kažem da su to ovog puta neki mediji radili, ali kada vi budete, kao vlada, na to odgovorili, onda će i Nova Srbija reći svoje mišljenje. Hoću da kažem i ostalim kolegama poslanicima da se ovde danas mnogi busaju u grudi, da su pominjali stotine hiljada vojnika, govorili o srpskim junacima, ali što se mene tiče u ovim danima postoji samo jedan srpski junak a on se zove Bogdan Bukumirić i želim mu najiskrenije da što pre ozdravi.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li se za reč prijavljuje neko od predsednika poslaničkih grupa koji to pravo nije iskoristio. Nema prijave. Da li želi završnu reč gospodin Nebojša Čović, potpredsednik Vlade. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo poslanici, za mene je ovo očekivana polemika i argumentacija koju sam čuo. Naravno, zahvalan sam na razumevanju koje sam takođe prepoznao u svim diskusijama, jer kada iz pojedinih diskusija izbacimo ono što je bilo suvišno i što je bio marketing i EPP, onda vidim da smo otprilike na nekakvom istom putu kada je taj državni i nacionalni interes u pitanju, kakav je Kosovo i Metohija. Mi već dve godine, pa i ja kao predsednik Koordinacionog centra tražimo zasedanje Skupštine Srbije po pitanju Kosova i Metohije. Nažalost, to se nije dogodilo. Dogodilo se sada, ali mislim da nije kasno i ne mislim da bi Skupština Srbije trebalo da raspravlja ili priča o Kosovu i Metohiji samo da bi pričala, već da moramo stalno davati određeni doprinos u smislu rešavanja strašno velikog, jednog od naših najvećih problema. Samo radi nekih pojašnjenja - jug centralne Srbije, tačnije opštine Preševo, Bujanovac i Medveđa; nije sukob počeo dolaskom demokratskih vlasti, sukob je nasleđen iz januara meseca 2000. godine, kao što je nasleđena i Kopnena zona bezbednosti i vazdušna zona bezbednosti, gde naša vojska nije mogla da uđe, a onda smo jednim novim načinom rešenja krize i sukoba na jugu centralne Srbije, pokušaja rešenja, jer nije rešeno do kraja, uveli našu vojsku u taj prostor. Što se tiče nestalih i kidnapovanih, da ne bi bilo manipulacija sa tim jako bolnim i teškim problemom, imamo ih i iz 1998. godine i iz 1999. godine, tako da je to problem koji smo takođe nasledili, ali je tačno da se kidnapovanje nastavilo i nakon 10. juna 1999. godine, ali se nije nastavilo nakon 5. oktobra 2000. godine. Oko stalne mistifikacije vezane za pare, što se toga tiče potpuno je otvoreno, ko god hoće može da dobije podatak, da gleda, da učestvuje u svemu tome i isto tako čini mi se da je kod nekih izgleda veći interes za budžet Kosova i Metohije, nego za rešavanje problema građana Kosova i Metohije. Nije tačno da je izostala državna politika. Mi smo još u avgustu 2001. godine usvojili program za implementaciju Rezolucije 1244. Oko promena Rezolucija Saveta bezbednosti; mislim da nije moguće menjati Rezoluciju i da se ona neće menjati sve dok se ne ispuni. Jako je važno da u tom celom vremenskom periodu dostizanja nekakvih standarda u smislu ocene ispunjenja rezolucije mi budemo aktivan i stvarni partner. Da vas podsetim, nije sednica Saveta bezbednosti na kojoj smo bili prva sednica. To je peta na kojoj smo bili prisutni. Situacija koju smo nasledili bila je takva da nismo ni mogli da odemo na Savet bezbednosti. Imali smo šest tačaka na Savetu bezbednosti, a sada je ostala samo jedna, tačnije dve. Druga je Haški tribunal. Ova jedna je Kosovo i Metohija. I, nije ništa pohvalno raspravljati o zemlji na Savetu bezbednosti. Nije pohvalno zato što to nosi strašne probleme, zato što ta zemlja ima velike probleme i to nije nikakva referenca, tako da sa naše strane i nije bila nikakva euforija posle sednice Saveta bezbednosti, nego realna prezentacija nečega što se dogodilo, nečega gde su po prvi put određene grupe nazvane onako kako treba da se nazivaju, a to su teroristi. Bilo je takođe polemike i