Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je pitanje za gospodina Rasima Ljajića i gospodina Svetozara Čiplića. Pitanje i sugestije tiču se raseljavanja beogradskih Roma. To je, očito, postao delikatan problem, koji izaziva bespotrebne tenzije i sukobe među građanima. Pomenuću slučaj Obrenovca. Opština Obrenovac odlučila je da se 20 kontejnera za raseljene Rome postavi na lokaciji koja se zove ''Grebača'', u selu Zvečka, a da prethodno nisu konsultovali građane, nije bila nikakva javna debata ili rasprava, nije preraspodeljeno to na više mesnih zajednica. Odlučili su preko noći da asfaltiraju jednu livadu, jednu ledinu, i da kažu – tu će biti Romi, bez ikakvih elementarnih uslova, bez ikakve infrastrukture, s ogromnim pritiskom na okolinu zbog saobraćaja, autobuske stanice, snabdevanja itd. Tako se ne rešava problem. Rome nameravaju da stave u geto, u rezervat. Tu čak postoji jedna deponija, pa su planirali da se Romi koji će se tu naseliti bave selekcijom sekundarnih sirovina, da se pretvore u građane drugog reda. Mislim da to više nije samo problem Beograda, nego nadležnih ministarstava i čitave Srbije. Imam jedan predlog i sugestiju kako to da se reši na jedan mnogo humaniji, ljudskiji način. Evo kako. Opet primer Obrenovca. Ljudi u vrhu vlasti u Obrenovcu i na čelu nekih javnih preduzeća shvatili su vlast kao priliku za lično bogaćenje. Postali su glavni graditelji, glavni investitori. To je očigledan sukob interesa. Ne mislim pri tom ni na bivšeg, ni na sadašnjeg predsednika opštine, nego, pre svega, na ljude iz dva lokalna udruženja koji, tobože, misle u interesu građana, a pod građanima podrazumevaju sebe. Neka pokažu solidarnost i neka po jedan stan u tim svojim zgradama daju jednoj romskoj porodici. Onda imamo drugi slučaj, koji bi mogao da bude univerzalni primer. Urbanistička mafija caruje u beogradskim opštinama, povezana s urbanističkim službama. Predlažem Draganu Đilasu da formira komisiju, jer to neće uraditi lokalne inspekcije, nego komisija, da se samo utvrdi koliko je u pojedinim objektima, a tvrdim da je preko 70%, bespravno napravljeno više kvadrata, mimo dozvoljenog stepena izgrađenosti, da se u svaku od tih zgrada doseli po jedna romska porodica. To je mnogo poštenije, mnogo humanije, a ljudima koji su se bavili tom nedozvoljenom gradnjom, s raznim modalitetima, to se može uzeti kao olakšavajuća okolnost kad protiv njih bude vođen krivični postupak. Dobio sam opet informaciju za Obrenovac od ministra Dačića, da su podnete tri krivične prijave protiv službenika Urbanističkog odseka u Obrenovcu zbog ovoga o čemu pričam. Odmah pitam ministarku pravde – kakva je sudbina te i brojnih drugih ranije podnetih krivičnih prijava od strane nadležnih službi, koje u lokalnom tužilaštvu u Obrenovcu stoje u fiokama? Neka Ministarstvo pravde, preko Republičkog tužilaštva, zatraži izveštaj, pa će svi imati šta da vide. Mislim da je to jedan način rešenja problema vezanog za raseljavanje romskih porodica, a kada se završi Univerzijada, bilo bi lepo da bi lokalni moćnici, odnosno gospodari Srbije, oligarsi, u tim svojim zgradama opet pokažu solidarnost i po jedan stan daju za jednu romsku porodicu; eto rešenja problema. Onda se građani Zvečke ne bi bunili, ne bi protestovali, ne bi se našli pogođenim i povređenim, nego bi to bilo lepo i pošteno. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Miloš Radulović reklamira povredu Poslovnika.
Gospođo predsednik, mislim da je osnovno pravilo, kada neko reklamira Poslovnik, da prvo date reč tom poslaniku. Reklamiram čl. 27, 85. i 100. Juče sam vas u 17.47 časova pitao, još dok je trajao direktan prenos, kada će da ide snimak odloženog prenosa zasedanja Parlamenta, u trenutku kada se raspravljalo o vrlo važnim zakonima, a to su zakon o državnoj pomoći, zakon o investicionim fondovima i zakon o osiguranju saobraćaja. U tom trenutku vi niste, iako ste bili odgovorni, najodgovorniji ovde da date obaveštenje građanima, dali to obaveštenje. Pretpostavljam da ste spavali u jedan sat po ponoći. Odloženi snimak je krenuo u jedan sat po ponoći. Ovo je još jedan način kako urušavate ugled najvišeg zakonodavnog tela, ovog parlamenta. Plašim se da prag tolerancije i kriterijuma kada i u kojim uslovima se prekidaju prenosi zasedanja ovog parlamenta ne budu sve niži. Pretpostavljam da ćete, verovatno, dozvoliti Nacionalnom servisu da budu direktni prenosi i takmičenja u hazeni, u pikadu i tako nekim stvarima. Hvala.
Gospodine Raduloviću, niti ja, niti bilo ko iz predsedništva nismo konstatovali, pre nego sam dala reč gospodinu Batiću, da ste reklamirali povredu Poslovnika. Dakle, to nije bilo tendenciozno. Prosto vas nismo videli. Onog momenta kada sam vas videla, stavila sam vam na znanje da ćete dobiti reč čim gospodin Batić završi. Zapravo, vi ne govorite o povredi Poslovnika i zloupotrebili ste javljanje, s obzirom na činjenicu da je članom 100. predviđeno da narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, ukoliko smatra da ono nije u skladu s odredbama ovog poslovnika, a kao što znate, ovaj poslovnik ne reguliše vreme prenosa i u više navrata smo objašnjavali da smo u obavezi da se obezbedi javnost u radu, što ne znači uvek i direktne prenose, nego i odložene prenose. Takođe je jako važno da vam pročitam i ovaj deo koji kaže da se povrede Poslovnika odnose na ono što je učinjeno na sednici Narodne skupština koja je u toku, i to neposredno po učinjenoj povredi. Prema tome, vi ste zloupotrebili Poslovnik i molim vas da to više ne činite. Gospodin Dragan Todorović, po Poslovniku. Pošto ste se javili za pitanja, najpre gospodin Riza Halimi. Gospodine Halimi, samo ćete jednom pritisnuti ovo srednje dugme. Prijavite se ponovo. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pitanje ću da uputim gospodinu ministru Obradoviću, a tiče se ugroženog prava Albanaca na visoko školovanje. Naime, trenutno Vlada ima tvrd stav o nepriznavanju diploma Univerziteta u Prištini. Zapravo, najveći deo diploma univerziteta iz Tirane i Tetova se ne uspeva nostrifikovati. Kako na univerzitetima u Srbiji, u Nišu, Beogradu i Novom Sadu nema studenata s ovog područja, Albanaca iz Preševske doline, bilo je najavljeno prošle godine od strane ministra prosvete i predsednika Koordinacionog tela da će biti otvoreni u Preševu i Bujanovcu pravni i ekonomski fakultet, zapravo, odseci ovih fakulteta sa Univerziteta iz Niša. Međutim, kako smo sad već u junu, kad stiže vreme za upis studenata, a ničeg, apsolutno nijedne praktične pripreme nije bilo, znači da će i ova akademska godina biti bez upisa i mogućnosti da u jednoj javnoj instituciji u ovoj državi studiraju mladi s ovog područja. S obzirom na to da je ovo veoma ozbiljno, veoma osetljivo pitanje, jer se ovim ne omogućava nikakva perspektiva mladim ljudima s ovog područja, znači, ovim se prekida drastično, veštački, priliv novih kadrova, ne samo što se onemogućava radni odnos, zapošljavanje mladih, nego se ovim zatvara priliv novih stručnih kadrova, onda ni zakoni koje donosimo – i o ekonomskom razvoju i iz svih drugih životnih oblasti, nemaju smisao za ovo područje, jer nema novih kadrova, ne pristižu novi stručni kadrovi, kad se mladima u startu onemogućava da se pripremaju, da se obrazuju, na osnovu odredabanašeg ustava, zakona, pa i međunarodnih konvencija. Pošto se radi o stvarno osetljivom pitanju, to nije pitanje samo Ministarstvu, jer sam Ministarstvu prosvete postavio poodavno pitanje o licencama prosvetnih radnika, onih koji su počeli da rade, a već 10 godina nemaju mogućnosti da polože stručni ispit i da dobiju radnu licencu. Kako ovaj daleko jednostavniji posao Ministarstvo još uvek ne uspeva da reši, ovo o visokom obrazovanju je ozbiljniji problem i zato bi moralo ne samo Ministarstvo, nego i Vlada i Skupština da se daleko ozbiljnije suoče s tim, da ozbiljnije pristupe rešavanju ovih osetljivih problema, naravno kad je vreme, a ne po onoj logici – da stvaramo posle palijativne, veštačke organe, da bismo uzburkanu situaciju rešavali. Da ne dužim dalje, mislim da je ovo mesto da i poslanici budu upoznati s jako osetljivom situacijom, dramatičnom situacijom, koja preti da eskalira u ozbiljne probleme i u političkoj sferi, pa je krajnje vreme da se ozbiljno pozabavimo ovim osetljivim problemima. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Halimi. Reč ima gospođa Judita Popović.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zamolila bih obaveštenje, u smislu člana 235. stava 2. Poslovnika, od Vlade, od Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja, Ministarstva finansija, Ministarstva pravde, i to da li će i kada da se ukinu, stave van snage nezakonite i neustavne uredbe, uredbe o izmenama i dopunama Uredbe o zaštiti dela preduzeća čije sedište se nalazi na teritoriji republika bivše SFRJ? To su uredbe koje su donete u periodu od juna 2008. godine, pa sve do kraja maja 2009. godine. Te uredbe, naime, utvrđuju da se prenos prava vlasništva na nekretninama čiji su vlasnici pravna lica čije sedište se nalazi na teritoriji bivših republika SFRJ može preneti na novog korisnika, odnosno na privremenog korisnika, bez nekog pravnog posla, a to je uredbama rešeno na taj način što se obavezuju privremeni korisnik i pravi vlasnik, dakle, strano pravno lice iz bivše SFRJ, da u određenom roku zaključe imovinsko-pravni sporazum o tome kako će ta nekretnina da se podeli među njima. Po ovom članu Uredbe o izmenama i dopunama Uredbe ustanovljava se jedan novi institut prenosa prava vlasništva koji naši pozitivni propisi ne poznaju. Na taj način, nalaže se nadležnim organima da izvrše prenos prava vlasništva bez ikakvog zaključenog pravnog posla; dovoljno je samo da se pravni posao nije zaključio. To je u suprotnosti sa pozitivnim propisima, Zakonom o osnovnim svojinsko-pravnim odnosima, Zakonom o prometu nepokretnosti, Zakonom o obligacionim odnosima, a ako su u suprotnosti sa zakonom, te uredbe su suprotne i Ustavu, zato što Ustav predviđa da zakoni moraju biti uvek u skladu s odredbama Ustava. Te uredbe su suprotne i ratifikovanom Međunarodnom sporazumu o sukcesiji, koji je zaključen između bivših republika SFRJ, time što je u suprotnosti s odredbama tog, sada već, zakona, jer čim se ratifikuje, međunarodni ugovor postaje deo pravnog poretka države Srbije, tako da je to u suprotnosti i sa tim zakonom, a taj zakon ima primat u odnosu na domaće propise. Te uredbe imaju i konkretne posledice, a radi se o tome da su domaća pravna lica kupila od preduzeća "Borovo" nekretnine, konkretno, 25 poslovnih prostora u Srbiji. Oni su te poslovne prostore platili, platili su porez na prenos apsolutnih prava. Oni su ujedno dobili saglasnost i Ministarstva pravde i Ministarstva finansija i Ministarstva ekonomije, pravni posao je bio u potpunosti legalan. Međutim, ne mogu da stupe u posed tih lokala, tih nekretnina. Inače, Vlada je, pored tih uredaba koje je donela, neustavnih i nezakonitih uredaba, uredno donela i zaključke, koje je prosledila, putem Ministarstva pravde, sudovima, kojima se sudovima nalaže da zastanu u svim postupcima gde se nalazi i postupak utvrđivanja bilo kakvog prava između domaćeg pravnog lica i preduzeća čija se sedišta nalaze na teritoriji bivše SFRJ. Ova naša domaća pravna lica koja su uknjižena kao pravni vlasnici, kao posledicu su imali to da ne mogu da ostvare svoje pravo preuzimanja tih poslovnih prostora u posed. Prema tome, na ovaj način Vlada je direktno izvršila uticaj na izvršni, sudski organ, na sudove, a ujedno je onemogućila da naša domaća pravna lica, koja su nekretnine stekla od "Borova", preuzmu te nekretnine u posed. Moje pitanje glasi – kada će Vlada, odnosno nadležna ministarstva da ukinu ove uredbe? Dakle, ne da li će, nego kada će ukinuti ove uredbe?
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Vladimir Milentijević.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ministar za KiM je u ponedeljak u Leposaviću pozvao Srbe i rukovodstvo opština na severu KiM-a da sarađuju sa misijom Euleks, podsećajući nas da je Vlada Republike Srbije dala saglasnost za raspoređivanje misije Euleks na čitavoj teritoriji AP Kosova i Metohije i upozoravajući nas da je nemoguće da Vlada Republike Srbije donosi jednu odluku, a lokalne samouprave na KiM-u drugačije. Još jednom ću podsetiti građane Srbije, vas, gospodo narodni poslanici, i Ministarstvo za KiM, da je Vlada Republike Srbije takvu odluku donela bez odluke Skupštine Republike Srbije i uprkos peticiji oko 56.000 Srba i nealbanaca na KiM-u da misiju Euleks ne treba prihvatiti, jer neće biti statusno neutralna, već će sprovoditi plan Martija Ahtisarija. Vlada je donela odluku kakvu je donela, a Srbima i nealbancima na KiM-u dala garancije da će misija Euleks biti statusno neutralna i da će sprovoditi plan od šest tačaka Beograd – Ban Ki Mun. Srbi i nealbanci su prihvatili raspoređivanje Misije na celokupnoj teritoriji AP KiM, upravo da ne bi bili protiv odluke Vlade Republike Srbije, iako je odluka doneta na našu štetu. S obzirom na to da misija Euleks ne sprovodi plan u šest tačaka Beograd – Ban Ki Mun, niti ima nameru, već sprovodi aktivnosti u cilju instaliranja carine i naplate carinskih dažbina na administrativnim prelazima u Brnjaku i Jarinju, pri tom sprovodi Ahtisarijev plan, za nas Srbe i nealbance to je neprihvatljivo, jer je carina atribut državnosti, a mi na KiM-u nemamo nameru da živimo u nezavisnoj državi Kosovo. Pošto je ministar za KiM upozorio Srbe i nealbance i lokalne samouprave na KiM-u da sarađuju s misijom Euleks pomalo pretećim tonom, ja postavljam ministru za KiM dva pitanja. Da li vi gospodine ministre i vaše ministarstvo imate nameru da sarađujete sa Srbima i nealbancima na KiM-u, da učestvujete s nama u donošenju bitnih odluka za očuvanje južne pokrajine, s obzirom na to da to do sada niste činili? Drugo pitanje, da li ćete uskladiti odluke Vlade Republike Srbije i lokalne samouprave na KiM-u, kako se ne bi razlikovale, a na dobrobit svih nas početi ozbiljne pregovore o sprovođenju šest tačaka Beograd – Ban Ki Mun, ili ćete i dalje sarađivati samo sa misijom Euleks, na štetu Srba i nealbanaca na KiM-u? S obzirom na to da mi je ostalo još malo vremena, gospođo predsednice, postaviću vama jedno pitanje. Dana 9. aprila 2009. godine, tačno pre 60 dana, postavio sam pitanje ministru energetike, gospodinu Škundriću. Do dan-danas odgovor nisam dobio, iako sam ga ponovio na sednici Skupštine Republike Srbije. Pitam vas – da li su i članovi Vlade dužni da poštuju poslovničke odredbe po pojedinim članovima, ili su to dužni samo poslanici Narodne Skupštine Republike Srbije? Vi za nesprovođenje Poslovnika izričete kazne i opomene. Čime će biti sankcionisan ministar energetike, s obzirom na to da 60 dana nije dao odgovor na moje pitanje?
Jedan broj članova Vlade nije dao odgovor i mi smo ažurirali, odnosno tražili da ponovo odgovore. Ovo će danas biti prilika za još jednu urgenciju, i moju i našu zajedničku, skupštinsku, gospodinu ministru. Gospodin Dragan Todorović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada smo već kod pitanja, gospođo predsednice, vi ste rekli da ćete urgirati da dobijem odgovor na pitanje – šta je sa zakonom iz 2001. godine o imovini Saveza komunista Jugoslavije, koja je trebalo da bude raspodeljena, 50%, svim parlamentarnim strankama? Ima, takođe, mnogo meseci a još uvek nisam dobio odgovor, pa bih vas podsetio da založite svoj autoritet da ga dobijem. Pre svega, danas imam nameru da postavim pitanje Ministarstvu pravde, Vladi, ali i vladajućoj većini – šta ovo radi s ovom državom? Svesni smo da se poslednjih dana ponovo vodi hajka protiv nekih novinara, navodno, ratnih huškača, i ponovo se kopaju i čupaju neke stvari, kako bi se svima koji su učestvovali u odbrani SRJ, sada Srbije, stavilo do znanja da je to zabranjeno i da će jednoga dana za to odgovarati. Pre svega, tu kampanju je pokrenuo radio "Slobodna Evropa". Ako pogledamo šta je radio "Slobodna Evropa", biće nam potpuno jasno. To je institucija koju finansira Centralna obaveštajna agencija, ili skraćeno CIA, koju je, između ostalog, osnovao Frenk Vizner, inače, i jedan od osnivača CIA. Ono što je problem vezan za kampanju protiv naših novinara, to je pokrenulo i ovo specijalno tužilaštvo, na čelu sa Brunom Vekarićem. Postavlja se pitanje – kako to baš da padne na pamet Brunu Vekariću da pokrene ovo kada su u pitanju srpski novinari? Imali smo priliku da vidimo juče, u jednoj emisiji, i gospođu Baletić, za koju kažu ovi iz radija "Slobodna Evropa" da je 2007. godine radila na TV "Most", čiji je vlasnik istaknutifunkcioner SPS-a, to je u vreme dok niste bili u koaliciji sa ''žutima''. Pretpostavljam, ako se osudi novinar, posle toga će morati i vlasnik, potpuno je normalno, valjda on utiče na to šta će raditi njegovi novinari. Postavljam pitanje, kako to da Brunu Vekariću ne padne na pamet da pokuša bar da bude objektivan, na način koji bi omogućio da pokaže svetu, pa i Srbiji, da je nepristrastan, da nije običan sluga, da ne izvršava naloge onih koji hoće da unište Srbiju, pa, recimo, nije pokrenuo neka pitanja u vezi s novinarima koji su se proslavili svojim lažima kada je u pitanju srpski narod? Ne samo da su se proslavili, nego su za to dobijali izuzetno velike i vredne svetske nagrade. Samo da vas podsetim da je Roj Gatman napisao 1992. godine da su Srbi osvojili severnu Bosnu, a izvori su mu bili Alija – 63 godine i Meho – 53 godine. Za ovo otkriće dobio je Pulicerovu nagradu. Da vas podsetim i da je reporter Peni Maršal u Trnopolju slikala jednog izuzetno mršavog čoveka, a pored njega su bili sasvim normalni ljudi, i taj snimak je poslužio kao dokaz da su Srbi osnovali konclogore. Zbog toga je UN uveo sankcije, između ostalog, Srbiji. Džejms Harf, iz agencije ''Ruder Fin'', ''našao'' je, ''nagovorio'' je tri jevrejske organizacije da daju oglas u "Njujork Tajmsu", da protestuju protiv UN-a i dotični Džejms Harf se hvalio kako su odmah posle toga uspeli da u javnom mnjenju Srbe poistovete s nacistima. Da vas podsetim da je u to vreme Enriko Josif, inače, jedan od ljudi koji je preživeo holokaust, tvrdio da se sprovodi medijski genocid nad Srbima.
Prošlo je pet minuta. Molim vas, privedite kraju.
Hoćete li mi dozvoliti samo da završim?
Završite rečenicu.
Takođe, Džon Brns iz "Njujork Tajmsa" je dobio Pulicerovu nagradu zato što je tvrdio da je jedan Srbin ubio dva Bošnjaka iz Vogošće. Taj Srbin je streljan, a posle pet godina, ta dva brata su nađena.
Zahvaljujem. Jasna su pitanja, ali već šest minuta govorite. Pet minuta je predviđeno. Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč. Vama hvala što ste podsetili da Skupština ponovo ažurira i urgira kod svih onih ministara koji nisu dali odgovor u uobičajenom roku. Gospođo Tabaković, izvolite, imate reč.
Pre nego postavim konkretno pitanje, više ne pitam za tumačenje onog što piše u Poslovniku, a govorim o članu 235, koji reguliše pravo predstavnika poslaničkih grupa kao predsednika ili ovlašćenog predlagača da u jednom usmenom obraćanju, utorkom i četvrtkom, zatraži obaveštenje koje se tiče njegovog rada, znači, ne tražim da mi tumačite Poslovnik, jer je očigledno da to tumačenje ide od dana do dana, od slučaja do slučaja, već vas molim da stav 3. člana 235, u kome kaže da se red i reč daje, počevši od predstavnika brojčano najmanje grupe, do brojčano najveće, a to čini predsedavajući, po prijavljenim predstavnicima, ustanovite jednom za svagda – da li je to elektronska prijava, da li je to prijava u pisanom obliku na obrascu koji sačinjavate vi ili poslaničke grupe pojedinačno, jer ne želim da tumačenje u predsedništvu, u zavisnosti od toga ko je predsedavajući ili ko mu pomaže, dovede do bilo koje vrste loših odnosa među nama koji smo ovde narodni poslanici, nezavisno od toga da li pozicija ili opozicija.
Gospođo Tabaković, molim vas, vratiću vam vreme, jer je ovo bilo reklamiranje Poslovnika.
Moje je pravo da tražim obaveštenje o načinu rada.
I pismeno i elektronski; najveći broj predstavnika poslaničkih grupa se prijavio u momentu kada smo prešli na realizaciju člana 235. Tom prilikom, vas i gospodina Ilića nije bilo. Dakle, oni koji su tada prijavljeni i elektronski i pismeno, prozivani su po redosledu, upravo u skladu sa stavom 3. člana 235. Vi ste se pre nekoliko minuta prijavili i zbog toga je gospodin Todorović dobio reč pre vas. U međuvremenu je došao i gospodin Ilić, to bi značilo – kako ko dođe i prijavljuje se, da njemu dajemo reč, ako pripada manjoj poslaničkoj grupi. Mislim da korektno tumačim ovaj poslovnik. Molim vas da to razumete. Sada ću vam vratiti vreme na početak, samo se prijavite.
Izvinjavam se, ne tražim tumačenje, tražim da precizirate prijavljivanje, jer – da li vi imate na vašem ekranu pet prijavljenih, pa onaj šesti iskače s ekrana ili ne, mi to ne vidimo ni na jednom ekranu. Molim vas da shvatite, to što je dobio gospodin Todorović reč, apsolutno mi ne smeta, naprotiv, drago mi je zbog pitanja koje je postavio, ali da bismo mogli da poštujemo red, taj red mora da bude ustanovljen nedvosmisleno. Svoje pravo da postavim pitanje ću iskoristiti opet da pitanje postavim vama. Juče ste nas obavestili da će prenos biti prekinut u 17.50 časova i da biste, da imate informaciju o tome kada će biti odložen prenos, nju podelili s nama. Mi smo reklamirali povredu Poslovnika, rekavši da ne možemo da tražimo vreme kada će biti emitovan, ali da vi možete. Na ovaj način hoću da kažem da je kolega Radulović bio u pravu kada je reklamirao član 27, jer vi to treba da zatražite, a na osnovu sledeće rečenice – dobijamo pitanja građana, koji kažu: "Da li mi možemo da znamo kada će prenos Skupštine biti emitovan, ne zbog Radulovića i zbog Jorgovanke, već zbog toga što javnost rada ove skupštine ne podrazumeva snimanje toka sednice, nego emitovanje toka sednice u vreme koje je najavljeno onima zbog kojih je ta javnost i ustanovljena"? Molim vas, govorim srpskim jezikom, ne bunim se, ne tražim objašnjenje, to nije definisano. Ako pod javnosti rada podrazumevate snimanje, a ne i to kada će da gleda onaj koga ovo zanima, mislim da to nije u redu. Zahvaljujem.
Odgovor na ovo pitanje dobio je gospodin Radulović, a on bi bio identičan – poslovnički nije regulisana obaveza direktnih prenosa. Naš javni servis bi bio korektan da nas uvek obavesti kada će odloženi snimci biti emitovani. Ja to od njih tražim, ali mi nigde nemamo ugovoren odnos po kome su oni u obavezi da nas obaveste, već to čine u skladu sa svojim programskim šemama. Prema tome, onda kad budemo imali skupštinski kanal, moći ćemo, na način kako vrlo korektno sugerišete svi vi, da obezbedimo javnost u radu Parlamenta. Gospodin Velimir Ilić ima reč. Izvolite.
Želeo sam da postavim premijeru jedno pitanje, na koje sam više puta tražio odgovor, a nikad ga nisam dobio – kako je došlo do zaduživanja tri milijarde evra kod MMF-a? Koja je studija urađena za ta sredstva? Kako će se vršiti raspodela tih sredstava i ko će praviti tu raspodelu? Kako ćemo mi imati kontrolu nad tim sredstvima koja su zadužena? Velika je cifra tri milijarde. Da li je to došlo prečicom, bez ratifikacije u Srpskom parlamentu, jer nije ratifikovano, nismo o tome obavešteni, a sve banke, sve finansijske institucije spolja nisu htele da puste nijednu kreditnu liniju bez ratifikacije u Parlamentu? Da li je to usluga da Kosovo uđe u MMF, a da Srbija to prećuti? Ovih dana se intenzivno govori o tome da je Kosovo, maltene, već ušlo u MMF i moći će da koristi sredstva MMF-a. Da li je to indirektno priznavanje nezavisnog Kosova, kao što smo uradili s prihvatanjem na mala vrata Ahtisarijevog plana i, dodatno ovome – šta je sa šest tačaka koje su izmenjene u Ahtisarijevom planu da bi Euleks ušao na Kosovo? Šta je bilo sa tih šest tačaka? Ko ih je ratifikovao, ko ih je odobrio i da li je ijedna od tih šest tačaka prihvaćena od Saveta bezbednosti, od Ujedinjenih nacija? Sigurno da nije. Totalno, Ahtisarijev plan je primenjen na Kosovu. Ponavljam pitanje – tri milijarde evra zadužiti državu, a ništa, praktično, ne uraditi, pokriti se time da je to za stabilnost srpske privrede. Koje privrede? Kome će se dati? Ko su korisnici tih sredstava i da li postoji mogućnost da premijer obezbedi da Narodna banka Srbije bar dva puta godišnje podnese izveštaj ovom parlamentu o svom radu i o stanju sredstava, stanju deviznih rezervi, gde se nalaze, u kojim bankama, kako, pod kojim uslovima i na koji način? Mi o tome nijednu informaciju nemamo. Narodna banka Srbije se potpuno otrgla Parlamentu. Guverner Srbije nas nikad nije udostojio da dođe da bilo šta ovde kaže, jednostavno, radi šta hoće i vidimo ga na televiziji kada daje svoje izjave, isključivo sa stranačkim obeležjima. Ko stoji iza guvernera, ko mu pomaže u ovom poslu i kako obavlja svoje poslove bez ikakvih konsultacija sa Srpskim parlamentom? Da ponovim, najbitnija stvar je da li su tri milijarde evra, koje su na mala vrata ubrizgane u Srbiju, usluga za ulazak u MMF nezavisnog Kosova, jer se o tome naveliko priča? Priština stalno ponavlja da su oni na pragu, da postoje još samo neke sitne formalnosti i da će se veoma brzo obelodaniti da je Kosovo primljeno u MMF. Hvala vam.
Zahvaljujem na pitanju i ono će biti prosleđeno Vladi i resornim ministrima. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Mladen Grujić, Aleksandra Janković i Nikola Lazić. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da sednici prisustvuju Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, i Jasmina Benmansur, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Oni su u zgradi i očekujem da se svakog momenta pojave. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O UDRUŽENjIMA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govoresamo jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinili, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Saša Dujović – Poslanička grupa SPS-JS, narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić – Poslanička grupa G17 plus, narodni poslanik Zoran Šami – Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica i narodni poslanik Slađan Mijaljević – Poslanička grupa SRS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, gospodin Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, želi reč? Izvolite, gospodine ministre. Samo se prijavite. Izvolite za govornicu.
Poštovane koleginice i kolege, dame i gospodo narodni poslanici, izašao sam za govornicu zato što ne radi aparat na ovim mestima za poslanike, odnosno nema kartice, pa da ne bismo gubili vreme i čekali da dođe kartica, obratiću se s ove govornice. Ovo je peti predlog zakona o udruženjima od 2000. godine. Imali smo ga 2001, 2006, 2007. i 2008. godine. Dakle, peti predlog zakona kojim pokušavamo da slobodu udruživanja u našojdržavi ostvarimo na način koji je potreban, neophodan, u skladu sa svim najvišim standardima koji postoje u razvijenim evropskim demokratijama. Ovaj predlog zakona sam pre nepunih šest meseci obrazlagao u Skupštini Srbije i mislim da nema potrebe da široko sada obrazlažem, jer imaćemo, u krajnjem slučaju, priliku da kroz raspravu govorimo o pojedinačnim rešenjima. Ono što bih istakao kao najvažnije u ovom predlogu zakona, jeste da smo u potpunosti liberalizovali sistem osnivanja udruženja građana. To je sloboda koja je dostupna svakom našem građaninu; dovoljna su tri fizička ili pravna lica da bi stvorili udruženje građana. Druga bitna promena i važna stvar jeste da to udruženje ne moraju da registruju kod nadležnog organa. Svako slobodno može da se udruži, da deluje kao udruženje građana, ali mu je registracija neophodna da bi imao svojstvo pravnog lica. Kome ne treba svojstvo pravnog lica, ne mora ni da se registruje kod nadležnog državnog organa. Treća bitna stvar je upravo to da nadležni državni organ ne može da ceni svrsishodnost, celishodnost tog upisa. U pitanju je tzv. metod prijave, on se samo prijavljuje kod nadležnog organa. Državni organ može odbiti da ga registruje samo u zakonom propisanim slučajevima, koji su utvrđeni Ustavom Republike Srbije. Samo Ustav, kao najviši pravni akt, postavio je ograničenja i zakon ta ograničenja u potpunosti poštuje. Dakle, ne proširuje listu ograničenja za osnivanje ili rad udruženja građana. Udruženje, pored punoletnih fizičkih i pravnih lica, mogu da osnuju i maloletna lica. To je stara praksa u našoj državi, još iz vremena SFRJ; deca su mogla da osnivaju udruženja, pa tako egzistiraju savezi izviđača, savezi skauta, gorani itd. Nevladinih organizacija, odnosno udruženja građana danas u Srbiji ima više desetina hiljada. Oni se vode u dva registra. Jedan registar je u MUP-u, drugi je u Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Nakon usvajanja ovog zakona, postojaće samo jedan registar. Registracija će se vršiti u Agenciji za privredne registre, kao javnoj agenciji koja, pored poslova registracije privrednih subjekata, po zakonu kojim je osnovana, može da obavlja i druge poslove, registraciju drugih subjekata. Smatrali smo da je celishodno, efikasno, ekonomično da iskoristimo resurse onoga što već postoji i da, na taj način, registraciju u prvom stepenu vodi Agencija za privredne registre, s tim što je to povereni posao državne uprave, te nadzor nad obavljanjem ovog posla ima Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Drugostepeni organ je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Svi podzakonski akti su, takođe, u nadležnosti Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu, te ovu odluku da Agencija za privredne registre vodi ovaj registar treba razumeti kao jedno tehničko pitanje, ništa van toga. Više puta sam pričao da je ovo, takođe, jedna od naših obaveza, međunarodnih, ali ne radimo mi to zato što je to naša obaveza koju smo preuzeli pristupanjem u članstvo Saveta Evrope. Naravno, i to je dobar razlog da nešto radimo, jer kada preuzmemo neku obavezu, treba da je ispunimo; bili bismo neozbiljni kada bismo se ponašali drugačije. Znači, ne samo što je ovo međunarodna obaveza, već zbog toga što našim građanima želimo da obezbedimo i omogućimo slobodu udruživanja po najvišim evropskim standardima. S druge strane, iako liberalizujemo osnivanje i rad udruženja, mi namećemo i dosta jasne elemente kontrole nad tim radom. Mislim da je to u potpunosti interes ne samo države, već i udruženja. U našoj neposrednoj prošlosti, a i danas, mnoga udruženja građana su bila predmet različitih sumnji, različitih optužbi. Najčešće se postavljalo pitanje ko koga finansira, od čijih para radi. Ovoga puta, to pitanje neće morati da se postavlja na taj način, već će biti potpuno jasno ko koga finansira. Svi izvori finansiranja su potpuno transparentni. Ako dobije pare iz inostranstva, to radi prema zakonu kojim se reguliše platni promet s inostranstvom. Ono što je bila još jedna od specifičnosti naših dosadašnjih ustrojstava, to je da su predstavništva stranih udruženja ovde delovala, praktično, na osnovu neke potvrde koju izdaje Ministarstvo spoljnih poslova. Ta oblast je bila potpuno neregulisana. Ovim zakonom se i predstavništva stranih udruženja podvode pod isti pravni režim kao i domaća udruženja, što znači da će u pogledu kontrole od strane države i u pogledu postupka, pre svega, u materijalnom poslovanju, biti kao i domaća udruženja, dakle, biće usklađeni s našim pravnim poretkom. Očekujem da Narodna skupština podrži ovaj zakon. Očekujem to i od partija koje su činile Vladu i u prethodnom sazivu, jer je ovaj zakon, sa svojim osnovnim elementima, proistekao još 2006. godine, tako da sam malo iznenađen nekim amandmanima, ali imaćemo prilike da razgovaramo o tome. Dakle, od 2006. godine ovaj koncept smo zadržali. Što se tiče imovine udruženja, to je tema koja se često postavlja. Nismo se opredelili za načelo pravičnosti – što je udruženje steklo sopstvenim radom, neka ostane u udruženju, što nije steklo sopstvenim radom, to je društvena svojina, koja će postati državna. To je pošteno i mislim da je lako da svako dokaže šta je dobio poklonom, šta je dobio nekim sopstvenim delovanjem, šta je nasleđeno, a sve ono što nije, to je društvena svojina i ovim zakonom će preći u režim državne svojine. Nadam se da ćemo imati konstruktivnu raspravu i da će narodni poslanici podržati ovaj zakon o udruženjima. Siguran sam da će ovaj zakon pospešiti udruživanje naših građana, jer nisu udruženja samo ona koja se bave ljudskim pravima, iako ih smatram veoma bitnim i korisnim u svakom društvu. Mnogi ljudi su zainteresovani za udruženja. Većina od 30.000 udruženja nemaju nikakve veze s politikom. To su ljudi koji se bave pitanjima za koja smatraju da su značajna, da ostvaruju neke sopstvene, ali i zajedničke ciljeve koji su vezani i za zaštitu životne sredine, i za zaštitu lica s invaliditetom, i za zaštitu ugroženih grupa i mnoga druga pitanja, praktično, sva ona pitanja koja srećemo u svakodnevnom životu, a koja su, u stvari, van domena politike.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestioci nadležnih odbora, Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora, žele reč? (Ne) Među predstavnicima, odnosno predsednicima poslaničkih grupa, najpre se javio gospodin Momo Čolaković. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani ministre i poštovani predstavnici Ministarstva i Vlade, uvaženi narodni poslanici, Poslanička grupa PUPS-a je u decembru dala podršku ovom zakonu i ostajemo pri ocenama i stavovima koje smo tada dali. To znači da naša poslanička grupa daje podršku zakonu. U decembru smo dali više amandmana, od kojih je nekoliko prihvaćeno, ugrađeno u ovaj predlog zakona. Isto tako, neke ideje koje smo tada dali, ugrađene su u ovaj prečišćeni tekst koje smo dobili za ovo zasedanje i zahvaljujemo ministru i njegovim saradnicima na tome. U vezi sa značajem ovog zakona, nema posebne potrebe govoriti, ali da naglasim, imamo oko 2.500 penzionerskih organizacija, imamo oko 170 udruženja i saveza. Mislimo da je veoma značajno što će se obezbediti da se urede odnosi između ljudi, građana koji se organizuju radi ostvarivanja svojih i zajedničkih ciljeva i zadataka. Istakao bih značaj ovog zakona i zbog toga što se naše penzionerske organizacije, ali i druge humanitarne organizacije, bave, pre svega, humanitarnom aktivnošću, solidarnom aktivnošću i socijalnim problemima. U tom smislu, pozdravljamo rešenja koja su ponuđena, da se ova udruženja mogu baviti, pored aktivnosti vezanih za uređenje odnosa između građana, i drugim pitanjima, kao što su zdravstvene usluge, mogućnost zanatskih usluga itd. Zbog čega podržavamo ovaj zakon? Osvrnuću se samo na nekoliko bitnih pitanja. Prvo, ono što smo u raspravi s Ministarstvom u decembru postigli, to je da ovde ne spadaju sindikati. To je potrebno podvući i zbog toga što su nam se više puta obraćale sindikalne organizacije i savezi, da se to zna precizno. Ukoliko bude potrebno, sindikati će, u sporazumu s Ministarstvom i Vladom, dogovoriti da li postoji potreba da se pitanja o organizovanju sindikata urede posebnim zakonom. U tom smislu, pozdravljamo stav Ministarstva. Drugo, za nas je veoma bitno i da se sva udruženja registruju. Ranije je bilo pri Ministarstvu, a sadašnje rešenje je, po mojoj oceni, u skladu sa merama Vlade vezanim za racionalizaciju, štednju. To, takođe, pozdravljamo. Treća stvar koja je bitna, po našem mišljenju je pitanje aktivnosti udruženja. Veoma je bitno što je omogućeno da se udruženjima, pored aktivnosti zbog koje se organizuju, omogući i delatnosti koje moraju biti ugrađene u statut svakog udruženja, vezane za aktivnost i u socijalnim oblastima, o socijalnim pitanjima, u manjem obimu, za svoje članove i svoje udruženje, kao što je snabdevanje ogrevom, zimnicom itd., nekim uslugama, ugostiteljskom delatnošću itd. Četvrto, mislimo da je jako dobro što se u ovom zakonu precizira mogućnost finansiranja određenih programa udruženja građana iz budžeta Republike Srbije i posebno iz budžeta lokalnih samouprava. U ranije vreme smo, bar poslanici PUPS-a, imali sva udruženja i organizacije na budžetima lokalnih samouprava i na budžetu Republike. Od 2000. godine, ta udruženja se ne nalaze na budžetu. Mislimo da je to jako dobro i zbog toga pozdravljamo regulativu koja je precizirana u zakonu. Takođe, mislimo da je jako dobro, to je poslednje pitanje, regulisano pitanje imovine, kako one koja je stečena, o čemu je ministar govorio, sredstvima udruženja i nekim drugim, tako i kako se reguliše pitanje korišćenja imovine. Uglavnom, ono što mi pratimo, imovina je državna, koriste je udruženja. Prenosi se pravo lokalnim samoupravama da to pitanje regulišu i oni se ovlašćuju da raspolažu tom imovinom. Međutim, jako je dobro, i to treba naše organizacije da znaju, da oni koji su se zatekli u toj imovini nastavljaju pravo korišćenja dok god postoje. To je za nas veoma bitno. Iz tih razloga i mnogo drugih, PUPS će u danu za glasanje dati svoj glas za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Saša Dujović.
Poštovano predsedništvo, uvažene kolege narodni poslanici, cenjeni predstavnici iz Vlade Srbije, Predlog zakona o udruženjima se po peti put nalazi ispred narodnih poslanika, s ozbiljnom namerom predlagača da se i u ovu oblast društvenog života građana i njihovo pravo na udruživanje unese više reda, da se, napokon, ova oblast zaista zakonski uredi. O važnosti ovog zakona nepotrebno je posebno govoriti. Udruživanje građana svojom slobodnom voljom, u cilju ostvarivanja i realizacije svojih ideja, jedan je od temelja demokratije i tekovina svakog demokratskog društva. Na prethodni predlog zakona o udruženjima Poslanički klub SPS-JS je uložio nekoliko amandmana, s ciljem da se poboljša predlog zakonskog rešenja. S velikim zadovoljstvom smo konstatovali da je predlagač prihvatio i u novi zakon o udruženjima uvrstio naša dva amandmana. Ipak ovaj predlog zakona, kao i prethodni, ima više rešenja koja se ne mogu smatrati najboljim i primenljivim u praksi. Stoga je izuzetno potrebno to razjasniti. Na samom početku Predloga zakona o udruženjima, predlagač u potpunosti izjednačuje sindikate s ostalim udruženjima građana. Primena zakona o udruženjima na sindikate imala bi nesagledive posledice, počev od upisa u registar, a novim predlogom se potpuno menja procedura upisa i određuje drugi organ u odnosu na dosadašnja rešenja. Iz Predloga ovog zakona se stiče utisak da se ovo namerno radi sindikatima, iako je u suprotnosti sa svim međunarodnim propisima kojima se definiše položaj i uloga sindikata. Sve konvencije Međunarodne organizacije rada koje se odnose na ovu materiju ratifikovala je i naša zemlja. Ovaj zakon će samo omogućiti stvaranje na stotine i hiljade nevladinih organizacija. Prema Zakonu o radu, registar sindikalnih organizacija vodi se u Ministarstvu rada i socijalne politike, a prema ovom predlogu zakona, to će ubuduće raditi Agencija za privredne registre, dok bi drugostepeni organ bilo Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, a ne Ministarstvo rada i socijalne politike. Smatramo da predloženo rešenje nije dobro, jer je sindikat organizacija vezana isključivo za svet rada. Imajući ovo u vidu, jasno je da sindikat predstavlja organizaciju zaposlenih, te se kao takva organizacija ne može svrstati u udruženja. Sindikati štite prava radnika iz radnih obaveza, što je jedno od osnovnih ustavnih prava svakog građanina. Nadamo se da će predlagač razmotriti stav Saveza samostalnih sindikata Srbije i amandmane koje smo podneli kao Poslanički klub SPS-JS, te uvažiti naše mišljenje da sindikate izbriše iz nadležnosti na koje se odnosi zakon o udruženjima. Nažalost, predlagač je ostao i pri ranijim predlozima vezanim za broj osnivača udruženja. Tačnije, članom 10. Predloga i dalje stoji predlog od tri osnivača, za šta smatramo da je mali broj, te da se mogla uvažiti primedba velikog broja narodnih poslanika i povećati broj osnivača. Takođe, smatramo da je neprihvatljivo da maloletna lica sa svega 14 godina mogu biti osnivači udruženja. Ovakvo zakonsko rešenje može biti put ka ozbiljnim zloupotrebama dece. Nekoliko rešenja iz ovog predloga zakona o udruženjima zaslužuje pohvalu, pa bismo tako izdvojili član 22. stav 5, gde se omogućuje da skupština udruženja, svojim statutom i aktima, omogući, odnosno prenese svoje nadležnosti i na neke druge organe i udruženja. Takođe je pohvalno rešenje predviđeno članom 36. stav 2, gde se omogućuje pravnim i fizičkim licima odgovarajuće oslobađanje od poreskih obaveza, u skladu sa zakonom kojim se uvode odgovarajući javni prihodi, pod uslovom da se pomaže udruženju u cilju sprovođenja statutom predviđenih ciljeva. Predlog zakona o udruženjima uvodi jednu novinu. To je finansiranje kroz projekte velikog broja udruženja koja su svrstana u udruženja od javnog interesa. Ovde bismo posebno istakli da se u udruženja od posebnog interesa svrstavaju u udruženja koja se bave boračko-invalidskom zaštitom, što nam je posebno drago. Poslanički klub SPS-JS kao pogrešan postupak smatra i promenu u postupku registracije udruženja, koja ovim predlogom zakona o udruženjima prelazi iz nadležnosti Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu i MUP-a u nadležnost Agencije za privredne registre. Ovo je veoma loše rešenje, iako predlagač u obrazloženju iznosi argumente za ovakav postupak, te da je utemeljenje za ovakvo rešenje našao u Zakonu o državnoj upravi. Mišljenja smo da je veoma bitno da dosadašnje rešenje koje se odnosi na registraciju udruženja bude objedinjeno u Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu, koje je u potpunosti osposobljeno za vođenje registratora udruženja, a nije zanemarljiva ni činjenica o velikom iskustvu u službi unutar Ministarstva koja se do sada bavila ovim poslom. Ukoliko neka udruženja žele da se bave privrednom delatnosti, ona će statutom predvideti formiranje svojih privrednih subjekata, te upravljati njima putem svojih organa, koje će, kao osnivač, postavljati i kontrolisati, a sve će se u tom slučaju registrovati u Agenciji za privredne registre. Ovako registrovani privredni subjekt, svoju privrednu delatnost mogao bi da usmeri za ostvarivanje ciljeva i statuta svog osnivača, a to su pojedina udruženja. Poslanički klub SPS-JS je podneo i nekoliko amandmana na Predlog zakona o udruženjima. Podneti su amandmani na član 2, kojim se traži brisanje reči ''sindikat'' iz udruženja na koje se ovaj zakon odnosi, na član 80, kojim se traži da imovina koju su do stupanja na snagu ovog zakona koristile i mnoge društvene organizacije bude svojina tih društvenih organizacija, odnosno udruženja, i na član 81, kojim se zahteva postupak za utvrđivanje vlasništva nad delom i celom svojinom, po tužbi Republike Srbije, koja ima po ovom predlogu zakona nameru da imovinu društvenih organizacija pretvori u državnu, pa onda neka spor pokreće pred sudom. Nadamo se da će predlagač ozbiljno razmotriti ove amandmane, pažljivo ih pročitati i usvojiti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Ko se dalje javlja od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa? Gospodin Velimir Ilić.
Slušajući izlaganje ministra, videli smo da je bilo pet pokušaja u kratkom periodu, pet zakona koji su dolazili u Parlament i stalno su se menjali. Znači da nešto nije u redu. Ovaj zakon nije u redu i on neće dugo opstati, pa ćemo najverovatnije iduće godine imati ponovo raspravu o novom zakonu o udruženjima. Šta je suština cele priče? Želimo da napravimo jedan dobar zakon, koji će duže trajati, a ne zakon koji će moći da se zloupotrebljava više puta i čim se primete te zloupotrebe, odmah se menja nekim novim zakonom. Nikako ne mogu da se pomirim s tim da udruženja mogu praviti maloletna deca, deca starija od 14 godina, uz saglasnost roditelja. To je zloupotreba dece, smatram da je to nemoguće i ne slažemo se s tim. Pogledajte samo u osnivačkom aktu, jedno maloletno dete može napraviti udruženje i sa dva stranca, a ono može biti državljanin Srbije. Kako će roditelji odgovarati za to? Šta će se tu dogoditi? Biće niz zloupotreba. Moguće je da dva državljanina stranih država, s jednim našim maloletnikom, naprave udruženje koje će praviti niz problema u samoj Srbiji. To nije u redu. Druga stvar koja je veoma bitna, ova udruženja su se uvek koristila da dobiju neku medijsku podršku, da bi minirala i upropastila određeni rad državnih ili nekih drugih institucija. Veoma lako se koriste razna udruženja od tri člana, ako imaju podršku nekih medija u Srbiji, da potpuno miniraju rad nekih važnih institucija. Uzmimo samo udruženja koja su sad počela da niču širom Srbije, koja atakuju na Srpsku pravoslavnu crkvu, na određene velikodostojnike SPC-a, na određene institucije. Sećam se, iz prethodnih perioda, udruženja koja nemaju nikakvu osnovu dobijala su velika kreditna sredstva za izgradnju hladnjača. Ljudi se skupili, napravili hladnjaču, sad se jure, ko će to da plaća, na koji način, ili neku drugu investiciju koja se sprovela, i sada nemamo mogućnost da to regulišemo. Mislim da se preko ovih udruženja, koja se mogu zloupotrebiti, može vršiti i medijski atak na određene ličnosti; ta priča je veoma bitna. Sećamo se raznih udruženja koja su dobijala prostor na velikim televizijama i koja su minirala određene projekte. Sećam se koncesije, kada, tobože, neko udruženje, dva-tri građanina nađu nekog i izađu, traže nešto što je protivzakonito, ali dozvoli im se dovoljno prostora, pa se onda uzburka javnost i nastanu raznorazni problemi. Nedavno smo slušali, nisam uspeo ovde ni da repliciram ministru, koji je na osnovu udruženja i njihovih mišljenja izminirao stvar koju je on vodio i ugovor koji je njegovo ministarstvo finansija pravilo. Tobože je rekao – znate, građani reaguju. Koji građani? Javi se jedan u udruženju, koji nađe još dvojicu i naprave neko udruženje. Naravno, obezbedimo im prostor na B92, odu u "Insajder" ili na "Poligraf", onda krene određena priča da se vrti Srbijom i onda se sve više uvlačimo u te priče i potpuno miniramo određene projekte. Kaznene odredbe su izuzetno stroge. Ako uzmemo jednog maloletnika i dvojicu stranaca, ljude koji nisu državljani Srbije, naprave udruženje, a roditelj, koji je svesno – nesvesno nešto potpisao, ima velike kazne da plati itd.Zatim, ove stroge kaznene odredbe prave problem tako što će iz raznih udruženja, koja će pravno biti sankcionisana, otići kreativni ljudi, koji mogu u dobrim udruženjima, kada bi bilo više udružilaca, da naprave bolje efekte. Znači, svi oni koji žele da rade na nekom projektu, na nekom poslu, izaći će iz ove priče i tako ćemo ih oterati. Druga stvar koja nije regulisana, donatorska sredstva. Kaže se – može se osloboditi, a ne mora. Ako je režim taj koji će zloupotrebiti određeno udruženje, on će urgirati da se oslobodi određenih obaveza, ako nije, on će naplatiti određenu obavezu. Uzmimo samo koliko udruženja je platilo PDV, uz obećanje da će se to vratiti, i godinama se ništa na tome nije radilo. Setimo se samo Udruženja za denacionalizaciju, koje je potpuno devalvirano i uništeno, a imalo je dobre namere da zaštiti određenu privatnu imovinu građana. Mi smo ih pokrili raznoraznim drugim udruženjima koja su imala tri člana i potpuno su minirala jednu dobru nameru jednog jakog udruženja. U udruženju su ljudi amateri i, ponavljam, kazne su dosta velike, pa ćemo one kreativne, prosto, sklanjati iz ovog oblika udruženja. Zatim, mnoga sredstva će se opredeliti za raznorazna udruženja koja imaju dobre namere, ali imaćemo velikih problema ako ne oslobodimo sva udruženja ovih obaveza prema državi. Prema tome, ne možemo reći – mi ćemo to amandmanima pokušati da popravimo, a koliko ćemo uspeti, videćemo, jer će vladajuća koalicija, stihijski, kao što se to uvek događa, glasati za to i preglasati i mi ćemo imati opet jedan loš zakon o udruženjima. Kao što je bio i prošle godine, nadam se da ćemo ga raditi i iduće godine. Mi uvek zloupotrebljavamo u političke svrhe određena udruženja. Ona koja nisu u skladu s politikom vladajuće koalicije, biće sklonjena, uništena, sankcionisana, a oni koji rade određen posao, oni će opstajati i uz to će im se obezbeđivati određena sredstva, pa će minirati mnoge dobre projekte i mnoge pokušaje da se nešto u ovoj državi dovede u red, popravi. Posebno je neshvatljivo da će se deca zloupotrebljavati, voleo bih da nije tako, i u političke svrhe, i u cilju rušenja određenih projekata i određenih institucija. Imali smo ovih dana primer, atak na Srpsku pravoslavnu crkvu, gde su se čak i deca zloupotrebljavala, nesvesno, napadajući velikodostojnike Srpske pravoslavne crkve koji na određenim prostorima smetaju određenim, tobože, evropskim i nekim našim vladajućim institucijama. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Snežana Plavšić-Stojanović.
U ime stranke G17 plus, želim da kažem da ćemo mi ovaj zakon s radošću podržati. Moje mišljenje se uveliko razlikuje od ovog koje smo upravo čuli, jer verujem da je sloboda udruživanja jedna od osnovnih ljudskih sloboda i prava i da se moderno, razvijeno demokratsko društvo mora zasnivati na slobodi udruživanja i na delovanju udruženja, koja apsolutno doprinose njegovom razvoju i, rekla bih, jedan su od osnovnih uslova njegovog razvoja. Da li su potrebna udruženja, kada već imamo državu? To je, čini mi se, pitanje koje se ovde postavlja. Odgovoriću protivpitanjem. Da li država može da uradi baš sve što je potrebno i da li država može da zadovolji sve potrebe građana? Još 1776. godine, Tomas Pejn je rekao ovako – Društvo je proizvod naših želja, a država je proizvod naših mana. ''Društvo podstiče našu sreću, pozitivno ujednačavajući naša osećanja, a država, negativno ograničavajući razlike. Društvo štiti, država kažnjava.'' To je jedan od mogućih pogleda na odnos države i društva. U tom kontekstu, nevladine organizacije i udruženja građana jesu predstavnici civilnog društva, mada je civilno društvo širi pojam od udruženja i nevladinih organizacija, o kojima ćemo danas govoriti. Želim da dam kratak pregled kako su se civilno društvo i nevladin sektor i udruženja građana razvijali u Srbiji. To nije nikakva novina i nije nikakav proizvod modernih vremena. Ovakvi stavovi su posledica zabluda, predrasuda i, rekla bih, velikim delom neznanja. U Srbiji postoji već jako duga tradicija udruživanja građana i ona potiče, mogu da kažem, iz davnih vremena. U 17. i 18. veku postojala su značajna udruženja građana i ona su, u velikoj meri, u tom periodu bila i religijska udruženja, ali, isto tako, i razne vrste ortakluka, razne vrste udruživanja, koja su bila poznata kao mobe, zadužbine, legati. Dakle, postoji bogata tradicija u našem društvu da se građani udružuju kako bi doprineli razvoju društva. Naravno, ne treba zaboraviti humanitarne organizacije, jer su one uvek bile veoma istaknute, igrale su veoma istaknutu ulogu u našem društvu. Želim da kažem da je Srbija još 1881. godine imala Zakon o slobodi udruživanja. To je nešto što mislim da u ovom trenutku treba naglasiti i treba poštovati, jer daleko od toga da je ovo prvi zakon koji govori o slobodi udruživanja. Dakle, još 1881. godine imali smo takav zakon, koji je, moram da kažem, na sličan regulisao slobodu udruživanja u Srbiji. Tadašnji zakon regulisao je neka statusna pitanja, registraciju udruženja; ona se obavljala u gradskoj upravi grada Beograda, a konačnu dozvolu davao je ministar za unutrašnje poslove.Tim zakonom su regulisani i principi rada udruženja, upravo kao što i mi sada pokušavamo da uradimo. Što se tiče samog termina – nevladine organizacije, koji je dostakontroverzi izazvao u našem društvu u poslednjih 10, 15, pa i 20 godina, imajući u vidu da postoje brojne predrasude o nevladinim organizacijama, želim da kažem da ni sam termin ''nevladine organizacije'' u našem društvu nije nov i da se on pominje još 1874. godine u tadašnjem glasilu Srbije, koje je imalo naziv ''Glas javnosti''. Što se tiče novije istorije, naravno da su i tada postojala udruženja građana, a nakon 1945. godine, nažalost, veliki broj udruženja je bio ugašen i njihova imovina konfiskovana; tu, pre svega, govorim o raznim legatima i fondacijama, ali u to vreme podsticana su hobi udruženja, sportska udruženja i, naravno, društvene organizacije, kako su se tada zvale, koje su bavile nekim aktivnostima koje su bile korisne za društvo. Taj period ne treba uzeti kao nešto za ugled, pošto je tada sloboda udruživanja u velikoj meri bila ograničena, činjenicom da su se udruženja mogla baviti samo nekim vrstama aktivnosti, a da nikakvo njihovo političko delovanje i uticaj na kreiranje politike u ondašnje vreme nije bio moguć; ukoliko su imali bilo kakvu konotaciju zaštite ljudskih prava ili, eventualno, nekih političkih sloboda, udruženja su bila zabranjivana i gašena. Verujem da, u velikoj meri, iz tog perioda potiče naša netrpeljivost, da tako kažem, i zazor i nepoverenje prema udruživanju građana koje nije strogo kontrolisano od strane države. Sama sloboda udruživanja upravo je suprotna državnoj kontroli udruživanja. Nakon tog perioda, 80-ih godina počinje ponovo buđenje slobode udruživanja, u obliku raznih povezivanja, pre svega, grupa intelektualaca, koji su se udruživali kako bi promovisali ljudske slobode i prava, pre svega, političke slobode u ondašnje vreme. To su bile, uglavnom, civilne inicijative koje su predstavljale uvod u višestranačje, koje je počelo, kako se svi sećamo, 90-ih godina. Devedesetih godina, nevladin sektor, odnosno udruživanje građana karakteriše, pre svega, jak otpor tadašnjem režimu, borba za ljudska prava. Tada je bilo naglašeno delovanje mirovnih i humanitarnih organizacija koje su obezbeđivale neophodnu pomoć osiromašenom stanovništvu. Nakon 2000. godine, možemo reći da nevladin civilni sektor aktivno deluje u Srbiji, da ima pokušaja partnerstva sa državom, ali, isto tako, da ga karakteriše i prilično slaba strukturisanost. Što se tiče onoga kakva je situacija danas, na prvom mestu, treba reći da nevladine organizacije i udruženja građana deluju u uslovima kada ne postoji adekvatan zakonski okvir. Znači, zakonski okvir je, kao što je gospodin ministar pomenuo, zastareo i nefunkcionalan i ne odgovara potrebama današnje situacije u nevladinom sektoru. Kao što sam rekla, nevladin sektor danas karakteriše i slaba struktura, loša povezanost i komunikacija, čak i međusobno, nema krovnih ''kišobran organizacija'', ili ih ima jako malo. S druge strane, karakteriše ga prilično ujednačen vrednosni okvir, sistem vrednosti; većina udruženja koja danas deluju u Srbiji i koje nazivamo nevladinim organizacijama u svojoj osnovi ima osnovne vrednosti, tradicionalne vrednosti srpske, ali i evropske vrednosti, a to su i socijalna inkluzija, razvoj demokratije i zalaganje za ljudska prava. Godine 1995. postojale su 174 nevladine organizacije u Srbiji, a 2005. godine ih je bilo 1935. To govori o snažnoj dinamici razvoja civilnog sektora i velikom porastu broja udruženja u poslednjoj deceniji. Po nekim istraživanjima kojima se može verovati, 47,1% građana su članovi nekog udruženja građana. Ukoliko se izuzmu sindikati i političke stranke, još uvek 32,7% građana pripada raznim vrstama udruženja. Mislim da je ovo respektabilna brojka, imajući u vidu da trećina građana Srbije participira u radu nekog udruženja i trećina građana Srbije nalazi interes da se udružuje i da zajednički deluje u ostvarivanju nekog cilja. To je činjenica koja nas obavezuje da uradimo svoj deo posla, a prvi korak u tome jeste ovaj zakon, donošenje zakonskog okvira. Nevladin sektor ima svoje slabosti. Onako kako je on sam u jednom istraživanju prepoznao sebe, kao svoje slabosti je prepoznao i elitizam, i postojanje organizacija koje su one man show, isto tako, velikim delom, i jednu pojavu o kojoj svi zajedno treba da razmislimo, i nevladin sektor i političke stranke, a to je moguća politizacija nekih udruženja građana. Mislim da je potpuno rušenje koncepta udruživanja građana i koncepta civilnog i građanskog društva kada partije, odnosno stranke pokušavaju da imaju svoje nevladine organizacije, a to nije, rekla bih, tako retko u Srbiji. Mislim da je to opasnost koja, u periodu kada aktivno razvijamo građansko civilno društvo, treba da bude nešto sa čim treba da budemo jako oprezni. Tu apelujem na sve aktere, kako udruženja građana, tako i političke stranke, državu i razne institucije, da o tome vodimo računa. Postoje brojne zablude o nevladinim organizacijama i udruženjima građana, ali već sam rekla zašto je potrebno da oni postoje, ne samo zbog slobode udruživanja, koja je jedna od osnovnih i garantovanih sloboda, i po svim međunarodnim standardima, i po našem ustavu, već i zbog toga što država nije u stanju, ma koliko bila bogata, uređena i moderna, da sama odgovori svim potrebama i da u svim aspektima bude u potpunosti funkcionalna. To je nešto što su prepoznale sve savremene države. Dakle, država odgovornost mora da deli sa svojim građanima, a jedan od načina jeste i udruživanje građana i mogućnost da deluju u cilju ostvarenja svojih interesa. U Srbiji, nevladine organizacije, odnosno udruženja građana, uglavnom, deluju u oblasti socijalne zaštite, smanjenja siromaštva, obrazovanja, zdravstva, održivog razvoja, zaštite životne sredine, u oblasti ljudskih prava, ali su, isto tako, veoma istaknute i razne mirovne organizacije i pokreti. Koju ulogu ima danas civilno društvo, odnosno udruženja građana u Srbiji? To, pre svega, treba da bude učešće u kreiranju politika, za razliku od onih koji smatraju da udruženja građana treba da se bave samo nekim humanitarnim aktivnostima. Želim jasno da kažem da udruženja građana treba da učestvuju u kreiranju politika. Država nema monopol nad kreiranjem politika, građani su tu da vrše korekciju države i da, u vreme kada ona kreira svoje politike, aktivno učestvuju i daju svoj doprinos u tome. Znači, apsolutna je zabluda da nevladin sektor treba da se drži podalje od politike; to je onaj koncept iz perioda posle Drugog svetskog rata o kome sam govorila. Jako važna, druga mogućnost delovanja i druga praksa delovanja nevladinog sektora jeste i prevođenje politika u praksu, naročito u periodu kada smo svi svesni činjenice da mnogi naši zakoni ne nalaze praktičnu primenu i da je potrebno dodatno angažovanje svih resursa naše zemlje kako bi se zakoni preveli u praksu. Mislim da je to područje u kome značajan doprinos i značajno partnerstvo treba ostvarivati s nevladinim sektorom. Naravno da nevladin sektor treba da daje i konstruktivnu kritiku vlasti, ali i da radi na podizanju svesti u društvu, svesti o nekom značajnom problemu ili o nekom problemu koji treba da postane prepoznatljiv. Takođe, nevladin sektor, odnosno udruženja građana, treba da budu i mogu biti i direktan pružalac usluga u raznim oblastima, kao što je, recimo, oblast socijalne zaštite. Komparativne prednosti udruženja građana u odnosu na institucije države su, pre svega, njihova fleksibilnost, činjenica da su oni bliže potrebama građana, znači, direktno deluju u svom okruženju, u komšiluku, u mesnoj zajednici, u lokalnoj zajednici, i prepoznaju direktne potrebe određene grupe građana; odlučivanje u udruženjima građana je mnogo brže, efikasnije, bez administrativnih procedura. Takođe, većina onih koji se udružuju u nevladine organizacije ima neka moderna znanja i vešto koristi moderne tehnologije, obučena je za pristupanje evropskim fondovima, što je, po mom mišljenju, velika prednost kada je u pitanju razvoj lokalnih zajednica. Mi smo pre nekoliko dana govorili o regionalizaciji. Želim da kažem da su u siromašnim i udaljenim od Beograda delovima Srbije dosta niski kapaciteti i resursi i ono što se mora raditi – to je da se koriste svi resursi. Iskustva Italije, recimo, pokazuju da je neuporedivo bio brži razvoj onih lokalnih zajednica, pod jednakim uslovima, naravno, koje su koristile resurse nevladinog sektora, jer je razvoj moguć samo uz korišćenje svih resursa i partnerstvo lokalnih zajednica s nevladinim udruženjima, odnosno s udruženjima građana na lokalu, nešto je što apsolutno doprinosi njihovom razvoju. Šta treba da uradi država? Država mora da neguje partnerski odnos s udruženjima građana i ono što prvo treba da uradimo – to je da donesemo ovaj zakon, koji ima istoriju kakvu znamo da ima. Nadam se da ćemo konačno sada završiti kompletnu raspravu, ne samo u načelu, i da ćemo prekinuti praksu koja je do sada postojala, da se uvek nešto zlo desi kada ovaj zakon uđe u skupštinsku proceduru. Hrvatska je donela zakon 2001. godine i nakon toga je registrovano 23 hiljade udruženja. Donošenjem zakonskog okvira podstiče se delovanje udruženja građana. Naravno, država treba budžetska sredstva da usmerava ka programima udruženja građana, ali, isto tako, da uključuje udruženja građana u izradu strategije i zakona. Želim da kažem da imamo jako dobre primere saradnje države s nevladinim sektorom, pre svega, kroz fond za socijalne inovacije, gde je iniciran veliki broj projekata na lokalu u oblasti socijalne zaštite, u partnerstvu lokalnih ili državnih institucija i udruženja građana sa lokala. Ministarstvo za socijalna pitanja, takođe, ima jako dobru praksu s udruženjima osoba s invaliditetom, Ministarstvo zdravlja, Ministarstvo omladine i sporta, koje je uključilo u izradu strategije veliki broj mladih i udruženja građana, ali, isto tako, i kroz budžetski podsticaj je omogućilo realizaciju njihovih programa. Želim da istaknem i dobru praksu naše kuće – Skupštine, gde smo uveli praksu javnog slušanja, kao formu i mogućnost da građani dođu u Skupštinu i da kroz udruženja građana, kroz veliki broj građana, u jednom procesu međusobnog upoznavanja sa problemima, doprinesemo boljim zakonskim rešenjima i boljoj kontroli primene zakona koje donosimo. Nemam još puno vremena, nažalost, ili na vašu sreću. Ovaj zakon donosi mnogo dobrih stvari u odnosu na prethodna zakonska rešenja, koja imaju brojne nedostatke. O njihovim nedostacima neću govoriti, sada ću govoriti o prednostima ovog zakona. Želim da istaknem da je jako dobro što se pruža mogućnost udruživanja dece. Poštujući sve standarde i svu moguću zaštitu dečijih prava, po Konvenciji o dečijim pravima, jedno od osnovnih njihovih prava je participacija, njihovo učešće u kreiranju sopstvenog okruženja i u kreiranju njihovog života. Zaštita je obezbeđena time što lice ispod 14 godina potpisuje njegov zakonski staratelj ili roditelj. Preko toga, deca se mogu udruživati u sopstvene organizacije, kako bi ostvarila neki sopstveni interes. Naravno, imamo ograničenje da se može delovati samo u određenim zakonskim okvirima, koji ne narušavaju osnovna ljudska prava i slobode. Znači, potpuno je zaštićeno, a deci je pružena mogućnost da se udružuju i da kreiraju svoje okruženje. Istakla bih i načelo dobrovoljnosti upisa u registar, kao jako moderno rešenje. Činjenica je da je samo tri lica dovoljno da bi se formiralo udruženje. Želim da istaknem primer Danske, Italije i mnogih drugih zemalja koje nemaju nikakva ograničenja u brojčanosti udruženja, u broju onih koji formiraju udruženja, ili, recimo, Francuske ili Nemačke, za koje je dovoljno dvoje ljudi, ili dve osobe, da bi se formiralo udruženje. Tri lica – to je nešto što je sasvim prihvatljiv evropski standard i potpuno je usklađen s modernim rešenjima.
Vreme, gospođo Plavšić.
U redu, završiću, evo odmah. Nećete mi dati pravo da kažem slabosti zakona. Mislim da je osnovna slabost imovina i to ćemo elaborirati kada amandmani budu na dnevnom redu.
Završite misao, a to vreme ide na račun poslaničke grupe.
Dozvolićete mi, iskoristiću par minuta Poslaničke grupe. Želim da istaknem da smo u Skupštini sarađivali s velikim brojem udruženja građana u cilju rešavanja nekih problema građana i ostvarivanja osnovne funkcije Skupštine, a to su kvalitetnija zakonska rešenja. Želim da ih pomenem – Udruženje građana "Duga", iz Ade; Udruženje studenata s hendikepom "Grupa 484"; Centar za prava deteta; Centar za samostalni život invalida; Udruženje paraplegičara Leskovac; Autonomni ženski centar; Centar za unapređenje pravnih studija; Kreativno-edukativni centar; Koalicija udruženja izbeglica u Srbiji. Želim da svima zahvalim što su, u saradnji s nama, doprineli nekim boljim zakonskim rešenjima, na korist i dobrobit svih građana Srbije. U ime svih ovih udruženja, svih građana kojima su ona pomogla, u ime svih onih koji sa G17 plus dele viziju moderne građanske, demokratske Srbije, želim da kažem da ćemo ovaj zakon sa zadovoljstvom podržati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, imate reč. Gospodin Marković.
Bila su već četiri predstavnika poslaničkih grupa, pa smatram da je potreban mali osvrt na ono što je rečeno. Mogu samo gospodinu Momi Čolakoviću da zahvalim na svemu što je rekao. Primedbe koje su uputili o prošlom predlogu zakona su prihvaćene, očigledno, na obostrano zadovoljstvo.Želim da kažem da je ovaj zakon isti onaj od pre šest meseci, s tim što su uvrštene primedbe koje su se tada čule i koje su tada date u vidu amandmana, a za koje smo smatrali da su vrlo korisne i da treba da se nađu kao osnovni tekst ovog zakona. Žao mi je što gospođa Plavšić nije dovršila izlaganje, ali nadam se da ćemo kasnije razgovarati o tim pitanjima vezanim za imovinu, mada, opet, za razliku od onog predloga iz 2006. godine, kada je sve postajalo državna svojina, sva društvena svojina koja je pripadala, koju je koristilo udruženje, postajala je državna, mi smo se opredelili za načelo pravičnosti, svesni činjenice da ima toliko lovaca koji su svoje kuće poklonili svom udruženju, gde imamo udruženja koja su imala imovinu. Lepo ste rekli, još od 1869. godine imamo kao ustavnu garanciju slobodu udruživanja, a od 1881. godine imamo prvi zakon o slobodi udruživanja, imamo udruženja iz kraja 19. veka, niz udruženja. Mi smo se opredelili za načelo pravičnosti, u tom smislu što se iz te imovine izlučuje ono što je stečeno sopstvenim radom, donacijama, članarinom (imate masu udruženja koja su imala visoke članarine), poklonima, ili što je, možda, imovina od ranije, što će se rešiti zakonom o denacionalizaciji. Teško je naći pravu meru kada imate 30 hiljada vrlo različitih subjekata, s različitom istorijom. Ono što smo smatrali da nije korektno prema udruženjima, to je bio zakon o udruženjima iz 2006. godine – da sve pripadne državi. Mislim da to zaista nije korektno prema udruženjima, kao što bi bilo potpuno nenormalno da sada svu društvenu svojinu koju koriste udruženja prebacimo u svojinu tih udruženja. Moramo razumeti različitost. Onda smo se opredelili za ovo načelo pravičnosti, koje će svoj odraz imati, konačno, u vanparničnom postupku, ukoliko je potrebno, ili, ne daj bože, u parničnom postupku, ako negde dođe do takve vrste problema. Zahvaljujem na svemu što ste prethodno rekli i time doprineli ovoj diskusiji. Što se tiče izlaganja narodnog poslanika Saše Dujovića, nema nikakvog razloga za vaš strah u vezi sa sindikatima. Upravo, zakon, kao što smo i sa Poslaničkom grupom PUPS-a utvrdili, vrlo jasno definiše da se na verske organizacije, političke stranke, sindikate, sportske organizacije, sva ona udruženja koja su regulisana posebnim zakonima, ne primenjuju odredbe ovog zakona u materiji koja je regulisana tim posebnim zakonom, pa i za sindikate, pošto je Zakonom o radu definisano ko vodi njihov registar, kako se osnivaju itd., sve je to rešeno tim zakonom. Ovaj se zakon, kao ''krovni'', primenjuje supsidijarno u svim onim elementima u kojima taj neki drugi zakon nije rešio to pitanje. Baš me je pitao kolega Obradović za političke stranke i moj zaključak je da nema skoro nijedne odredbe koja bi se supsidijarno primenila ni u kakvomslučaju, recimo, na političke stranke, jer je Zakon o političkim strankama rešio sva pitanja. Nema bojazni ni za Savez samostalnih sindikata, niti za bilo koga drugoga, kada je u pitanju primena ovog zakona. Nema potrebe za takvom vrstom primedbe. Što se tiče Agencije za privredne registre, sindikati se neće voditi u Agenciji za privredne registre, oni se vode u Ministarstvu rada i socijalne politike. Ovo rešenje s Agencijom za privredne registre, posle dugo razmatranje, razgovora, provera, zajedno s ljudima iz Agencije za privredne registre, to je jedna ideja koja je prihvaćena. Primedba je bila, odnosno predlog je bio od Saveta za regulatornu reformu. Kažem, mnogo smo razgovarali i mislimo da je agencija zaista sposobna da efikasno vrši ovaj posao. Mi od te agencije, u stvari, treba i budućim zakonima da stvorimo jednu baš specijalizovanu agenciju, koja bi vodila različite vrste registara za potrebe različitih državnih organa. Zašto bi to radilo Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu, koje jeste dobro opremljeno i sposobno? Ne zaboravite da Ministarstvo vodi samo onaj deo registra koji je preuzeo sa saveznog nivoa, da postoji ogromna količina od možda 14 ili 15 hiljada udruženja koja se vode trenutno u MUP-u. Zašto bi sada Ministarstvo za državnu upravu moralo da poveća svoje kapacitete, da zapošljava nove ljude, kupuje novu tehniku i da vodi sve to, kada imamo osnovanu agenciju, koja ima prostora da prihvati još mnogo više posla nego što trenutno vodi? Ponavljam vam opet, ministar nadležan za poslove uprave donosi podzakonske akte po kojima radi Agencija, odnosno registrator u domenu udruženja, a i nadzor u poslovima koje Agencija vrši iz ovog zakona je na Ministarstvu za državnu upravu; mi smo istovremeno i drugostepeni organ, odlučujemo po žalbama itd. Mislim da tu ideju sa APR-om treba definitivno prihvatiti kao jedno tehničko pitanje, ko će u tehničkom smislu izvršiti taj posao, po vrlo strogim pravilima koje, inače, daje Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Što se tiče primedbe gospodina Ilića, otišao je, žao mi je, ali tu su kolege, a to je opet vezano za gospodina Sašu Dujovića, pitanje maloletnika je regulisano još 1982. godine, tadašnjim zakonom. Tada su maloletnici imali pravo da se udružuju. To pitanje je, pored toga, regulisano i članom 15. povelje, odnosno Konvencije UN-a o pravima deteta. Mi smo tu konvenciju ratifikovali. Deca imaju i moraju imati pravo da se udružuju. Samo smo pojačali zaštitu u odnosu na prethodni period, od 1982. godine, do sada. Tražimo overenu izjavu zakonskog zastupnika. Ne zaboravite da je dete od 15 godina radno sposobno, da je, kao što moj uvaženi kolega advokat zna, deliktno odgovorno dete od 14 godina, kao mlađi maloletnik. Mislim da se on vodi kao mlađi maloletnik, a oni od 16 godina, kao stariji. Toliko pamtim još iz moje prakse. Ali, vi ste matematičar, pa vam opraštam. U krajnjem slučaju, moram da primetim da je ovo rešenje istovetno rešenju za koje su tadašnji koalicioni partneri, uključujući i gospodina Ilića i DSS, glasali 2006. godine, kada je ovo isto predložio Zoran Lončar, kao ministar, istovetno rešenje, i 2007, kada sam i ja predložio istovetno rešenje, kao tadašnji deo koalicije. Stoga je potpuno nelogično da ste sada, DSS i Nova Srbija, promenili mišljenje uvezi s udruženjima maloletnika, kada je istovetno onome što je Zoran Lončar napisao i predlagao i što sam ja napisao i predlagao. Sada se upućuje ta primedba od ministra koji je dva puta glasao za to rešenje, do detalja, do zareza, do tačke isto. To se, naravno, odnosi na Sašu Dujovića, ali nadam se da je dovoljna ova argumentacija vezana i za Konvenciju i činjenicu da od 1982. godine to postoji. Pa, i ja sam kao dete bio član izviđača, isto se potpisivao i udruživao se. Nije mi bila potrebna nikakva potvrda roditelja, što je bila greška, jer se tada smatralo, u dobroj praksi socijalističkog društva i komunističke ideologije, da zajednica treba da preuzme neke uloge porodice, što je besmislica. Svi se u tome slažemo, ali tada je bilo tako. Sećate se i sami. Što se tiče oslobađanja obaveza, to je član 32, nije to voluntarizam. U zakonu je tačno navedeno da je to oslobađanje obaveza (ne, član 36, to sam zapisao), da je u skladu sa zakonom kojim se uvodi odgovarajući javni prihod. Mi smo samo dali tu mogućnost, u skladu sa zakonom kojim se uvodi odgovarajući javni prihod. Da li će sad tim javnim prihodom to biti razrađeno na ovaj ili onaj način, ne znamo. Ali, taj zakon kojim se uvodi neki javni prihod će dati jasne kriterijume o eventualnom oslobađanju, delimičnom ili potpunom. Nije to materija ovog zakona, ali važno je da smo ovim zakonom stavili mogućnost da udruženja mogu biti u određenim segmentima svog delovanja oslobođena, ali, opet kažem, u skladu sa zakonom kojim se uvodi javni prihod. Nema ovde voluntarizma. Činjenica da je ovo peti predlog zakona i da smo poslednja zemlja u okruženju koja donosi ovaj zakon, apsolutno poslednja. Kako reče koleginica Plavšić, Hrvatska ga je još 2001. donela, svi su doneli, Albanija, Crna Gora, Makedonija, BiH. To je loše za nas što smo poslednji, loše zvuči, ali, ima jedna dobra stvar. Ovaj zakon je do detalja ispratio i praksu primene ovakvih rešenja u susednim državama, i sve ono što se čulo u petogodišnjem raspravljanju ovih tema, i praksu Evropskog suda za ljudska prava. Verujte, u odnosu na zemlje u okruženju, napravili smo, možda zvuči neskromno, ali, koristeći njihova iskustva, napravili smo, verovatno, najbolji zakon od svih u okruženju, jer smo imali mogućnost da koristimo njihova iskustva. Da smo ga pravili ranije, pre njih, verovatno bismo i mi pravili neke greške i sapleli se o neke stvari o koje su se oni u svojoj praksi sapleli. Toliko. Pokušaću da dam odgovor na svako, ili na nekoliko pitanja, koji će, nadam se, zadovoljiti narodne poslanike.
Hvala. Reč ima dr Zoran Šami, kao ovlašćeni predstavnik.
Zahvaljujem. Uvaženi gospodine predsedavajući, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, Bog pomaže tri puta; izgleda da su se neka udruženja grdno zamerila Bogu, pa će valjda pomoći peti put. Odmah da razjasnimo, s jedne strane, DSS apsolutno podržava potrebu donošenja zakona o udruženjima, jer je to, da tako kažem, vrlo važna oblast. S druge strane, DSS podržava ideju okupljanja građana u udruženja za veliki broj pitanja i mislimo da je jako dobro da u državi postoji veliki broj udruženja. Doduše, imamo jednu specifičnu istoriju udruženja u poslednjih 60 godina, pa i u poslednjih 20 godina, pa i u poslednjih devet godina. Imamo jedan zanemarljivo mali broj, da tako kažem, problematičnih udruženja, koja su nam, hteli - ne hteli, svima na pameti kada se pomenu udruženja. Imamo manji broj ličnosti koje se vezuju za ono što se, ovako fakultativno i potpuno pogrešno, naziva ''nevladine organizacije'', a radi se o udruženjima građana. Termin ''nevladina organizacija'' je potpuno pogrešan, jer veći broj, pogotovo, malo prisutnijih udruženja, jesu vrlo vladina udruženja, doduše, ne naše vlade, ali nekih drugih vlada. To nikad nije javno, nikad nije transparentno, tako da ne vredi o tome raspravljati. Ne znam ko je sa stručne strane pisao ovaj tekst zakona. Moj je utisak da ga je radio profesionalac i da nije pravljen s lošom namerom. No, to ne znači da u zakonu nema određenog broja odredaba koje ne bi trebalo promeniti, pa je DSS, s tim u vezi, podneo 28 amandmana. S obzirom na to da zakon ima 98 članova, to i nije tako mnogo. Amandmani su podneti ne da bi rušili koncepciju zakona, nego da bi neke stvari popravili, da bi neke olako napisane stvari, koje ništa ne znače, pojasnili i da bi rešili i neka pitanja koja u zakonu nisu rešena. Nemam toliko primedaba kao gospođa Plavšić na deo vezan za imovinu, ali je činjenica, i tu smo predložili jedan amandman da bi valjalo razrešiti jedan slučaj koji nije tako redak, a to je da su u prošlosti ostavljani razni legati nekim udruženjima. Nažalost, još uvek nismo ni blizu donošenja zakona o denacionalizaciji, pa nam se dešava da se od nekih legata usred Beograda pravi hotel itd. Činjenica je da postoje legati ostavljeni određenim organizacijama i da su ti legati dostupni tim organizacijama, samo je pitanje kako rešiti jedan dodatni problem, a to je da na istu temu ima više subjekata; postoji više esnafskih udruženja jednog te istog esnafa, a, recimo, postoje legati ostavljeni tom esnafu. Mi smo dali jedan predlog koji ne zadire i ne šteti ništa. Nismo razrešavali pitanje legata koji su od 1945. godine nacionalizovani, pa još nisu denacionalizovani, nego će to rešiti zakon o denacionaliziciji, nego rešavamo pitanje dostupnih legata nekim udruženjima. Inače, ne znam odakle vam ideja da je DSS protiv toga da maloletnici osnivaju udruženja. Ne znam kako ste to zaključili. Podneli smo jedan amandman, ali ne u smislu da se zabranjuje maloletnicima da čine udruženja, nego u drugom smislu, što će vam gospođa Vojić-Marković kasnije obrazložiti. DSS će svoj stav vezan za ovaj zakon izvesti nakon rasprave o amandmanima. Podneli smo 28 amandmana i uveravam vas da su svi podneti s namerom da poprave tekst zakona. Ne radi se o amandmanima kojima bismo zamajavali ovu skupštinu. Na kraju, gospodine predsedavajući, dozvolite da kažem i dve- tri rečenice koje nemaju veze s ovim zakonom, ali osećam potrebu da ih izgovorim. Žao mi je što gospođa predsednica Skupštine nije tu, ali gospodin sekretar bi mogao to, takođe, da sasluša. Radi se o ponašanju RTS-a prema ovoj skupštini. Saglasan sam s gospođom predsednicom Skupštine da ne mora baš sve uvek da ide u direktnom prenosu, može nešto da ide i u odloženom prenosu, ako je nešto važno pa zbog toga treba prekinuti prenos Skupštine, ali ne može prenos Skupštine da ide u jedan sat posle ponoći. Onda možete da birate da li ćete da gledate na nekim kanalima, nažalost, porno film, da li ćete da gledate uvaženog gospodina Nikolu ili neku od gospođa koje predsedavaju Skupštinom, da li ćete da gledate poslanike ove skupštine. Ovo bi bilo smešno, kad ne bi bilo žalosno. Molim sve poslanike ove skupštine, bez obzira na to da li su u skupštinskoj većini ili manjini, da shvate da se RTS sprda s ovom skupštinom, da ponižava ovu skupštinu. Razumeo bih da je to privatna televizija, pa onda može da radi šta hoće, u skladu s nekim pravilima igre, ali ovo je državna televizija koju plaćaju građani Srbije, koju vrlo uredno plaćaju svi građani Srbije i vreme za prenošenje Skupštine ne sme biti u jedan sat posle ponoći. Ne radi se ni o kakvim formalnim kršenjima Poslovnika, ovoga ili onoga. Najozbiljnije vas molim, one kojima je to dužnost, da štitite integritet ove skupštine. U protivnom, moraćemo da preduzimamo neke druge mere. Hvala.
Hvala. Mogao bih se u potpunosti složiti s vama, jedino moram sa žaljenjem da konstatujem, na našu nesreću, da to nije jedini mediji koji prema Skupštini gaji takav odnos. Reč ima narodni poslanik Slađan Mijaljević.
Gospodine ministre, ovo je peti zakon koji se nalazi u proceduri od kada je demokratija u ovom vidu, ili u vidovima koje predstavljate došla na vlast. Doduše, četiri prethodna pokušaja su propala. S njim, i neke vlade odoše. Evo, sada i peti predlog zakona, iskreno se nadamo da će se nešto slično desiti, na dobro. Gospodine ministre, kažete da su neki pojmovi koji su pomenutiu ovom zakonu, kao što su političke partije, crkve, verske organizacije, sindikati, organizacije ili grupacije organizacija koje će se na određeni način definisati u posebnim zakonima. Slažemo se s tim i naš koncept jeste upravo u tome da te organizacije treba da se regulišu posebnim zakonima. Međutim, dok god te organizacije, njihova imena, nazivi stoje u ovom zakonu, moramo ih komentarisati, moramo ih sagledavati sa više aspekta i davati naše viđenje i tumačenje. Ne možemo vam verovati na reč, jer ipak je zakon stariji od ministra; da niste stavili u 2. stavu 2. člana pojmove: političke partije, sindikati, crkve i verske zajednice, mi to ne bismo ni komentarisali, jer ne bi bilo potrebe. Ali, dok god je to tako, mi moramo da iznosimo naše viđenje. Gospodine ministre, o ovom zakonu smo govorili pre pola godine, kada ste ga i povukli iz skupštinske procedure. Tada je opozicija zahtevala od vas da povučete zakon i da ga dorađenijeg vratite u skupštinsku proceduru. Vi ste ga povukli, ali ne zato što smo mi to tražili, nego zato što ste imali problem s budžetom; imali ste vrlo malo vremena, pa je morao neki zakon da se povuče da bi zakon bio izglasan. Posle pola godine, vraćate isti taj zakon o udruženjima, samo s par kozmetičkih promena, i ništa više. Ne mogu da poverujem da jedan obrazovan i inteligentan čovek ne bi iskoristio mogućnost koja mu je pružena za vreme javne rasprave i rasprave u načelu, koja se desila u Skupštini, da svim onim amandmanima koje smo podneli ne oplemenite zakon, većinom više nego pozitivnih predloga. Stoga legitimno zaključujem da je neko vrlo ozbiljno izlobirao i, da kažem na srpskom, izvršio pritisak da se u Skupštinu vrati baš ovakav, odnosno skoro neizmenjen Predlog zakona. Podvlačim, mi jesmo za jedan ovakav zakon, odnosno zakon koji treba da uredi ovu oblast udruživanja građana, jer je SRS uvek za zakone, naročito za one dobre. Onima kojima treba neka pomoć, ili mi procenimo da treba neka pomoć, intervenišemo određenom količinom amandmana, tako da smo i na ovaj predlog zakona podneli sedamdesetak amandmana na 80 članova Vidim da su i druge poslaničke grupe bile ažurne, tako da se skupilo preko stotinak amandmana na ovaj predlog zakona. Mi jesmo za zakon koji uređuje ovu oblast. Tokom prethodne načelne rasprave, kroz podnete amandmane, formirala su se tri koncepta. Jedan ste podneli vi, u formi predloga zakona, tada četvrtog, sada petog, a druga dva su se formirala tokom predlaganja amandmana na vaš predlog zakona, i to od dela poslanika vladajuće koalicije, što se i danas videlo kroz ovu uvodnu načelnu raspravu, odnosno ovaj deo koji koriste ovlašćeni predstavnici. Dakle, tri koncepta; jedan deo vladajućih partija dao je koncept kroz svoje amandmane, koji se opet razlikuju od vašeg predloga zakona, zatim opozicija – DSS-NS, naročito SRS, ponudili su treći koncept. Svi ćemo mi braniti svoje koncepte, a vi ste tu da probate da topomirite koliko možete. Ono što ne možete, ili ne smete da promenite, nećete promeniti, ali je naše da kažemo sa čim se slažemo ili ne slažemo. Naravno, nećemo vas puno hvaliti, jer smo ipak opozicija. Nastavite da radite svoj posao, mi ćemo svoj, pa ćemo videti gde će nas sve to dovesti. S obzirom na to da imamo skoro istu metu, isto odstojanje, podneli smo tih 70 amandmana. Naravno, ako ne prihvatite sve što u budućnosti bude usledilo, kroz formiranje tog novog zakona koji će se pojaviti izlaskom iz Skupštine, odnosno posle glasanja, to će ići na vaš obraz i na vašu dušu. Naše je da kažemo i da se spasimo. Znači, ovaj zakon smo posmatrali sa više strana, pravne, sociološke, bezbednosne, verske itd. Kao što sam rekao pre pola godine, ne mogu da verujem da ste imali hrabrosti da nam jedan ovakav predlog zakona predstavite u Skupštini. Ponovo ste nam vratili jedan konfuzan predlog zakona u proceduru, jer vidimo da gotovo svaka od organizacija koja je imala želju da bude registrovana, a nije mogla da ispuni kriterijume kroz posebne, matične zakone, pokušava da to uradi sada kroz ovaj predlog, odnosno budući zakon o udruženjima. Kroz taj spisak želja ste došli do ovakvog predloga zakona; neke biste organizacije da kontrolišete i više nego što treba, neke biste da usitnite, a nekima, od kojih se gnušaju, protiv kojih vode ozbiljne akcije, ili operacije, najrazvijenije, pa i druge države u svetu, vi biste da dozvolite da postoje ovde u ma kakvom obliku. Pre mesec dana je donet Zakon o političkim partijama i vi ste ovih dana u medijima rekli da predlažete čitav set zakona o političkom uređenju i političkim partijama, o izbornom procesu, koliko sam shvatio, šest-sedam novih zakona iz te oblasti dolazi. Postavljam logično pitanje. Ako već postoji Zakon o političkim partijama, ako ćemo doneti još tih šest-sedam novih zakona, zar nije moguće da kroz taj kompleks, taj čitav set zakona regulišemo sva pitanja koja su bitna za politički život, političko angažovanje, javni rad, tajni rad, ne znam kakav rad političkih partija, i kroz izborni sistem, nego da pominjemo pojam ''političke partije'' i u zakonu o udruženjima građana? Možemo vam verovati na reč da će ti matični zakoni, posebni zakoni da budu primenjivani, ali opet dolazimo u tu konfuznu situaciju da će nekome, možda, moći da se progleda kroz prste da formira neku organizaciju i sa tri člana, iako je bio predlog u Zakonu o političkim partijama – 5.000. Ne znam da li je to usvojeno, neko je podneo amandman o 10.000, tako da ne znam koliko je tamo potrebno, a sad pominjemo političke partije koje mogu da se registruju sa tri člana. Dolazimo u situaciju da se pitamo, zašto uopšte razgovaramo i zašto razmišljamo na tu temu? Razgovaramo i razmišljamo o tome zato što ste vi stavili taj pojam u zakon i mi moramo da ga obradimo, tako da predlažem da političke partije izbrišete iz ovog zakona i da ostavite da se njima bavi ovih šest-sedam zakona koji su predviđeni da se time bave. Zatim, sindikati, zar ne može opet nekim posebnim zakonom, a mislim da postoji, da se reguliše ta oblast, zar nemamo već hiljade sindikata? Naravno da treba dati ljudima slobodu da se udružuju i organizuju, ali treba postaviti neke kriterijume. Ako opet imate pojam ''sindikati'' u zakonu o udruženjima i ako imate članove koji kažu da su samo tri člana dovoljna, ili potrebna, tri čoveka da formiraju jednu organizaciju, zašto onda ta tri čoveka da ne formiraju tu organizaciju? Zašto bi morali opet da traže par stotina istomišljenika da bi to formirali? U ekonomskoj situaciji u kojoj se nalazimo, viđamo strašne scene, kao iz nekih psiho-horor filmova, po Srbiji, pre komedija, kao što je bilo ovo juče u Lapovu, gde ne znam koliko ljudi leži na pruzi da bi izvršilo samoubistvo, gde ljudi od 60-70 godina plaču jer nemaju hleba da jedu, jer se pitaju gde provedoše svojih 30-40 godina – u nekim halama, u nekim fabrikama. Neki su imali i radne akcije da bi napravili te hale i te fabrike. Danas nemaju nikakav osećaj privatnosti, da su oni bilo šta u to uložili, a, pored toga, nemaju ni ekonomsku satisfakciju, niti elementarne mogućnosti da žive. Hoće svoje porodice da reše problema njihovog postojanja svojim samoubistvom. To je zaista neverovatno. Ako neko hoće da usitni postojeće sindikate, da bi imali što manju snagu i manji uticaj u društvu, ja to mogu da shvatim, ali ne mogu da shvatim da onaj ko predlaže zakon, to gleda samo sa stanovišta da će trajati dva, tri, četiri, pet meseci, a ne dve-tri godine ili 20-30 godina. Znate, režimi vlasti se menjaju. Bio Sloba 10 godina, evo, vi 10 godina, valjda će doći neko drugi posle vas da bude 10 godina, da ovoj Srbiji napokon svane. Sindikati stiču reprezentativnost po broju članova. Odjednom ćemo dobiti sindikate koji imaju tri člana. Koliko njima treba vremena da steknu tu svoju reprezentativnost, da bi ih Vlada prepoznala i da bi s njima počela da pregovara, ili je opet logično zaključiti da će, ako smo videli da su samo tri-četiri sindikata 1. maja izvela 3.500 ljudi u centar Beograda, 2. i 3. maja, opet, tri-četiri druga sindikata, i da je tih 3.500 ljudi na ulicama Beograda izazvalo paniku u vladajućoj koaliciji, gde su se počeli javljati pojedini portparoli i gradonačelnik da se zabranjuju okupljanja, policija upotrebom sile sprečavati okupljanja itd. Šta će biti, gospodine ministre, kada se za par meseci na ulicama grada Beograda nađe 30, 40 ili 50 hiljada ljudi? Primećujete, kritična masa se spustila u odnosu na onu 1999. i 2000. godine, kada je vama za režim Slobodana Miloševića trebalo 300.000, a vi to u medijima naduvali na pola miliona. Nadam se da će se sada skupiti trezvenih pedesetak hiljada ljudi, pa da vas promeni, ali, kažem, ne morate nastupati panično i donositi određena zakonska rešenja da bi se usitnile određene organizacije. S druge strane, kroz ovaj predlog zakona dajete mogućnost da svaka porodica registruje svoj sindikat, i onda – pečat u džep, žiro račun na memorandum i u borbu za koricu hleba, pa kako se ko snađe. Neverovatno, ali opet ste stavili da se kroz ovaj predlog zakona mogu registrovati crkve i verske zajednice. Mene ova tema posebno dotiče, pa ću se kasnije u načelnoj raspravi detaljnije pozabaviti njom, naročito kroz određene primere, a moram, jer sam vam ostao dužan na prošlom zasedanju, kada je bio ovaj zakon na dnevnom redu, u decembru prošle godine, jer ste kroz vašu repliku postavili nekoliko teza, pa samostao dužan da vam odgovorim, što ću kroz primere odgovoriti. Zakon o crkvama i verskim zajednicama je donet u aprilu, odnosno u maju 2006. godine. On ima određene kriterijume kako se koja organizacija može registrovati, ima propisane kriterijume, sto članova da bi se registrovao, da bi imao određeni program, statut, da ne sme da izlazi iz određenog okvira itd. Šta sad mi ovde dobijamo? Može i ovako, može i onako. Ne mogu vam verovati na reč, moram verovati ovome što piše na papiru, u ovom predlogu zakona, a to je da su tri člana dovoljna da se organizuje određenaverska organizacija, odnosno crkva. Ne znam zašto ulazite u polje rada drugog ministarstva, zašto im se mešate u posao? Zbog toga što oni možda nisu dovoljno sposobni da prepoznaju šta treba da rade, ili imate u vašem ministarstvu bolje stručnjake za religijska pitanja od njih? Moguće je i to, s obzirom na to da nam ministar vera živi u dve države, radi na četiri radna mesta, samo bog zna čiji je državljanin, bio je član ko zna čega i koje sve partije. Ne mogu da verujem da ste stavili pojam crkve, jer poslednji koji je formirao crkvu, pre nekih dve hiljade godina, nažalost nekih, ta organizacija postoji još uvek, imao je toliku silu i snagu da, posle formiranja te organizacije, odnosno crkve, jedine saborne, apostolske, doživi proganjanje i da bude ubijen, ali je imao silu, pa je tu smrt pobedio po ubrzanom, ili hitnom postupku, kako vi kažete, za samo tri dana. Ne verujem da vi u Vladi imate takvo viđenje i takve stavove, da ste toliko jaki da možete crkve da organizujete, mada, gledajući kako nastupate, zaista verujem da neki vaši ministri, neke vaše kolege veruju da vi možete i planine da pomerate, naročito u predizbornim kampanjama. Recimo, sa stručnošću i mehanizacijom gospodina Mrkonjića, s mesijanskim vizionarstvom gospodina Tadića, ili s finansijskim konstrukcijama gospodina Dinkića, koje su takve da ih možemo, ili ne možemo videti čak ni u homorističkim serijama, tipa „Mućke“, poznate britanske humorističke serije. Ili se ja možda varam, jer sledeća grupacija organizacija koje ste naveli u Predlogu zakona jesu verske zajednice. To je još širi pojam od crkve, a u tu grupaciju, recimo, spadaju i organizacije tipa sekti, koje za svoje učenje nalaze utemeljenje u hinduističkoj religiji, koja je sinkretičkog tipa, i tamo se kaže da sve i svašta može da ide zajedno, da se u sve može verovati, samo ako to guruu odgovara, odnosno bogu koji zemljom hoda. Da vas informišem, trenutno u Indiji, koja ima preko milijardu stanovnika, ima registrovanih oko 500.000 tih gurua, koji su obožavani na nivou božanstava. Sad izvlačim jedan reciprocitet, šta je to par ministara, od osam miliona stanovnika Srbije,u odnosu na ovih 500.000 koji se nalaze u Indiji? I prošli put sam, a i sada ću i objasniti i pokazati, naročito kasnije, kad budem imao više vremena, koje su to sve maske kojima se koriste vrlo ozbiljne organizacije sektnog tipa i kako će se registrovati i nastupati prema vama. Naravno, ne gajim iluziju da ćete vi prihvatiti naše amandmane, ali nadam se da će vam ovi predlozi i ovi dokazi koje vam budem pokazao poslužiti da, onog momenta kada oni budu dolazili i zahtevali da se registruju, možete da ih lakše prepoznate i da, možda, ako budete smeli, odbijete njihov zahtev za registraciju. Kao što sam rekao, mnoge ozbiljne zemlje u svetu, naročito ove zapadne demokratije, vaših lažnih prijatelja, ovaj problem tretiraju mnogo ozbiljnije. Doneli su i određene rezolucije, koje ću kasnije citirati, da vam pokažem kako to rade zemlje kojima se vi divite. Molim vas da nam ne bacate prašinu u oči, da život moramo gledati kroz neke šarene naočare, staklastim pogledom, jer mi nismo hipici. Možda u Vladi ima nekih ministara koji još uvek žive po tim doktrinama i tim učenjima, ali i nama i građanima Srbije se smrklo, mi ne možemo više gledati kroz te šarene naočare. Vi ste i prošli put rekli – mi ćemo registrovati samo normalne organizacije, jer ne verujete, valjda, da će pohrliti satanisti da se registruju kod nas. Neće. Prvo, njihova priroda nije takva da će oni potrčati da se registruju, a, drugo, vi ste im već dali mogućnost, kako malopre rekoste s govornice, da imaju pravo da postoje a da se ne registruju. Gospodine ministre, kažete – evropske države imaju ovaj zakon. Naravno da imaju ovakav zakon, jer oni to sebi mogu da dozvole, oni sebi mogu da dozvole da kroz ovako liberalne zakone obučavaju, školuju i pripremaju svoju omladinu da preuzimaju odgovornost, ili odgovornosti za određene postupke i određene događaje u životu i da snose odgovornost za svoje postupke, jer su to uređene zemlje, nisu zemlje kao što je naša. U tim zemljama zapadne demokratije ne možete naći restoran ili kafanu koja radi posle deset-jedanaest sati uveče. Njihova omladina ide u deset-jedanaest sati uveče na spavanje, a naša se tek tada priprema, ili ''montira'' da bi izašla u život, a vraća se ujutru, u četiri, pet ili šest sati, sa zakrvavljenim i iskolačenim očima, ljuta na sve oko sebe. Oni to rade zato što im neko propagira da je to ''fensi'', da je to ''in'', da tako treba živeti, da ne treba raditi, nego se treba samo zabavljati. U tim zemljama koje imaju uređene sisteme, na spavanje se ide u 22 ili 23 časa i samo posebni građani, koji možda žude za nekim ''crvenim fenjerima'', te crvene fenjere mogu naći u nekim predgrađima, a svi ostali žive jedan normalan i uravnotežen život. Posle nekog vremena, kada se postavi takav sistem, takav kvalitetan sistem, možete donositi ovakve liberalne zakone i dozvoljavati omladini od 14, 15, ili 16 godina da snosi posledice i odgovornosti organizovanja u određenim organizacijama, a ne da njihove greške plaćaju njihovi roditelji, kaznama od 50 do 500.000 dinara. Hvala, nastavak će biti malo kasnije.
Prelazimo na rad po redosledu narodnih poslanika, prema prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o udruženjima. Reč ima gospodin Đuro Perić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, čvrsto se nadam da ćemo konačno doneti ovaj zakon, koji je, kako smo već čuli, bio u proceduri i šta se sve s njim dešavalo za ovih nekoliko godina. Red je da se nešto što je nasušna potreba, iz više razloga, i donese. Što se tiče ocena ovog zakona, moram da kažem da je on, stručno gledano, s pravno-tehničke tačke, jedan od zakona koje smo ovde imali u poslednje vreme, tj. vrlo je koncizan, precizan, definicije su jasne. Ne ulazimo u to da li je taj zakon materijalno mogao da obuhvati nešto šire i druge probleme, ali s ove pravno-tehničke strane, zaista je jedan od najboljih, po mom mišljenju. Mislim da je vrlo bitno da donošenjem ovih zakona razrešimo i neke probleme vezane za ovo pregrupisavanje, šta su udruženja, šta su nevladine organizacije, šta je taj civilni sektor, šta je taj treći sektor itd., da se tu raščiste neke stvari. Moram da kažem da ni kreatorima ovog zakona nije bilo lako, po mom mišljenju, doneti jedan ovakav zakon, s obzirom na to da se radi, kao što čusmo, o oko 30. 000 ovih radnih subjekata, tu je, doduše, dominantna ova grupacija tzv. lobističkih udruženja, ali napraviti jedan zajednički sadržatelj svega toga da bi ovo funkcionisalo kako treba, mislim da je zaista velika umešnost. Zbog toga mislim da je vrlo dobro što se u zakonu, u članu 78, određuje rok od 18 meseci da bi se videlo kako će sve ovo da funkcioniše i da li će biti potrebe da se za neke specifične slučajeve, pojedina udruženja, možda donosi i neki poseban zakon, za šta mislim da će biti potrebe. Kao što je već rečeno, predlog koji smo mi dali je bio uvažen kada se radilo o članu 7, oko onog dela udruženja i njegovog statusa, mislim da je to sada dobro rešeno. Dobro su rešena i neka druga pitanja, mada mislim da je u članu 7, odnosno u članu koji govori o udruženjima koja se spajaju, odnosno udružuju u saveze ili u druge asocijacije, možda trebalo naći još neku formulaciju koja bi to precizirala, jer ima problema vezanih za teritorijalni odnos i odnos nečega što nije teritorijalno, a moguće je da se ova udruženja, kao što se vidi, stvaraju i na jednom i na drugom osnovu. Takođe, u odnosu na raniji predlog, kada su i ovi koji se registruju i ovi koji se ne registruju imali identičan status, sada je to odvojeno, pa oni koji se registruju imaju status pravnog lica, a ovi koji se ne registruju ulaze u sferu regulacije po pravilima pravno-građanskog ortakluka, tako da ne bi trebalo da bude zabune u budućem funkcionisanju takvih udruženja. Izuzetno je dobro rešenje, mada mislim da nije samo stvar ovog zakona, nego je više problem vezan za zakone iz oblasti fiskalne politike, vezano za bavljenje privrednim delatnostima. Ovde je to predviđeno kao mogućnost, što ide u svrhu onoga što je statusom predviđeno kao cilj i obaveza i zbog čega je to udruženje formirano, ali mislim da ima situacija gde se insistira na nečemu što nije neka velika privredna delatnost, a u praksi se to isteruje velikim kažnjavanjem tih udruženja koja, na primer, prodaju kafu za deset dinara, pa se to sada smatra nekim velikim biznisom. I ti klubovi penzionera, klubovi za dnevni boravak, stalno su izloženi nekakvim procedurama, bez obzira na to što imaju fiksne kase i što imaju cene koje su na nivou onoga čime se ne stvara profit, jer udruženja i nisu neke profitabilne organizacije, ali ipak moraju da žive od određenih prihoda, koji se obezbeđuju, u prvom redu, članarinom, donekle, tim donacijama i poklonima koji se, eventualno, pojavljuju. Dosadašnja udruženja, sem ovih najnovijih nevladinih organizacija, nisu baš bila u milosti Vlade kada je bila reč o mogućnosti konkurisanja za određene programe. Kada sam u Savezu penzionera bio, na nivou Grada, pokušavali smo i s pokojnim predsednikom Skupštine grada Beograda, kada je bio pokojni Đinđić, tada smo napravili jedan program koji je bio ocenjen kao dobar i tako smo dobili neka sredstva. Mislim da bi ubuduće trebalo da bude malo jasnije i preciznije dato da svi budu ravnopravni, a ne da neki budu privilegovani. Što se tiče problema vezanih za imovinu, mislim da su rešenja… (Predsedavajući: Vreme.) Koristim onih šest minuta celih. (Predsedavajući: Ne možete.) Dobro, zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, prvo želim, na početku svog izlaganja, da istaknem primedbu predsedavajućoj koja mi nije dala reč kada sam se javio za repliku, jer sam direktno od strane ministra pomenut, naš poslanički klub i ja, kao i kolega advokat. Meni je žao što ministra sada nema, pravo da vam kažem, vrlo mi je nezgodno da diskutujem, jer smatram da postoje određene primedbe na koje bi ministar u direktnom kontaktu mogao da odgovori. Ali, šta je, tu je, nije to prvi put, možda je čovek zaista sprečen i za momenat je morao da izađe. Zakon o udruženjima koji je pred nama je zakon koji ima svojih dobrih strana, to mora da se kaže, ali ima i niz stvari s kojima Poslanički klub NS-a ne može da se složi. o tome je govorio predsednik poslaničkog kluba Velimir Ilić i te primedbe stoje. Žao mi je što smo protumačeni od koleginice iz G17 plus da se, možda, uopšte ne može složiti s nekim našim primedbama, ali to je stvar ocene svakog ko predlaže zakon i ko podržava ovaj zakon. Velike su nelogičnosti kada je u pitanju odnos ovog maloletnog lica i njegovog zakonskog zastupnika, što je kolega Saša Dujović iz vladajuće koalicije, takođe, istakao kao primedbu. Nije sporno da deca mogu da budu članovi udruženja, nije sporno da u nekim situacijama mogu da budu i osnivači udruženja, ali je izuzetno sporan, pre svega, broj osnivača. Član 10: "Udruženja mogu osnovati najmanje tri osnivača, s tim što najmanje jedan od osnivača mora imati prebivalište, odnosno sedište na teritoriji Republike Srbije". Hipotetički gledano, dete koje njegov otac podrži u tome da bude član, odnosno osnivač tog udruženja i, recimo, dva člana udruženja koja nisu sa teritorije Republike Srbije. Mislim da je to vrlo neprecizno rečeno. Nije trebalo ostaviti ovu mogućnost. Smatramo da je bilo mnogo prihvatljivije, a Nova Srbija je i podnela amandman u tom pravcu, da je kod udruženja trebalo staviti 10 osnivača, bez obzira na one stvari na koje se pozivaju, kako se i u nekim drugim zemljama to stalno radi. Mi se stalno pozivamo na neke druge zemlje, dajemo te primere, pa odjedanput krenemo u nešto što je nama potpuno nepoznato, i to na ovakav način. Podsetiću na to da je za osnivanje zadruge potrebno 10 osnivača. U čemu je ovde problem? Ako dete sa 14 godina može da osnuje, odnosno da bude jedan od osnivača, postavlja se pitanje odgovornosti. Naravno, dete ne može da odgovara za svoje postupke, ali je ovaj zakon predvideo nešto veoma opasno, i to moramo da istaknemo – kaznene odredbe i kaznene odredbe za privredne prestupe. To je poruka zašto se uopšte u ovom delu zakona pominje privredni prestup. Odgovorno vam kažem, ako se pominje privredni prestup, onda mora da bude nadležnost trgovinskih sudova, a ne, kako zakon predviđa, opštinskih, odnosno osnovnih – u novoj teritorijalnoj podeli sudstva. Zna se da kada se o privrednom prestupu radi odlučuje trgovinski sud. Ako su ovolike kaznene odredbe predviđene za osnivače i za odgovorno lice, onda postoji osnovana bojazan u situacijama gde se deca pojavljuju kao osnivači, šta će biti s tim kaznenim odredbama, ko će to plaćati, uz pretpostavku da dete neće biti odgovorno lice, nego da će to biti neko drugi, ali se ono pojavljuje kao osnivač i može da dovede u problem čak i svog roditelja, koji je zakonski zastupnik. Velika je opasnost za udruženja ovakva kaznena politika. Moram to više puta da kažem, jer kazne koje su predviđene i do 900.000 dinara dovešće u situaciju određena udruženja da će vrlo brzo da odu u stečaj. Zato je Nova Srbija podnela niz amandmana u tom pravcu da, ukoliko se predviđa kaznena politika, te kazne budu znatno manje. Ovde se radi, praktično, o amaterskim društvima i bojimo se da će, u ovakvoj kaznenoj politici, ljudi koji žele da se udružuju, ljudi koji žele da vrše neke aktivnosti, doći u situaciju, mali broj dobrih i poštenih ljudi, koji nemaju direktnu korist od ovih udruženja, da se udaljavaju i da ne žele da se udružuju, jer kaznena politika može da pogodni njih lično, jer su kazne izuzetno velike. Još jedanput skrećem pažnju, kada budemo govorili o pojedinostima, da ukoliko postoje privredni prestupi, treba prihvatiti amandman Nove Srbije koji kaže da je to nadležnost trgovinskog suda. Ima još dosta stvari, nažalost, vreme je izuzetno kratko. Kada se radi o upisu u registar – upis u registar vrši se u roku od 30 dana od dana podnošenja uredne prijave za upis, a već član 33. kaže – udruženje je dužno da registratoru prijavi svaku promenu podataka koji se upisuju u registar, u roku od 15 dana. Zašto bi u ovom članu 32. državni organ bio privilegovan rokom u odnosu na ove ljude koji su u udruženjima – da su oni u 15 dana dužni da prijave promene, a da se o tome odlučuje u roku od 30 dana? U članu 35. Vlada propisuje visinu naknade za upis. Mislim da je to nepotrebno, da je potrebno da se nadležni ministar ovim bavi, jer zašto, na kraju krajeva, Vladu uvlačiti u neke poslove koji su u nadležnosti ministra? Kada govorimo o načinu sticanja imovine udruženja, predviđa se jedna dobra stvar, nešto o čemu se govori godinama, a to je da fizička i pravna lica koja daju priloge i poklone udruženjima mogu biti oslobođeni odgovarajućih poreskih obaveza, u skladu sa zakonom kojim se uvodi odgovarajući javni prihod. Tu smo kao poslanički klub podneli amandman da a priori stoji – mogu biti, biće. Ako zaista želimo da ljudima u udruženjima pomognemo da stiču određenu dobit za subvencionisanje tih udruženja, onda je potrebno da stoji – ''biće'', jer će to biti stimulativno kako za donatore, tako i za udruženja da se bore za svaki dinar. Ovako kako je u Predlogu zakona – ''mogu biti'', praviće selekciju kako se kome svidi, neko će biti oslobođen, neko neće, i odmah se javlja nelojalna konkurencija. Prema tome, smatramo da je ovaj deo zakona dobar, ali s ovom izmenom – da će biti. Kada govorimo o mogućnostima da stranci osnivaju svoja udruženja, treba obratiti pažnju na to da li je princip reciprociteta u toj situaciji zadovoljen. Ovaj zakon ima niz nepreciznosti, koje treba otkloniti. Zato je Poslanički klub Nova Srbija podneo dovoljan broj amandmana, za koje smatramo da treba da budu prihvaćeni u raspravi o pojedinostima, naročito oni o kaznenoj politici, jer su kazne predviđene ovim zakonom izuzetno velike. Kod prelaznih i završnih odredaba, što ide u prilog ministru, podneli smo amandman. U zakonu stoji da, u roku od 90 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, ministar donosi propise za izvršenje ovog zakona, a mi smatramo da je potrebno 180 dana, kako bi primena ovog zakona počela od iduće godine. Nije ovo samo zbog ministra, već zbog udruženja, da se priviknu na jedan ovakav način udruživanja. Zato ovaj rok treba produžiti, jer su mnoga udruženja započela aktivnosti. Možda neka udruženja ne žele pod ovim uslovima i dalje nastave rad. U tom smislu, i u članu 90. bi se promenio rok – rok od tri meseca zamenio bi se rokom od šest meseci. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dejan Radenković.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, predloženi zakon o udruženjima prvi je u setu akata koji bi u narednom periodu trebalo da regulišu široko polje udruživanja građana, čime bi se konačno premostio i taj pravni vakuum koji datira više od dve decenije. Promenjeni društveni ambijent, drugi sistem vrednosti, ali i evropska praksa modernih demokratija, nalažu stvaranje novog zakonskog okvira, gde bi se jasno definisalo mesto, svrha i uloga udruženja građana. Polazeći od savremenih iskustava Evrope i zemalja u okruženju, zakonodavac je uneo i specifičnosti iz našeg društva, ali i potrebnu jasnog određenja udruženja građana u Srbiji, mada bi putem podzakonskih akata trebalo, eventualno, razmišljati o tome da se uspostavi jedno regulatorsko telo koje bi artikulisalo prave vrednosti poslova kojima se udruženja bave, najpre, zbog činjenice da u društvu postoje već tradicionalna udruženja, kao što je ministar napomenuo, s višedecenijskom bogatom tradicijom, do onih koja su više kao inicijativa za promenu društvenih odnosa, problema koji se svakodnevno manifestuju u dinamici tranzicionih društava. Posebnu grupu ovih organizacija predstavljaju fenomenološka udruženja, koja su stvarana samo s jednim postojanim ciljem, od kojih su neka korišćena i za političke potrebe rušenja vlasti, što bi u narednom periodu trebalo da bude jasna linija razgraničenja između opšteg društvenog delovanja za određenu društvenu grupu, ili celokupno društvo, i uskostranačnih interesa određenih političkih elita, koje bi da ostvare svoje ideje putem šireg fronta, uglavnom, putem propagande preko određenih udruženja. Zato treba jasno napraviti razliku između političkog delovanja i delovanja organizacija i udruženja građana za dobrobit šire društvene zajednice. Statusno određenje, jasan program i statut u skladu s Ustavom, mora biti izvor prava i obaveza svakog udruženja. To treba da se odnosi i na strane organizacije, kao i na njihove filijale u našoj zemlji, gde se mora učiniti potpuno jasnom priroda posla, ali i domašaj rada tih udruženja koja su prisutna u našoj zemlji. U ovom segmentu je zakonodavac dosta liberalan, što iziskuje jasne definicije kojim segmentima i kojim potrebama našeg društva ove organizacije treba da se bave. U zakonskom predlogu nije jasno definisano do koje mere udruženja mogu biti i profitne organizacije, kao i pod kojim uslovima udruženje može da ima pravo plodouživanja na nepokretnostima u društvenoj ili državnoj svojini. Metod podržavljenja imovine nije svojstven evropskoj praksi, ali, ako bi se i to moralo činiti, valjalo bi krenuti od prethodnih statusnih promena društvenih organizacija, s početka 90-ih godina prošlog veka. Pre svega, zato što su pojedine, najpre omladinske organizacije i asocijacije, bez jasnog zakonskog okvira, otuđivale imovinu koja, de fakto, sada i de jure, nije bila u vlasništvu. Tu ne treba mešati vlasništvo političkih stranaka, koje se nikako ne može podvesti pod celokupnu imovinu bivših društveno-političkih organizacija. Pošto je imovina jasno razgraničena još početkom poslednjih decenija prošlog veka, važno je da Direkcija za imovinu Republike Srbije jasno odredi prirodu, ali izvor prava i nadležnosti nad imovinom, kako bi se izbegao dosadašnji voluntarizam u tumačenju neustavnih odredaba "revolucionarnih" zakona, posle tzv. demokratskih promena. Ove nedorečenosti, ali i pravne praznine koje stoje u predloženom zakonu treba jasno definisati putem, eventualno, podzakonskih akata, ali i ovim amandmanima koji postoje, koji su verovatno dobri. Mi smo i prošli put, kada je zakon bio na dnevnom redu, tražili da se poveća broj osnivača i smatramo da bi to bilo dobro, mada smo dobili odgovor da je to praksa u ostalim zemljama u okruženju. Jednostavno, smatramo da ako neko ne može da nađe 10 osnivača za jedno udruženje, onda to udruženje ne treba ni da postoji. Takođe, putem nekih podzakonskih akata, kao što je ministar već napomenuo da je to njegova nadležnost da predloži, treba da se stvori novi ambijent za neometan rad i razvoj društvenih organizacija i udruženja građana i celokupnog nevladinog sektora. Zato, zakonski projekat, u principu, treba podržati, kao što će ga podržati Poslanička grupa SPS-JS, ali uz sve predloge koji će biti uneti, kao što sam već rekao, putem amandmana, u finalnom obliku, u ovaj zakon o udruženjima, kao i u druge zakonske i podzakonske akte koji će definisati pojedine delove materije kojom se zakon bavi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Stojanović Svetlana. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, kada je Predlog zakona o udruženjima prethodno bio na dnevnom redu Narodne skupštine, u ponuđenom tekstu nije se pravila razlika između udruženja od javnog interesa, kakva su sva umetnička udruženja, i ostalih udruženja građana koji se okupe oko nekog ličnog interesovanja – udruženja filatelista, ribolovaca, numizmatičara itd. O tome sam tada govorila u raspravi u načelu i drago bi mi bilo ako je moje izlaganje imalo doprinelo da se u Predlogu zakona koji se danas nalazi pred nama ta razlika napravi u članu 38 – Sredstva za realizovanje programa od javnog interesa. Pročitaću deo člana 38 – Sredstva za podsticanje programa koje realizuju udrženja, a koji su od javnog interesa, obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije. ''Vlada, odnosno ministarstvo nadležno za oblast u kojoj se ostvaruju osnovni ciljevi udruženja dodeljuje sredstva iz stava 1. ovog člana na osnovu sprovedenog javnog konkursa i zaključuje ugovore o realizaciji odobrenih programa. Pod programom od javnog interesa iz stava 1. ovog člana naročito se smatraju programi u oblasti: socijalne zaštite, boračko-invalidske zaštite, zaštite lica s invaliditetom, društvene brige o deci, zaštite interno raseljenih lica sa Kosova i Metohije i izbeglica, podsticanja nataliteta, pomoći starima, zdravstvene zaštite, zaštite i promovisanja ljudskih i manjinskih prava, obrazovanja, nauke, kulture'', trebalo je dodati – i umetnosti, ''informisanja, zaštite životne sredine, održivog razvoja, zaštite životinja, zaštite potrošača, borbe protiv korupcije, kao i humanitarni programi i drugi programi u kojima udruženja isključivo i neposredno slede javne potrebe. Vlada uređuje bliže kriterijume, uslove, obim, način i postupak dodele ovih sredstava. Odredbe stava 1. do 4. ovog člana shodno se primenjuju na sredstva koja se udruženjima dodeljuju iz budžeta autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave.'' Članom 38. su dobro definisane oblasti u kojima se javne potrebe ostvaruju isključivo i neposredno. Napravljena je jedna bitna omaška, pa se umesto autonomne pokrajine u množini, Srbija ih ima dve, u stavu 5. ovog člana pominje autonomna pokrajina u jednini. Očekujem da se ova greška u tehničkoj redakciji ispravi. Brine me, međutim, što u obrazloženju razloga za donošenje zakona o udruženjima piše – za sprovođenje ovog zakona nije potrebno obezbediti sredstva iz budžeta Republike. Ako je tako, član 38. se neće primenjivati, odnosno ministar koji donosi propise za izvršenje ovog zakona neće uzeti u obzir član 38. koji obavezuje da se sredstva za podsticanje programa udruženja koji su od javnog interesa obezbede u budžetu Republike Srbije. Za umetnička udruženja su zanimljivi i čl. 42. i 43. i volela bih da na njih skrenem pažnju. Imovina udruženja koja je u vreme stupanja na snagu ovog zakona bila društvena, odnosno državna svojina, u slučaju da ta udruženja prestanu da rade, postaje imovina Republike Srbije, a pravo na njeno korišćenje pripada jedinici lokalne samouprave na čijoj teritoriji je bilo sedište udruženja. Mnoga umetnička udruženja, koja imaju dugu tradiciju, od 50 i 60 godina, čiji su osnivači neka od najvećih imena srpske kulture, koriste upravo imovinu u državnoj, nekada društvenoj svojini. Smatram da je zakonsko rešenje po kojem se ova imovina ne može preneti drugim srodnim udruženjima, nego republici, odnosno državi, ispravno. Dozvolite mi da ukažem još samo na potrebu za dve tehničke redakcije. Umesto: "prestanak udruženja", kroz ceo tekst zakona treba napisati: "prestanak rada udruženja", kao što piše u članu 57. U članu 52. stavu 1. piše – likvidacija udruženja se sprovodi kada udruženje ima dovoljna finansijska sredstva za pokriće svojih obaveza; pretpostavljam da treba da piše – kada udruženje nema dovoljno sredstava za pokriće svojih obaveza. Hvala.
Hvala vama. Reč ima gospodin Ivan Andrić.
Hvala. Nažalost, nema ministra. Mislim da imamo dve jako ozbiljne stvari za koje bi nam bilo potrebno objašnjenje u vezi s ovim zakonom. Mi smo prošli put diskutovali o zakonu o udruženjima i naravno da će LDP podržati Predlog zakona, kao što je to pokušavao da učini do sada pet puta. Nadam se da će ovaj put doći do glasanja o ovom zakonu. Ali, radi se o dve izmene koje nisu bile predmet razgovora ni s ekspertima Saveta Evrope. Našim članstvom u Savetu Evrope, preuzeli smo izvesne obaveze da poštujemo određene deklaracije koje se tamo usvajaju, a koje se tiču organizovanja nevladinih organizacija, od čega za jednu verujem da je reč o lapsusu i siguran sam da ćete to prihvatiti. Naime, u članu 13, koji se tiče manjinskih jezika, predviđeno je da se može registrovati nevladina organizacija, odnosno udruženje građana na jeziku nacionalne manjine, ali je onda ograničeno to samo na one nevladine organizacije koje se bave, sada ću citirati, izvinjavam se, da ne bi bilo pogrešno shvaćeno – ako je to predviđeno statutom i ukoliko su ciljevi i ostvarivanje ciljeva usmereni na zaštitu i unapređenje interesa pripadnika nacionalne manjine. Ne vidimo razlog zašto ne bi neko udruženje građana koje se, na primer, bavi zaštitom lica s invaliditetom, a čija većina članova, ili aktivista su pripadnici neke nacionalne manjine, zašto i takva nevladina organizacija ili udruženje građana ne bi mogli da se registruju po istim uslovima? Predložili smo jedan amandman, za koji smo sigurni da ćete ga prihvatiti, ukoliko ne, postoji u Parlamentu većina. Ono što, međutim, na neki način unosi sumnju, to je taj član 26. i bilo je reči i jutros, na neki način, o tome. Reč je o Registru, odnosno o državnom organu koji vodi Registar. Mi smo konsultovali nevladine organizacije s kojima imamo dugotrajnu saradnju i, manje ili više, jedina ozbiljna zamerka je ovo. Hteli smo da čujemo objašnjenje, podneli smo amandman. Amandmanom predviđamo da Registar vodi nadležno ministarstvo. Sada ću pokušati da dam najmanje tri razloga zašto je, po našem mišljenju, nemoguće da ga vodi Agencija za vođenje privrednih registara, a zašto bi bilo logično da ga vodi ministarstvo, kao i do sada. Prvi razlog je taj što je, na izvestan način, ili sigurno, protivustavno da Agencija vodi taj registar. Probaću da citiram članove 18. i 55. Ustava, mada sam siguran da ih znate. Članom 55. se jemči sloboda političkog, sindikalnog i drugog udruživanja. Stavom 2. predviđeno je da se udruženja osnivaju bez odobrenja, odnosno samo s prijavom, a dalje kaže – uz upis u registar koji vodi državni organ. Ako pogledamo Zakon o javnim agencijama, koji reguliše i rad agencija za privredne registre, član 4. ovog zakona kaže – Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati s radom organa uprave. Iz toga je nesumnjivo da agencija nije državni organ. S obzirom na to da članom 55. nije predviđeno da se ta obaveza državnog organa može delegirati na neko drugo telo, ne vidimo razlog da to sada radi Agencija. Tačno je da se njen rad može proširiti zakonom o Agenciji za privredne registre, ali je u sukobu sa drugim članom zakona. Dakle, Agencija za privredne registre nije državni organ, zato što Vlada ne može usmeravati niti uticati na njen rad. Dalje, što se tiče praktičnog razloga, na vođenje Registra u kome su registrovana udruženja građana moraju se primenjivati međunarodni standardi zaštite slobode udruživanja koji su propisani, npr, Evropskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i sloboda. S obzirom na to da se ta konvencija u vrlo malom, ali nebitnom delu, ne odnosi na privredne subjekte, sigurni smo da u Agenciji za privredne registre ne postoji osoba koja poseduje znanja neophodna i za ovaj deo Registra. Na kraju, kao treći razlog, mislimo da ne postoji opasnost za velika udruženja građana, ali za mala je ovo, na izvestan način, ograničenje slobode udruživanja, u smislu naknada koje je potrebno platiti. Tu je osnovna razlika. Dakle, ukoliko to vodi ministarstvo, samo administrativna taksa je potrebna za upis, odnosno za prijavu u Registar. Međutim, ne znam da li znate, siguran sam da znate, Agencija za privredne registre posluje po polukomercijalnom principu. Dozvolite mi nekoliko podataka da vam kažem. Na primer, za samu registraciju iznosi su od dve hiljade do 10,5 hiljada dinara. Za bilo kakvu promenu podataka, iznosi su i do 9,5 hiljada dinara. Za registraciju, dodavanje nekih podataka – do pet hiljada dinara. Za izdavanje izvoda iz Registra – 1,5 hiljada dinara. Na sve to plaća se administrativna taksa koja se plaća i ministarstvu, ona je 1750 dinara. Ako se radi o velikim i o tradicionalnim udruženjima građana, to ne bi bio problem, ali za svako manje udruženje građana, koje ima nekakav ad hok cilj ili želju, verujte da će nekoliko stotina evra samo da bi došli u poziciju to da rade predstavljati problem, po našem mišljenju. To je još jedan od razloga zašto ne bi trebalo Agencija za privredne registre, već ministarstvo da vodi taj registar. Na kraju, rekao sam već, prema našim saznanjima, na ovaj predlog zakona, odnosno na veći deo Predloga zakona stručnjaci Saveta Evrope su dali saglasnost, odnosno učestvovali su u nacrtu zakona. Međutim, ovi delovi su menjani nakon tih konsultacija i, s obzirom na to da ne znamo koji je stav, ali to nije ni važno, činjenica je da ni u jednoj zemlji članici Saveta Evrope agencija za privredne registre ne vodi registar udruženja građana. S obzirom na to da ne znamo mišljenje eksperata Saveta Evrope, kao i da su same nevladine organizacije protiv ovakvog rešenja, molim vas da uzmete u obzir tu mogućnost, a siguran sam da su realni razlozi s naše strane. Što se svega ostalog tiče, nesumnjiv je doprinos udruženja građana demokratizaciji društva i jedan je od najboljih delova srpskog društva, najprogresivniji, mislim na sva udruženja građana, i sve što ovaj parlament radi mora da radi u smislu osnaživanja i ojačavanja takvih inicijativa, pošto su one neophodne za demokratizaciju naše države. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Simo Vuković.
Uvaženo predsedništvo, uvaženi predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon, kao što su naglasili i prethodni govornici, imao je očigledno jednu dinamičnu predistoriju do ovog momenta, kada smo ušli u ovu načelnu raspravu. Nadamo se da ćemo doći do glasanja i usvojiti ovakav Predlog zakona. Možda je suvišno istaći, ali ovakav zakon, koji reguliše, pre svega, funkcionisanje tzv. nevladinog, trećeg sektora, od velikog je interesa i za građane Srbije i za državu Srbiju i verujem da je većina građana uverena da je ogroman potencijal koji leži u ovom sektoru nešto što zaslužuje adekvatnu zakonsku regulativu. Poslanička grupa G17 plus će podržati ovaj zakonski predlog. Smatram da je on veoma profesionalno urađen i zadovoljava najviše evropske standarde u oblasti građanskih i ljudskih prava, kao i slobode udruživanja. Ono što je sigurno bio veoma komplikovan i delikatan zadatak onih koji su predlagači, koji su bili pisci ovog predloga zakona, jeste vrlo osetljiva materija, u kojoj, s jedne strane, uređujemo vrlo liberalne uslove za udruživanje građana, a s druge strane, da ni na kakav način ne ugrozimo slobode i prava drugih građana. Poznato je da je donošenje ovog zakona jedna od obaveza koja proističe iz našeg članstva u Savetu Evrope, ali on predstavlja i jedan od zakona koji mora biti u korpusu onih na putu evropskih integracija. Postojeći zakonski ambijent je, manje-više je poznato, vremenski prevaziđen i ne pruža adekvatan prostor za funkcionisanje brojnih udruženja i organizacija. To je dodatni dokaz i razlog da se uspostave ovi zakonski okviri. Sam predlog zakona je u potpunosti ispoštovao slobodu udruživanja i, ono što je posebno važno, na minimalan način utiče na autonomno uređivanje udruženja, tj. to je definisano u delu koji se odnosi na delove statuta koji obezbeđuju zakonsko funkcionisanje udruženja i štite treća lica u eventualnom sporu ili postupku. Smatramo da su liberalni uslovi koji su postavljeni za samo formiranje organizacije, od troje ljudi, sasvim u skladu sa standardima kakvi postoje i u razvijenim evropskim zemljama, kao i poseban uslov – da organizacije, odnosno udruženja nisu uslovljeni da se registruju. Naravno da će većina udruženja želeti da se upiše u registar, jer time omogućavaju sebi da postanu pravni subjekt i da se javljaju u tom pravnom saobraćaju, a, ono što je posebno važno, time stiču pravo da konkurišu za sredstva u budžetu Republike Srbije, AP ili lokalne samouprave. Ono što bih ovde želeo da istaknem je nešto što je možda negativna praksa u lokalnim samoupravama, a to je da u velikom delu opština i gradova u Srbiji još uvek postoji princip skoro diskrecionog prava deljenja budžetskih sredstava pojedinim organizacijama. Iskoristio bih priliku da predstavnicima Ministarstva ukažem na to da mora da se pojača pritisak lokalne samouprave da u najkraćem roku pređu, gotovo svi, na javne konkurse i na taj način omoguće veću konkurentnost u aplikaciji za budžetska sredstva. S druge strane, veoma je važno, u to sam imao prilike lično da se uverim, da veliki broj tih udruženja i organizacija samo formalno podnese izveštaj o utrošku tih sredstava, a jedan broj ih nikada ne podnese. Dobra je odrednica u Predlogu zakona da će svi oni koji budu pravni subjekti, koji su upisani u Registar, koristeći ta budžetska sredstva, morati da podnesu izveštaj koji mora da bude u okviru regula koje uređuju računovodstvo i reviziju. To će, svakako, uozbiljiti rad i trošenje sredstava od strane ovih organizacija. Ne bih se složio s kolegom da je prebacivanje ovih javnih ovlašćenja na Agenciju za privredne registre protivustavno. Naravno da postoji materija u vidu Zakona o agencijama i pravu ministarstva da prenese određene državne poslove na agencije. Mislim da ćemo imati dvostruku korist, postići ćemo adekvatnu efikasnost registracije i eventualnog ažuriranja podataka o nastalim promenama, a i ekonomičnost. Agencija za privredne registre se i do sada pokazala kao efikasna i smatram da će ovaj proces, uopšte, celu tu preregistraciju, kvalitetno izvesti. Ono što želim, takođe, da naglasim jeste da je dobro da se nastavlja trend koji smo imali u Zakonu o političkim strankama, a to je da sprečavamo ćutanje administracije prilikom registrovanja, čime će se dodatno zaštititi sloboda udruživanja građana. Takođe bih želeo da naglasim da će se organizacije koje se opredele da se bave privrednom delatnošću ovim zakonom tretirati, zapravo se usmeravaju na to da će se tretirati kao privredni subjekti; podležu svim onim normama kojima se uređuje privredna delatnost. Smatram da Ministarstvo u narednom periodu mora, kvalitetnim i odgovarajućim podzakonskim aktima, ovu oblast detaljnije urediti, zbog eventualnih zloupotreba prilikom vršenja privredne delatnosti od strane udruženja, što ne možemo isključiti u ovom momentu dok raspravljamo o zakonu. Ono što je, takođe, dodatni kvalitet ovog zakona, to je način postupanja s imovinom u slučaju prestanka rada udruženja. Sigurno je da će sva udruženja morati u okviru statuta da formulišu, zapravo da daju odrednicu ko je naslednik te imovine i dobro je da je zakon rekao da taj naslednik mora biti domaće, a neprofitno lice, čiji ciljevi moraju biti približni onima zbog kojih je osnovano udruženje. Neće biti redak slučaj da ono za šta se prilikom prestanka rada udruženja neće znati ko je vlasnik imovine, s tim ćemo se u praksi susretati, postaje imovina Republike Srbije, u skladu s postojećom regulativom, odnosno, to će biti lokalna samouprava. Želim da kažem da će i ovde biti potreban odgovarajući podzakonski akt koji mora da utvrdi kriterijume, šta su to približni ciljevi kojima se bavi nekakav sledeći pravni subjekt, zato što i ovde postoji prostor, ili će postojati prostor za zloupotrebe. Dalje želim da istaknem je da je veoma dobro što su uvaženi zahtevi da se poštuje princip pravičnosti; s obzirom na sadašnje stanje kakvo imamo i koje je nasleđe iz ranijih oblika svojine i organizovanja u obliku društvenih organizacija, to je princip zatečenosti faktičkog stanja. Ovo je dobro, pre svega, jer neće ugroziti rad pojedinih udruženja, ili, čak, većine, a, s druge strane, smatram da je veoma dobro što, tretirajući imovinu koja će biti u posedu lokalnih samouprava, zakupac, tj. udruženje koje se pojavljuje, neće moći da bude izloženi pritisku lokalne samouprave u smislu izlaganja tržišnim cenama. Na ovom mestu bih predstavnike Ministarstva upozorio da i ovde lokalna samouprava, s obzirom na duboko politizovano društvo u kome živimo, može da koristi momenat u kome se pojavljuje kao neko ko daje u zakup određeni prostor, da vrši, eventualno, pritisak i pronađe odgovarajući prazan prostor u zakonu, ne bi li sprečila udruženje da deluje i ostvaruje svoje ciljeve. Dobro je da je spomenut onaj deo organizacije koji je svojevremeno, pod pritiskom zakona, prešao iz statusa udruženja u društvene organizacije, te je time, praktično, njihova imovina nacionalizovana, ako su je prethodno imali, i da je spomenuto nešto što još uvek u ovom parlamentu nije tema, a trebalo bi uskoro da bude, a to je denacionalizacija, čime bi se neka od tih sredstava vratila udruženjima. Takođe, smatram da je veoma pravično što je predlagač spomenuo da je moguće u sudskom postupku utvrditi prethodno finansiranje nepokretnosti koje su bile u svojstvu korišćenja od strane udruženja i da time udruženje, ukoliko poseduje dokaze, verovatno će i tu biti problema, ali oni se ne mogu u potpunosti eliminisati, dokaže da li je finansiralo nepokretnosti putem članarina, donacija i sl. S druge strane, dobro je što sve pokretnosti pripadaju udruženju. Ovim bih završio ovaj deo analize ovog zakona i ponoviću da će G17 plus, naša poslanička grupa, podržati ovaj zakon. On predstavlja odgovarajuću društvenu i evropsku vrednost za koju se mi zalažemo. Verujem da će naići na veoma dobar prijem i kod udruženja i stvoriti dobar ambijent za dalji razvoj Republike Srbije i, uopšte, našeg društva. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što počnem o samoj sadržini zakona, hteo bih da se osvrnem na jednu praksu u radu ove skupštine, na kršenje člana 164. Poslovnika Narodne skupštine. Ovaj zakon, kao i mnogi drugi zakoni, podnet je Skupštini da se usvoji po hitnom postupku. Ukoliko se pogleda obrazloženje ovakvog predloga, može se uočiti da ono nije u skladu sa članom 164. Poslovnika Narodne skupštine. Naime, pomenutim članom Poslovnika, u stavu 1, kaže se – zakon se može, izuzetno, doneti i po hitnom postupku. Jasno je da je ovo izuzetak od redovnog postupka, koji treba usko tumačiti. Opštepoznato pravno pravilo glasi da se izuzeci usko povlače. Ukoliko je jedna norma, u ovom slučaju odredba Poslovnika, izuzetak u odnosu na neku drugu, opštiju normu, onda se ona mora usko tumačiti, odnosno mora se, kao njeno pravno značenje, uzeti ono što je najuže. U ovom slučaju, kao i u slučaju mnogih drugih zakona u ovoj skupštini, pomenuta odredba se nije tumačila na ovaj način. Ukoliko se pogleda stav 2. istog člana, lako je primetiti da u slučaju Predloga zakona o udruženjima nisu ispunjeni uslovi za donošenje zakona po hitnom postupku. Prema stavu 2, potrebno je da se ispune dva uslova kako bi se zakon mogao doneti po hitnom postupku. Prvi uslov je – zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje nisu mogle da se predvide. Drugi uslov – da nedonošenje zakona prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Jasno je da se u ovom slučaju nisu stekli uslovi da se zakon donese po hitnom postupku, te je na ovaj način prekršen član 164. Poslovnika. Inače, ovo je uobičajena praksa, da se zakoni donose po hitnom postupku, iako za to nema osnova u članu 164. Poslovnika. Zašto ovo, gospodo, govorim? Proteklih nedelja i meseci, mnogo smo govorili o dostojanstvu Skupštine. Dostojanstvo Skupštine treba da čuvaju svi narodni poslanici, i poslanici opozicije, ali isto tako i poslanici pozicije. Mi smo doživeli u Skupštini da Vlada, slanjem zakona i zahtevanjem da se o njima raspravlja po hitnom postupku, ovaj dom, kao najviši zakonodavni organ u zemlji, posmatra kao svoju transmisiju, ili kao svoj privezak. Ako pomenem samo jedan zakon, Zakon o privrednim komorama, za koji ste, gospodo, glasali protiv, znači da se ne može doneti po hitnom postupku, a odmah zatim, na prvoj sledećoj sednici vam je taj zakon došao u proceduru, to govori da su ne samo pojedina ministarstva, nego čak i pojedini ministri jači od ovog najvišeg zakonodavnog organa ove države. Toliko o poštovanju člana 164. Sada bih nešto rekao o ovom zakonu. Vratio se i gospodin ministar. Od njega sam saznao da je ovo već peti put da je ovaj zakon u proceduri, ali ja sam imao priliku da čitam neka tri predloga. Mišljenja sam da je glavni razlog za to što ovaj zakon posle toliko godina još nije donet taj što su svi dosadašnji predlozi imali određenih propusta i nedostataka, a da su na njih ukazivali i domaći i strani pravni eksperti. Pre svega, radilo se o njihovoj neusklađenosti s Evropskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ovaj zakon je svakako potreban, međutim, sad želim da ukažem da u njemu, u različitim članovima, ima i dosta nedorečenosti, što bi možda moglo da se ispravi amandmanima. Ako bismo počeli od člana 2, stava 2, ističe se da se osnivanje i delovanje pojedinih udruženja građana može urediti, ili je već uređeno drugim zakonima. S jedne strane, to je dobro, jer se prihvata realnost da postoje i takvi, znači, specijalni zakoni za pojedina udruženja, kao što su, recimo, sportska ili neka druga. S druge strane, time se na određeni način pravi diskriminacija među samim udruženjima. Može se razgovarati i o tome da li su kontradiktorne odredbe člana 2. stav 1. s odredbama stava 2. istog člana, kao i s odredbama člana 12. stav 4. i člana 37. stav 2, u pogledu neprofitnosti i sticanja dobiti. Član 2. stav 1. definiše udruženja kao neprofitne organizacije, a ostale označene odredbe u delatnost udruženja uključuju i sticanje dobiti. Istina, zakon stavlja i određena ograničenja, da je to sticanje dobiti moguće ostvariti samo u onoj meri koliko je potrebno da bi ta udruženja mogla obavljati svoju funkciju. Međutim, predlogom nije učinjena jasna razlika u pravima i obavezama između osnivača, članova i delova udruženja, kao i članova organa upravljanja udruženjem, odnosno savezom. Članom 10, koji su uvažene kolege poslanici već nekoliko puta pominjali, utvrđeno je da tri lica mogu osnovati udruženje, a nigde nije predviđeno da li su osnivači istovremeno i članovi osnovanog udruženja i kakva su njihova dalja prava i odgovornosti u delovanju udruženja. Moje kolege poslanici su se s pravom usmerili na taj član 10, jer, iako se i gospodin ministar u odgovoru pozivao na konvencije koje je potpisala naša zemlja, ako su potrebna tri osnivača za osnivanje jednog udruženja, zašto u zakonu nije rečeno da najmanje dva osnivača moraju imati prebivalište na teritoriji naše zemlje? Ili, ako se govori o tome da i maloletna lica sa 14 godina mogu osnovati udruženje, zašto u tom istom članu nije rečeno da, ako su u pitanju maloletni osnivači, od tri osnivača, najmanje jedan osnivač treba da bude punoletno i poslovno sposobno lice? Kada je u pitanju član 5, nije jasno šta predstavlja javnost rada udruženja. Kako se obaveza javnosti rada ostvaruje? To što je predviđeno da se način ostvarivanja javnosti rada uređuje statutom, ne može biti dovoljno precizno. Registrator će, prilikom odlučivanja o upisu udruženja u Registar, utvrditi iz statuta kako je predviđeno da se obaveza javnosti rada udruženja ostvaruje i sam proceniti da li je ispoštovana odredba zakona o javnosti rada udruženja. Na ovaj način se ionako suviše široko određeno diskreciono pravo registratora prilikom odlučivanja o prijavi za registraciju dodatno proširuje. Trebalo bi precizirati šta je javnost rada, koji su minimalni uslovi da bi se javnost rada sprovela. U tom smislu, problematična je i primena odredaba člana 74. stav 1. tačka 1, koja predviđa prekršajnu odgovornost u slučaju kršenja odredaba člana 5. Pored potrebe za javnošću rada udruženja, neophodno je ostvariti i zaštitu ličnih podataka njegovih članova, pa je u tom smislu ovaj član neprecizan. Što se tiče člana 7, uprkos tome što je članom 7. utvrđeno da se na saveze shodno primenjuju odredbe ovog zakona, pojedine njegove odredbe su nedovoljno precizne da bi se odnosile i na saveze. Tako je, na primer, članom 22. stavom 2. utvrđeno da svi članovi udruženja čine skupštinu udruženja. Kako su članovi saveza udruženja, oni svakako, kao pravna lica, ne mogu biti članovi skupštine saveza u koju su se udružili, već to mogu biti samo njihovi predstavnici. Predlogom nije uređeno pitanje osnivanja i delovanja međunarodnih saveza sa sedištem na teritoriji Republike Srbije, niti učlanjenje stranih udruženja u domaće saveze. Naime, ta pitanja nisu uređena članovima 7, 59. do 68, kojima su, pored ostalog, uređena pitanja udruživanja domaćih udruženja u strane saveze i pitanja delovanja predstavništava stranih udruženja u Republici Srbiji. Želim dalje da ukažem na član 20. ovog zakona. Iz formulacije ovog člana nije jasno da li postoji pravo člana udruženja da pokrene postupak pred nadležnim sudom za utvrđivanje ništavosti i samog statuta, kao najopštijeg akta, odnosno njegovih izmena i dopuna, ili samo drugih opštih i pojedinačnih akata udruženja donetih na osnovu statuta. Pored toga, koristi se odrednica "osnovni sud". Iz zakona koji je usvojen, ali koji još uvek nije stupio na snagu, a s obzirom na iskustva s ranijim zakonima, upravo u toj oblasti, i zbog ne baš pozitivnog stava domaće i strane stručne javnosti o tom zakonu, sva je prilika da će njegova primena biti odložena na duži period, te je potrebno, gospodine ministre, zameniti reč "osnovni" rečju "opšti" ili preformulisati taj stav da glasi: "Svaki član udruženja može pokrenuti postupak pred nadležnim opštinskim, odnosno osnovnim sudom". Takođe, odredba stava 2. ovog člana nije u saglasnosti sa članom 44. Svakako, gospodine ministre, ovaj problem ste mogli rešiti i na drugi način, u prelaznim i završnim odredbama, u članu 90, gde ste, inače, napravili izuzetak za član 32. stav 4, gde može da se reguliše i ovo što je vezano za član 20. Što se tiče člana 22, propušteno je da se navede koliko je potrebno članova udruženja da bi se mogao primeniti ovaj stav. Koliko mi je poznato, jedan od ranijih predloga zakona je ovde predviđao da je potrebno da udruženje ima najmanje 100 članova da bi se statutom moglo predvideti predstavljanje članova u skupštini udruženja. U tom smislu, može se i ovaj problem rešiti kroz amandmane, ali je važno, jer na način kako je to sada dato u zakonu, nemoguće je primeniti ovaj stav. Što se tiče člana 23, nije predviđena odredba koja bi regulisala situaciju kada zastupnik prekorači svoja ovlašćenja. Da li je u tom slučaju pravni posao koji je zaključen ništavan, odnosno da li treća savesna lica uživaju zaštitu? Sistemskim tumačenjem Predloga zakona, odnosno člana 22. stava 2, moglo bi se reći da su treća savesna lica zaštićena od ništavosti u slučaju prekoračenja ovlašćenja zastupnika, ali bi se unošenjem odredbe koja bi ovo jasno definisala otklonile nejasnoće koje mogu nastati. Što se tiče člana 32. stav 4, ovo je izuzetak od opšteusvojenog instituta ćutanja uprave, kojim se pretpostavlja da je zahtev stranke odbijen ukoliko u predviđenom roku organ uprave nije doneo rešenje kojim se zahtev stranke usvaja ili odbija, te da stranka u tom slučaju može podneti žalbu drugostepenom organu. Osim toga, nejasno je kako će se i faktički izvršiti upis u slučaju iz ovog stava. Ako predlagač ima jasno rešenje za ovu situaciju, onda ostaje sporno zbog čega je u članu 90. odložio primenu ovog stava na dve godine od dana stupanja na snagu zakona. Što se tiče člana 36, trebalo bi da u članu bude jasno određeno da li se misli samo na domaće ili i na strane izvore ovih sredstava. Član 37. je izuzetno važan za celokupnu primenu ovog zakona. U stavu 2. tačke 1) ovog člana predviđeno je da delatnost udruženja, privredna ili neka druga, mora biti u vezi s njegovim statutarnim ciljem. Ispunjenost ovog uslova ocenjuje registrator. Opet je široko postavljeno diskreciono pravo registratora. Sporno je kako će se primenjivati pomenuti uslov na pojedinačne slučajeve, primera radi, kada je privredna delatnost povezana s ciljem udruženja koje se bavi pomaganjem dece bez roditeljskog staranja. To može biti širok opseg delatnosti, naročito kada se uzme u obzir važeća klasifikacija delatnosti, na koju se upravo poziva stav 2. ovog člana. Cilj predlagača je očigledno da dozvoli obavljanje privredne delatnosti kako bi se finansirala aktivnosti udruženja na ostvarivanju ciljeva, ali da ne dozvoli da se udruženje pretvori u privredno društvo. To je sasvim u redu, ali poslednji zahtev se postiže odredbom stava 2. tačke 3), gde se traži da je delatnost manjeg obima, odnosno da se delatnost obavlja u obimu potrebnom za ostvarivanje ciljeva udruženja. Stoga bi trebalo koristi reč "delatnost" u množini, dakle, dozvoliti udruženju da obavlja i više privrednih delatnosti, u smislu važeće klasifikacije delatnosti, s tim da te privredne delatnosti ostaju u okvirima iz stava 2. tačke 3) ovog člana. U stavu 3. predviđeno je da se delatnosti iz stava 2. upisuju u Registar privrednih subjekata. Da li ova odredba predviđa da se i samo udruženje upisuje u Registar privrednih subjekata, ali kao udruženje? Zatim se postavlja pitanje – da li se može obavljati samo jedna ili više delatnosti, u prethodnom stavu sam govorio o tome, a prema važećoj klasifikaciji delatnosti koje koristi agencija? Ukoliko se može obavljati, odnosno registrovati samo jedna delatnost, onda je problem u tome što, prema pomenutoj klasifikaciji, postoje delatnosti koje su veoma slične, ili gotovo istovetne, naročito ako se ima u vidu da privrednu delatnost udruženje ne vrši u cilju sticanja dobiti, ali, klasifikacijom su određene kao dve odvojene delatnosti, dok u praksi obe te delatnosti mogu biti usko povezane s udruženjem, u smislu ovog člana, i to njegovog drugog stava. Stoga bi trebalo u ovom članu reč "delatnost" koristiti u množini, s tim da, za razliku od privrednih društava koja u Agenciji registruju samo pretežnu delatnost, za udruženje treba predvideti da registruje sve delatnosti koje može obavljati, ali da to ne bude, recimo, više od tri delatnosti. Time bi se izašlo u susret i potrebi države da preko Agencije i registratora jasno kontroliše i spreči da se udruženje ne pretvori u privredno društvo, ali i potrebi udruženja, s obzirom na raznovrsnost ciljeva koje imaju i zbog kojih se osnivaju, da imaju potrebu da obavljaju više od jedne delatnosti koje su u vezi s njihovim ciljem. Stav 5. ovog člana je delom suprotan odredbi člana 44, premda bi se valjanim tumačenjem ova odredba, ili neusaglašenost, možda mogla prevazići. Ipak, smatram da bi trebalo da se član 44. dopuni i usaglasi sa članom 37. stav 5. Što se tiče čl. 38. i 39, nešto što je posebno važno, ne odnosi se na sva udruženja, ali moglo bi se odnositi na neke nevladine organizacije, posebno one koje se brinu o ljudskim pravima, koje personifikuju određene ličnosti poznate našoj javnosti. Recimo, da uzmemo Fond za humanitarno pravo koji predvodi gospođa Nataša Kandić. S obzirom na to da je gospodin ministar rekao koliko je to subjekata, koliko je to udruženja, a da je u članu 71. određeno da nadzor vrši njegovo ministarstvo, a onda, povezano s ovim članovima koji govore o zabrani rada udruženja i sa čl. 38. i 39, o dostavljanju izveštaja, gde se kaže da se godišnji obračuni i izveštaji o aktivnosti udruženja podnose članovima udruženja, na način koji je predviđen statutom, ne vidim drugu mogućnost, osim da ministarstvo koje je predviđeno u članu 71. svako od ovih, koliko je to rečeno, nekoliko hiljada, ili desetina hiljada udruženja, tj. inspektori ili predstavnici ministarstva, moraju posetiti da bi došli do toga da li ta udruženja rade u skladu sa svojim statutom. Ako bismo se vratili na član 22. koji govori o tome da je Skupština najviši organ udruženja i da Skupština mora da se sastane makar jednom godišnje, a da se na njoj, pored ostalog, razmatraju i finansijski izveštaji, voleo bih da mi neko predoči neki od finansijskih izveštaja koje je Nataša Kandić bilo kome u ovoj državi dostavila. Ukoliko bi se to povezalo sa čl. 38, 39, kao i sa članom 49, gde se govori o uslovima za brisanje iz Registraudruženja, tu se kaže da se udruženje briše ukoliko je proteklo dvostruko više vremena od vremena utvrđenog statutom za održavanje sednice Skupštine, a ona nije održana. Takođe, voleo bih da vidim i da mi neko predoči podatke kad je Nataša Kandić nekome podnosila finansijske izveštaje i kada je to udruženje, odnosno Fond za humanitarno pravo, održavalo makar te godišnje sednice, na koje je svako udruženje obavezno. Što se tiče člana 42, problem s ovom odredbom je situacija kada postoje funkcionalna i druga povezivanja u saveze, pa je, na primer, neko domaće udruženje član nekog međunarodnog saveza, od kog je dobijalo sredstva. Kada domaće udruženje prestane da postoji, međunarodni savez koji je svoja sredstva ulagao ne dobija ništa. Naravno, sve ovo važi ako se ova odredba člana 36. stav 1. protumači tako da udruženje može sticati imovinu iz inostranih izvora. Međutim, ni domaćem svezu, čiji je član udruženje, izričito se ne daje prednost u prenosu imovine prilikom prestanka udruženja. Član 50. Bilo bi dobro uvesti odredbu po kojoj bi bilo moguće izreći zabranu rada udruženju samo ako se njegove nezakonite aktivnosti, odnosno aktivnosti njegovih članova, ne mogu sprečiti drugim sredstvima, naročito ako se ima u vidu da postoji mogućnost koju pruža nadzor iz člana 71. i krivični postupak koji se može voditi protiv pojedinačnih članova udruženja koji se bave aktivnostima nedozvoljenim u smislu ovog zakona, odnosno Krivičnog zakona. U članu 53, izraz – ''odluka o prestanku udruženja'' nije najbolje postavljen, tim pre što se u sledećem članu ova odluka naziva ''odlukom o otvaranju postupka likvidacije''. Prema tome, prikladnije je da to bude odluka o otvaranju postupka likvidacije u ovom članu, te bi čl. 53. i 54. bili na taj način terminološki usklađeni. U članu 57. trebalo bi predvideti slučajeve u kojima bi manjina članova mogla da ospori skraćeni postupak likvidacije, budući da svi članovi udruženja naredne tri godine od prestanka delovanja udruženja odgovaraju za obaveze udruženja, solidarno. Gospodine ministre, u članu 71. potrebno je preciznije definisati inspekcijski nadzor, u skladu s ostalim odredbama ovog predloga zakona. Toliko. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Srđan Milivojević ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, vrlo je važan zakon koji danas donosimo. Gospodine ministre, bez neke lažne skromnosti, moram da vam kažem da ste pripremili odličan zakon, da ste dobro ispekli zanat u Skupštini Srbije, jer je ovaj zakon, pre svega, prošao ozbiljnu javnu raspravu. Više puta smo imali predloge ovog zakona u skupštinskoj proceduri. Mislim da je predlog koji se danas nalazi pred nama predlog jednog odličnog zakona, temeljno urađenog, precizno definisanog, jasnog. Na kraju, ovo je zakon kojim ispunjavamo jednu našu obavezu prema Savetu Evrope, jer za prijem u Savet Evrope obavezali smo se da donesemo ovaj zakon. Dobro je da ga danas donosimo, jer će on regulisati jednu oblast koja je veoma važna u svim društvima, i u tranziciji i u posttranzicionim periodima, jer demokratske države poznaju delovanje nevladinog sektora, civilnog sektora, ili udruženja građana, kakav god termin koristili. Bitno je da znamo da demokratske države zaista neguju svoj treći sektor, svoja udruženja, jer ta udruženja vrše demokratske korekcije, artikulišu građansko nezadovoljstvo i mnogo češće i mnogo bolje nego političke stranke ili nadležne institucije uočavaju neki problem i u lokalnoj zajednici taj problem rešavaju mnogo brže, efikasnije i bolje. Danas moram da zahvalim svim nevladinim organizacijama, koje su dale nemerljiv doprinos u borbi za demokratske promene, koje su dale doprinos i u donošenju ovog zakona i poziciji da ovaj zakon donosimo. Moram da se osvrnem na neke kritike koje su se danas čule na račun ovog zakona, pogotovo kritike od dela onih opozicionih stranaka koje su nezadovoljne brojem ljudi i brojem građana koje formira jedno udruženje, koji kažu da je broj tri mali. S druge strane, čuli smo i neke kritike koje su imale nameru, po mom mišljenju, da ismeju ovaj zakon, što nije primereno atmosferi u Parlamentu, ali, svakako, nije ni zabranjeno, jer svako može da govori o zakonu na način na koji misli da je potrebno. Svaki ovaj zakon koji se donosi odnosiće se ne samo na udruženja građana, već, možda, i na one koji taj zakon kritikuju, jer ako neko nije u stanju da pređe cenzus u Kosjeriću, onda mu je sasvim dovoljno da ima tri člana da registruje nevladinu organizaciju iudruženje građana i da učestvuje makar u građanskom životu. Stoga, ne vidim razlog da se na takav način govori o zakonu i da se ovaj zakon povezuje sa Zakonom o verskim organizacijama, jer su u Ustavu RS crkva i država odvojeni. Mislim da to govori o brizi tih ljudi koji tako kritikuju zakon, a ne o želji da se zakon kritikuje. Na kraju, moram da sve narodne poslanike, sve građane ove zemlje pozovem da podrže i udruženja građana, i nevladine organizacije, jer živimo u vremenu kada se vrlo često nevladine organizacije ismevaju, nazivaju pogrdnim imenima. Ljudi koji osnivaju organizacije se vređaju. Vrlo često se tim ljudima imputira da su i strani plaćenici. Zaboravlja se, pri tome, da su to udruženja građana koja pomažu, na primer, ljudima obolelim od cerebralne paralize, Savez slepih je, takođe, udruženje građana, Gorska služba spasavanja, koja pruža pomoć hiljadama ljudiSrbije, takođe je udruženje građana. Ne samo da su to udruženja građana, to je i most naše države ne samo ka Evropi, već ka svim zemljama razvijenog sveta, jer one vrlo češće bivaju primljene u međunarodne, evropske, svetske asocijacije, već ispunjavaju standarde za delovanje ne samo u Srbiji, već na čitavom svetu. Ako te organizacije shvatimo kao most koji nas povezuje, onda nemojmo da u isti koš trpamo sve te organizacije i da na isti način govorimo o svim udruženjima građana. Za kraj mog izlaganja, pozivam sve narodne poslanike da podržimo jednu dobru nevladinu organizaciju, jedno dobro udruženje građana, zove se „Moja Srbija“. Radi na promociji Srbije, na promociji kupovine domaćih proizvoda – ''birajmo domaće'' i razvija jedan ekonomski patriotizam koji je jako potreban u vreme ekonomske krize. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Milivojeviću. Gospodin Zoran Bortić ima reč. Izvolite.
Poštovani predsedniče, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Vlade, cenjene kolege narodni poslanici, tradicija zbora i dogovora ustaljena u političkom biću srpskog naroda, a temeljena u svim ustavima moderne Srbije, od Sretenjskog ustava, do danas, nalazi svoj politički izraz i u Predlogu zakona o kome danas govorimo. Srpski narod je u svojoj istoriji imao čestu praksu da se kroz različite oblike organizovanja bori za svoje interese i da ih u različitim oblicima predstavi državi. Zavisno od državnog uređenja Srbije, ta narodna organizovana inicijativa nailazila je na različita rešenja. Nekada je odbijana bez ikakvog sluha, a u drugim prilikama, ona je bila pokretač društvenih promena u Srbiji. Od Maticesrpske, Srpske književne zadruge, Srpskog kulturnog kluba, pa sve do današnjeg udruženja građana, ova građanska inicijativa pokretala je pozitivne promene u društvu i bila one kritičke svesti u Srbiji koja vodi ka progresu. U tom smislu, današnji zakon predstavlja dobru pravnu podlogu za regulisanje i podršku inicijativi, slobodnoj volji građana Srbije i njihovim udruženjima. Poslanička grupa SPS-JS-a podržaće Predlog ovog zakona, jer smatramo da država mora da pruži dobre pretpostavke i podršku za pokretanje svake građanske inicijative. S tim u vezi, dužni smo da ukažemo i na činjenicu da norme, odnosno zakon ne sme da bude prepreka slobodnoj i stvaralačkoj volji građana da se udružuju oko ideja i da pokreću njihovu organizaciju. To nikako ne znači da, u okviru tih inicijativa, država treba da dopusti i one ideje koje su protiv zajedničkog interesa građana Srbije, očuvanja identiteta i integriteta naše zemlje. Država ne sme da dozvoli ispoljavanje rasne, verske, nacionalne mržnje, kao i oblike fašističkih ponašanja određenih grupa, koje nikada nisu imale značajnije uporište u našem društvu. Isto tako, država ne sme da dozvoli da se, pod formom slobodnih inicijativa građana, formiraju društvene grupe i uticaji koji će voditi ka destabilizaciji suvereniteta i teritorijalnog integriteta Srbije. Zbog svega iznetog, smatram da zakon o udruženju građana, obogaćen amandmanima, u raspravi na ovoj sednici treba usvojiti. Ne treba dozvoliti da se, pod plaštom hitnosti usvajanja zakona, potkradu, ili provuku slabosti koje će za sobom ostaviti dugoročne i nesagledive posledice. Kao jednu od takvih slabosti, smatram predlog zakonske norme u članu 10. stav 1. zakona, da samo tri građanina mogu formirati udruženje, a da samo jedan od ta tri osnivača mora imati sedište, odnosno prebivalište na teritoriji Republike Srbije. Mislim da ovakva regulativa može biti izvorište i pravni okvir za mnoge probleme koji bi iz ovakvog organizovanja udruženja građana mogli proisteći u budućnosti i zato ih treba prilagoditi opštim interesima građana Srbije. Zahvaljujem.
Gospodine Mijaljeviću, da li hoćete da počnete? Gospođo Zlato Đerić? (Nije tu.) Jelena Travar-Miljević? (Tu je.) Izvolite, gospođo Travar.
Poštovana predsednice, predstavnici Ministarstva, kolege i koleginice narodni poslanici, svakako bih afirmativno govorila o ovom zakonu, jer je ovo zakon koji će poslanička G 17 plus podržati. Na osnovu Ustava, koji u svojim delovima uređuje i obezbeđuje ostvarivanje i zaštitu sloboda i prava čoveka i građana, pored toga, jemči slobodu političkog, sindikalnog i svakog drugog udruženja, kao i pravo da se ostane izvan svakog udruženja, i na osnovu Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, koju je ova država ratifikovala 2003. godine, dobili smo zakon o udruženjima, odnosno Predlog zakona o udruženjima. Svi mi znamo da je pravni okvir za osnivanje i delovanje udruženja u Republici Srbiji trenutno prilično širok i nehomogen. S obzirom na to da je jedan od zakona usvojen pre skoro 20, oko 25 godina, a drugi pre 15 godina, mislim da je potrebno doneti nov zakon, koji će celovito regulisati ovu materiju. Želela bih da vas podsetim da na našim prostorima postoji tradicija garantovanja i omogućavanja udruživanja na dobrovoljnim osnovama, radi ostvarivanja zajedničkih neprofitnih ciljeva, koji se kroz ustavne norme sreću još u Ustavu Kneževine Srbije iz 1869. godine. Prvi zakon koji je regulisao ovo pitanje donet je 1881. godine. U Srbiji postoje udruženja koja deluju više od jednog veka i često ta udruženja čuvaju kulturu i tradiciju, a pored toga imamo i strukovna udruženja, koja deluju. Napomenula bih da donošenje ovog zakona predstavlja i jednu od preuzetih obaveza Srbije, pristupanjem u članstvo Saveta Evrope. Naglasila bih da je određena novina u ovom zakonu status nevladinih organizacija koji, po ugledu na jedan od osnovnih principa statusa nevladinih organizacija u Evropi, predviđa da upis u Registar udruženja nije uslov za osnivanje udruženja. Međutim, upisom u Registar, udruženje stiče status pravnog lica. Pored pomenutog, predlaže se da udruženje mogu osnovati najmanje tri osnivača, s tim što jedan od osnivača mora imati prebivalište, odnosno sedište na teritoriji Republike Srbije. U ovom zakonu postoji mogućnost da maloletna lica, s navršenih 14 godina, mogu biti osnivači udruženja, što je u skladu s ratifikovanom Konvencijom UN-a o pravima deteta, naravno, uz overenu pismenu izjavu o davanju saglasnosti njegovih zakonskih zastupnika. Registar udruženja, kao što je više puta pomenuto danas, vodi Agencija za privredne registre kao poveren posao, u pisanom obliku, kao i jedinstvenu centralnu elektronsku bazu podataka. Upis u Registar vrši se u roku od 30 dana od dana podnošenja prijave za upis, a udruženje je dužno da u Registru prijavi svaku promenu podataka koji se tamo upisuju, u roku od 15 dana od dana nastupanja promene. Ovim predlogom zakona se reguliše, pored pomenutog, i imovina udruženja, obavljanje aktivnosti, statusne promene, prestanak rada udruženja, kao i delovanje stranih udruženja, što do sada nije bilo regulisano nijednim zakonom u Republici Srbiji. Predlog ovog zakona sadrži normativni odnos kojim se omogućava delovanje stranih udruženja, a ovakva udruženja, faktički, deluju na teritoriji Republike Srbije, čije su aktivnosti direktno usmerene na pružanje humanitarne pomoći, uspostavljanje saradnje i unapređenje stručnih i naučnih znanja i istraživanja. Verujem da vam je već poznato da se uspešna saradnja vladinog i nevladinog sektora smatra jednim od kriterijuma kojima se meri stepen demokratije jednog društva. Nakon usvajanja ovog zakona, mogla bi se razmatrati mogućnost formalizovanja saradnje Vladinog i nevladinog sektora, što je moguće putem sporazuma, saveta i kancelarije. U svakom slučaju, tim udruženjima i nevladinim organizacijama treba pružiti jedinstven pravni okvir delovanja i ovo je jedan od proevropskih zakona koji će, ponavljam, Poslanička grupa G 17 plus podržati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Travar. Miljević? Gospođo Radović, hoćete li sada, ili da počnemo pauzu? Zavisi koliko planirate da govorite? Da počnemo pauzu, pa u 15 časova? Onda ćemo od 15 časova. Gospodin Slađan Mijaljević će biti prvi. Pauzu određujem do 15 časova. [[Posle pauze – 15.00]] Htela bih da vas obavestim da ćemo danas raditi i nakon 18 časova, u skladu sa članom 85. našeg poslovnika. Reč ima Slađan Mijaljević.
Kao što sam rekao u prvom izlaganju danas, da pojmovi: "političke stranke", "sindikati", "crkve i verske zajednice" nisu pomenuti u zakonu, današnja diskusija bi bila drugačija, međutim, s obzirom na to da postoje u zakonu, moramo ih opservirati na svoj način, naravno, svako iz svog ugla, svako sa svog stanovišta i svako iz svoje profesije ili nekog interesovanja. Izgleda da neke kolege selektivno uključuju organ sluha, a neki, izgleda, i logiku, naročito oni koji su iz pojedinih nevladinih organizacija osvojili vlast vojnim metodama. O njima ću kasnije. Verujem gospodinu ministru Milanu Markoviću, koji trenutno nije u sali, da neće registrovati destruktivne verske organizacije, ali neke verske organizacije hoće; pa, to stoji u Predlogu zakona. Postavlja se pitanje, koje? Tradicionalne crkve i verske zajednice su već registrovane. Neke postoje vekovima, neke milenijumima na ovim prostorima i one su registrovane i upisane u registar po nekom drugom zakonu. Onda se logično postavlja pitanje – koje će to druge verske organizacije biti registrovane po ovom zakonu? To su novi religijski pokreti, organizacije sektnog tipa, koje su svetski stručnjaci prepoznali kao društveno opasne. Znači, nismo mi ovde u Srbiji izmislili vruću vodu i nisu se prvo pojavile ovde u svoj svojoj destruktivnosti, nego su se pojavile tamo negde na razvijenom Zapadu. Tamo su detektovane, tamo su opservirane, definisane, stavljene u određene zakonske okvire i tamo se protiv njih vodi vrlo ozbiljna borba, na nekoliko nivoa. Ta borba, ili ta zaštita, vodi se preventivno, represivno i obrazovno. Danas ću govoriti o onim udruženjima građana, nevladinim organizacijama verskog tipa koje su se pokazale kao destruktivne. Neću govoriti o onima koje su dobre i koje su pozitivne, ili o onim nevladinim organizacijama koje se bave humanitarnim radom. Neka se bave humanitarnim radom, i to pozdravljamo, svaka čast, ali u Predlogu zakona se pominju određeni pojmovi i moramo preventivno da reagujemo. Poznavajući rad određenih organizacija i tamo u svetu, a i ovde, kod nas, kažem, ukoliko bi ministar ubacio ovaj pojam, naravno, ne bih o njemu govorio, ali zato bih govorio o nekim drugim nevladinim organizacijama, tipa ''Otpor'', iz koje je potekao naš uvaženi kolega Srđan Milivojević, gde su bili, šta su radili, ko ih je planirao, ko ih je finansirao, ko ih je obučavao, gde su obučavani, šta su ostavili za sobom kada prođu preko neke teritorije – dim i pepeo. I ovo zdanje, ova skupština je doživela vrlo tužnu sudbinu od takvih i sličnih organizacija, ali o njima ću malo kasnije. Mnoge od ovih organizacija, koje sam opisivao i prošli put, a koje ću i danas, samo sa drugim primerima, opisati, koriste razne maske. Neće oni doći u ministarstvo i reći – mi pripadamo toj i toj organizaciji, znamo da nećete dozvoliti da se registrujemo na takav i takav način, pa hajde da probamo. Ne, ponudiće novi izgled, neku novu organizaciju iza koje će se zakloniti, jednu, dve, tri, pet, i onda će tih pet novih nevladinih organizacija da rade za njih. Možda će centrala da bude u inostranstvu, kao što jeste, ali ovde će biti pet nevladinih organizacija s pečatom, sa žiro-računom, s memorandumom, kancelarijom itd., koje će sprovoditi ne ono što je napisano na papiru u njihovom statutu kada su se registrovali, nego nešto sasvim drugo. Sada ću vam pokazati, na primeru jedne tako ozbiljne organizacije, koja postoji i kod nas, kako to oni rade. Evo samo nekoliko: Organizacija iza koje stoji sekta Munovih sledbenika, ili Munova Unifikaciona crkva, koja okuplja posebno akademski obrazovane ljude. Kaže se ovako: ''Religijske maskirne organizacije koje stoje ispred njih su asambleja svetskih religija. Mun preko nje poziva religiozne vođe raznih konfesija na očišćujući pokret''. Zatim, ''Kolegijalna asocijacija za istraživanje principa''. Pazite, u tim nazivima nema ničeg rogobatnog i strašnog, ali su njihova dela i njihovi postupci doveli do toga da ih svetski stručnjaci stave na listu kao destruktivne organizacije, da ih pominjemo gde god možemo, da se neko u nekom ministarstvu ne bi prevario i registrovao takve organizacije. Dalje, Savet svetskih religija; cilj – usaglašavanje stavova religijskih vođa, organizuje međunarodne skupove, podrazumeva se da sve troškove učešća snosi njihova organizacija. Recimo, patron ove organizacije je monofizitski episkop par Pavle Gligorije, levičar po opredeljenju, dugogodišnji funkcioner Ekumenističkog saveza crkava. Zatim, ''Forum religija i ustrojstvo sveta'', organizacija za teologe i političare koje zanima religija, osnovana u Nemačkoj 1984. godine, ''Asocijacija srednjoškolaca za izučavanje principa'', ''Međunarodni knjižarski pohod za ujedinjenje sveta''. Cilj je, preko vrbovatelja u raznim nacijama, privući pažnju mladih, sredine u koju sekta pušta svoje pipke. Zatim, ''Međunarodni religijski fond'', osnovan 1963. godine kao Konferencija religijskih vođa, pa, ''Religijska omladinska služba'', program ''Međunarodnog religijskog fonda'' za mlade raznih vera, ima i socijalnu komponentu, zatim, ''Omladinski seminar o svetskim religijama'' – poziva studente da putuju po svetu na Munov račun, da bi se upoznali s drugim religijama i naučili toleranciji. Ovo mi zvuči poznato, kao neka mantra koju upotrebljavaju neke političke organizacije koje hrle u zagrljaj EU. Zatim, kulturne maskirne organizacije. Ovo su do sada bile religijske, sada prelazimo na kulturu. ''Međunarodna kulturna fondacija'', nosilac kulturno-političke delatnosti sekte, osnovana je još 1968. godine u Japanu. Zatim, Njujorški gradski simfonijski orkestar. munovski pokret je orkestar osnovao 1972. godine. Zatim, ''Put harmonije'', munovska verzija mističnog karaktera, koji je osnovao dr Suk Jon Hu, služi za vrbovanje putem borilačkih veština. Tu su i naučne maskirne organizacije. Međunarodna konferencija za jedinstvo nauke organizuje skupove naučnika, sekta plaća putne troškove, može da se prijavi ko hoće. Zatim, ''Profesorska akademija za svetski mir''. Ona je bila posebno poznata kod nas tokom 90-ih godina i preko nje su prešli neki naši mladi studenti, mladi ljudi i studenti, kao razmena studenata, proveli su po godinu, dve, tri dana u onoj Americi i njihove porodice su plaćale za to vreme po 100 hiljada dolara i više troškova da bi ih izvukle iz kandži tih organizacija. Zatim, političke maskirne organizacije. ''Konferencija asocijacija za jedinstvo društva severne i južne Amerike'' – cilj je borba protiv komunizma i pobeda munovske ideologije u okviru ''Svetske medijske asocijacije''. ''Međunarodni savet bezbednosti'', ''Federacija žena za svetski mir''. Mun poseduje veliki industrijski kompleks, Ton Jil, gde se, između ostalog, proizvodi i oružje. Mun je, takođe, vlasnik mnogih novina, između ostalog, i ''Vašington tajmsa'', što smo već čuli u nekim drugim izlaganjima. Ovo je samo jedna organizacija i samo jedan deo njihovih "maska organizacija" koje sam sad pobrojao. Oni će sigurno doći da iskoriste svaku mogućnost; ako pojam crkve i verske zajednice ostane u ovom predlogu zakona, odnosno u budućem zakonu, oni će sigurno doći i tražiti svoje mesto pod suncem u našoj već izmučenoj Srbiji. Vidim da mi u ovoj državi ne shvatamo baš najozbiljnije određenu problematiku, onako kako su to shvatile pojedine zemlje, kako vi volite da kažete, razvijene demokratije u svetu, kako one uređuju određenu problematiku, kako one štite svoje građane, a nas u ovoj državi niko ne štiti, ne samo da nas ne štiti, već su nas, bukvalno, predali kao lovinu, kao slobodan odstrel ovakvim organizacijama. Evropska unija je 29. februara 1996. godine donela prvu rezoluciju protiv ovakvih organizacija i ona poziva na preventivu. Sada ću vam citirati samo neke tačke iz te prve rezolucije o sektama koju je donela EU, a pre nje ću vam kazati da mi nemamo strategiju u našoj zemlji, u našoj državi. To mora da radi nekoliko ministarstava; u zakonima je to vrlo loše uređeno i kad god se negde pomene gde treba da se uređuje, pozvani, oni koji sede na čelu određenih ministarstava, gledaju da pobegnu kroz zatvorena vrata. Ne znam zbog čega i čega se plaše. Recimo, tačka E, ili C: ''Smatrajući da aktivnosti grupa sekti ili udruženja sličnih sektama predstavljaju pojavu koja se stalno dalje širi i koja se u sve različitijoj formi može uočiti u celom svetu'';Tačka E: ''Smatrajući da, nasuprot tome, određene sekte, koje kao delovi jedne međunarodne mreže operišu u EU, vrše ilegalne i kriminalne aktivnosti i stalno krše ljudska prava i bave se zlostavljanjima, seksualnim zloupotrebama, podsticanjem na agresivno ponašanje, širenjem rasističkog mišljenja, oduzimanjem slobode, trgovinom ljudima, poreskim prevarama, ilegalnim prometom kapitala, trgovinom naoružanja i drogom, povredama prava na rad i ilegalnom lekarskom praksom''. Stoga, Evropski parlament u ovoj rezoluciji preporučuje sledeće državama članicama, ili onim državama koje žarko žele da postanu njihov član. Recimo, tačka 3 – traži od država članica da ispituju da li su njihovi pravosudni, poreski i kazneni propisi dovoljni da bi sprečili da aktivnosti takvih grupa budu povezane s protivzakonitim postupcima. Primećujete – da su njihovipravosudni, poreski i kazneni propisi takvi; danas govorimo o jednom zakonu gde se pominju određeni pojmovi. Ne znam zašto uvaženi kolega Milivojević ima nešto protiv uređene države i protiv zakona koji treba da bude što oplemenjeniji novim predlozima, i to vaših prijatelja, mojih ne baš prijatelja, pokazali su 1999. godine kakvi su mi prijatelji, zašto ne žele da urede te zakone da budu malo lepši i bolji. Tačka 4 – traži od vlada država članica da ne dodeljuju automatski status verske zajednice. Ovo je poznato iz današnje rasprave, pomenuti član 2. stav 2, o kome najviše govorimo. Dakle, tačka 4. traži od vlada država članica da ne dodeljuju automatski status verske zajednice, te da u slučaju sektnih organizacija koje su umešane u ilegalne i kriminalne delatnosti ispitaju mogućnosti oduzimanja statusa verske zajednice, koji sobom nosi poreske olakšice, određenu pravnu zaštitu itd. Recimo, tačka 7, a ima ih devet, traži od komisije država članica najveću meru budnosti da bi se sprečilo da ilegalne sektne organizacije koriste novčanu pomoć zajednice. Dakle, neke verske organizacije će koristiti mogućnost da se registruju pod raznim maskama, a onda će, kao pravne organizacije, vrlo brzo napraviti određene biznis-planove i ući u razne procese za dodeljivanje humanitarnih pomoći. Kod nas je situacija zaista drastična i u prošlom obraćanju Skupštini povodom prvog predloga zakona, koji je bio u decembru prošle godine, govorio sam o nekoliko slučajeva, ali je najdrastičniji bio slučaj koji se desio na domaku Beograda, gde je jedan osvedočeni satanista izmasakrirao jedno dete i jednog mladića, i to motornom testerom, a onda se pojavio jedan stariji uvaženi kolega iz vladajuće koalicije, valjda da bi pokušao da omalovaži to što sam ja rekao, i počeo da govori o nekakvoj sekti Amiša iz Amerike, o njihovom nošenju šešira u svakoj prilici i da upoređuje jedno s drugim. To govori o tome koliko u ovoj našoj zajednici, koju vi predvodite, ne postoji razumevanje za određene probleme. Zatvarate oči, nabijate glavu u pesak, sprovodite samo ono što vam je naređeno da se sprovodi. Sledeći primer govori o bezbednosnom aspektu ovih organizacija. Organizacija koja se zove "Aumširikjo" je 1993. godine boravila u Beogradu. Došla je njihova delegacija, inženjeri elektrotehnike, i najviše su se zadržali u ''Muzeju Nikole Tesle", razgovarali čak nekoliko sati i najviše ih je zanimalo neko Teslino tajno oružje, da bi se posle nekog vremena, posle samo godinu i po dana, pojavili ponovo na sceni, i to vrlo ozbiljno, u Tokiju, bacivši otrovni bojni otrov ''sarin" u metro, gde je stradalo devetoro ljudi. Od tih hiljada ljudi koliko je bilo u metrou, nekoliko stotina danas žive kao biljke. Naravno, Japan nije Srbija, već je ozbiljna zemlja i krenuli su u vrlo ozbiljnu represiju protiv njih; to je onaj treći segment zaštite svog stanovništva. Napravili su preko 400 racija, uhapsili preko 600 ljudi, osudili preko 40 ljudi. Od tih 40 ljudi, njih 15 je osuđeno na smrt, a među njima i njihov vođa Šohoa Sahara. Da te organizacije nisu naivne, govori to da su, dok su država Japan i grad Tokio vršili policijske istrage, oni uzvratili tako što su poslali pismo-bombu guverneru Tokija, gde je stradala njegova sekretarica; stradale su joj ruke i oči, ostala je invalid. Ispalili su i četiri hica u grudi načelniku policije grada Tokija, koji je teško ranjen, ali je preživeo. Ovo sve ukazuje, svi ovi postupci i jedne i druge strane, da kad god se pojavi ova problematika i ovi pojmovi, moramo delovati preventivno, moramo upoznati javnost s tim šta se i kako čini i šta nam se može ovde uraditi. Naravno, mora se napomenuti i kako određeni ljudi, koji treba da sprovode određenu politiku, ne sprovode politiku zaštite, obrazovanja o određenim društveno opasnim organizacijama, događajima itd. Mi tražimo da se taj član briše, ili makar ovi pojmovi, jer, kao što sam rekao u prvom izlaganju, postoje matični zakoni koji regulišu i političke partije, i sindikate, i verske organizacije, i crkve. Videćemo da li će ministar, odnosno Ministarstvo nešto reći ili uraditi, ili prihvatiti taj amandman, jer ne vidim razlog da se određene društvene organizacije pojavljuju na više mesta, ako može jednim zakonom da se reguliše njihov rad. Naravno, postoje i nevladine organizacije, koje sam malopre pomenuo, pominjući i uvaženog kolegu Srđana Milivojevića, i koje ću sada pomenuti. Organizacija "Otpor" i njoj slične organizacije nevladinog tipa, koje su ovde žarile i palile poslednjih petnaestak godina, spadaju u jako mali broj organizacija za koje moramo posebno paziti šta rade, šta čine i od njih se čuvati. Ovaj predlog zakona i budući zakon tretira bar 95% pozitivnih organizacija, društveno korisnih organizacija, koje pomažu ljudima, koje im organizuju određeni slobodan deo života, odnosno radnog dana, da se bave određenom rekreacijom, da se druže, da razmenjuju iskustva, da se bave nekim hobijem, da razbijaju svakodnevicu stresnog načina života u koji smo vrtoglavo upali poslednjih dvadesetak godina, ali postoji i onih tri, četiri, pet posto organizacija koje zaista spadaju u red nevladinih organizacija i tako se i predstavljaju, s tim što je jedno kako se one predstavljaju, a drugo je šta ostavljaju za sobom, šta rade i kakva su njihova dela. Pomenuh već organizaciju "Otpor". Recimo, imam jedan momenat gde bih mogao da se zakačim za član 3, gde u stavu 2. stoji formulacija – ciljevi i delovanje udruženja ne mogu biti usmereni na nasilno rušenje ustavnog poretka i narušavanje teritorijalne celokupnosti Republike Srbije. Ovde stavljam akcenat na ono ''nasilno''. Šta to znači? Da nekim nenasilnim metodama može da se nešto ruši, da nekim nenasilnim metodama mogu da se neke vlasti u nekim državama skidaju s vlasti, organizujući to preko svojih instruktora, a koje su obučili instruktori nekih zemalja koje su nama ovde po zlu vrlo poznate, odnosno država koje su vrlo poznate po raznim Segedinima, Budimpeštama tokom devedesetih godina i slično. Te organizacije ne mogu delovati tek tako, one moraju dobiti određenu pomoć iz određenih fondova. Nisu to nikakvi tajni fondovi i te države koje danas kroje politiku širom sveta, mislim pretežno na SAD i njihove satelite, to više čak i ne rade tajno. Recimo, u ruci držim jedan dokument na engleskom jeziku, koji je potpisan u Vašingtonu, ili Vašingtonu D.C, 12. januara 2007. godine, a radi se o establishment of the United States army civil afarse branche, znači, o civilno-vojnim operacijama koje finansira SAD, preko nekoliko svojih, takođe, nevladinih organizacija, a potpisao ga je lično Frensis Džej Hervi, sekretar u armiji. Možete naći ovaj i slične dokumente, kao i čitave operacije, planove za obuku i za rad, na sajtovima koje finansiraju te organizacije. Preko nevladinih organizacija, ovih negativnih o kojima govorim i od kojih se treba čuvati, naročito od njihovih finansijera, ostvaruju se mnogi ciljevi. Malopre je jedan moj bivši kolega pominjao neke osobe ovde, neću im pominjati ime da im ne bih davao na značaju, ali hoću da pomenem operacije koje su oni sprovodili u proteklih 20 godina. Recimo, informatičke, ili informacijske operacije, psihološke operacije, ''vojna obmana'', sigurnosne operacije, elektronski rat, operacije na kompjuterskoj mreži, u raznim fazama, nešto pre 1999, nešto za vreme 1999, u ona tri meseca kampanje, kako oni kažu, a ta kampanja je nama radila o glavi, pa do dana današnjeg. Naravno, 2000. godine, 5. oktobar i ovo što doživljavamo od njihovih pulena do dana današnjeg u zemlji Srbiji. Zatim, kreiraju odnose s javnošću, sprovode civilno-vojne operacije i odbrambena podrška javnoj politici tih zemalja. Primećujete, kad god neko pomene SAD i slične, odmah se s ove druge strane nađu ljudi koji oponiraju, ili se bar cinično smeškaju, da bi na neki način opovrgli sve ono što čak i sami Amerikanci i njihove službe iznose u javnost. Mi govorimo o njihovim poslušnicima, o njihovim nevladinim organizacijama, ili našim nevladinim organizacijama koje oni finansiraju. Šta oni dalje kažu? Bave se, naravno, javnom diplomatijom irade neskriveno informisanje međunarodne javnosti o aktivnostima Vlade SAD-a, osmišljenih za unapređenje spoljnopolitičkih ciljeva SAD-a i za širenje dijaloga između američkih građana, institucija i njihovih partnera u inostranstvu. Onda nam ti partneri izglasaju ugovor SOFA ovde, u Skupštini. Znate i sami da je to, rekao sam više puta, za mene čin veleizdaje, jer ukoliko odobrite stranoj armiji da može apsolutno, bez ikakve kontrole, da boravi na vašoj teritoriji, onda je to okupacija; ne možete da ih kontrolišete, ne možete da ih proveravate, ne samo njih, nego ni kompanije koje s njima sarađuju, tako da, ako neka kompanija snabdeva američku vojsku toalet papirom iz Turske, a prolazi kroz Srbiju, neće moći biti proveravana njihova vozila, šta se unutra vozi. Rekao sam da postoji nekoliko vrlo ozbiljnih nevladinih organizacija u tim zemljama koje transformišu ogromna sredstva. Negde će vam ofarbati školu, doneti par kompjutera, negde će vam morati postaviti tablu da su to oni uradili, negde će njihov ambasador da izađe na kej kod sportskog centra ''25. maj'' da skuplja plastične flaše, valjda u dogovoru s ministrom Dulićem, ali zato će finansirati i određene nevladine organizacije koje pozdravljaju svaku osudu, svaku izrečenu drakonsku kaznu našim državljanima u haškom kazamatu. Da vas podsetim, ljudi koji su vodili ovu državu, kompletan vojni i politički vrh, do sada je osuđen sa 1.000 godina robije, a neke nevladine organizacije i njihovi predsednici, koji dobijaju razne medalje od osvedočenih protivnika i neprijatelja naše države, pozdravljaju takve gestove i takve činove. Naravno, možemo se informisati na sajtovima, jer, kako reče jedna koleginica malopre iz vladajuće većine, treba da znamo da radimo s visoko-tehnološkim napravama kakve su kompjuteri, da znamo da pronađemo određene izvore finansiranja, da bismo i mi mogli da dobijemo neku paricu za naš rad. Međutim, razlikujemo se u nečemu temeljno, razlikujemo se u radu. Tim parama kojima oni hoće da finansiraju moj život i rad, ja ne bih finansirao sekundu svog života. Ima nekih političkih partija koje to sebi dozvoljavaju, koje su postale instrument u njihovim rukama, jer je očigledno da nevladine organizacije nisu dovoljne za osvajanje vlasti, pa se onda moraju stvoriti i određene političke organizacije koje će se boriti za što veći broj glasova u ovoj jadnoj i napaćenoj Srbiji i sprovoditi njihovu politiku. Vrlo često čujemo – imaćemo dva kontrolisana pola, levicu i desnicu; samo ne znam ko će ih kontrolisati. U ovom predlogu zakona, koji je zaista potreban, moramo razgraničiti one organizacije koje jesu dobre, koje pomažu široj društvenoj zajednici, organizacije koje su mnogo uradile, neki i iskrvarili, od Triglava, pa do Prokletija, do onih organizacija koje bi danas da svađaju, žare i pale po ovoj zemlji Srbiji. Zbog toga treba obratiti pažnju na ove druge organizacije i kada se prave ovakvi predlozi zakona. Ne može se uvek svemu i svakome dozvoliti da se bez ikakve provere, nekritički, registruje, a naročito ne stvarati konfuznu situaciju, tako što ćete dozvoliti deci od 14 godina, pa naviše, da mogu da formiraju određenu organizaciju, da to mogu da budu i dva stranca i dva maloletnika i samo je potrebno jedno punoletno lice, koje će biti maska za njihove radnje, jer oni koji su nesvesni, oni koji ne mogu da prepoznaju određena iskušenja koja im nudi ovako liberalan predlog zakona, mogu napraviti ozbiljne greške. Oni koji nisu završili neke škole, ili nemaju dovoljan broj godina, nemaju zrelost da prepoznaju određenu problematiku s kojom se suočavaju, takođe, mogu napraviti određene greške. Ti prekršaji su sankcionisani u ovom predlogu zakona od 5.000, pa čak do 50.000 dinara. Da bi jedno dete od 14, 15, 16 godina ušlo u jedno udruženje građana treba mu samo potpis roditelja ili staratelja, koji preuzima i odgovornost. Imate sliku od juče, tamo po Srbiji ljudi nisu primili platu 10 meseci. To nije neka plata, to je nekih 10-ak hiljada dinara koje oni nazivaju platom. Leže po pruzi da ih zgazi voz, da reše svoju porodicu još jednih usta koja treba da budu nahranjena, a vi dajete mogućnost njihovoj deci od 14, 15 godina da mogu da naprave određeni prekršaj i da taj jadnik koji je juče ležao na pruzi plati 10.000, 20.000, 30.000, 100.000, 200.000 dinara za grešku koju je napravilo njegovo dete koje se malo zaigralo. To dokazuje određenu neozbiljnost, u tom smislu da moramo da zaštitimo one koji nisu baš svesni svakog trenutka u životu koji nas okružuje, nemaju proživljeno iskustvo, ili nemaju obrazovanje, do onih koje sam malopre apsolvirao, koji će za žutu banku, ili šaku dolara rado izdati i Boga i narod, koji će raditi protiv države i protiv svoje porodice samo da bi imali da obuku ili obuju neke firmirane patike, farmerke ili trenerku, da bi seli u neki jači automobil. On će otići, kao što je i jedna ekipa malopre pomenute organizacije, koja je vaspitavana, obučavana i finansirana ovde po Srbiji, po Mađarskoj, odlazila u Gruziju i tamo napravila ''Kmaru'', odlazila u Ukrajinu i napravila ''Poru'', otišla u Belorusiju i napravila ''Zubr''; dobro, malo brže su se evakuisali iz Belorusije nego što su planirali. Takođe, deluju i rade u Rusiji i predvodi ih, gle čuda, ko? Džon Dejvid Nejbor, čovek koji je ovde uhapšen 2002. godine, 11. februara, u motelu "Šarić", s bivšim načelnikom Generalštaba, gospodinom Perišićem. Kada se predstavio, rekao je da je diplomata. Kada su ga odveli u prostorije vojne bezbednosti, pokazao je kartu da je direktor CIA za Balkan. Znate li kako je došao taj gospodin u SFRJ, kada i šta je radio? Došao je kao propovednik Svetog pisma, Novog zaveta, pentakostne sekte, u Osijek, 1985. godine. To mu je bila maska. Profesor i propovednik, organizovao je organizaciju verskog tipa, a onda napravio mrežu koja je ovde žarila i palila skoro 20 godina. Kada je izbačen iz ove zemlje, toliko je dobro uradio posao da Agencija nije htela da se odrekne tako lako njegovih usluga, pa su iskonstruisali priču i događaj da je stradao u saobraćajnoj nesreći u Mađarskoj. Ucveljena udovica je tamo daleko, u Americi, čak i sahranu organizovala, da bi ga novinari provalili svega tri-četiri meseca kasnije, da je prefarbao kosu i obrijao brkove. Kažem, danas ga, evo, u Rusiji, radi ono što je radio i ovde, pomažući, instruišući i finansirajući jedan mali broj nevladinih organizacija, koje postoje da bi činile neko zlo. Određeni ljudi koji su stekli iskustvo kroz nevladinu organizaciju "Otpor", devedesetih i 2000. godine ovde, i u Moldaviji su pre dva-tri meseca uradili nešto slično. Sredstva visoke tehnologije, kompjuteri, koji imaju nešto što se zove Internet, ili Pretraživač, pa kad postavite par pitanja, dobijete bezbroj odgovora. Znači, dobili smo i takve odgovore. Zbog svih ovih događaja, svih ovih ponašanja, svih ovih dela, ili nedela, koji su nam se desili u prošlosti, koji nas strašno bole i strašno peku, ako ništa drugo, onda zbog onih žrtava koje su ni krive ni dužne stradale od 1991. do 1999. godine ovde – od naših lažnih prijatelja koji su finansijeri takvih organizacija, s obzirom na to da su nas te ''zmije'' ujedale, moramo se plašiti i guštera. Ne aludiram ovde na uvaženog kolegu Milivojevića, da je on gušter, ali kažem da su takve situacije i takva je težina muka koje smo preživeli u proteklih 20 godina, koje nam se non-stop spremaju, kroz decentralizacije i slične stvari koje nam se najavljuju, znači, dalje razbijanje države Srbije, da se moramo štititi i zaštititi, naravno, preventivno, ovo je preventivno. Srpska radikalna stranka je podnela preko 70 amandmana da bi poboljšala ovaj predlog zakona. Vidim da su i druge kolege iz opozicije podnosile amandmane, tako da od 82 člana, koliko mi se čini da ima ovaj zakon, ima preko 100, možda i 150 amandmana. Faktički je napisan još jedan zakon uporedo. Predlažem ministru da povuče opet ovaj predlog zakona iz skupštinske procedure i da ovaj put uvaži malo više amandmana nego što je uvažio, pa da predloži konkretniji predlog zakona, koji će štititi sve kategorije društva i koji će omogućiti svim kategorijama društva da se udružuju, učlanjuju i da rade na dobrobit naše države, da ne mora, pod nekim strahom ili nekom tenzijom, da prihvata sve što mu se naredi, da širom otvori oči da ne bi na sebe, na svoj obraz, na svoju dušu prihvatio neke događaje koji se pripremaju u ovoj zemlji, a koji neke ljude mogu koštati čak i glave. Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa Milica Radović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je što se ovaj predlog zakona danas nalazi na dnevnom redu i što ponovo imamo priliku da o njemu raspravljamo, s obzirom na činjenicu da civilni sektor u Srbiji ovaj zakon čeka bezmalo devet godina. Ovaj predlog zakona ima, na neki način, čudnu sudbinu. Kad god se pojavi u skupštinskoj proceduri, tačnije, kada bude na dnevnom redu, tada dođe do padanja Vlade. I sada čujemo razne najave da takva mogućnost stoji. Poslednji put je povučen u decembru prošle godine, da bi omogućio vladajućoj koaliciji da, sa zakašnjenjem, ipak usvoji budžet do Nove godine. Osnovni razlog za donošenje ovog zakona bi trebalo da bude uvođenje reda u civilni sektor. Ovu oblast do sada uređuju dva potpuno anahrona zakona – jedan iz 1982. godine, drugi iz 1990. godine, koji ni na koji način nisu usklađeni kako s Ustavom, tako ni s Evropskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda, koje je Srbija ratifikovala 2003. godine. Dobro je što će se po prvi put zakonski urediti osnivanje i delovanje stranih udruženja, s obzirom na činjenicu da ona bez ikakvog pravnog osnova u Srbiji funkcionišu. Danas ih ima negde oko 200 i funkcionišu isključivo i samo na osnovu potvrde Ministarstva inostranih poslova. Kada je ovaj predlog zakona bio na dnevnom redu u decembru prošle godine, poslanici DSS-a su vrlo argumentovano iznosili tvrdnje i svoje zamerke na odredbe koje su se odnosile na postojanje dva registra – jednog koji bi bio nadležan za registraciju nevladinih organizacija sa teritorije Republike Srbije, a drugog koji bi bio nadležan za registraciju nevladinih organizacija s teritorije AP Vojvodina. Dobro je što su ove odredbe u ovom predlogu zakona izbačene, jer smo, kao Poslanička grupa DSS-a i tada, a i sada smatramo da je sasvim prirodno da jedna država ima jedan centralni registar, jer bi se tako obezbedila jednoobraznost, efikasnost i ekonomičnost prilikom vođenja samog registra. I pored dobrih strana ovog zakona, ovog predloga zakona, moraću da se osvrnem i na neka pitanja koja nisu najbolje regulisana... Da li mogu da zamolim za tišinu, predsednice?
Gospodo poslanici, molim za tišinu.
I pored dobrih strana ovog zakona, kao što sam rekla, postoje neke s kojima se mi kao poslanička grupa ne možemo složiti, jer smatramo da one nisu na adekvatan način regulisane. Prvo, radi se o davanju saglasnosti, odnosno mogućnosti maloletnim licima da osnivaju udruženja uz saglasnost zakonskih zastupnika. Ovde ne treba da budem pogrešno shvaćena, mi nismo protiv onih prava koje maloletnici već imaju, ali smatramo da bi predlagač zakona trebalo da predvidi jedan vid, jedan metod zaštite maloletnika od eventualne zloupotrebe. Znamo da maloletnici sa 14 godina, ovde zakon eksplicitno govori – maloletna lica s navršenih 14 godina, nisu u stanju da potpuno razumeju ni sam značaj tog udruženja, niti mogu da pretpostave u kom pravcu njihovo eventualno udruživanje može da bude izmanipulisano. S druge strane, vrlo povezano s ovim je i pitanje zaštite podataka kako maloletnih osoba, tako i punoletnih članova udruženja. Smatramo da ovo pitanje dobija izuzetnu važnost onog trenutka kada se postavi pitanje gašenja samih udruženja. Postavlja se pitanje – šta se dešava sa dokumentacijom? Šta se dešava sa spiskovima članova tih udruženja? Ko može da, nakon gašenje udruženja, koristi te spiskove, na koji način i pod kojim uslovima? Jedan od najvećih problema ovog predloga zakona jeste sam način finansiranja nevladinih organizacija. Nemam iluziju da tako krupno pitanje može da bude rešeno isključivo ovim zakonom, ali sam mišljenja da je trebalo ovo pitanje mnogo bolje, detaljnije regulisati. Mi znamo da se, grubo govoreći, nevladine organizacije finansiraju kako od samog priloga članova, tako i od donacija. Donacije mogu da budu i domaće i strane – od stranih fondacija, stranih vlada, država, međunarodnih organizacija i pojedinaca. Upravo u tome leži najveći problem koji mi vidimo za manipulisanje nevladinim organizacijama, kako same zemlje, tako i iz inostranstva. Niko u Srbiji tačno ne zna koliko ima nevladinih organizacija, niti možemo uopšte da predvidimo koja su to sredstva koja strane fondacije ulivaju za rad nevladinih organizacija koje deluju na području Republike Srbije. Procene su da ih ima negde oko 30.000, a samo 3.000 tih organizacija se mogu nazvati nevladinim organizacijama u pravom smislu te reči. Kada pomenemo nevladine organizacije, kod nas, konkretno, u srpskoj javnosti se stvara utisak da se radi o izvesnoj Nataši Kandić, o Biljani Vučo-Kovačević, o Sonji Biserko i o ostalima. Naravno, slažem se s ministrom, jer smatram da je takva percepcija pogrešna. Treba razlikovati one nevladine organizacije koje deluju u skladu s demokratskim pravilima u državi i koje doprinose demokratizaciji jedne države, a, s druge strane, treba razlikovati one koje politički deluju i koje su kontrolisane od strane stranih vlada i interesnih grupa. U Srbiji postoji par vrlo bogatih nevladinih organizacija. Nedavno smo imali priliku da čujemo da jedna nevladina organizacija, Građanska inicijativa gospodina Derete, ima godišnji budžet od preko milion dolara. Mislim da je vrlo važno, kako sa samu javnost, tako i za nadležne državne organe, da znaju kako se on finansira, koje su to pare, ko njih, konkretno, finansira i ko finansira, u krajnjem slučaju, izveštaje Helsinškog odbora Sonje Biserko? Ko finansira, uglavnom, monstruozne spiskove nepoželjnih ličnosti? Kada su neka imena ovde u pitanju, govorimo o imenima medijski najzastupljenijih nevladinih organizacija, onda sam mišljenja da odredba člana 50. Predloga zakona, koja reguliše zabranu rada udruženja, ne bi trebalo da ima isključivo i samo deklarativni karakter. Kako se zove to nezalaganje za narušavanje teritorijalne celokupnosti Republike Srbije, kada gospođa Nataša Kandić, u svojstvu ličnog gosta Hašima Tačija, prisustvuje proglašenju nezavisnosti ilegalne države KiM? Kako se zove to kada gospođa Sonja Biserko kaže – Srbi moraju da se suoče s tim da je Kosovo izgubljeno? Ili, kada kaže – Vojvodina je dobrovoljno ušla u Srbiju, posle toga i u Jugoslaviju, ona ima puno pravo da se izjasni kakav položaj želi? Kako se zove to kada u maju 2007. godine, predstavnici svih pobrojanih nevladinih organizacija, koje imaju najveću zastupljenost u mediju, šalju pismo na adresu 27 država članica EU u kojem otvoreno traže da se pooštri odnos prema Beogradu, pa čak i prekinu odnosi s Beogradom, dok svi haški optuženici ne budu pred Haškim tribunalom? Ovakvih izjava ima mnogo. Ima mnogo i onih koji se pitaju kako je moguće da Republika Srbija blagonaklono gleda na delovanje ovakvih organizacija, kako je uopšte moguće da im se niko do sada nije suprotstavio u razbijanju same države? Zbog toga, smatram da država treba hitno da se posveti ovom problemu, da se pozabavi ovim stvarima i da odredbe člana 50. Predloga zakona o udruženjima nemaju više deklarativni karakter, nego da u najskorije vreme zažive u samoj praksi. Hvala.
Narodni poslanik Janko Veselinović?
Odustajem.
Zahvaljujem. Gospodin Krasić ima reč.
Gospođo Đukić, koliko minuta imamo još?
Dvadeset četiri minuta.
Dobro. Malo ću drugačije od mog kolege poslanika, Slađana Mijaljevića. On je u današnja dva obraćanja izneo neke načelne stavove o izazovima, pretnjama i opasnostima nekog liberalnijeg koncepta koji se zagovara, a ukazao i na probleme koji ovaj predlog zakona, u suštini, ne rešava. Na početku bih da skrenem pažnju, pre svega, javnosti, šta u prevodu znači ''udruženje građana''. To znači da je oblik organizovanja množina; nije ni jednina, ni dvojina, nego množina, a množina je nešto više od tri. Tri građanina i više treba da se udruže i njihovo udruženje treba da dobije neki oblik organizacije koju poznaju zakon i Ustav. Delatnosti oko kojih su se našli moraju da budu u skladu s Ustavom i zakonom, a delatnost ne smeju vršiti na način da dovode u pitanje temeljne principe i temelje ustavno-pravnog položaja dotične države. Ako pođemo od ovih elementarnih principa, onda dolazimo do zaključka da bi, da bi nešto postojalo kao udruženje, moralo da ima mnogo više od tri člana, ili više od tri osnivača, jer kada je u pitanju jedan osnivač, onda to je jednopersonalni oblik organizovanja. Kada ima osnivača i dva člana, to je klasični ortakluk. Kada ima tri, moram da vam kažem, u Batićevom zakonu o organizovanom kriminalu to je već oblik organizovanog kriminala, to je već nešto ozbiljnije. Mi smatramo da daleko veći broj lica treba da budu osnivači nečega što je udruženje građana, jer veliki broj osnivača pokazuje ozbiljnost inicijative, ozbiljnost posla kojim žele da se bave i ozbiljnost oblasti u kojoj oni žele da deluju. Naravno, ovaj predlog zakona ne dotiče političke stranke, sportska udruženja i verske zajednice, ali, praktično, sve drugo pada pod uticaj ovog predloga zakona. Tu nastaju stvarni problemi. Negde krajem šezdesetih godina, jedan pukovnik CIA, kao mlad čovek je otišao u penziju, šetao se Vašingtonom i pročitao na nekom zidu oglas da mladi studenti organizuju neki sastanak, neki skup, gde treba o nečemu da pričaju. Nije se prerušio u hipika, ušao je, čuo je šta se priča. Prokomentarisao da su to najobičnije gluposti u odnosu na jake SAD i da šačica hipika ne može da zaustavi neku državu, kao što smo sad imali prilike da čujemo da organizovani kriminal ne može da pobedi državu. Kada je video ta mlada ozarena lica kako gledaju govornika kao mesiju, došao je do zaključka da to može da se iskoristi za jedan novi oblik političkog delovanja, a to je rušenje režima, rušenje vlasti nenasilnim metodama. U svakom slučaju, pukovnik je shvatio da plemenite ideje okupljanja ljudi oko toga što žele da budu ribari, što žele da budu ronioci, što žele da se bave sportom, što žele da skupljaju poštanske markice, gde kao hobisti, po svojim afinitetima i sposobnostima, prevazilaze čak i domete profesionalaca u tim oblastima, mogu da se zloupotrebe, naravno, sve u smislu psihološko-propagandnog delovanja, zavođenja masa. Napravio je projekat i posle nekoliko godina, kada je taj projekat odbranio, to je postao i zvanični projekat CIA. CIA je pokušala na mnogim lokacijama da to sprovede. Neslavno je prošla u Burmi, proterani su. Takav tip udruženja se kasnije nazvao ''nevladine organizacije''. Najveća podvala je taj naziv ''nevladine organizacije''. To znači da je to neki oblik organizovanja ljudi koji nema nikakve veze s izvršnom vlašću, ali kakva je zloupotreba tog termina imali smo prilike da vidimo 2001. godine, kada se usvajao budžet Republike Srbije, kada je Dereta predvodio veliku grupu predstavnika nevladinih organizacija, koji su tražili iz budžeta Republike Srbije sredstva, jer su oni ''prvoborci'' petooktobarskih promena. Oni su bili vrlo jaki i u akciji "Kondomom protiv kordona". To ima svoju istoriju. Postavlja se pitanje, ako Vlada finansira projekat nekog udruženja, da li je to udruženje nevladina organizacija? Znate i sami, to je slično kao sa medijima, ne postoje nezavisni i slobodni mediji, svi su oni zavisni i onoliko slobodni koliko gazda kaže. Nekada se zna ko je gazda, nekada se pretpostavlja, ali uvek se zna ko je glavni urednik koji pravi naslove iznad tekstova. Ako Vlada nešto finansira, onda abonenti Vlade ne bi smeli da kažu da ne pripadaju izvršnoj vlasti. Oni su produžena ruka izvršne vlasti, upravo onako kako je penzionisani pukovnik CIA u svom radu to objasnio i opisao. Nažalost, imamo situaciju s jednom paraorganizacijom, ''Otpor'', a podsećam one koji su na vlasti iz SPS-a da to su kadrovi školovani u inostranstvu, koji su ovde iskorišćeni; navodno, nije dobro da roditelji grde svoju decu jer su sva deca za ''Otpor''. To je organizacija koja nije imala ni svoju organizacionu strukturu. Znali smo da je tamo bio profesor Čedomir Čupić, pa Jagoda Jorga, ona je pobegla, više ne želi da sedi s ovima, ali oni koji su se tukli oko para u to vreme u ''Otporu'' danas sede u ministarstvima. Državni sekretar u Ministarstvu pravde je Homen i njegova kancelarija brani gospodina Tadića u sudskim postupcima. Videli ste i sami, Odbor za rešavanje sukoba interesa nije mogao čak ni prstom da uperi u Homena. Imamo i ovde nekoliko ljudi, u Narodnoj skupštini, koji su predstavljali ''Otpor'', a znate i sami da je to bila jedna paravojna, nasilna organizacija, koja je žarila i palila čak i ovu skupštinu. Kad vidite nekog predstavnika ''Otpora'' u Narodnoj skupštini, u sali, stičete utisak da se neko vratio na mesto gde je završio vrlo značajan posao. ''Otpor'' nije poznat po tome što voli vatru, to razumete sami. Slična je situacija sa CESID-om, da ne ređam dalje. Tu bih mogao da pričam do mile volje, ali da bi publika shvatila tu pasioniranost članova udruženja koji kažu da su nevladine organizacije, da su borci za nešto, a to nešto spada, šire posmatrano, u neki deo segmenta koji se naziva slobode i ljudska prava, da kažem da onda treba pretpostaviti, recimo, da je onaj ko vodi Fond za humanitarno pravo dosledan borac za ljudska prava. Dosledan borac za ljudska prava ne sme da pravi bilo kakvu vrstu diskriminacije ili razlike u pogledu pojedinaca, ni po veri, ni po boji, ni po materijalnom stanju, ni prema političkim stavovima itd. Međutim, kada te znamenite i od strane vlasti popularne nevladine organizacije, borci za ljudska prava, u javnosti Republike Srbije zastupaju samo prava Šiptara sa KiM-a, a nijedna srbijanska, ili srpska organizacija do njih ne može ni da dođe, ili oni nikada ne kažu da postoje ljudska prava Srba, onda znajte da se ta nevladina organizacija sama diskvalifikovala, jer je pokazala diskriminaciju a ne patološko opredeljenje za čoveka i za njegova prava. Vidite, sneg obično padne kad mu vreme nije da bi se videli tragovi. Javnost vidi te tragove i dobro je što javnost vidi te tragove, jer tako može mnogo bolje da shvati vlast koja briše te tragove, puj pike ne važi, sada su to dobra, fina, uzorna gospoda, ne silaze s medija i postaju nešto što se zove moralni etalon. Sada vidite kako se stvorio taj moralni etalon. U tom projektu koji je napravio penzionisani pukovnik CIA, navedeno je da treba praviti policentričan oblik nezadovoljstva. To znači da tamo postoji neka grupa od petoro-šestoro i postoje takve dve-tri hiljade grupa od po dvoje-troje. Oni tokom godine drže moralna predavanja, kritikuju. Politički se ne izjašnjavaju, a na mesec dana pred izbore, kada su se već promovisali kao persone koje imaju moralni kredibilitet, oni nepogrešivo izvrše atak na biračko telo da se glasa za tačno određenu opciju. Evo, da na jednom vrlo jasnom primeru pokažemo kako je to izgledalo. Sećate se, da biste nekako opstali na vlasti, prvo ste parafirali neki sporazum u toku jedne izborne kampanje, pa ste onda potpisali taj sporazum, a odmah sutradan dobili ''ćušku'' u Briselu da to ne važi, što se tiče druge strane. Onda je krenula kampanja, pa su i udruženja građana, i banke, i privrednici, i svi redom stvorili klimu –nema alternative, moramo da ratifikujemo taj sporazum o pridruživanju. Tim sporazumom i tim činom ratifikacije kažemo – odričemo se carine i vaša roba može da ulazi ovde nekontrolisano. To je postala glavna stvar. Kako reče ministar finansija, izgubili smo u cugu 200 i nešto miliona evra, kao trajni gubitak Republike Srbije, trajni gubitak da ne može da se finansira poljoprivreda, trajni gubitak da ne mogu da se finansiraju socijalne funkcije države, ali je neko računao da je dobio politički autoritet, pokazao je sposobnost da razgovara sa Zapadom, koji nam u isto vreme otima i KiM. Običan sam čovek i zbunjen sam. Svi kažu da to treba prihvatiti. Pa, kako mi mali, neobavešteni, da ne prihvatimo? Prođe nekoliko meseci, podvuče se crta, vide se negativne posledice jedne takve operacije, nastupi ćutanje, a onda ide druga priča – pa, mi smo mali, moramo da vodimo tu tzv. realpolitiku, a ona se zasniva na tome da moramo sve da prihvatimo, osim da izvršimo samoubistvo, mada i oko toga možemo malo da se sporimo; ako treba, i to ćemo da uradimo, jer će nam biti bolje. Evo, "biće bolje" devet godina traje. Sve da prihvatimo i biće bolje. Došli smo u situaciju da je privreda u totalnom haosu, fabrike ne rade, ljudi su izbačeni iz fabrika ne mogu da se orijentišu kako da obezbede egzistenciju. Država ne raspolaže sredstvima da pokrije tu socijalu. Danas Srbija duguje više nego bivša SFRJ. Kakav je tu uticaj i značaj nevladinih organizacija? Zbunjujete društvo terminima poput, recimo, ''civilno društvo''. Ako postoji civilno društvo, šta bi bila suprotnost civilnom društvu? Bilo bi neko društvo u uniformama. Da li smo mi takvo društvo, u uniformama? Valjda je u našem društvu oduvek bilo mnogo manje ljudi u uniformama, a mnogo više u civilnim odelima. To je jedna medijska manipulacija kako bi se samo stvorio neki utisak, da bi se završio posao, po sistemu – drži vodu dok majstori odu. Ovaj zakon, ili zakon koji bi uredio ovu materiju je nama potreban. Prvo, zato što su još uvek na snazi neki prevaziđeni zakoni, zakoni doneti odmah posle Titove smrti. Promenilo se sve u međuvremenu, jači smo svi za jedno saznanje da i ono što se predstavlja kao dobro nije baš u praksi toliko dobro, već se pokazalo da je poprilično loše. Postoji veliki broj organizacija građana u kojima oni ostvaruju svoje pravo da se udruže radi nekih svojih interesa i afiniteta. Ovo što smo danas pričali mi iz SRS-a i sve kritike koje smo izneli ne odnose se na tu vrstu organizovanja, niti na planinare, niti na gorane, niti na filateliste, niti na penzionere ili bilo koga sličnog. Tamo gde imaju neke svoje lične interese, kao kolektivitet lakše mogu da ih ostvare, i to nije problem. Problem je s onima što su ''spolja gladac, a iznutra jadac''. Problem je što u ovoj situaciji svako može da postane, zahvaljujući medijima, neka persona za poštovanje i neko oličenje, kao transmisija prema bogatom i razvijenom Zapadu. Ja sam veliki protivnik koncepta da udruženja građana mogu da učestvuju na konkursu i da dobijaju sredstva iz budžeta za neke svoje projekte. Zašto? Zato što je to najbolji primer apsolutne suprotnosti između pojmova ''udruženje građana'' i ''nevladin sektor''. Sve što Vlada finansira, ne može da bude nevladino. Ko daje pare, taj je gazda. Veliki sam protivnik i ovog prenaglašenog značaja privredne delatnosti takvih udruženja koja imaju, čak, tri osnivača. Samo da vas podsetim, u Kragujevcu je postojao jedan čovek koji je registrovao 60-ak udruženja, što na svoje ime, što na ime članova svoje porodice. Zašto? Nije mogao Zapad da ih isplati kao fizička lica, nego je morao preko udruženja, kao pravnog lica. Vidite koliko ste daleko u stanju da idete. Rekli ste da registar ovih udruženja vodi Agencija za privredne registre. Zašto? Zašto bi ona vodila registar udruženja građana? Zato što su ovi u Ministarstvu lenji, znaju da će da im se javi 50-60 hiljada novih udruženja i ne žele da vode evidenciju, ali su zadržali drugostepeni postupak. Ako se privredno društvo, pravno lice, registruje kod Agencije za privredne registre, pa dođe do odbačaja prijave ili nekog problema oko registracije, kome se taj žali? Valjda postupak ide pred sud? Ne, ovde ide Ministarstvu. U prvostepenom postupku –Agencija, u drugostepenom postupku – Ministarstvo, a da bi našli neko pokriće, kažu – ovo što radi Agencija su povereni poslovi. Sve što radi Agencija su povereni poslovi. Zašto dva različita koncepta? Koliko su se oni zaplašili privrednih aktivnosti tih tročlanih udruženja građana, oni su ubacili poseban član u kaznenim odredbama kao privredni prestup. Zar je moguće da jedno udruženje može da izvrši privredni prestup? To je nepoštovanje propisa o privrednom poslovanju. Valjda je delatnost udruženja građana neka druga, ne privredna, a oni kažu – eminentno je privredna. Zašto? Zato što znaju kroz koje nevladine organizacije prolaze velike pare. Ne znam da li je javnost u Srbiji upoznata, verovatno će neko od istraživača novinara, ukoliko sme, da napravi jednu malu analizu o tome koliko je nevladinih organizacija, u bilo kom obliku organizovanja i nazivanja, učestvovalo u izradi predloga propisa koji su usvojeni u Narodnoj skupštini. Mogu nekoliko da vam pomenem – Zakon o javnom informisanju, tu smo dobili doktore nauka iz oblasti žurnalistike, bivše voditelje na Radio-Beogradu. Jednostavno, dobio je etiketu. Čudo je šta se može uraditi preko udruženja građana koja od milošte zovete – nevladin sektor, ili predstavnici civilnog društva. Sećam se da postoji nekoliko tih inicijativa mladih, koje su poznate po tome što su samo transmisija za pranje para i poneki put se jave da drže moralna predavanja, tako što podnose krivične prijave protiv nekih ljudi. Šta god da kažete a da je u suprotnosti s interesima Amerike na teritoriji Republike Srbije, oni će to da predstave kao govor mržnje i svako može da dobije krivičnu prijavu; odmah se zna stanje nacije – B 92, neke emisije na RTS-u itd., i onda krene agencijski, to se prenosi, do najmanjeg sela mora da se prenese, jer treba neko da se opljuje. Zašto? Traže to Amerikanci, jer nisu završili prljav posao na teritoriji Republike Srbije. Veliki broj odredaba ovog predloga zakona su dvosmislenog karaktera. Mogu se tumačiti i onako i ovako, ali svrha ovog predloga zakona jeste amnestiranje i legalizacija svega onoga što je do sada urađeno, da se omogući da nastave u jednom novom ambijentu, opet skrećem pažnju, pojedine nevladine organizacije i pojedina udruženja građana. Niko nema ništa protiv kulturno-umetničkih društava, gde se neguje tradicija ili moderni ples, gde se deca animiraju, zabavljaju, upotpunjavaju svoje vreme za kulturu, za umetnost, za stvaralaštvo, a ne da landaraju po ulicama, ili da ''kondomom idu protiv kordona''. Oni što su ''kondomom išli protiv kordona'', znate koliko su napredovali. To je naš problem. Podneli smo veliki broj amandmana da bismo dobili priliku da objasnimo građanima Republike Srbije da svako od nas mora da napravi razliku među tim udruženjima. Naravno, želimo da promovišemo ona udruženja koja neguju tradiciju ovog naroda, običaje ovog naroda, kulturno-umetničko stvaralaštvo, sve one hobiste koji žele da naša omladina, zašto ne reći i svi oni koji imaju afiniteta prema nečemu lepom, to neguje, ali želimo i da skrenemo pažnju građanima Republike Srbije da je postojao jedan penzionisani pukovnik CIA koji je osmislio oblik nenasilne promene… (Predsednik: Hoćete li da privedete kraju, gospodine Krasiću, prošlo je 24 minuta.) Završio sam.
Reč ima narodni poslanik, gospođa Milica Vojić-Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Drago mi je da je ministar stigao, zato što je za ono što mislim da treba da komentarišem u ovom zakonu zaista potrebno da ministar bude ovde. Dakle, niko u Srbiji pouzdano ne zna koliko ima nevladinih organizacija, odnosno udruženja građana i raznih organizacija koje deluju na teritoriji Srbije u ovom trenutku, mada su neke od njih sa vrlo dugom tradicijom. Pomenuću samo Savez inženjera i tehničara, koji svoj rad vuče još iz 19. veka, ili Lovački savez, koji, takođe, od 19. veka ima tradiciju rada, ali najveći broj tih organizacija je nastao u ovim devedesetim godinama, u poslednjoj deceniji 20. veka. Svojim brojem i širokom lepezom delatnosti, ovaj treći sektor, kako se, inače, zovu ove organizacije i udruženja, postao je zaista partner državi i moram da kažem, istine radi, a to je i koleginica Milica Radović, poslanik DSS-a, govorila, najveći broj tih udruženja i organizacija radi na korist građana i rešava potrebe i interesovanja građana. Međutim, postoji jedan broj organizacija koje rade na štetu države Srbije i koje su sramota i za ovaj treći sektor i za državu Srbiju. Dakle, ovaj treći sektor, ove organizacije i udruženja nastaju, u stvari, kao inicijativa građana da reše neki konkretan problem, neki problem za koji je zainteresovan jedan deo stanovništva, pa tako imamo izuzetno veliki broj organizacija, tipa ekoloških organizacija, rad sa starim licima, rad sa decom, s osobama s invaliditetom. One zaista rade na korist tih populacija, tih delova populacije Srbije, i o njihovom radu treba da se govori mnogo i javno. S druge strane, ovu oblast udruživanja građana pokrivaju trenutno dva anahrona zakona, jedan iz 1982. godine, a jedan iz 1990. godine. Oni nisu u skladu, trenutno, ni s Ustavom, a ne mogu da pokriju ni sve ono što novi trendovi nose, tako da država, ozbiljna država i nema instrumente kontrole nad tim organizacijama i to je ono što građani najčešće vide i govore o tome kao o najvećem problemu. Osnov za donošenje ovog zakona jeste Ustav Republike Srbije, onaj Mitrovdanski ustav koji je Vojislav Koštunica doneo i on nudi vrlo visoke standarde prava i sloboda i veliku slobodu udruživanja. Moram da kažem da mi je žao što ovaj zakon koji je danas pred nama, koji zaista treba da bude donet u ovom prostoru, koji je prazan, u ovom vakuumu, nije donet u novembru 2008. godine, jer je od tada do danas prošlo, po mom računu, negde oko osam meseci i to je još jedan dodatni vremenski prostor u kome su se događale razne ružne stvari, upravo od ovih organizacija o kojima sam govorila. Očigledno je da je tekst koji je bio ponuđen u novembru 2008. godine dorađivan, i to na taj način što su se uvažile primedbe i komentari opozicionih poslanika, između ostalog, i ono što smo mi iz DSS-a govorili, a to je bilo pitanje tih registara, dvojnih registara, jedan centralni i jedan koji se odnosio na Vojvodinu. Mi smo tada rekli da je to, otprilike, politički ustupak koji vladajuća koalicija mora da da Vojvodini. Praksa i vreme su pokazali da je to što smo govorili bilo istinito, jer ovog trenutka, kada je Statut Vojvodine malo sklonjen u stranu, prestaje i potreba da se pravi ovaj registar u Vojvodini, tako da su, očigledno, neki problemi nastali u vladajućoj koaliciji, ne znam, ali je činjenica da je ono što smo mi predlagali i usvojeno. Najveća zamerka koju kao DSS imamo na ovaj zakon odnosi se na status maloletnih lica, koji ovaj zakon obrađuje u više tačaka. Pre svega, zakon kaže da maloletna lica do 14 godina, takođe, mogu da budu osnivači stranaka, naravno, uz saglasnost njihovih zakonskih zastupnika, a maloletnici do 18 godina, pa, dakle, i ti do 14 godina, mogu uz saglasnost roditelja da budu članovi određenih udruženja i određenih organizacija. Meni se čini da Ministarstvo, kao predlagač ovog zakona, ide linijom manjeg otpora, smatrajući da je to što roditelj potpiše kao saglasnost dovoljna garancija za državu da ona skine odgovornost sa sebe i da svu odgovornost za neznanje i neobaveštenost roditelja prebaci na same zakonske zastupnike dece. O čemu govorim? Govorim o tome da, uvažavajući da Konvencija o pravu deteta govori o tome da dete ima pravo da se udružuje u organizacije i udruženja, prvi stav te konvencije kaže da je dete biće do 18 godina. Mi smo amandmanski intervenisali i smatramo da potpuno isti tretman treba da ima i onaj do 14 godina, kao i onaj do 18 godina, odnosno ta saglasnost roditelja je potrebna i u jednom i u drugom slučaju. Ono što je praksa i život, to je potpuno različito od ovih paragrafa, pokazuje da postoje različite vrste zloupotrebe ovog prava koje deca treba da imaju, koje je stečeno pravo, i mi kao stranka nemamo ništa protiv tog prava, i te zloupotrebe se, uglavnom, vrše upravo na ovom terenu neobaveštenosti i mutiranja raznoraznih organizacija, tako da imamo razne zloupotrebe, npr. trgovinu decom, dečiju pornografiju, razne vrste seksualnih zloupotreba, raznorazne situacije koje nikom ne idu na korist, i mislim da predlagač to mora da ima u vidu. Govorim o mutiranju tih organizacija. Nijedna za sebe neće reći da će se baviti ovom ili onom nekorisnom delatnošću, ili opasnom delatnošću, nego će reći da je humanitarna organizacija. Na primer, u vreme ovih silnih ratova po Africi, postojala je jedna humanitarna organizacija međunarodnog karaktera, zvala se "Zoina arka". Ona je spasavala decu iz ratom zahvaćenih područja, a ta deca su, nažalost, u Evropi završavala u jednom širokom lancu pedofilije. Iza jedne holandske organizacije, koja se zove "Martin", koja je takođe bila humanitarna i dobrotvorna, stajao je, isto, lanac pedofila. Dakle, vrlo je važno da država zadrži pravo i mogućnost da kontroliše sve ovo, jer jedna ozbiljna država mora da povede računa da je ona ta koja ima najveću odgovornost za vrlo mladu populaciju. Kada postajete član nekog udruženja ili neke organizacije, vi popunjavate određenu pristupnicu. Tekst te pristupnice prave ljudi iz te organizacije i vi unosite svoje podatke. Kada je u pitanju maloletnik, on ne unosi samo svoje podatke, nego unosi i podatke o svojim roditeljima. Ogroman prostor za vrlo široku zloupotrebu i mogućnost da zaštiti mora da preuzme država. Država je donela Zakon o zaštiti podataka. On ima delove koji se odnose na podatke maloletnika. Mislimo da je vrlo važno da država kaže – preuzimam odgovornost, pronaći ću instrumente. Mi u svojim amandmanima nudimo takve instrumente, da zaista zaštitimo i decu i njihove porodice od situacija koje su vrlo opasne. Zamislite šta može da se desi s podacima iz neke organizacije koja je za sebe rekla da će se baviti edukacijom talentovane dece, kada vi talentovanu decu, kao zemlja, morate da posmatrate kao resurs za budućnost, a svi ti podaci vrlo jasno, na tanjiru, budu plasirani nekom ko hoće da ih zloupotrebi. Nemate mogućnost da to zabranite, nemate mogućnost da to sprečite. Mislim da o tome moramo da vodimo računa zajedno i ne vidim razlog da nas vi gledate kao opoziciju koja hoće da sruši zakon pošto-poto, mi samo nudimo da ga poboljšamo i imamo takve amandmane. DSS nije protiv toga da prava dece koja su stečena prava ostanu i da budu zadržana. Pogrešno ste nas tumačili. Mislim da nema mesta tome. Mi nemamo ništa protiv toga, mi imamo samo potrebu da naglasimo da je vrlo važno da država bude ta koja ima mehanizme kontrole svega toga, da stvari drži u svojim rukama, da ima povećani stepen kontrole i da se zloupotreba dece na taj način spreči. Hoću da kažem još samo jednu stvar, koja je i tada bila sporna i vidim da je niste popravili u ovom tekstu. To je pitanje šta se dešava sa dokumentacijom kada neko udruženje ili organizacija prestane da radi? Svi ti podaci idu negde. Idu kome? Da li je moguće da budu korišćeni za neke svrhe za koje nisu namenjeni? O tome morate da povedete računa. Mislim da ovo što smo rekli treba da uzmete ozbiljno i to je sve što imam da kažem o ovom zakonu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, gospođa Jadranka Jovišić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, pred nama je danas Predlog zakona o udruženjima. Veliki broj mojih kolega danas je pričao u prilog ovom zakonu, pa ću im se i ja u tom smislu pridružiti. Kao prvu prednost, želela bih da istaknem da je ovim zakonom po prvi put u celosti definisan položaj kako domaćih, tako i stranih preduzeća, udruženja koja deluju na teritoriji Republike Srbije. Ono što je bitno, to je da su ovim zakonom udruženja tretirana kao nevladine organizacije, koje je moguće osnovati sa najmanje tri fizička ili pravna lica koja imaju potpunu slobodu udruživanja. To je druga, veoma bitna prednost ovog zakona. Upravo ta sloboda udruživanja omogućuje da sva udruženja imaju potpunu slobodu funkcionisanja u ostvarivanju svojih ciljeva. Međutim, šta je bitno naglasiti? Bitno je reći da svojim aktivnostima pri ostvarenju svojih ciljeva udruženja ni u kom slučaju ne smeju prekršiti Ustav Republike Srbije, ni u kom slučaju ne smeju prekršiti teritorijalnu celovitost Republike Srbije, ne smeju prekršiti ljudska ili manjinska prava i ni u kom slučaju ne smeju propagirati nijednu vrstu bilo koje mržnje, rasne, verske, nacionalne, polne, bilo koje. Bitna prednost ovog zakona je i mogućnost registrovanja udruženja. To je novina koju nam ovaj zakon donosi. Moram naglasiti da je mogućnost registrovanja potpuno proizvoljna. Vi ne morate da se registrujete, međutim, u tom slučaju nećete imati status pravnog lica. Dakle, ovaj zakon omogućava da se bilo koje udruženje registruje u registar udruženja. Takođe, ubuduće će taj registar voditi Agencija za privredne registre i time samo udruženje stiče status pravnog lica. Ukoliko se to ne desi, na udruženja se primenjuju pravila o građansko ortakluku. I to je jedna od novina koju nam ovaj zakon donosi. Ono što bi moglo zanimati građane i građanke Srbije, to je ko, u stvari, može da osnuje udruženje. Dosta je bilo danas ovde polemike o tome. Minimum tri lica, fizička ili pravna, mogu osnovati jedno udruženje, pri tom je neophodno da bar jedno ima prebivalište ili sedište na teritoriji Republike Srbije, oni mogu biti poslovno sposobni. Takođe i maloletnici koji imaju 14 ili više godina mogu osnovati udruženje, međutim, oni moraju imati saglasnost svog zakonskog zastupnika, to je ključna stvar. Kada govorimo o tome ko može biti član udruženja, to je, takođe, potpuno dobrovoljno. Svako može biti član udruženja, kao što može i da ga osnuje, takođe, godine nisu problem. Maloletnici koji imaju manje od 14 godina, takođe, mogu biti članovi, njihovo članstvo potpisuje njihov zakonski zastupnik. I maloletnici koji imaju 14 ili više godina mogu biti članovi udruženja, s tim da oni mogu sami da potpišu članstvo, ali saglasnost o tome im daje njihov zakonski zastupnik. Morala bih da naglasim i nešto što sam već na početku rekla, a tiče se prestanka rada udruženja. Stavila bih akcenat na zabranu rada. Dakle, ne sme se prekršiti Ustav, ne sme se ni u kom slučaju kršiti celovitost, teritorijalna pre svega, Republike Srbije, ne sme se propagirati bilo koja vrsta mržnje, nacionalna, verska, rasna, i ne smeju se povrediti ljudska ili manjinska prava. U ovom smislu, kada je prestanak rada udruženja u pitanju, ja bih se koncentrisala na ovo, jer mislim da je u prilikama u kojim živimo veoma bitno to stalno naglašavati. Dakle, nikakva povreda ljudskih ili manjinskih prava ili bilo kakvo propagiranje mržnje. Što se tiče stranih udruženja, ovim zakonom imamo još jednu novinu, ili prednost. Ranije ona nisu bila upisana u registar, mada su, faktički, na našim prostorima delovala. Međutim, sada oni mogu da se registruju, imaju mogućnost da se registruju udruženja i taj registar će ubuduće voditi Agencija za privredne registre, što će biti još jedna od prednosti, s obzirom na to da se veliki broj tih udruženja bavi i humanitarnim radom. To je još jedna od prednosti, uz ove koje sam ja nabrojala i uz one koje su nabrojale danas moje kolege. Smatram ovaj zakon zaista dobrim, jasnim, smatram da će biti koristan za građane i građanke Srbije i u tom smislu će poslanici grupe ZES-a u danu za glasanje glasati za njega.
Zahvaljujem. Upravo je ova lista kandidata za reč iscrpena, odnosno vreme je potrošeno. Pošto na listi poslaničkih grupa nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim načelni pretres, pitam, da li želi reč neko od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa koji nije iskoristio pravo iz člana 93. našeg Poslovnika? Gospođa Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, i zimus, kada je ovaj zakon bio na dnevnom redu, pa je na volšeban način povučen, govorila sam na istu temu o kojoj ću govoriti i danas. Zakon o udruženjima je i nužan i potreban i istina je da je on donet svuda u okruženju, u većini zemalja, ili u svim zemljama, i da možda,što se toga tiče, i kasnimo. Mada je ovo polje do sada bilo na određeni zakonski način prilično solidno rešeno, nisu rešene neke druge stvari u ovom društvu, nisu rešeni neki drugi odnosi koji proizilaze iz toga i koji dopuštaju mogućnost široke zloupotrebe postojanja ovakvog zakona. Ono što je, sa stručne tačke gledišta, u ovom zakonu manjkavo i što zaista smatram da je manjkavo, ne samo u ovom zakonu, nego u tome što nedostaju još neki zakoni koje te zemlje u okruženju koje imaju ovaj zakon imaju kao prateće zakone, i to zakone koje u praksi sprovode, jeste baš taj odnos prema udruživanju maloletnika. Ministar je pomenuo da je to i ranije bila praksa, nekih osamdesetih godina. To je i posleratna praksa, ali to je bilo tada u konceptu državne politike. Ako uzmete udruženje Savez pionira, ne možemo da pričamo o tome da je nastalo spontano i da su se deca spontano organizovala, nego je to bilo u organizaciji države, koja je kroz to sprovodila jasne vaspitno-obrazovne ciljeve. Međutim, svuda u okruženju, mada u zakonu BiH, zakonu Republike Srpske, nekim drugim zakonima, nije eksplicitno navedeno da maloletnici mogu osnovati udruženje, da maloletno lice sa 14 godina može biti osnivač udruženja, uz određeno ovlašćenje staratelja ili roditelja, toga nema, aliima jedan drugi zakon o kome se ovde ne govori, a koji, takođe, imaju sve uređene zemlje Evrope, pa i zemlje u okruženju. To je zakon kojim se regulišu večernji izlasci maloletnih lica, koji je izuzetno bitan da bi se ovaj zakon na pravi način sprovodio i da bi imaopravu i istinsku iskrenu svrhu prema tim mladim ljudima. Ono što je nužno da se u ovom trenutku donese u društvu, to je zakon kojim će se regulisati noćni izlasci mladih, odnosno maloletnih lica. I u BiH, i u Nemačkoj, i u svim zapadnim zemljama, i Švajcarskoj, i Engleskoj, maloletna lica ne mogu da budu u gradskom noćnom životu posle 23 časa. Novčane kazne za roditelje, ili staratelje su ogromne. U BiH, konkretno, 600 konvertibilnih maraka je kazna ako se maloletnik nađe posle 23 časa u gradu. Kod nas je postala praksa da četrnaestogodišnjaci od 22 časa pa nadalje, uglavnom, do pet, šest ili sedam ujutru, izlaze. Ta praksa se prećutno prihvata u društvu kao model ponašanja, a onda imate druge štetne posledice, imate porast maloletničke delikvencije i nije nam izgovor, niti dobro opravdanje to što kažemo da je maloletnik krivično odgovoran, da može da odgovara. Od toga da li imamo mlađeg ili starijeg delinkventa, društvo ima velike štete. Ono što je problematično kod dopuštanja udruživanja maloletnih lica jeste i brojka. Broj tri je jedna psihološka, socijalna granica gde prestaje pojedinačnost i počinje grupa. U grupi se nameće lider, kod adolescenata veoma bitan. Adolescenti se u psihološkom tumačenju smatraju ljudima, odnosno osobama sa još nepotpunim, neformiranim i standardima i psihološkim rezonovanjem. Oni su skloni da budu neuravnoteženi. Ako imamo i druge socijalne probleme, kakve imamo u ovom društvu, ako imamo ovoliki porast nezaposlenosti, ako imamo ovoliku količinu beznađa, ekonomsku krizu za vratom, ako imamo sve ono što prati ovu našu tranziciju, koja je, u stvari, jedna tiha revolucija, odnosno revolucija koja nema oružani karakter, alizato nije bez žrtava, onda ćemo videti da je danak svega toga izuzetno velik. Zašto se, između ostalog, mora progovoriti i mora napokon neko početi da razmišlja o ovom zakonu, koji su donele sve ozbiljne zemlje, koje, doduše, dopuštaju neke slobode kojima i mi težimo, ali iz tih sloboda moraju da proizađu i neka prava, neke odgovornosti i neke obaveze? Jedno sa drugim je u kompletu, a ne pojedinačno, da im se ne bi događalo ono što im se događa kod nas. Na kraju krajeva, imali smo nedavno jedanmonstruozan slučaj, da su tri četrnaestogodišnjaka otišla u jednu sasvim bezazlenu ekscesnu situaciju, u neku krađu trešanja, a onda su dvojica ubila trećeg, na najmonstruozniji način. Svi smo se nad tim zgražavali, ali se nismo upitali zašto takvih ekscesa, koji se vrlo često događaju poslednjih desetak i petnaest godina, nije bilo pre, recimo, tridesetak godina, u vremenu našeg odrastanja. Sada, moram da kažem jednu drugu stvar, veoma važnu – zašto se prećutkuje, zašto se dopušta da maloletnici u Srbiji mogu da izlaze od 22 do 05 ujutru? Zašto se ne vodi kampanja da roditelji ne podležu tome da tako svi rade, pa i oni, da ne bi bili izuzetak? Treba da im se objasni da postoji i medicinska nezdravost takvih izlazaka, da je hormon melatonin, koji se pretvara u seratonin, veoma bitan u njihovom razvoju, da se on proizvodi isključivo noću, kada se organizam dovodi u stanje sna, i da se na Zapadu zbog toga noćni rad plaća daleko više, u tim istim zemljama, zato što kada dugo vremena organizam u to vreme dovodite u stanje budnosti, kada treba da je u stanju sna, jer čovek ima i svoj biološki sat, posledice na mozgu ostaju trajnije. Tvrdim vam, kao prosvetni radnik i kao roditelj, prateći ovu pojavu, da je u pitanju projekat koji se sistematski sprovodi nad mladim ljudima. Oglušavamo se o tu potrebu, koju je cela Zapadna Evropa promovisala, da mladi, odnosno maloletnici, bar maloletnici, ne mogu da provode noć na ulicama. Zato imamo problem ''Crne Reke'', ne Crne Reke kao Crne Reke, nego problem korisnika ''Crne Reke'', zato imamo prećutno otvaranje novih privatnih klinika za lečenje narkomanije. Kada će maloletnici da dođu do droge? Najlakše je noću, kada nema kontrole umornih roditelja, nego su prepušteni sebi, ulici, narko-dilerima, koji su budni uvek i koji čekaju svoje nove klijente. Zato se pitam – koji motivi, čiji motivi su iza toga? Ako dopuštamo ovakvo udruživanje, onda društvo mora imati druge mehanizme koji će se odupreti štetnosti koja može proizaći iz toga. Mi nemamo garanciju da se troje maloletnika neće udružiti pod ingerencijom nekoga ko ima vrlo loše namere, da neće taj investirati u to. Naravno, sve su to stvari za koje možemo da kažemo – može da bude i ne mora da bude, ali su velike mogućnosti, jer smo im dali jedan mehanizam, a nismo stvorili kontrolne mehanizme kojima ćemo ih direktno sprečiti da na loš način utiču na maloletna lica. Samo zbog tog elementa sam rekla i zimus, kada smo govorili o ovom zakonu, i sada kažem da je s moje tačke gledišta neprihvatljiv, mada, ovaj zakon ima mnogo i većinu dobrih stvari i nužan nam je. Imali smo i do sada uređenu tu oblast i zaista je važno da se ona uredi. O tome ko sve i na koji način može da utiče na taj naš najbitniji resurs, a to su naša deca, moramo da se staramo najozbiljnije i najodgovornije. Mislim da smo i s gospodinom ministrom, tada kada je bio na Odboru da nam obrazloži prethodni oblik zakona, prethodni predlog zakona, na tu temu pričali. Mislim da smo se čak oko toga i složili, jer to jeste najbolnija tačka ovog društva. Ne možemo donositi samo jedan zakon, mi moramo da uredimo oblast, moramo da uredimo uopšte sve kontrolne mehanizme jedne pojave koju zakonski uređujemo i njenih mogućih posledica. To je onda rešenje jednog društvenog problema, a mi u društvu, u ovom trenutku, imamo ozbiljan problem kada su u pitanju maloletna lica. Samo onaj ko neće da vidi taj problem, ne vidi ga. Kada govorimo o tome kada oni mogu da budu radno sposobni, kada mogu biti po zakonu tretirani da mogu krivično da odgovaraju, odnosno delinkventno da odgovaraju, kada mogu da zasnuju porodicu, pa, zar zaista verujete da šestogodišnjak, kome zakon daje tu mogućnost, u ovoj državi da može da izdržava porodicu u ovom trenutku? Zar neko može da poveruje da on može da reši pitanje porodice u ovom trenutku sa 16 godina, ako prođe samo osnovni sistem obrazovanja, ako nema nijednog drugog mehanizma u društvu koji omogućava da on to radi? Pa, ovde su ljudi koji su proveli decenije u nekim firmama, ostali na ulicama. Njegovi roditelji su ostali na ulicama, nemoćni da mu pomognu. Dakle, nije sve samo zakonom dopušteno. Postoji nešto iza čega mora da bude logika, razum, iskustvo, pre svega, iskustvo i sve ostale socijalne okolnosti. (Predsednik: Vreme) To je ono što moramo zaista da ispoštujemo. Zbog toga nećemo podržati ovaj zakon, samo sa tog aspekta.
Zahvaljujem. Gospodin ministar želi da nam se obrati. Izvolite. Gospodin Šami. Izvolite, imate 11 minuta. Jel hoćete ponovo da stavite karticu?
Zahvaljujem. Gospođo predsedniče Skupštine, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, već sam kazao da DSS misli da valja doneti zakon o udruženjima i da, takođe, podržava u načelu jedan pristup koji, u krajnjoj liniji, treba da bude što liberalniji, dakle, da se može, bez većih poteškoća, svako ko to želi da organizuje u nekom udruženju. Možda zvuči paradoksalno, ali se meni čini da su upravo neke prokažene organizacije i udruženja koji su delovali, ili deluju u zemlji Srbiji, verovatno, i najveći protivnici ovog zakona. Kada se stvara privid da nema zakona o udruženju, to onda može da znači i da država ne podržava ideju udruženja; onda je cena takvih organizacija na svetskom tržištu mnogo veća. O tim i takvim organizacijama neke moje kolege poslanici su govorili. Mi smo, i to sam kazao, s najboljim namerama podneli 28 amandmana, isključivo u cilju da popravimo neke delove teksta, da pojasnimo neke, možda, po mom ukusu, previše deklarativne rečenice. Navešću nekoliko takvih primera, a jedan sam vam već naveo – primer gde tražimo da se razreši pitanje legata koji su ostavljeni pojedinim esnafskim organizacijama. Molim ministra da taj predlog novog člana 81a razmotri. Dali smo još neke predloge – recimo, u članu 2. predlažemo da se u rečenici – "da su zabranjena tajna i paravojna udruženja", briše reč "tajna". Naime, to je, da tako kažem, kontradikcija u osnovi. Ovaj zakon se ne bavi tajnim udruženjima, niti se ministarstvo gospodina ministra bavi tajnim udruženjima. Tajnim udruženjima se bavi, po logici stvari, policija. Naravno, ako je udruženje tajno zato da bi rušio ustavni poredak ili radilo protiv zakona države Srbije, policija će reagovati. Ako neko osnuje tajno udruženje ljubitelja, ne znam, "Mančester junajteda", ili Šeron Stoun, ovo drugo bi imalo više članova, policija se verovatno time ne bi bavila, ali ne treba ni vaše ministarstvo. Dalje, u članu 5, o kome govorite, imate nespornu rečenicu da je rad udruženja javan. Mi ukazujemo da u nekom svom delovanju udruženje, na svojim internim sastancima, može i da isključi javnost rada. Uvek može postojati više udruženja koja se bave istim stvarima i koja su jedna drugima konkurenti. Ako vi i ja imamo konkurentska udruženja, a stoji samo ovako deklarativno "rad udruženja je javan", ja ću s velikim zadovoljstvom doći da vas špijuniram, da držite svoje interne sastanke. Predlažemo da se broj osnivača udruženja poveća na pet, ne zato da bismo otežali. Zahtevamo da svih petoro budu državljani Srbije, ne zato da bismo otežali pravljenje udruženja, nego nam se čini da ako jedan član, koliko je dovoljno, jedan državljanin Srbije može da osnuje udruženje, to nije udruženje, to je onda pojedinačna stvar. Još ću vam skrenuti pažnju na nekoliko stvari. Predlažemo da se doda slično onome što smo predlagali i kod političkih partija, kada je reč o nazivu udruženja. Nije dovoljno da piše, što je u redu što piše, da naziv udruženja ne može sadržati elemente predviđene članom 3. stav 2. ovoga zakona. Znate o čemu pričam. To je sve u redu, ali ne sme ni da svojim imenom asocira na neka udruženja ili, čak, političke organizacije koje su postojale u prošlosti, a koje, u suštini ne možemo podržati da postoje. Na primer, mogu formalno imati sve ono što je propisano zakonom, a onda nazvati udruženje ''udruženjem crvenokošuljaša'', ili ''ljubitelja lika i dela Adolfa Hitlera'' itd. Takođe, u članu 35, gde govorite da Vlada propisuje visinu naknade, to je u redu, mi smo predložili jedan mali dodatak, kolika ona najviše sme da bude. Prosto zato, što se može desiti nekada neka Vlada koja hoće da uguši udruženje i onda će da propiše naknadu od, recimo, milion evra da bi se neko registrovao kao udruženje. Da se to ne bi desilo, a svima nam je cilj da se to ne desi, valja staviti neku okvirnu sumu. Mi smo, na primer, predložili jednu prosečnu platu, da ne sme biti više od toga, naravno, može biti manja. Mislimo da to treba uneti. Predlažemo i da se, gde god se reč ''Autonomna pokrajina'' pojavljuje u jednini, napiše množina. Pomenuo sam vam član 81a i to bi, uglavnom, bilo to. Imamo još primedaba, o kojima je govorila gospođa Vojić-Marković, vezano za maloletnike. Dakle, DSS ne smatra da maloletnike treba isključiti iz udruženja i ne dati im pravo, samo traži da se stvar pedantnije uredi. Mi ćemo iskoristiti pravo, kada budemo raspravljali u pojedinostima, da o našim amandmanima detaljnije govorimo. Ovo sam smatrao za shodno da sada kažem, prosto zato da bih gospodinu ministru dao dovoljno vremena da razmisli o tome koje amandmane DSS ima nameru da prihvati. Verujem da će peti put Bog da pomogne i da ćete ovaj put ovaj zakon usvojiti. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Šami. Gospodin Todorović, reklamira Poslovnik.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Dejanović, kršite Poslovnik, član 93. stav 1. alineja 5 i član 95. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Vi niste obavestili Skupštinu, iako smo mi ovde dobili listu, ostalo je troje poslanika ZES-a – Nataša Vučković, Mihajlo Purić i Danijela Lovrin-Gavrilović. Pretpostavljam da imaju još uvek raspoloživo vreme za diskusiju, međutim, vi ih uopšte niste prozvali. Možda ste vi dobili neko obaveštenje, ali to nije privatno obaveštenje za vas. To obaveštenje je, pre svega, namenjeno Skupštini, poslanicima Skupštine. Dobili smo ovu listu govornika, ali čini mi se da vi svesno hoćete da obmanete građane Srbije, jer prozivajući poslanike ZES-a, koji bi odustajali od diskusije, pokazali biste kako se vaši aršini razlikuju kada je u pitanju rad Skupštine. Formalizovali ste to do besmislenih granica. Dovoljno je da se poslanik prijavi na ulazu u salu i ovde i ceo mandat ne mora da uđe u ovu salu, sem kada treba kvorum i da se glasa, a ne mora da izgovori nijednu jedinu reč. Zato izbegavate da pokažete građanima Srbije da se poslanici vladajuće većine ponašaju isključivo onako kako misle da im je najkorisnije, a ne kako je najbolje za građane Srbije. Vama je cilj da do šest sati pređete na drugu tačku dnevnog reda, verovatno vas vozni red za Evropu čeka. Valjda ga hvatate za 2022. ili 2023. godinu, pa žurite, i zato ste spremni da kršite Poslovnik, što mislim da vam ne služi na čast… (Predsednik: Vreme.) … i morali biste da vodite računa u svakom slučaju, pa i u slučaju kada vi to radite.
Poslanici koje ste spomenuli su odustali, baš kao što ponekada odustanu i vaši i dogovorimo se, u komunikaciji koja je između vas i mene, da ih i ne pročitam. Prema tome, nijedan član Poslovnika ne kaže da je to moja obaveza. Mogu da prihvatim sugestiju i neću vam izreći nikakvu meru, jer nije bilo kršenja Poslovnika, ni zloupotrebe. Ovaj put, zaista nije bilo. Inače, za to što ste me okarakterisali kao osobu koja se koristi obmanama, nemate nijedan argument. Bolje bi bilo da analizirate neke koji su vam bliži. Gospodin Tomislav Nikolić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, prema ovom zakonu imam istovetan odnos kao što ga ima i sam ministar. Predložio nam je zakon, mi smo o njemu diskutovali, podneli amandmane, pa onda kada je to trebalo njegovim pajtašima u Vladi, on je odustao od toga da zakon bude na dnevnom redu, odnosno da se dovrši rasprava o njemu. Sklonio ga iz procedure i čekao kada će opet doći na dnevni red, a onda došao u salu da nas ubedi kako je to mnogo važno za Srbiju. Dakle, vaš zakon uopšte nije važan za Srbiju, gospodine ministre, kao što ni vama nije važno da se izborite da taj zakon završi svoju normalnu proceduru. Iako je Skupština bila u nekom ''cajtungu'', čini mi se da ste nam rekli da je mnogo važno da se uredi prostor u kome deluju organizacije u Srbiji, a onda se ispostavilo da to uopšte nije ni bitno. Kada smo već kod tog zakona, da vas pitam, da li je možda novim predlogom zakona predviđeno da se sankcioniše ono što sada rade političke organizacije u Srbiji, na primer, DS i SPS, koje udruženo poništavaju regularno održane izbore za lokalnu samoupravu, a potom u besomučnoj kampanji, u roku od četiri dana podele izborne jedinice između sebe. Jedni plaćaju neplaćene telefonske račune, jedni neplaćene račune za struju, drugi – neplaćene račune za komunalije; 150 mašina se trenutno nalazi u organizaciji tih organizacija, na dve lokacije na kojima se ponavljaju lokalni izbori, u opštini Voždovac?! Time se dokazuje da nikakav zakon nije dovoljno dobar da spreči zločinačko udruživanje pojedinih političkih stranaka. Dakle, gospodine ministre, vi nama ovde možete da pričate od Kulina bana i dobrih vremena, možete da nas ubeđujete da je vaša želja, da je vaš cilj da se prostor u kome deluju političke stranke i druge organizacije, potpuno uredi zakonom. Možete da nas ubeđujete da nam je cilj da to bude jedna normalna, demokratska procedura i verovatno da bi bilo tako da je vaša stranka još uvek dominantna i da još uvek može da očekuje da pobeđuje na svim izborima na kojima se pojavi. Desilo se nešto dobro za Srbiju od septembra prošle godine, gospodine ministre, a to dobro što se desilo u septembru, danas je nekako sazrelo i rađa plodove. Plodovi su da vaša stranka nije najjača u Republici Srbiji. Sada se razgolićuje. Poslanik pre mene je rekao kako se sve služite nedostacima Poslovnika, ili tumačenjem Poslovnika kako biste nas sprečili da i u Narodnoj skupštini svako pokaže koliko je zainteresovan ili za zakone ili za sudbinu Srbije. Nije to samo ponašanje poslanika trenutno vladajuće većine, koja je kao balon od sapunice, leti i čini vam se da je to jako, a može da se rasprsne svakog časa. Ima tu i druge vrste ponašanja, vaš odnos prema javnosti rada Narodne skupštine. Da li zaista mislite da treba da čekamo 01.30 ili 02.30 noću da bismo videli šta se u Skupštini dešavalo, a da za to vreme Javni servis objavljuje reprize nekih košarkaških utakmica od pre 15 godina? Da li zaista mislite da politički organizacijama i drugim udruženjima uopšte nije bitno kakve smo rezultate postigli na izborima, pa Javni servis ne sme da do 15 časova popodne u ponedeljak kaže ko vodi, ili barem ko šta tvrdi da je uradio na tim izborima? Vrlo dobro znate koliko smo organizovani i vi i mi, da smo u pola devet znali rezultate izbora. Gospodine ministre, preuzeli ste nezahvalnu ulogu. Cenim vas, dugo godina vas poznajem i bili ste odličan poslanik. Ministar ste za upotrebu, preko vas će provesti zakon. Evo, sad su vas i za komunalnu policiju ovlastili, da vi pričate kako će sada biti više policije, ono čega smo se bojali još od 1994-1995. godine, kada se ta ideja prvi put pojavila u Srbiji. Tada smo je zaista grubim ponašanjem odbacili. Danas nam se čini da ste toliko jaki da to možete da uvedete. Čudi me da nema i regionalne policije, zbog ove podele Srbije ne regione. Dakle, komunalna policija će verovatno uskoro imati i neki svoj regionalni karakter. Glupo je da imaju region, a kreću se samo u okviru jedne opštine, jer kad imaju svoj region, žele da se on bolje razvije nego onaj do njega. Znači, na delu je razgolićeno ponašanje DS-a i SPS-a, koji bi da ispune dva neostvariva cilja. Možda ćete ih ostvariti, ali građani Srbije sve znaju, čak i kada ukinete televizijski prenos. Jedan cilj je da DS ima više glasova od SNS-a, toje već od danas pa ubuduće nemoguće u Srbiji, a drugi je da otmete jednoj drugoj izbornoj listi jedan mandat i da ga date socijalistima, kako biste imali prevlast da formirate lokalnu vlast. Da li mislite da je to Srbija? Ako to nije sprečeno ovim zakonom, nije trebalo da dolazite, gospodine Markoviću, u Skupštinu. Ovaj zakon je trebao da bude jasan, da od nas načini ljude koji za sebe mogu da kažu da su časni, da nas niko ne proziva kao nečasne. Vi vrlo dobro znate,jedne izbore sam izgubio na dva miliona i 200.000 glasova sa 70.000 glasova manje. Da je bila obrnuta situacija, da je onaj koji vam sada dozvoljava da ovo radite u Ripnju i u Belom Potoku imao manje 70.000, vi biste nas pomlatili dok vaš kandidat Boris Tadić ne bude predsednik Srbije, po vašoj volji, a ne po volji naroda. Vi to sad pokazujete jasno. U vama nema ni dostojanstva, ne umete da izgubite izbore, ne umete da pobedite na izborima, ne umete da se takmičite. Neko je tu pogrešio, pa je pokušao da vam pomogne u tome, pa čak terao svoje članove Izborne komisije da glasaju za vaše odluke. Kakvaje to odluka kada svi prebrojimo na biračkom mestu, potpišemo zapisnik, ustanovimo koliko je ko osvojio glasova i posle se na putu od biračkog mesta do opštine nešto desi, pa ima jedan glasački listić više, da biste vi poništili izbore?! U tome ne bih učestvovao da nemam hleba da jedem, a ovi koji su učestvovali u tome neka se zamisle zašto imaju tako strmoglavi pad, i oni koji su na vlasti, i oni koji su u opoziciji. Građani Srbije sve vide i sve znaju. Dakle, trebalo je da dođete, gospodine ministre, da kažete – naprednjaci, da li imate koru hleba da mi date, neću više da budem ministar, zato što ovi pokušavaju da vam otmu pobedu na izborima. Mi bismo vam odvojili onoliko koliko možemo, ne bismo vas ni terali da pređete kod nas. Danas bih vam čestitao, gospodine ministre, da ste kao Rasim Ljajić dali izjavu da je to nečasno i da u tome nećete da učestvujete. A šta da vam čestitam danas, to što ponavljate regularno održane izbore da biste pobedili? Šta biste radili da je nešto ozbiljnije u pitanju? Da kažem – u lokalnoj samoupravi ko zna kakve će koalicije da se stvore, da li će biti dopunskih izbora, da li ćemo ponovo ići na te izbore? Ali, vi, posle 12 godina vladavine, ne umete da kažete – ljudi, nemamo najviše glasova. Šta da vam čestitam, što ste prepisali ovaj zakon? Ne znam da li ste uopšte uvrstili amandmane koje ste nekad prihvatili. Ako jeste, to je samo znak da je zakon bio loš. Šta može da vam se čestita u toj lokalnoj samoupravi? Pre vas, nisu dozvoljavali vanredne lokalne izbore. Pitajte socijaliste. Čekali su po dve godine da se održe vanredni lokalni izbori u opštinama u kojima je pala vlast, a danas vi, gospodo socijalisti, odjednom se priključiste tom istom maniru. Rekao sam vam to pre neki dan, baš potpuno ste se priključili. Ponašaju se kao vi nekada, samo što je vas surovo kažnjavao njihov saveznik sa Zapada, a danas vas na to teraju njihovi saveznici sa Zapada. Imate pokriće, neće da se pobuni EU protiv ovog ponašanja. Ne mora ni da se pobuni, neka se bune građani Srbije, neka se bune oni koji su upisani u biračke spiskove, da bi iskazali svoju volju koju sada hoćete da poništite. Gde vam je danas Mrkonjić? Danas radi 150 mašina na dva biračka mesta. Dođe mi da podnesemo prijave, da vam oborimo to, da biste još 15 dana popravljali situaciju u Belom Potoku i u jednom delu Ripnja, da dobiju možda ljudi i vodu, konačno. Možda nije dovoljno samo da im platite neplaćene račune za struju. Ako je to demokratija, mi u takvoj političkoj borbi nećemo da učestvujemo. U takvoj političkoj organizaciji stranaka nećemo da učestvujemo. Hoćete da zabranite političke stranke zbog nekog imena koje vas asocira na negativne ličnosti iz prošlosti. Vi ste za zabranu posle ovog ponašanja na prvim izborima koje ste izgubili. Šta ste mislili, da pobeđujete doveka? Pa, mogli ste da smo mi ostali tamo, mogli ste doveka da pobeđujete. Uvek bismo se ponašali kao oni kojima je krivo što su izgubili, a jedva čekaju da izgube. Danas je situacija drugačija. Danas je stvoren blok protiv vas, jači od vas, i nemojte da nas sprečavate ni krađama, ni marifetlucima, ni majmunacijom. Zvao sam vašeg predsednika i rekao je da nema pojma o čemu se radi. Laže, on to sve organizuje. Predsednik stranke ne može da ne zna šta mu radi stranka, a predsednik Srbije ne može da ne zna šta mu misli više od pola Srbije. Mi, koji smo sada više od pola Srbije, mislimo da Boris Tadić lažira izborne rezultate, a vas koristi kao pione. Ostaćete upamćeni kao ljudi koji su to radili. Ni Milošević nije potpisivao krađu izbora, ali upamtili ste ljudi koji su te noći objavljivali rezultate. Zbog toga mi je muka kada vas gledam kada se ponašate u Narodnoj skupštini, kako glumite demokrate, kako učite narod naopakom shvatanju demokratije. Čast je pobediti, čast je i izgubiti. Časniji je onaj ko ume da podnese poraz, nego onaj ko se malo raduje kada pobedi. Dunuo je novi vetar, prilagođavajte se tome. Nemojte da ostanete po strani sa još nekim, jer se tamo ne dešava ništa. Sve što se dešava, dešava se u centru. Zbog toga, gospodine ministre, lep vam je zakon i na lepom je papiru napisan, i dok vam predsednik ne promeni ovaj papir, uradite što više zakona, da nam se ne lepe prsti za lošiju vrstu papira koju će vam, kao štednju, predsednik sigurno nameniti, ali zakon za zakonom, vi sve više ljudi zapošljavate u administraciji. Jedini poslodavac u Srbiji postaje država, DS, SPS, G17 plus i ostali sateliti. Sada ste vi poslodavci, zapošljavate svoje ljude, svoje prijatelje, tetke, sestre, svoje sluge i sve u državnu administraciju. Da ste otvorili fabriku, pa da je napunite radnicima iz vaših stranaka, pa da ta fabrika cveta – da vam čestitamo. Šta je vaša fabrika? Lokalna samouprava, regioni, Agencija za privatizaciju, Berza, Ministarstvo spoljnih poslova, MUP. Sada smo stigli i do sledećeg zakona, za koji jurite da počne rasprava pre šest, da bi noćas bila završena. Vi mislite da to ovaj narod ne vidi, da su ovi rezultati izbora slučajni i da je narod pogrešio jednog dana. Ne, nije. Građani Srbije su sve shvatili. Ovi su izbori cela Srbija i vi to dobro znate. Dve opštine u Beogradu i jedna u unutrašnjosti, to vam je biračko telo u celoj Srbiji. Nema više ni onih rezultata od pre nekoliko meseci. To ste pokvarili, a dodatno ste oslabili i poziciju na kojoj smo vas zatekli kada smo formirali stanku. Znam da vam je proteklo vreme za raspisivanje izbora i da vi više ne možete da pobedite, ali nemojte da nas mučite, nemojte da mučite Srbiju, nemojte jedini druge da ucenjujete, da bruje novine kako je Dinkić rekao – ako demokrate i naprednjaci bilo gde budu u savezu, napuštam Vladu. Što ćuti Boris Tadić? Da li je muško ili žensko? Ako je muško, neka kaže – nećeš ti mene da ucenjuješ. Ako je žensko, neka kaže – tako je, Mlađo. Nešto jeste, ne verujem da je pola - pola. Ne poznajem čoveka dovoljno dobro, ali da sam u DS-u, ne bih odustajao od diskusije, nego bih rekao – imam jedno pitanje za predsednika DS-a: Kako će on da odgovori na ovu ucenu? Možda biste me isterali, kao što su me iz jedne druge stranke isterali, ali tako se živi, tako se politika vodi, nije samo plata i beneficije, putni troškovi, članstvo u upravnim odborima. To je svrha bavljenja politikom. Tako ste nas doveli na loš glas. Tako nas narod sada gleda. Gleda nas kao ljude koji gledaju što više nešto da naplate. Molim da mi ne dobacuju oni koji nemaju prava više nikome dadobacuju. Što se nas tiče, neka vam je sa srećom i ovaj zakon i svi drugi koje donesete pre izbora, ali bi bilo mnogo bolje da proverite svoj rejting, pošto svi mi koji se politikom bavimo i svi građani Srbije znamo da odnosi u Srbiji više nisu onakvi kakvi su bili pre godinu dana i da bi Srbiji trebalo dati priliku da izabere one u koje sada ima poverenja. Srbija vam to pokazuje na svim izborima koje smete da zakažete i žao mi je što smo ovako dobro radili za ove lokalne izbore, pošto ćete vi sad teško da se odlučite za neko novo odmeravanje snaga. Hvala.
Gospodine Nikoliću, sve vreme ste bili mimo dnevnog reda, govorili ste o očigledno vašim problemima, a vezanim za korektnu saradnju unutar vladajuće koalicije, o Javnom servisu, o izborima, o gospodinu Markoviću. Imam potrebu da vas zamolim da vokabular prilagodite dostojanstvu ovog parlamenta, u kome ima i žena parlamentaraca. Mislim da nije u redu, zbog rodne ravnopravnosti, da kao čovek koga biraju građani, pa i iz moje Šumadije, na ovaj način prezentirate odnos prema ženama, da širite tu atmosferu. Zaista vas molim da vaš odnos, koji ste i ranije ispoljavali u odnosu na žene, ne bude karakteristika vašeg odnosa prema ovom parlamentu. Gospodin Milisav Petronijević ima reč. (Tomislav Nikolić, s mesta: Po Poslovniku.) Pre vas je reklamirao Poslovnik gospodin Milisav Petronijević. Dobićete reč odmah posle njega.
Uvažena gospođo predsednice, reklamiram povredu Poslovnika. Smatram da ste povredili Poslovnik time što govornika niste prekinuli u onom momentu kada je počeo da priča van dnevnog reda. Da vas podsetim, to je član 103. stav 1 – govornik može da govori samo o pitanju koje je na dnevnom redu. Nije, uvažena gospođo predsednice, dovoljno to što ste na kraju ovog političkog govora, političke tirade, dali upozorenje. Ovo nije prvi put. Već smo navikli, ali želim da kažem da je u ovom političkom govoru, ovoj političkoj tiradi izrečeno mnogo uvreda i netačnosti. Što se tiče SPS-a, on je dobro, hvala na pitanju. Želim, takođe, da vam kažem da SPS ne poništava izbore. To znaju i oni koji manje znaju o politici. Želim da kažem i da neću da komentarišem rečenicu o zločinačkom udruživanju političkih stranaka. To govori o onome ko to kaže. Pao bih na taj nivo kada bi to komentarisao, a to ne želim. Isto tako, funkcioneri SNS-a koji u izbornoj kampanji nazovu birače SPS-a, LDP-a, SRS-a ekstremistima, to opet govori o njima. Samo da vas podsetim, gospodine Nikoliću, SPS nije doživeo strmoglavi pad.. (Predsednik: Vreme.) SPS sa zadovoljstvom saopštava, jer jedina koalicija koja je dobila više glasova... [[isključen mikrofon]]
Reč ima gospodin Tomislav Nikolić.
Gospođo Đukić-Dejanović, mislim da ste grubu insinuaciju napravili oko mog odnosa prema ženama. To nije tačno i vi to dobro znate, ali vam nešto godi sada da se priključujete nekima koji su na taj način govorili o meni, pa se dokazalo da to nije tačno. Upotrebio sam ono za šta vi u Šumadiji jako dobro znate da se koristi, kada se muškarcu kaže – jesi li muško ili žensko. Time nisam uvredio žene, nego sam pitao jednog muškarca da li može da reaguje kao muškarac. Od žene ne možete da očekujete da se uvek brani, ona je nejaka i slaba, ali muškarac uvek mora da se brani. Uostalom, šta ja vama to objašnjavam, vi meni možete predavanje na tu temu da držite i zaista mi je žao što izvrćete čak i svoju nauku. Ne znam čime sam gospodina Petronijevića uvredio, kad on uopšte ne zna zašto su poništeni rezultati. Kad biste znali, gospodine Petronijeviću, priznali biste da je to zločin, zato što ste jednog građanina, makar jednog koji je došao na biračko mesto i svoju svetinju, svoj glas, dao nekome; vama se to nije svidelo i većinom koju imate u opštinskoj izbornoj komisiji vi ste poništili taj njegov glas. To je zločin. Ne bi bio zločin da ste mu udarili šamar, to je prekršaj, sve do neke teže telesne povrede ne biste odgovarali ni za krivično delo, a vi ste mu ukrali svetinju, glas koji je dao SNS-u. Što se to vama ne sviđa, ne znam. Zašto vaši članovi biračkog odbora nisu bili tako savesni kao vi, pa da nađu neku primedbu? Ne, nego ste vi, glavešine u strankama, našli primedbu. Vama se to nije svidelo. Ovo je moj vokabular, zaista upućen onima s kojima ste sad u koaliciji. Nikada vas nisam tukao, nisam vas otpuštao s posla... (Predsednik: Završite, molim vas.) ... ja vas nisam proganjao, to su vam radili... [[isključen mikrofon]]
Gospodine ministre, imate reč, izvolite.
Zahvaljujem. Na kraju ove diskusije o zakonu o udruženjima bih da kažem da ćemo razmotriti sve ove amandmane koji su podneti, da mislim da je ovo veoma važan zakon i da s ovim zakonom kasnimo nekoliko godina. Žao mi je što je bio povučen iz procedure. Razlog za povlačenje je bilo donošenje budžeta, to je svima jasno, ali iskoristili smo to vreme da uvrstimo amandmane i kritike na taj zakon koji su se čuli u tadašnjoj raspravi. Mislim da smo ih uvrstili sve, izuzev nekih koji nisu mogli koncepcijski da se uklope. Ponavljam, ovaj zakon je važan da bismo pravo svih nas, svih naših građana, njihovo pravo da se udružuju, učinili realnim, na najboljim mogućim osnovama, potpuno liberalno, a, s druge strane, da bi država uspostavila potpunu kontrolu kad je u pitanju materijalno poslovanje nevladinih organizacija, odnosno udruženja, jer, kao što svi znate, postoji jedna senka kada je u pitanju rad nevladinih organizacija, upravo zbog toga što nisu bili transparentni izvori finansiranja, posebno oni izvori koji dolaze iz inostranstva. Žao mi je što je rasprava o ovom zakonu poslužila i da se neke druge teme obrade, ali to govori o tome da primedaba na ovaj zakon, konkretno, na odredbe ovog zakona, i nema, bar ne u nekom značajnijem broju. Moram priznati da ne razumem najbolje primedbe Nove Srbije i DSS-a vezane za odredbe zakona koje sam preuzeo iz Predloga zakona čiji je autor gospodin Zoran Lončar. Da li vrednosni sud o nekom zakonu i o nekoj odredbi menja činjenica da li ste u opoziciji ili poziciji, odnosno da li je predlagač iz vaše stranke ili nije? Očigledno je tako, ili bi se možda desilo da tadašnji ministar ovde nema većinu za izglasavanje zakona. U svakom slučaju, iskreno se nadam da ovde postoji dovoljna većina za izglasavanje ovog zakona. Mislim da će naši građani razumeti odredbe ovog zakona, iskoristiti priliku, ostvariti slobodu udruživanja. Mi želimo da pospešimo slobodu udruživanja. Udruženja građana su vrlo korisna za svako demokratsko društvo. Udruženja građana se bave temama kojima se često ne bave institucije. Udruženja građana često uspeju da stave u prvi plan probleme koje mi kao političari ne vidimo. Mnogo je različitih udruženja građana, od onih koja se bave zaštitom životne sredine, preko udruženja koja se bave zaštitom raznih ugroženih grupa, lica s invaliditetom, zaštitom dece, zaštitom starih, do onih udruženja građana koja se bave ljudskim pravima i slobodama. Sva ta udruženja su nam potrebna i svim tim udruženjima treba pomoć u radu i zbog toga smo doneli ovaj zakon. Iskreno se nadam da će ovaj zakon trajati, a da će biti sve više i više udruženja građana, te da više neće postojati nikakva sumnja u njihove motive, u njihove načine finansiranja i njihov rad. Zahvaljujem svima na diskusiji, mislim da je bila vrlo konstruktivna i korektna, i obećavam da ćemo sve amandmane koji su podneti ozbiljno analizirati i sve ono gde nađemo da je moguće usvojiti, to ćemo prihvatiti. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Zaključujem načelni pretres. Gospodine Obradoviću, reklamirate Poslovnik? Nije bilo ničeg uvredljivog, ni nejasnog i nemate osnov za repliku. Žao mi je, ne mogu da vam dam reč. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O KOMUNALNOJ POLICIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam da je, prema članu 94, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe pet časova i da je ono raspoređeno na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih za ovu tačku dnevnog reda predstavljaju narodni poslanici: Milica Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS, Jovan Palalić – Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, Milan Avramović – Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu želi reč? (Da) Izvolite, gospodine ministre.
Zahvaljujem, predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, najpre želim da kažem da sam u svaki zakon koji sam predlagao Narodnoj skupštini na neki način, odnosno u većoj ili manjoj meri verovao. Ne tvrdim da je svaka odredba zakona baš bila takva da bismo 100% stali iza nje, ali vam kažem da za svaki zakon koji sam predlagao u Narodnoj skupštini duboko verujem da je promenio Srbiju nabolje. To važi i za prethodni zakon, to važi i za one zakone pre njega, kao što je Zakon o političkim strankama, i za zakone koji se odnose na lokalne izbore, na lokalnu samoupravu, za niz drugih zakona koje sam branio u Narodnoj skupštini. I za zakon koji je sada na dnevnom redu, zakon o komunalnoj policiji, verujem da u svakoj svojoj odredbi menja Srbiju nabolje. Dakle, to je zakon koji uvodi nešto novo u naše živote, nešto što ćemo sretati u našim gradovima svakodnevno, nešto što bi trebalo da reši ono što nas danas možda nervira na svakom koraku, bilo da je to što je neko prosuo šut tamo gde mu nije mesto, bilo da je to što neko neodgovoran šeta domaće životinje, pse, na mestima gde im nije mesto, ili na nepropisan način, pa se u pesku guraju dete od tri godine i pas, da li će dete da se igra ili će pas da vrši nuždu, bilo da je to nesavesni vozač koji parkira auto na sred neke staze kuda prolaze građani, bilo da je to kafić u kome grmi muzika do pet ujutru, umesto da se sve to završi u vreme kako odredi lokalna samouprava i da ljudi posle toga mogu mirno da spavaju. Dakle, postoji jedan deo ukupnog reda, koji nazivamo komunalni red i taj komunalni red je, na neki način, u našoj državi bez adekvatne zaštite. Redovna policija ima svoja posla, ti poslovi su teški, složeni i opasni, s jedne strane, a, s druge strane, redovne policije ima toliko koliko je ima i ne mogu oni baš da stignu na svako mesto gde je to potrebno da bi se održao komunalni red. Gradonačelnici, predsednici gradskih opština se trude da u svojim sredinama održe komunalni red. Žele da im parkovi budu čisti, žele da građani nemaju probleme s muzikom iz kafića, žele da nesavesni vozači budu sprečeni u tome da ometaju redovni protok saobraćaja i redovno funkcionisanje ljudi, ali oni nemaju instrument kojim bi mogli da ostvare te svoje želje i građani nemaju kome da se požale kada se suoče s takvom vrstom problema. U zapadnim državama je odavno uvedeno nešto što se zove komunalna policija. Različite su varijante te komunalne policije. U nekim gradovima, ta komunalna policija ima i neka kriminalistička ovlašćenja, istraživanje, dakle, gonjenje učinilaca krivičnih dela, a u nekim, pak, državama nije ništa drugo do najobičnija komunalna redarska služba. Mi smo dosta razmišljali o tome šta je ono što je primereno našim uslovima i opredelili smo se za jedan koncept koji je bliži konceptu komunalne policije, u smislu da to bude posebna služba, s posebnim obeležjima i s jednim delom policijskih ovlašćenja. Stoga smo predvideli da će u gradovima da se osnuje posebna uprava unutar gradske uprave, to je uprava komunalne policije, da u toj upravi može biti zaposlen jedan policajac na 5.000 stanovnika, da će ta komunalna policija imati svoje uniforme, da će o izgledu tih uniformi odlučivati gradovi, da bi kroz te uniforme, možda, izrazili neku svoju posebnost, ali će saglasnost na to davati Ministarstvo, kao što je to slučaj i sa nazivima ulica i sličnim simboličkim aktima koji mogu dovesti do određenih problema unutar lokalne samouprave, time što neka grupa misli da je uvređena tim simbolom. Oni će imati svoja vozila. U Beogradu će, recimo, imati verovatno i neki svoj čamac kojim će regulisati pitanja obala, u skladu s mogućnostima gradova. Oni će se na određeni način organizovati. Oni će imati određena sredstva prinude, to je pendrek, to su lisice, kada je, u izuzetnim, nadam se, retkim slučajevima, potrebno i njih primeniti, ali isključivo na način kako je to regulisano odgovarajućim pozitivnim propisima, a s obzirom na to da se primenjuju policijska ovlašćenja, to supropisi koji važe za policiju, dakle, Zakon o policiji i podzakonska akta o primeni ovih sredstava. Dakle, komunalna policija treba da bude nešto što je na usluzi građanima za najbanalnije stvari, ali stvari koje nam zagorčavaju svakodnevni život, stvari koje mogu da nas iznerviraju od ranog jutra, kada izađemo iz zgrade, pa do stvari koje mogu da nam zagorčaju miran san uveče. Komunalni policajci će, zbog ovih ovlašćenja, proći posebnu obuku. Plan i program te obuke zajednički će utvrditi Ministarstvo policije i Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Oni će biti podvrgnuti odgovarajućim testovima, psihičkim i fizičkim, oni će biti podložni redovnim i vanrednim ispitivanjima njihovih sposobnosti, i to onda kada se javi potreba za tim. Veoma je važno da ova služba svoje početne korake doživi na taj način da se sama ideja ne kompromituje. Zbog toga nismo uvažili neke ideje iz nekih gradova da ovlašćenja komunalnih policajaca budu veća, pa čak i da oprema bude ozbiljnija. S druge strane, nismo uvažili ni stavove onih koji smatraju da to treba da budu komunalni redari, jer s komunalnim redarima već imamo iskustvo. Nažalost, autoritet komunalnih redara je poljuljan. Dešava se da komunalni redar dođe i pokuša da otkloni bilo šta i da pri tom doživi pretnje, pa čak i fizički napad. Komunalni policajac će, ipak, imati uniformu, imaće određena sredstva prinude i uživaće posebnu krivično-pravnu zaštitu. Komunalni policajac o svom radu obaveštava svog načelnika uprave, ali, istovremeno, o svakoj upotrebi sredstava koje upotrebljava prema zakonu kojim se regulišu policijska ovlašćenja, on je dužan, i njegov šef, da odmah, bez odlaganja, obavesti i stanicu policije. Komunalna policija je neka vrsta mlađeg brata redovne policije. Komunalna policija je tu da pomogne svima, da pomogne gradu u izvršavanju njegovih nadležnosti, da pomogne građanima u sitnim problemima, kakvi će se sigurno javljati, da pomogne kada deca iz škole treba da pređu ulicu, da pomogne, kada se održava neka manifestacija, da se ljudi u toj gužvi snađu, da ih uputi gde i kako treba da idu. Komunalni policajac će biti naš komšija, čovek koji će nam pomagati, koji će nas informisati i koji će istovremeno pomagati policiji i nju informisati i davati joj potrebna obaveštenja i, u slučajevima kada zajedno dejstvuju,biće pod direktnom komandom redovne policije. Zaista verujem da je ovo zakon koji će bitno promeniti našu lokalnu samoupravu. Ovo je zakon koji će, kada stupi na snagu, biti svojevrstan ispit za naše gradove. Mi smo doneli Zakon o lokalnim samoupravama, Zakon o teritorijalnoj organizaciji, podelili smo naše opštine, sada imamo gradove i opštine. Rekli smo gradovima tada – nemojte mnogo težiti ka tome da dobijete status grada, gradovi će imati mnogo više obaveza i mnogo više odgovornosti. Prva od tih obaveza i odgovornosti jeste da gradovi uspostave službu komunalne policije. Kako će se razvijati komunalna policija, videćemo. Prepustimo vremenu da vidimo koji će rezultati njenog rada biti. Mnogi predsednici opština su me kontaktirali i pitali zašto opštine nemaju komunalnu policiju. Razumem njihovu želju i potrebu, ali ovo je vrlo osetljiva tema, ovo je vrlo osetljiva služba, zbog toga što ima dodira s onim što su prava i slobode građana i bolje je da je prvo uvedemo tamo gde verujemo da će najbolje i najodgovornije biti ta ideja sprovedena, a to su naši gradovi. Ukoliko ovo uspe u gradovima, videćemo dalji razvoj komunalne policije. Nesporno je da nešto slično u budućnosti treba proširiti i na opštine, ali, u krajnjem slučaju, treba videti budući ustavno-pravni razvitak naše države, eventualne promene Ustava u pravcu drugačije teritorijalne organizacije, pa, u skladu s tim, videti kako će se organizovati u budućnosti služba komunalne policije. Zaista bih voleo da narodni poslanici podrže u što većem broju ovu ideju. Ne treba se plašiti novih stvari, pogotovo ne novih stvari koje su u uporednom iskustvu dale izuzetno dobre rezultate. Nadam se da ćemo imati kvalitetnu raspravu kao malopre, a ja ću se potruditi da odgovorim na svako pitanje koje se bude u raspravi postavilo. Hvala.
Pre nego što pitam da li žele reč izvestioci nadležnih odbora, obaveštavam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa narodni poslanik Simo Vuković, Poslanička grupa G 17 plus i narodna poslanica Zlata Đerić, Poslanička grupa Nova Srbija. Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? Odbor za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić? (Ne) Zakonodavni odbor, narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? S obzirom na to da pravo na reč dobijaju poslaničke grupe, počevši od najmanje, odnosno od poslanika koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe, pitam da li žele reč predstavnici PUPS-a? (Ne) Da li žele reč predstavnik ili predsednik Poslaničke grupe manjina? (Ne) Da li želi reč ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe Nova Srbija, narodna poslanica Zlata Đerić? (Da) Molim vas samo da se prijavite u elektronski sistem, da bih mogla da vam dam reč. Samo jednom pritisnite taster, molim vas. Izvolite.
Kako se stvari zaoštravaju, čini mi se da biste nama iz opozicije lakše uključili električnu stolicu nego mikrofon, ali, dobro je.
Nema kazne električnom stolicom, po krivičnom zakonodavstvu Srbije. Morali biste da načinite krivično delo na teritoriji SAD-a da biste dobili tu kaznu, a ovde se radi samo o elektronskom sistemu. Koristim vašu duhovitu opasku da zamolim sve poslanike, samo jednom pritisak na taster zadržava vas u elektronskom sistemu, sve drugo briše, pa ide iz početka. Moje lično izvinjenje za svaku neugodnost koju poslanici imaju pri komunikaciji elektronskim sistemom. Izvolite.
Hvala lepo. Što se tiče zakona o komunalnoj policiji, to je još jedan zakon koji će proći u ovom parlamentu i koji ima taj predznak da je proevropski, ili evropski, odnosno da postoji u nekim evropskim zemljama ili u zemljama u okruženju. Samo jednu stvar moramo ovde da kažemo javno. U tim zemljama, osim komunalne policije, postoji i privreda koja može da finansira budžet. Iz budžeta gradova, uprava, kantona, ili već kako se to tamo zove, finansira se i ta komunalna policija. Sredstva građana su tamo svetinja i za svaku investiciju koja ide iz budžeta građani se pitaju, izjašnjavaju. Evo, imate konkretan primer u Švajcarskoj – u njihovim lokalnim samoupravama ne možete nijednu česmu koja je u vlasništvu kantona da prodate ako ne pitate građane da se o tome izjasne putem nekog od referenduma. To je kod njih vrlo česta, ustaljena praksa i odgovornost građana prema svom novcu koji odvajaju u budžet. Ono što u zakonu o komunalnoj policiji smeta jeste to što samo na jednom slučaju, slučaju Beograda, vidimo da su do sada političke stranke, uglavnom, radile u korist države i bile na neki način u službi države ako dođu na vlast, a da sada država polako prelazi u službu političkih stranaka. Jer, vidite, u trenutku krize na koju se pozivamo, već danima nisam načisto s tim da li smo iz krize izašli ili smo još uvek u krizi, pošto me ministar Dinkić ubeđivao pre dve nedelje da smo iz krize izašli, a juče neki ministri potpredsednici kažu da smo mi u krizi još uvek. Želim da verujem u prvu izjavu – da smo izašli iz krize, jednostavno, prija mi, kao i građanima, očigledno. Neko ne govori istinu, a videćemo, na kraju, ko. Što se tiče ovog zakona, on će, pre svega, da košta građane Republike Srbije, građane bilo kog grada. Da li su građani Republike Srbije spremni u ovom trenutku da to plaćaju? Da li, uopšte, Evropa vrši neke pritiske na Vladu Republike Srbije, a mislim da već odavno upozoravamo na to da smo u javnoj potrošnji prekardašili? To je narodski izraz, pa mislim da će to shvatiti svi u Srbiji. Javna potrošnja je kod nas izgubila svaku meru. Mi svakodnevno, a i sad smo žurili, pre šest sati, da uđemo u još jedan zakon kojim ćemo omogućiti nova radna mesta, budžetska radna mesta. Ne treba u jednoj državi da budžet bude glavniposlodavac. Mora da bude privreda glavni poslodavac, da bi budžet bio bogat, da bi i ta komunalna policija, koja tamo na Zapadu ima posla, ima neke drugačije ingerencije, mogla da funkcioniše i bila zaista potrebna. Samo jezikom brojki da vam kažem – kažu biće na pet hiljada građana predviđen jedan komunalni policajac. Po ovom zakonu, taj komunalni policajac će biti zaposlen celu godinu, primaće platu dok ne položi ispit za to. Na 350 policajaca, koliko u ovom trenutku treba da ima grad Beograd, ako uzmemo sve što prati tu službu, znači, i vozila, i njihove bruto plate, i sve ostalo što treba da se ta služba organizuje, to će biti osam miliona 856 hiljada i 500 evra. Znate li koliko bi to u ovom trenutku značilo privredi Republike Srbije? Imamo zakon kojim je uređena komunalna oblast, imamo izgrede kojima se on krši i imamo policiju za koju stalno tvrdimo da je prekobrojna i stalno se neke restrikcije vrše u policiji. Ako postoje komunalni izgredi s kojima policajci s onim ovlašćenjima, odnosno preuzimanjem ovlašćenja koja se stalno nešto koriguju, ne mogu da izađu na kraj, kako će da izađu na kraj komunalni policajci? Pa, tu su potrebni specijalci, a ne komunalni policajci, ali i njih ima. Prema tome, postoji nešto što postoji na Zapadu, ali nije dovoljno samo to prepisati i imati dobru volju. To jako liči na onog pušača koji od pušačkog pribora ima samo usta. Tako i mi, formalno, ličimo na to. Nije dovoljno imati dobru volju i nije dovoljno to što jeste u evropskim zemljama, taj zakon i to što se primenjuje. Postoje i brojni objektivni faktori, odnosno brojne objektivne okolnosti koje nas u ovom trenutku sprečavaju da donesemo zakone kojima svakodnevno otvaramo agencije, savete i druge komisije, komunalnu policiju, na stotine novih budžetskih radnih mesta. Upošljavajući na ovaj način Srbiju, mi smo ovde, u Parlamentu, izgleda, postali menadžeri, nismo više narodni poslanici; mi smo menadžeri koji donose zakone i omogućavaju nova radna mesta, nova zapošljenja, novu budžetsku potrošnju, i to se otelo kontroli. Zapošljavajući Srbiju i ovim zakonom, izgleda da ćemo, s jedne strane, imatiizgrednike i, s druge, nekoliko vrsta policajaca koji će morati da drže sve to u redu. Zaista ne vidim kako je zamišljeno u zakonu da komunalni policajac godinu dana radi, ima pravo da primeni palicu, ima pravo da nas vezuje itd., ima prilično ovlašćenja, a da pri tom nije položio taj ispit? Ako ja kao građanin budem na udaru bilo kakve intervencije tog policajca, ili neki drugi građanin, na svakom sudskom sporu država će izgubiti taj spor i platiti popriličnu odštetu. Postoje neke stvari koje u zakonu nisu do kraja dorađene i moraće, verovatno, da se znatan broj amandman usvoji, s obzirom na to da će zakon da prođe. To lepo vidim. Na kraju krajeva, svi zakoni koji ovde dođu, osim nekih ekscesnih, koji su bili onako, pogađački, prolaze. Ovaj zakon ima dobru volju, pre svega, ima dobru volju prema onima koji su na vlasti. Razumem da postoje različiti načini da se očuva vlast, ali u ovom trenutku, kada privreda svakodnevno ide sve više ka svom nestajanju, moramo da uzmemo u obzir sve ono što u Srbiji radi, odnosno sve ono što u Srbiji u ovom trenutku stoji. Ne možemo više da pričamo o otvaranju novih radnih mesta kada otpustimo dve hiljade ljudi na jednom mestu da bismo zaposlili 160 drugih, i onda ovo pokazujemo u svim medijima kao poseban uspeh, a ne pokazujemo onih nekoliko hiljada koji tog momenta odlaze, bez ikakve šanse da budu ponovo zaposleni. Oni treba ovo da finansiraju, građani Srbije ovo treba da izdvoje iz svog džepa, iz svojih novčanika. Da li su nam zaista nužni komunalni policajci u ovom trenutku kada i postojeći zakon nije na određeni način primenjivan? Mi nismo do sada imali nedovoljno dorečen ili loš zakon. Problem je bio, kao što je i u svakom zakonu, u primeni. Dopustilo se, recimo, da ovoliko ovlada građevinska mafija, pa se stanovi prodaju po dva do tri puta, tako da ljudi više ne znaju kako da ostvare svoje vlasničko pravo i niko ne pokušava da to polje uredi; 25 hiljada ljudi u Srbiji u ovom trenutku je kupilo nekretninu koja je prodata nekom drugom. To je, ako pomnožite s brojem članova porodice, 100 hiljada oštećenih. To su ljudi koji nemaju šanse da ovde reše svoje pravo, to su očajni ljudi, koji će morati nešto da preduzmu, a niko od tih investitora nije u zatvoru, niko nije pod udarom nijednog zakona. Ono što zaista očekujemo, to je da dođe jedan zakon koji neće ići u džep građana Srbije, da se jedna oblast uredi tako da građani Srbije ne moraju da plaćaju komisiju, službu, savet, agenciju. Sveli smo se na najznačajnije menadžere u Srbiji. Zbog toga je toliko ogorčenje kod građana Srbije kada se pomene Parlament. Donošenje zakona mora napokon da bude u korist građana Srbije, a ne da im donosi nove i nove namete. Govorimo o porezima, pa nisu samo porezi udar na građane Srbije. I ovo je, sigurno. Hvala.
Da li želi reč predsednik ili ovlašćeni predstavnik LDP-a? (Ne) Da li želi reč ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SPS-JS, narodni poslanik Milisav Petronijević? Da, izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SPS-JS će podržati Predlog zakona o komunalnoj policiji koji je sada na dnevnom redu. U svom izlaganju ću izneti stav Poslaničke grupe. Vrlo je pohvalna ideja o uvođenju komunalne policije i treba joj dati punu podršku. U drugom delu, imajući u vidu da je ovo nešto novo, zatražiću od ministra još detaljnija razjašnjenja, da bi građani shvatili suštinu i značaj ovoga, jer smatram da ovo nije dovoljno da razumeju priču. Bitno je da građani razumeju suštinu ovog zakona. Na kraju ću, u svom izlaganju, zatražiti da se još jednom detaljnije sagleda, razjasni pitanje vremena donošenja svih ovih akata, odnosno, osnivanja komunalne policije. Vraćam se na početak. Podsećam, krajem 2007. godine, u proceduri je bio paket zakona – o lokalnim samoupravama, teritorijalizaciji, lokalnim izborima u glavnom gradu. Podsećam, takođe, da je taj paket donet priličnom većinom u Skupštini Srbije. Već tada je bila prisutna priča, zahtev, potreba stvaranja uslova za uvođenje komunalne policije. Tada su, u Zakonu o lokalnoj samoupravi, posebno u Zakonu o glavnom gradu, obavezani gradovi, odnosno glavni grad, doduše, u skladu sa zakonom, a to je sada ovaj zakon, da obrazuju komunalnu policiju. Ovo je, pre svega, obaveza koja proističe iz usvajanja ta četiri zakona. To je jedna stvar. Druga stvar, svi veliki gradovi, veći, glavni grad, i to ne samo kod nas, suočeni su s velikim problemima održavanja komunalnog reda, suočeni su s problemima nepoštovanja komunalnih propisa, tako da često ima, pogotovo u velikim gradovima, dosta problema u toj oblasti. Bez obzira na volju lokalnih vlasti da rešavaju ta pitanja, oni do ovog zakona nisu imali ni dovoljno instrumenata da mogu da ih rešavaju. Kada se tome doda da kršenjem komunalnog reda, nepoštovanjem komunalnih propisa, nastaje veliki problem u gradu, kada se ima u vidu da kapaciteti policije nisu dovoljni da bi mogli da reše sva ta pitanja i kada se, pre svega, ima u vidu posledica toga, a to je gubljenje poverenja građana u institucije, izazivanje nesigurnosti, straha kod građana, onda se nameće potreba da mora nešto da se uradi, da se u tom delu uvede red. Mislim da su problemi s kojima se suočavaju gradovi toliki da iziskuju potrebu da se rešavaju. Oni se, pre svega, odnose na održavanje komunalnog reda, obezbeđenje efikasnog izvršenja zakona i drugih propisa iz oblasti komunalnih delatnosti u nadležnosti grada, kao i obavljanja drugih poslova, kao što su ostvarivanje nadzora u javnom gradskom, prigradskom i drugom lokalnom saobraćaju, zaštita životne sredine, kulturnih dobara, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata od značaja za grad, i da ne nabrajam dalje. Čitav niz propisa je potreban da neko nadzire, vrši kontrolu i ovo je pokušaj Ministarstva, odnosno Vlade, da na ovaj način stvori zakonski osnov da se u gradovima i gradu Beogradu, osnivanjem komunalne policije, učini napredak u rešavanju tih problema, da se oni smanje i da se ispoštuje komunalni red. Kada je u pitanju struktura zakona, zakon govori da je osnovna uloga komunalne policije da obavlja komunalno-policijske poslove u nadležnosti grada i grada Beograda. Gospodine ministre, već na tom pitanju, koje je nesporno, ima potrebe da se javnosti da precizniji odgovor, kao i onima koji će to izvršavati, da li se to odnosi samo na izvorne poslove gradova i grada, ili i na poverene poslove iz te oblasti, iz tih delatnosti? Ovo pitanje nije nevažno, mada zakon stalno priča o gradskim nadležnostima, i bilo bi vrlo bitno razjasniti i javnosti i onima koji će to sprovoditi, jer od toga zavisi i kakva će biti finansijska konstrukcija, finansijsko obezbeđenje, kakav će biti status itd. itd. Vlada se opredelila da komunalnu policiju obrazuje kao posebnu službu, u okviru jedinstvene organizacije uprave grada, odnosno grada Beograda. Naravno, postojale su i druge mogućnosti, da to bude komunalna inspekcija s proširenim ovlašćenjima, postojala je mogućnost da bude komunalna policija koja je u ingerenciji policije itd., ali opredeljenje za ovaj način mislim da nije sporno. Ono što bi bilo potrebno još naznačiti, to je još odgovora na nekoliko pitanja. Najvažnije pitanje kada se govori o komunalnoj policiji jeste – šta je njena nadležnost, šta je njen delokrug i kako će to da deluje? Kada je u pitanju nadležnost, zakon se time pozabavio u članu 9. koji govori o poslovima komunalne policije. Nema veze kako će je zvati, ali da bi opravdao potrebu za formiranjem takve jedne službe, navešću primer Beograda, i to ne svih poslova. Vas, gospodine ministre, molim da, kada budete komentarisali, kratko kažete da li član 9. obuhvata sve te oblasti. Prvo – održavanje i zaštita komunalnih objekata u opštoj upotrebi. Pod komunalnim objektima smatraju se: građevinski objekti s uređajima i instalacijama, opremom, samopostrojenja, uređaji itd., i drugi objekti koji služe za proizvodnju komunalnih proizvoda i komunalnih usluga korisnicima; uređeno građevinsko zemljište i dobra u opštoj upotrebi. Drugo – vršenje komunalnih delatnosti u delu zajedničkih komunalnih usluga, održavanje javne čistoće na javnim površinama, uklanjanje snega i leda s javnih površina, prevoz i deponovanje komunalnog i drugog otpada, održavanje i zaštita javnih zelenih površina, objekata javne rasvete, rasvete javnih česama i fontana, parkovskog zelenila, spomenika, skulpturnih dela od prljanja, oštećivanja, uništavanja, održavanje otvorenih pijaca, grobalja, parkirališta, zauzeća javnih površina, ostavljenih stvari, predmeta i vozila i postavljanje privrednih objekata – kiosaka, tezgi, letnjih bašta, reklamnih objekata, što uključuje i objekte za nelegalnu prodaju na javnim površinama, kao i privređivanje uličnih muzičkih i sličnih nastupa itd. Tu je i zaštita i bezbednost korišćenja javnih površina i spoljno obezbeđivanje i vidno obeležavanje gradilišta, dakle, zauzimanje javne površine, postavljanje skela i drugih naprava, imate situaciju da se često ne može proći kroz te lavirinte koji se naprave, održavanje spoljnih delova zgrada, fasada, da nekom ne bi palo na glavu, balkona, izloga, postavljanje klima uređaja, svi znamo kakav je to haos koji je nastao itd., ograda, dvorišta, kućni red u stambenim zgradama, bezbednost na području oko školskih dvorišta, upotreba zapaljivih sredstava, petardi, zaštita od buke, zaštita vazduha, linijski i vanlinijski prevoz, auto-taksi prevoz. Veoma važno pitanje za Beograd, koje je dobio u nadležnost kroz Zakon o glavnom gradu, jeste postavljanje plovećih postrojenja i održavanje reda na priobalju, radno vreme ugostiteljskih objekata i da ne nabrajam dalje. Mislim da je suština ovog zakona – nadležnost, a glavni deo zakona treba da bude koji su to poslovi koje komunalna policija treba da obavlja. Član 9. je regulisao to pitanje, pa pitam da li je to dovoljno? Da li obuhvata sve ovo? Ne dovodim to u pitanje, ali želim da istaknem da je to najvažnije pitanje. Tek kad vidite s kojim se poslovima suočava grad, onda znate i koji problemi mogu u svakodnevnom životu da iskrsnu. Zato je potrebno da se formira komunalna policija. Dakle, sve vreme govorim o ideji, o podršci ideji i, naravno, ovom zakonu koji je predložen. Mislim da treba videti još preciznije, zbog javnosti, kada je u pitanju delokrug, ovo o čemu sam pričao, poslove gde samostalno deluje kao organ. Možda bi trebalo precizirati kako pruža asistenciju na zahtev organa ne samo grada, nego i gradskih opština, kad treba da se sprovede neka funkcija. Možda treba videti preciznije kako ide treća funkcija koju ste dali ovde, a to je preduzimanje hitnih mera i spasilačka funkcija, kako preduzima hitne mere, koje to hitne mere preduzima, na koji način se uključuje u spasilačke poslove koji slede. Ideja je dobra, ali da bi bila i sprovodiva mora da bude do kraja jasna i razjašnjena i građanima i onima koji će da je sprovode. Da ne bih zadržavao vašu pažnju, želim samo da na jednom primeru zatražim detaljnije objašnjenje, a to je kada se govori o saradnji. Veoma je važno pitanje saradnje, i s inspekcijskom službom, s jedne strane, i s policijom, s druge strane, a u svemu tome ističem kao najvažnije, ne pretendujem da je baš to, da mora da se izbegne paralelizam. Ne sme da bude paralelizma u radu. Mislim da to, takođe, treba da se razjasni. To je naše viđenje, naša podrška ovom zakonu, naše opravdanje da je to potrebno uraditi, uz zahtev da, kada se ovakav zakon donosi, svaki detalj mora da se objasni, da bude jasno svakom građaninu, u fazi donošenja, da bi se zaštitila imovina ljudi, bezbednost građana, da bi se građani osećali onako kako to dolikuje jednom velikom gradu. Što se tiče načela, mi ćemo to podržati. Želim da podelim jednu dilemu, gospodine ministre, s mojom vladom. Da li su ovi rokovi koji su dati u prelaznim i završnim odredbama realni? Molim vas, odvojimo pitanje ideje, potrebe svega toga. Ne govorim o detaljima, ali da li je dobro da se organ policije organizuje do kraja godine, a da se strateški plan donese za dve godine, ako bi strateški plan trebalo da bude osnova za godišnji plan delovanja komunalne policije? Da li je realno da se u ovim uslovima, opet ponavljam, ne dovodeći u pitanje nijednog trenutka potrebu i ideju, za koju mislim da je sjajna, to primeni od Nove godine? Opet ću uzeti primer Beograda.Ako bismo se držali kriterijuma, čak, najmanjih kriterijuma, verujem da treba da bude između 300 i 400 komunalnih policajaca. To je velika kvota. Toliko budžet mora da obezbedi za sledeću godinu. Ako imamo restrikciju u budžetu i prema lokalnim samoupravama, ako imamo i jednu kampanju koju vi, gospodine ministre, vodite, za smanjenje broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi, da li je realno da to profunkcioniše od Nove godine, imajući u vidu da će da bude popriličan namet? Mislim da nije. Pozivam vas da još jedanput razmislite. Neka se do kraja godine urede sva ta pitanja, neka se donesu sva potrebna zakonska akta, svi potrebni pravilnici, akti o osnivanju i organizovanju, ali dajmo još vremena i prostora, uz obavezu lokalnih organa da se u okviru unutrašnje preraspodele obezbedi ljudstvo, pa čak i ako ima viška u policiji, da se na taj način to nadomesti, da bi ovaj zakon, koji je dobronameran, koji nosi dobre poruke, bio i realno sprovodiv. Jer, ako ga samo budemo hvalili, doneli, što je nesporno, a ne bude mogao da se sprovede, mislim da će pasti sumnja na namere prilikom donošenja zakona. Podržavamo zakon, podržavamo potrebu za njegovim donošenjem, bez obzira na neka rešenja, da li mogu levo ili desno. Ima vremena da se kroz raspravu isprave ti sitni detalji. Puna podrška, što se toga tiče. Podržavamo i da lokalna samouprava preuzme odgovornost za to stanje komunalnog reda u svojoj sredini. Molim opet moju vladu da još jednom pogleda da li je previše, u ovim uslovima budžetskih sredstava i restrikcija, da on počne da se primenjuje od Nove godine. Hvala lepo.
Reč ima ministar Milan Marković.
Zahvaljujem kolegi Miši Petronijeviću na ovom izlaganju. Postavio je neka pitanja koja smo postavljali sebi poslednjih osam meseci. Nije bilo lako doći do ovog teksta. Prazan je papir, od belog papira smo krenuli. Sve druge zakone imamo, kroz istoriju, Srbija je stara država, imamo dosta propisa, dosta zakona. Ovde smo krenuli od belog papira. Prvo smo se opredelili za ideju, šta želimo, gledali uporedna iskustva. Odmah smo odustali od ideje koja je u Republici Srpskoj i Crnoj Gori, gde su to komunalni redari. Išli smo na ozbiljniju ideju. Kada je nešto novo, onda imate i dileme. Imam i danas dileme, kada branim zakon, ne mogu da kažem da ih nemam. Prvo, želim da vam zahvalim što ste delimično rekli nešto što je bilo jako bitno nakon izlaganja koleginice Zlate. Dakle, ovu ideju komunalne policije smo skoro svi ovde zajedno utvrdili prilikom donošenja Zakona o lokalnoj samoupravi, gde smo rekli da grad obavlja poslove koje obavlja i opština, pored toga, da će grad obrazovati službu komunalne policije. Čak smo se tada obavezali da će u roku od godinu dana biti ovaj zakon. Nažalost, po našem dobrom običaju, izbori se dešavaju često i ovaj zakon dolazi nakon godinu i po dana, a ne nakon godinu dana. Dobro je ovo pitanje finansiranja. Znao sam da to može da se pojavi kao tema. Znate, kao i ja, opet je to finansiranje jedinica lokalne samouprave iz finansiranja gradova. Oni dobijaju onoliko para koliko dobiju po Zakonu o finansiranju lokalne samouprave. Kako će oni organizovati taj novac, da li će ga organizovati na ovaj ili onaj način, to opet zavisi od njih samih. Nesporno je zapošljavanje 10, 15, 20, 30 ljudi, kako gde, Beograd je ekstreman slučaj; recimo, 12 ljudi ima u Jagodini, kao najmanji broj. To nosi određena finansijska sredstva. Neka grad Jagodina vidi da li će zaposliti 12, ili će zaposliti šestoro ljudi. Mi nismo stavili to pod moranje, rekli smo da će doneti akt o organizaciji, a kada će zaista organizovati službu, o tom potom. Dakle, vaša primedba, a to je koleginica Đerić istakla, potpuno je ispravna, što se tiče finansija, ali taj okvir koji opština ima, ona ga ima po Zakonu o finansiranju lokalne samouprave. Ona ima svoj okvir – 100 dinara. Raspored tog okvira će sama da vidi, neka se protegne koliki je guber. Mnogi su se i sada opekli, pa 60% budžeta daju na platu, ali imamo sjajne opštine gde na platu ide po7%, 8%, 9%. Dakle, to je ta tema, ali opet kažem, nismo stavili ograničenje, same će opštine videti kolike su im mogućnosti i tako će se organizovati. Samo smo stavili reč – nadležnosti, kao što ste dobro primetili. Reći ću vam i zašto. Nije sporno kada su u pitanju izvorne nadležnosti, uopšte, u pitanju komunalnog reda jesu izvorne nadležnosti, odnosno obavljanje komunalnih poslova, a, s druge strane, u taj neki delokrug može da dođe nešto i od poverenih poslova, ponekad. Ako je komunalna policija neko sredstvo, s poverenim poslovima dolazi i novac, da se razumemo, pa ako se desi, recimo, kod matičnih knjiga nema potrebe, kao kod poverenog posla, da asistira komunalna policija, ali kod izvršavanja poverenih poslova grad će, po prirodi posla, videti da li je neophodan rad komunalne policije. Mi smo u okviru tih sredstava, pa kad se nekim zakonom poveravaju poslovi, to sad sektorski zakoni imaju, neka se vidi koliko sredstava se s tim poslovima prenosi. Ali, to je razlog zašto smo stavili reč ''nadležnosti''. Dakle, nismo precizirali. Nadležnost, delokrug, dakle, član 9, to ste lepo primetili na primeru Beograda. Kod nekih drugih gradova je malo drugačije, mnogo drugačije, da budemo precizni. Ja ću iskoristiti to što ste rekli, zbog javnosti – ipak ste u pravu, treba, ipak, malo i pojasniti, pa da pročitam deo onoga što će raditi komunalna policija. ''Održavanje komunalnog reda i drugog zakonom uređenog reda reda od značaja za komunalnu delatnost; vršenje kontrole nad primenom zakona i drugih propisa i opštih akata iz oblasti komunalne i drugih delatnosti iz nadležnosti grada; ostvarivanje nadzora u javnom gradskom, prigradskom i drugom lokalnom saobraćaju, u skladu sa zakonom i propisima grada; zaštita životne sredine, kulturnih dobara, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata od značaja za grad; podrška sprovođenju propisa kojima se obezbeđuje nesmetano odvijanje života u gradu, očuvanje gradskih dobara i izvršavanje drugih zadataka iz nadležnosti grada.'' Sada tema koju je Miša Petronijević pomenuo – komunalni red. ''Održavanjem komunalnog reda smatra se održavanje reda u oblastima, odnosno pitanjima: snabdevanja vodom; odvođenja otpadnih i atmosferskih voda; javne čistoće; prevoza i deponovanja komunalnog i drugog otpada; lokalnih puteva i ulica; saobraćajnih oznaka i signalizacije; parkiranja; prevoza putnika u gradskom i prigradskom saobraćaju; auto-taksi prevoz; postavljanja privremenih poslovnih objekata; protivpožarne zaštite; zaštite od buke u životnoj sredini; kontrole radnog vremena subjekata nadzora; održavanja komunalnih objekata, pijaca, grobalja, parkova, zelenih i drugih javnih površina, javne rasvete, stambenih i drugih objekata.'' Mera preciznosti je takva. Da li je dovoljna? Nadam se da je u nekoj svojoj ukupnoj masi to – to. Kroz praksu ćemo videti kako će se precizirati, ali ste tu rekli pravu stvar, a to je pitanje usaglašenosti rada, kako sa drugim službama grada, tako i s policijom. Tu ste rekli ono što je bitno, a to je član 12. Mnogo je važnije to usklađivanje rada s policijom. Što se tiče usklađivanja rada s ostalim službama grada, tu je načelnik, on će uskladiti rad, da li će ići ta akcija – komunalni inspektor, zajedno s policajcem, građevinski inspektor, o tome će brinuti grad i mislim da tu neće biti problema. Ovaj strateški plan, godišnji plan je nešto što koincidira s odgovarajućim dokumentima u regularnoj policiji i u članu 12. smo naveli da se strateški plan i godišnji plan rada komunalne policije usklađuju pre donošenja s propisima i odgovarajućim planskim aktima policije, kao i sa stavovima o prioritetima za bezbednost ljudi i imovine u gradu. Stručnu pomoć u pripremi ovoga pruža policija, uz podršku ministarstva nadležnog za unutrašnje poslove. Komunalna policija nikako ne sme da bude van ukupnog sistema. Namereno smo komunalnu policiju postavili u jedan ovako podređeni položaj u odnosu na redovnu policiju. Osam meseci je trajalo. Zaista treba sagledati sve aspekte pri donošenju ovakovog zakona, posebno imajući u vidu da on ima odredbe koje mogu dirati u prava i slobode građana. Verujem da će to ići dobro. Što se tiče rokova, već smo razgovarali. Dobili smo amandmane, razmislićemo, videćemo, potpuno ste u pravu, bilo bi pogrešno da zbog rokova devalviramo dobru ideju. Videćemo još jednom u raspravi o amandmanima, ako budemo sigurni da su rokovi u redu, to ćemo i da kažemo, ako ne budemo sigurni, prihvatićemo ono što ste predložili u amandmanu. Hvala.
Da li želi reč predsednik ili ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Napred Srbijo? (Jorgovanka Tabaković, s mesta: Na kraju će govoriti.) Zahvaljujem. Da li želi reč predstavnik Poslaničke grupe DSS-a, narodni poslanik Jovan Palalić? (Da) Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nesumnjivo je da je pred nama jedan od važnih zakona, koji je i obavezan po Zakonu o lokalnoj samoupravi, usvojenom u Narodnoj skupštini, u decembru 2007. godine. Pre nego što se osvrnem, konkretno, na ovaj zakon, želeo bih, pošto je ovde prisutan ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, da ukažem na atmosferu u kojoj se donosi zakon o komunalnoj policiji, a koja je trenutno takva da se ne može govoriti da je stanje u lokalnim samoupravama dobro. Niz indikatora ukazuje na to da Vlada Republike Srbije prema lokalnim samoupravama vodi politiku za koju ne može da se kaže da vodi njihovom jačanju, nego, sasvim sigurno, slabljenju njihovih kapaciteta i onoga što je najbitnije kada je u pitanju lokalna autonomija, a to je mogućnost da neposredno u dodiru s građanima realizuju svoje najvažnije nadležnosti, da budu pravi servis građana, kako je definisano Ustavom i Zakonom o lokalnoj samoupravi. Više puta smo u Narodnoj skupštini govorili o tome da je Vlada Republike Srbije, u ekonomskoj krizi, donela jednu vrlo pogrešnu odluku, čije će se posledice tek sada, čak i u ovom zakonu o kome ćemo nešto govoriti, jasno videti – odluku o smanjenju transfernih sredstava, gde se posledice već počinju osećati u velikom broju opština. A kada se usvoji zakon o regionalnom razvoju, gde se stvaraju dodatni nameti na lokalne samouprave, pa sada zakon o komunalnoj policiji, takođe, s nizom finansijskih obaveza lokalnih samouprava, plus ove osnovne nadležnosti koje lokalne samouprave imaju, predstavljaće strašan teret i sigurno neće doprinetinapretku lokalnih samouprava. Jedna važna ustavna obaveza, više puta ponavljana, DSS želi ovde da ponovi, Vlada Republike Srbije je nije realizovala, to je donošenje zakona koji se tiču javne svojine, pa, između ostalog, i svojine lokalnih samouprava. Ne može se pričati o suštinskoj decentralizaciji, a mi smo svi postigli konsenzus u Ustavu Republike Srbije da lokalne samouprave imaju svoju svojinu, ako se ne donese zakon o svojini lokalnih samouprava, gde bi one s punim kapacitetom mogle da donose svoje razvojne i investicione planove. U tom smislu, ovom prilikom apelujem na ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu da uloži napor kao resorni ministar i taj posao ubrza. Lokalne samouprave su suočene s nizom problema koje se tiču realizacije nadležnosti koje su im prenete, koje su vrlo važne za njihovo funkcionisanje, kao što je ubiranje prihoda lokalnih samouprava. Bilo bi zanimljivo čuti od samog ministra – u kojoj meri su lokalne samouprave izgradile svoje administrativne i poreske kapacitete da ubiraju prihode koji im pripadaju. S nizom problema se suočavaju lokalne samouprave kada je ovo u pitanju. Naravno, postoje i politički problemi u velikom broju lokalnih samouprava, koji nisu samo posledica političkih sukoba, ali postoje stvari na koje bi samo Ministarstvo za lokalnu samoupravu moralo da obrati pažnju, a to je donošenje akata koji se tiču demokratije i odnosa između vlasti i opozicije u pojedinim lokalnim samoupravama. Imamo niz primera u pojedinim lokalnim samoupravama, gde se kroz izmene ili kroz donošenje Poslovnika ta prava sužavaju pojedinim odbornicima. Bilo bi zanimljivo čuti da li ministar ima pregled raznih poslovnika po pojedinim lokalnim samoupravama i njihove uređenosti kada je u pitanju pravo opozicije da deluje u pojedinim lokalnim samoupravama? Želim da skrenem pažnju ministru da danas postoji problem u Prijepolju. Tamo je bio veliki problem prethodnih dana, upravo zbog rasprave i činjenice da se menja poslovnik, da se sužavaju prava odbornicima. Sutra, ponovo imate tamo lokalnu samoupravu gde je atmosfera na ivici sukoba. Molim vas da obratite pažnju na situaciju u opštini Prijepolje i da učinite napor da se prava odbornika, kada je u pitanju rad lokalne samouprave i kada je u pitanju rad opozicije, poštuju i da sve one pritužbe koje dobijate iz te lokalne samouprave uvažite. Nesporno je da je došlo do određene stabilizacije u odnosu na prethodni zakon. Jesu to dobre posledice Zakona o lokalnoj samoupravi, ali bilo je mnogo problema kada je u pitanju sudska praksa. Naravno, tu nema direktne odgovornosti samog ministarstva, ali mislim da bi bilo dobro da i Vlada i Ministarstvo učine napor da se ta praksa ujednači, jer je niz ovih lokalnih samouprava, gde smo imali, sad, ponovljene izbore, upravo rezultat loše sudske prakse. Rekli smo već da se zakonom o regionalnom razvoju nameću nove obaveze lokalnim samoupravama, kroz oblasne asocijacije, oduzimaju se nadležnosti s izmenom Zakona o poljoprivrednom zemljištu, ne donosi se zakon o svojini lokalne samouprave, umanjuju se transferna sredstva. Ministre, mislim da stanje u lokalnoj samoupravi, gde, naravno, nisu samo vaše nadležnosti, nije dobro i da Vlada Republike Srbije, u nizu svojih sektora, vrlo lošu politiku vodi. Bilo je dosta kontradiktornih izjava, to moram da kažem, i same Vlade. Vi ste imali jedan koncept kada je u pitanju racionalizacija radnih mesta u lokalnoj samoupravi, ali očigledno je Vlada po tom pitanju bila podeljena i morali ste da odustanete od tog koncepta, jer je resorni ministar ekonomije i regionalnog razvoja, koliko smo imali priliku da vidimo iz medija, Mlađan Dinkić, vršio pritisak da se taj koncept racionalizacije radnih mesta ne sprovede. Sada je veliko pitanje na koji način će uopšte biti moguće taj problem rešiti i s kojim će novim nametima, verujte, lokalne samouprave su uplašene šta će se događati po tom pitanju, biti suočene. Želeo sam da nešto kažem u ovom uvodnom delu, i kao predsednik Odbora za lokalnu samoupravu u Narodnoj skupštini, o atmosferi u kojoj se donosi ovaj zakon, jer mnogo pitanja i pritužbi i svih ovih nedoumica stiže iz niza gradova i opština, pa se, sasvim sigurno, u ovoj atmosferi donosi i ovaj zakon o komunalnoj policiji, o kome na početku želim da kažem, ministre, da nije dobar. Čak bih mogao da kažem da je u mnogim segmentima loš i da neće proizvesti dejstvo o kome ste vi u uvodnom delu govorili, tj. mislim da neće biti primenljiv u jednom delu svojih odredaba, o čemu ću u diskusiji govoriti, kao i ostali narodni poslanici naše poslaničke grupe, a podrobno u okviru rasprave o amandmanima. Sama činjenica da smo 2007. godine, usvajajući Zakon o lokalnoj samoupravi, doneli odluku da se uvede komunalna policija, jeste rezultat jedne analize i potreba koje smo čuli tada u Narodnoj skupštini od gradova, da održavanje komunalnog reda, rešavanje komunalnih problema kad je u pitanju komunalni red, iziskuje formiranje komunalne policije. Ali, u vreme od kada je taj zakon usvojen, pa do danas, to je godinu i po dana, trebalo je da se učini napor da se definišu norme o poslovima i nadležnostima komunalne policije, o odnosima s drugim organima, o stručnom usavršavanju komunalnih policajaca, finansijskim sredstvima i rokovima. Očigledno, nije bilo dovoljno vremena. Mi smatramo da je bilo važno da se u ovom periodu od godinu i po dana održi jedna kvalitetnija javna rasprava, koja bi mogla da ukaže na ove probleme, a koliko sam čuo juče i na Odboru za lokalnu samoupravu, bilo je mnogo ideja od samih gradova koje se tiču upravo ovih primedaba koje će izneti i DSS. Osnovna primedba koja se odnosi na zakon o komunalnoj policiji jeste konfuznost samog određenja komunalne policije između dva druga organa s važnim nadležnostima, a to su policija i komunalna inspekcija. Mislim, ministre, da niste uspeli da definišete komunalnu policiju u sredini između ta dva organa i nadležnosti koje ima policija i komunalna inspekcija. Ona nema svoje jasne obrise, vidi se iz člana 9, koji se odnose na poslove komunalne policije. Znate, teško možemo, kada je u pitanju određivanje poslova komunalne policije, da vrlo jasno odredimo i stavimo u nadležnost komunalne policije to da je njen posao vršenje kontrole nad primenom zakona, ili da je to podrška sprovođenju propisa. To teško da može da bude nadležnost komunalne policije, pre može da bude nadležnost komunalne inspekcije. Vi ste ovde, u toku diskusije, rekli da će se problem između komunalne policije i inspekcije rešiti hijerarhijom, autoritetom organa u samoj lokalnoj samoupravi. To može da bude jedna vrsta naredbe, kako ste ovde rekli, načelnika uprave, ali to neće odgovoriti na pitanje, koje je ovde konfuzno – da li je to nadležnost same komunalne policije? Ono što nije, najavljujući važnost ovog zakona, najsretnije rešeno, jeste sama pozicija komunalne policije u sistemu gradske uprave. Mi smatramo da ona treba da bude posebna. Ne, nije posebna uprava, nego je ona deo uprave. Ako već dajemo snagu komunalnoj policiji, ako dajemo ovlašćenje da primenjuje fizičku prinudu, onda, da ima nekog načelnika uprave koji će da bude iznad načelnika komunalne policije, da u tom hijerarhijskom smislu bude tako nisko, mislimo da nije dobro. Smatramo da, i kad je u pitanju raspoređivanje načelnika, komunalna policija treba važnu ulogu da igra, naravno, i gradska veća, a ne neki načelnik jedne od uprava u sistemu gradske uprave. Prosto, postoji nesrazmera između kapaciteta ovlašćenja koja se ovde daju, iako su konfuzna, pa, čak, dotle da se primenjuje fizička sila, i same pozicije komunalne policije u sistemu gradske uprave, koja je jako slaba. Kada je u pitanju odnos između komunalne policije i same policije, to se vidi se u članu 4, gde se kaže – O angažovanju komunalne policije, obimu i načinu pružanja pomoći odlučuje načelnik komunalne policije, pa kaže dalje – ako zbog fizičkog otpora sprovođenje izvršenja ne bude moguće, ili ne uspe i pored angažovanja komunalne policije, nadležni organ grada će onda da traži pomoć policije, u skladu sa Zakonom o policiji. To je jedna vrsta degradacije komunalne policije. Zašto ne bi bila uspostavljena direktna komunikacija između komunalne policije i policije u ovom slučaju? Osim toga, predug je rok od 48 sati za postupanje komunalne policije. Mi smo amandmanom predložili da to bude rok od 24 sata, jer neke odluke moraju da budu zaista hitno donete da bi se sprečila eventualna šteta od njihovog neizvršenja. Što se tiče poslova, mislim da vam je najslabiji, najkonfuzniji i najnejasniji, stvoriće najveće probleme u primeni, član 9, koji se odnosi na poslove komunalne policije. Bilo bi zanimljivo čuti na koji način će komunalna policija vršiti kontrolu sprovođenja propisa. Što se tiče strateškog plana, moram da kažem da smo mi imali dilemu da li je uopšte potreban strateški plan ili, ako se već donosi strateški plan, daj da ojačamo njegovu snagu. Mi smo amandmanom predložili, ako već postoji strateški plan, da ga donosi gradska skupština, da daje saglasnost gradska skupština, jer time ojačavamo ukupnu ulogu komunalne policije unutar gradske uprave. Onda se radi o razlikama u konceptu. Naravno, možemo polemisati o tome, ali o mestu komunalne policije, o programima i planovima koje ona donosi, koji nadležni organi treba da definišu. Što se tiče ovlašćenja komunalne policije, to je nešto što je vrlo bitno i najveći broj građana se interesuje koja će biti ovlašćenja komunalne policije, jer ona, kao što će se videti, dovode do mogućnosti da komunalna policija primenjuje sredstva prinude, koristeći službene palice i sredstva za vezivanje. Mi imamo ovde primedbu i veliku dilemu i na to smo amandmanski reagovali. Smatramo da komunalna policija ne može da pregleda lice i predmete, pogotovo ne može da privremeno oduzima predmete. To je naše mišljenje i, kada je u pitanju ovo ovlašćenje, smatramo da je prikladnije da se uvede, i to smo amandmanom definisali, pojam zadržavanja lica koje je izvršilo određeni prekršaj do dolaska policije, koja bi dalje postupila po ovim pitanjima, kada je u pitanju privremeno oduzimanje predmeta i pregledanje lica i predmeta. Znate, veliko je to ovlašćenje kada je u pitanju privremeno oduzimanje predmeta, pogotovo se postavlja pitanje kako će komunalna policija da reaguje ako lice odbije da da mogućnost komunalnoj policiji da izvrši pregled predmeta. Fizičku prinudu ne može da izvrši, jer se jasno kaže u kojim slučajevima može fizičku prinudu da izvrši, u slučajevima krajnje nužde. Mi ovde ne možemo da govorimo o tome da bi u tom slučaju ova nadležnost komunalne policije bila efikasna i uopšte realizovana. Što se tiče kontrole komunalne policije, tim smo se posebno bavili, pogotovo kada je u pitanju obrazovanje komisije. Gospodine ministre, apsolutno je dobro rešenje, zbog mogućnosti svih ovih ovlašćenja, pogotovo kada je reč o upotrebi fizičke prinude, da se vrši kontrola delovanja komunalne policije, pogotovo rešavanje pritužbi, alinačin na koji je to definisano u članu 29. nije najsrećnije rešenje. Član 29. govori o mogućnosti formiranja komisije u slučajevima nakon pritužbe stranke, podnete načelniku komunalne policije. Ukoliko načelnik utvrdi, ili postoji sumnja da je prekršaj koji je učinjen krivično delo, zar nije logično da tada načelnik komunalne policije pokrene krivičnu prijavu, a ne da čitavu stvar prebacuje na dodatnu analizu nekoj komisiji koja bi se formirala u lokalnoj samoupravi? Postoji zakonska obaveza, u slučaju kada postoje osnovane sumnje da je izvršeno krivično delo, da se podnese krivična prijava, a ne, mi imamo dodatan proces. Ako načelnik komunalne policije, kako se kaže ovde, utvrdi da postoji sumnja da je primenom ovlašćenja učinjeno krivično delo, formiraće se komisija koja će to dodatno da ispita. Mi smatramo da ova komisija ima smisla samo u slučajevima ako podnosilac pritužbe nije zadovoljan načinom na koji je načelnik komunalne policije analizirao i obradio tu pritužbu, neka vrsta dvostepenosti. U tom smislu bi komisija imala ulogu. Ali, ako postoje osnovi sumnje da je izvršeno krivično delo i oni se pojave i kod načelnika komunalne policije i same komisije, onda imaju apsolutnu obavezu da podnesu krivičnu prijavu, ili prekršajnu prijavu. Vrlo je sporno i pitanje mandatnih kazni. Mi smo imali u Zakonu o bezbednosti saobraćaja čitavu raspravu o opravdanosti da se ne izriču mandatne kazne kao mogućnost korupcije, a sada se ta mogućnost ostavlja komunalnoj policiji. Mislim da o tome treba jako dobro razmisliti. Zbog značaja nadležnosti, uloge koju će imati, mogućnosti prinude, preduzimanja prinudnih mera komunalne policije, mislimo da je, kada je u pitanju ispitna komisija i čitav proces pripreme komunalne policije za obavljanje ovih poslova, kapacitet Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu nedovoljan. Ovaj posao mora da radi MUP. Zbog svega onoga što znamo i kakve resurse i edukativne mogućnosti po tom pitanju ima MUP,s obzirom nadelove poslova koji se tiču same komunalne policije, koji su slični, oni mogu taj posao kvalitetnije da urade. Mislim da tu ne treba da bude surevnjivosti, nego da bi taj posao kvalitetnije bio urađen od strane MUP-a. Na kraju, rekao bih nešto što je navedeno u samom obrazloženju zakona, kada su u pitanju sredstva potrebna za njegovo sprovođenje. Ovde je rečeno da će ta sredstva, kada je u pitanju obrazovanje, početak rada, sredstva za nabavku opreme za rad, kao i za osposobljavanje i usavršavanje, obezbediti lokalne samouprave, tj. gradovi i grad Beograd. Onda se kaže ovako – iznos tih sredstava zavisiće prvenstveno od opredeljenja gradova i grada Beograda u pogledu broja ljudstva i komunalne policije. Bojim se, ministre, da u situaciji u kojoj se nalazi lokalna samouprava kada su u pitanju finansijska sredstva, broj komunalnih policajaca, nažalost, neće zavisiti od potreba gradova, nego će zavisiti od finansijskih sredstava. Usled nedovoljnih finansijskih sredstava, usled svih problema koji su se našli pred lokalnim samoupravama, broj komunalnih policajaca će, sasvim sigurno, u gradovima Srbije biti mnogo manji nego što je potrebno. Da bismo omogućili da bar približno obezbede neophodna sredstva za rad komunalne policije, gospodine ministre, odustanite od smanjenja transfernih sredstava u lokalnim samoupravama. DSS neće podržati zakon o komunalnoj policiji. Bilo bi dobro da se kroz ovu diskusiju instališu neki novi amandmani i u nadležnom odboru ti amandmani usvoje, kako bi poboljšali ovaj zakon. Hvala.
Reč ima ministar Milan Marković. Izvolite.
Mislim da je ovde, ipak, različit koncept, a i činjenica da ste vi opozicija, a mi Vlada u ovom momentu, tako da ću na deo ovih vaših primedaba odgovoriti, ili praktično na sve. Ne znam da li ste podneli amandman na član 9, pogledaću, vezano za taj delokrug. Malopre sam ga pročitao. Ne znam šta bi se moglo više i preciznije reći, u situaciji kada imamo i grad Beograd, i grad Jagodinu, i grad Novi Sad, i Niš, i različite gradove koji na različit način obavljaju tu komunalnu delatnost. Mislim da smo obuhvatili sve što se tiče komunalnog reda i komunalne delatnosti. Ako mislite da smo nešto propustili, vi to dajte u amandmanu, mi ćemo da prihvatimo. Ne znam šta je problem s tim članom 9, najiskrenije, nije mi u potpunosti jasno. Za razliku od vas, mislim da će zakon toliko dobro da se sprovodi i toliko će u praksi biti efikasan da će mnogi skeptici, pa i mnogi koji podržavaju zakon, biti iznenađeni dobrim rezultatima u praksi. Bio sam predsednik opštine, bio sam odbornik skupštine grada, kao i gospodin Petronijević, koji je ovde diskutovao, znam dosta o gradskim poslovima, imam iskustva u tome. Verujte mi da mi koji smo bili u toj praksi imamo malo bolji uvid nego vi koji ste bili u nekoj drugoj praksi, nije sporno. Verujte da mi koji smo radili te poslove dobro znamo kako to u praksi izgleda. Komisija iz člana 32. Naš predlog je bio da policija, ministar policije, formira komisiju. Imamo pismeno mišljenje Ministarstva policije, kojim smatramo da smo potpuno sposobni da formiramo komisiju. Kada kažemo – da formiramo komisiju, to znači formirati komisiju od stručnjaka iz različitih oblasti, uz prethodno pribavljanje mišljenja Ministarstva policije. Kao što vidite, to je i dalje zajednički posao. Jednostavno, Ministarstvo policije je mislilo da mi treba da budemo nosioci tog posla. Daleko od toga da je bila bilo kakva surevnjivost ili, još gore, otimanje o posao. Dakle, moj prvobitni stav je bio da to treba da radi Ministarstvo policije, međutim, oni smatraju da smo mi sasvim sposobni da to sami radimo. Komisiju za državne ispite, koja vam je svima poznata, formiram ja kao ministar, a ona ima stručnjake, ima i sudije Ustavnog suda i tužioce. Hoću da kažem, svako je svestan da je ovo komisija koja se formira delatnošću dva ministra, ministra policije i ministra za državnu upravu, i da će biti u njoj članovi koji su stručnjaci za različite oblasti. Prosto mi je žao što, uopšte, kod primene tih podzakonskih akata, niste obratili pažnju da se nijedan akt ne donosi samostalno. Svaki akt traži mišljenje ministra policije. Vi ste to videli, ali je važno da javnost čuje. Imali ste primedbu na kontrolu rešavanja pritužbi, ali u poslednjem stavu, nezavisno od ishoda rešavanja pritužbe, podnosilac pritužbe ima na raspolaganju sva pravna i druga sredstva za zaštitu svojih prava i sloboda, a takođe, kao što vi to dobro znate, jer ste i moj kolega po struci, svako ko zna i ko hoće može da podnese krivičnu prijavu. Ovo je jedan od oblika kontrole koji bi više bio usmeren na to da taj gradski parlament ima neko učešće u kontroli jedne ovakve službe. Vi možda mislite da to nije dobro, ja mislim da jeste. Doživiteto kao jednu dodatnu kontrolu da je to tako, na taj način organizovano. Vi ste sigurno primetili da se, pored toga, o svakoj upotrebi sredstava obaveštava Ministarstvo policije. Trudili smo se da, kada su u pitanju sredstva prinude i, uopšte, rad policajaca, budu višestruko ograničeni, višestruko kontrolisani, i mislim da se svi ovde slažemo da tako treba da bude. Mandatna kazna. Jeste problem mandatnih kazni, slažem se u potpunosti s tim načelnim stavom, da one mogu biti predmet korupcije. Mi smo i stavili da mandatne kazne i, uopšte, ovlašćenja iz člana 1. on može da primeni samo kada je za to ovlašćen zakonom, drugim propisom ili opštim aktom grada – može izreći mandatnu kaznu, podneti prijavu itd., to je sad stvar posebnog propisa. Neko će u nekom gradu reći za to delo, propisati gradskim propisom, znate da prekršaj propisuje skupština grada, pa propiše prekršaj za to nešto, pa propiše da će biti mandatna kazna. Pustimo ih, neka oni sami rešavaju, gradovi su to. Dajte, imamo poverenja u njih, da vidimo da li su sposobni ili nisu sposobni, oni imaju svoju normativnu delatnost. Kada sam bio član Skupštine Grada, odbornik Skupštine Grada, a gospodin Aligrudić mi je tada bio neka vrsta, mislim da je bio član Izvršnog odbora Skupštine Grada u to vreme, stvar koja mi je smetala bila je naša slaba normativna aktivnost. Mislim da je gospodin Aligrudić jedan od onih, tj. imali smo istu viziju – da normativna aktivnost gradova mora da bude veća, jača, da one reše normativno neke stvari koje su njima u nadležnosti. Mislim da ovo nije sporno. Stvarno, ne želim sada da cenim da li gradovi treba da propisuju mandatne kazne ili ne treba; neka odluče gradovi. Nisu te mandatne kazne tako loša stvar, nekad su vrlo efikasne. Dobro, to će gradovi odlučiti. Što se tiče stanja u lokalnoj samoupravi, transfera, pitali ste me – kakvo je stanje? To sada nije deo ovog zakona, ali mogu da vam kažem nekoliko stvari. Umanjenje transfera u nekim opštinama nije bio problem, u opštinama gde su transferi do 20% ukupnog budžeta. Tamo gde su transferi preko 20% ukupnog budžeta, došlo je do umanjenja transfera za 40%, pa postoje izvesni problemi u funkcionisanju. Probleme u funkcionisanju imamo i mi kao Vlada i kao Parlament, zbog nedostatka novca. Ministarstvo finansija je procenilo, donelo takvu odluku. Nisam ministar koji je sklon da se meša u delokrug drugih ministarstava. Ostaje mi da verujem i verujem da je Ministarstvo finansija to učinilo na najbolji mogući način. Žao mi je, teško je lokalnim samoupravama, ali teško je svima, u takvoj se krizi nalazimo. Što se tiče ukupnog stanja u lokalnoj samoupravi, gospodine Palaliću, mislim da i vi znate da smo zakonom koji smo zajedno doneli stanje stabilizovali, da nema dileme da smo učinili veliki iskorak. Sledeće je uvek to pitanje kvaliteta ljudi, aktera. Znate za moju ideju da se to menja promenom izbornog zakonodavstva. O tom potom, biće o tome rasprave, verovatno u Parlamentu, pre ili kasnije. Što se tiče ukupnog stanja, ono je stabilizovano, lepo ste primetili. Želim da naglasim – mi zaista nigde nemamo problem, izuzev u 5% slučajeva u kojima je sud doneo neke odluke koje, po mom uverenju, nisu u duhu Zakona o lokalnoj samoupravi. Sudska praksa jeste neujednačena, ali ne u onoj meri kako to izgleda, jer ti slučajevi dobijaju na pažnji, da neko ne pomisli – uh, toga ima mnogo. Nema mnogo. Imamo u jednoj vrsti oko 620 i još par nekih sporova, možda, par desetina. Ako imamo oko 750 spornih situacija, ne verujem da je to 5, 6, 7% od ukupnog broja situacija; ako pogledate 50, 60 ili 40 situacija koje su drugačije rešene, kad dobiju publicitet u javnosti, izgleda da je praksa neujednačena. Mi smo razmatrali praksu sudova u nekim stvarima. Pošto nije bilo mnogo zahteva za zaštitu zakonitosti, nismo mogli da dođemo do toga da sednica Vrhovnog suda utvrdi neku praksu rešavanja, mada sam predlagao da se u nekim slučajevima podnesu zahtevi za zaštitu zakonitosti, savetovao nezadovoljne strane. Mislim da bi to bilo dobro. Ali, eto, verovatno nam i zato treba reforma pravosuđa, između ostalog, i zbog toga što je za mene neverovatno da u ovako jednostavno napisanom Zakonu o lokalnoj samoupravi neko nije u stanju da protumači odredbu da na mesto odbornika kome je prestao mandat, jer je postao predsednik opštine, dođe drugi odbornik sa te liste. Ne mogu da verujem da neki od sudija to nisu protumačili na adekvatan način. To je retkost i nadam se da će buduća reforma pravosuđa i reizbor uticati na kvalitet sudskih odluka i u ovoj materiji koja je za nas, vas kao predsednika Odbora, i za mene kao ministra, vrlo bitna. Hvala.
Narodni poslanik Jovan Palalić. Pravo na repliku? Vi ste imali izlaganje na koje je ministar reagovao. Ako smatrate da je nešto loše protumačeno, imate pravo na repliku. Izvolite.
Gospodine ministre, samo par pojašnjenja oko onih stvari gde polemišemo. Što se tiče same komisije, mi ne sporimo potrebu postojanja komisije i kontrole pritužbi. Samo smo ukazali na prirodu komisije, a ona se formira u slučajevima kada iz pritužbi, podataka prikupljenih u postupku kod načelnika, odnosno očevica, postoji sumnja da je komunalni policajac prekršio ovlašćenja i učinio krivično delo. Mislimo da nema potrebe da se iz tog razloga formira komunalna policija. Dovoljno je da načelnik komunalne policije podnese krivičnu prijavu, a neka se ova komisija formira ako podnosilac pritužbee nije zadovoljan. Što se tiče člana 9. koji ste pomenuli, vršenje kontrole nad primenom zakona i podrška sprovođenju propisa – šta je tu uloga komunalne policije? Ne možemo da vidimo iz prirode komunalne policije da ona treba da vrši kontrolu nad primenom propisa, zakona i da pruža podršku sprovođenju propisa. Ovo je toliko uopšteno, toliko nejasno. Tražili smo da se ovo briše. Mandatne kazne – rekli ste da prepustimo to slobodi lokalnih samouprava. Mi smo ovde, gospodine ministre, govorili da su mandatne kazne dokazano leglo korupcije. Ako smo deklarativno svi za borbu protiv korupcije, onda ne smemo ni u jednom delu Srbije stvoriti pretpostavke za korupciju, pa ni u jednom gradu. Hajde da to u startu sasečemo. Nemate pravo na mandatne kazne, ni u jednom gradu. Verujte da će jedva dočekati pojedini gradovi da propišu mogućnost mandatnih kazni. Rekli ste za transferna sredstva, tačno je, to nije donelo vaše ministarstvo, gospodine ministre. Vi ste ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu i apelujem na vas da štitite interese lokalne samouprave i kažete ministru finansija da se, umesto da se smanjuju transferna sredstva lokalnim samoupravama, stavi van snage jednostrana primena SSP-a i videćete kako će biti sredstava za mnogo toga, a ne samo da način da se ubiraju sredstva bude taj što se uzima lokalnim samoupravama. Mislimo da je to jako bitno i da imate i kapacitet i autoritet unutar Vlade da ovakvu jednu odluku, u interesu lokalnih samouprava, donesete. Hvala.
Da li ovlašćeni predstavnik G 17 plus, narodni poslanik Simo Vuković, želi reč? (Da) Narodni poslanik Miloš Aligrudić je prijavljen. Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Jovan Palalić je ovlašćeni predstavnik. Dobio je pravo na repliku. Niste pomenuti lično i nemate prava na repliku. Narodni poslanik Simo Vuković. Izvolite.
Poštovani ministre, uvažena gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, G17 plus, odnosno naša poslanička grupa će podržati ovaj predlog zakona o komunalnoj policiji. Ujedno, izražavamo žaljenje što ovaj zakon nije ranije donesen, shodno zakonskim propisima koji su to određivali, pre svega, Zakon o lokalnoj samoupravi i Zakon o gradu Beogradu. Međutim, ni političke okolnosti nisu išle u prilog tome da se stvori atmosfera za njegovo donošenje. G17 plus je i u prethodnom periodu uložio veliki napor, i tokom javne rasprave i predlaganjem određenih rešenja, u donošenju ovog zakona. Smatramo da je donošenje zakona o komunalnoj policiji nasušna potreba grada Beograda, a, kao poslanik iz Beograda, smatram da određene stvari mogu da se preslikaju, možda u manjoj meri, i na druge gradove u Republici Srbiji. Teško je zaobići prethodni period, koji je doprineo stvaranju komunalnog nereda u gradskim sredinama, opet govorim iz perspektive nekog ko živi i radi u Beogradu. Imali smo jedan dvodecenijski period koji je bio obeležen i ekonomskom krizom, i ratnim okruženjem, velikim preseljenjem ljudi iz ratom zahvaćenih područja, tako da se, u uslovima koji su se stvorili u okviru komunalnog sistema, odnosno kontrole njegovog funkcionisanja, državna uprava i sama lokalna samouprava nisu snašli kako bi amortizovali pojave koje su doprinele devastiranju komunalnog sistema. Ako mi dozvolite, obrazložiću veliku potrebu za donošenjem zakona navesti samo nekoliko primera u Beogradu. Unazad nekoliko godina, može se slobodno reći da nekoliko hiljada ljudi koji žive u gradskoj opštini Stari grad trpe torturu, posebno u ulici Strahinjića Bana, od brojnih ugostiteljskih objekata, koji, pre svega, ne poštuju propisano radno vreme, zatim, u tim se prostorima okupljaju ljudi koji stvaraju buku, zagađuju životnu sredinu. Očigledno je da su gradska opština Stari grad i njeni organi, kao i grad Beograd nemoćni da izađu u susret i omoguće normalan i miran život stanovnicima gradske opštine Stari grad, a ovo važi i za neke delove gradskih opština Vračar i Savski venac. S druge strane, pogledajmo situaciju vezanu za plovne objekte. To je tema koja unazad nekoliko godina postoji, vode se rasprave o njoj, ali broj plovnih objekata, privremenih plovnih objekata u priobalju Save i Dunava samo raste, bez obzira na to što je, primera radi, Zakon o unutrašnjoj plovidbi propisao i Skupština grada donela odluku o utvrđivanju mesta za postavljanje ovakvih plovnih objekata. Prosto, ništa se nije dešavalo, osim što se uvećavao broj ovakvih objekata, od kojih najveći broj nema nikakvu dozvolu. Nije to opasnost samo za životnu sredinu, već često mogu ugroziti i fizički integritet ljudi, jer onemogućavaju pristup, primera radi, policiji i protivpožarnim vatrogasnim snagama, ukoliko bi htele da priđu sa vodenog dela na obalu itd. Ono što bih naveo kao svež primer narušavanja komunalnog reda, za šta trenutno gradska i opštinska uprava nemaju odgovor, to je nedavni događaj, u svetlu prethodnih izbora na Voždovcu, gde su, u sklopu prljave političke kampanje i orkestriranog medijskog linča G17 plus, određene grupe ljudi falsifikovale plakate s likom Mlađana Dinkića, želeći da naprave neku političku štetu za G17 plus i Koaliciju ''Za evropski Voždovac'', izlepili staklene ulaze u stambenim zgradama. Stanari su, naravno, s pravom bili ogorčeni, a G17 plus, iako je navikao na takve stvari, postupio je kao i svi građani i udruženja, podneli smo prijave nadležnoj policijskoj stanici. Međutim, ne verujem u to da će se policija baviti, možda, za nju sitnim problemom. Možda je to tema, kako da zaštitimo, pre svega, građane; ovde nije bitna stranka G17 plus, nego građani koji naseljavaju te stambene zgrade. Ko ima pravo da narušava njihov prostor a da ne bude sankcionisan? Ono što se mora reći, to je da Grad, na osnovu obaveza koje proističu iz tog predloga zakona, mora da definiše, da osnuje, odredi organizaciju komunalne policije, tj. ona će biti sastavni deo gradske uprave. Mislim da je to dobra stvar. Ne treba komunalna policija da dobije neki status iznad organizacione jedinice unutar gradske uprave. Mislim da će to dobro funkcionisati u okviru tog principa subordinacije i same efikasnosti i direktne nadležnosti načelnika gradske uprave nad komunalnom policijom. Ono što se do sada pokazalo, to sam u prethodnim primerima naveo, možda imamo nekakve normativne akte, ali imamo veliki problem u izvršavanju zakona i drugih podzakonskih akata. I do sada smo imali određenu regulativu, ali je očigledno da kapaciteti gradova i opština u pogledu komunalnog reda, to se, pre svega, odnosilo na komunalnu inspekciju, nisu bili dovoljni. S druge strane, nedovoljni su i kapaciteti policije, koja je opterećena i drugim stvarima, i moralo se ići na jedno ovakvo zakonsko rešenje, koje će omogućiti normalno odvijanje i funkcionisanje komunalnog reda. Do sada je zabeleženo nekoliko modela funkcionisanja nadzora u komunalnom redarstvu. Imamo ili komunalnu policiju, koja je različita od zemlje do zemlje, s druge strane, imamo model koji smo mi imali i do sada i koji je, na neki način, Zakon o policiji iz 2005. godine uokvirio, a to je da lokalna zajednica sarađuje sa policijom. Međutim, očigledno je da ta saradnja i taj nivo funkcionisanja i kontrole nisu doneli odgovarajuće rezultate. Želim da predstavnici Ministarstva ono što su govorili prethodni govornici shvate kao jednu konstruktivnu kritiku, koju ćemo verovatno i valorizovati kroz rad u pojedinostima, po amandmanima, ikorigovati određene stvari u okviru zakona, a to je da, kao što reče gospodin Petronijević, ne postoji paralelizam, jer je ovde to evidentna opasnost, između komunalne inspekcije i komunalne policije. U Republici Hrvatskoj, na primer, organizacija je takva da imamo komunalne policajce i tzv. njihove pomoćnike. U sklopu toga, želim da kažem da je i onaj standard, koji je pomenut, vezan za temu. Da ne bismo stvarali paralelizam i uvećavali državni aparat, odnosno broj zaposlenih, potrebno je i podzakonskim aktima insistirati na tome da najveći broj ljudi iz postojeće komunalne inspekcije, zapravo, pređe u komunalnu policiju, naravno, nakon odgovarajuće obuke i ispita. Čini mi se da bi komunalna inspekcija, poštujući i druge zakonske akte, trebalo da bude sastavni deo organizacione jedinice u okviru uprave gde je komunalna policija. Te kapacitete treba koristiti i na bazi iskustava iz okruženja, gde se koriste i saveti mesnih zajednica, odnosno ljudi koji rade u mesnim zajednicama. Treba i njih koristiti kao saradnike komunalne policije, pre svega, u smislu izveštavanja sa terena. Ono što je postavljeno kao norma, koju sam pomenuo, jeste da na svakih 5.000 stanovnika s poslednjeg popisa dolazi jedan komunalni policajac; računica je, koja je ovde i spomenuta od strane prethodnika, da će Beograd imati negde oko 340 do 350 komunalnih policajaca. Videćemo, vidim da je ministar optimista da će to funkcionisati. Podržaćemo to, da vidimo kakve će rezultate dati. Ono na šta bih posebno tehnički skrenuo pažnju, to su navodi u članovima 4. i 6. koji se odnose na vremenske rokove i zatraženu asistenciju i obaveštavanje građana. Ti rokovi moraju biti 24 sata. Nekad postoji neodložna potreba za delovanje komunalne policije. Mislim da skraćivanje tog roka neće mnogo ugroziti ceo koncept zakona. Sledeće što bih želeo da istaknem, to je da mi nije u potpunosti jasno, i tu tražim od predstavnika Ministarstva da mi objasne, u kom delu opisanih poslova, odnosno delokruga komunalne policije bi se nalazila, ili se nalazi borba protiv nelegalne gradnje, odnosno, ono što bismo nazvali urbanizmom i građevinskim poslovima, jer to je, evidentno, najveći problem, pre svega, u Beogradu, a i u drugim gradovima u Republici Srbiji? Mi se danas suočavamo s nečim što je proces legalizacije, gde imamo desetine hiljada bespravno izgrađenih objekata, i ukoliko se ne bude preventivno delovalo kroz komunalnu policiju, mislim da će se taj negativan trend nastaviti. Očigledno je da najveću diskusiju i pažnju izazivaju ovlašćenja koja su data komunalnoj policiji. Ovlašćenja su u širokom dijapazonu, ali je ovlašćenje za primenu fizičke sile, svakako, najdelikatnije. Time je ovaj zakon, odnosno definisanje komunalnih policajaca, duboko zašlo u nešto što je domen rada policajca. Šta to, konkretno, znači i koje dileme kod mene stvara kada razmišljam o ovom zakonu? To je, pre svega, zašto je, gledajući Zakon o policiji, izostavljena mera, tzv. fizička snaga, koja piše u Zakonu o policiji? Znači, odmah se prešlo s upozorenja itd. na primenu palice. Ono što, takođe, utiče na delikatnost, to je izazivalo polemiku tokom javne rasprave o zakonu o komunalnoj policiji, jeste da li, time što smo dali nedovršena ovlašćenja komunalnom policajcu, možemo da ga dovedemo u situaciju da bude životno ugrožen. Dakle, da iskoristi palicu, odnosno primeni fizičku silu i da od strane lica koje se opire tome bude fizički ugrožen, jer poseduje vatreno oružje. Ne želim da se ovo razume kao stav da treba da ima vatreno oružje, ali tražim objašnjenje od Ministarstva, odnosno ministra – kakvu zaštitu pružamo na licu mesta komunalnom policajcu koji primenjuje silu palice? Nejasno je i postoji kontradiktornost između člana 10. i člana 24, koji se, takođe, odnose na primenu fizičke sile, gde je definisano da on to može učiniti isključivo u okolnostima kada je ugrožen – u članu 24. je istaknuto – ukoliko se radi o protivpravnom napadu. Pročitaću član 88. Zakona o policiji gde je definisan napad – napadom se smatra svaka preduzeta radnja da se napadnuti povredi ili liši života, da se nasilno uđe u objekat ili prostor oko objekta u koji je ulaz zabranjen, ili da se ovlašćeno službeno lice ometa ili spreči u izvršenju službene radnje. Ovakva situacija će sada biti češća tokom delovanja komunalnih policajaca i mora se voditi računa o tome da mogu biti, kao što sam rekao, i životno ugroženi i da ta povezanost sa policijom, koja ima dalja sredstva primene sile, bude što tešnja. Navešću samo još nekoliko primedaba u ovoj načelnoj raspravi za koje mislim da suštinski mogu da utiču na sam zakon. To je, kao što je već napomenuto, komisija za rešavanje pritužbi koju bi, eventualno, imali građani na rad komunalne policije. Apsolutno se zalažem da postoji komisija za rešavanje pritužbi, pri čemu dajem sugestiju da u sastavu te komisije nikako ne budu policajac i načelnik komunalne policije, jer su time oni sastavni deo komisije, a zainteresovane su strane u sporu. Smatram da je formiranje ove komisije odraz težnje za građanskom kontrolom rada komunalne policije. Što se tiče stručnog usavršavanja, čini mi se da zakon nije u potpunosti uključio MUP, koji jedini ima kapacitete za direktno obučavanje ljudi, što nije slučaj s Ministarstvom za državnu upravu i lokalnu samoupravu. MUP je samo spomenut u delovima gde će dati mišljenje na plan i program, odluke, kao i na plan rada ispitne komisije. Postoji još nekoliko segmenata na koje bih hteo da ukažem, a to je deo u članu 40. koji se odnosi na prestanak radnog odnosa, gde je verovatno greškom ispušteno da legitimacija treba da se vrati odmah, zato što bi to bila otvorena mogućnost za njenu eventualnu zloupotrebu. Vidim da je i većina prethodnika iznela primedbu o sprovođenju zakona u delo u smislu finansijskih sredstava. Vidimo da republički budžet neće biti opterećen, ali da su se i te obaveze prevele na lokalne samouprave. Slažem se da će u ovakvim uslovima, u kojima su smanjeni transferi lokalnim samoupravama, to biti ogromno opterećenje i čini mi se da može da predstavlja ozbiljan problem u sprovođenju ovog zakona. Takođe, tražim objašnjenje od ministra o ovoj dinamici, koja nije u potpunosti jasna, a koja podrazumeva da zakon stupa na snagu osam dana nakon objavljivanja u "Službenom glasniku", a primenjuje se po isteku šest meseci od dana stupanja na snagu, tj. akti o obrazovanju i unutrašnjem uređenju koje treba da donese nadležno ministarstvo. Ispitna komisija će biti obrazovana u roku od šest meseci od stupanja na snagu, a na kraju izaziva zabunu član koji reguliše da su zaposleni u komunalnoj policiji dužni da polože ispit u roku od godinu dana od dana donošenja programa stručnog usavršavanja, čija vremenska odrednica, odnosno rok za njegovo donošenje ne postoji. Time završavam ovu načelnu raspravu. Možda sam neke stvari konkretizovao, ali još jednom želim da naglasim da je zakon o komunalnoj policiji velika potreba gradova, pre svega, grada Beograda, da će doneti, uveren sam u to, sve neophodne rezultate i povratiti poverenje građana u organe državne uprave i lokalne samouprave. Poslanička grupa G17 plus će podržati ovaj zakon i aktivno učestvovati i u raspravi u pojedinostima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS-a.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što bih krenuo s izlaganjem, moram na jednu opasku ministra da reagujem. Rekao je da je u sve zakone koje je predložio Skupštini u prethodnom periodu i koji su usvojeni i izglasani u ovom parlamentu imao veliko poverenje. Moram da to poverenje osporim, s obzirom na to da se tih 5% koje je pominjao ministar upravo odnosi na 5% mandata SRS-a i da ti mandati ni dan-danas nisu vraćeni, isključivo u Beogradu, a u celoj Srbiji je sudstvo radilo onako kako je uradilo. No, tu se radi o zaštiti prava političkih stranaka, a ne građana, jer kada se radi o zaštiti prava građana od strane DS-a, građani obično budu osporeni za svoja prava. Ta prava se najbolje vide kroz rad Republičkog parlamenta, u kome se 60 nesrodnih zakona mogu usvojiti za manje od pet, šest, sedam dana, ili u kojem možete da ministra za manje od dva minuta ubedite da je vaš amandman kvalitetan. No, da stavimo sada zakon u prvi plan, da je nadležnost i policije i lokalne samouprave pomešana u jednoj novoj obrazovanoj grupi, ili posebnom odeljenju, ili sekretarijatu, ako je u pitanju grad, da će to opet da ide o trošku građana, koji će uz uplatnicu za komunalne potrebe, koju već dobijaju redovno, imati i stavku – troškovi komunalne policije. Javna rasprava je trebalo da bude žustrija i bolja i ostavila je samo komentare stručnih timova, ako se mogu tako nazvati, koji su učestvovali, ili radnih grupa, u izradi ovog zakona, a informacija o javnoj raspravi je bila dostupna samo putem štampe, u kojoj su se mogle videti i čuti izjave pojedinaca koji nisu zadovoljni što njihovi predlozi nisu ušli u sastav ovog predloga. Tako ne možemo reći ni da je bilo kvalitetne javne rasprave. Mi ne znamo još uvek šta policija kaže na ovog svog ''mlađeg brata'', koristim termin ministra, kakva su njima predvođena iskustva u ovoj oblasti. Ono što smo dobili uz Predlog zakona, u obrazloženju, jesu iskustva zemalja koje su daleko razvijenije od Srbije, kao što je Nemačka, gde se predstavljaju iskustva dobrovoljnih policajaca koji rade ovaj posao, Italije ili Francuske, koje imaju svoju opštinsku policiju, Slovenije, koja ima opštinsko redarstvo i zakon o opštinskom redarstvu, i Velike Britanije, koja tradicionalno ima lokalnu policiju, tj. lokalnog šerifa. Ono što nas brine jeste finansiranje i mogućnost realizacije ovih stvari, tačnije, formiranje posebne službe za komunalnu policiju. Ne brine me u tome da li će smanjenje zaposlenih u lokalnoj samoupravi nastati kao problem, zbog toga što će ti ljudi koji treba da dobiju otkaz, ili uzmu socijalni program ili otpremninu, moći da se zaposle kao komunalni inspektori, zato što finansijske mogućnosti diktiraju koliko će komunalnih inspektora biti, a ne želje Ministarstva za lokalnu samoupravu. Ono što je, takođe, vredno napomenuti, jeste podela građana na prvi i na drugi red, u kome su građani drugog reda po opštinama uskraćeni za pravo komunalnog reda. Ovo pravo su dobili isključivo gradovi. Ako uzmemo u obzir činjenicu da su neke doskorašnje, bivše opštine dobile status grada, budite sigurni da one neće imati ni mogućnosti, ni snage, ni finansijskih sredstava da ovaj projekat odrade onako kako je zamišljeno, što znači da se brine samo o statusu grada i zaposlenima u lokalnim upravama u gradu, ali ne i u opštinama. Moram da podsetim da su nadležnosti komunalne inspekcije, osvrnuću se na glavni grad, Beograd, isključivo predviđene Zakonom o komunalnim delatnostima i odlukama koje je donela Skupština grada, još 1998. godine, u kome član 2. kaže – opština, grad, odnosno grad Beograd, u daljem tekstu opština, u skladu s ovim zakonom uređuje, obezbeđuje uslove obavljanja komunalnih delatnosti i njihovog razvoja. Da li je grad Beograd uspeo da obezbedi ova sredstva, pa da krenemo u realizaciju i usvajanje ovog zakona, ili tek treba da obezbedi? Ako uzmemo i činjenicu da je u glavnom gradu već medijska pompa oko toga, da se mesecima pregovara da bi se izborilo za šta manje smanjenje transfera iz republičkog u gradski budžet i da je između pet i 5,5 milijardi dinara oštećen budžet grada Beograda, Beograd jasno stavlja do znanja da ne može da organizuje ovakvu novu službu. Funkcioneri iz DS-a, ljuti zbog svega ovoga, svesni situacije, kažu, naravno, vladajuća većina u Skupštini grada Beograda, da decentralizacija funkcioniše tako što kada nekome ustupite nadležnost, date mu i novac da tu nadležnost sprovede. Postavljamo otvoreno pitanje – ko je na temu decentralizacije skupljao političke poene, posebno u predizbornoj kampanji? Da li postoji neka vrsta nepoštovanja decentralizacije u odnosu opštine prema gradu, a ne grada prema republici? Da li je predlog tih članova, visokih funkcionera DS-a, da se smanji Vladina administracija, brojevi kabineta, savetnika, ili broj ministara, kako bi se obezbedila sredstva za realizaciju ovog zakona? Nijedan od tih predloga nije naišao na pozitivnu reakciju kada je to predložila opozicija. Predlažem da to predloži vladajuća većina, možda dođe do neke pozitivne promene u tom delu. Ako uzmemo u obzir da bi vladajuća garnitura u gradu Beogradu želela da dobije sve na gotovo od Republike i ako uzmemo u obzir da je ista politička stranka na vlasti u Republici i u gradu Beogradu, videćemo primer kako je gradska uprava izvršila decentralizaciju na svoje opštine, gradske opštine u gradu Beogradu. Ako uzmemo i tu činjenicu da je gradska uprava ovlastila neke opštine da one budu te koje će izdavati dokumenta građanima, posebno izvode iz matičnih knjiga rođenih, preminulih, državljanstva itd., a da za to nemaju nikakvu naknadu, jer isključivo građani plaćaju administrativno-republičku taksu, možemo zaključiti da se grad nije borio za decentralizaciju, posebno opština ili SO u svom gradu. Zakon o komunalnim delatnostima kaže, u članu 6, koji ima podnaslov – obezbeđivanje uslova za obavljanje komunalnih delatnosti, da opština obezbeđuje organizovano i trajno obavljanje komunalnih delatnosti, a naročito materijalne, tehničke i druge uslove za izgradnju, održavanje, funkcionisanje komunalnih objekata i za obezbeđivanje tehničkog i tehnološkog jedinstva sistema. Iz ovoga možemo videti da su opštine i gradovi ulagali u komunalnu infrastrukturu, ili komunalna preduzeća, decenijama, godinama, i da je dan-danas nedovoljan kapacitet nekih komunalnih preduzeća da ispoštuju osnovne norme opština ili gradova u kojima su formirana, da je tako naglo formiranje jedne institucije kao što je komunalni policajac, fizički, faktički, s nadležnostima Zakona iz 1998. godine, nemoguće i to nije ono što hoće da kaže ministar i poslanici vladajuće većine. Ovaj zakon ima zadatak da ispoštuje normu, pa i sam ministar kaže – neka ide u gradu, videćemo kako će ići, pa ćemo onda preneti te nadležnosti i na opštine. Ako uzmemo u obzir da je u novonastalim gradovima, koji su skoro dobili status grada, novac najbolnija tačka, postavljamo pitanje – kako će grad ili opština koja je dobila status grada da obezbedi tolika sredstva? Iz komunalne takse, ili iz naplate rente nekog posebnog dela, iz privatizacije komunalnog preduzeća, iz rentiranja komunalnog preduzeća, ili bilo kog drugog vida koji može da pomogne budžetu opštine, tj. novonastalog grada, da ovu policijsku komunalnu službu organizuje? Ako uzmemo u obzir da su i institucije koje nemaju sredstva, po ovim predlozima zakona, u obavezi da održavaju objekte, da imaju novu opremu, da imaju novi vozni park, da imajusve ono što ima policija, hoće li im država pomoći u nekom smislu reči, kao policija mlađem bratu, da se obuku u sistemu policajca, da izgledaju kao komunalni policajci, s obzirom na to da tu odluku donosi skupština grada? Ima nekih odluka koje donosi gradsko veće, čak se ni skupština grada ne pita u svemu. Skupština grada se pita kako će da izgleda policajac, a kakve su mu nadležnosti, pita se gradsko veće. To je opet odnos prema decentralizaciji, kada znamo da vladajuća većina ima gradsko veće, a da svi ostali koji su učestvovali na izborima imaju gradske odbornike, ali nemaju pravo ni da diskutuju na tu temu. Hitne mere i spasilačka funkcija. Član 5. predloženog zakona kaže –komunalna policijapreuzima hitne mere zaštite životne sredine, zaštite od elementarnih i drugih nepogoda, zaštite od požara i druge zaštite iz nadležnosti grada. Imamo li dva nivoa, ili dve vrste vatrogasaca, ili dve vrste rečnih policajaca, policijskih pripravnika, ima li uopšte ova komunalna policija strateški plan za protivgradnu zaštitu, pošto se ovde pominje zaštita od elementarnih nepogoda? Postavljam još jedno, veoma važno pitanje – ko je uopšte kriv što ove institucije nemaju sredstava i kako da izazovi ove institucije budu opravdani na najbolji mogući način? Jedan primer iz grada Beograda, pošto vidimo da ima puno primera u Beogradu, kao najvećem gradu, a ovo se odnosi isključivo na gradove. Moramo da pomenemo šta su razlozi dosadašnjeg komunalnog nereda, ko je u većoj meri za to krivac, a ko ne. Klasičan primer je opština Stari grad, u kojoj trgovci prodaju polovne udžbenike sa hauba, ili gepeka automobila u Kosovskoj ulici, gde je preprodavac dokazao da mu komunalni inspektor ne može ništa, a komunalni inspektor ne može ništa iako izlazi pet puta ne teren, zato što nema ovlašćenja dazapleni robu. Postavljamo pitanje – ko je oduzeo ovlašćenje komunalnom inspektoru da zaplenjuje robu? Grad. Gradski inspektor može da oduzme robu, ali očigledno taj posao nije radio kako treba i zbog toga što je Grad uskratio opštinama iks ovlašćenja, pa i ovo kako treba da funkcionišu komunalni inspektori, vi ste došli u situaciju da formirate komunalne policajce. Niko ne postavlja pitanje, šta je uzrok postojanja preprodavaca na ulicama grada Beograda. Podsetiću vas na to da su loša privatizacija, loša ekonomska politika i stanje u privredi doprineli tome da se ljudi snalaze na takav način, da preprodaju proizvode na ulici, ne bi li se njihov kućni budžet toliko napunio da mogu da prežive, a ne da priušte sebi luksuz. Kada uzmemo u obzir činjenicu kako je to radila privremena uprava u opštini Zemun, koja je raskidala legalno zaključene ugovore s poslodavcima i Opštinom o zakupu tezgi, na kojima su oni izlagali svoje proizvode i preprodavali garderobu, namirnice i sve ono što im donosi parče hleba, zato što ih nije obeštetila, nego im je rekla da ruže Zemun, ostavila je veliki broj nezaposlenih ljudi, ostavila je veliki broj ljudi na ulici, da ono što im je ostalo od robe preprodaju, kako bi mogli da napune kućni budžet. Lično, nemam ništa protiv, u sklopu ovog zakona, da ima kontrole, ali kontrola se sprovodi u pozitivnom smislu. Vi trgovcima treba da obezbedite hale, treba da im obezbedite uslove za rad, treba da im obezbedite ugovore da se zaštite, da ih niko ne pljačka, da ih niko ne krade, da im ne diže cene zakupa. Sve to kada obezbedite, kontrola je prihvatljiva. Vi svi, otprilike, imate predstavu koliko košta zakup jednog štanda na jednom sajmu. To ne može sebi da priušti nijedan trgovac, niti preprodavac ili proizvođač bilo kog proizvoda stalno, kako bi mu prodaja bila što kvalitetnija. Tim cenovnikom i uslugama koje imate, terate ljude da se snalaze, da preprodaju po pijacama, ulicama, trgovima svoju robu. Kad sam već kod glavnog grada, član 9 – Pojam i obavljanje poslova, kaže: ''Poslovi komunalne policije, u smislu ovog zakona''. Navešću samo jednu tačku, pošto je ovaj član bio citiran više puta – održavanje komunalnog i drugog zakonom uređenog reda od značaja za komunalnu delatnost, pa onda kaže – snabdevanje vodom, odvođenje otpadnih i atmosferskih voda, javne čistoće, podvlačim, ''javne čistoće'', prevoza i deponovanja komunalnog i drugog otpada, lokalnih puteva i ulica, podvlačim, ''lokalnih puteva i ulica'', saobraćajnih oznaka i signalizacije, parkiranja, podvlačim, ''parkiranja'', prevoza putnika u gradskom i prigradskom saobraćaju, auto-taksi, podvlačim i ''auto-taksi prevoz'', postavljanja privremenih poslovnih objekata, protivpožarne zaštite, zaštite od buke u životnoj sredini, kontrole radnog vremena subjekata nadzora itd., do dela održavanje komunalnih objekata. Već smo govorili na temu koliko ima komunalnih objekata, šta sve spada u komunalni objekat, komunalna preduzeća, i šta sve spada pod to održavanje. To je još jedan dokaz u prilog činjenici da za to ne postoje sredstva, jer se oni i sada jedva izdržavaju. Šetnja Beogradom prošlog meseca bila je rizična kao ekstremni sport. S prozora, krovova, fasada, leteli su komadi betona, suncobrani, saksije. U podzemnom prolazu kod Palate ''Albanija'' odvajale su se cigle i aluminijumska konstrukcija. S ''Beograđanke'' je dva puta palo staklo težine veće od 100 kilograma. Slične opasnosti stalno vrebaju građane Beograda, a najčešći razlog jeste neodržavanje zgrada, nemar, kao što je curenje klima-uređaja ili bacanje sa terase đubreta, pikavaca, mrva, pa čak i špriceva u nekim delovima Beograda. Pitam, ko je tome kriv? Da li gradska vlast ili novonastali komunalni policajac, ili gradski inspektori, opštinski inspektori, komunalni? Ko je tome kriv? Da li su građani krivi što prolaze, uopšte, tuda? Kažu – lokalni putevi. Lokalni putevi, sada je svima jasno, imaju privilegiju isključivo u predizbornoj kampanji. Lokalni putevi se grade, čiste, šišaju, isključivo u predizbornoj kampanji. Ako uzmete primer opštine Voždovac, u kojoj su bili izbori protekle nedelje, da je prvi put posle 30 godina asfaltiran put od Avale do Banjice, jasno vam je da sam u pravu. Dakle, lokalni putevi, posebno prigradska naselja, dobijaju pažnju isključivo u predizbornoj kampanji, jer nisu sredstva punjenja budžeta i poslednja su rupa na svirali. Kada stigne predizborna kampanja, lokalni put, posebno prigradski, dobija pažnju. Kaže se u nekim anketama da je dosta bilo nereda, ne može da se parkira ko kako hoće i gde hoće. Postavljam vam pitanje, ko je tome kriv? Koliko ima garaža u glavnom gradu? Koliko košta sat u toj garaži? Koliko ima parking mesta? Koliko možete na parking mestima da zaradite? Koliko možete na parking mestu da se zadržite? Ide prvo jedna poruka preko SMS-a, druga poruka, treća, i preparkiravanje. Preparkiravanje i nije neka teška obaveza, s obzirom na to da su građani na to navikli, iako uzimate novac od njihovih SMS poruka, ali jedno prosto pitanje – koliko zarađuje ''Parking servis''? Koliko ''Parking servis'' plaća državi zakup za gradsko građevinsko zemljište? Koliko to mesto naplaćuje zakupcima, tj. vozilima koja se tu parkiraju, građanima grada Beograda? Onda imate onu situaciju da vam istekne naplatna karta, a oni vam ostave uplatnicu koja kaže da ste nepropisno parkirani i kaznu 50 puta veću, kao da je kaznu naplatila saobraćajna policija, a ne komunalno preduzeće grada, i to ne doplatnu kartu na osnovu štete stajanja na prostoru koji je neko zakupio, nego kartu koja kaže da ste se nepropisno parkirali i onda sud, čak, radi u službi tog preduzeća i tera građane da plate parking kazne kojeje preduzeće zalepilo građanima na brisač. Izvinjavam se, gospođo predsedavajuća, da li mogu da nastavim, pošto je 20. minut istekao, ako nema govornika posle mene?
Ne možete da nastavite, pošto je ovo tok sednice u kojem pravo na reč imaju predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, pa tek onda je vreme za poslaničke grupe. Zahvaljujem. Da li reč želi predsednica Poslaničke grupe ZES-a? (Ne) Ukoliko ne, prelazimo na tok sednice u kojem pravo na reč pripada predsednicima, odnosno predstavnicima poslaničkih grupa. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, s redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa SPS - JS, Poslanička grupa NS, Poslanička grupa G17 plus, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa ZES, Poslanička grupa Napred Srbijo i Poslanička grupa SRS, da je ukupno 11 govornika prijavljeno, s tim što je narodni poslanik Janko Veselinović odustao od rasprave. Dajem reč narodnom poslaniku Đorđu Milićeviću, a posle njega reč ima narodna poslanica Aleksandra Ilić.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku, želim još jednom da ponovim ono što je gospodin Petronijević, kao ovlašćeni predstavnik Poslaničkog kluba SPS-JS-a, rekao, a to je da će naš poslanički klub u načelu podržati ovaj zakonski predlog. Želim, pre svega, da kažem da mi podržavamo cilj koji se želi postići usvajanjem ovog zakonskog predloga i formiranjem komunalne policije u gradovima u Srbiji, a to je da se na kvalitetniji i bolji način reše problemi s kojima se građani svakodnevno suočavaju, a koje opštinske vlasti ne mogu da reše na efikasan način. Ovaj zakonski predlog treba da stvori uslove za efikasniji rad gradskih uprava i realizaciju politike gradova, kao što je i rečeno, kao i da doprinese da se uspostavi komunalni red u opštinama širom Srbije. Cilj je, dakle, formiranje komunalne policije kao nove nadležnosti gradova, što će dovesti do efikasnijeg rada gradskih uprava. Komunalna policija, kao što je, između ostalog, rečeno, imaće posebne uniforme, vodiće računa o komunalnom redu, pokrivaće širok spektar komunalnih problema, imaće status službenog lica i za ometanje njihovog rada predviđene su određene kazne. Nepropisno parkiranje, korišćenje javnih površina, bacanje smeća, da li vlasnici pasa vode svoje ljubimce na povocu, održavanje reda u oblasti deponovanja komunalnog i drugog otpada, održavanje reda u oblasti snabdevanja vodom, odvođenja otpadnih voda, javne čistoće, samo su neki od problema koje će komunalna policija rešavati. Kao što sam rekao, predviđeno je da komunalni policajci nose uniforme, ali i da legitimišu građane, izriču upozorenja i usmena naređenja, zadržavaju odgovorne, odnosno osobe koje su napravile određeni prekršaj. Ono što je donekle bilo sporno i što je izazvalo određenu raspravu neposredno pred pripremu ovog zakonskog predloga jeste korišćenje predviđenih sredstava prinude i to je sada, otprilike, definisano na sledeći način – fizičku snagu, službenu palicu i sredstva za vezivanje, komunalni policajci treba da upotrebljavaju na način kako je to predviđeno Zakonom o policiji i podzakonskim propisom o sredstvima prinude. Smatramo da je dobro i to što je, koliko smo mogli da shvatimo, gradovima ostavljena mogućnost da preciziraju nadležnosti komunalne policije. Dakle, još jednom želim da istaknem, podržavamo ovaj predlog, ali da bi on bio i suštinski primenjiv, treba otkloniti određene nedoumice, odnosno još jednom odgovoriti na određena pitanja. Recimo, u članu 5. je propisano da komunalna policija preduzima hitne mere zaštite životne sredine, zaštite od elementarnih i drugih nepogoda, zaštite od požara i druge zaštite iz nadležnosti grada, kada te mere ne mogu pravovremeno da preduzmu drugi nadležni organi grada i ovlašćene organizacije, o čemu odmah obaveštava te organe, odnosno organizacije. Po našem mišljenju, u članu 5. je potrebno precizirati pojam ''hitne mere'', upućivanjem na određeni propis ili definisanjem ovog pojma u samom zakonu. Isto tako, u istom članu, stav 1, treba definisati pojam "pravovremeno". Postavlja se pitanje – ko inicira preduzimanje radnji komunalne policije kada se radi o hitnim merama i na osnovu kog akta, kako komunalna policija saznaje da nadležni organi ne mogu pravovremeno da preduzmu odgovarajuće mere zaštite? U stavu 2. istog člana nije jasno kada se smatra da postoje drugi oblici ugrožavanja iz stava 1. člana 5, ali oni ni u stavu 1. član 5. nisu pomenuti. U članu 9. stav 1. tačka 5), nejasno je šta znači, recimo, ''podrška sprovođenju propisa'', u čemu se ta podrška sastoji. Isto tako, iz predloga datog u članu 9. stav 1. može se zaključiti, kao što je, između ostalog, i rečeno na samom početku rasprave, da su poslovi komunalne inspekcije i komunalne policije istovetni poslovi, što ne bi trebalo da bude. U članu 12, recimo, propisano je da se strateški plan i godišnji plan rada komunalne policije usklađuje pre donošenja s propisima i odgovarajućim planskim aktima policije, kao i sa stavovima o prioritetima za bezbednost i imovinu u gradu. Smatramo da bi ova odredba trebalo da bude preciznija, utoliko što bi se propisalo o čijim stavovima se radi. Postavlja se i pitanje, da li stav može biti osnov za utvrđivanje prioriteta? Kao što smo mogli čuti i od gospodina ministra, rekao je da ovo ne bi trebalo da predstavlja problem. U članu 18, propisano je da komunalni policajac usmenim naređenjem izdaje obavezna uputstva i zabrane i nalaže mere i radnje od kojih neposredno zavisi uspešno obavljanje poslova iz delokruga komunalne policije. Iz ovako utvrđene norme, čini nam se, ne može se zaključiti čime se dokazuje usmeno naređenje, niti je propisana obaveza postupanja po usmenom naređenju, kao ni sankcije za neizvršenje. U članu 22, recimo, stavu 2, propisano je da su privremeno oduzete predmete komunalni policajci dužni da predaju nadležnom organu ili da postupaju s tim predmetima u skladu sa nalogom tog organa. Iz same odredbe nejasno je o kom se nadležnom organu radi. U članu 43. propisano je da ko ometa ili sprečava komunalnog policajca u obavljanju poslova komunalne policije, kazniće se za prekršaj novčanom kaznom od 10 do 50 hiljada dinara. Ova odredba je suprotna članu 3. Zakona o prekršajima, koji propisuje da niko ne može biti kažnjen za prekršaj, niti se prema njemu mogu primeniti druge prekršajne sankcije, ako to delo pre nego što je bilo izvršeno nije bilo zakonom ili na zakonu zasnovanom propisu određeno i utvrđeno kao prekršaj. Smatramo da bi trebalo propisati norme u kojima će biti definisane obaveze fizičkih i pravnih lica u odnosu na nadležnost komunalne policije, pa tek onda propisati prekršajnu sankciju za nepoštovanje tih normi. U suprotnom, ovako propisana prekršajna odredba u članu 43. nije primenjiva u prekršajnom postupku. Osim navedenog, postavlja se, između ostalog, pitanje – da li je potrebno utvrditi na osnovu kog procesnog propisa komunalna policija postupa kada sprovodi postupak iz nadležnosti utvrđenih ovim zakonom? Kao što je već, između ostalog, rečeno, nameće se i pitanje potrebe finansijskih sredstava za sprovođenje ovog zakona. U obrazloženju Predloga zakona o komunalnoj policiji stoji da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna sredstva u budžetu Republike Srbije, a da je u budžetima gradova potrebno obezbediti dodatna sredstva za obrazovanje i početak rada komunalne policije, ne navodeći kolika je visina tih sredstava. Očigledno je da ova sredstva neće biti mala i da ovako predložen zakon nije sinhronizovan s merama Vlade koje se propisuju u cilju smanjenja ukupnog broja zaposlenih u lokalnim samoupravama i sa smanjenjem ukupnog obima sredstava za finansiranje zaposlenih u lokalnim samoupravama. Čini nam se da sve gradske uprave, zapravo, priželjkuju da što pre dođe do formiranja komunalne policije, ali se može desiti da, nakon usvajanja, ova institucija možda i ne zaživi u svim gradovima, imajući na umu, pre svega, smanjenje transfera iz republičkog u gradski budžet. Dobro je kada decentralizacija funkcioniše, kada se gradovima ustupaju određene nadležnosti, ali bi bilo dobro da se obezbede i sredstva,kako bi se ovaj cilj, koji je izuzetno važan i koji mi apsolutno ne osporavamo, sproveo u delo. Ukoliko se predloženi zakonski tekst usvoji, a smatramo da će se usvojiti, da ne bismo imali određene probleme kasnije, nakon usvajanja, što smatramo da nije cilj ni predlagača, a ni nas koji podržavamo ovaj zakonski predlog, smatramo da bi na određena pitanja trebalo odgovoriti tokom ove rasprave u načelu i tokom rasprave u pojedinostima. Još jednom želim da podsetim da će Poslanički klub SPS-JS-a u načelu podržati ovaj zakonski predlog. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Aleksandra Ilić, a posle nje narodni poslanik Simo Vuković; ako ne bude u sali, onda narodni poslanik Miloš Radulović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče zakona o komunalnoj policiji, želim da istaknem da mi donosimo još jedan zakon kojim se obezbeđuje izvršavanje nadležnosti grada u oblastima i pitanjima koja su već imala svoju zakonsku regulativu, koja, očigledno, ni u ovoj oblasti nije dala zadovoljavajuće rezultate u sprovođenju i izvršavanju zakonskih obaveza od strane već postojećih organa i organizacija. Donošenjem zakona o komunalnoj policiji osniva se specijalizovan organ koji treba da obezbedi izvršavanje nadležnosti grada u oblastima, odnosno pitanjima komunalne delatnosti i zaštite životne sredine, ljudi i dobara, ali i da obezbedi zaštitu i održava red u korišćenju zemljišta, prostora, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata. Dolazimo u situaciju da donosimo nove zakone, proširujemo nadležnosti, propisujemo nove postupke i osnivamo nove organe za sprovođenje postojećih zakonskih regulativa, za čije sprovođenje i izvršavanje su već postojali zakonom određeni organi. Postoji Zakon o komunalnim delatnostima, delatnostima od opšteg interesa, koje se obavljaju na način kojim se obezbeđuje zadovoljavanje potreba korisnika komunalnih proizvoda i komunalnih usluga. Nadzor nad primenom postojećeg zakona, kao i nad zakonitošću rada javnih komunalnih preduzeća i drugih preduzeća koja obavljaju komunalne delatnosti, vrši opštinska, odnosno gradska uprava, a poslove inspekcijskog nadzora nad primenom ovog zakona i propisa donetih na osnovu ovog zakona i nad obavljanjem komunalnih delatnosti vrši opštinski komunalni inspektor, s taksativno navedenim ovlašćenjima. Zaštita životne sredine podrazumeva skup različitih postupaka i mera koje sprečavaju ugrožavanje životne sredine, sa ciljem očuvanja ekološke ravnoteže. Svaki poremećaj životne sredine dovodi do ekoloških poremećaja i poremećaja socijalnih odnosa, koji su međusobno povezani i uslovljeni. U okviru gradske uprave za pitanja životne sredine, nadležan je sekretarijat za zaštitu životne sredine i postoji gradska inspekcija za zaštitu životne sredine, čija je nadležnost da se stara o primeni Zakona o zaštiti životne sredine. Održavanje reda u korišćenju zemljišta, prostora, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata, takođe je regulisano zakonom i postoje inspekcijske službe, za koje je propisan postupak i nadležnost o staranju i primeni tih zakona. Sve postojeće inspekcijske službe, prilikom sprovođenja navedenih zakona, imaju mogućnost asistencije policije, po potrebi, a sami inspektori imaju svojstva službenih lica koja imaju zaštitu u prekršajnom i krivičnom postupku. Ako konstatujemo da već postoje propisi za regulativu navedenih oblasti, ovlašćeni organi za sprovođenje, izvršavanje propisanih normi, a, takođe, konstatujemo probleme u sprovođenju tih zakonskih normi, zbog kadrovske problematike, nedovoljnih sredstava finansiranja, nestručnosti i opuštenom, nedovoljno aktivnom angažovanju stručnih službi, ko nam garantuje da će novi zakon o komunalnoj policiji doživeti svoju punu afirmaciju u sprovođenju i da neće ostati samo jedan od zakona koji smo morali u ovom momentu i u ovom roku staviti na papir? U vezi s ovim, ne može a da se ne postavi pitanje proklamovane racionalizacije i smanjenja troškova u svim sferama društvenog života, prvenstveno, imajući u vidu sadašnje materijalno stanje u društvu, u kome u ovom momentu ne mogu da se iznađu izvori finansiranja za već postojeće institucije. Prema stavu 2. člana 2. zakona, predviđa se da na svakih pet hiljada stanovnika ne može biti više od jednog komunalnog policajca. Za grad Beograd, to, konkretno, znači da bi bilo zaposleno oko 350 novih ljudi u državnoj administraciji. To je u suprotnosti s preporukama međunarodne zajednice da je administracija u Srbiji prekobrojna, neefikasna i skupa i da se mora smanjiti. Uvođenje 350 komunalnih policajaca Beograd bi koštalo oko 10 miliona evra, od toga bi samo na troškove plata zaposlenih odlazilo godišnje blizu tri miliona evra. Dakle, tim novcem se može izgraditi desetak obdaništa, ili 20 kilometara kanalizacije, ili oko 200 kilometara puteva. S jedne strane, imamo vlast koja apeluje na građane, na štednju zbog ekonomske krize, vlast koja izmišlja nove namete građanima, kroz podizanje cene goriva i povećanje impulsa za mobilnu telefoniju, kako bi popunila budžet, a, s druge strane, ogromna sredstva se rasipaju na stvaranje komunalne policije. Iz svega ovoga vidimo da će jedinu korist od ovog zakona imati DS, a građani Srbije – samo direktnu štetu. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Miloš Radulović, posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, danas na dnevnom redu imamo zakon koji je, u suštini, u skladu sa zakonom o lokalnoj samoupravi koji je donesen krajem 2007. godine, a koji se odnosi na nadležnosti gradova i grada Beograda. U skladu s tim zakonom, daje se mogućnost gradovima i gradu Beogradu da obrazuju komunalnu policiju, da organizuju vršenje poslova komunalne policije. Znači, svaki grad može da obezbeđuje i vrši poslove komunalne policije preko određenih izvršioca. Normalno je da se ovaj zakon s nestrpljenjem očekivao i uopšte nam nije jasan razlog za njegovo kašnjenje, jer je Zakon o lokalnoj samoupravi i o gradu Beogradu donesen krajem 2007. godine, a sada je već prošla polovina 2009. godine, što znači da se na ovaj zakon čekalo godinu i po dana. Ovaj zakon se odnosi na 23 grada i grad Beograd. Ako uzmemo da u tim gradovima i u samom gradu Beogradu živi negde oko pet i po miliona stanovnika, to znači, po standardima koji postoje, da jedan komunalni policajac dolazi na maksimalno pet hiljada stanovnika, pa možemo da izračunamo koji je broj tih komunalnih policajaca. To je jedna armija ljudi, otprilike, od 1.200 do 1.500 ljudi. Ono što je za sve nas, pogotovu za poslanike DSS-a bitno pitanje, jeste sam način određivanja tih ljudi, pojasniću posle, i njihove nadležnosti. U uslovima za prijem ljudi koji rade u komunalnoj policiji stoji da je obavezno polaganje ispita u roku od dve godine od dana stupanja na dužnost. Hipotetički, sada ću da iznesem situaciju koja može da se desi. Bilo ko od nas može da šeta parkom, ili da uradi nešto što je ovim zakonom, osnovnim odredbama i članom 1. opisano, tj. da nanese određenu štetu. Komunalni policajac, u skladu s ovlašćenima koja ima, primeni fizičku silu, nanese određene povrede, da tako kažem, građaninu tog grada i građanin tog grada je sada u situaciji da se žali. Kome? Mere kojima građanin može da se zaštiti su navedenu u članu 29 – Kontrola rešavanjem pritužbi. Svaki od poslanika može da se žali komunalnoj policiji, svako može podneti pritužbu, ako smatra da su nezakonitom ili nepravilnom primenom ovlašćenja komunalnog policajca iz člana 17. do 24. ovog zakona povređena njegova prava. Pritužba se podnosi u roku od 30 dana. Načelnik komunalne policije, odnosno ovlašćeno lice, o svom stavu i eventualnim merama koje je preduzeo mora podnosioca pritužbe da obavesti dostavljanjem pisanog odgovora, u roku od 15 dana od prijema pritužbe, čime je postupak po pritužbi zaključen. U slučajevima kada iz pritužbe ili podataka prikupljenih u postupku kod načelnika, odnosno, ovlašćenog lica, proizilazi sumnja da je komunalni policajac, primenom ovlašćenja iz stava 1. ovog člana, učinio krivično delo za koje se goni po službenoj dužnosti, načelnik komunalne policije spisak predmeta mora da ustupi komisiji za rešavanje pritužbi. Ono što sve nas brine, to je da komisiju za rešavanje pritužbi obrazuje skupština grada, a sastoji se od predsednika i četiri člana; obavezno se imenuju tri odbornika skupštine grada, načelnik komunalne policije i predstavnik policije. Gradska uprava prima ljude u komunalnu policiju. Načelnik policije se oslanja na predlog načelnika gradske uprave. U sastav komisije ulaze odbornici, a vladajuća većina će odrediti koji će odbornici da uđu. Svaki građanin koji je pretrpeo neku štetu od strane komunalnog policajca koji je prekoračio svoja ovlašćenja žali se – kome? Onome ko imenuje te ljude u službi. Normalno, to kod svih nas izaziva sumnju i strah kako će da postupe ti ljudi. U ovlašćenjima koja su data radnicima komunalne policije stoji da kontrolu nad njihovim radom vrši, član 32. stav 3, ministar nadležan za lokalnu samoupravu, tj. donosi propis o načinu utvrđivanja posebne psihofizičke sposobnosti iz stava 1. tačke 1) ovog člana. Tačka 1. kaže – ima psihofizičke sposobnosti potrebne za obavljanje poslova komunalne policije, koje se dokazuju lekarskim uverenjem ovlašćene zdravstvene ustanove. Postavljam pitanje, da li je ministar lokalne samouprave taj koji je kompetentan, koji će da da mišljenje na to ko ima psihofizičke sposobnosti za taj posao? To je, u suštini, gospodine ministre, posao policije i ministra policije. Ono što je posebno indikativno kod prijema ljudi u komunalnu policiju, utvrđuje se da komunalni policajac može da bude i onaj ko nije izdržavao kaznu dužu od šest meseci. Poslanici DSS-a smatraju da poslove komunalnog policajca s ovakvim ovlašćenjima ne mogu da vrše uopšte lica koja su po bilo kom osnovu izdržavala kaznu. Vi to već imate u vaspitnim ustanovama, u raznim ustanovama nadzora, da bez obzira da li je neko lice izdržavalo kaznu po osnovu saobraćajnog prekršaja ili bilo čega, od 10 - 15 dana, ne može da se zaposli, ne može da zasnuje radni odnos. Pogotovo ako imamo ovu situaciju, zapošljavamo lice u službu koja ima velika ovlašćenja. Pročitaću koja su ovlašćenja i koji su poslovi komunalnog policajca – obezbeđuje nadležnost grada u pitanjima komunalne delatnosti, zaštite životne sredine, ljudi i dobara, obezbeđuje zaštitu i održavanje reda u korišćenju zemljišta, prostora, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata, kao i nesmetano obavljanje zakonom određenih poslova iz nadležnosti grada. To je širok dijapazon njihovih poslova. Svakog građanina dovodi u sumnju i, istovremeno, strah da lice koje po bilo kom osnovu leži kaznu do šest meseci zatvora obavlja ovako odgovoran posao. To je, verujte, nelogičnost i zapanjujuća činjenica. Nadam se da ću uspeti da ovo moje izlaganje, gospođo predsedavajuća, završim u toku trajanja direktnog prenosa. Desi li se da to ne bude u direktnom prenosu, pozdravljam sada sve građane, želim im laku noć, a onima koji imaju strpljenja i koji će ostati da nas gledaju, shvatajući problem, suštinu i ozbiljnost ovog zakona – želim da to učine s velikom pažnjom, jer radi se o zakonu koji u velikoj meri utiče na život građana, pogotovu ako imate nekog ko se uživi u situaciju nekog gradskog šerifa, da tako kažem, i onda počinje da primenjuje silu. Dozvoljena mu je primena i fizičke sile i palice i svega. Mislim da ste, gospodine ministre, olako shvatili neke odredbe ovog zakona. Stavili ste da kandidat polaže ispit, odnosno, komunalni policajac polaže ispit posle dve godine. Da li ste vi svesni šta on može da uradi u periodu do polaganja ispita? Suština naših predloženih amandmana je da kandidat za komunalnog policajca polaže ispit pre stupanja na dužnost, pogotovu što ste završnim i prelaznim odredbama predvideli, pročitaću i to, članom 50, da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku RS", a počinje da se primenjuje po isteku šest meseci od dana stupanja na snagu, izuzev odredaba članova 45, 46, i 47. Zašto žuriti sa prijemom i zašto omogućavati nekome da uđe u radni odnos a da polaže ispit posle dve godine? Šta je s lekarskim uverenjem? Svaki komunalni policajac mora jednom godišnje, zbog specifičnosti posla, da ide na lekarski pregled i da dobije uverenje da je radno sposoban, psihofizički sposoban za obavljanje dužnosti komunalnog policajca, a ne da imamo gradske šerife. Pri tom, ono što će da bude problem, gospodine ministre, to je što će u većini gradova vladajuća većina da upošljava svoje vojnike, koji će imati jedne aršine i jedan odnos prema ljudima izvladajućih stranaka, a drugi prema strankama koje nisu u vladajućoj većini, čak i prema građanima koji suprotno misle u odnosu na stavove vladajuće većine. Drugačije će aršine i drugačije kriterijume da imaju prema ljudima koji jasno podržavaju vladajuću većinu, njihovi su članovi, i to je jedan od velikih problema u ovom zakonu. Drugo, donošenje strateškog plana, gospodine ministre. Pa, mi ovde imamo da svaki zakon koji Vlada usvoji dolazi na Skupštinu i Skupština ga usvaja, a vi ovde dajete da strateški plan, koji je jako bitan za rad ove službe, donosi gradsko veće, a zna se ko sačinjava gradsko veće. Da li gradsko veće sačinjavaju opozicione stranke u gradu? Dajte mi primer jednog gradskog veća na teritoriji Srbije u kojem se nalaze pripadnici opozicionih stranaka. Mislim da je strateški plan vrlo značajan i mora da prođe skupštinsku proceduru. Kada kažem – skupštinsku proceduru, mislim na proceduru u skupštini grada u kojoj će da se ukrsti argumentacija i odbornika vladajuće većine i odbornika opozicionih stranaka. Na ovaj način ste suzili kriterijume za prijem, da o njima odlučuje vladajuća većina, zatim mehanizme za traženje zaštite, gde isto odlučuje načelnik gradske uprave i komisija koju sastavlja vladajuća većina, i strateški plan, koji je vrlo bitan u funkciji ovog zakona, koji, isto, donosi vladajuća većina. Ovaj zakon ništa ne valja. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, pošto je narodni poslanik Srđan Milivojević odustao. Izvolite.
Poštovani poslanici, poštovani građani, gospodine ministre, za poslove komunalne inspekcije i asistenciju policije, kada je to potrebno u sprovođenju poslova komunalne policije, dobili smo jedan novi zakon i nazvali ste ga zakonom o komunalnoj policiji, a donosi se zato što je to stvar trenda, ili, kako ste rekli, odražava savremene tendencije kojima se pokazuje odgovornost gradova i održavanje reda u jačanju njihovog partnerstva. Pitam vas, gospodine ministre – šta će građani, koji su ciljna grupa ovog zakona, u čijem interesu i za čiju korist se donosi ovaj zakon, da dobiju promenom boje uniforme novih komunalnih policajaca, novom bojom vozila u koju ćete farbati vozila u koja će da odlaze, zapošljavanjem, na primer, u gradu Beogradu 350 novih ljudi, ako se nisu promenila ovlašćenja policije, odnosno one koje nazivate ovde komunalnom policijom? Ako je broj ljudi bio problem, zašto ih niste zaposlili delom u komunalnim inspekcijama, a delom u policiji? Šta će da se promeni za jednog građanina koji zove u 12 sati noći i zbog buke koja dolazi iz obližnjeg kafića ne može da spava? Da li je njemu važno daje čovek koji se javi na telefon zaposlen u komunalnoj policiji ili u redovnoj policiji, ako je vrlo čest slučaj da po pozivu i na intervenciju dođe čovek, koji uzme podatke, kaže – ništa im nemogu, a vi za sat vremena možete da očekujete da na vaša vrata zakuca gazda tog lokala ili neki uvređeni gost koga ste se usudili da prijavite? Da li će se nešto promeniti ovim zakonom u smislu efikasnosti reagovanja nadležnih na ono što se zove ugrožavanje imovine ljudi, javnog reda, mira ili bilo čega što ste u ovom zakonu naveli? Da li iz bilo koje odredbe mogu da vidim naznaku tog poboljšanja, sem što direktno znam i vidim da imamo troškove, jer je neko morao da piše ovaj zakon, da ga pripremi, pa u pripremi ove sednice i u finansijskim troškovima ove sednice učestvuje i ovaj vaš zakon s određenim troškovima, pa će nabavljati nove uniforme, ko nema grb, moraće da izradi ili da ga doradi za ove potrebe, pa ćemo kupovati vozila, formiraćemo komisije koje će proveravati znanja na onom ispitu koji je predviđen, moraćemo da vršimo obuku ljudi, da ih godinu dana držimo u radnom odnosu, pa da tek onda polažu ispit, da bi mogli zaista da se bave ovim poslom. Imaćemo troškove bruto plata za 350 zaposlenih. Zatim, one redovne kontrole psihofizičkih sposobnosti, odlasci na rekreacije i svi troškovi i prinadležnosti ljudi zaposlenih u budžetskim organima, organima uprave i svemu onom što se zove – jedna trećina stanovništva koja je izdržavana, kao i ona trećina dece, starih, koji ne rade, a sve njih, znači, dve trećine ljudi, izdržava jedna trećina ljudi u privredi i nečemu štozaista zarađuje dohodak. Znate, jedan moj mladi prijatelj, vrlo sam ponosna na kolegu koji je u Americi završio svoje studije, po povratku mi je ovako objasnio situaciju u Srbiji: ''Mislio sam da žutom trakom, koja se zove privilegovana traka, treba da idu oni koji treba negde pre da stignu i da to budu oni koji prevoze putnike na posao, da to bude vojska, da to bude hitna pomoć, pa i važni ljudi koji vode ovu državu. Onda sam shvatio da se ova srednja traka, u kojoj idu redovni građani, sve više prazni, jer sve veći broj njih shvata da samo ta žuta traka, koja se zove privilegovana traka, a ja je zovem traka budžetskih korisnika, postaje jedina traka koja omogućava pristojan život u Srbiji.'' Da li, dokle i koliko ta traka može da funkcioniše kao privilegovana, kao izdržavana, kao izmišljen posao već postojećih organa, dok nam se uslovi za stvaranje dohotka da se ti izdržavaju sve više i više tanje i fondovi prazne? Ne mogu da shvatim da u ovakvom trenutku, koji se naziva svest o krizi, svest o štednji, dobijamo obrazloženje zakona koji treba neke nadležnosti lokalnih samouprava da stavi u funkciju, gde kažete da ste odlučili da ovo rešite na zakonom propisan način, donošenjem zakona na republičkom nivou, zato što će ovaj zakon posezati u ljudska prava i slobode. Pa, zbog toga treba da donesemo na republičkom nivou! Znači, svesni ste da će biti primene mera prinude, oduzimanja nekih stvari, možda i neopravdano, pa vraćanja, i vama je najviši argument, vrhunski razlog – posezati u ljudska prava i slobode onako kako se ta floskula uobičajila i ušla nam svima u uši. Pitam vas, samo na drugi način definisano, a šta je sa pravima ljudi da žive pristojno i da od svog rada mogu da izdržavaju ovakvu birokratiju koja ne daje učinak, kako sam vam opisala, kada prijavite nekoga? Da li je možda bilo bolje da se ovaj zakon donosi na republičkom nivou, da bi na jedinstven, jednobrazan i uporediv način, u odnosu na 23 grada plus Beograd, bili ustanovljeni ovi poslovi koje ovde definišete? Ne, vama je vrhunski argument priča o ljudskim pravima, kao priča koja, svojom suštinom, kroz ovaj zakon nije dosledno izvedena. Molim vas, gospodo, da još uvek, i kroz ove zakone, sačuvate jedinstvenost države Srbije, u kojoj je 23 grada plus Beograd dobilo definiciju grada, kojima želite da date pravo da imaju gradsku policiju. Međutim, ne dajete vi njima samo pravo. Vi njima dajete nadležnosti za koje oni treba da stvore sredstva. Kako će se ta sredstva stvoriti nego punjenjem sada gradskog budžeta. Grad ne zarađuje, budžet ne zarađuje, on troši. U kakvom svetlu se tu opisuju ta ljudska prava, odnosno prava ljudi da dobiju adekvatnu uslugu za ono što plaćaju u republičke i gradske budžete? Napisali ste da je cilj ovog zakona da se građanima obezbedi miran i bezbedan život. Način i sredstvo kojima će to da se ostvari je ostvarivanje nadzora u javnom gradskom, prigradskom i drugom lokalnom saobraćaju, zaštiti životne sredine, kulturnih dobara, lokalnih puteva, ulica i drugih javnih objekata od značaja za grad i izvršavanje drugih zadataka iz nadležnosti grada. Da li je nadzor i zaštita svega pobrojanog do sada bila ledina, nezaštićena, ničija poljana, za koju se niko nije brinuo, ili vi ovim preuzimate nečije nadležnosti? Čime se opravdava, ako to jeste bilo nečija nadležnost, da to sada pređe u nadležnost komunalne policije? Kažete da lokalne zajednice treba da imaju sve veću ulogu u oblikovanju preventivnih programa bezbednosti, u neposrednom pružanju usluga i da u tome tesno sarađuju s policijom. Među najvažnije bezbednosne probleme odlično ste naveli one prave – problemi u lokalnom saobraćaju, vandalizam, nasilje mladih i nasilje u grupi, buka, upadi u stanove, garaže, javni objekti, poslovne prostorije, oštećenje javne, privatne imovine itd. Govorite o stvarima koje se dešavaju, koje postoje kao problem, ne shvatajući da ovi problemi postoje zato što nemamo adekvatnu kaznenu politiku za prekršaje, vandalizme, nasilje i sve ono što ste ovde naveli. Ne može se problem rešavati od kraja i od posledice, nego od uzroka. Kažete da se ti problemi ne rešavaju zato što kapaciteti policije u nizu zemalja, pa i naše, nisu dovoljni, pa se građani osećaju nesigurni i ugroženi, čime se narušava njihovo poverenje u demokratske institucije. Tačno je da se ugrožava poverenje u demokratske institucije i da se građani osećaju nesigurni i ugroženi, ali ako ste definisali da je problem u kapacitetima policije, u čemu je problem da tamo gde se već poznaju ovlašćenja, načini postupanja, obuke, provera psihofizičke sposobnosti, način upotrebe sile, oduzimanje predmeta, sve poznato, definisano, pojačate broj ljudi tamo gde treba? Vi ponovo počinjete od početka. Pravi ljudi ne ruše gradove da podignu nove tvrđave, utvrđenja i kule, i niko ne treba da pomisli da od njega počinje svet. Iz institucija koje već postoje treba, kao i iz svakog čoveka, izvlačiti ono najbolje, to podsticati, pojačavati; kod institucija je to još najlakše uraditi, a vi ste problem dobro uočili. Nije problem da građanin nema kome da prijavi vandalizam, buku ili oštećenja javne i privatne svojine. Problem je što niko ne reaguje, što policija napravi zapisnik, koji se negde između policije, tužilaštva i suda izgubi; neko nekog nađe, prijatelja, fioku koja više ne može lako da se otvori u zastarelosti predmeta, u snazi i moći funkcije koju vrši neko, nečiji prijatelj, pa mnogi ljudi ne nalaze pravdu. Nije problem u tome da građanin nema kome da prijavi, nego što prijava ostaje bezvredan papir, koji svedoči ne o nemoći, nego o nedostatku želje da se ovi problemi reše. Naveli ste na koji način su ovakvi problemi rešeni u bližem okruženju, u nama bliskim zemljama, Crnoj Gori i Republici Srpskoj, gde je uvedena komunalna policija koja, u stvari, vrši nadležnost komunalne inspekcije. Vi, brže-bolje, posežete za onim njima manje poznatim, a vrlo često i nama neprikladnijim rešenjima. Zar vam nije bio dovoljan razlog da ne uđete u rešenje s komunalnom policijom to što poreska policija, kao policija u nazivu, nije dobila ništa u kvalitetu rada. Nikada nismo imali veću poresku evaziju, utaju; desetine milijardi dinara se mere utaje poreza, po priznanju samih čelnika Poreske uprave. Znači, sam naziv i organizacija nekog organa, ovako kako ste zamislili, ne da ništa ne rešava, nego ovo kako ste vi uradili, s preplitanjem nadležnosti, ili, kako ste i sami rekli, da je ovo mlađi brat policije, bih rekla – neka zabavnjačka grupa, koja treba da zabavi masu dok ne dođe prava policija, zaista ne može da nam donese dobro. Predvideli ste da ovaj zakon definiše komunalno-policijske poslove. Verujte, ja sve vreme govorim o komunalnim poslovima nad kojima komunalna inspekcija ima nadzor, a policija, eventualno, asistira kada je to potrebno. Vi ste to u članu 1. definisali, ali ne možete da spojite nespojivo, komunalno-policijske poslove, pa ste ih navodili kao komunalne, kroz član 9, gde mnogi imaju primedbe, a onda i potrebu da se policijskim metodama interveniše tamo gde taj posao ne može da se uradi. Zanimljivo je, gospodine ministre, ne verujem da ste vi, dok ste bili mali, imali san da budete ministar policije, ali ste dobili ovlašćenje da nekim gradskim ''šerifima'', koji su možda sanjali da budu ministri policije, nisu ni znali da ih snaći ovakva, ne verujem, sreća, nego nezgoda, date da se bave ovim poslom. Rešenjem koje ste predvideli, u takvoj se situaciji može i naći akademski slikar. Predvideli ste da gradski policajac, ''šerif'', može da ima visoku stručnu spremu, ne kažete koje struke, i pet godina radnog iskustva i on može da rukovodi ovim poslovima. Ne samo da rukovodi. Kažete da on treba operativno da se bavi ovim poslovima. Da li vi to dovodite do karikaturalnosti ova rešenja? Ne verujem da bi se ovakav zakon mogao pojaviti i da u njemu ovakva površnost bude samo previd, ali po ovom zakonu ne da je to moguće, nego je vrlo izvesno da se desi, jer ljudi koji završavaju fakultete u nekim strukama nemaju posla i verovatno će posegnuti za nekom prečicom da obezbede sebi koru hleba i prihvate čak i ovakav posao. Zato što nisu definisani precizno ni poslovi ni kriterijumi, vi se možete naći u vrlo smešnoj situaciji povodom ovog zakona, ali će se načelnik komunalne policije, organ koji se zove načelnik, koji će raspoređivati sve ostale ljude, a vezan je za mandat jedne vlasti u jednom gradu, ili jednoj opštini, zaista naći s jednim vrlo uskim određenjem. Ne govorim o čoveku, govorim o zakonu koji ga usmerava da na vrlo uzak način sagledava organizaciju raspoređivanja i donošenja onog plana o kojem su ovde svi govorili. Brine me jedna stvar, znate, đavo se uvek krije u malim stvarima. U članu 4. ste napisali, znate da je prvi posao ta asistencija u izvršenju – komunalna policija pruža pomoć nadležnim organima grada, kao i preduzećima, organizacijama i ustanovama koje na osnovu odluke skupštine grada odlučuju o pojedinim pravima građana, pravnih lica ili drugih stranaka itd. Da li postoji preduzeće koje ne odlučuje o nečemu, o nekom pravu građana, pravnih lica ili drugih stranaka? Postoji pretpostavka da sprovođenje njihove izvršne odluke neće biti moguće bez prisustva komunalnih policajaca ili upotrebe sredstava prinude. Znači, svuda je moguće. Vi, prosto, kažete da se komunalna policija može pojaviti na svakom mestu u gradu. To član 4. izričito definiše, bez ikakve dileme. O angažovanju komunalne policije, o obimu i načinu pružanja pomoći, odlučuje načelnik komunalne policije, u roku od 48 sati od podnošenja zahteva nadležnog organa grada, shodno odredbama Zakona o policiji. Evo sad, komunalna policija će sprovoditi Zakon o policiji. Ako ne bude moguće da se sprovede ta odluka zbog fizičkog otpora, pa ne uspe ni komunalna policija, onda ćemo tražiti da nam pomogne policija, po Zakonu o policiji. Kao što rekoh, predgrupa za zabavu dok ne dođe glavni zabavljač, odnosno ''glavna zvezda'', koja, inače, ima sve regularne instrumente da taj problem reši i uhvati se u koštac s njima. U slučaju kada treba sprovesti hitne mere, vi ste neverovatni, kažete – hitan postupak, nezgode, nepogode, i onda kada ne mogu da se pravovremeno preduzmu mere od nadležnog organa, komunalna policija preduzima hitne mere za zaštitu životne sredine. U kom postupku se procenjuje, ko procenjuje, ko kome javlja, kada? Da li vi znate šta je hitna situacija? Radeći u jednom velikom javnom preduzeću, kada nam ljudi iz kancelarija koji nisu videli dalje od kruga dvojke urade neko uputstvo o ponašanju i pravilima postupanja, mi van Beograda se često šalimo i kažemo – jednog dana ćemo dobiti uputstvo da mi u Novom Sadu dolazimo na posao tramvajem. Reći će nam – to što vi nemate tramvaj u Novom Sadu, nije problem, izgradićemo ga. Na to mi liči ovaj vaš član 5. Nije važno da li u životu ovo može da se primenjuje, mi ćemo život prilagoditi vašim zahtevima, pa da li je to moguće, videćemo. Saradnja s policijom, ovo je strašno, podrazumeva dostavljanje ličnih podataka za građane, podatke za vozila i druge podatke iz evidencija koje se vode, u skladu sa zakonom. Komunalna policija će, dali smo joj zakonom pravo, to dobiti od redovne policije. Nemojte slučajno da im treba neki podatak iz Narodne banke, to ne može da se dobije ni u kom slučaju, to su strogo čuvani podaci, jer monetarna vlast treba da upravlja i politikom i društvom, ali ostavite vi komunalnim policajcima, koji će godinu dana da se obučavaju a da ne mogu da preuzmu da rade svoj posao, da imaju u posedu ove i ovakve podatke. Koji podaci mogu biti tajna, to smo videli iz kontrole državne pomoći, zakona koji će, nadam se, amandmanskim ispravkama izgubiti tu vrstu tajnosti koji vi ovde, u stvari, i ne čuvate. Član 9. neću da elaboriram, jer su mnoge moje kolege iznele vrlo osnovane primedbe o tome šta su poslovi komunalne policije i ja mislim da bi se tu morale prihvatiti sve amandmanske intervencije. Ono za šta mislim da je poseban problem, to je upotreba sredstava prinude, od fizičke snage, preko službene palice, do sredstava vezivanja, do te mere da kroz ovlašćenja komunalne policije dolazimo do člana 28, gde, čak, govorimo – ako prilikom upotrebe sredstava prinude nastane telesna povreda ili nastupi smrt lica, načelnik komunalne policije podnosi o tome pisani izveštaj nadležnoj policijskoj upravi. Da li o smrti govorimo zato što je uvek moguća, pa se i ovde obrađuje, ili ima nekih posebnih razloga za to? Da li želite da nas umirite kako su izuzeci u postupanju, u smislu upotrebe sredstava prinude, posebno obrađeni u postupku – 24 sata za prijavu, za izveštaj, ali nam ne kažete, kada se ovaj drastičan slučaj eventualno desi, po kojim zakonima se dalje posledice saniraju, pokrivaju i o njima izveštava? Tu je tačka i muk. Imamo kontrolu rešavanjem pritužbi. Podsetiću na solidarnost zdravstvenih radnika, na solidarnost onih koji rade u policiji, ali i na solidarnost na pogrešnoj stvari, gde se ovakve primedbe i ovakva prekoračenja upotrebe sile ili upotrebe sredstava prinude retko završe tako da građanin bude u pravu. Čak deluje malo smešno kad kažete da, nezavisno od postupka gde mogu da se rešavaju i kontrolišu te pritužbe, građanin, odnosno podnosilac pritužbe ima na raspolaganju sva druga pravna sredstva da zaštiti svoja prava i slobode. Za mene je najspornije da se ovlašćenja i postupanja propisuju Zakonom o policiji, a način i postupak kontrole – vi, kao ministar za lokalnu samoupravu. Kakvu vezu tu može da nađe razuman čovek, dobronameran čovek, zaista ne znam, ali je neverovatno da se ovlašćenja propisuju Zakonom o policiji, a način i postupak kontrole radite vi. Ukazujem na jednu vrlo bitnu stvar, na položaj, dužnosti, prava i odgovornost komunalnih policajaca primenjuje se i odgovornost koja važi za zaposlene u organima grada. Da li je to primereno za ljude koji imaju ovakva ovlašćenja, da imaju odgovornost kao i svi ostali zaposleni u organima grada, na bilo kojim drugim poslovima? Neću da kažem – razmislite, ja vas molim da to ispravite i da njihova ovlašćenja dovedete u sklad s odgovornostima. Neko će biti primljen u radni odnos, a vi ćete za šest meseci, jedva sam uspela da povežem stupanje na snagu zakona i vaše rogobatno formulisanje roka u kojem ćete da donesete sve ono što je vezano za ispitivanje psihofizičke sposobnosti i odlaska na te preglede, formiranje komisije i sve ono što se podrazumeva kao ispit za provere, ali shvatili smo da u nekom roku od šest meseci ovo treba da profunkcioniše. Da li će građani u roku od šest meseci, kad vi budete stupili na scenu, moći samo da se šale na račun boja vaše uniforme i vaših vozila i da za to plaćaju kaznu, ili će jedan problem, koji proizilazi iz ovog zakona i zbog čega je on i donet, biti rešen, ostaje da se vidi, ali ja u to osnovano sumnjam i mi za ovaj zakon nećemo glasati. Samo da vam kažem da će gospodin Tomislav Nikolić, kao ovlašćeni predstavnik, po povratku sa prijema u Ambasadi Ruske Federacije, uzeti reč na kraju, ako stigne.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bortić, a posle njega narodni poslanik Milan Avramović.
Poštovana predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, cenjene kolege narodni poslanici, problemi bezbednosti u lokalnim zajednicama, koji se zaoštravaju ne samo u našoj zemlji, nego i u najrazvijenijim zemljama savremenog sveta, sve više opterećuju državne organe, pre svega, Ministarstvo unutrašnjih poslova. Različiti oblici prekršaja, remećenje javnog reda i mira, ugrožavanje imovine i integriteta ljudi, narušavanje ustaljenog komunalnog reda i drugi oblici vandalizma, u velikoj meri opterećuju policijske snage u našoj zemlji da deluju preventivno i da održavaju javni red i mir, posebno u gradovima naše zemlje. Dosadašnji inspekcijski organi i komunalne službe nisu imali ni zakonska ovlašćenja, ni odgovarajuću snagu prinude, a nisu bili ni materijalno i kadrovski osposobljeni da vrše poslove javnog reda i mira. Zbog svega toga, opravdana je potreba da Republika Srbija donese zakon o komunalnoj policiji, koji će u velikoj meri olakšati rad Ministarstva unutrašnjih poslova, ali i rad komunalnih službi. Istovremeno, ovim zakonom se zaokružuje normativna regulativa lokalne samouprave u našoj zemlji i usaglašavanje ove oblasti s propisima Saveta Evrope, koji ističu da lokalne zajednice treba da imaju sve veću ulogu u oblikovanju preventivnih programa bezbednosti i u neposrednom pružanju bezbednosti svojim stanovnicima, kao i da u tome treba da tesno sarađuju s policijom. U savremenim evropskim propisima, kao najvažniji bezbednosni problemi, u čijem se rešavanju vidi uloga lokalnih zajednica, istaknuti su problemi u lokalnom saobraćaju, vandalizam, nasilje mladih i nasilje u grupi, upadi u stanove i druge javne objekte i druge poslovne prostorije, oštećenja javne i privatne imovine i drugo. Iskustvo iz evropskih zemalja, kakve su Italija i Francuska, u kojima lokalna policija ima značajnu ulogu u obavljanju pravnih policijskih poslova na lokalnom području i pod nadzorom je državne policije, ili iz zemalja u našem okruženju, kao što je Slovenija, u kojoj je lokalna policija nadležna za kontrolu bezbednosti saobraćaja na putevima, u naseljima, za održavanje javnog reda i za još neke zadatke iz oblasti javne bezbednosti lokalne zajednice, u velikoj meri se koristi da se rad komunalne policije zakonski reguliše i u Srbiji. Ukratko, imajući u vidu navedena i druga uporedna iskustva, može se konstatovati da uvođenje komunalne policije u Srbiji prati savremene tendencije koje naglašavaju novu ulogu i odgovornost gradova i drugih lokalnih zajednica u održavanju reda, u jačanju njihovog partnerstva sa policijom. Ovim zakonom se stvara pravni okvir za organizovanje i delovanje komunalne policije. Logično je pretpostaviti da će uvođenje ovog organa u naš sistem bezbednosti u lokalnim zajednicama doprineti otklanjanju postojećih slabosti i većoj sigurnosti građana i njihove imovine. Poštovane kolege narodni poslanici, imajući u vidu da svako ovlašćenje kojim država, zakonskim putem, ovlašćuje neki organ može zadirati u ljudska prava, neophodno je da se ovim zakonom jasno i višestruko obezbede mehanizmi kontrole komunalne policije, posebno kontrola upotrebe sredstava prinude, član 27, uz izveštavanje policije, član 28, i kontrolu rešavanja pritužbi, član 29. Ovo zbog toga što se upravo ovlašćenje za upotrebu sredstava prinude najčešće koristi za posezanje u ljudska prava. Zato upotreba tih sredstava treba da bude neprekidno nadzirana i kontrolisana. Polazeći od svega iznetog, Poslanička grupa SPS-JS-a, u danu za glasanje, glasaće za ovaj zakon. Hvala veliko.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović, a posle njega narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, da bih nastavio izlaganje i da bi građani razumeli dokle sam stao, moram ponovo pročitati osnovne stvari i odredbe člana 9. koje sam podvukao, kako bih dao njihovo obrazloženje što jednostavnije i preciznije – vezano za održavanje komunalnog reda koji se odnosi na javnu čistoću, lokalne puteve i ulice, auto-taksi, parkiranje, prevoza, prigradskog, gradskog, postavljanja privremenih poslovnih objekata i zaštite od buke u životnoj sredini. Objasnio sam kako ''Parking servis'' funkcioniše, ko je kriv za nelegalno parkiranje, šta su razlozi nepravilnog parkiranja vozila, koje ne opravdavam, u svakom slučaju, ali uzrok problema ne rešava ovaj zakon, uzrok problema ostaje isti, sve dok gradska uprava nadležnog grada ili novoformirane opštine ne budu angažovali gradsku upravu onako kako je to trebalo da se uradi odavno. Postavlja se pitanje, zbog čega je velika gužva u samom Beogradu? Mi se sećamo priče o otvaranju obilaznice oko Beograda, koja je imala kao zadatak rasterećenje gužve iz centra grada. Od tog investicionog dela, koji je dobio više medijsku nego funkcionalnu pažnju, ostaje da zaključimo samo da je gužva u Beogradu još uvek ista, ako ne i veća. Da li je gužva u Beogradu, možda, posledica pravljenja lakog šinskog metroa koji nam je obećala vladajuća većina u predizbornoj kampanji? Da li je to samo obećanje ili šinski metro koji je u planu, a ne koji treba da bude u funkciji, ostaje da vidimo u narednom periodu. Da li su rešenja za gužve u Beogradu i mostovi preko Save i Dunava koji postoje samo u novinama, s različitim modelima, različitim brojevima? Koliko, uopšte, imamo mostova, neki put, kad čitam novine, nemam utisak da živimo u Beogradu. Da li su jeftina taksi udruženja, koja koriste neki tajkuni da bi oprali novac, rešenje gužve u Beogradu? Mislim da ćemo doći za koju godinu u situaciju da kroz Beograd vozimo tablice s parnim brojem jednim danima, a s neparnim brojem drugim danima, ukoliko gužve u Beogradu budu rešavali komunalni policajci i gradska uprava, kao što se to rešava sada. Da li je odnos gužve u Beogradu i odnos ''Beograd puta'', kao javnog komunalnog preduzeća, i gradske uprave, da li je razlog tome što se jedna ulica asfaltira tri puta? Da li je razlog to što se jedna ulica u centru grada presvlači i popločava tri puta? Koliko puta se sve još krpi i dorađuje u toku samo jedne kalendarske godine? Ili je razlog što je predizborna kampanja, pa se ti putevi rade intenzivno, da se nadoknadi sve što je propušteno u proteklom mandatu, ili u protekle četiri godine? Zaštita od buke. Za zaštitu od buke imamo najgore primere u Evropi. Zaštita od buke zavisi od jačine vlasnika lokala, od njegove moći i njegovih finansijskih sredstava. Ako je zaštita od buke nemoguća, recimo, u krugu bolnice ''Sveti Sava'' na železničkoj stanici, gde se nalaze najelitniji klubovi i lokali, u kojoj noću od gužve, od posetilaca tih lokala ne može da se živi, a ne da se leči od infarkta ili bilo koje druge vrste bolesti u ovoj bolnici, onda možemo da zamislimo šta se radi u lokalnim sredinama gde nema bolnica. Kako se funkcioniše u klubovima koji žive i rade pored porodilišta? Kako se funkcioniše na rekama? Kako se funkcioniše na splavovima? Ko je tu izmerio ikada jačinu tih zvukova? Ko je kada odgovorio na tužbu da je glasna muzika? Koliki je, recimo, na Topčiderskom brdu, Senjaku, odjek sa Save, zbog splavova, i kada je neko na to reagovao? Građani s Topčiderskog brda i Senjaka plaćaju porez za ekstra zonu, a ne mogu noću ni da spavaju kako treba. Sada čekamo još uplatnicu koja će doći sa naznakom – taksa za komunalnu policiju. Podsetio bih i na nešto što se provlači kroz dnevnu štampu. U jednim dnevnim novinama, čini mi se da je "Politika" u pitanju, kaže se da predstavnici Beograda nisu zadovoljni što u Predlog zakona nisu ušle njihove dve glavne primedbe. Prva primedba je – komunalni policajac neće moći da nosi pištolj, a kao sredstva prinude može da koristi fizičku snagu, službenu palicu i sredstva za vezivanje, dodaje Alimpić; to je zamenik, inače, predsednika Skupštine grada Beograda. On kaže – nama treba služba koja je jača od građevinske inspekcije i koja može bez dugog postupka da stopira radove. Trebalo bi da mogu da oduzimaju materijal, ako treba, i da privedu investitora. To je jedini način da rešimo taj problem, kaže Alimpić. Zamislite vi ovu izjavu jednog visokog funkcionera DS-a kako da se rešava pitanje nelegalne gradnje, ili legalizacije u gradu Beogradu! To je njegov predlog, koji kaže – treba oteti i privesti, hapsiti, demonstrirati silu, kao što je to rađeno s opštinom Zemun, i konačno doći do željenog cilja. To je, verovatno, novi sistem demokratije. U prilog tome, pročitaću vam i član 4. koji kaže: "Pomoć u izvršenjima (asistencija). Komunalna policija pruža pomoć nadležnim organima grada, kao i preduzećima, organizacijama i ustanovama koje na osnovu odluke skupštine grada odlučuju o pojedinim pravima građana". Dakle, ovde se usuđuje skupština grada da odlučuje o pravima građana. To je nešto, ministre, što nije smešno. To je nešto što je bez veze. Može da stane skupština grada u zaštitu prava građana, a ne da odlučuje o pravima građana. To radi sud. Morao bih da se osvrnem i na neke druge članove, ali, evo i po istom članu: "O angažovanju komunalne policije i o obimu i načinu pružanja pomoći odlučuje načelnik komunalne policije u roku od 48 časova od podnošenja zahteva nadležnog organa", nadležni organ, to vam je načelnik komunalne policije, ili u prevodu – lokalni šerif, "odnosno, ovlašćene organizacije, shodno odredbama Zakona o policiji o postupku pružanja pomoći u izvršenjima", sada pazite, deo koji želim da vam naglasim, "i podzakonskog propisa o načinu obavljanja policijskih poslova kojima se bliže uređuje pružanje ove pomoći". Jedan od kolega je čitao ovaj podzakonski akt i zna se kako se pomoć daje i kojim službama. Ovde se omogućuje pravo skupštini grada, koja ima većinu vladajuće većine DS-a, da donese podzakonske akte koje može vrlo lako da upotrebi i u prilog tome, što kaže i član 7. stav 3: "Oblik i način ostvarivanja saradnje komunalne policije i gradskih inspekcijskih službi bliže propisuje skupština grada". Ovde dolazimo do suštine sistema zloupotrebe i onoga čega se najviše plašimo, a to je zloupotreba komunalne policije. Gradska uprava ili grad mogu, primera radi, da donesu pogrešno rešenje zbog predizborne, recimo, kampanje, zbog korupcije, zbog prijateljskih ili partijskih veza, rešenja o rušenju, rešenja o iseljenju, rešenja o oduzimanju imovine. Ona u trenutku izvršenja rešenja ima iza sebe i komunalnog i građevinskog inspektora, i komunalnog policajca i asistenciju policije, što omogućuje član 8. stav 3. ovog predloga zakona. Šta to, konkretno, znači? To znači da grad ili gradska uprava mogu da budu nepogrešivi. Za gradsku upravu ne važi ni sud, ni komunalna policija, ni mišljenje građevinskog ili komunalnog inspektora u opštini. Kako građanin da dokaže, kad se pojave svi ovi ljudi na kućnom pragu, da je u sudskom procesu, da je u procesu legalizacije ili u nekom drugom postupku? Zloupotreba je moguća ovim zakonom. Ako pogledate koliki je broj rešenja poništen u okružnom sudu, rešenja opština i prvostepenog i drugostepenog organa, koliko je samo prvostepenih odluka drugostepeni organ u gradu poništio, a koliko je odluka drugostepenog organa okružni sud poništio, nije teško zaključiti da je vrlo lako došlo do zloupotrebe; ili ove službe nisu sposobne da rade kako treba, ili su one zloupotrebljene zarad nečijeg interesa. Ono što je još u ovom predlogu zakona loše, jeste to što će gradonačelnik ili gradsko veće imati svoju policiju. Ova policija može da hapsi, može da primenjuje silu, može da vezuje, može da pretresa, može da oduzima, može sve da radi kao i legalna, postojeća policija, osim što ne može da se koristi vatrenim oružje, što je u neku ruku dobro, ali komunalnoj inspekciji i policajcu nisu potrebna sredstva koja mogu da mu omogućuju fizičku primenu da bi došao do cilja. Kada komunalni inspektor uoči lice koje pravi komunalni prekršaj, on u tom trenutku nije sposoban da odluči, mislim na komunalnog policajca, da li je to lice učinilo prekršaj ili krivično delo. Ako uzmete u obzir, čini mi se, član 30, u kome piše da se sa srednjom školom četvrtog stepena može biti komunalni policajac i da ima rok kada će polagati ispit – kako će on u tom trenutku da odlučuje da li je lice učinilo prekršaj ili krivično delo ili, uopšte, da li je učinilo delo? Sada svako ko obuče uniformu ima pravo da pretresa građane, da ih legitimiše, da im pretresa automobile, zato što je nešto posumnjao. Imaćemo situaciju da to, uglavnom, budu partijski ljudi, da bi se namirile neke stvari, i imaćemo situaciju da se tako neki ciljevi ostvaruju, kao i sada što ''Parking servis'' posebno lupa kazne i odnosi vozila na jednim mestima, a posebno toleriše druga mesta. Zloupotreba koju omogućava ovaj predlog zakona, posebno u gradu Beogradu, posebno u predizbornim kampanjama, može da bude neograničena. Ovde ima komisija, nema suda, ovde komisija u roku od 15 dana može da da odgovor i time je slučaj zaključila. Šta ako taj odgovor nije validan, ili nije kvalitetan, ili je nerealan i neistinit? Šta da radi građanin? Građanin mora da ide na sud. Da li će ići na sud taj koji je zloupotrebio svoj položaj? Ne, on je zaštićen posebnom komisijom. Sada dolazimo u situaciju da Ministarstvo za lokalnu samoupravu, maltene, ima imunitet, da mu sud ne može ništa, jer je zaštićen. To nije realno stanje, zbog zloupotrebe koja je sve češća, pogotovo u javnim preduzećima. Da pogledamo šta ima za sada gradska uprava na raspolaganju – sekretarijat za komunalne i stambene poslove vrši poslove koji se odnose na razvoj i obavljanje komunalnih delatnosti, uređenje komunalnog reda u gradu i način odlaganja komunalnog otpada, stara se o obezbeđivanju materijalnih i drugih uslova za trajno obavljanje komunalnih delatnosti, nadzor nad obavljanjem komunalnih delatnosti, organizaciju zoohigijene, staranje o održavanju stambenih zgrada i bezbednosti njihovog korišćenja, javne nabavke iz nadležnosti Sekretarijata, obeležavanje naziva ulica i kućnih brojeva, i druge poslove u skladu sa zakonom i sa statutom grada i drugih propisa. Dakle, samo ću da nabrojim par stvari koje ima gradska uprava na raspolaganju – odeljenje za održavanje čistoće, posebno odeljenje za način odlaganja otpada, odeljenje za održavanje i uređivanje javnih zelenih i drugih javnih površina, odeljenje za komunalno uređenje grada, koje, takođe, ima svoje posebne nadležnosti, sektor za zoohigijenu, sektor za stambene poslove, sektor za ekonomsko-finansijske poslove. Za obavljanje komunalnih delatnosti, Skupština grada Beograda je osnovala javna preduzeća – JKP ''Vodovod i kanalizacija'',JKP ''Pogrebne usluge'', JKP ''Beogradske elektrane'', JKP ''Gradske pijace'', JKP ''Gradska čistoća'', JKP ''Zelenilo Beograd'', JKP ''Infostan''. Pored ovih, Skupština grada Beograda poverila je obavljanje pojedinih komunalnih delatnosti preduzećima – JP ''Srbijašume'', ''EDB javno osvetljenje'' i KP ''Dimničar''. Kada uzmemo u obzir sva ova preduzeća koja su na raspolaganju Skupštini grada, tačnije, gradskoj upravi, i broj zaposlenih, apsolutno je nepotrebna komunalna policija s ovakvim ovlašćenjima koja se preklapaju sa već postojećim ovlašćenjima i javnim preduzećima koja postoje u okviru grada Beograda. Ne znam kako je u okviru ovih drugih gradova što su dobili status grada pre godinu dana, ali, generalno, postoji preklapanje policijskih službenika, s njihovim ovlašćenjima, i preklapanje zaposlenih u gradskoj upravi, s ovim ovlašćenjima. Dolazi se do zaključka da nema potrebe da komunalni policajac radi posao koji već neko radi, plus ono što se kaže u jednom delu člana 9 – održavanje komunalnih objekata. Sve ove firme imaju komunalne objekte, mašine, opremu, sprave, vozni park, čamce, kućice, svi imaju svoj plan i program rada. Ovaj strateški plan i program rada, koji treba tek da se donese, može i da se ne uklapa u postojeći plan rada i onda dolazimo do sukoba nadležnosti, da ne znamo ko će da juri preprodavce po ulici koji prodaju da bi zaradili da prehrane porodice, ili da ne znamo ko hoće da uvede red na rekama, zato što ima preklapanja između Kapetanije Beograd i komunalnog policajca. Nadležnosti komunalne policije u zemljama regiona su različite. U Zagrebu, oni održavaju čistoću i čuvaju javne površine, uklanjaju sneg i led, odvode otpadne vode, vode računa o držanju životinja i vrše kontrolu parkiranja. U Republici Srpskoj, u Banjaluci, komunalna inspekcija, čak, nadzire i održavanje, uređenje, upotrebu i zaštitu komunalnih objekata i uređaja, brine o parkovima, javnim dvorištima, drvoredima, radi na održavanju kulturnih, istorijskih i nacionalnih spomenika. Njihova nadležnost je i postavljanje naziva firmi, natpisa i reklama, održavanje vodovodne mreže, javnih česama i fontana, korita reka i rečnih obala, kao i odvoženje đubreta i građevinskog šuta. Kontrolišu i parkiranje, saobraćajnice, toplovodnu i gasovodnu mrežu, javnu rasvetu. Generalna ocena je da je osnivanjem komunalne policije zavedeno više reda u mnoge oblasti. Ali, šta je problematično u ovom delu? Dežurni telefon je dostupan 24 časa, osim po prijavi građana, komunalna policija ima svoje redovne aktivnosti, poput kontrole nelegalnih prodavaca, zauzimanja javnih površina, poštovanja radnog vremena itd. Problem je što su ekipe, uglavnom, koncentrisane na centar grada, jer nema dovoljno zaposlenih, jer cela služba mnogo košta, kaže se u saopštenju grada Banjaluke. Neki, čak, u zemljama regiona, koriste komunalnu policiju i za kontrolu buke, rođendanskih proslava, bespotrebnog pritiskanja na zvono, nedoličnog ponašanja. U Podgorici, komunalna policija postoji od prošle godine, ali kazne koje komunalna policija može da naplati jesu do 20 puta veće od minimalne zarade. Dakle, u građevinskoj sezoni imaju jedan cenovnik, van građevinske sezone, imaju drugi cenovnik. Tačnije, van turističke sezone, imaju treći cenovnik. Podsetiću vas i na član 11, koji kaže da gradsko veće, na predlog načelnika komunalne policije, donosi strateški plan komunalne policije, na osnovu procene postojećeg stanja itd. Sada pitam ministra, koji nije tu, zašto gradsko veće donosi ovaj predlog? Zašto ne učestvuje u ovome skupština grada? Valjda je cilj da legitimitet imaju svi izabrani predstavnici u svakom gradu, nije važno da li su iz pozicije ili opozicije. To je još jedan sistem zloupotrebe, u kome gradsko veće može nešto da donese, posebno, strateški plan, koji može da bude na korist samo vladajuće garniture i za zloupotrebe vladajuće garniture, posebno što se taj plan može menjati. Ovde smo došli, faktički, do zaključka da gradsko veće ima svoju policiju. Ministar je rekao da je komunalna policija, na neki način, mlađi brat legalne policije, a ako uzmemo u obzir činjenicu da je gradonačelnik korisnik ovog mlađeg brata, onda Dragan Đilas ispadne veliki brat, jer ima svoju policiju. Kada uzmemo u obzir i to kako je došao do prostorija u Pionirskom gradu za snimanje ''Velikog brata'', nije teško izvući zaključak za koga se ovaj zakon pravi. Član 17 – upozorenje: komunalni policajac upozoriće lice koje svojim ponašanjem, delovanjem ili propuštanjem određene radnje može da naruši zakonom i drugim propisima uređeni komunalni ili drugi red iz nadležnosti grada. Upozorenje se daje usmeno, pismeno ili putem sredstava javnog informisanja. Sada vas pitam, koja su to sredstva javnog informisanja putem kojih će komunalni policajac da izda nekom upozorenje? Da li je to "Službeni list"? Je li to "Blic", "Glas", ili žuta štampa? Koja su to sredstva javnog informisanja? Ko će da plati objavljivanje opomene ili upozorenja? Hoćemo li opet puniti džepove nekom partijskom drugaru? Zamislite, neko napravi prekršaj i objavi čovek to u "Blicu". Objavio, napravio prekršaj taj i taj, taj i taj, i dao upozorenje. To je tolika besmislica ovog člana 17. da ne vredi više ni komentarisati. Član 19 – komunalni policajac izvršava proveru identiteta lica čije ponašanje ili delovanje predstavlja kršenje propisa iz delokruga komunalne policije. Delokrug komunalne policije je za sada nepoznat. Sada svaki opštinski odbornik koji traži reč i ne dobije je može biti predmet provere komunalnog policajca ili nekog ko hoće da ostvari svoja prava; ne daju mu da se ostvare njegova prava, ne daju mu da se žali, ne daju mu bilo šta, on će biti predmet provere komunalnog policajca. Ili, čekate red za ulazak u ''Arenu'' na neki koncert; ne stojite u traci koja je predviđena za stajanje i bićete predmet provere. Na taj način možete da skupite i brojeve ličnih karata i onog što vam treba za kandidovanje na lokalnim izborima. Da li je komunalni policajac lice koje je u trenutku, s ovim školskim kriterijumima, bez položenog ispita, pripravnik, ili sa oba položena ispita, sposobno da odredi da li je lice izvršilo krivični prekršaj ili prekršajno delo? Nije. Član 32. stav 4. kaže ovako da komunalni policajci moraju da imaju najmanje srednje obrazovanje u četvorogodišnjem trajanju. Stav 3. kaže – ima položen ispit za obavljanje poslova i primenu ovlašćenja komunalnog policajca (u daljem tekstu: ispit), nije osuđivan na kaznu zatvora od najmanje šest meseci. Znači, i robijaši mogu da budu komunalni policajci. Nije važan razlog zbog čega je neko bio u pritvoru; nije mu ranije prestao radni odnos u državnom ili drugom organu zbog teže povrede dužnosti iz radnog odnosa. Koje je to lice koje će da odredi šta je teža a šta lakša povreda dužnosti iz radnog odnosa? Neko je mogao da dobije pet puta otkaz, u pet različitih firmi, zbog krađe, i ovde će biti primljen bez ikakvih problema, jer ispunjava kriterijume srednje škole od četiri godine. Da se razumemo, bez uvrede za sve srednje stručne škole, ali praksa i ovlašćenja koja treba da ima komunalni policajac nisu za ovakvo školovanje. Član 33. kaže: ''Komunalni policajac - pripravnik dužan je da da ispit iz stava 1. ovog člana položi najkasnije u roku od godinu dana''. Šta ako ga ne položi? Godinu dana je radio džabe, godinu dana, da li je primao platu ili nije, pod znakom je pitanja, i kakvu je štetu, kvalitetnim ili nekvalitetnim radom, mogao da napravi u tih godinu dana? Član 34 – održavanje i unapređenje stručnosti komunalnih policajaca obezbeđuje se stručnim usavršavanjem, kao i periodičnim proverama stručne osposobljenosti, redovnim i vanrednim. Ovo je član za zloupotrebu. Neko vam se ne svidi od komunalnih policajaca, koji je utišao muziku nekome kome nije smeo da je utiša, i odmah ide na vanredno ispitivanje psihofizičkih sposobnosti. Tako može da ga šalje na vanredno ispitivanje psihofizičke sposobnosti dokle god mu ne nađe drugo radno mesto ili ne da otkaz, ili napravi da ne može taj test da položi. Kazna za sprečavanje obavljanja posla komunalnog policajca je od 10.000 do 50.000 dinara, za sprečavanje zloupotrebe. Osim što je prošao rok i osim što je Statut Grada precizirao neke nadležnosti kada treba da uvede red u gradsku upravu, ne možemo se složiti sa činjenicom da je zakašnjenje u izradi ovog zakona bilo koje vrste, osim ekonomske. Pošto ekonomskih razloga nema, pogotovu u gradu Beogradu, a kamoli u drugim gradovima, ovaj zakon neće zaživeti i ugledati svetlost dana ovako kako je to neko zamislio. Član 21. kaže – pregled lica i predmeta vrši se neposredno ili uz korišćenje tehničkog sredstva. To je, verovatno, pajser ili bonsek. Pre vršenju pregleda predmeta, komunalni policajac pozvaće lice da mu omogući uvid u sadržaj predmeta, a ako lice to odbije, sam će proveriti sadržaj predmeta. Ako lice nije vlasnik vozila, komunalni policajac će da razvali vozilo i evo šta kaže – prilikom prinudnog otvaranja predmeta, komunalni policajac nastojaće da prouzrokuje što manju štetu, a ukoliko do štete dođe, obezbediće da se nastala oštećenja posle otvaranja predmeta fiksiraju fotografijom ili na drugi pogodan način. Šta ako fizičko lice nije prisutno? Šta ako su se uplašili ili pobegli? Hoće li on razvaliti auto tog lica, hoće li uraditi pretres, zato što je neko ošišao ogradu na jednom delu, a na drugom delu nije, jer je ograda prešla kod komšije i tako je napravio komunalni prekršaj? Šta će uraditi, zapleniti mu makaze ili kosilicu za travu, zato što nije ispunio komunalnu normu da ošiša ispred svoje kuće, da ne bi ograda ulazila kod komšije? Ko će nadoknaditi tu štetu koju je napravio komunalni policajac, kad komisija može da daodgovor u roku od 15 dana; nije važno koje je prirode, da li je pozitivan ili negativan, time se taj slučaj zaključuje. Borba protiv bespravne gradnje jeste u pravosuđu. Borba protiv iskompromitovanog procesa legalizacije jeste u upravi, nije u komunalnoj policiji. Borba za poštovanje i izradu urbanističkih planskih dokumenata koji omogućavaju preciznu sliku izgradnje, tačno gde se šta nalazi i koji objekat mora da bude, zavisi isključivo od gradske uprave, ne zavisi od komunalnog policajca. Kada se uvede red u te tri oblasti i kada se uvede red u one osnovne norme i parametre koji su poznati i dostupni javnosti, a to je gde šta sme da bude, koja bašta u kojoj dužini, širini, u odnosu na moć vlasnika, koji čamac, splav sme da stoji, kad budete imali marine koje će lepo da prihvate sve čamce po kulturnoj i normalnoj ceni, kad bude Beograd imao luku kako treba, kad budu svi ti mostovi, putevi, kad budu klubovi na posebnim lokacijama dobro zaštićeni od zvukova itd., onda možemo razgovarati o komunalnoj policiji. Do tada, komunalna policija imaće vezane ruke i suočavaće se sa svim i svačim, s problemima za koje nije ona kriva, i biće zloupotrebljavana kao što su sad zloupotrebljavana javna preduzeća. Komunalnih javnih preduzeća ima u Beogradu mnogo. Jasno je kako se ona mogu zloupotrebiti. Ovde živi gradonačelnik, tu čistimo sneg pet puta i nema nikakvih kazni, a tamo gde ne živi gradonačelnik, tu se sneg ne čisti nijedanput i ima kazni koliko god hoćete. E, to je suština komunalne policije. Preostalo vreme ću ostaviti mojoj koleginici, a na sve dodatne odgovore ministra uključiću se u raspravu kasnije. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta i ona je poslednja prijavljena na listi prijava za reč u načelnom pretresu.
Dame i gospodo, znamo da je gospodin Milan Marković veoma ponosan na svaki predlog zakona koji u Parlament dolazi iz njegovog ministarstva i da vrlo zdušno brani predloge. Ima u tom smislu urednu komunikaciju s narodnim poslanicima, ali kada je u pitanju prihvatanje amandmana, tu baš nije pokazao da je široke ruke. Podsećam, pretpostavljam da ministar sluša, na donošenje dva veoma važna zakona od pre nešto manje od dve godine, Zakon o lokalnim izborima i Zakon o lokalnoj samoupravi. Taj zakon je imao široku podršku u Paramentu. Mi srpski radikali nismo glasali za taj zakon, ali smo imali pozitivan stav o većini članova iz oba zakona i tada ste nas, gospodine Markoviću, ubeđivali da donosite zakone koji su za duži period, koji su dobri, i zaista jesu dobri i trebalo je da budu za duži period, ali vi ste, evo, ni dve godine nakon toga, dobili zadatak da te zakone menjate. Najavili ste promenu Zakona o lokalnim izborima. Ovim zakonom već u jednom delu menjate i Zakon o lokalnoj samoupravi. U obrazloženju Predloga ovog zakona naveli ste na koje članove Ustava ste se pozivali prilikom izrade zakona, pa govorite o čl. 177, 189, 190. Moram da vam kažem, gospodine Markoviću, da ni u jednom od ovih članova nema pravnog osnova za donošenje ovakvog zakona. Ovi članovi govore o razgraničenju nadležnosti između Republike, autonomnih pokrajina i opština i govore u okviru nadležnosti opština, između ostalog, da je opština nadležna da uređuje oblast komunalne delatnosti. Zato vam skrećem pažnju da je ovaj predlog zakona neustavan. Ne postoji nigde u Ustavu Republike Srbije pravni osnov da se policija vezuje za lokalnu samoupravu. Policija se vezuje isključivo za državu, isključivo za državnu upravu, a nikako za lokalnu samoupravu, kako ste predvideli ovim zakonom. Mi smo vas na to upozoravali kada se raspravljalo o Zakonu o glavnom gradu, jer je i tu, između ostalog, predviđena mogućnost postojanja ove policije. Kada bismo sledili analogiju ovog predloga, onda možemo da očekujemo da se Dragan Šutanovac ovde pojavi i predloži nam zakon kojim će biti predviđena komunalna vojska. Gospodine ministre, mi imamo pravno uređenu komunalnu oblast u Srbiji. Lokalne samouprave i gradove i opštine imaju uređeno, svojim statutima, odlukama, na osnovu Zakona o lokalnoj samoupravi, postojanje komunalnih inspektora, komunalnih redara, i sve ono što je predviđeno da će raditi komunalna policija, sve je to već u nadležnosti ovih službi. Da li one rade svoj posao i koliko rade svoj posao, to je stvar, pre svega, starešina tih organa, a dobrim delom i vas, kao resornog ministra, zbog komunikacije s lokalnim samoupravama, zbog vaše nadležnosti kada je u pitanju lokalna samouprava. Zato ne može da se očekuje da će ovaj zakon i uvođenje komunalne policije doneti išta dobro ili išta bolje u odnosu na sadašnje stanje, kada je u pitanju komunalna delatnost. Neko od kolega iz stranke koja će podržati ovaj zakon pominjao je buku u Beogradu, u Ulici Strahinjića Bana, koju, kao, do sada nisu mogli komunalni inspektori i komunalni redari da spreče, da uvedu u red, a ti komunalni inspektori imaju na raspolaganju policiju, redovnu, regularnu, školovanu policiju. Ako oni to nisu mogli, ili nisu hteli, onda zaista ne vidimo na koji način će to uraditi komunalna policija. Sećate se, gospodine ministre, bili ste u to vreme narodni poslanik, kada smo raspravljali o zakonu koji je predviđao uvođenje poreske policije, pa neke privatne policije za održavanje reda na sportskim takmičenjima, mi smo vam i tada govorili da od tog posla nema ništa, da se donose zakoni koji su neprimenjivi. I, zaista, ti zakoni ni dan-danas tim svojim delovima nisu zaživeli i ne mogu da se primenjuju. Kada sam čitala ovaj tekst zakona, obeležavala sam neke članove koje želim da komentarišem, pored nekih sam napisala "opasno", jer je zaista opasno da čoveku koji će biti komunalni policajac, a čulo se već šta sve mora da ispunjava ili ne ispunjava da bi taj posao mogao da obavlja, date nadležnosti iz ovog zakona i uz te nadležnosti mu date lisice i palicu i pustite ga da obavlja taj posao, bez prisustva prave, normalne policije. Šta očekujete? Da li očekujete da će, kada dođe takav policajac u te kafiće u Ulici Strahinjića Bana, u 23.00 časa, uspeti da upotrebi lisice i palice, ili će sam dobiti batine? Da li mislite, kada dođe negde gde su ulični prodavci, koji su, po vašem mišljenju, na nedozvoljenom prostoru, da će ljudi mirno da čekaju i da gledaju da ih, okolo, svi ljudi gledaju kako ih ponižava, kako im stavlja lisice i upotrebljava palicu, bije? Mislite li da će ljudi mirno da sačekaju takvog komunalnog policajca? Neće, gospodine Milane Markoviću, nije dobro ovo što radite. Dobro bi bilo, ako je nedovoljno sposobna komunalna inspekcija, komunalni inspektori i redari, da se ti ljudi osposobe, da se ti ljudi, ako treba, i brojčano povećaju, ali da rade svoj posao u saradnji s policijom, tamo gde im je policija potrebna. Šta znači na pet hiljada stanovnika jedan komunalni policajac? Vi nam još ovde ispričaste kako će to biti naš policajac iz komšiluka itd. Da li imate predstavu na kojoj površini živi pet hiljada ljudi? Taj jedan komunalni policajac, umesto da nekog bije palicom koju ste mu vi dali, samo može da dobije batine. Zaista, potpuno nenormalno i neprimenljivo. Zamislite, kada ste u ovoj izbornoj kampanji za lokalne izbore uklanjali tezge u Zemunu ljudima koji su imali uredne ugovore s opštinom Zemun, da ste tada tim ljudima poslali ove vaše policajce, da ste imali regulisan, odnosno usvojen i već u primeni ovaj zakon. Šta biste uradili? Ljudima koji imaju uredne ugovore, zaključene s ovlašćenim licem i ovlašćenim organom, vi biste, naočigled svih drugih u okolini, stavljali lisice i tukli ih palicama. Ne karikiram, gospodine ministre, govorim. Ubeđena sam da ste svesni da ovaj zakon jeste ovo što ja govorim i kada se setim na koji način ste govorili o Zakonu o lokalnoj samoupravi, ne mogu da verujem da je ovaj zakon, u ovakvom tekstu, vaša ideja. Vi ste rekli, to je suština – zašto donosimo taj zakon. Zato što ovakav ili sličan, s tim nekim lokalnim šerifima imaju mnogi u belom svetu. Gospodine ministre, u belom svetu svi imaju industrijsku proizvodnju, Srbija je nema, pa svi imaju domaće banke, Srbija ih nema, pa svuda pojeftinjuje gorivo, u Srbiji poskupljuje, pa svuda funkcionišu institucije sistema, u Srbiji ne funkcionišu. To su problemi koje bi trebalo zakonima da regulišete, da donosimo zakone od kojih će građani Srbije imati neke koristi, a ne ovakvi zakoni, od kojih ne da neće imati koristi, nego će još više zakomplikovati i život građana i život ljudi koji će raditi ovaj posao za neku platu koji vi budete ovde predvideli. Kad budem govorila pojedinačno, skrenuću vam pažnju na neke odredbe zakona koje su međusobno u koliziji. Neverovatno je da smo tako nešto dobili, uopšte, u Predlogu. Mi smo naše amandmane, koje smo podneli u popriličnom broju na ovaj zakon, koncentrisali u dve grupe. Dakle, da ne bude zabune, mi smo apsolutno protiv donošenja ovog zakona, pre svega, iz razloga što je neustavan, zatim je neprimenjiv i sve ovo što sam rekla i što ću da kažem, ali smo podneli amandmane, pošto znamo da ćemo usvojiti ovaj zakon ovakav kakav je; rekli smo da sve ono što radite u gradovima morate da radite i u opštinama, bar kad je u pitanju komunalna delatnost. Zašto neki grad na pet hiljada stanovnika može da ima ovog vašeg policajca, a opština ne može? Posebno, gospodine ministre, da se prisetimo, kada smo raspravljali o bivšim opštinama i prevođenju opština u gradove, koliko je bilo rasprava, koliko je bilo amandmana iz vladajuće koalicije; neke ste i usvojili, tamo gde vam je zavisila lokalna vlast od tog amandmana. Nažalost, to su vam bili kriterijumi i to nije dobro i ne može biti dobro. Više kolega je danas govorilo o tome da je uvođenje komunalne policije još jedan ''namet na vilajet'', odnosno da će, u ovoj eri ekonomske krize, gde se stalno apeluje na štednju, ovaj zakon proizvesti još više troškova u državnoj kasi. Vi ste rekli da to nije tačno, a u obrazloženju zakona kažete – za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna sredstva u budžetu Republike Srbije. Ovo je zaista neverovatno. Dalje kažete – u budžetima gradova i grada Beograda potrebno je, međutim, obezbediti dodatna sredstva za obrazovanje, početak rada itd. Odakle će ta sredstva uzeti grad Beograd i budžeti gradova, ako neće iz budžeta koji dobijaju iz Republike? Ne mogu, valjda, ovo da finansiraju sa komunalnog računa, gospodine ministre? Pretpostavljam da vi to znate i da znate da je to nemoguće, da bi to bio prekršaj za onog ko bi to radio sa komunalnog računa. Morate svi vi iz Vlade Republike Srbije potpuno jasno i glasno da kažete šta podrazumeva zakon koji nama predlažete i koliki su troškovi u pitanju, jer nismo zaboravili vaš entuzijazam kada ste ovde pričali kako će se smanjiti broj zaposlenih u lokalnim samoupravama, na osnovu one vaše famozne ideje, fascinantne, kako će ljudi da trče, da jure predsednike opština – dajte mi dve ili tri hiljade evra i ja sa 30 godina radnog staža odoh da živim sa 3.000 evra do kraja života, ili do penzije, još 20 godina. Tada smo vam govorili – nema od tog posla ništa. Gospodine Markoviću, vi ste i u medijima i ovde i kada smo razgovarali s vama, stalno tvrdili da će taj projekat biti do kraja realizovan. Vidite, nije ni započeo. Isto će vam biti i s ovim zakonom. Ovaj zakon kaže, u članu 3 – ljudstvo komunalne policije. Kakvo ljudstvo, gospodine ministre, valjda se kaže ''sastav komunalne policije''? Samo ste pokazali da ste imali lošeg prevodioca za ovaj zakon. Naravno, i dalje mislimo da je neprihvatljivo ono što je u članu 3. predviđeno, između ostalog, da komunalna policija može koristiti i određena sredstva prinude. Kada dođemo na ta sredstva, već sam govorila o tome, govorio je i kolega Avramović, to je apsolutno neprihvatljivo. U članu 4. govorite o pomoći u izvršenjima, odnosno asistenciji. Ovde dolazimo do onoga kada će vaš komunalni policajac, s palicom i lisicama, da traži onog pravog policajca, takođe, s palicom i lisicama i još i s pištoljem. Nadam se da nikada neće biti potrebe da u obavljanju komunalne delatnosti bilo ko koristi oružje, ali vi ste, između ostalog, i to predvideli, pogledajte na koji način. Da ne čitam ceo član, da ne gubim vreme, ali govori se o pomoći u izvršenju kada, po oceni nadležnog organa grada ili ovlašćene organizacije, postoje pretpostavke da sprovođenje njihove izvršne odluke neće biti moguće bez prisustva komunalne policije ili upotrebe sredstava prinude. Šta znači – postoje pretpostavke? Ko ceni postojanje pretpostavki? Znate da na ovaj način intervenišemo svaki put kada nemamo koncizne i precizne zakonske odredbe. Gde god zakon ostavlja neku mogućnost, da neko može, da neko procenjuje, da neko pretpostavlja, to ne može biti zakon koji će se realno primenjivati i koji će biti jednak za sve i gde će svi građani biti isti pred zakonom. Za ovaj član ću kratko da se vratim i na ono što su govorile kolege, vezano za mandatnu kaznu. Zamislite, vi ostavljate mogućnost gradovima da oni određuju mandatnu kaznu. To je, prosto, neverovatno. Da li to znači da će za isto delo, pošto ne znam kako bi se nazvalo ovo što će da radi komunalni policajac, jer vi u zakonu to niste naveli, prekršaj nije, jer se ne tretira po Zakonu o prekršajima, za isto kršenje te komunalne discipline u Beogradu i Loznici, razlika u mandatnoj kazni iznositi pet puta, zato što ste vi rekli – neka im, neka sami određuju mandatne kazne. Kod primene mandatnih kazni, mi smo skoro menjali Zakon o policiji, između ostalog, i zbog toga da bi se ukinulo kažnjavanje na licu mesta, zato što je to najpodložnije sitnom podmićivanju, gde opet građani dolaze u situaciju da se službeni organi ne ponašaju jednako prema svakom građaninu. Dakle, ovo vam, gospodine ministre, nije dobra ideja i nije dobro rešenje. Govorite u članu 16. o vrstama ovlašćenja komunalne policije, pa kažete – komunalna policija može da izrekne upozorenje, pa usmeno naređenje, tu će stvarno neko da se prepadne, pa proveru identiteta. Šta ovo znači – dovođenje? Pregled lica i predmeta, privremeno oduzimanje predmeta, video-nadzor, upotreba sredstava prinude, i to fizičke snage, službene palice i sredstava za vezivanje. Šta znači fizička snaga? Znači da vi zakonom ovlašćujete komunalnog policajca da pesnicama, šakama, nogama, rukama, bije čoveka koji je postavio tamo na kartonu nešto da prodaje da bi preživeo, na mestu koje nije predviđeno za takav posao. Pregledanje lica i predmeta. Pa, kako zamišljate, gospodine ministre, da ovaj vaš komunalni policajac pregleda fizičko lice na otvorenom prostoru? Šta će, da mu skida garderobu, da ga pipka? Tamo negde ste rekli da će taj pregled vršiti lica istog pola kakvo je i lice koje se pregleda. Prosto, ne razumem na koji način mislite, ili će da ga strpa u njegov auto, pa će da ga tamo pregleda, ako ima auto? Ako nema, da li će pored tezge da pregleda lice? Ovo je potpuno neprimenljivo, da ne koristim neke grube izraze. Prilikom obavljanja, u članu 21, zakonom utvrđenih poslova, komunalni policajac može izvršiti pregled lica zatečenog u kršenju propisa iz delokruga komunalne policije, vozila i predmeta koji su u neposrednoj blizini. Opet, može, a šta ako neće? Na osnovu čega procenjuje da to treba ili ne treba da uradi? Nije dobro, zapravo, rešenje člana 21. kojim se ovo šire obrazlaže još više cementira lošu ideju iz ovog zakona. Predviđate u članu 23. video-nadzor. ''Kada je to potrebno radi sprečavanja kršenja propisa iz delokruga komunalne policije, određeni prostor i objekat može se obezbediti video-nadzorom''. Da li možete, gospodine ministre, da nam kažete, na osnovu čega je, ako ovaj zakon još nije usvojen i nije stupio na snagu, postavljen video-nadzor u podzemnom prolazu na Zelenom vencu? Naravno, nemamo ništa protiv što je postavljen, ali hoću da vam kažem da ta mogućnost već postoji, ne treba vam novi zakon za tako nešto. To već možete da radite gde god mislite da postoji potreba za tako nečim, i treba to da se radi, nije sporno, ali to sve može da se radi bez ovog zakona i bez komunalnog policajca s palicom i lisicama. Upotreba sredstava prinude regulisana su članom 24. Po mišljenju SRS-a, ovo može da radi samo i isključivo policija, koja je u nadležnosti Ministarstva policije, i to je jedino u skladu s Ustavom. Gospođo Čomić, izvinite, molim vas, samo da ide vreme, da bih mogla da se orijentišem, ne vidim koliko govorim. Kontrola upotrebe sredstava prinude. ''O upotrebi sredstava prinude komunalni policajac podnosi pisani izveštaj načelniku komunalne policije, odnosno licu koje načelnik ovlasti da ocenjuje opravdanost i pravilnost upotrebe sredstava prinude.'' Šta ovo znači? On je već primenio prinudu, on je nekome stavio lisice, on je nekog isprebijao palicom, i onda obaveštava, i onda treba neko da procenjuje da li je to bilo ili nije bilo opravdano. Bojim se da je malo kasno. ''U slučaju neopravdane i nepravilne upotrebe sredstava prinude, načelnik komunalne policije preduzima zakonom predviđene mere radi utvrđivanja disciplinske, prekršajne, odnosno krivične odgovornosti.'' Da li će on to da uradi ili neće i šta ima od toga onaj ko je dobio batine, a nije trebalo da ih dobije, i dobio ih je od neovlašćenog lica, to je posebna priča, pogotovo ovaj poslednji stav, koji kaže da se ocena iz stava 1. ovog člana daje i mere iz stava 3. preduzimaju bez odlaganja, a najkasnije u roku od 15 dana od dana podnošenja izveštaja o upotrebi sredstava prinude. Ovo je neprimeren rok. Ako već ovo radite, onda je ovo zaista neprimeren rok. ''O upotrebi sredstava prinude načelnik komunalne policije obaveštava nadležnu policijsku upravu najkasnije u roku od 48 časova od upotrebe sredstava prinude.'' Kad vi njemu zakonom dajete mogućnost da koristi prinudu, zašto on obaveštava policijsku upravu? Zaista, potpuno nepotrebno. Opredelite se, ili ćete, u skladu s Ustavom, da ovo radi policija, ili će ovi vaši komunalni policajci da rade kako je njima po volji. ''Ako prilikom upotrebe sredstava prinude'', još uvek član 28, ''nastane telesna povreda ili nastupi smrt lica, načelnik komunalne policije podnosi o tome pisani izveštaj nadležnoj policijskoj upravi.'' Dakle, ono što sam govorila kad ste se smeškali dok sam pričala da neko nekog može da prebije, nisam htela da budem gruba, pa da kažem i da ubije, ali vi ste u članu 28. predvideli da u obavljanju najobičnije komunalne delatnosti može da nastupi smrt i onda će, lepo, dobiti policija pisani izveštaj o tome. Ovo je previše. Gospodine ministre, znate da nemamo ništa protiv da se uvede maksimalno red, koliko je to moguće, ali vi znate koliko ste ljudi ostavili bez posla, koliko ljudi prodaje na tezgama na nedozvoljenim mestima, i sada ćete tim ljudima da šaljete komunalne inspektore, pa u članu 28. predviđate da u njihovoj intervenciji može da dođe i do smrtnog slučaja. Mislimo da ovo nikako nije dobro. Uslovi za obavljanje poslova, da ima psihofizičke sposobnosti potrebne za obavljanje poslova komunalne policije, da ima položen ispit za obavljanje poslova i primenu ovlašćenja komunalnog policajca, to je posebno interesantno dalje u razradi, da nije osuđivan na kaznu od najmanje šest meseci, da mu nije ranije prestao odnos zbog teže povrede dužnosti itd. Moraju da postoje neki kriterijumi, jasno je meni, pošto ste se vi za ovo opredelili, moraju da postoje neki kriterijumi, ali vi danas imate komunalnu inspekciju, komunalne redare, i svi su oni polagali državni ispit, ispit za rad u organima uprave. Polagali ste ga i vi, polagala sam ga i ja i svi mi koji smo radili u organima uprave smo polagali taj ispit. Da ne podsećamo sad koji se sve predmeti tu polažu i šta je bitno za te ljude. Dakle, ne vidim kakav će to biti poseban ispit, osim ako ih nećete učiti kako da udaraju ljude i kako da stavljaju lisice. Vi ste ovde negde predvideli, sad mi se izgubi taj član, ali nije bitno, znam sadržinu, da će ministar da određuje i da lekarima preporučuje koje su to psihofizičke sposobnosti potrebne za obavljanje ovog posla, i to ne ministar zdravlja, nego ministar državne uprave i lokalne samouprave. To je, zaista, neverovatno, gospodine Markoviću. Vi kao ministar ćete preuzeti odgovornost da propišete lekarima kako i šta sve da pregledaju tom čoveku koji će da nosi palicu i lisice, da bije nedužne ljude koji čine neke, da kažemo, prekršaje iz oblasti komunalne delatnosti?! Recimo, mi smo danas, sasvim slučajno se potrefilo, dobili pismo gospodina Vojina Kršljanina iz Bulevara oslobođenja iz Krnjeva kod Velike Plane. On je dobio opomenu po nalogu za plaćanje doplatne karte za navodno pogrešno parkiran svoj auto, smederevske registracije, da ne čitam registarski broj, a čovek niti je bio u Beogradu, niti je bio na tom mestu; čovek ima ''peglicu'', jeste ovo registarski broj te stare peglice koja može samo po Krnjevu da se vozi. Moguće je da je, recimo, bilo vozilo somborske registracije, pa onaj tamo nije dobro video, pa je zamenio, ali ovaj čovek je, bogami, platio 1700 dug, pa troškove opomene – 300 dinara, 2000 dinara. Zamislite da je ovaj koji je to radio tada bio komunalni policajac, pa nema čoveka kod auta, pa on onda može, ovaj zakon mu dozvoljava, da otvara auto, da pregleda auto, ako ne može da ga otvori, možda može da ga razbije, da bi mogao da otvori s unutrašnje strane, pa da vidi šta ima autu, ako je auto parkiran na pogrešnom mestu. To ovaj zakon dozvoljava. Kažete da komunalni policajac u obavljanju službene dužnosti ima status službenog lica i da uživa krivično-pravnu zaštitu propisanu zakonom. Volela bih samo da nam kažete – kojim? Koji zakon kaže – komunalni policajac se smatra službenikom koji obavlja službenu dužnost i neki zakon ga štiti? Dakle, opet imamo istu priču koja je prisutna devet poslednjih godina, da jedan zakon, koji bi trebalo da bude usklađen s onim, vi to kažete – ''krovnim zakonom'', ne znam šta to znači, bude usklađen s osnovnim zakonom. Vi najpre donosite ove, da kažem, male zakone i onda na osnovu njih donosite, recimo, krivični zakonik. Valjda ste mislili da će u krivičnom zakoniku biti regulisano ovo što ste predvideli članom 44. Predloga ovog zakona. Gospodine ministre, vrlo je interesantno, stvarno ne znam na koji način mislite da se sprovedu ovi članovi od člana 45. do 50. prelaznih i završnih odredaba. Ne znam da li ću imati vremena sve da komentarišem. Recite mi, molim vas, koliko mi je još minuta ostalo. (Predsedavajuća: Osam minuta.) Hvala. Dakle, član 50. kaže: „Ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“, a počinje da se primenjuje po isteku od šest meseci od dana stupanja na snagu, izuzev čl. 45, 46. i 47. koji se primenjuju od dana stupanja na snagu ovog zakona“. Gospodine ministre, član 45. kaže da propise iz čl. 30, 32. i 35. donosi ministar nadležan za lokalnu samoupravu, u roku od tri meseca od dana stupanja na snagu ovog zakona, a ove druge, iz čl. 39. i 41, u istom roku doneće skupština grada. I ovo može da se uklopi ukoliko budete zaista to uradili u roku od tri meseca, da se ovaj član primenjuje. Ali, član 46. kaže da će akta o obrazovanju i unutrašnjem uređenju komunalne policije, u skladu s ovim zakonom, gradovi doneti u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona. Valjda će sačekati da donesu ove akte iz čl. 41. i 39, pa će onda da donose akt o unutrašnjem uređenju. Dolazimo do člana 47: „Ispitnu komisiju iz člana 35. stav 1. ovog zakona, ministar nadležan za lokalnu samoupravu“, i ovo sami obrazujete, ma, vi ste genije, „obrazovaće u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona“. Ovamo, jedan deo poslova završavate u roku od tri meseca, pa onda ovde u roku od šest meseci, a uzajamno su povezani poslovi, pa sad ne znam šta je pravi rok, a zaposleni u komunalnoj policiji dužni su da polažu ispit za obavljanje posla i primenu ovlašćenja komunalnog policajca najkasnije u roku od godinu dana od dana donošenja propisa iz člana 35. stav 2. ovog zakona. Kako vam se to uklapa u ovaj rok, gospodine ministre, s obzirom na ove prethodne, tri meseca, šest meseci za donošenje ovih akata? Pokušala sam da sabiram, oduzimam, nikako nisam videla na koji način može ovaj posao da se završi u roku predviđenim članom 50, jer ste rekli da se ovaj zakon primenjuje po isteku, sada zanemarujem članove 45, 46. i 47, koje ste izuzeli, ali se zakon, dakle, u celosti primenjuje po isteku šest meseci od dana stupanja na snagu. Kako će se primenjivati u roku od šest meseci, ako ovaj planira da bude komunalni policajac u roku od godinu dana od dana stupanja na snagu zakona, odnosno donošenja ovih propisa? To je godina i tri meseca, odnosno godina i šest meseci, on tek tad polaže ispit. Šta će biti u ovom međuvremenu od godinu i po dana? Taj period vam treba da bi ovo lice položilo taj ispit i da bi moglo da obavlja taj posao. Ovo je zaista neverovatno. Da li to znači da će godinu dana komunalni redari i komunalni inspektori obavljati poslove komunalnog policajca, možda u uniformi, sa i bez lisica, sa i bez palice? To zaista ne može jednostavno da se objasni. Gradsko veće, na predlog načelnika komunalnepolicije, doneće prvi strateški plan komunalne policije najkasnije u roku od dve godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Šta sad znači ovo – strateški plan,u roku od dve godine? Zašto ovaj članstupa na snagu danom objavljivanja u „Službenom glasniku“, a počinje da se primenjuje po isteku šest meseci? Ne znam da li primećujete, gospodine ministre, da su ovi članovi u apsolutnoj koliziji? Možda ste vi zamislili da sve to tako bude, ali ovo, ako će biti u skladu i s ovakvim zakonom, lošim zakonom, ne može, jednostavno, neće moći da se primenjuju ove odredbe i neće moći da se poštuje ovaj zakon. Mi smo uvereni da neće doći do primene ovog zakona, da ćete vi u međuvremenu da shvatite da niste spremni, kao ministar i kao pravnik, da stojite iza zakona koji nema uporište u Ustavu Republike Srbije, jer valjda je osnovno da svaki zakon mora da ima uporište u Ustavu Republike Srbije. Doduše, vi ste ovde, već sam vam to rekla, naveli neke članove koji nemaju veze s tim, ali ste skrenuli pažnju da istovremeno govorite o odeljenju za zakonsko regulisanje komunalne policije, da je saglasno sa članom 190. tačka 1. Ustava. Zaista moram to, radi javnosti, da pročitam. Stav 1. tačka 1. člana 190. Ustava kaže da opština, preko svojih organa, u skladu sa zakonom, uređuje i obezbeđuje obavljanje i razvoj komunalnih delatnosti. Gde piše da postoji policajac? Ne piše. Mora da postoji, mora da se zna da postoji još neka policija osim policije iz delokruga Ministarstva unutrašnjih poslova. Mogli ste da kažete o komunalnoj žandarmeriji, o komunalnom SAJ-u. Isto ne piše u Ustavu striktno, ali mogli ste to da kažete. Kažete, dakle, da se to uređuje zakonom. „Uređuje i obezbeđuje obavljanje i razvoj komunalne delatnosti''. Istovremeno, ovo ovlašćenje nije protivno ustavnom pravu gradova i grada Beograda na samostalno uređivanje svojih organa, niti istom pravu utvrđenom u stavu 6. Evropske povelje u lokalnoj samoupravi iz 1985. godine. Pričali smo, neke kolege su i karikirale ''lokalne šerife'' itd., ali ja vrlo ozbiljno govorim o ovom zakonu, koliko god se vama povremeno činilo da to nije tako, možda to jeste usklađeno, zapravo, jeste usklađeno s tom poveljom, ali je problem Ustav Republike Srbije, problem su okolnosti u kojima bi se, eventualno, ovaj zakon primenjivao, problem je ogroman broj građana koji su ostali bez posla i svakog meseca i dalje ostaje 10.000 građana bez posla. Vi ste danas, ministre, prisustvovali, tako su novine najavile, prvoj elektronskoj sednici Vlade. Lepo je da mi pratimo savremenu tehnologiju... (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno.) Evo, samo da završim rečenicu. Dakle, lepo je da mi pratimo sve te moderne trendove, ali bi bilo dobro da Vlada bude svesna da vlada zemljom.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Milan Marković.
Zahvaljujem. Ja sam vrlo pažljivo slušao izlaganje uvažene koleginice Radete, kao i druga izlaganja, i mislim da možemo, ipak, neke stvari da razjasnimo. O ustavnosti, neustavnosti, može, u krajnjem slučaju, da se izjasni Ustavni sud, ali mislim da je sasvim dobar osnov ako kažemo da obezbeđuje komunalne delatnosti. U Ustavu nigde ne piše da postoje komunalni redari, pa postoje, ne piše da postoje komunalni inspektori, pa postoje. Sve su to različiti instrumenti kojima se obezbeđuje izvršavanje komunalne delatnosti. To je za mene nesporno, ali postoji institucija koja može o tome da se izjasni, ukoliko smatrate da je to tako. Prvo, da razjasnimo, mi smo obavezu da donesemo ovaj zakon utvrdili Zakonom o lokalnim samoupravama. Nema nikakve dileme da smo morali da donesemo zakon o komunalnoj policiji, štaviše, morali smo da ga donesemo nešto ranije, ali bili su izbori i rokove nismo mogli da ispoštujemo u potpunosti. Jednu jedinicu lokalne samouprave, u ovom kontekstu, treba posmatrati kao nepromenljivu, kao konstantu. Koliki je budžet grada Beograda ili bilo kog grada u Srbiji, bilo koje opštine, to zavisi od Zakona o finansiranju lokalne samouprave. Taj zakon opredeljuje koji su izvori finansiranja. Deo tih izvora jesu transferi iz budžeta, ali, generalno, to nema veze s tim da li će u toj opštini biti zaposleno 100 ljudi ili 200 ljudi. To je konstanta. Recimo, kažemo – to je 100 dinara. Kako će opština, to jest grad, tih 100 dinara raspodeliti, da li će grad većinu od tih 100 dinara podeliti za plate, što je katastrofa, ali mnogi i to rade, nažalost, ili će grad od tih 100 dinara, to sam već objašnjavao, imamo primere gde svega 10% i manje ide na upravu, a imamo i primere gde ide i do 60%, to je sadpitanje lokalne politike, to su neki izazovi lokalne samouprave. Mi smo na to kao država pristali, to je tako. Ne može Republika da odredi kako će neko trošiti svoj budžet; onda nemamo lokalnu samoupravu i decentralizaciju, nego imamo centralizaciju. Kome je mnogo? Ako je Jagodini mnogo da ima 12 komunalnih policajaca, onda neka ima šest. Ako je mnogo šest, neka ima jednog. Tu nema spora. Ako je Beogradu 358 mnogo, pa smatra da je to opterećenje za njegov budžet, neka Beograd napravi 50, neka napravi 30 komunalnih policajaca. Pitanje budžeta. Ovo ne opterećuje republički budžet. Beograd će imati iks para, imao komunalnu policiju ili nemao komunalnu policiju, a kako će te pare raspodeliti, to je stvar samog Beograda. Republički budžet zaista ne trpi nikakvo opterećenje uvođenjem komunalne policije, trpe ga lokalni budžeti. Ima tu i druga strana medalje, ne druga strana medalje, nego, ukorist ove iste strane medalje, treba reći i to – komunalna policija je instrument punjenja budžeta upravo kroz uvođenje više reda, uvođenje nekih kazne koje ljudi ne plaćaju za različite oblike ponašanja. Zamislite šta se dešava? Dešava se to da građevinske firme nisu u obavezi u ovom momentu, ni po jednom propisu, da prijave gde odnose šut, bi dobile odobrenje za izgradnju. Pretpostavljam da će to biti u novom zakonu o planiranju i izgradnji. Da bi izbegli trošak odnošenja šuta na odgovarajuće mesto, najčešće i plaćanja određene naknade, ako time rukovodi neko, neka organizacija, nama se dešava da, oni računaju – jeftinije je, pljusnu šut iza prvog ćoška itd. Direktan gubitak, u krajnjem slučaju, za samu jedinicu lokalne samouprave. Mnogi su ovde rekli – već imamo komunalne redare. Imamo ih, imamo i komunalne inspektore, ali, svaki gradonačelnik mi je jednu stvar rekao – nema dovoljne efikasnosti kroz službu komunalnih redara, nema dovoljnog autoriteta, nema mogućnosti da komunalni redar zaista reši neke ozbiljne probleme koji postoje. Jedno je komunalni redar; lice u civilu izađe, priđe ljudima, kaže – dajte ličnu kartu, čovek kaže – neću da ti dam ličnu kartu, okrene se i ode. Prosto, nema taj kapacitet. To je jedna stvar. Druga stvar je kada se pojavi uniformisano lice, koje je službeno lice, koje uživa krivično-pravnu zaštitu. To ću posle da vam objasnim, pošto ste postavili to pitanje. Onda je to sasvim druga situacija – 99% građana ove države, kada se pojavi službeno uniformisano lice i kaže – molim vas vašu ličnu kartu, da bi napisalo prijavu, da bi bilo šta uradilo vezano za njegovudelatnost, niko od nas se ne okreće, ne ode ili udari tog koji mu priđe. To čini jedan posto izgrednika i oni time čine krivično delo. Svi ostali reaguju sasvim normalno. Nažalost, nije takva reakcija kada se pojavi komunalni redar. Stoga će komunalni policajac biti jak instrument u sprovođenju politike grada, odnosno jedinice lokalne samouprave. To je, u stvari, suštinska funkcija – instrument za sprovođenje politike grada, za rešavanje tih komunalnih problema. Što se tiče termina ''ljudstvo'', koji ste pomenuli, to je jezičko pitanje, donekle i pitanje same tehnike pisanja, to je termin koji egzistira u Zakonu o policiji. To je jedini razlog zbog čega smo preuzeli reč ''ljudstvo'' umesto reč ''struktura''. Mislimo da je adekvatan, s obzirom na to da se radi o jednoj službi koja ima delimično policijska obeležja, pa smo mislili da je termin ''ljudstvo'' adekvatan i u skladu sa Zakonom o policiji. U krajnjem slučaju, videćete da se u našem zakonu u velikoj meri pozivamo na Zakon o policiji. Razlog pozivanja na Zakon o policiji jeste taj što se ovde primenjuju određena policijska ovlašćenja, a da se ne bi desilo da se to primenjuje različito, najlakše je bilo uputiti na primenu Zakona o policiji, jer mislim da su ti zakoni kroz sve ove godine dobro izbalansirani, da se dobro zna šta znači primena policijskih ovlašćenja u skladu s tim zakonom. Vi kažete da je neverovatno da gradovi sada određuju različite mandatne kazne. Gradovi danas određuju različite prekršajne kazne. Znači, postoje propisi koje donose gradovi, opštine, svejedno, jedinice lokalne samouprave; imaju pravo da donose propise. Donose propise o držanju, recimo, domaćih životinja. Ima grad Beograd svoju gradsku odluku o držanju životinja, verovatno to ima i Jagodina. Sada, grad neka propiše i visinu kazne kao prekršaja, s tim što se kreće u granicama koje su predviđene Zakonom o prekršajima, ali to grad radi, niko drugi to ne radi nego grad. Da li će oni propisati u Jagodini 1000 dinara, a ovaj će propisati 2000 dinara, pa, već je i sad tako i tu nema ništa sporno, to i jeste suština. Nećemo terati naše lokalne samouprave da budu uniformisane, već ćemo dozvolite da budu različite u nekim svojim segmentima. To je sad tako i to je koncept decentralizacije. Ljudi su ih izabrali, oni su njihovi odbornici, ako misle da za šetanje kučeta bez povoca treba kazna da bude jedan dinar, biće jedan dinar; naravno, preterujem, ali pretpostavljam – 100 dinara, 200, ne znam koliko je minimum propisan Zakonom o prekršajima. Vi ste rekli – fizička snaga, i onda ste to komentarisali. To je u članu 24 – fizičku snagu i službenu palicu komunalni policajac može da upotrebi samo ako u obavljanju poslova na drugi način od sebe ili drugog ne može da odbije istovremeni protivpravni napad. Poznat je institut, u krajnjem slučaju, ''nužna odbrana'' i počiva na odbijanju istovremenog protivpravnog napada. Mislim da tu ne bi trebalo da bude nekog spora među nama, inače, među nama nema spora. Sve što radi komunalni policajac, govorim o ovim policijskim ovlašćenjima, radi u skladu s propisima koji regulišu rad policije i mi smo to i napisali. Ovlašćenja komunalne policije utvrđena odredbama čl. od 17. do 24. ovog zakona primenjuju se pod uslovima i na način utvrđen Zakonom o policiji i podzakonskim propisima o policijskim ovlašćenjima, na način obavljanja policijskih poslova; kako pretresa policajac, kako je pretresao poslednjih 60 godina, tako pretresa i komunalni policajac. Pošto običan policajac ne skida ljude na ulici, po logici stvari, neće ni ovaj komunalni policajac skidati ljude na ulici. Nema potrebe da se plašimo da će tu biti problema. Kako procenjuje da treba izvršiti pregled? Pa, to i vi i ja znamo, pošto smo obojica radili u upravi, kao kad tražimo policijsku asistenciju, sećate se Zakona o stanovanju, član 5, poznati zakon, kao lokalna samouprava smo nadležni da sprovodimo to, odnosno u Beogradu, gradske opštine, da procenimo. Ovde nam jave, kažu nam naši izvršioci, biće, molim vas, problema, zovite za asistenciju policiju. To je sad stvar konkretne prakse, usklađivanja rada i procena. Verovatno radimo taj posao svi, procenimo gde postoji problem. Video-nadzor, slažem se, postoji sada. Mnogi stavljaju video-nadzor po različitim osnovama. Mi smo naveli kao jednu od mogućnosti da to radi komunalna policija. To je i u skladu sa Zakonom o policiji, oni, takođe, postavljaju video-nadzor. Slažem se s vama, možda je i nepotrebno dodat, može i bez toga. Mislim da nije prenormirano ako piše sada ''video- nadzor'', nije ništa strašno. Gospođa Radeta o tome nije govorila, ali čuli smo ovde, meni je žao, gospođo Tabaković – te je bilo smešno, te je bilo strašno, te je bila zaprepašćena, ali to izlaganje je bilo više političko, za razliku od ovog stručnog nivoa. Ta spasilačka funkcija, to je jedna sasvim logična i normalna stvar; pa, kad vidi dete da se davi, njegova obaveza je da skoči i da spasava dete. Ne, nego će da čeka spasioca. On je ovlašćeno službeno lice, on neke stvari mora da radi. On je tu uniformisan, dobio je posebne obaveze države. Vidi požar, ima da skoči i da ga gasi, a ne da čeka da li će doći vatrogasna brigada ili neće. Običan inspektor nema takvih obaveza, ne možete tražiti od običnog službenika to, ako nema obavezu. Kao građani, imamo određene obaveze, ali nisu obaveze ove vrste, gde je on dužan da rizikuje, u krajnjem slučaju, možda i neku povredu i slično. On je dužan da obavi spasilačku funkciju, kao što je dužan i redovni policajac. U opisu rada redovne policije je regularno, znači, otkrivanje i gonjenje učinilaca krivičnih dela kod njih, javni red i mir, a ovde je komunalni red. Ni jednom ni drugom ne piše u opisu posla – spasilačka funkcija. I jedni i drugi su dužni da vrše spasilačku funkciju, i spasilačku i hitnu intervenciju. Član gde smo naveli da je komunalna policija dužna da obaveštava pismeno ukoliko nastupe teške telesne povrede i, ne daj bože, smrt. Daleko od toga da su ovo ovlašćenja takva da mogu, kao što ste videli, upotrebiti i palicu, i fizičku silu; samo kada je istovremeni protivpravni napad. Znate kako, ne daj bože, može da se desi, dešavalo se, ljudi se uzbude, infarkt, bilo šta se desi. Pošto je to u primeni policijskih propisa, smatrali smo za shodno da se detaljan opis svega toga pošalje policiji. To ne isključuje redovan postupak, kad izlazi istražni sudija, dolazi lekar, utvrđuje da se desila smrt, dolazi istražni sudija, pokreće se odgovarajući postupak, krivični, šta već treba. Ništa to ne isključuje, ali se usput dostavlja opis vršenja toga redovnoj policiji, zbog toga što je, inače, bila primena propisa iz delokruga redovne policije. To je jedini razlog, nijedan drugi razlog ne postoji za to. Sporno je bilo u diskusiji utvrđivanje psihofizičke sposobnosti. Ne kažem da ne bih umeo da propišem kako da se utvrdi, ipak, nisam to ovlašćenje dodelio sebi. U ovom članu piše doslovce ovako – ministar nadležan za lokalnu samoupravu donosi propise o načinu utvrđivanja potrebnih psihofizičkih sposobnosti i ovlašćuje zdravstvenu ustanovu za utvrđivanje ove sposobnosti i izdavanje lekarskog uverenja o tome. Daleko od toga da ja izdam lekarsko uverenje, da procenjujem bilo čiju psihofizičku sposobnost, nego, utvrđujemo način. To će biti urađeno podzakonskim aktom, verovatno, na istovetan način kako je utvrđeno i za pripadnike policije. Podrazumeva i ustanove, zna se koje su to zvanične državne ustanove koje to rade. Verovatno će to biti stavljeno u podzakonski akt. Sigurno nisam, kao ministar, niti je bilo koji ministar taj koji će proceniti da li je neko psihofizički zdrav. Nismo mi nadležni da to radimo. Krivično-pravna zaštita je, po mom uverenju, veoma važna. Vi ste pitali, kako mi sad to predviđamo? Napisali samo da komunalni policajac u obavljanju službene dužnosti ima status službenog lica i uživa krivično-pravnu zaštitu propisanu zakonom. Krivičnim zakonikom je propisana krivično-pravna zaštita službenih lica. Ima član koji govori o krivično-pravnoj zaštiti službenih lica – ko službeno lice itd., u vršenju službene dužnosti, kazniće se, pa znate već šta. Na to se odnosi. Samo smo mu dodeli taj status, uključili smo ga u krug lica koja su zaštićena Krivičnim zakonikom. Naši ljudi su takvi, polazim od sebe i svih ovde prisutnih. Te osobe će mnogo, po meni, značiti. Vi mislite da ovo neće uspeti, ubeđen sam da hoće i da će biti vrlo korisno. Nikada nisam ni pomišljao da na poziv, zaustavljanje saobraćajnog policajca, na bilo kakvo pitanje, ne dam odgovor po njegovoj usmenoj naredbi. Bilo je pitanja – šta je usmena naredba? Usmena naredba je – sklonite se s mesta, prekinite rad. To su usmene naredbe koje idu i po Zakonu o policiji i na taj način se sprovode. Za razliku od situacije koju smo sada imali sa komunalnim redarima i komunalnim inspektorima, gde oni nisu imali taj autoritet, to je istina, ovim gradske opštine dobijaju jedan efikasan instrument, da ovi ljudi mogu da sprovedu ono što je komunalna politika. Čitano je ovde šta je gospodin Alimpić govorio. Beograd je mislio da to i treba i više, ja smatram da ne treba, smatram da je ovo sasvim dovoljno. Svaki čovek u ovoj državi, sem onih koji ne slušaju nikoga, poslušaće naredbu, molbu, zahtev komunalnog policajca, jer je to ovlašćeno službeno lice, koje ima određena policijska ovlašćenja, koje je uniformisano, iza koga stoji država i kome je država pružila krivično-pravnu zaštitu. Zbog toga, zaista verujem u ovaj zakon. Potpuno sam spreman da ponesem svaku vrstu odgovornosti za uspeh ovog zakona i stojim iza ovoga. U momentu kada smo pisali Zakon o lokalnoj samoupravi, imao sam ideju da uradim ovaj zakon. Stojim iza njega. Osam meseci je trajalo usklađivanje. Ne kažem da sam zadovoljan svakim rešenjem, ali držim da i neki pametniji ljudi u ovoj oblasti, koji su više involvirani, znaju zašto nešto treba tako kako treba. Kao bivši predsednik opštine, verujem da će našim kolegama gradonačelnicima ovo biti od velike koristi, a da će se sami građani osećati sigurnije i lepše. Vidite, vi kao gradonačelnik, sutra, načelnik komunalne policije, izdate određeno uputstvo, predložite, imate ove školske skupove, zborove; ništa ne škodi da se tu pojavi pet policajaca, da vode malo računa. Sve će se to dešavati. Život će učiniti ovaj zakon mnogo većim nego što on jeste, ovako samo na papiru. Hvala vam, u svakom slučaju, na vašoj diskusiji. Bilo mi je zadovoljstvo.
Na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč. Narodne poslanice Vjerica Radeta i Jorgovanka Tabaković prijavile su se za reč po pravu na repliku. Nemate pravo na repliku, pošto ni u jednom izlaganju nije rečeno ništa što bi omogućavalo primenu člana Poslovnika koji predsedavajućem daje mogućnost da vam da reč za repliku. Na listama poslaničkih grupa nema prijavljenih za reč. Pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? Narodna poslanica Zlata Đerić. Vreme na raspolaganju, kao ovlašćenoj predstavnici poslaničke grupe, jeste 11 minuta.
Zaista ću se truditi da iskoristim svoje vreme. Jednostavno, mnogo toga je rečeno i nije uputno u ovako sitne ili ovako krupne sate ponavljati bilo šta od onoga što su kolege rekle. Kroz sve ovo, nametnulo se nekoliko zaključaka. Pre svega, jedan od kolega je rekao da gradske vlasti priželjkuju ovaj zakon, a dodala bih na to, možda ga i priželjkuju, ali ga ne priželjkuju građani. Vlada je rekla da će prvi teret krize podneti Vlada. Nije tačno, prvi i najveći teret krize će podneti građani. Mislim da će jedino građani podneti teret te krize i uvođenje duplirane službe ovog tipa će ih sigurno opteretiti, bez obzira na to na kom nivou oni budu plaćali. To će, u svakom slučaju, oni da plate. Uz policiju, vatrogasce i inspekcije koje su do sada imale ingerencije da vrše ove poslove, uvodimo i jednu duplu službu, ali ministar je rekao da veruje u ovaj zakon, a vreme će pokazati šta je pravo a šta nije. Imam pitanje koje mi se nametnulo u ovom trenutku, upravo oko obrazovanja. Naime, prvo me zanimaju kriterijumi po kojima će bitizaposleni komunalni policajci. Ovde piše da je dovoljno imati četvorogodišnju stručnu spremu. U mom gradu Somboru, gde po broju stanovnika treba da imamo 20 komunalnih policajaca, kada se raspiše konkurs, u ovom momentu mogu da vam kažem bar 400 imena ljudi koji će se na taj konkurs javiti i koji ispunjavaju ove uslove. Moraćete da odaberete 20. Zanima me kako ćete ih odabrati. Dalje, kada oni uđu i počnu da rade taj posao, u međuvremenu će vršiti sve ono što je u njihovoj nadležnosti, vrlo ozbiljne zadatke. Posle godinu dana će ući u proceduru polaganja ispita. Šta će biti ako neko od njih ispit ne položi? Ko će za to biti odgovoran? Naravno, primali su platu. Da li će oni ostati bez posla, to više nije problem. Dakle, jedna takva ozbiljna služba, sa tako ozbiljnim ovlašćenjima, mora imati čoveka koji ispunjava sve uslove da izvršava ta ovlašćenja. Otprilike, samo da uporedim, ili da slikovitije kažem, kada uđete u obuku polaganja vozačkog ispita za običnu B kategoriju, bez obzira na to što ste u procesu obučavanja, bez obzira na to koliko ste vešti, koliko to znate, koliko su vama instruktor ili auto-škola zadovoljni, nijedan minut ne smete da provedete u saobraćaju, za volanom, dok vam zvanično ne bude izdata vozačka dozvola, i to onog dana kada je ona izdata. Znači, tek tog momenta možete da vozite automobil kao vozač. Isto je i ovo, vršenje službe komunalnog policajca. Očekujemo da ljudi koji budu izabrani, prvo, to polože, to bi bilo logično i očekivano, kao što je to slučaj u policiji, kao što je slučaj u drugim službama. Znači, da prvo to polože, da se kvalifikuju svojim obrazovnim profilom, ma koliko skraćen bio, ali da se kvalifikuju i da onda budu primljeni na osnovu tih kvalifikacija za taj posao. Zar nije bilo razmišljanja na tu temu, da se pri postojećim školama koje obrazuju policajce otvori jedno odeljenje za komunalne policajce? Znamo koliko je dece zainteresovano za to, čak i neki smerovi kraće traju, ali bi to bitno razrešilo upravo ovu dilemu i ove probleme koji će proizaći iz tih njihovih nadležnosti, perioda kada budu vršili nadležnosti i ovlašćenja za koje primaju platu i onog momenta dok ne polože ispit za posao koji rade. Toliko.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Vreme za predstavnika ili predsednika poslaničke grupe je 20 minuta, ali bez obzira na nekorektnost trenutno predsedavajuće, koja nije htela po osnovu replike da mi da reč, neću koristiti sve vreme, samo onoliko koliko je potrebno da gospodinu ministru kažem tri rečenice. Prvo, nije korektno da za sve iznete primedbe, a nijedna nije bila političke, već suštinske prirode, vi izaberete član 5. i branite se od onoga što vam nije zamereno, govoreći o stavu 2. tog člana i o poslu spasilačkih ekipa ili o poslovima spasioca. Ne samo komunalni policajac, nego bilo koji građanin koji se nađe u takvoj situaciji bi spasavao, na primer, utopljenika, ali pod uslovom da zna da pliva. Ali, uopšte nije bila to primedba, što samo dokazuje koliko ste pažljivo slušali. Primedba je bila na stav 1. tog člana, gde nisu precizirane mere kada ne može pravovremeno da ih preduzme nadležni organ. U kom postupku i na koji način ste ovde propisali da treba da se obavesti taj nadležni organ? To samo govori o tome koliko uvažavate nas ovde dok iznosimo primedbe. Nisam tu da vi meni dajete ocenu da li je govor bio politički ili bilo kakve druge prirode, tu ocenu i o vama i o meni treba da prepustimo građanima. Znam da je ova sala predivno urađena, da je vrlo zanimljiv ambijent i imam utisak da vas je više zanimao ambijent nego primedbe. Da niste na ovakav način komentarisali vrlo studioznu pripremu i dobronamernost primedaba na ovaj zakon, ne bih vam ni ovo saopštila, ali ste zaslužili da vam kažem da niste s pažnjom slušali primedbe poslanika. To neće izmeniti dobronamernost Poslaničkog kluba Napred Srbijo. Mi ćemo prilikom rasprave o podnetim amandmanima pokušati da vam ponovo objasnimo razloge zašto ovaj zakon nije dovoljno dobar.
Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković, predstavnik Poslaničke grupe PUPS-a.
Molio bih predsedavajuću da mi saopšti koliko imam vremena.
Kao predstavnik Poslaničke grupe, imate 20 minuta.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, uvaženi narodni poslanici, nisam imao nameru da govorim u vezi s ovom tačkom, ali imajući u vidu da pojedini poslanici govore čitavo vreme i ponavljaju stvari koje su kazali, pretpostavljam da i Poslanička grupa PUPS-a ima pravo na svojih 20 minuta i onih šest minuta kao poslanička grupa. Ali, nećemo da koristimo to vreme. Samo ću da kažem da me je, i pored svih primedaba, ministar ubedio da kažem u ime Poslaničke grupe da ćemo ovaj zakon podržati i da ćemo u danu za glasanje dati svoj glas kako bi se usvojio i kako bi se u narednom periodu primenjivao. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Milan Marković.
Znam da je kasno, ali da ne ispadne bez odgovora. Gospođa Tabaković kaže da član 5. kaže – komunalna policija preduzima hitne mere zaštite životne sredine, zaštite od elementarnih i drugih nepogoda, zaštite od požara i druge zaštite iz nadležnosti grada, kada te mere ne mogu pravovremeno da preduzmu drugi nadležni organi i ovlašćene organizacije, o čemu odmah obaveštava te organe, odnosno organizacije. Gospođa Tabaković mene pita – u kom postupku? Nije ni upravni postupak, nije ni krivični, nije ni parnični, postupak je – uzme mobilni telefon, pritisne, ako može, ako ne može, kolega trči do radio-veze, ako nema radio-veze, otići će do prvog telefona. Njegovo je da hitno obavesti o takvoj stvari. Dakle, tako vidim tu stvar ja i mi koji smo pravili zakon. Nema zakonom propisanog specijalnog postupka po kojem će se rešiti kako će obavestiti da je izbio požar. To je postupak. Koleginica Đerić je postavila pitanje, ona je izašla, ali ću odgovoriti. Dakle, što se tiče kriterijuma po kojima će tamo neka komisija u opštini, u gradu, vršiti odabir kandidata, stvarno ne znam. To ne zna niko ovde. Svi znamo da to rade, uglavnom, onako kako treba. Ono što je važno reći, to sam zaboravio, ko ne položi ispit, on ne može da radi, zato što je ovde predviđeno da on ima jednu vrstu prakse, pa zatim polaže ispit; bez polaganja ispita, ne može samostalno da obavlja posao komunalnog policajca. Dakle, pre polaganja ispita, lice ne obavlja posao komunalnog policajca samostalno, ono ide u pratnji drugog komunalnog policajca. To je važno istaći, jer je bilo pitanja na početku diskusije – šta ako taj neki upotrebi pendrek ili nešto? Ne može ništa da upotrebi, niti može samostalno da obavlja aktivnost bez onoga ko je licenciran, odnosno ko je položio ispit. Zato to ne treba poistovećivati s vožnjom kola. U policiji, od početka, policajac ne obavlja samostalno delatnost. Mislim da godinu-dve dana on isključivo radi s onim ko je već položio ispit itd. Tu je bitna razlika. Nadam se i mislim da sam ubedio narodne poslanike da podrže ovaj zakon. Trudićemo se da u raspravi o amandmanima još pojasnimo eventualne nedoumice, ali mnogo očekujem od ovog zakona, najiskrenije, radujem se tome da uspostavimo komunalnu policiju i nadam se da ćete vi biti zadovoljni, da se neće obistiniti vaše negativne prognoze. Ovo može biti sjajna stvar, ovo može promeniti moć i sposobnost lokalnih samouprava u izvršavanju njihovih obaveza. Hvala.
Zaključujem načelni pretres. Za danas završavamo rad i nastavljamo sutra, 12. juna, u 10 časova, raspravom u načelu o Predlogu zakona o elektronskom dokumentu. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Osmo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja tačnog broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 84 narodna poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: prof. dr Slavica Đukić-Dejanović, dr Nikola Krpić, Mladen Grujić, Aleksandra Janković i Nikola Lazić, kao i da su zakašnjenje na sednicu najavili sledeći narodni poslanici: Momo Čolaković, Konstantin Arsenović, Đuro Perić i Siniša Stamenković. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da sednici prisustvuju mr Jasna Matić, ministar za telekomunikacije i informaciono društvo, i Nebojša Vasiljević, pomoćnik ministra za telekomunikacije i informaciono društvo. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O ELEKTRONSKOM DOKUMENTU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč u načelnoj raspravi, s redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas, takođe, da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Dejan Radenković – Poslanička grupa SPS-JS, narodni poslanik Miroslav Petković – Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica, narodni poslanik Pavel Marčok – Poslanička grupa ZES-a i narodni poslanik Vladan Jeremić – Poslanička grupa SRS-a. Saglasnu članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnica predlagača, Jasna Matić, ministarka za telekomunikacije i informaciono društvo, želi reč? (Da) Izvolite.