oko izlaska na izbore na Kosovu i Metohiji. Možemo mi da pričamo šta god hoćemo, ali da nismo izašli tada na izbore nama bi Kosovo i Metohija bilo oduzeto, a mi možemo posle toga da držimo koliko god hoćete skupština Srbije. Poslanici Koalicije "Povratak" nisu u toj skupštini zbog Albanaca nego zbog Srba i oni moraju u toj skupštini da brane srpske nacionalne interese,ne treba da izlaze iz te skupštine i nije istina da je vlast u Beogradu pozivala Srbe da uđu u Kosovski zaštitni korpus. Nije to nikada radila. Jeste pozivala da uđu u Kosovsku policijsku službu. Zašto? Zato što dole nema policije, i naša policija i naša vojska u ovim uslovima nije realno da se vrati na Kosovo i Metohiju, bez obzira što razumem da nam je želja ista. Ako već ne može da se vrati, onda će u Kosovskoj policijskoj službi najbolje čuvati Srbe sami Srbi. E, sad tu ima i drugi problem - da nekima odgovara da nema uopšte policije, jer tako bi lako oni bili gospodari svega i svačega, gospodari i enormnog kriminala koji je multietnički i multinacionalni na prostoru Kosova i Metohije. Daću kratak komentar samo, u Preševu ne živi 2% Srba, živi 8% Srba ili oko 8% Srba. Podrška u svetu da zaustavimo ubice i teroriste; mislim da smo na putu da tu podršku iz dana u dan dobijamo svi zajedno, ali da bi je dobili mi moramo jasno da se ogradimo od grešaka koje smo pravili, da ih otklonimo, i sigurno znam da je problem Kosova i Metohije star preko 200 godina, ali sam, nemojte se ljutiti, morao da kažem šta smo nasledili i kakav smo problem nasledili i šta je novo. Kada smo, pre 1999. godine, pre 5. oktobra ili 10. juna 1999. godine imali dole institucije, imali vojsku, imali policiju, imali dole državu, a sada to nemamo. Nama je suspendovana država na prostoru Kosova i Metohije. Nije tačno da je zdravstvo pušteno, obrazovanje pušteno. Ne, Srbija, odnosno vlast u Srbiji se ponaša isključivo po Rezoluciji 1244, ali zbog nekakvih političkih i politikantskih priča mi ne možemo da ostavimo taj narod dole ni na nebu ni na zemlji, nego na realnom pristupu ili u realnom odnosu, onoliko koliko Srbija stvarno može da im pomogne i da se izbori za svoje pozicije i svoja prava na prostoru Kosova i Metohije. Nemam običaj da se udvaram, i isto pričam i spolja i u republičkom parlamentu, znači isto pričam i u Beogradu i u Njujorku i nemam ni jedan jedini razlog da imam šest različitih priča. Oko hvalospeva, vezanog za novog specijalnog predstavnika generalnog sekretara, red je pružiti čoveku šansu. Kakav će biti, ne znam. Na osnovu prvih kontakata i razgovora čini mi se da je strpljiv, umeren, da nije čovek koji će praviti marketing od svega i svačega, kako je to radio prethodni. Hekerup je bio umeren i racionalan, ali uplašen od strane terorističkih grupa Albanaca posle potpisivanja za nas jako važnog dokumenta, a to je zajednički dokument, potpisan 5. novembra 2001.godine. Ako se bude vodio dijalog, treba da se vodi po tom dokumentu. To je međunarodno priznat dokument. U njemu postoji visoka radna grupa, u njemu postoje radne grupe za rešavanje takozvanih praktičnih životnih ili ostalih problema. Smisao i pokušaj prethodnog specijalnog predstavnika bio je da dezavuiše čitav taj dokument, a to je pored Rezolucije još jedan dokument koji je međunarodno priznat i koji je sasvim dobar, onoliko koliko može da bude dobar u ovim uslovima. Na kraju, demontiranje srpskih institucija; Koordinacioni centar ništa nije radio bez odluka Vlade Republike Srbije, Savezne vlade i kabineta predsednika SRJ, gospodina Vojislava Koštunice. Znači, to smo sve zajedno radili i sva dokumenta zajedno donosili i potpisivali. Oko dečijih dodataka premijer je odgovorio. Naš cilj jeste multietničko društvo na Kosmetu, alimislim da pre multietničkog društva moramo doći uopšte do društva na Kosmetu u smislu obračuna sa teroristima, kriminalcima, organizovanim kriminalom, za koji opet kažem da je multietnički i multinacionalni. Na samom kraju, standardi pre statusa; usvojeno je naše mišljenje da se operacionalizuju Bench-Marks ili standardi. To znači da se znaju rokovi, nosioci, vreme u kome će se sprovesti benč-markovi. Što se tiče ljutnje oko ukidanja auonomije, čujte, mi smo ukinuli autonomiju da bismo sada opet pričali o širokoj autonomiji. Hvala vam na pažnji, na podršci i na razumevanju koje smo dobili. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem potpredsedniku Vlade. Ima reč predsednik Vlade gospodin Zoran Živković.
Hteo bih da se zahvalim svima onima koji su svojim diskusijama doprineli da daju podršku deklaraciji i da iznesu svoj lični stav, koji će biti od velike važnosti za dalji rad Vlade i njenih institucija, a po pitanju Kosmeta. Ako danas usvojimo jednoglasno ovu deklaraciju, uputićemo poruke na četiri strane. Prva poruka će biti poruka celokupnoj javnosti u Srbiji da je ovaj parlament deo vlasti, znači da je ova vlast spremna i sposobna da ozbiljno i racionalno pristupiraspravi i rešenju svih važnih pitanja, koja su od maksimalne, najveće državne i nacionalne važnosti. Kosovo i Metohija je jedan od tih prioriteta, verovatno i najvažniji i uslov za sve ove druge prioritete koji stoje ispred nas, kao što su evropske i evroatlantske integracije. Zato mislim da je važno da se ova deklaracija usvoji jednoglasno. Poruka takođe ide i međunarodnoj zajednici. Poruka će biti da demokratska vlast u Srbiji poštuje sva međunarodna prava i potpisane dokumente, da ne priziva rat, da može da bude dobar partner svima iz međunarodne zajednice, ali takođe da demokratska vlast u Srbiji niti ima pravo, niti ima nameru da se odrekne borbe za legitimne interese Srbije i srpskog naroda na teritoriji Kosova i Metohije. Poruka Albancima sa Kosova i Metohije, pre svega njihovim liderima, da je sada istorijski trenutak da pokažu da su politički i zreli i odgovorni da mogu da budu dobri sagovornici, a možda u budućnosti partneri Beograda i međunarodne zajednice. Ako pokažu, u okviru svojih moći, a nisu male, spremnost da pomognu opstanku i povratku Srba na Kosovo, stvaraju uslove za njihov normalan život, za masovniji povratak i u ove enklave, koje su danas, nažalost, proglašene kao nesigurne, time će pokazati da imaju i političku zrelost i političku mudrost, i time će postati dobri partneri i međunarodnoj zajednici i zvaničnom Beogradu. Konačno, najvažnija poruka koju šaljemo jeste poruka Srbima sa Kosova i Metohije. Njima je rešenje ovog problema od maksimalne važnosti, ali oni znaju da su i oni deo tog rešenja i da bez njih, bez njihovog opstanka i povratka na teritoriju Kosova i Metohije neće biti dobrog rešenja za ovaj problem. Zato ih pozivamo da nađu možda poslednje atome snage da, uprkos svim zverstvima koja su činjena nad njima, nađu još dovoljno motiva da ostanu, da imaju ponovo poverenje u ovu instituciju i u sve institucije koje izviru iz ove institucije, da se Srbija za njih brine i da je spremna na jedan novi način, ne vojnom, ne policijskom, nego diplomatskom ofanzivom da pokuša da ostvari san svih nas, a to je mirno Kosovo i Metohija; Kosovo i Metohija koje je dobro mesto za život svih, bilo da su oni Srbi, Albanci, Turci, muslimani ili neki peti; Kosovo, koje više neće biti izvor problema. Iz svih ovih razloga, zbog svih ovih adresa, gde treba poslati ovu poruku, apelujem na sve vas da ova deklaracija bude usvojena jednoglasno. Time će ona imati veću snagu. To nećemo shvatiti kao podršku Vladi Srbije. Druge sednice su namenjene toj temi, ovo je podrška dobrom rešenju i molim vas da date svoj doprinos tom rešenju. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem predsedniku Vlade. Za reč se javlja narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, povreda Poslovnika.
Poštovane kolege poslanici, gospodine predsedniče Vlade, morala sam da izađem povodom Poslovnika. Čitav dan razmišljam da li da izađem da to reklamiram. Verujte mi da je tako, ali osećam neprijatnost kada god izađem u hodnik ispred ove sale zbog brojnog obezbeđenja koje ste doveli u ovu zgradu. Član 235. jasno govori pod kojim uslovima i kako službena lica, koja su ovlašćena službena lica državnih organa, mogu da uđu u zgradu Narodne skupštine. Traži se dozvola od predsednika Skupštine, ali ne mogu da nose oružje. Pošto javnost u Srbiji zna da niko od vas bar bez šestorice članova obezbeđenja ne ide nigde, odreknite se malo tih ljudi, neka idu i neka čuvaju ove ugrožene Srbe na Kosovu, a vi se slobodno šetajte ulicama Beograda, ulicama Srbije. Idite na Kosovo i Metohiju, ako ste narodna vlast. Verujte mi, svaki dan idem ovim ulicama i niko nikada nije upro prstom u mene, verujem da neće ni u vas. Prema tome, nema mesta strahu. Tražim samo poštovanje Poslovnika i molim da ih ubuduće ne bude ovoliko ovde u zgradi Narodne skupštine, gde uopšte niste ugroženi, vi ste ugroženi samo sa ove govornice, pred ovim mikrofonima. Čim izađemo tamo, možemo i kafu da popijemo, verujte neće vam ni dlaka sa glave faliti. Zamislite da sam vas slučajno u hodniku očešala, kako bi članovi vašeg obezbeđenja reagovali. Vi to ne znate. Mi smo ugroženi.
Mislim da je bilo bolje da ste odlučili da se ne javljate za reč zato što je ovo obezbeđenje, koje vidite, skupštinsko obezbeđenje. Za njihovo prisustvo sam ja odgovorna. Ako nešto mislite drugačije, možete suprotno da dokazujete, a ne da izlazite ovde i pričate neistine i da širite demagogiju. Zaključujem jedinstveni pretres. Kao što smo odlučili na početku, pristupićemo glasanju. Podnet je jedan amandman, a onda ćemo se izjasnisti o Predlogu deklaracije u celini. Podsećam vas da su na sednici Odbora za Kosovo i Metohiju amandmane povukli narodni poslanici Momčilo Trajković i VukoAntonijević. Narodni poslanici Borislav Pelević, Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Đuro Popović zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se doda nova tačka 13. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, a Odbor za Kosovo i Metohiju predlaže da se ovaj amandman odbije. Stavljam na glasanje amandman koji je podnela grupa narodnih poslanika da se doda nova tačka 13. Za osam, protiv 143, nije glasalo 59, od ukupno 210 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila podneti amandman. Stavljam na glasanje Predlog deklaracije o Kosovu i Metohiji u celini. Za 186, nisu glasala 23, od 209 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština jednoglasno usvojila Predlog deklaracije o Kosovu i Metohiji. Zaključujem sednicu 15. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije.