Es reinicia la sessió, molt bon dia. [[Interpel·lació al Govern sobre la democràcia i les iniciatives legislatives populars]] [[300-00057/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la democràcia i les iniciatives legislatives populars, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Molt bon dia a tothom o, en tot cas, a les poques que hi som. La setmana passada, com recordareu... –la setmana passada no, al Ple últim–, com recordareu, assistíem al debat sobre la Proposició de llei del sistema educatiu de Catalunya. Era un debat que ens venia presentat de la mà de la comissió promotora de la iniciativa legislativa popular i, per tant, era la veu de Rosa Cañadell, que representava les 63 persones de la comissió promotora, les 170 organitzacions que van donar suport a la iniciativa i les 95.000 persones que van signar aquesta ILP. Més enllà de les xifres, entenem que el que va tenir entrada a debat del Parlament va ser una iniciativa legislativa treballada, volguda, fonamentada, defensada, recolzada per molts pares, mares, docents, mestres, ciutadans i ciutadanes d'aquest país. Tots ells, totes elles, preocupats per l'educació. En definitiva, un exercici de militància, no sé si us sona a alguns el que és la militància. En el passat Ple, també va passar una cosa, i és que una esmena a la totalitat de retorn va evitar que s'obrís ponència sobre aquesta llei i que, per tant, vam perdre, al nostre entendre, l'oportunitat de debatre a fons sobre una nova llei d'educació –bon dia, senyora consellera. Podríem reprendre la nostra queixa amb relació a què va suposar l'aprovació d'aquesta esmena de retorn de la mà de Junts pel Sí i del Partit Popular; ho vam dir en el seu moment. La llei d'educació vigent en aquest moment a Catalunya, en el seu moment va rebre l'oposició de més del 90 per cent del professorat. Hi ha una oposició generalitzada a la LOMCE, i des d'aquí, un reconeixement a l'expressió organitzada que suposen les famílies insubmises. Trobem que és inadmissible el tancament de grups a les escoles públiques i no ens convencen amb els seus arguments sobre els canvis demogràfics. Hi ha dificultat d'accés a les llars d'infants, s'està elititzant la universitat i els que hi treballem ho sabem. Decret de plantilles, retallades de drets laborals de mestres i professorat, centres educatius cada vegada menys democràtics i menys participatius i una doble xarxa molt coneguda de centres privats i concertats, que per més que ens intenteu vendre les virtuts d'aquesta doble xarxa, nosaltres sabem que suposa una segregació en base a la classe social. La llista és llarga i quan la llista és llarga en matèria d'educació vol dir que el suspens és alarmant, que la situació és molt deficient, malgrat que vostè ahir encara ens remetia a no sé quina mena d'informes internacionals que ens situen en no sé quina mena de posició. Nosaltres insistim, vam tancar un debat, un debat que era absolutament oportú d'obrir, ens vau intentar dir que el programa de Junts pel Sí plantejava mantenir la LEC i el que va argumentar el Partit Popular amb relació a la llibertat de les famílies d'escollir centres..., ja sabem que vosaltres la llibertat sempre la poseu al servei dels més poderosos. Vau donar per tancat el debat; perfecte. Tan tancat està el debat que fins i tot aquesta setmana ens heu regalat una nova mesura de retallades als mestres d'aquest país. Ara se'm pot dir que el Govern no té per què ser interpel·lat sobre una decisió que va prendre el Parlament, fins i tot podeu tenir la temptació de parlar de la separació de poders i que nosaltres no hem de venir a interpel·lar una decisió parlamentària, perquè vosaltres sou el Govern. Nosaltres entenem que sí, que hem d'interpel·lar el Govern, perquè el Govern ha perdut l'oportunitat d'obrir un debat seriós sobre les emergències que hi ha en el camp de l'educació. I també hem d'interpel·lar el Govern per un altre motiu: perquè creiem que amb el que va passar en el darrer Ple hem aprofundit en el desencís, hem fet més gran la distància entre el carrer i la institució, hem menystingut una mobilització que existeix al carrer, una mobilització segurament sempre insuficient, però hem fixat una distància, no sé si insalvable, entre el carrer i la política institucional. No us descobrirem res si us parlem breument del que és la desafecció política que es resumeix exactament en això: en la distància que hi ha entre el carrer i els que diuen ser representants polítics. Un informe recent de la Fundació Bofill –que entenc que no pot ser acusada de massa radical– exposava els diferents elements que fonamenten, que expliquen i que sustenten aquesta desafecció política que també vivim en el nostre país. Al·legava que la ciutadania té massa informació sobre els assumptes polítics i que aquesta informació sovint es remet o a incompliments electorals o a casos de corrupció. També al·legava, l'informe, que cada vegada la gent té més expectatives, expectatives més elevades sobre el que ha de fer l'Administració pública, les institucions. També apel·la a la reducció dels marges de maniobra dels governs en una societat cada vegada més globalitzada i en què els governs nacionals o autonòmics tenen molt poc marge de maniobra. Apel·la, també, al fet que hi ha una crisi de capital social, que vol dir, doncs, que la confiança, la reciprocitat o la capacitat de cooperació entre el carrer i les institucions cada vegada és més dèbil. I també apel·la, l'informe, a l'augment de l'individualisme i de la passivitat social. I si alguna cosa no era la ILP que es presentava en el Ple passat era ni individualisme, ni passivitat social; era justament un exercici de gent que s'organitza per fer aflorar un debat en el Parlament. I nosaltres vam tancar la porta a aquesta expressió organitzada. L'informe de la Fundació Bofill conclou dient: «La desafecció que existeix en el nostre país, en el terreny de la política, és greu i convé emprendre mesures orientades a combatre-la. El distanciament de la gent respecte a la política és un fet que s'observa, sobretot, diu l'informe, «en el descontentament creixent respecte de la classe política, els líders polítics i els partits, així com en els baixos nivells de participació i en l'increment del vot en blanc en certes conteses electorals. Tot plegat indica la necessitat d'incorporar plenament la desafecció a l'agenda política catalana i de posar en marxa mesures orientades a combatre-la, –llegeixo literalment el que diu l'informe. Més endavant diu: «Calen mesures orientades a democratitzar la democràcia. Per tant, la interpel·lació va adreçada al Govern en matèria, justament, dels dos embats que va patir el país en el Ple passat: com reacciona el Govern davant de l'emergència que tenim en matèria d'educació? Com reacciona el Govern davant l'embat que va patir la democràcia en el Ple passat?
Moltes gràcies, diputada. A continuació, respondrà el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Bé, bon dia. Gràcies, senyora presidenta, gràcies senyora diputada. D'entrada, una prèvia, és clar, i de fet és un prec; és a dir, a l'hora de fer interpel·lacions al Govern ajudaria molt poder tenir una mica més de concreció sobre la demanda que es fa, perquè la interpel·lació, tal com està registrada, parla de democràcia i les iniciatives legislatives populars, que aquest és el títol que nosaltres tenim registrat, i, per tant, a l'hora de distribuir les interpel·lacions en el marc del Govern, nosaltres ens basem en el que tenim, que és el títol. Des d'aquest punt de vista, la resposta que nosaltres podem donar com a govern és molt limitada. Com a govern, ho repeteixo, o sigui, en tant que Govern, les iniciatives legislatives populars són un instrument del Parlament, la manera com es regulen depèn del Parlament, i l'evolució, no?, depèn del Parlament. Per tant, podem fer un debat parlamentari –que ja es va fer en un cas concret en la sessió passada, amb els resultats coneguts– i podem parlar, en definitiva, en cada cas el que toqui. Com a govern tenim aquesta potestat, que és la d'opinar sobre moltes coses, però sobre el sistema com el Parlament organitza les seves entrades o no a tràmit de determinades propostes, és molt difícil que puguem fer-ho, més enllà d'una opinió, diguem-ne, genèrica. Per tant, el que faré serà centrar-me en la reflexió global que ha fet la diputada i que bàsicament ve en una línia que jo he de dir que comparteixo, no només en tant que ciutadà, sinó també en tant que Govern, que té a veure amb aquesta reflexió global que ens hem de fer sobre el paper de la ciutadania, de la participació, de la democràcia i de la desafecció. Perquè, en definitiva, tot forma part de la mateixa qüestió i, si m'ho permeten dir, del mateix problema, perquè efectivament, és un problema, i negar-ho seria absolutament errat. Que el debat és necessari i pertinent i sempre insuficient és un fet, hi estem d'acord. Que la ILP o les ILP o les iniciatives legislatives populars són un instrument, un, entre molts altres, que han de permetre aquest debat, crec que hi podem estar d'acord; també podem estar d'acord, crec, que aquest no és l'únic instrument i tampoc és un instrument excloent. Per tant, per mi, en tot cas, com a govern –com a govern–, el que ens plantegem d'una manera molt seriosa és que qualsevol instrument, qualsevol que permeti aprofundir en els debats, tractar aquelles qüestions que preocupen a tanta i tanta gent, canalitzar aquestes inquietuds per les vies democràtiques que tenim en aquests moments a la nostra disposició en tant que govern..., totes aquestes eines són necessàries i són, en la mesura que sigui possible, millorables. I, en tot cas, són, fins i tot, algunes d'elles, diria que imprescindibles. Pel que fa específicament a la qüestió de les iniciatives legislatives populars, aquest és un debat que ve de lluny, que sempre està sotmès a mil matisos, que sempre, en funció del tema, un podrà entendre que és una eina més útil o menys útil, que està més o menys manipulada i les interpretacions sobre el concepte democràtic de determinades qüestions sempre estarà a debat, sempre. Al final, depèn del tema, depèn de les opcions, depèn de les perspectives que cadascú té. Però hi ha un element que a mi em sembla que és indiscutible: que és que permeten que, al marge de la votació –és a dir, al marge de la participació electoral en unes eleccions–, la ciutadania com a tal pugui participar en els debats, més enllà del debat que puguem tenir en el marc, diguem-ne, d'un espai limitat, al final, físicament, com és el del Parlament. Per tant, es tracta de trencar aquesta dinàmica i les ILP permeten això. I ho permeten en molts àmbits, ho repeteixo, alguns consideraran que el tema és més o menys pertinent, d'altres consideraran que és insuficient, d'altres consideraran que, en definitiva, és..., fins i tot alguns pensen que és una pèrdua de temps. Hi ha de tot, però, des del punt de vista del Govern, jo crec que hem de valorar molt positivament, ho repeteixo, aquesta eina. La història ens demostra que hem anat millorant els últims anys. Des de l'any 95, quan es va crear la primera llei d'ILP, s'hi han fet algunes modificacions, la més significativa en el seu moment va ser la del 2006; però, sobretot, a partir del debat que es va produir el 2010, ens vam trobar el 2013, amb el darrer canvi, que es concreta en la llei actualment vigent, la Llei 7/2014 i que permet, entre altres coses, resoldre algunes qüestions que en el seu moment no estaven resoltes, com, per exemple, la possibilitat que els temes no quedin encallats en l'estructura parlamentària. Però, ho repeteixo, aquest és un debat parlamentari, aquest és un debat que podem fer en tant que grups parlamentaris i, des d'aquest punt de vista, hi ha molts matisos, que tots ells són pertinents. Però el que és evident és que si del que es tracta és del fet que les ILP serveixin per provocar el debat, la ILP s'ha de veure, s'ha d'utilitzar; s'ha de, fins i tot, potenciar, en tant que instrument de mobilització i en tant que instrument de reflexió. Més enllà, ho repeteixo, de la part formal o de la part final de..., que aquesta eina serveixi per iniciar un procés legislatiu. Aquesta és, per dir-ho així, una reflexió genèrica. Pel que fa a la part formal, aquí sí que li ho he de dir amb tota franquesa, i també, en fi, sense cap ànim, diguem-ne, d'escapar de cap responsabilitat, que la responsabilitat final de determinar com es fan aquestes qüestions recau en el Parlament i són els grups parlamentaris els que han de decidir com es fa, i que són els grups parlamentaris els qui, en funció de les majories i del debat que puguin tenir entre ells, han de determinar. En tant que govern –jo entenc que vostè la interpel·lació la fa al Govern, i jo aquí em dirigeixo a vostè en tant que membre del Govern–, no tenim posicionament sobre aquest tema, perquè és una qüestió que no ens pertoca. Vostè ja ho ha apuntat en la seva intervenció i jo no puc fer altra cosa que dir-li que, efectivament, aquí hi ha un tema de responsabilitats separades entre els dos òrgans, que em sembla que és legítim que sigui així i que, des d'aquesta perspectiva, no l'hi podem afegir cap altra cosa. Una altra cosa és que, efectivament, ho repeteixo, l'essència, la filosofia, el plantejament que hi ha al darrere d'aquest instrument, en tant que govern, el valorem molt positivament, perquè és una eina més, és una eina necessària, és una eina útil que ens ha de permetre fomentar el debat, els debats, en tota societat, amb dos instruments que a mi em semblen fonamentals: un, la transparència, és a dir, permet que tots els actors implicats puguin tenir la seva opinió; dos, amb garanties, també, en definitiva, que el mecanisme podrà tenir una canalització; una canalització parlamentària que, al cap i a la fi, determinarà finalment, ho repeteixo, el Parlament, però que aquesta canalització ha d'estar assegurada. Per la resta, els debats, per dir-ho així, temàtics, es van produir en el seu moment i els seguirem tenint. Com vostè sap, aquest és un govern que està compromès amb un objectiu molt concret, que és un govern de transició, que és un govern que té una missió molt específica i un encàrrec molt clar, i que és el que, d'alguna manera, fa que gent que tenim visions molt diferents de com hem de construir la societat coincidim amb un element, que és que volem tenir una societat per poder construir des del punt de vista de les estructures d'estat, que avui no tenim. Aquest és el mandat que nosaltres tenim, aquest és l'objectiu que nosaltres tenim com a govern i aquesta és la responsabilitat que, des del punt de vista d'aquest membre del Govern en concret, està absolutament convençut i disposat a assumir fins al final. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. A continuació, té la paraula la diputada.
Ja ho deia al principi: érem conscients que aquesta interpel·lació havia generat una certa inquietud al Govern. Però voleu parlar de la ILP d'educació? N'ha de respondre la consellera? Va d'ILP o va de democràcia i ha de parlar-ne Romeva? Doncs, resulta que és que nosaltres volem parlar de tot, i resulta que vosaltres també us podríeu plantejar una intervenció col·legiada, i si nosaltres volem parlar d'educació i volem parlar d'instruments per millorar, ni que sigui mínimament, la democràcia, podríeu partir-vos la intervenció i respondre a tot; però no, tenim aquest funcionament encasellat, registrem una pregunta, només pot respondre un conseller i aquesta és, també, la democràcia que tenim. No volem deixar de parlar de tot. Sí, i volem parlar d'educació, perquè segueix sent més urgent que mai i volem parlar també de democràcia. Esperem que aquest Govern no sigui..., o aquesta legislatura, o aquest mandat, no sigui el de la transició cap a la sentència de mort definitiva de l'escola pública. Esperem que no serveixi per a això, aquesta legislatura. De moment, vostès s'hi estan esforçant força. Deia que comparteix que s'ha d'aprofundir, que s'han de millorar els instruments de la democràcia dels quals ens dotem; preocupat, també –i n'estic convençuda–, sobre la desafecció política; però deia vostè, també, que la responsabilitat final d'això la té el Parlament i que, per tant, no li pertoca al Govern –apel·lant a Montesquieu i a la separació de poders, no?– ficar-se en el que fa el Parlament. Home, vostès no paren de presentar iniciatives legislatives quan els convé d'allò que consideren que és important. Per tant, doncs, que el Govern plantegi quines iniciatives pot plantejar a aquest Parlament en matèria d'aprofundiment de la democràcia. Si vostès no ho fan, ho podem fer nosaltres, és evident, però és clar que podem interpel·lar el Govern sobre això. Nosaltres entenem que s'han de respectar fortament els debats que hi ha en el carrer i que amb això volem dir que no n'hi ha prou que una gent estigui mesos organitzant-se, mobilitzant-se, que els donem un copet a l'esquena i els diguem: «Molt bé, vostès ho han fet molt bé, però ara, això, nosaltres no ho volem debatre. Doncs, entenem que el que s'hauria de fer és obrir ponència; que obrir ponència no vol dir que els grups parlamentaris estiguin obligats a votar favorablement el text que entra en el seu moment la comissió promotora, no; es pot girar del tot, fins i tot, aquest text. El que passa és que, com a mínim, permet que en la ponència hi hagi una certa participació estreta, també, eh?, de representants de la comissió promotora, permet que puguin proposar compareixents, permet que pugin ser escoltats i, per tant, permet obrir una mica més –obrir una mica més– les portes d'aquesta institució. Per tant, no ens conformem de reconèixer el paper que tenen en aquest moment les ILP tal com estan regulades, sinó que entenem que s'hauria de fer un pas més enllà. És veritat que si s'intenta fer un exercici de dret comparat i mirar, doncs, com estan regulades aquest tipus d'iniciatives legislatives en el nostre entorn més immediat, en altres comunitats autònomes de l'Estat espanyol o de la mateixa Comissió Europea, que imagino que vostè coneix prou bé, no tindríem exemples massa esperançadors, eh? A tot arreu passa una mica el mateix. De fet, el que passa a la Unió Europea és absolutament alarmant. La quantitat d'iniciatives que no prosperen, les que es desestimen directament o aquelles que, fins i tot admetent-se a tràmit, són contestades des de la comissió dient: «Això no tenim intenció de regular-ho, «aquest debat ara no és pertinent o «això no és competència de la Unió Europea, jugant sempre amb els debats competencials, que són, com sabeu, molt enriquidors en si mateixos. Però el fet que no tinguem exemples de regulacions atrevides en matèria de democràcia participativa no vol dir que nosaltres no puguem començar en aquest camí. De fet, si aquesta legislatura hagués de ser transició cap a alguna cosa, tant de bo que fos transició cap a la radicalització de la democràcia. Per tant, nosaltres seguirem insistint a interpel·lar aquest Parlament –sí, també aquest Parlament–, però també el Govern perquè ens presentin mesures per aprofundir en la democràcia representativa, a reconèixer que la ciutadania té molt poca capacitat d'incidència, que la nostra resposta no pot ser «voteu cada quatre anys, que després nosaltres ja anirem fent, que la resposta no pot ser «quan us manifesteu, us colpegem; que la resposta no pot ser «jo compleixo el meu programa o jo no compleixo el meu programa, i això no es sanciona de cap manera. I hi insistim, també volíem parlar d'educació. Ahir en una intervenció en tornàvem a parlar, en aquest cas, de l'FP. La consellera, hi insisteixo, sortia a defensar els altíssims índexs de qualitat que semblaria que té l'educació en el nostre país, i nosaltres estem convençudes que no és així. Jo no sé si vostès tenen la intenció de fer un cert viratge, en el que queda de legislatura, no ho sabem, però ho recomanaríem, perquè el cost que pot suposar el que està passant en aquest país en l'educació pública, a mitjà o a llarg termini, potser a alguns no els preocupa, però a algunes ens preocupa moltíssim, perquè sense l'educació pública d'aquest país, moltes, avui, segur que no seríem aquí. Com que algunes volem seguir estant aquí i volem que la classe treballadora, que la classe obrera, que els que tenim menys recursos, que la gent que venim de famílies analfabetes, que no han trepitjat mai les universitats, ho puguin seguir fent, això depèn de les seves polítiques. I ens tindran enfront i alçarem barricades, si cal, per més que després el PP ens ensenyi pòsters i intenti desprestigiar-nos. Alçarem les barricades que faci falta en defensa de l'educació pública d'aquest país. No en dubti.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el conseller.
Sí, efectivament, gràcies, senyora presidenta. Gràcies, senyora diputada, una altra vegada. Molt ràpidament, perquè crec que aquest és un debat que, efectivament, mereix, diguem-ne, de molt més espai, de molta més profunditat, de molts més matisos, de moltes més oportunitats que aquesta que tindrem avui. Però, en qualsevol cas, ja que el tenim, permeti'm reiterar-li una cosa que vostè sap molt bé i que saben també els membres d'aquesta cambra i fora d'aquesta cambra. Sap a què està compromès aquest Govern fins al final? A superar el marc autonòmic. És a dir, hem de superar el marc autonòmic, el que no podem és seguir en un marc autonòmic que ens limita –ens limita– entre d'altres coses, també, aquests tipus de debats. Per això tenim tanta presa a l'hora de superar aquest marc autonòmic; per això en tenim tanta necessitat; per això és tan important que avancem; per això és tan important que superem determinades circumstàncies que ens frenen; per això és tan important que fem allò que hem vingut a fer; per això és tan necessari que construïm un nou país, un nou país basat en moltes de les reflexions que vostè ha fet i que jo comparteixo, a títol individual i en tant que Govern; per això és tan important ser on som; per això és tan important fer el que estem fent i per això és tan important fer-ho de manera àmplia, de manera sòlida, de manera continuada, sense entrebancs i amb la convicció clara i absoluta que no tenim cap altra alternativa que fer-ho, perquè ningú n'ha posat una altra sobre la taula. Per això és tan necessari fer el que estem fent, és clau, és fonamental, és necessari, és vital, també, per afrontar el debat de fons que vostè ha plantejat avui i que jo, ho repeteixo, comparteixo al cent per cent –al cent per cent– des del punt de vista del fons. Aquí ens falta la dificultat, o ens falta afrontar la dificultat que en aquests moments tenim, que són les eines, que en alguns casos –en alguns casos– estan absolutament emmanillades pel marc actual, i com que el que volem és superar aquest marc, com que el que volem és alliberar-nos d'aquestes manilles amb les quals estem en aquests moments institucionalment, políticament, socialment, econòmicament atrapats, volem avançar. Aquesta és l'única reflexió que jo li puc fer avui aquí. Respecte a la resta, podem estar més o menys d'acord en el fons, en els matisos, això és absolutament comprensible, però jo l'únic que puc fer és transmetre-li –no puc fer altra cosa, transmetre-li– la voluntat, la vocació, la determinació que des d'aquest Govern tenim per fer allò que hem vingut a fer. El debat el tindrem, el seguirem tenint i tant de bo que no deixem de tenir-lo mai, perquè una societat democràtica, una societat sana té aquests debats. I, al final, del que es tracta és, precisament, de construir un país que permeti aquests debats i que aquests debats permetin un millor país. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques per a la gent gran]] [[300-00058/11]] El novè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques per a la gent gran, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Raúl Moreno.
Gràcies, presidenta. Bon dia, senyores i senyors diputats, consellera. El Grup Parlamentari Socialista ha volgut portar al Ple del Parlament la situació d'un col·lectiu molt important a Catalunya i del qual sovint parlem poc, que és la gent gran. El 18,5 per cent de la població a Catalunya té més de seixanta-cinc anys. En xifres absolutes, parlem de prop d'1.400.000 persones que han patit, en tant que ciutadans de ple dret, les conseqüències de la crisi econòmica. Hem escoltat en diverses ocasions, a través dels mitjans de comunicació, i també a través d'alguns responsables polítics, que els grans beneficiats de la crisi han estat la gent gran, i, a banda de ser una ofensa per al col·lectiu, aquesta afirmació és absolutament falsa. En tot cas, cal dir que gràcies a la gent gran aquesta crisi no ha estat tan forta. Però això no treu que les persones grans vegin trontollar, després d'anys de lluita i de treball per construir la societat en què vivim, alguns dels drets aconseguits. A tall d'instantània, segons l'enquesta de condicions de vida de l'INE, la taxa de pobresa de la gent gran a Catalunya és del 85,2 per cent, una taxa que baixa fins al 14,4 per cent quan afegim tot el sistema de pensions i de transferències socials. A grans trets, podem concloure que el sistema de pensions és la pedra angular que millora les condicions de vida de persones grans. D'aquí que sigui necessària la defensa del sistema públic de pensions com a mecanisme per garantir la igualtat d'oportunitats i, consegüentment, cal criticar qualsevol intent de privatització, de pèrdua de poder adquisitiu, dos dels elements amb què ens enfrontem avui dia. Parlar sobre el sistema de pensions donaria no per a un ple ni per a una interpel·lació, sinó que donaria per a uns quants plens. I, tot i el debat, la capacitat legislativa de Catalunya sobre aquest aspecte és limitada. Per tant, més enllà de la reivindicació d'un sistema públic de pensions que cal repensar en el marc del Pacte de Toledo, al Parlament i al Govern ens correspon pensar com podem contribuir a la millora de la qualitat de la vida de la gent del nostre país i establir polítiques i accions i prestacions encaminades a aquesta finalitat en funció de les competències que ens reconeix l'Estatut d'autonomia. Amb relació a aquestes polítiques, accions, serveis o prestacions i tenint en compte l'amplíssim ventall de temes que podríem tractar en aquesta interpel·lació, però també de limitació de temps, centraré aquesta interpel·lació en alguns aspectes que considerem d'especial rellevància. El primer fa referència al sistema de dependència al nostre país. Senyora consellera, coincidirem a afirmar que el sistema de dependència a Calalunya no esdevindrà mai complet fins que el Govern de l'Estat faci el finançament correcte. Ara bé, hi han hagut algunes decisions que han anat en la línia contrària i que, si es mantenen encara avui dia, podrien deixar entreveure una certa voluntat per part del Govern de deixar de finançar alguns serveis que considerem primordials, cosa que facilitaria l'entrada a operadors privats que veuen avui dia en el sistema de dependència una oportunitat de negoci. No vull dir amb això que considerem que la col·laboració publicoprivada sigui dolenta. El que no ens agrada és que cada vegada sigui menys «público i més privada. El mes d'abril d'enguany a Catalunya hi ha prop de 90.000 persones amb dret a una prestació de la Llei de la dependència, però sense prestació. I encara avui hi hauríem d'afegir les 18.000 persones que esperen la seva valoració. De les 126.000 persones que reben prestació –per cert, la xifra més baixa des de l'inici d'any–, es veu un petit increment en l'atenció domiciliària i un descens en les places de centre de dia i residència. I sobta veure com les persones no poden accedir a un centre de dia tot i haver-hi al nostre país 6.742 places de residència i centres de dia lliures. I aquestes places lliures, senyora consellera, no poden ser ocupades per gran part de la ciutadania, perquè no poden pagar entre els 1.400 i 2.500 euros al mes que val una plaça de residència al nostre país. És tot un luxe. Per això va ser un error eliminar les prestacions vinculades a la residència. Van reconèixer l'error i van recuperar-les només per a aquells graus III que complien amb uns requisits econòmics determinats, perquè prestacions de grau II gairebé no s'estan donant. I no cal fer més residències, senyora consellera, cal obrir les habitacions tancades a les residències públiques, concertar més places i donar més prestacions vinculades a la residència perquè les persones grans hi puguin accedir. A veure si així reduïm la mitjana de tres anys d'espera, de llista d'espera, que actualment pateixen les persones grans per poder accedir a una plaça pública. Per cert, m'ha estat impossible accedir a les dades de revaloracions de les PIA però vostè sabrà com jo –perquè és una persona molt propera i em consta– que les persones amb grau II que demanen una revisió del grau de dependència pel deteriorament de les seves condicions físiques no reben grau III; és més, el que està passant és que fins i tot es redueix el grau i, per tant, es redueixen els recursos a què poden accedir. Per tant, el que demanem és voluntat política per trobar els mecanismes que assegurin que les persones grans que ho necessitin puguin accedir a una plaça de residència a Catalunya. En un altre ordre de coses, al Grup Parlamentari Socialista el preocupa de manera important el tema dels maltractaments a la gent gran. L'any 2015 es van detenir a Catalunya 597 persones per maltractaments a persones grans; en la majoria de casos, un 80 per cent, els autors d'aquests maltractaments eren cònjuges, fills, familiars o persones molt properes a la família. Fa poques setmanes la Taula del Tercer Sector va realitzar un acte on posaven aquesta problemàtica sobre la taula i on es detectaven algunes mancances que considerem que s'han d'abordar amb urgència. Segons la FATEC, tres avis són maltractats al dia a Catalunya, i el 90 per cent de les víctimes no denuncia les agressions. El Govern ja des de l'any 2003 ha redactat diversos plans, protocols d'actuació, i cal posar en relleu la tasca dels Mossos d'Esquadra com a agents socials en la detecció de casos de maltractament a la gent gran, però el problema no s'ha resolt i encara queda molt per fer. Recentment, el Departament d'Interior va redactar el Pla integral de seguretat de les persones grans 2015-2018, i val a dir que és un bon pla, ho és; parla de prevenció, parla d'autoprotecció, parla de planificació, de coordinació, i presenta algunes mesures concretes, però no seria la primera vegada que, en aquest Parlament, un cop que es fa el pla, ja s'ha acabat el problema. Ja sabem que el paper ho aguanta tot, però en l'àmbit que ens ocupa hem de fer esforços per concretar el calendari, accions i també el pressupost. Aquest pla no té pressupost associat, i considerem que caldria destinar-hi recursos econòmics i materials per fer-ho bé, i en aquest sentit plantejarem en la moció subsegüent a aquesta interpel·lació algunes propostes al respecte, com, per exemple, posar data a un pacte nacional per a la seguretat de les persones grans, inclòs en el pla, o la necessitat d'establir serveis específics per a persones grans maltractades, ja que avui dia només l'ingrés en una residència és l'única via possible, i atès al que li he exposat fa un moment, doncs, no sembla que sigui una solució viable. Em queda poc temps i no m'agradaria com a mínim deixar de citar alguns altres temes. Hi ha una necessitat per part de la gent gran, de moltes de les que en tenen, amb relació a habitatge. Cal, consellera, una política decidida encaminada a l'adequació dels habitatges de les persones grans. Fins ara les millors experiències s'han portat a terme des dels ajuntaments i també des d'algunes diputacions: canvis de banyeres per plats de dutxa, però també arranjaments per adaptar les portes al pas de les cadires de rodes, a tenir condicions d'eficiència energètica, i, sobretot, també, temes d'accessibilitat, els ascensors. Milers de persones grans no poden sortir al carrer o bé perquè el seu habitatge no té ascensor o bé perquè és absolutament impossible instal·lar-lo per qüestions estructurals. Quina alternativa els ofereix el Govern? I aquelles persones grans que poden sortir al carrer, com es desplacen? És obvi que la gent gran es troba al marge dels col·lectius que es desplacen per motius laborals o d'estudi, però també és cert que per raons òbvies la gent gran va abandonant progressivament l'ús privat del vehicle, però no la necessitat de desplaçar-se. S'incrementen les visites mèdiques i als hospitals, es va substituint l'activitat laboral per activitats voluntàries, socials o per obligacions familiars de cura i acompanyament a les persones dependents i infants. Cal, d'una vegada per totes, unificar les diverses targetes socials, abonaments, descomptes en un únic carnet vàlid per a tots els transports públics de Catalunya, un model que ja funciona amb èxit a alguns altres països del nostre entorn així com en d'altres territoris de l'Estat. Avui dia és més car anar des de Sant Feliu de Llobregat fins a Molins de Rei –cinc quilòmetres de distància– que anar des de Castelldefels a Montgat –trenta-set quilòmetres. Hi hauria molts temes a tractar i el nostre compromís és anar tractant-los en els propers mesos: els temes relacionats amb la salut, avançar cap a un model integrat social i sanitari, tot allò que té a veure amb la formació de la gent gran, amb la participació, amb l'urbanisme amable, el dret a una mort digna, a l'envelliment actiu i digne també, o, fins i tot, temes de tractament de la gent gran als mitjans de comunicació. Senyora consellera, en realitat, jo crec que hauria de dirigir-me al conjunt del Govern perquè, donada la transversalitat d'aquest tema, caldria, potser..., és possible que vostè no em pugui contestar totes les indicacions que li faig, però, en tot cas, sí que podem tenir el debat, no? Però, en tant que el tema és transversal, el Grup Parlamentari Socialista creu que és absolutament necessària una llei de la gent gran, de la mateixa manera que existeix una llei d'infància i adolescència, una llei de la joventut, una llei de la gent gran que reforci la importància d'aquest col·lectiu, que reconegui la seva contribució a la societat, que ens permeti avançar cap a una visió no assistencial, que acabi amb l'actual dispersió de normatives, que determini els recursos que es necessiten per atendre les seves necessitats. Així ho reclamem des del PSC, però també ho ha reclamat, recentment, el Consell Consultiu Comarcal de la Gent Gran del Baix Llobregat o, fins i tot, el Consell Comarcal del Baix Llobregat en una moció aprovada recentment, i, aprofito, a més a més, per saludar la seva presència en aquest plenari. Perquè ser una persona gran no vol dir ser una persona no productiva, perquè són jubilats del treball però no jubilats de la vida, i perquè aquest país els ho deu a les persones grans –per cert, l'any 2015 representaran el 30 per cent...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...de la població de Catalunya. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. La veritat és que m'agrada aquesta interpel·lació. També saludo la gent gran que estan aquí presents, que, sí, són del Baix Llobregat, per tant, benvinguts al Parlament, i també a la gent gran que ens està escoltant, per aquesta interpel·lació..., sobretot la gent gran del Consell català de la Gent Gran, que, com saben, l'estem renovant i està a punt de prendre decisions i fer canvis. És veritat, vostè ha parlat de reptes, ha parlat dels reptes més importants que tenim en aquests moments a la societat, i nosaltres som un govern que el que volem és millorar tots els temes de política referent a gent gran. De fet, el procés nacional que en aquests moments portem a terme com a país està impulsat, sobretot, per aconseguir un millor estat del benestar, i aquí té un punt clau la gent gran del nostre país. La llibertat de com ho volem hi té a veure, com ho volem, per una banda..., però com té a veure amb la consecució de nivells de qualitat de vida més alts per a la nostra gent i, sobretot, per a la gent gran, és una de les prioritats. L'estat del benestar, tots sabem que parteix d'unes premisses i que parteix que la nostra gent gran representa un dels col·lectius més especials, un dels col·lectius a qui hem d'atendre ràpidament. Vostè ha començat la seva interpel·lació parlant de les dificultats, parlant dels problemes –que, llavors, en faré esment–, però a mi m'agradaria començar al revés. A mi m'agradaria començar, primer, amb les mateixes dades que ha donat vostè: 1.400.000 persones ara, en aquests moments, tenen més de seixanta-cinc anys; per tant, això representa un de cada sis catalans o catalanes. Però un detall que s'ha descuidat de dir, i és que l'esperança de vida cada vegada és més gran: si avui dia és vuitanta per als homes, vuitanta-cinc per a les dones, els experts estan dient que, a partir del 2025 arribaran possiblement a cent anys. Per tant, això voldrà dir que, si ara són un 17,5 per cent la gent que tenen més de seixanta-cinc anys, el 2026 serà un 22 per cent i el 2050 ho haurem duplicat. Si som una legislatura que el que fem és una transició cap al futur, cap a una futura república, és molt clar que aquest és un tema que és importantíssim i és un tema que és clau. Per tant, si parlem de gent gran hem de parlar-ne des de tres pilars fonamentals: el pilar fisiològic, el pilar social i el psicològic-emocional. Però això seria la gent gran. Com nosaltres, com a país, n'hem de parlar de tres pilars també, que han de ser el consens i han de ser el consens de tota la població, des del lideratge del sector públic, des de les entitats de serveis socials, mercantils o no mercantils, perquè, com vostè ha dit, el públic-privat, a més en un futur en què veiem que ha de doblar la quantitat de gent gran, serà important; des de l'expertesa de la gent que hi està treballant, des del tercer sector, i sobretot des de la mateixa gent gran. El marc legislatiu que tenim ara, la Llei de serveis socials, és una eina estratègica, és una eina estratègica per al sistema de serveis socials. Vostè ha parlat de tres problemes clau. El problema de sistema de dependència..., per això estem avançant, per això estem avançant amb una agència de protecció social; com vostè sap aquesta setmana mateix s'ha presentat al Parlament, però des del departament estem treballant perquè això pugui arribar a ser efectiu, perquè, si no, canviem el sistema de protecció social, si no unifiquem la Cartera de serveis, si no anem a un sistema de protecció social català independent de l'espanyol, que té moltes i moltes dificultats, no anirem enlloc, i per això hi estarem treballant. Vostè ha parlat del sistema de dependència. Cal no oblidar, quan parlem del sistema de dependència, que les atzagaies del Govern espanyol, que escomet contra la Llei de dependència, ens afecten a tots, i molt, però sobretot també cal recordar que és una llei que va portar el Partit Socialista, que és veritat que va representar un pas endavant en el reconeixement del dret subjectiu per a les persones dependents, que representava la quarta pota, però també és veritat que va néixer mal finançada i també és veritat que va néixer mal dimensionada, i ara tots en paguem les conseqüències; conseqüències que hem dit moltes vegades, que mentre nosaltres hi aportem un 83 per cent el Govern de l'Estat hi aporta un 17 per cent. Per tant, si hagués sigut ben dimensionada i hagués sigut ben finançada en aquests moments no ens trobaríem en aquesta situació. Nosaltres impulsarem el procés participatiu per a una llei de dependència i el procés participatiu per a una llei, sobretot, d'autonomia personal, de Catalunya, amb l'acord dels grups parlamentaris, amb l'acord del tercer sector, que ja hi hem començat a parlar –vostè ha parlat de paraules que han dit el tercer sector; sàpiguen que ja ens hem trobat per començar a treballar aquest tema–, amb entitats proveïdores de serveis i, sobretot, amb la ciutadania en general, perquè es puguin presentar propostes i suggeriments i exactament decidir quina és la llei que volem per a aquesta autonomia personal. Però jo vull parlar de tres coses. I la primera és, com vostè hi feia referència, la gent gran activa, la gent gran que s'ha descuidat de dir, aquella no que solament està ajudant al suport familiar, sinó aquella que dedica hores a formar-se, que gaudeix d'activitat variades i que fa tasques de voluntariat. D'aquesta gent n'hi ha molta; és la gent que aporta l'experiència als altres, que fa xarxa, que crea solidaritat i que el que fa és ser mentors. Jo crec que aquí, des d'aquesta tribuna, cal fer un homenatge a tota aquesta gent, que és molta més de la de què es parla a vegades, i que vostè s'ha descuidat de dir en aquests moments. I una altra cosa que tenen és que potser l'economia ha perdut valors; escoltant l'expertesa i escoltant la gent gran tornem a tenir aquells valors que el país necessita per a un futur millor. Tot això és el que ha d'esdevenir i el que ha de ser..., que la qualitat de vida té molt més a veure amb la gent gran i amb la gent gran activa..., que molts dels que estem aquí. Per tant, l'envelliment actiu és una de les prioritats, igual com és una de les prioritats estar al costat de la gent que es mou, de la gent gran que es mou, de la gent gran que lluita, de la gent gran que ens ensenya a no rendir-nos i dels «iaioflautes, també, perquè són els que reivindiquen allò que amb el temps s'ha perdut i que volem tornar a tenir. Per això impulsem, de nou, el Consell de la Gent Gran, com li deia. Vostè també ha tractat dos temes: la sostenibilitat de les pensions –i m'agrada que el tregui, perquè, com li deia al principi, com no tinguem una agència de protecció social catalana la sostenibilitat de les pensions perilla, i vostè ho sap tan clarament com ho sé jo– així com la migradesa d'alguna d'elles que, des de l'Estat espanyol, ofeguen la nostra gent gran; igual com podríem parlar de pobresa econòmica, pobresa energètica, que vostè ja n'ha fet esment. Per tant, fer possible un sistema de pensions públiques, amb les quanties suficients, de repartiment i solidaritat, que garanteixi la qualitat de vida als nostres pensionistes de cara a les futures eines del nostre estat, i que ajudi a fer front a la pobresa econòmica amb la nostra llei, la llei de la protecció social. Dit això, li puc parlar d'altres temes, temes que hem tirat endavant, però, sobretot, d'un tema molt important, que vostè també ha tractat, que és el tema del maltractament. És veritat que les dades ens diuen que l'edatisme, la discriminació per raó d'edat, és la tercera causa de discriminació en el món, després del racisme i del sexisme. Per tant, nosaltres impulsarem polítiques, primer, de sensibilitat a infants i a joves, i a la resta de la societat, sobre què és aquest edatisme; serveis específics per a gent maltractada; recursos de protecció per a aquestes persones grans maltractades; formació als professionals i a les persones grans. I, per això, creem i posem en marxa una unitat de detecció i prevenció del maltractament contra la gent gran i atenció urgent a persones grans, víctimes de maltractament familiar. Estem ja preparant un pla en contra del maltractament i l'abús a la gent gran, que aporti la prevenció, però també el disseny del circuit d'intervenció sobre el maltractament que sigui eficaç. I això ja ho estem fent, com deia, en una fase inicial, amb la taula del tercer sector, enfocat amb un sondeig previ...
Consellera, ha exhaurit el temps.
Sí. I continuem treballant-hi.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. És que és molt complicat, senyora consellera, perquè el tema és tan tranversal que deu minuts..., es fa curt, però, vegem algunes de les coses que vostè ha dit. Primer, m'agradaria més concreció en algunes de les coses que li he plantejat al principi. És a dir, hi haurà més prestacions vinculades a les residències, sí o no? Ho dic perquè, clar, si mirem el projecte de pressupostos que vostès han presentat, les prestacions econòmiques vinculades al servei, en aquests pressupostos de l'any 2016 són 4.400.000 euros menys que l'any 2015 –per a PEVS–; 22.700.000 euros menys que l'any 2015 en prestacions econòmiques per als cuidadors no professionals; 141.000 euros menys de prestació econòmica d'assistència personal. En el pressupost, el gran pressupost més social de la història de Catalunya, hi ha un augment en temes de promoció de l'autonomia personal d'un 3 per cent, són 42 milions d'euros; 63 milions d'euros menys que els que es destinaven l'any 2012. Per tant, quan vostè parla de la construcció d'aquest futur país, del que ens queda ja per construir... –estem a dotze, tretze mesos, eh?, per a la desconnexió–, vostè ens parla, doncs, això, de l'Agència Catalana de la Protecció Social, que és una mala còpia de l'ICASS –és una mala còpia de l'ICASS–, i, a més a més, no recull les prestacions d'àmbit sanitari. I, per tant, la integració del model social i sanitari, com a mínim en aquesta agencia catalana, vostès no l'han plantejat. I a mi el que m'agradaria és que quan parlem de la situació de la gent gran a Catalunya, i atenent que en un futur, com vostè bé deia, i jo també al final de la meva intervenció, el gruix de la gent gran a Catalunya, en un futur, serà molt més alt que el que tenim actualment, no vinculin el debat de les condicions de vida de la gent gran a la independència. No ens faci els discurs fàcil que quan arribem a la independència aquí no hi haurà cap tipus de problema; no ens digui, a més a més, que aquesta Llei de la dependència que, tot i tenir problemes de finançament, Déu n'hi do el que ha fet per moltes de les persones que en aquests moments, durant aquests anys s'han trobat en una situació de crisi..., perquè, si fos pel Govern de la Generalitat, tal com ha fet en altres sectors de la població, la gent gran en aquest país estaria absolutament abandonada. I, per tant, fer aquesta reflexió que només amb la independència serem capaços que la gent gran pugui viure millor, és més demagògia, a la qual ja estem acostumats en aquest Parlament. I, en tot cas, fa cinc anys que aquest Parlament té una llei catalana de dependència, que l'havia preparat –fins i tot teníem l'esborrany, que no sé què ha passat amb aquest esborrany, si ja l'ha oblidat o no l'ha oblidat–, i ara comencem amb el procés de participació, que entenc jo que en el moment de la desconnexió l'hauríem de tenir una miqueta fet, no? Li queden catorze mesos, tretze mesos, ja..., és que he perdut el compte, però no queda molt més d'un any. I jo voldria també que em concretés si considera o no que és necessària una llei de la gent gran a Catalunya. Sí o no? Perquè, si és així, nosaltres ja li farem la nostra proposta. Però no és una proposta ni una reivindicació que faci aquest diputat o aquest grup parlamentari, és una proposta que ve dels mateixos òrgans de participació, d'un dels òrgans de participació del mateix Consell de la Gent Gran. I no entenc, exactament, per què vostès, en aquests moments –i li demanaria concreció–, no responen a una pregunta tan senzilla com aquesta. Sobre els temes de maltractament. Li he dit en la meva exposició inicial que hi ha un bon pla de la conselleria d'Interior. És un bon pla, però cal posar dates, cal posar calendari. Tres persones grans al dia són maltractades en aquest país. I, per tant, vostè en el seu discurs..., jo esperava una miqueta més de concreció, però justament al que ha passat, diguem-ne, és a utilitzar aquest discurs fàcil, que tot està a punt de passar però res passa, que tot allò que és bo està a punt de venir, però, de moment, en el que vostès porten de govern, no hi ha cap política destacable que puguem aportar a aquest Parlament, que vostès puguin dir que han millorat les condicions de vida de la gent gran. I jo crec que la gent gran es mereix, com a mínim, un cert respecte per part del Parlament, del Govern, amb relació al que són els problemes del dia a dia, de la gent que no pot sortir de casa, quina alternativa habitacional els donem?; de la gent que no pot accedir a una residència perquè no s'ho pot pagar, i no s'ho podrà pagar en el proper any ni en els propers dos anys! I si és veritat que la població va en augment, aquest serà un greu problema. Independència o no independència, el sol continuarà sortint. I, per tant, el que ha de fer el Govern és fer les previsions correctes perquè la gent gran d'avui, i els que serem grans d'aquí a uns anys, però la gent gran d'avui, tingui unes condicions de vida òptimes, perquè s'ho mereixen, perquè les necessiten i perquè no poden sentir que estan oblidats per part d'aquest Govern.
Moltes gràcies, diputat. [[Alguns aplaudiments.]] Té la paraula la consellera.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, diputat. Escolti, sentir-li dir a vostè exactament que és gràcies a la Llei de dependència que anem bé em sobta. I em sobta molt perquè li voldria donar unes dades: Catalunya ha deixat de percebre 336 milions d'euros per finançar la Llei de dependència. Sap què voldria dir això? 18.150 places residencials i 37.300 persones al sistema de protecció. I vostè sap tan bé com jo que més del 60 per cent de les persones sol·licitants de la dependència tenen més de setanta anys. Per tant, són diners que anirien a la gent gran. Per tant, dir que a Catalunya és gràcies a la Llei de dependència que aguantem és dir molt i molt. Però, a més a més, vostè ens fa trampes al solitari, perquè ens parla del SAD –ens parla del SAD–, i vostè sap que una de los polítiques que té aquest Govern és pagar, finançar exactament el servei d'atenció domiciliària a través dels contractes programa; contractes programa que portem des del Departament d'Acció Social, que es donen als ajuntament grans o als consells comarcals i que tenen un finançament que serveix per quatre anys, un finançament perquè no sigui possible només una política pal·liativa, sinó perquè tingui un acord. Amb relació a aquest SAD de dependència, que com dic bé s'assigna a través del contracte programa, li diré que l'any 2015 el signat eren 46.636.429 euros per a aquells consells comarcals i aquells ajuntaments que ho necessitessin per a la seva gent gran. Aquest any, aquest 2016, són 56.025..., perdó, 56.25.771 –tinc un problema de números–; per tant, 10 milions més dels que havien sigut l'any passat. O sigui que això és política per a la gent gran, això és política d'atenció domiciliària, perquè si vostè mira els diaris, avui mateix veurà que un dels estudis que s'ha presentat és que la gent gran, cada vegada més, vol viure a casa, amb condicions, amb un suport, com és aquest del SAD –i, per tant, la nostra política és aquesta–, i acompanyada de la seva gent i en el seu lloc. Per tant, aquesta és... I, a més a més, amb el tercer sector, com li deia, ho hem parlat molt, i això és un dels punts..., però no en tenim prou. Em parla de les prestacions econòmiques vinculades. Més de 1.000 places noves estan previstes per al 2016 i, si ens aproven el pressupost, el 2017 n'hi hauran altra vegada 1.000 més. Per tant, també obrim, el que vostè diu, aquestes prestacions econòmiques vinculades a molts més. A més a més, 1.500 places noves, que, d'aquestes 1.500 places, 1.000 destinades a gent gran; és veritat que no les podem fer públiques –també sap vostè que la LEBEP ens limita a fer places públiques. Ho hem parlat amb algun ajuntament: obrirem residències que estan tancades, que ja els hem dit que les obriríem, i 1.000 places públiques, concertades, de gestió privada però concertada pública nostra, seran les que seran obertes. Per tant, no ens fem trampes al solitari. Maltractament, vostè diu: «Amb el que hi ha a Interior, n'hi ha prou. Doncs, nosaltres considerem que no, que només amb Interior no n'hi ha prou, que els temes de maltractament són importantíssims. Des d'aquest departament ja ho hem parlat i ho hem comentat, amb consens de gent gran, perquè gràcies a... –els del Baix Llobregat estan aquí, però vostè sap que n'hi han a tot Catalunya–, i ja hem fet una ronda amb uns quants consells, i el que sí que li puc dir és que no n'hi ha prou, perquè només un tractament vist, pal·liatiu, des d'Interior..., ho necessitem tot: necessitem prevenció, necessitem estar al costat de la gent gran i necessitem, sobretot, un telèfon, igual com tenim el d'infància, per a gent gran, per estar al seu costat en el primer moment i per poder detectar, ja abans que passi, el maltractament. I aquí al departament serem molt ferms i estarem al costat... La llei..., escolti, jo no hi era la passada legislatura, com sap molt bé. No faig com altres, que són a totes les legislatures. Jo el que vull és un país participatiu, amb una democràcia participativa. I, per tant, començar perquè una nova república sigui possible. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el món local]] [[300-00059/11]] El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el món local, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Eva Martínez.
Bé; gràcies, presidenta. Bon dia, consellera. Diputats, diputades, Catalunya es vertebra i cohesiona a través dels seus municipis, arreu del territori, 948 ajuntaments aixequen la persiana cada dia per donar serveis i per donar respostes als seus ciutadans. En aquest hemicicle, som molts els que com a càrrecs electes –alcaldes, alcaldesses, regidors o regidores– vivim el dia a dia de les nostres viles, amb intensitat, i crec que tots, siguem del partit que siguem, amb la sincera convicció que les administracions municipals són les més apropiades per donar respostes ràpides a les problemàtiques i necessitats que els veïns i veïnes ens traslladen cada dia. De fet, el mateix Govern –amb el president, que va ser alcalde de Girona, el senyor Puigdemont; també el conseller Junqueras, que va ser alcalde de Sant Vicenç dels Horts, o vostè, consellera, que va ser regidora de la segona ciutat més important de Catalunya– coneix, llavors, de primera mà, les grandeses i misèries de la gestió municipal. Podem recordar la Carta europea d'autonomia local, el principi de subsidiarietat, i molts altres arguments d'eficàcia, d'eficiència o d'equitat en la prestació de serveis. Hi ha molts arguments a favor d'incrementar els recursos que gestionen les entitats locals. Però, és que, a més, la realitat ens demostra com han estat els ajuntaments i les administracions locals, les que més ràpidament han articulat mesures per reduir la situació d'emergència social i han ajudat directament a les famílies. De fet, les polítiques de proximitat dels municipis han estat les més útils per identificar i combatre les desigualtats, i també per crear les condicions per reactivar l'economia i per a un creixement sostenible i respectuós amb el medi ambient. Malauradament, en els darrers anys els governs municipals no han trobat el suport necessari d'altres administracions per lluitar contra les grans desigualtats generades per la crisi i les polítiques de retallades, les de la Generalitat de Catalunya i les de l'Estat espanyol, que no han cregut en el món local. De fet, el Govern central i el Govern de la Generalitat han menystingut el paper dels ajuntaments i molt sovint no han proporcionat els recursos imprescindibles per al seu funcionament i per a la prestació de serveis bàsics, traslladant les seves dificultats financeres, i, fins i tot, i paradoxalment, han impulsat lleis per afeblir el paper dels ajuntaments en un intent de convertir-los en una administració de segona. Però ara –ara– tenim l'oportunitat de situar al centre de l'agenda els municipis, i creiem que aquest objectiu compartit s'ha de concretar en recursos cap al món local. No obstant, les actuacions d'aquest Govern no semblen anar per aquest camí. En primer lloc, al Pla de govern que es va presentar als cent dies de mandat no hi ha una aposta clara per incrementar recursos a gestionar directament pels ajuntaments i, per tant, no es reconeix la bona feina feta pel món local. En la nostra opinió, el Pla de govern confirma el menysteniment del món local; dels setanta-nou objectius, només un parla d'administració municipal, i de les 750 mesures només deu en són específiques. I, si entrem al detall de les mesures, una d'elles és un pla d'inversió local per potenciar i reestructurar el PUOSC, que de moment no té recursos dintre d'aquesta legislatura. No sembla seriós que les mesures de bones pràctiques siguin accions insuficients, com el PUOSC de manteniment, modificar els criteris d'execució del PUOSC 2008-2012, fer una ordre per danys catastròfics o la tramitació dels ajuts Feder. Això, al nostre entendre, no són bones pràctiques. En tot cas, serien tràmits administratius. Aquestes mesures són una ofensa a la tradició municipalista. En segon lloc, les propostes que el president Puigdemont va entregar al president en funcions Rajoy: hi vam trobar a faltar mesures contundents per pal·liar la greu situació dels ajuntaments; de fet, només trobàvem a la mesura 38 una al·lusió a la fatídica Llei de racionalització i sostenibilitat de l'Administració local, una al·lusió molt minsa que no soluciona els problemes dels municipis. El Govern de la Generalitat ha interposat un recurs d'inconstitucionalitat, igual que molts ajuntaments, per la invasió de competències, però més enllà de les limitacions que implica l'LRSAL caldria parlar de modificació i derogació dels efectes d'aplicació de la Llei 2/2012, d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera. Aquesta llei limita els ajuntaments que gestionen bé, i que no poden gastar-se el superàvit pressupostari en serveis i inversions tan necessàries. Creiem que l'estalvi fet per les administracions locals ha de poder servir per a fer inversions i prestar serveis al territori, i la Federació de Municipis de Catalunya ja ho reclama. Bé, un dels pressupòsits falsos per argumentar la reforma de la fallida LRSAL va ser la correcció dels greus desequilibris i dèficits als comptes locals. Ara les dades oficials mostren que la situació economicofinancera de les entitats locals és prou solvent per generar estalvi; mentrestant, el dèficit públic continua sense correcció en els sectors públics autonòmics i estatals. Realment esperem que el congrés sobre el món local que es farà al novembre serveixi per clarificar les competències, recursos i serveis locals. En aquest sentit, des del Grup Socialista, trobarà el nostre suport, rigor i experiència en la gestió pública local; un suport que hi serà sempre que es posi l'accent en la millora del món local i no en la creació d'estructures d'estat d'un viatge, el de la independència, que no compartim. En tercer lloc, el projecte de pressupostos que han presentat. S'ha dit per activa i per passiva que són els pressupostos més socials de la història, i aquests pressupostos més socials de la història tornen a confirmar que els municipis no són prioritaris. Per exemple, es rebaixa la partida del Fons de cooperació local per als ajuntaments i la partida per al PUOSC és del tot insuficient. Si comparem dades, al 2010 era de 87 milions d'euros, enfront dels 10 milions d'euros del projecte de llei. I si comparem el total de transferències corrents i inversions del projecte de llei presentat i el del 2010, trobem que es rebaixa un 23 per cent. Al 2010, la Generalitat transferia als ajuntaments 1.922 milions d'euros, i en el projecte de llei de 2016 es rebaixa a 1.475 milions d'euros. Per tant, no diguem coses que no són i siguem rigorosos. De fet, el que més s'incrementa de les transferències és la PIE, que no depèn de la Generalitat i que, per sort, rebem directament als ajuntaments de l'Estat. Així mateix, no hem vist reflectit en la Llei de pressupostos la resolució aprovada pel Parlament per garantir el finançament de les llars d'infants –ho trobem a faltar. Però avui no toca parlar en detall d'aquests pressupostos, que si passen la tramitació de les esmenes a la totalitat, es veuran a la comissió i ja els analitzarem amb deteniment. En canvi, sí que toca parlar del deute real, el deute real que té la Generalitat amb els ajuntaments d'aquest país. M'agradaria poder ser rigorosa i dir quin és aquest deute a dia d'avui, 2 de juny del 2016, però aquesta dada no la tenim; tot i que s'ha demanat per activa i per passiva poder disposar d'aquestes dades en la web de transparència de la Generalitat, no podem saber, a dia d'avui, quin és aquest deute. Tot i així, sí que tenim les respostes a preguntes parlamentàries, on es diu que aquest deute és de 633 milions d'euros, i, en concret, 594 milions d'euros cap als ajuntaments, és a dir, 418 milions d'euros més que el pressupost que té la Direcció General d'Administració Local. Cal un pla de pagament d'aquest deute, que seria el reconegut i del qual agraïm disposar d'aquestes dades, però sobretot cal que es reconegui tot el deute pendent i que no consta; molts ajuntaments ens han fet arribar els seus comptes i falta fer aflorar més deute. Però també hem de parlar del deute moral amb els ajuntaments. Aquests anys de retallades han estat terribles; hem vist com es reduïen i s'eliminaven recursos existents: el PUOSC de la legislatura 2012-2015, que es va aprovar i que no es va atorgar; eliminar les inversions als municipis d'actuacions adreçades a la millora de la cohesió social i urbana; la reducció dels plans d'ocupació del SOC; la paralització total de programes, durant anys, de la Llei de barris, de les polítiques de rehabilitació urbana o de la Llei de millora d'urbanitzacions; el finançament no rebut de les llars d'infants municipals; les retallades en ajudes culturals, esportives. Per tant, és de rebut que solucionem aquest greuge cap al món local, aquest deute real i aquest deute moral. Però, i si això no fos suficient, pumba!, en les últimes setmanes molts ajuntaments estan rebent una carta del seu departament per tal que regularitzin la figura del tresorer en un funcionari habilitat nacional. És conscient de la dificultat de complir això? Coneix la manca de personal d'aquest tipus? Com ajudarà els ajuntaments a afrontar aquest tema i, de pas, la falta de professionals habilitats, secretaris, interventors i tresorers, que fa perillar la seguretat jurídica i el rigor econòmic dels comptes municipals? Bé, els ajuntaments necessiten ajuda. Però vull acabar en positiu. Treballem, consellera, pels ajuntaments, millorem la cooperació cap al món local i aprovem mesures de suport de les inversions municipals, i, sobretot, incrementem les transferències cap als ajuntaments d'una forma decidida, ja han demostrat que saben gestionar molt bé. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, en primer lloc, deixi'm que li agraeixi que ens permeti que aquí, en el Parlament de Catalunya, parlem del món local. Vostè deia, i jo crec que ho deia bé, que aquest és un govern que en bona mesura ve del món local i que, per tant, hi creu, el coneix i sap exactament del que parla i també exactament del que pateix en totes les seves magnituds. Per tant, en aquest sentit, jo crec que no és gaire justa quan diu que no es reconeix per part d'aquest Govern la feina que es fa per part del món local. Aquesta..., sap que en aquest discurs no ens hi trobarà; ens trobarà en el contrari, en el de reconeixement a la feina que es fa en el món local. No pas només per mi mateixa, la responsable de l'àmbit, doncs, municipal, de l'àmbit local, sinó pel conjunt del Govern, pel que vostè deia: som conscients que la porta d'entrada dels ciutadans de Catalunya és bàsicament el món local, els seus ajuntaments, i, per tant, doncs, aquest és un tema que en cap cas nosaltres podem menystenir, tot al contrari. I, per tant, l'Administració local, hi insisteixo, és la primera a detectar les problemàtiques, però a mi també m'agradaria que vostè expliqués, en aquest sentit, quan vostè diu que hi ha aquest menyspreu, que l'LRSAL no és cosa nostra –ja ho ha dit, certament–; que nosaltres també hi hem posat un recurs d'inconstitucional, certament, i que aquest no era només el tema que el president Puigdemont portava a l'hora d'anar a parlar, doncs, amb el president Rajoy, sinó que, escoltin, quan parlem dels recursos que fan falta per al conjunt de Catalunya, estem parlant també dels recursos per al món local. I aquí sí que li he de dir que he trobat a faltar –i m'hauria agradat, perquè vostè ho sap i participa d'aquest criteri–..., que si el Govern de Catalunya no paga o no pot pagar com voldria al món local és precisament per l'ofec econòmic que estem patint. I aquest és un tema que vostè en participa, que vostè el coneix i que, per tant, home!, escolti'm, a mi, doncs..., no cal que vostè només basi la seva intervenció en això, però sí que com a mínim ho citi una sola vegada; que es digui que requerim que, perquè el Govern de Catalunya pugui pagar als seus municipis, pugui pagar també al que són els consells comarcals, etcètera, cal que els recursos del Govern de Catalunya arribin, perquè aquí qui els recapta és el Govern espanyol i aquests no ens els fa arribar. Per tant, jo amb el temps que porto de consellera m'he pogut reunir amb més de dos-cents alcaldes; he pogut escoltar, contrastar..., no només per l'experiència pròpia, sinó també a través d'ells; aprendre, prendre'n notes, també, i, per tant, mirar de donar-hi resposta. I ells sí que són conscients..., evidentment, jo no li diré pas el contrari, em reclamen, lògicament, que quan abans millor mirem de fer front al pagament dels nostres deutes. Però ells també em diuen: «Sabem, però, el que està patint el Govern de Catalunya; sabem, però, que feu el que podeu, com així ho hem demostrat ara, i ahir ho anunciava aquí, en seu parlamentària, que quan hem tingut, doncs, diners per poder fer front al pagament, per exemple, del Pla de barris, nosaltres ho hem fet. I aquesta és una cosa que tots hem de tenir molt clara, també vostè, que el primer que es fa quan arriben diners precisament al Govern de Catalunya és pagar, doncs, per exemple, el Pla de barris. I ens diu que no hi ha..., que no coneix el deute. Jo penso que no ho ha mirat bé: en la pàgina de transparència hi és. En la pàgina de..., en el portal, disculpi, de transparència hi és, hi és d'una forma pública. Hem dit que l'anirem, doncs, actualitzant, no cada dia, lògicament, però això anirem actualitzant-ho periòdicament, i ja li ho avanço: el 31 de desembre del 2015, que és el que està publicat en aquests moments, el deute que nosaltres, doncs, manifestem que hi ha amb el món local és de 633 milions d'euros, i és una xifra que, evidentment, no ens agrada, la voldríem eliminar, però, hi insisteixo, fins que nosaltres no puguem disposar dels nostres diners, això és molt i molt complicat. Per tant, escolti'm, en l'últim any hem fet un esforç important de transferir als ens locals un total de 106 milions d'euros, 80 milions d'euros als ens locals, 26 pel Pla de barris, i, per tant, en aquest sentit, doncs, malgrat que a vostè no li sembli així, el Govern prioritza els ajuntaments; som conscients, doncs, de la feina que fan, però també li diré una cosa: hem prioritzat com ens sembla que és just que es faci. I, per exemple, doncs, hem eliminat el deute del que és..., hem transferit d'una forma important a aquells municipis amb els quals teníem un endeutament superior al 50 per cent del seu pressupost. A un ajuntament que la Generalitat li deu més del 50 per cent del seu pressupost, és evident que li estem causant, doncs, un greuge molt important. Per tant, aquest és un tema que hem volgut eliminar, doncs, d'una tacada, tenint en compte que hem d'eliminar lògicament el deute més antic, i, per tant, mirant de compaginar les dues coses simultàniament. Però, dit això, escolti'm, vostè diu que hi fem res pràcticament i jo, em permetrà que li faci un petit recordatori. Escolti, Fons de cooperació local. Al Fons de cooperació local hi hem posat res més ni res menys que, en total, tant per als ajuntaments com per als consells comarcals, 124 milions d'euros; vam fer aquest any 2015 aquesta convocatòria. O, per exemple, un tema que no és estrictament de diners, però que també és important: nosaltres hem ampliat a un any el termini d'execució dels PUOSC, perquè, doncs, els poguessin materialitzar els diferents ajuntaments, i, per tant, en aquest sentit, no hi perdessin un diners que bons eren, del seu interès. A vegades, hi insisteixo, el tema no és només un tema de diners. O, per exemple, hem fet també un esforç important en tot el tema de Feder. Vostè sap que només Catalunya fa els Feder a nivell local?, que a la resta de comunitats autònomes els Feder no passen pel món local? Doncs, aquest no és un tema qualsevol, no és un tema menor, si em permet dir-li-ho. Escolti'm, nosaltres hem posat 45 milions d'euros a disposició del món local per al que són els eixos 4 i 6 del Fons europeu del desenvolupament regional, i aquí els tenim. O, per exemple, hem posat 50 milions –que en aquests moments, doncs, vostè sap que els ajuntaments hi estan treballant, i fort– per a una nova convocatòria dels projectes d'especialització i competitivitat territorial. Aquest tampoc és un Feder que en puguin gaudir, doncs, els altres territoris de l'Estat. O, escolti'm, hem obtingut 14 milions d'euros per als ajuntaments, precisament, en onze projectes transfronterers, el que se'n diu el POCTEFA, no?, i, per tant, que col·laborem, doncs, des de Catalunya, però també des de l'Estat francès i també des d'Andorra; i, per tant, en aquest sentit, doncs, hem obtingut aquests milions que ajudaran també molts municipis a tirar endavant alguns projectes que tenen. O, escolti'm, doncs, tot el que representa, i abans li ho deia, poder haver pagat i reduït, en aquest sentit, en 26 milions d'euros els pagaments de la Llei de barris. Per tant, escolti'm, i vostè sap que si tenim nous pressupostos –i aquesta és la nostra voluntat– tindrem 20 milions d'euros més, 10 per Pla de barris i 10, precisament, per plans de xoc en la matèria que tant ens interessa. O hi ha un altre àmbit, no? –que jo crec que aquest no és un tema de diners, però que els ajuntaments ens agraeixen, i molt–, que és tota la col·laboració i el rol que potenciem i que, doncs, ens ajuda tant en el que és l'Administració Oberta de Catalunya. En aquest sentit, sap, precisament, que hem ajudat a fer tot el tema de transparència a molts ajuntaments, que hem ajudat, també, a fer la finestreta única també a molts ajuntaments. I aquest, escolti'm, és un tema que no compta en l'àmbit dels diners, però que compta a l'hora de la gestió i de poder estar al cantó dels ciutadans i, precisament, donar eines als ciutadans. O la feina que fa, important i rellevant, l'Escola d'Administració Pública de Catalunya, no?, de formació als electes, però també de formació, doncs, en tot el que és la gent que treballa, els funcionaris públics, en els diferents ajuntaments. Aquest també és un tema rellevant, perquè aquí hem fet feina en matèria de transparència; hem fet feina, per exemple, molt important en tot el tema d'habitatge; hem fet una gran formació en els ajuntaments en aquesta matèria, i aquest és un tema rellevant i que nosaltres ens prenem seriosament i, per tant, escolti'm, amb sinceritat, aquest és un govern que està al costat dels ajuntaments en tot: en la defensa de les seves competències, com ha estat, per exemple, la nostra reclamació –i així ens ho deia vostè també– en eliminar el que és l'LRSAL, o també en tot el tema –escolti'm, no ho dubti– de defensa dels recursos dels ajuntaments. Aquest és un tema que hem fet directament a través, doncs, de demanar que se'ls pagui allò que és just i allò que correspon, però també indirectament, perquè vostè sap que si aquest Govern té els recursos que són seus, el qui no patirà segur són els ajuntaments perquè, així que arriben els diners, arriben també als ajuntaments. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Alguns aplaudiments.]] Té la paraula la diputada.
Bé, gràcies. M'havia apuntat aquí agrair-li el to..., bé, jo crec que li puc ara agrair el to de la seva intervenció, i tot i que tinguem diferències en aquest reconeixement cap a la capacitat de gestió i la bona feina feta pel món local, crec que podem parlar, podem treballar, i això ho faig des de l'esperança i la il·lusió que puguem fer mesures que incrementin els recursos que gestiona l'Administració local. Bé, ha comentat que no era justa perquè no estava reconeixent la feina que s'estava fent des de la Generalitat cap a l'Administració local. Bé, s'està fent feina, però creiem que no és suficient i que aquestes bones intencions també s'han de reflectir amb més recursos. Les administracions locals, ja ho he comentat, gestionen molt bé i poden gestionar molts més recursos; llavors, cal que el món local gestioni més recursos perquè, a més, ho fa molt bé i és l'Administració que és més propera al ciutadà. Quan parlem de l'LRSAL, també he dit que el menysteniment que té el Govern de l'Estat, també, pels ajuntaments, i ho ha demostrat amb aquesta Llei de racionalització i també ho ha demostrat amb aquesta Llei d'estabilitat pressupostària que ens ofega els ajuntaments que gestionen bé. Per tant, a l'Estat, a la Generalitat, necessitem més recursos per part de l'Estat per als ajuntaments. Quan comentaven i parlaven del pagament del Pla de barris de 36 milions d'euros, bé, és del tot insuficient. Estem parlant que el deute, a 31 de desembre del 2015, era de 633 milions. Si n'hem pagat 36, més altres 100 milions –no sé si els 36 milions estan inclosos dins dels 100 milions que ha dit, de pagament, que s'ha fet durant aquest 2016–, la realitat és que encara queden per pagar 533 milions d'euros. I bé, el llistat és terrible, no?, dels ajuntaments i els seus deutes. Per exemple, Ajuntament de Badalona, 4.897.000 euros; Ajuntament de Cornellà, 4.584.000; Ajuntament de Martorell, 4.186.000 euros; Ajuntament de Mataró, 6.691.000 euros; Ajuntament de Mediona, 817.000 euros. Tenim deute a totes les províncies, tenim deute a totes les vegueries, tenim deute a totes les comarques, tenim deute pràcticament a tots els municipis. La llista és gran, tenim 948 municipis i, per tant, no puc, amb el temps, parlar-ne un per un. S'ha comentat que a l'hora de fer aquest pla de pagaments s'està tenint en compte pagar a aquells ajuntaments que tenen més d'un 50 per cent de..., que el seu deute representa més d'un 50 per cent del seu pressupost. Bé, segons les meves dades, Figaró-Montmany estaria dintre d'aquests municipis i encara no s'ha saldat el seu deute. De fet, si mirem el deute per habitant, hi ha ajuntaments, sobretot els més petits, que aquest deute és brutal. Per exemple, 3.928 euros per habitant de Gisclareny, 2.903 euros per habitant de Bausen, a la Vall d'Aran, o l'exemple que posava, 1.049 euros per habitant de Figaró-Montmany. Per tant, cal establir aquest pla de pagaments i tenir en compte, doncs, les dificultats que estan tenint els ajuntaments amb les seves finances municipals. Perquè, també hem de dir que el que no està pagant la Generalitat ho han d'afrontar els ajuntaments, que també tenen una llei molt rigorosa amb el pagament de les seves factures, i amb això els ajuntaments han d'establir mesures de finançament, ja sigui a través de préstecs amb entitats financeres, i han d'estar abonant interessos per poder anar pagant al dia aquestes factures. En resum, ahir constatàvem en seu parlamentària que Catalunya no era un país per a la infància, i avui constatem que Catalunya, si no canvien les prioritats del Govern, no és país per a ajuntaments. Hi insisteixo en positiu, perquè des d'aquest Ple demostrem amb les nostres propostes que Catalunya sí que és país per ajuntaments. Estem a temps de canviar i si, com sembla, s'haurà de presentar un nou projecte de pressupost, reclamem que incorporin les demandes del món local. Acabo amb l'esperança que aquest debat no quedi en l'aire i ens permeti a tots els grups de la cambra recolzar com es mereixen les nostres administracions locals. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora diputada. Sí, és una interpel·lació amb bon to, que jo també li agraeixo, no?, i, per tant, en aquest sentit això és positiu. «Ens discutim –com deia un amic meu– «a l'anglesa i no a l'espanyola. Discutir en anglès s'entén, doncs, això de parlar i, per tant, contraposar idees. Escolti'm, un parell de temes que abans no li he contestat. Bé, un tema que abans no li he contestat i no li volia deixar passar per alt. Tresorer. Ens diu: «Ens envien una carta reclamant el tresorer, etcètera. Home, hi ha una norma estatal que d'allò, nosaltres enviem la carta, no posem sanció, i també en aquesta carta, i estaria bé que ho digués, ens posem a la disposició per ajudar-los. Per tant, en aquest sentit, home, què més vol que hi fem? Per nosaltres és una normativa, hi insisteixo, que hi hem estat en contra; que si els ajuntaments no compleixen tindran un problema, i, per tant, el que fem és posar-nos a disposició per ajudar-los. Em sembla que és el que correspon: que el Govern de la Generalitat es posi, hi insisteixo, al costat dels ajuntaments. Un altre..., amb el tema d'intervenció, no? Escolti'm, tan greu és i tan lligats de mans estem que ens trobem que allò en què havíem avançat, que era que teníem la capacitat de, nosaltres, poder tenir..., doncs, nomenar interventors, això ens ho han tret. I, per tant, ja no podem formar interventors a Catalunya i amb això hi perdem. I per tant, aquest és un tema que no ens l'atribueixi a nosaltres. I, hi insisteixo, en el seu discurs, de nou, he trobat a faltar que digui, doncs, escolti'm, d'on vénen els mals, no? Els mals no són per la mala gestió del Govern, el mal és perquè no ens donen els recursos que són nostres. I això vostè ho hauria de tenir en compte. Cregui'm, el conjunt majoritari, almenys –vostè és alcaldessa i, per tant, no puc dir tots–, però, d'alcaldes, aquests dos-cents que jo li deia que he vist, en són molt conscients, i així m'ho manifesten. I després, quan entrem en els casos concrets, hauria pogut llegir, evidentment, amb una llista de 633 milions d'euros que devem, tots els ajuntaments hi devem diners, si no, faríem les coses malament, eh?, perquè vol dir que no... Escolti'm, que a un el tinguéssim sense ni un deute..., per què?, perquè és més amic, perquè és més simpàtic, perquè..., no. Això, doncs, tristament, en toca una mica per a cada un. Dit això, home, em posa uns exemples que..., escolti'm, amb tota l'estima, vagi amb compte amb els exemples que em posa. Em posa dos exemples que no paguem. No paguem perquè no han presentat els comptes, i a una gent que no presenta els comptes no es pot pagar. Per tant, Figaró i Montmany i Bausen no els paguem perquè no han fet allò que toca. Què ens dirien si paguéssim a aquells ajuntaments que no reten comptes? Home, per favor!, no ens reclami allò que no podem i no hem de fer; no només no podem per llei sinó que no hem de fer perquè s'han de fer les coses bé i ens han de presentar els comptes. I aquest és el tema. I Bausen no és que no ens ho presenti des de fa sis mesos o fa un any o fa dos anys: des del 2009 –des del 2009. Home, doncs, ja està! I no en vull parlar més perquè, em sap greu, la veritat, jo no n'hauria parlat si vostè no m'ho hagués tret. Dit això, escolti'm, Llei de barris. Hem dedicat molts esforços per tal de resoldre tota aquesta situació i és irrefutable que nosaltres, doncs, hem estès el temps per poder fer els pagaments i que els ajuntaments hi poguessin fer front, però vostè ve d'una formació política que sap que aquesta Llei de barris, l'any 2009 i l'any 2010, quan vostès van obrir, doncs, aquestes convocatòries per un valor de 198 milions d'euros, arribaven més factures de les que vostès pagaven. És a dir, el deute ja ens el van deixar, en aquesta matèria. Per tant..., home, vostès no van poder fer front a les justificacions que ja tenien, i malgrat que ja vostès notaven que hi havia, doncs, fruit de la crisi econòmica, una disminució dels ingressos de la Generalitat de Catalunya, vostès van estar no sé si molt valents o un pèl imprudents de fer dues convocatòries noves de 198 milions d'euros, i, per tant, deixant en una situació complicada, sens dubte, la Generalitat. Dit això, escolti'm, mirem..., mirem el global. Nosaltres no ens n'hem amagat des del primer dia, ni perquè no podríem ni perquè tampoc és la voluntat d'aquest Govern. Tenim deutes, certament; això equival al 5,6 per cent del pressupost global del conjunt dels pressupostos dels ajuntaments de Catalunya; és evident que té el pes que té, aquest 5,6 per cent; és evident que no ens agrada, però també és clar que el compromís del Govern és poder, doncs, alleugerir, i en la mesura, hi insisteixo, que els diners arriben a Catalunya, aquests diners també arriben als seus ajuntaments. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. Atesa la sol·licitud presentada pel Govern, els proposo, de conformitat amb l'article 81.3 del Reglament, la següent alteració de l'ordre del dia, de tal manera que el punt 15, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre el Corredor Mediterrani, es pugui substanciar com a punt 13, i aquest punt, relatiu a la interpel·lació al Govern sobre el foment de l'emprenedoria, se substanciï com a punt 15. D'aquesta manera substanciaríem les tres darreres interpel·lacions en aquest ordre: 15, 14 i 13. Es pot aprovar per assentiment aquesta modificació? [[Pausa.]] Gràcies. Queda, doncs, modificat en aquest sentit l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre la seva inacció davant la situació d'emergència social]] [[300-00060/11]] L'onzè punt és: interpel·lació al Govern sobre la seva inacció davant la situació d'emergència social, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Gracias, señora presidenta. Señoras y señores diputados, señora vicepresidenta del Govern, los catalanes contemplan estupefactos cómo el Gobierno de España lleva ya siete meses en funciones, y lo que previsiblemente le queda, mientras que el Gobierno de la Generalitat lleva cuatro meses de gobierno, pero son cuatro meses de inestabilidad, de contradicciones, de desconcierto, de no avance y de inacción. Ustedes, después del hundimiento del Govern de Mas, arbitraron una especie de balsa hecha con pedazos de madera, y allí se embarcaron dos fuerzas políticas antagónicas y cada una rema hacia un sitio, y además embarcaron a unos señores que se les están amotinando continuamente y les están dificultando absolutamente la navegación. Ustedes son ese artefacto inestable, que no sabe muy bien dónde va, que va a merced del viento y que va distrayendo al pasaje diciéndoles que tranquilos –que tranquilos–, que navegamos, que vamos hacia Ítaca, pero la verdad es que los problemas que quieren los catalanes que se resuelvan no están siendo capaces ustedes de preocuparse de ellos, porque están demasiado ocupados en mantenerse a flote, simplemente en mantenerse a flote, con ese aparejo de fortuna que ustedes han liado para hacerse a navegar. Los verdaderos problemas de los catalanes, señora Neus Munté, están en varios apartados, y sobre todo están basados en la angustia que padecen muchas personas en el ámbito social. Tenemos una sanidad con más de 650.000 personas en las listas de espera, esperando realizar una primera visita al médico; el tiempo medio de demora es de 163 días; hay casi seis meses para ver a un médico, y eso sin hablar de los problemas cardiacos, de esófago o de colon, que en ocasiones deben esperar más de un año. Y hay falta de transparencia en la gestión de las listas de espera. Tampoco han realizado ustedes un plan estratégico de lucha contra el sida. Están ustedes ahogando a los farmacéuticos con sus impagos. Toda esa defectuosa gestión de la sanidad –que es que en realidad no es gestión, que ustedes dejan que la nave vaya donde la lleva el viento– no es aquello que nosotros desde la oposición les estamos proponiendo. Nosotros hemos presentado una proposición de ley que obliga a ser transparente y a publicar de manera accesible las listas de espera, de manera que el ciudadano usuario pueda evaluar con parámetros objetivos la puntualidad y la calidad del servicio que recibe; que los ciudadanos usuarios puedan conocer y controlar su lugar en las listas de espera, siempre salvando la privacidad de todos los usuarios. Esto son medidas que no requieren grandes desembolsos presupuestarios, que requieren mínimos desembolsos presupuestarios. En cuanto a dependencia y discapacidad, ustedes están aplicando de forma lentísima la Ley de la dependencia, y ha saltado incluso a las noticias que ha habido personas que han fallecido esperando cobrar la pensión que se les debía de la dependencia. También les sugerimos aquí que hagan ustedes cosas –hagan ustedes cosas–, aunque sea facilitar el acceso a las listas de los ciudadanos, como proponemos nosotros en una proposición de ley que está a punto de presentarse, que obliga a ser transparente y a publicar de manera accesible y proactiva los tiempos medios de evaluación sobre el grado de dependencia; los tiempos de realización de los programas de acompañamiento de las personas dependientes, y el retraso en el acceso y pago de las prestaciones; queremos que se facilite al ciudadano usuario conocer y controlar su lugar en las listas de espera; que establezcan ustedes mecanismos y principios de evaluación objetiva de calidad y puntualidad en la prestación de servicios sociales. Y hablando de servicios sociales, la Cartera de prestación de servicios sociales nosotros estamos pidiendo reiteradamente que la actualicen; que desde el año 2011 no se ha actualizado, la Cartera de servicios sociales, y eso provoca una evidente disminución tanto del número como de la calidad de los servicios de la Administración que se deben ofrecer en condiciones de calidad a los ciudadanos más desfavorecidos. Les hemos insistido varias veces en esto. Hagan algo; actualicen la Cartera de servicios sociales. En cuanto a las ayudas a los más desfavorecidos, y sobre todo al ámbito de la pobreza energética, esto se ha convertido en un campo de batalla con el Gobierno de España, que verdaderamente lo está haciendo fatal y que no legisla las leyes marco que facilitarían a las autonomías el desarrollo de la legislación, pero que desde nuestra autonomía podemos hacer muchísimas cosas para paliar la situación de las personas en pobreza energética. Lo que no hacemos nosotros es utilizar políticamente y de forma demagógica a los pobres, a los que no se pueden pagar los suministros, para atacar al Gobierno y perseguir ese objetivo último que dicen ustedes tener que es la independencia. Ustedes están permitiendo..., no utilizan, no han utilizado el dinero habilitado para pagar las facturas de las personas que sufren pobreza energética; dejaron por utilizar más de un 20 por ciento del dinero destinado para ello. Nosotros hemos presentado una proposición de ley en el ámbito social..., que, por cierto, ustedes no han presentado ningún proyecto de ley social, ninguno –ninguno. Y nosotros hemos presentado una proposición de ley que establece una ayuda económica para las familias más desfavorecidas con hijos menores de dieciocho años. Esta ayuda, además, se deberá incrementar en el caso de las familias monoparentales o con hijos discapacitados a su cargo. Hemos presentado también una proposición de ley que permite, con pleno uso de las competencias en materia de servicios sociales de la Generalitat, afrontar los problemas de pobreza energética de manera integral y estructural. También, que se obligue a la Generalitat a reintegrar a los ayuntamientos los gastos que estos han tenido en la prestación de servicios sociales relativos a la pobreza energética a favor de las personas más desfavorecidas. Hemos presentado un proyecto para que se incentiven los contratos de alquiler social y asequible para las personas más desfavorecidas. En cuanto a materia de derechos fundamentales de los catalanes, ¿qué han hecho ustedes para desarrollar las medidas de protección de las personas LGTBI? Ustedes tienen ya una legislación y no la han empezado a aplicar, no la han puesto en marcha, y no será porque desde la oposición no les hemos instado a ello una y otra vez. Respecto a los menores abusados y desprotegidos, ha venido aquí el síndic de greuges y su Gobierno sale retratado en sus informes como el responsable último de los centros públicos de tutela de menores en los que los menores, según el síndic, sufren torturas, abusos y abandono; ustedes han sido noticia como el Gobierno de los niños de la cola y de los niños fugados. Nosotros, en esto, hemos presentado iniciativas con medidas urgentes y necesarias para evitar todo tipo de maltrato a los menores en el ámbito escolar, y también, los menores de acogida, que tengan la debida atención. En fin. Respecto a las desigualdades socioeconómicas de las familias catalanas en el ámbito educativo, ¿qué han hecho ustedes para fomentar la igualdad de todas las personas en el ámbito educativo catalán? Pues yo le diré lo que ha hecho Ciudadanos, que es proponer una ley para que, en cumplimiento de la LEC, las familias tengan acceso a libros de texto gratuitos, por ejemplo. Y también hemos presentado iniciativas, o están a punto de presentarse –ya se lo hemos hecho saber–, sobre una racionalización de los deberes, porque la carga de deberes que soportan los niños catalanes ya es evidente que afecta a la igualdad de las familias, que unas no pueden ayudar a sus hijos a culminar debidamente las tareas escolares, las familias más desfavorecidas, mientras que las otras saldrían beneficiadas por el nivel cultural o adquisitivo de la familia. En fin. Ustedes, respecto a buena gobernanza, corrupción y transparencia tampoco han hecho nada, y nos encontramos, en conclusión, que su Gobierno es el Gobierno de la inacción ante la emergencia social. Ustedes están..., llevan ya cuatro meses en que las noticias son sus discrepancias sobre si el IRPF puede o no, o debe o no aumentarse, en el seno de su Gobierno, en que la noticia es si ustedes presentan unos presupuestos que tienen o no el apoyo parlamentario para el Gobierno. Ustedes están inmersos en una hoja de ruta que saben que no van a poder realizar. Ustedes, todas las iniciativas legislativas que presentan, que se pretenden saltar el marco normativo, encuentran una oposición del Gobierno central, y ustedes son incapaces de ir a negociar con el Gobierno central para que las medidas legislativas en beneficio de todos los catalanes se puedan tirar adelante. Ustedes, en definitiva, abandonando la centralidad, se han convertido en irrelevantes en la política española. Y eso, señora Neus Munté...
Senyor diputat, em sap greu, ha acabat el temps.
...es lo que... –acabo ya–, es lo que nosotros queremos que deje de ser así, en beneficio de todos los catalanes. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula la senyora Neus Munté, consellera de la Presidència.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyors, senyores diputats, conseller..., senyor diputat, necessàriament he de començar dient-li que no puc estar més en desacord amb la formulació d'aquesta interpel·lació, que parla d'una suposada inacció del Govern de la Generalitat. I intentaré, amb molt de gust, respondre-li a totes les seves consideracions, a totes aquelles que pugui en aquest temps, per situar que allà on vostè hi veu acció, el Govern de la Generalitat hi veu no només acció, sinó interès, esforç, compromís i, sobretot, priorització a l'hora de donar resposta a les necessitats socials dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Vostè veu inacció davant d'un govern que ha presentat, ha assumit i està desenvolupant un pla de xoc social, que amb els pressupostos ja presentats en aquesta cambra, podrà complir en tota la seva totalitat. Vostè veu inacció allà on hi ha un govern que ha presentat un pla amb 750 mesures concretes, basat en tres grans eixos, dos dels quals tenen a veure amb el benestar de les persones, amb la justícia social, amb el treball i amb l'economia al servei d'aquestes persones. Vostè li diu «inacció a un govern que ha afrontat, en aquests encara no cinc mesos, un debat monogràfic sobre emergència social i reactivació econòmica, del qual en sorgeix una resolució. Vostès, com amb la resta de forces parlamentàries, hi van participar activament, amb la formulació de propostes i amb l'aprovació d'aquestes; a un govern que ja ha constituït una comissió de seguiment per tal de donar comptes als grups parlamentaris, a les entitats socials, sindicals i professionals del grau d'acompliment d'aquestes mesures. Vostè li diu «inacció a la presentació de set projectes de llei. Fa un moment vostè deia «cap d'ells de contingut social; li voldria recordar, perquè segurament no ho recorda, que un d'aquests set avantprojectes ho és sobre l'accés universal a l'assistència sanitària. I un altre és l'avantprojecte de pressupostos, la llei més social en qualsevol legislatura; una llei, un avantprojecte de llei de pressupostos, senyor diputat, que augmenta amb 874 milions la despesa social, assumeix la totalitat, com no pot ser d'una altra manera, del pla de xoc d'aquest Govern i del conjunt de resolucions aprovades en el debat monogràfic sobre emergència social. En deu dir «inacció del fet que el Govern de la Generalitat manté contactes amb el conjunt d'entitats socials, sindicals, patronals, professionals, que ofereix voluntat de diàleg absolutament a tothom. Li deu semblar inacció que el president Puigdemont es desplacés a Madrid i es reunís amb el president en funcions, Mariano Rajoy, i li entregués un document de quaranta-sis reclamacions vinculades precisament a drets socials o a incompliments de l'Estat envers Catalunya. Li deu semblar també inacció que, immediatament després de conèixer la impugnació i suspensió de determinats articles de la Llei contra la pobresa energètica i els desnonaments, el president de Catalunya convoqués una cimera amb el conjunt de formacions polítiques –la seva hi va assistir, també–, d'organitzacions socials, impulsors de la ILP finalment impugnada, alcaldes i alcaldesses de les principals poblacions, per tal de buscar una solució de la ciutadania. Li deu semblar inacció que tot això ho hàgim fet en només cinc mesos, i m'ho diuen vostès..., que ha començat la seva intervenció apel·lant a la irresponsabilitat del Govern del Partit Popular per no tenir govern, però vostès hi han contribuït de manera absoluta. De fet, crec que hauríem de responsabilitzar el conjunt de les formacions polítiques d'àmbit estatal del fet d'estar al davant d'unes noves eleccions amb les molèsties, la despesa que això ocasiona a la ciutadania i el ridícul monumental que s'ha fet davant de tot Europa. Segurament és que vostè i jo compartim llenguatges diferents, perquè allà on vostè hi veu inacció... Jo, per cert, l'he escoltat atentament al llarg de tota la seva interpel·lació, senyor Carrizosa, cosa que vostè no està fent amb mi. En tot cas, deixi que li recordi que al llarg d'aquests deu minuts que, hi insisteixo, jo l'he escoltat atentament, no he sabut veure la més mínima referència a totes aquelles qüestions tan i tan relacionades amb els drets socials dels catalans i catalanes que són objecte de menysteniment, que són objecte d'impugnació i de suspensió per part del Govern de l'Estat. I això em fa pensar en la manifestació d'aquest passat diumenge sota el nom «Els drets no se suspenen, que una seixantena d'entitats i el conjunt de formacions polítiques d'aquest Parlament –no el Partit Popular i no la seva formació política, que no hi eren, que no hi van ser– defensaven precisament els drets de les persones, els drets socials dels catalans i catalanes, que es veuen constantment en risc i en joc davant de les impugnacions i suspensions per part del Govern de l'Estat. Em sorprèn que, en els deu minuts d'aquesta primera part de la seva interpel·lació, vostè no ha dedicat la més mínima referència a parlar..., ho ha fet de la inacció suposada del Govern de la Generalitat, però no d'aquesta acció continuada i sistemàtica del Govern de l'Estat davant dels drets socials dels catalans i catalanes. Vostè deia: «No hi ha hagut presentació de cap projecte de llei social. Jo li recordo –i fa un moment estava aquí el conseller Comín– aquest avantprojecte de llei sobre l'accés a la sanitat per part del conjunt de la ciutadania com a dret universal que és. I li recordo la presentació de l'avantprojecte de llei de pressupostos. I m'hi vull referir –i m'hi vull referir–, senyor Carrizosa, perquè necessàriament estem parlant d'uns pressupostos que tenen una altíssima dimensió social. Vostè sap que s'ha produït un increment de més de 1.000 milions pel que fa la despesa dels departaments i el 78,5 per cent d'aquesta despesa es destina precisament a això, a les polítiques socials que vostè diu que oblidem davant de l'emergència social, davant de la qual vostè diu que estem absolutament inactius. El pla de xoc xifrat en 285 milions que abans li esmentava; una inversió social que assoleix la xifra dels 73,6 per cent del conjunt d'aquest pressupost presentat davant del Parlament de Catalunya; una xifra que, malgrat les limitacions i les extremes dificultats pressupostàries, supera la destinació social del pressupost de l'any anterior, que, a la seva vegada, ja era superior a la de l'any 2014. Vostès, davant d'això, han presentat una esmena a la totalitat a aquests pressupostos d'alt contingut social. Ens acusen d'inacció, quan són vostès els que no tenen la predisposició ni la intenció, pel que sembla, de deixar ni tan sols que aquests pressupostos es puguin debatre i, per descomptat, es puguin discutir i millorar en el seu tràmit parlamentari. No em vull quedar només amb allò que podrem fer amb l'aprovació d'aquests pressupostos, sinó que em permetrà que, encara que no tingui temps –i continuaré després–, expliqui el que fem, el que sí que estem fent, i que contrasta enormement, quan comenci a detallar aquestes qüestions, amb la seva acusació d'inacció total i absoluta. Vostè ha situat diferents temes. Començo, en tot cas, per exemple, pel tema de l'ensenyament. Doncs, miri, hem actualitzat els criteris d'obtenció de beques menjador, s'han elevat els llindars de risc de pobresa, i això comportarà, ja per al curs vinent, per al mes de setembre, un augment del nombre d'ajuts que cobreixen el 50 per cent del cost del menjador i el nombre d'ajuts que cobriran al cent per cent; beques cent per cent que es van iniciar en l'anterior legislatura per primera vegada i que no només es mantindran, sinó que s'incrementaran aquest any. També les mesures adreçades a les famílies vulnerables per als mesos d'estiu; aquestes no estan en funcionament perquè no ha arribat l'estiu, però estan planificades, preparades, a punt per ser posades en marxa; aprofitament d'excedents alimentaris; agilització del pagament de la renda mínima d'inserció, des d'un punt de vista de tramitació... És evident que l'increment necessari per poder convertir en un dret universal està pendent de l'aprovació de pressupostos, però ja és una realitat la millora de la dotació pressupostària de la renda mínima d'inserció i l'agilització dels tràmits i, per tant, del pagament efectiu a les persones que en són beneficiàries. En l'àmbit de l'habitatge, la priorització de la destinació d'habitatges públics de lloguer, l'adaptació del reglament de les meses d'emergència, la potenciació del paper de les entitats del tercer sector, la gestió d'aquests habitatges o el reforçament de les línies d'ajut al pagament de lloguer; qüestions que ja són una realitat, que són acció, no inacció, ni és una proposta, ni és una mesura de futur, sinó que són actuals. 19 d'abril: es va aprovar un paquet de mesures per lluitar contra la pobresa energètica i l'emergència; s'ha creat ja per acord de Govern la taula d'emergència en l'àmbit d'habitatge, que és fusió de les dues taules existents fins ara en l'àmbit dels desnonaments i en l'àmbit de la pobresa energètica; existeix un nou ajut urgent de continuïtat per fer front, precisament, al pagament de l'habitatge habitual. Vostè ha parlat de dependència. Caram!, de tot no en sé, però d'això en sé una miqueta. Tingui una mica de memòria i repassi els números. El Govern ja ha acreditat més de mil places noves per acollir usuaris amb prestacions econòmiques vinculades. Ho explicava fa escassament una hora la consellera Bassa, i, pendent de l'aprovació també dels pressupostos 2016, hi van una pila de noves places amb finançament públic, tant pel que fa a les residències, a l'atenció domiciliària, com a les mateixes prestacions econòmiques vinculades. Mesures i millora del marc tarifari en el transport públic, en el marc del projecte de la T-Mobilitat; en ensenyament, la reducció de ràtios en els centres d'educació infantil i primària en entorns desafavorits i la priorització de la inversió en els centres d'altra complexitat amb destinació de professorat addicional. Sí, vostès han presentat una iniciativa en matèria de gratuïtat de llibres de text, vaig tenir ocasió també d'escoltar-la ahir, per boca de la seva presidenta del grup parlamentari...
Consellera, em sap greu, però ha exhaurit el temps.
M'hi referiré en la segona part. Gràcies, presidenta.
Té la paraula el diputat.
Gracias, señora presidenta. Bueno, al reproche de que no han presentado ustedes ni una sola ley de contenido social, me contesta usted que los presupuestos son la ley social y luego me dice también un proyecto de sanidad universal, que ustedes no han presentado y que no figura entre las iniciativas parlamentarias en los registros de este Parlamento. Coméntele usted a su compañero, el senyor conseller Comín, a ver si él ya va a hacerlo o no va a hacerlo. De momento no lo ha hecho y por eso le he dicho yo que ustedes no han presentado ni un solo proyecto de ley de carácter social. Usted ha dicho aquí muchas cosas que dice que hacen, pero proyectos de ley, no los han hecho –no los han hecho. Ustedes dicen que «desenvolupan el pla de xoc d'emergència social, pero mal lo pueden estar desarrollando cuando estaba dotado con..., o figura que en su compromiso ascendía a 270 millones y usted los subordina al presupuesto, un presupuesto que difícilmente va a aprobarse, que por el momento no se va a aprobar. También usted se refiere…, este proyecto de ley de sanidad universal lo que sí que ha motivado es contactos, ruedas de prensa, postureo, pero iniciativa –iniciativa–, no. Después usted dice que..., como si hubiese sido una acción de Gobierno, alude a la manifestación en protesta por las sentencias del Tribunal Constitucional que habían convocado, entre otras entidades, Òmnium Cultural o la Assemblea Nacional de Catalunya, y nos reprocha que nosotros no hayamos estado allí. Bueno, es que nosotros estamos presentando en el Parlamento proposiciones de ley para paliar precisamente los efectos de estas sentencias del Tribunal Constitucional; nosotros sí que hacemos cosas aquí que no se van a impugnar ante el Tribunal Constitucional y que resuelven los problemas de los catalanes. No vamos a agitar y a presentarnos a manifestaciones como solución, que esa solución puede ser muy legítima para asociaciones, para entidades, para colectivos, pero que el Gobierno se vaya a manifestar en vez de hacer los deberes, eso para mí no es un ejemplo precisamente de acción de Gobierno, es ejemplo de otra cosa. En fin, me alude usted a cifras en los presupuestos para demostrar que son presupuestos muy sociales, pero lo cierto es que esos presupuestos han incrementado un 70 por ciento las partidas de acción exterior y un 3,8 las partidas correspondientes a sanidad. En cuanto a pobreza energética, ustedes dotan con 20 millones lo que valdría 45 millones, pagar a 30.000 catalanes los suministros durante un año. O sea, que es manifiestamente una cifra realmente pequeña. Por tanto, yo lo que le diría es que es muy legítimo que su Gobierno, pues, tenga un proyecto independentista. No es tan legítimo que para llegar a ese proyecto ustedes se salten las leyes, eso ya no es tan legítimo. No es tan legítimo que ustedes, con ese proyecto independentista, estén tapando su inacción. Nosotros, lo que le digo, que desde Ciudadanos, tal y como están ustedes gobernando, es que ya no se trata de que ustedes y nosotros tengamos un proyecto diferente y que nosotros estemos por la unión con España y con Europa y ustedes no, y ustedes estén por la separación, es que estaríamos enfrente, también, con esta labor de gobierno que están ustedes llevando a cabo. Porque cuando un gobierno no gobierna y antepone otras cosas, y su primera preocupación es mantenerse a flote, y eso le ocupa el día a día, descuidando las necesidades de los catalanes, es por lo que nosotros estaríamos haciendo una oposición firme contra ustedes, aunque el proyecto independentista no estuviera sobre la mesa, porque ustedes están gobernando mal, no están gobernando. La excusa hoy es la independencia, pero si hubiera cualquier otra, si ustedes tuvieran que ser evaluados por la calidad del Gobierno que están llevando a cabo, ustedes estarían suspendidos; lo están haciendo mal –lo están haciendo mal. Nuestra oposición se basa en algo profundo, en un disenso verdaderamente grande, que es sobre el modelo de Estado; en eso tenemos un desacuerdo profundo. Pero es que aunque no estuviera este desacuerdo profundo, nosotros nos veríamos obligados a denunciar esta inacción que ustedes sufren y a requerirles para que de una vez por todas gobiernen en favor de los catalanes, que están sumidos en una gravísima crisis social. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, ara sí que hem arribat al cap del carrer. No es tracta de parlar de l'emergència social, no es tracta de parlar de la inacció del Govern, el problema és el full de ruta sobiranista –que, per cert, té el suport de la majoria absoluta d'aquesta cambra, setanta-dos diputats– i el problema és el Departament d'Exteriors i el seu pressupost. Doncs, segur que aquesta és la millor manera de reflectir les preocupacions del conjunt de la ciutadania i és allò que s'espera del principal partit de l'oposició. Miri, li ho repetiré. Sobre les lleis socials, vostè diu: «Inacció absoluta perquè vostès no legislen en matèria social. Suposo que vostè sap que, afortunadament, aquest país té una llarga tradició, ja, d'autogovern, i afortunadament, també, tot un conjunt de marcs normatius en matèries socials per un petit detall: és que en tenim competències, el nostre Estatut ens ho reconeix. Per tant, el que seria, diguem-ne, dramàtic és que no haguéssim legislat en matèria de serveis socials –tenim una molt bona llei–, en matèria d'infància i adolescència –tenim una molt bona llei–, en matèria d'habitatge i en tantes i tantes altres. Li ho reitero: la llei més social en qualsevol legislatura i per qualsevol Govern és la llei de pressupostos, i l'avantprojecte que s'ha presentat és un bon avantprojecte, que dóna resposta a aquestes necessitats socials. Però no ho fiem tot al pressupost, no tergiversi el que jo he dit. He parlat d'un pla de xoc social que es podrà desenvolupar en la seva totalitat a partir de l'aprovació pressupostària, però que ja estem desenvolupant en bona part, i n'hi he posat exemples. L'última part..., vostè no m'escoltava, li ho he dit abans «carinyosament, es nota que no m'escoltava, perquè la segona part de la meva primera intervenció era precisament per situar moltes mesures, i he fet un repàs de l'àmbit dels serveis socials i l'atenció a la dependència, de la lluita contra la pobresa energètica i els desnonaments; he parlat de sanitat, no he pogut acabar parlant d'educació, però he situat els criteris de beques menjador que permetran que el proper curs entrin en funcionament, doncs, més beques tant al 50 com al cent per cent. No depèn de l'aprovació de pressupostos una part del pla de xoc social, que, hi insisteixo, està ja en funcionament, perquè com a govern ens vam comprometre que això seria així. Pel que fa a l'avantprojecte d'accés universal a la sanitat, serà aprovat en el Consell Executiu en les properes setmanes, com abans també li esmentava. I jo no li faig cap retret, que vostès hi fossin o no hi fossin en una manifestació, només faltaria. Només constatava que allà hi érem gairebé tots, els que defensem els drets socials dels catalans i catalanes, davant d'allò que vostè ha obviat, totalment i absolutament, també en la segona part de la seva intervenció, i és que hi ha un govern espanyol absolutament actiu –no inactiu, actiu– a l'hora d'impugnar, a l'hora de suspendre els instruments amb què compten el Govern de la Generalitat i altres administracions, com és el cas dels ajuntaments, per lluitar contra aquesta emergència social que vostè diu que tant i tant el preocupa. El que li retrec és precisament això –i ho reconec–, que vostè no hi hagi fet la més mínima referència quan ha parlat de la Llei de la dependència, quan ha parlat precisament també dels desnonaments o de la pobresa energètica; que vostè –que ho deu saber perfectament– no posi en consideració, no situï aquí, com a representant del principal partit de l'oposició de Catalunya, que estem lluitant contra un model absolutament recentralitzador, contra un sistema de finançament absolutament injust, que és en part responsable de les dificultats que té aquest Govern. Però davant d'aquestes dificultats hi fem mans i mànigues. No hi ha inacció, senyor diputat, hi ha acció, hi ha compromís, hi ha esforç, hi ha priorització de les partides socials amb pròrroga pressupostària i esperem disposar d'uns bons pressupostos que ens permetin arribar molt més enllà. El retret –el «reproche, que vostè deia– va en aquesta línia, no en cap altra. Vostès poden presentar les proposicions de llei que vulguin, vostès poden dir que s'ha d'avançar en la matèria de la gratuïtat de llibres de text, però per ser justos reconegui, sàpiga i digui que fa dos anys que el Govern de l'Estat va deixar a zero aquestes partides. I ha de saber també que, malgrat les enormes dificultats pressupostàries, el Govern de la Generalitat dóna aquests ajuts als centres d'alta complexitat. Ho fa. I això, tenint en compte que hi ha hagut aquesta desaparició de partides socials que afecten de manera molt notable l'àmbit dels serveis socials i l'atenció a la dependència de més del 86 per cent en els darrers anys. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Alguns aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre el projecte VISC+]] [[300-00062/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el projecte VISC+, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula la senyora Marta Ribas.
Caram... [[Pausa.]] Està altíssim això... [[Rialles.]] Gràcies, presidenta. Bon dia. Conseller, li seré clara i diàfana des de bon principi: la intenció d'aquesta interpel·lació no només és que puguem conèixer l'opinió del conseller Comín –coneixíem la del conseller Boi Ruiz–, la del conseller Comín i del seu departament sobre el projecte VISC+, sinó que la intenció principal d'aquesta interpel·lació és que farem una moció posterior en què pretenem que aquest Parlament tingui les majories suficients –i estem segurs que així serà– per aturar definitivament el projecte VISC+ i passar-lo al calaix de la història. Per què l'hem de passar al calaix de la història? Perquè el projecte VISC+ sorgeix d'on sorgeix, amb les intencions que sorgeix, i per fer el que es volia fer. Potser cal recordar-ho. A l'abril del 2013, PricewaterhouseCoopers feia un informe que es deia Diez temas candentes de la sanidad española en què destacava clarament el valor comercial de la utilització de les dades del sistema sanitari, la voluntat de fer negoci amb les dades del sistema sanitari. Dos mesos després –només dos mesos després– el Govern de la Generalitat de Catalunya, al juny del 2013, aprovava tirar endavant el projecte VISC+ amb un acord de govern, i per assessorar-los, per fer-ho contractaven, precisament, PricewaterhouseCoopers. I al juliol del 2013, o sigui, només un mes després, iniciaven un procés de diàleg competitiu de nou empreses, que eren les que havien d'acabar de dissenyar tots els detalls d'aquest projecte VISC+, i eren les nou empreses interessades a gestionar aquest projecte, perquè el projecte naixia amb la voluntat de ser gestionat externalitzat, i amb la voluntat que s'adjudiqués aquesta externalització a finals del 2014. Hi va haver, per tant, un any d'opacitat absoluta de la gestió d'aquest projecte des de l'aprovació d'aquella ordre del Govern, d'iniciar-lo, fins que al cap d'un any algú des de dintre ens va començar a donar idees, pistes, a diputades d'aquest Parlament en aquell moment, de què s'estava intentant fer. Això va provocar que féssim preguntes al responsable des del Govern –en aquell moment responsable de l'Aquas, el doctor Argimon– en una de les seves compareixences al Parlament. Això va provocar que el doctor Argimon s'oferís a fer una roda de contactes amb els grups parlamentaris per explicar-nos els continguts i la realitat i els detalls del projecte VISC+. Al cap d'un temps, de poc de temps, van aparèixer al Cafè amb llet, al diari El País, articles, informacions que destapaven cap a la societat, cap a la llum pública què hi havia al darrere el projecte VISC+ i tota l'opacitat que hi havia hagut en la gestió d'aquest projecte. I poc després hi va haver una interpel·lació i una moció, en aquell moment del Grup Parlamentari Iniciativa per Catalunya Verds - Esquerra Unida i Alternativa, que vaig fer jo mateixa a la tardor del 2014, en què vam aconseguir el que en aquells moments va ser possible d'aconseguir, que va ser que s'aturés la licitació del projecte mentre no es fes una jornada participativa, oberta, de debat sobre què volíem que fos un projecte d'ús de les dades sanitàries. Bé, davant de tota aquesta polèmica aixecada, davant d'aquesta aturada que el Parlament li va dir al Govern: «Faci-la, del projecte VISC+; davant d'informes molt crítics de l'Autoritat de Protecció de Dades de Catalunya, de l'Observatori de Bioètica i Dret de la Universitat de Barcelona; davant de l'acció contundent, important, que s'ha anat mantenint en el temps, de la Marea Blanca de Catalunya que ha recollit milers de firmes contra el projecte VISC+, finalment, a principis de l'any passat, el Govern, encara amb el conseller Boi Ruiz, va replantejar-lo a dues fases. Una primera fase, que és la que està en marxa, només per a recerca, des dels centres de recerca públics, però una segona fase que va quedar en el calaix, a la recambra i que, per tant, mentre no diguem el contrari continua sent viu, el projecte VISC+ –el projecte VISC+ tal com el va pensar el senyor Boi Ruiz–; projecte VISC+ tal com el definia el senyor Argimon, com a projecte per «comercialitzar –comercialitzar– «l'ús de les dades i beneficiar el teixit econòmic i industrial –paraules textuals del senyor Argimon– i per fer-ho amb la mínima inversió pública i amb aposta de gestió privada; projecte que era estratègic de país, estratègic per al sistema sanitari públic i que es va gestionar amb zero transparència cap a la societat i cap a, fins i tot, aquest Parlament; només amb informació i consulta cap a les empreses interessades. Projecte i exemple concret –un més del molts, però no poc important–, en què el Govern de Convergència i Unió va intentar mercantilitzar tot allò que fos sucós en el sistema sanitari de Catalunya; un projecte més, un exemple més de com s'estava intentant fer negoci amb la salut. Això és el projecte VISC+, i mentre no diguem el contrari això encara està viu i activable, per això volem deixar-lo al calaix de la història. Per això i perquè evidentment no té res a veure amb el model que nosaltres defensaríem d'un model d'utilització de les dades del sistema de la sanitat pública per a la recerca i perquè creiem que tampoc té res a veure amb el que segurament pensa la majoria d'aquest Parlament en aquesta onzena legislatura, i perquè creiem que tampoc té res a veure, segurament, amb el que pensa el conseller de Salut actual, el senyor Comín. Per tant, primera pregunta, senyor Comín, què en pensa vostè del projecte VISC+, tal com és el projecte VISC+ i tal com es va definir el projecte VISC+? I com pensa, vostè, abordar el repte i el projecte estratègic de la gestió del big data sanitari? Nosaltres li expliquem clarament què és el que volem. Volem que s'aprofiti bé l'oportunitat de reutilitzar les dades del sistema sanitari. Volem un ús acotat només a finalitats de recerca mèdica i d'avaluació del mateix sistema sanitari per millorar la qualitat de l'assistència sanitària i del mateix sistema. Volem que el titular d'aquestes dades es reconegui que és la ciutadania, els 7 milions de persones que utilitzem el sistema sanitari català i, per tant, que el beneficiari de l'ús d'aquestes dades només pot ser la ciutadania. Volem que el sistema permeti millorar els problemes de seguretat que ja existeixen actualment en l'ús de les dades del mateix sistema sanitari, i volem que es faci amb gestió pública, amb estricte control públic, amb zero mercantilització, ni vendes, ni compres, ni externalitzacions ni cap negoci vinculat. Amb aquesta premissa per davant de què volem nosaltres, també volem plantejar en aquesta interpel·lació que cal fer un debat social important, de fons i amb transparència sobre un sistema d'utilització del big data sanitari. Per què? Doncs, perquè obre molts debats ètics de fons, un projecte d'aquest tipus. Per exemple, per a què poden usar-se aquestes dades? Nosaltres considerem que les dades, vaja, les dades del sistema sanitari públic, són per a l'assistència dels usuaris del sistema sanitari públic, per a estudis epidemiològics o de salut pública. Per tant, usar-los per a altres tipus de recerca amb benefici econòmic és pervertir-ho; usar-ho per a altres tipus de recerca en benefici de la ciutadania és admissible per a la societat? Fins a quin punt? Quins tipus de recerca? Feta per qui? Això és un debat que ha de fer la societat; i és un debat que creiem que hem de permetre que faci la societat. Som una societat madura, la de Catalunya, que permet que fem aquests tipus de debats. Cal que puguem debatre què considerem benefici públic, quin tipus de recerca, quin tipus d'equips, per a quines finalitats. Després li faré propostes en aquest sentit. Hi ha un altre debat, potser més tècnic, però que no deixa de ser ètic, que és el de l'anonimització de les dades. No existeix el cent per cent d'anonimització de les dades, i potser no existirà mai. Cal un debat social sobre quin grau d'anonimització o de no-anonimització acceptem, quin grau de risc acceptem en l'ús de les nostres dades, dades tan sensibles com les del sistema sanitari. I cal tenir present que en aquest tipus de debats els més febles són els més vulnerables, els de les malalties estranyes o molt específiques. Per tant, hem de, també, poder obrir aquest debat: és legalment possible quan les dades són anonimitzades utilitzar-les per a la recerca sense cap mena de permís de l'usuari, però què és èticament acceptable? Podem debatre tot això, conseller? Bé, preguntes, doncs, unes quantes, que li he plantejat. El nostre model, crec, queda clar quin és; model –també crec que queda clar– absolutament incompatible amb el que és el projecte VISC+; model que aposta pel big data, per la recerca pública, però no per un projecte com el VISC+, el qual voldríem que, a partir d'aquesta interpel·lació, i evidentment sobretot de la moció, que després podré donar més detalls de què podríem plantejar des de Catalunya Sí que es Pot, es deixi al calaix de la història. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, molt honorable presidenta. Senyora Ribas, veig que el calaix de la història s'està omplint per moments, diguem-ne, no? Comencem per les qüestions que m'ha preguntat vostè, d'entrada. «El projecte VISC+, tal com es va concebre en l'anterior legislatura, està viu. No, no està viu. Perquè, més enllà de declaracions que hagi fet jo en seu parlamentària –jo n'he fet a interpel·lació de vostè, no a pregunta del seu grup parlamentari–, hi han hagut actes concrets. Per exemple, hi han hagut, més enllà, també, de les reunions que ha fet el director de l'Aquas –crec que ja ha vist tots els grups parlamentaris–, actes concrets jurídicament vinculants. Un d'ells: la resolució que es va aprovar en el Ple de pobresa –que vam votar conjuntament, per cert, el meu grup parlamentari i el de vostè– on es determinaven clarament quins són els principis, els límits, les condicions del programa, el projecte de big data en recerca en salut. Aquí hi ha una resolució parlamentària que l'hem votat junts, que en aquest sentit ja anticipa tota la feina de detall que es pugui fer en la moció que es presentarà com a moció subsegüent a aquesta interpel·lació, i que jo, com bé sap, celebro. Però aquella resolució, que ja hem fet junts, ja orienta una mica el camí –i jo crec que és justament l'única fitxa que m'he deixat a l'escó, i la volia portar aquí per poder-la llegir textualment, però no cal, perquè està publicada al Diari de sessions. Però hi ha una altra cosa més rellevant, que és que el 28 d'abril de l'any 2016, el consell d'administració de l'Aquas, que s'ha hagut de renovar perquè hi ha hagut un canvi de govern, i, per tant, hi ha hagut un canvi a la conselleria, hi ha hagut un canvi en la direcció de l'Aquas, hi ha hagut una renovació del consell d'administració..., i un cop s'ha renovat el consell d'administració de l'Aquas, una de les primeres coses que va fer en la seva primera reunió, crec, el consell d'administració de l'Aquas, va ser cancel·lar el diàleg competitiu. Per tant, consta en l'acta de la reunió del consell d'administració del 28 d'abril, la cancel·lació del diàleg competitiu al qual vostè feia referència. Per tant, aquell VISC+ ja no existeix, perquè aquell VISC+ només tenia, en aquells moments, una base concreta, que era un diàleg competitiu per convidar una sèrie d'empreses a ajudar a determinar les condicions d'un concurs que havia de ser el concurs mitjançant el qual es demanés..., es contractés a una empresa el mecanisme de gestió de la cessió de dades. I aquest diàleg competitiu ha estat cancel·lat. Per què? Perquè un dels compromisos que ja estan adquirits en seu parlamentària és que la gestió del projecte de gestió de dades en big data per a la recerca en salut serà un projecte en què la gestió no s'externalitzarà. I aquest compromís ja es va fer, i ja s'ha votat i ja s'ha aprovat. La gestió no s'externalitzarà, serà una gestió que es farà des de la mateixa Aquas. Per aquesta raó es va cancel·lar el diàleg competitiu. Una altra cosa que des de l'equip del departament tenim també clara: en la mesura que els principis, les condicions, el mecanisme de governança –ara m'hi estendré– del programa de big data en recerca en salut s'estan modificant substancialment, la marca, el nom, també ha caducat. Per tant, al Departament de Salut no hi ha ningú en aquests moments, ni a l'Aquas, que parli del VISC+. Nosaltres parlem..., de què? –i així començo ara ja el que volia ser una mica la meva reflexió–, d'un programa, un projecte –hem de veure quina serà, encara, la configuració concreta, des del punt de vista administratiu, estem treballant en això– que permeti l'ús de les dades del nostre sistema sanitari per tal que la recerca en salut avanci, perquè això ho volem tots. Això ho volen tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra, i això ho vol la societat catalana en el seu conjunt: volem que la medicina curi més. I, en aquests moments, la gestió de la informació amb les noves tecnologies, en la lògica del que es coneix com a big data, ens permet, efectivament, avançar d'una manera bastant important en els projectes de recerca. És a dir, el potencial que li aporta el big data a la recerca en salut és molt gran –molt, molt gran– i no hi ha país del món, i Catalunya tampoc, que vulgui renunciar a aquest potencial. De què estem parlant? Estem parlant, si ho pensem bé, d'una solidaritat de pacient a pacient. Estem parlant que jo cedeixo, lliurement i voluntàriament, perquè hi ha l'opt out –per tant, sempre els ciutadans tindran l'última paraula amb relació a la possibilitat que les seves dades siguin utilitzades per a la recerca o no–; però, un cop assumit aquest dret inexcusable dels ciutadans, perquè per alguna cosa hi ha un mecanisme d'opt out, a cedir o no les dades de la seva història clínica, del que estem parlant és que els ciutadans cedeixin la seva història clínica per tal que la seva història clínica serveixi per curar millor en el futur a d'altres ciutadans. Estem parlant de solidaritat de pacient a pacient; d'això és del que estem parlant. Estem parlant del fet que la societat cedeixi la informació de la qual és titular per tal que la societat millori en els seus resultats en salut. Aquest és l'objectiu, aquest ha de ser l'objectiu, aquest hauria d'haver estat sempre l'objectiu, i aquest no ha deixat de ser mai l'objectiu d'un programa de big data, d'un projecte de big data en recerca en salut. I això és el que hem de configurar i, a més, urgentment, perquè aquest avenç de la recerca i aquest avenç de la medicina l'hem d'intentar accelerar tant com es pugui: solidaritat de pacient a pacient. Jo, a vegades, per aclarir, dic: «Això no està tan lluny de la donació d'òrgans –no està tan lluny de la donació d'òrgans–, com a actitud ciutadana. A partir d'aquí, aquest nou projecte ha de tenir una sèrie de principis. Ara tindré temps de detallar-li'n alguns i després, a la segona part, si de cas, li acabaré de detallar la resta. Vostè n'ha referit alguns, i jo li'n referiré encara més. Hi ha d'haver, primer, un principi rector del nou projecte, que és l'adequació del sol·licitant. És a dir, aquí estem parlant del fet que puguin accedir a dades només..., el que diu la resolució que vam aprovar junts. I què diu la resolució que vam aprovar junts? Que només hi podran accedir centres de recerca de titularitat pública o sense ànim de lucre –això és el que diu la resolució– acreditats com a centres Cerca. Estem parlant d'això. Perquè hi ha grans centres de recerca al nostre país que jurídicament són fundacions privades sense ànim de lucre. De vegades, tenen la participació del conseller de Salut en el seu patronat, però això no els converteix en centres de recerca públics. Però aquests centres de recerca vam convenir conjuntament no deixar-los fora del benefici d'un projecte d'aquesta mena. Segon –vostè n'ha parlat–, quin tipus de recerca? Això no ha de formar part només de la jornada participativa que està pendent de celebrar i a la qual em referiré al final d'aquesta intervenció, sinó que això ha de formar part de la governança del sistema de manera estable; per tant, hi ha d'haver comitès ètics d'investigació clínica –també parla d'això la resolució que vam aprovar– que siguin els que avaluïn, avalin els projectes de recerca i els que acordin quins projectes de recerca han de tenir accés i quins no, i quins són prioritaris i quins no ho són tant, pel que fa a l'ús de dades del nostre sistema sanitari. Tercer principi: control de proporcionalitat. S'ha d'accedir al mínim de dades anonimitzades necessàries per tal de complir la finalitat d'una recerca. El concepte no és: «Passin dades i ja veuré, després, quines faig servir. És: «Li passo les dades mínimes imprescindibles perquè vostè pugui fer la recerca. Quart principi: dret dels ciutadans a excloure's. Mètode opt out. Cinquè principi: procés d'anonimització. Si de cas –ara no tinc temps–, m'hi referiré amb detall a la segona part, perquè és un dels temes que ha generat més debat perquè és dels més complexos des del punt de vista tècnic, i, per tant, és normal que generi una inquietud especial, i en això, evidentment, s'ha d'anar amb moltes garanties i amb molta seguretat. Després explicaré una mica de quina manera aconseguir-ho. Sisè principi: transparència, que vol dir governança. És a dir, aquí necessitem que hi hagi uns òrgans de governança i de vigilància, alguns interns i d'altres externs, que garanteixin que tot el que es fa es fa respectant tots aquests principis que hem detallat prèviament i amb coneixement de la ciutadania, perquè si estem parlant d'un programa que ha de servir per millorar el progrés de la ciència, no tenim res a amagar. Hi ha d'haver els òrgans que garanteixin aquesta transparència, i això vol dir que hi ha d'haver un comitè de governança intern, però això vol dir també que hi ha d'haver un consell assessor extern on s'ha de convenir quines personalitats internacionals expertes –des del punt de vista mèdic, des del punt de vista de la recerca, des del punt de vista de la confidencialitat, etcètera– han d'estar fent la vigilància permanent d'aquest projecte. Hi ha un compromís del Parlament, de la legislatura anterior, amb relació a la celebració d'una jornada participativa, en la qual han de participar una sèrie d'actors –ara no ho detallo...–, que ha de... –agents socials, associacions, centres de recerca, investigadors, societats científiques, universitats, col·legis, experts en bioètica, experts en seguretat de dades, partits polítics, mitjans de comunicació, etcètera–, que ha de servir per reforçar el consens, que ha de servir per obrir tots aquest debats i que nosaltres no volíem convocar, des del departament, sense prèviament haver fet la ronda de diàleg amb els grups parlamentaris, que, al cap i a la fi, són els –vaig acabant, senyora presidenta– que van aprovar la resolució en la qual figura aquesta celebració d'aquesta jornada. Un cop finalitzada la ronda de contacte amb els grups parlamentaris, ja li podem posar data. Quan se celebrarà la jornada? Ja.
Conseller, ha exhaurit el temps.
Se celebrarà la jornada al llarg de la segona quinzena del mes de juny. I, si de cas, després els detallo alguna qüestió més en relació amb això.
Moltes gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Bé, conseller, m'alegro que anem força alineats en certes coses, almenys en les paraules. Ara, al final, ja ha posat una data. Però el que li diré és: «Sí, molt bé; però estem una mica farts de mocions que després no es compleixen. No li parlaré del transport sanitari, de com de lents anem en certes coses i de com dubtem que realment al final s'acabin duent a terme moltes de les mocions que s'aproven en aquesta cambra i que estem bastant –bastant– habituats al fet que després no es compleixin. Per tant, la voluntat d'aquesta diputada és que d'aquí en sortim amb translacions polítiques després de les paraules, no? Quan? Com? Amb quins recursos? I afegeixo un altre element: pressupost. Perquè, a dia d'avui encara no tenim cap tipus de memòria econòmica de què costa fer un veritable projecte, des del sistema públic, de la gestió del big data sanitari. No hi va ser amb el projecte VISC+ en mans del senyor Boi Ruiz i continuem sense tenir, ara, dades de què costa això. I sí, nosaltres volem que es faci des del sistema públic, i, per tant, volem ser responsables i saber què costa això. I volem saber-ho a l'hora de debatre un pressupost com el que tenim ara d'immediat en aquesta cambra a debat. Perquè caldrà poder tenir els professionals especialitzats, que no són perfils qualssevol, per poder-ho fer, i perquè caldrà, també, tenir els elements tècnics o tecnològics necessaris per poder-ho fer. Hi ha elements d'aquests que ja hi són des de l'Administració pública, però n'hi ha alguns que no. L'única xifra que se'ns havia posat, en un moment determinat, en la legislatura passada havia estat de 25 milions; però, clar, amb aquell projecte en què s'apostava bàsicament perquè la pasta la posés, sobretot, el sector privat, i, evidentment, també es quedessin els beneficis. Al Regne Unit, se'n van gastar 300, de milions, amb un projecte que al final no se'n van sortir. Per tant, de què estem parlant? De quin pressupost? I quin pressupost ha posat, senyor Comín, en la seva proposta de pressupost del departament per poder-ho dur a terme? Això que sembla que estem alineats que ho volem fer des del sistema públic. I no ens diguin que no hi ha recursos –no ens diguin que no hi ha recursos–, perquè, vostè mateix, en una ocasió, i la consellera Bassa en una altra ocasió, ens han reconfirmat que hi ha 2.000 milions d'euros que vostès deixen de cobrar de les mútues en despesa, que haurien de cobrir elles per les malalties professionals i que està cobrint el sistema sanitari. Per tant, no ens diguin que no hi ha recursos; no ens diguin que no es pot fer i que no tenim certes estructures per fer-ho perquè ja hi eren en el sistema sanitari. Això, d'una banda. De l'altra, conseller, ens cal poca tebiesa, amb un element central en aquest projecte. Evidentment, volem, tots, avançar en recerca; evidentment, estem parlant d'un sistema que es basa en la solidaritat entre pacients i pacients. Si parlem en aquests termes, en moltes coses ens posarem d'acord. Però no estem en un terreny neutre, estem en un terreny d'un capitalisme voraç que busca els nous elements de fer negoci. Estem en un terreny en què avui mateix es publicava en un diari català com Catalunya som líders europeus, precisament, en empreses en gestió de big data. Estem en un terreny on hi ha molts ulls i urpes posats a venir i fer-se seva aquesta part importantíssima del pastís de les big data. I en això no és pot ser tebi, gens: hem de deixar ben clar que no hi haurà cap tipus d'entrada a la mercantilització de les dades, que les dades s'utilitzaran no només per fer projectes de recerca només des dels centres Cerca, sinó que, a més, seran només per a utilitats que interessin al sistema de sanitat públic. I que tot..., per exemple, tota recerca que es faci utilitzant les dades del sistema de recerca públic haurà de publicar els seus resultats. És la millor manera que a ningú que vingui des d'aquest capitalisme voraç li interessi quedar-se amb aquestes dades, li interessi apostar per utilitzar aquestes dades. Perquè les portes de darrere per entrar als centres Cerca, ens les podem imaginar, i segur que en tindrà molta més, d'imaginació, aquest capitalisme voraç, per inventar-se-les. Per tant, posem moltes més mesures, ja, d'entrada, perquè no sigui interessant per a aquest capitalisme voraç venir a agafar aquestes dades i perquè siguem, si pot ser, el primer país..., no serem el primer país que planteja com gestionar el big data sanitari, però sí que siguem el primer país que ho fa bé i que ho fa pensant en la seva gent, pensant en el seu sistema sanitari, pensant...
Diputada, ha exhaurit el temps.
...en els propietaris reals de les dades, que som els 7 milions d'usuaris del sistema.
Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]] Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, és que jo crec que en aquí es tracta de..., bé, s'hi pot posar tot l'èmfasi que es vulgui, diguem-ne, però jo em remeto al que deia vostè a la seva primera intervenció: fets. Després els podem acompanyar de tots els discursos, i jo ho comparteixo, eh?, però: garanties, fets, tranquils. I el diàleg competitiu és un fet, s'ha cancel·lat; és un òrgan que es diu «consell d'administració, d'una agència pública, i a allà es va decidir que es cancel·lava el diàleg competitiu. Això són fets. La celebració de les jornades es farà a finals de juny, a molt estirar a principis de juliol, que serà més a finals de juny que a principis de juliol, i, per tant, la data la sabran vostès amb tota concreció de manera imminent. Fets. I allà, qui hi haurà? Tothom que preveu la resolució que es va aprovar en el seu moment al Parlament de Catalunya, a l'anterior legislatura em sembla que va ser, on es deia: «Hi ha de participar aquest i aquell, i aquell –i aquell i aquell– i l'altre. De què es parlarà allà? De tot això que diuen vostès. Més fets: sistema de governança. Efectivament, el sistema de governança ha de garantir..., la finalitat de la recerca serveix per millorar la salut de la gent. És així. Ara, també li ho dic: «Vostè sap que hi ha una part de l'impacte de la recerca en el sistema sanitari dels països democràtics en què és inexcusable la participació del sector privat quan la recerca s'ha de traduir en un medicament, perquè com que la fabricació de medicaments en el nostre sistema sanitari no correspon..., o no correspon..., els medicaments, ja, que són d'ús directe per part dels pacients, no correspon..., o, a la majoria de països, com a mínim..., jo crec que a tots els països ara que jo estic intentant, de memòria..., que em vénen al cap, no correspon a empreses públiques, sinó que la majoria de la fabricació de medicaments correspon a empreses privades, efectivament sempre la recerca en salut –sempre la recerca en salut– en algun moment de la cadena passa per actors privats. Efectivament, es publica la recerca i, en algun moment, aquesta recerca bàsica després es concreta en recerca clínica, i després aquesta recerca clínica es tradueix en innovació, i aquesta innovació s'acaba traduint en producció, i la producció es fa, en una bona part del nostre sistema de fabricació de medicaments i de farmàcia, per mitjà d'empreses privades. Però això és una obvietat que no cal que nosaltres els recordem aquí, diguem-ne, no?, perquè això ja sabem que funciona així. Però això no treu que els actors de la recerca que han de poder fer ús d'un projecte de big data, hagin de ser, com hem dit abans, ho he dit: adequació del sol·licitant, centres públiques o sense afany de lucre; això ja està aprovat en resolució parlamentària. Dos, comitè ètic d'avaluació de la finalitat dels projectes de recerca, eh? Llavors, un tema molt sensible –molt sensible–, que és el de la confidencialitat de dades; hem de garantir l'anonimització, i és veritat que l'anonimització cent per cent no existeix, però aquí hem de ser capaços d'avaluar el balanç entre el risc de la identificació i els beneficis de la recerca, no? Llavors, «anonimitzar sabem què vol dir; vol dir combinar tècniques d'alteració de dades que impossibilitin la identificació indirecta; vol dir, evidentment, eliminar les dades identificatives directes de la persona; vol dir reduir al mínim imprescindible el detall de les altres dades i altres variables que puguin acabar sent una font d'identificació; vol dir anonimitzar les dades dels professionals sanitaris que han atès el pacient. Això seria la part més tècnica, més bàsica, de l'anonimització. El nou projecte ha de garantir tots aquests criteris? Els ha de garantir, per descomptat que els ha de garantir. Dos, mecanismes de seguretat complementaris dels processos d'anonimització. Hi ha d'haver una figura en aquest projecte que sigui el delegat de la protecció de dades, que és el que ha d'estar permanentment –i això formarà part del sistema de governança, creiem que ha de formar part del sistema de governança– vetllant per la gestió dels riscos en la seguretat de les dades, que són estructurals, són sistèmics, i com que són sistèmics hi ha d'haver una vigilància permanent; hi ha d'haver auditories externes periòdiques amb relació a la gestió de les dades; hi ha d'haver una prohibició de creuament de dades amb fonts externes; hi ha d'haver marques per garantir la traçabilitat –tot i ser dades anonimitzades– per aquells casos en què hi hagi hagut fugues o incidències que requereixin després l'anàlisi de què és el que ha passat, i, per tant, hi ha d'haver marques. Després hi ha d'haver requisits de seguretat, els més elevats que existeixen a nivell de programari, algoritmes de xifratge robustos, sistemes avançats antipirateria, tot això. Els riscos tècnics, per tant, i els riscos ètics han de ser objecte de dues coses: han de ser objecte de debat públic obert en una jornada que no té per què ser el final del debat, i han de ser objecte de mecanismes que, per mitjà de la governança d'aquest projecte, estiguin vetllant sempre per minimitzar aquests riscos de tipus ètic i aquests riscos de tipus tècnic. Jo crec que estem avançant en la direcció que necessiten els 7 milions de ciutadans del nostre país...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...que volen, efectivament, que la medicina progressi per mitjà de la recerca. I jo crec que tots junts aconseguirem que això pugui ser una realitat. Gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre el Corredor Mediterrani]] [[300-00065/11]] Interpel·lació al Govern sobre el Corredor Mediterrani, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Germà Bel.
Bon dia, conseller. Bon dia, presidenta. Bon dia, diputats i diputades. Hi ha gent que creu que els països tenen riquesa i es lamenten que tinguen sectors líders empresarials. Hi ha gent que creiem que els països creen riquesa i n'estem orgullosos, de tenir líders dels sectors empresarials, sempre que no depenguen de contractes de l'Administració via concessions regulades, etcètera –per això és capitalisme d'amiguets. I això és important, perquè això al final és lo que marca lo declivi, l'afonament de les nacions. Quan los imperis s'han tornat rendistes han caigut. Així va caure Roma al segle V després de Crist, quan exhauria els recursos naturals dels territoris conquerits sota el domini romà i no innovava en res més, ni en dret, ni en institucions, i va caure. Així va caure l'imperi espanyol, que va ser el següent imperi occidental més important; quan tenint recursos naturals en forma de materials preciosos a les Amèriques los va exhaurir en batalles imperials, los va exhaurir, a les ciutats de la Corona de Castella, i va necessitar continuar exhaurint altre tipus de territoris, i va caure. I així va caure l'imperi anglès del segle passat, i així va perdre la seva hegemonia. Quan se té riquesa es té la maledicció dels recursos naturals, se té la maledicció de la renda, s'oblida que els països no tenen riquesa, els països creen riquesa. I per a crear riquesa los governs poden fer tres coses, per a ajudar a la creació de riquesa. La primera, i alguna part de la societat catalana estem embarcats en este projecte, és intentar bastir un entramat institucional que debilite els jocs tradicionals d'amics, relacions poder-negocis, i que fomente un camp en què les diferents persones, els diferents actors econòmics de la societat, puguen emprendre i innovar, presidit per la idea que està permès tot lo que no està prohibit, en lloc de la idea clàssica en estes contrades que tot lo que no està permès està prohibit. Los governs han de promoure la formació de capital humà, és bàsic, no només en termes d'igualtat d'oportunitats i cohesió social –preocupació primera–, sinó en matèria de productivitat i creixement econòmic. I en tercer lloc, los governs han de promoure la creació de capital físic i tecnològic, perquè hi han moltes fallades de mercats que fan que, si no, la dotació seria insuficient. I aquí és en el tema en què estem en lo del Corredor Mediterrani; lo Corredor Mediterrani, vist en este cas com una dotació d'infraestructures que puga promoure la productivitat, que permeta comerciar millor –ja saben que alguns el comerç l'entenem com una qüestió d'avantatges comparatives, no com una qüestió de domini i explotació. Per tant, volem comerciar més; volem més salaris reals i més ocupació. Però, clar, per a parlar del Corredor Mediterrani un, a vegades, ja no sap molt ben bé què dir, perquè ja hem parlat d'Anníbal, que el va crear amb les potes dels elefants pujant cap als Alps; ja hem parlat dels romans, que eren los alemanys de l'època que van entrar pels Pirineus, van fer la Via Augusta, certificant lo Corredor Mediterrani, i eren com los alemanys d'ara, control de qualitat; ja hem parlat del dia de Sant Jordi de 1720, en què es fa el reglament radial, es crea l'Espanya radial. I pensava jo ahir, sentint lo debat: «Què més podríem dir? Dic: «Ostra!, perquè ara resulta que el tema del Corredor Mediterrani no està fet, perquè no l'ha proposat Espanya, només que ha sigut com una cosa interna d'aquí, una cosa endogàmica, de discussió nostra interna. Jo crec que se menysté l'avanç que hi hagut en la discussió. A mi em portava la nostàlgia d'hores i hores i hores gastades a diversos ministeris i en una cambra legislativa una mica més gran que esta, parlant del Corredor Mediterrani, però deia: «Bé, tampoc s'han de menystenir el avenços. Per exemple, si agarrem lo pressupost d'aquest any del Ministeri de Fomento, veiem que diuen..., ha avançat molt, és políticament correcte invertint, lo Ministeri de Fomento: «Corredor Mediterráneo: 1.343 millones de euros. Ei, és una pasta, eh?; no tot lo que se necessita, però una pasta. Però, clar, és lo que tenen los mapes. Quan un se'n va a les actuacions més importants diu: «Ostres!, clar... –és que el mapa està aquí [[l'orador el mostra]] –, clar les tres actuacions singulars més importants són Algeciras-Antequera, de mercaderies que seguix cap a Madrid. [[Veus de fons.]] Sí, sí, de mercaderies, sí... [[Veus de fons.]] Per aquí, col·lega, no...
Si us plau –si us plau.
Bobadilla...
Si us plau, respecti el torn de paraules.
...perdó, Antequera-Bobadilla, Antequera-Granada de passatgers, que seguix cap a Madrid; Granada-Almeria, ni està ni se l'espera, i, probablement, en alta velocitat, ni falta que fa. Bé, «probablement no, segurament. I Almeria-Múrcia. [[Veus de fons.]] Sí, sí. Almeria-Múrcia? Ep, això ja toca més Mediterrani i necessitem un mapa nou [[l'orador el mostra]] , perquè la cosa és més grossa. Clar, tenim Almeria-Múrcia, Múrcia-Alacant, Castelló-València, que és la part més important de la partida, que diu: «Barcelona-Tarragona-Castellón-Valencia-Alicante-Murcia. Però, clar, tenen una petita particularitat: tot això va a Madrid, perquè, per a començar, València i Alacant no estan units, i segon, de Castelló a Tarragona no estan units en ample internacional, ni s'espera. Clar, això en realitat correspon a una disposició vella de la política espanyola. Hi havia, l'any 1850, quan es va fer la Llei de ferrocarrils, lo general Laureano Sanz, a la comissió d'Olozaga, que va fer, va donar el material, ja deia això –que hi van anar molts de generals–: «Las líneas que yo considero prioritarias para la prosperidad del país son aquellas que pongan en comunicación la capital de la monarquía con el océano y el Mediterráneo; es decir, las que nos puedan traer cuanto sea necesario al centro de la monarquía. Tomado el perímetro de la península como un círculo, cuyo centro podemos suponer en Madrid, todos los caminos de hierro que proyectamos, por el pronto, deben ser perpendiculares desde el centro de la circunferencia, dejando para mejores tiempos o para nuestros hijos la construcción de los paralelos a la circunferencia, porque con los primeros –los radials– «y algunas horas más de tránsito se pueden suplir grandemente. I és veritat. I ell deia: si vas pels radis, amb unes hores més, ho pots suplir. Però és que la realitat supera la ficció, perquè [[l'orador mostra un mapa a la cambra]] , ho veuen?, per a anar de Barcelona a Alacant..., de Barcelona a Alacant s'hi pot anar de dos maneres: directe –això és per la mar, perquè és la línia aèria, eh?, però en realitat lo tren va per dins–; pel tren, que fas quatre hores cinquanta-sis minuts –temps mínim–, per a demà, o pots anar pels catets: de Barcelona a Madrid en dos hores trenta i de Madrid a Alacant en dos hores zero vuit; no en uns minuts més, en uns minuts menys, corregint el general Sanz, se pot anar a Alacant per Madrid. Per això comprendran que estem valorant per a la moció instar el Govern de la Generalitat que insti el Govern d'Espanya que insti la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua a canviar el moto «Corredor Mediterrani per «Corredor “Madriterrani”. [[Rialles i aplaudiments.]] Conseller, vostè, en això, té mala peça al teler. Ah, per cert, ho aprofito, és que ahir sentíem parlar de les autopistes i com sóc de la circumscripció de Tarragona, regió Ebre, els dic lo dia..., l'any 2020, passe el que passe, al Vendrell i a Tarragona es pagarà peatge, eh?, que la concessió s'acaba a Salou. Vull dir, los de la C-32, al paral·lel, seguiran pagant peatge. I ja en parlarem a la resposta, conseller, perquè és molt interessant que a la millor es paga..., se seguix pagant peatge per a finançar les radials. Però això, a la millor, en tenim una miqueta després. Jo li dic que vostè té mala peça al teler perquè estes coses que duren fa tants de segles són consubstancials a la idea de fer Espanya un país com França, que, per tant, necessita una capital com Madrid, perquè és un estat que construïx una nació; és un estat que construïx una nació i necessita una ciutat capital, que és àncora. Tanmateix vostès han expressat la idea de voler impulsar de nou..., seguint la petjada del president Pasqual Maragall, que ja va intentar a la primera meitat de la dècada passada impulsar l'euroregió, un dels elements fonamentals de la qual era el desenvolupament d'infraestructures d'Andalusia oriental a Lió, han decidit impulsar una acció conjunta en matèria de Corredor Mediterrani. Quin és lo diagnòstic del Govern sobre la matèria i quines són les orientacions que els proposa als catalans i als habitants de la resta de les regions de la regió? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller, senyor Bel..., mapes molt útils, eh? [[El conseller riu.]] Quin luxe poder ser interpel·lat per vostè..., quin luxe poder ser interpel·lat per Germà Bel amb relació a aquest tema, perquè ha anat directament a la base de la qüestió, ha anat directament al pinyol del tema. I en deu minuts ha explicat d'una manera excepcional, extraordinària, què vol dir el centralisme. El centralisme és exactament això. De fet, molts dels que som seguidors de l'obra del diputat Bel, tenim com a llibre de capçalera aquell que vostè va publicar ara fa un parell d'anys: Madrid, capital París. És exactament això de què estem parlant. Dit d'una manera potser menys, diguem-ne, més simplista del que ha plantejat el diputat Bel. si algú no sap què vol dir el centralisme, que posi en pràctica l'exercici del triangle. És exactament això. Que agafin, si poden, un tren i vagin de Barcelona Madrid, amb l'alta velocitat; que vagin de Madrid a València –no cal que vagin a Alacant, a València– amb l'alta velocitat i que experimentin amb relació a l'Euromed, i sabran exactament què vol dir el centralisme. L'altre dia era a una entrevista de ràdio i em preguntaven: «Home, com pot ser...? I nosaltres explicàvem, des del Govern, diguem-ne, la insensatesa del corredor més rendible des d'un punt de vista de mercaderies, des d'un punt de vista, també, de transport de viatgers; és a dir, el que capta més demanda a nivell de transport de viatgers, avui encara és el corredor València - Barcelona. El problema és que està operat per un sistema, diguem-ne, que és absolutament deficient, que és l'Euromed, especialment en el tram entre Barcelona i Tarragona. «Com pot ser que l'Estat espanyol, justament, no sigui capaç de prioritzar això? Això és el que deia el Tribunal de Comptes de la Unió Europea. El Tribunal de Comptes, en un informe severíssim, duríssim, feia una estirada d'orelles a l'Estat espanyol i a l'Estat francès amb unes dades que són molt contundents, molt concloents, i les posava en valor el president Puigdemont el dia que vam crear la Taula Estratègica del Corredor Mediterrani. Mirin, l'any 2009, pel túnel del Pertús, pel que és la base de la connexió entre l'Estat espanyol i l'Estat francès en ample internacional, hi havien de passar 9.000 trens cada any. L'any 2019, segons les previsions de la mateixa Comissió Europea, d'acord amb la definició d'eixos ferroviaris estratègics, hi hauria de passar, per aquest túnel, 19.000 trens l'any. En aquests moments, avui, només en passen 900, que vol dir entre 3 i 4 trens cada dia, 3 i 4 trens de mercaderies cada dia. Aquest és el problema, però la pregunta, la pregunta clau, és: per què? És a dir, com pot..., quina és la resposta per la qual un estat, pretesament avançat, pretesament sofisticat, fa tot un exercici d'inversions que van en contra de l'interès, no d'un territori, no de Catalunya o el País Valencià, Múrcia o Almería o les Illes, o l'Aragó, sinó que va en contra del conjunt? Centralisme. Aquesta concepció de, a través de les infraestructures, pretendre construir un concepte de nació. Aquest és el problema i aquest és el problema de fons. Aquesta és la base de fons. I, per tant, li agraeixo, diputat Bel, que vostè ho hagi volgut plantejar en aquests termes. Estem parlant d'això, exactament d'això: les infraestructures al servei d'un concepte ideològic d'una pretesa nació. És exactament això de què estem parlant a l'entorn del Corredor Mediterrani. Però, més enllà, en aquests moments nosaltres anem a l'operativitat, i per això vam voler impulsar la Taula Estratègica del Corredor Mediterrani, en la qual vam fer abstracció d'aquests elements. Per tant, anem a buscar el mínim comú denominador entre tots els grups parlamentaris. Jo vull agrair, en nom del Govern, les intervencions que hi va haver per part de tots els portaveus dels grups parlamentaris en aquest sentit. Es a dir, escolti, anem a buscar allò que pot transformar-se en creació de riquesa i en millora de l'estat del benestar. El Corredor Mediterrani, en molt bona mesura és això, són llocs de treball i millora de l'estat del benestar, és essencialment això. Fem-ho junts, fem-ho plegats. I ara tenim la possibilitat de fer-ho en d'altres territoris, tant de l'Estat espanyol com de l'Estat francès. Perquè hi ha interlocutors que estan assedegats de poder construir una estratègia conjunta i vostè ho situava molt bé, amb aquell concepte que va plantejar el president Maragall en el seu moment, de l'Euroregió. Nosaltres, al sud de l'Estat francès i a la resta de l'Estat espanyol, per fi tenim uns interlocutors que estan disposats a jugar i a jugar a fons. Amb uns termes de: «Oblidem-nos del biaix ideològic i anem a l'operativitat. Aquest és l'esquema i aquest és el terreny comú que ens agradaria poder compartir amb vostès. Què és el que hauríem de ser capaços de plantejar i què és el que posem sobre la taula, des del Govern, i que ens agradaria poder compartir, en el marc d'aquesta Taula Estratègica del Corredor Mediterrani? Set elements, set línies de treball. La primera és determinar un calendari cert, una agenda d'inversions possibles: l'agenda del corredor. Necessitem calendaris que siguin creïbles, perquè en aquests moments, tots els terminis que s'han posat sobre la taula, han quedat absolutament fulminats. Pensin que la connexió, la columna vertebral amb ample internacional, directament en vies concebudes en ample internacional o en vies mixtes, a través d'allò que en diem «el tercer fil, hauria de ser operatiu o hauria d'haver estat operatiu l'any 2015 a tot el territori del Principat de Catalunya. I avui el més calent és a l'aigüera. I avui ara tenim, diguem-ne, en el tram de via única –és el tram entre l'Hospitalet de l'Infant i Vila-seca– s'està fent una doble via –una doble via– en aquests moments, en ample ibèric. És inaudit –és inaudit. L'altre dia va venir el secretari d'estat d'Infraestructures i ens diu: «Vostès no hi entenen, que no ho veu, que si féssim això col·lapsaríem el sistema? No col·lapsem absolutament res, perquè el sistema ja està col·lapsat. Perquè, fixin-se, eh?, els retards a les línies R15 i R16, les que van al sud, són retards que arriben al 70 per cent. Diguem-ho al revés, puntualitat del 30 per cent; això és simplement inaudit. Necessitem un calendari –cert–, una agenda d'inversions, l'agenda del corredor, calendaris creïbles de les actuacions, algunes de les quals estan licitades des de fa molts anys, però no acabem de veure'n el final. Ha de ser, sobretot, una agenda creïble. Segon: necessitem un lideratge tècnic. I per això hem posat sobre la taula la figura del coordinador o la coordinadora del Corredor Mediterrani, que és la figura d'un enginyer o una enginyera que tingui la capacitat, des del consens dels diversos territoris, de poder actuar sobre el terreny. Això ho vam assajar en el Pla Barcelona, que ens va permetre construir la nova terminal de l'aeroport de Barcelona, la figura de l'enginyer Francisco Gutiérrez. Aquest és un bon element de treball, perquè té capacitat de, diguem-ne, plantejar una agenda en termes que siguin creïbles. Tercer: orientar les inversions a la demanda real i als serveis. Per sobre de les infraestructures hi ha els serveis que s'han de prestar i els beneficis que obtindran les empreses en termes de competitivitat. Del que es tracta no és només de fer la infraestructura, sinó saber quins serveis transcorreran per sobre d'aquesta infraestructura. És a dir, on volem noliejar aquests trens?, on els volem enviar?, què és el que pot servir millor a les empreses al territori? Aquest és un esquema bàsic. Quart: aprofitar el Pla Juncker de la Unió Europea, fomentant el partenariat publicoprivat. Pensin que en el Principat de Catalunya hi ha a l'entorn de 150 milions d'euros amb possibilitats de ser invertits ja per empreses, per empreses privades, que estan encallats perquè no hi ha Corredor Mediterrani. El cas més eloqüent és el cas de BASF, en el Port de Tarragona, és a dir, podríem invertir 15 milions d'euros i no ho fem –i no ho fem– perquè no hi ha el corredor, en aquests moments, operatiu. Cinquè: generar les aliances estratègiques amb territoris, amb empreses, amb institucions, per desenvolupar, per exemple, la terminal d'autopista ferroviària. És un concepte modern i avançat, vol dir, bàsicament, posar els camions sobre els trens per poder-los connectar amb la resta d'Europa. Sisè: gestionar i executar agendes d'actuacions en infraestructures des de la proximitat. Les infraestructures i el desenvolupament de serveis de transport, logística i digitalització, que vol dir entrar a una concepció 2.0. I, darrera, fer allò pel qual la Unió Europea ens envia els fons. I això és el que genera perplexitat. Fixin-se que qui actua per part de la Unió Europea no és només la comissió, no és el consell, sinó que és el Tribunal de Comptes, diguem-ne, de la Unió Europea, aquest és l'element de fons. I darrera qüestió: clar, és inaudit que ens vingui algú i que ens vingui de Madrid, aquells que han estat lluitant fins a l'últim segon, fins a l'últim instant, per fer el corredor central, que és simplement inaudit, i ens vinguin a dir que el Corredor Mediterrani no és per demà. Tenen tota la raó, el Corredor Mediterrani no és per demà, el Corredor Mediterrani ja era per ahir i és una necessitat imperiosa que té aquest país, la seva gent i les seves oportunitats. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. A continuació, té la paraula el diputat.
Moltes gràcies. Senyor conseller, és un plaer poder discutir com crear riquesa, de tant en tant, perquè si no hi ha creació de riquesa és materialment impossible fer polítiques de distribució. Això ho saben los països del centre i nord d'Europa, i un troba que aquí, a vegades, l'equació esta no acaba d'estar ben plantejada. Però tornem a la matèria, lo primer que li he de dir..., ara no he tornat a portar el tercer mapa, que volia aprofitar, perquè un del seu coret ja és de l'Ebre, de les Terres de l'Ebre, i tot i no ser de Tortosa encara que vaig néixer a Jesús, barri, de barri, de barri, de barri..., sí que li volia dir que també tenia l'horari mínim del tren de demà per anar a Tortosa, que és una hora cinquanta-un, només un, eh? Però, clar, tenint en compte que a l'horari mínim nosaltres ja incloem vint minuts d'ofici de retard... –de fet, allà ja calculem l'horari més vint minuts–, doncs, miri, me sortia..., hagués sortit bé el rodolí, però el temps se'm menjava, és que és més temps que per anar de Madrid a Alacant. Les meravelles de la geografia, complexa. «Tenen mala peça al teler, li he dit abans, i ara li faré alguna proposta operativa, que segurament en el grup estarem disposats a seguir treballant-ho. La primera, ja els han dit que de coordinador «ná de ná. Ho haurà de parlar amb los socis i segur que trobaran un bon coordinador o coordinadora, siga enginyer, siga arquitecte, siga urbanista, siga economista o siga lo que siga, mentre siga un bon professional, probablement la corporació o el col·legi al qual pertanyi és indiferent, perquè per coordinar..., no és una capacitat tècnica. Segon, línies d'autopistes. Han d'integrar dintre de les reflexions, crec, de la taula, la finalització de les concessions de l'AP-7 sud el 2019 i de l'AP-7 nord el 2021. Per què? Les concessions no es renovaran, no perquè ningú tinga la voluntat de no renovar-les, prorrogar-les..., és que és il·legal! És que és il·legal prorrogar les concessions, que han canviat molt les lleis europees. Lo que no sabem és si se reconcessionaran o no. Jo li dic que ho tinguen en compte al proper mandat espanyol, si després d'estes eleccions ja hi ha Govern. Los economistes preferim no predir el futur, que sempre mos equivoquem. Fins al 2020, la del 2021 no haurà caducat, però la jugada que hi ha en marxa a la política espanyola és: si no se resol de cap altra manera, crear un banc dolent d'autopistes amb les radials de Madrid més les llevantines, radials llevantines; contraure deute d'empresa pública d'una forma que financerament estiga fora de deute dèficit i endollar els peatges a partir del 2020 i el 2022 de l'AP-7 sud i l'AP-7 nord per finançar això. I no seria la primera vegada que ens passa a la història, perquè la Sevilla-Cadis se va rescatar, els anys vuitanta, allargant los peatges, la durada de la concessió d'Aumar, d'Alacant a l'Hospitalet. I no ho va demanar ningú d'aquí i ho paguem los usuaris. I l'AP-2 se va rescatar allargant la concessió de Salou - la Jonquera; també ho vam pagar els usuaris. No seria la primera vegada, conseller, pot no haver estat l'última. I les declaracions del ministeri són prou confuses i la trajectòria és la que és, com per a preveure, amb los seus socis d'aventura –que espero exitosa– a algun tipus d'intervenció en això, perquè és molt important que siguem tots moros o tots cristians, perquè tenir semblants serveis amb diferents preus dins de la mateixa unitat econòmica distorsiona la competència. I, efectivament, quan s'acaben les concessions, les autopistes estaran amortitzades. Un consell: des del Govern –i és particular, ho dic en nom propi, este si em permet lo grup parlamentari, no en nom del grup parlamentari–, si es plantegen continuar amb peatges –això ho discutirem–, qualsevol proposta de continuació amb peatges a Catalunya amb empreses privades està destinada a fracassar. La motxilla pesa massa, dos peatges poden ser una bona idea, jo crec que sí, de manteniment, no d'amortització, està mort financerament; però el debat públic a Catalunya crec que té el to que té i és una cosa que segurament en el futur haurem d'anar discutint i que vindrà. Tinguen en compte que el dos mil..., fa uns anys lo Govern central va transferir a les diputacions forals de Biscaia i Guipúscoa les autopistes d'allà, que, per cert, los que tenen pes a Madrid ho podrien suggerir. I acabo. És una qüestió conceptual: les connexions port-ferrocarril. Quan discutien la llei del segle XIX deien que no feien falta les línies transversals perquè podien anar de port a port, i mai van reparar que los contenidors, bé, en aquella època, los barrils, pel propi peu no entraven, no arribaven al port; havien d'arribar en alguna cosa, no eren autotransportats. Per això s'havien d'endollar els ports a la xarxa terrestre. Seguim en les mateixes, en això tenim un problema conceptual, i senten lo que senten ho hauran de treballar molt. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, ahir només vam tenir dos minuts i mig per..., o jo vaig tenir dos minuts i mig, en nom del Govern, per respondre la pregunta del Grup Parlamentari del Partit Popular amb relació a peatges. Si ho recorden, els deia que aquesta notícia o aquesta afirmació del ministre d'Interior, que també és una curiositat que sigui el ministre d'Interior, candidat del PP a les properes eleccions, qui anunciï que es rescataran aquests peatges, eh?, com a concepte. Es veu portaveu del Partit Popular a Madrid, i, diguem-ne, això ho corregeix i ho augmenta. Això deia. Pot ser positiu? Sí. És creïble? No. Perquè hi ha molts altres elements, i molts altres elements de fons, i vostè ho ha explicat molt bé, i ho ha situat molt bé. Perquè el Corredor Mediterrani, i aquí això és una afirmació que sempre fa el secretari de Mobilitat i Infraestructures del Govern, el Ricard Font, que li vull agrair la seva presència avui aquí, el Corredor Mediterrani no només és l'estructura ferroviària, és tot allò que hi ha a l'entorn del Corredor Mediterrani; vol dir, Corredor Mediterrani també és l'AP-7; Corredor Mediterrani és l'A-7; és la 340; és la nacional II, que s'hauria de poder duplicar en determinats trams per poder ser competitiva. És això; aquest és el Corredor Mediterrani. Corredor Mediterrani són els ports i els aeroports, Corredor Mediterrani és el sincrotró, Corredor Mediterrani són els clústers, Corredor Mediterrani és l'A-27, Corredor Mediterrani són les universitats. Corredor Mediterrani és tot això, és el que passa en el país aprofitant les oportunitats. Aquest és l'element bàsic, aquest és l'element rellevant. I amb relació a les autopistes, doncs, justament el que passa és això, que es fa un anunci però no s'explica quina és la lletra petita. I vostè ha plantejat algun escenari que ens pot condicionar i ens pot condicionar severament, però hi ha altres temes, que són obres que han fet les empreses concessionàries, 1.300 milions d'una motxilla, que això és controvertit i s'ha de veure com es gestiona. Ahir es deia: «Mentre s'alliberarà el peatge de l'AP-7 sud, aquí la C-32 continuarà tenint peatge en els túnels del Garraf. Bé, el problema és que tenim determinats trams de la 340 que són trams simplement inviables per absorbir la mobilitat que hi ha en aquests moments. O que vagin a la nacional II, a Girona, a la connexió amb la frontera amb l'Estat francès. No hi ha la capacitat per poder absorbir el trànsit que es genera des dels polígons industrials. Aquest és un element de base. Però vostè ho explicava. Per què no surten els números? Per què? La Unió Europea explica que no surten els números perquè no hi ha la connexió ferroviària amb els ports –aquest és el tema de fons–, que, de fet, diguem-ne, una part molt important de la demanda es genera justament en els ports de Tarragona i en el port de Barcelona, i si no hi ha una connexió ferroviària solvent amb ample internacional és impossible que puguin passar trens pel túnel del Pertús. I compte, que ara Florentino Pérez torna a atacar –com a concepte, eh?–; després del Castor, doncs, ara diu: «Com que no passen prou trens, indemnització. No, no; escolti, aquí siguem solvents, eh?; aquí el que hem de fer és acabar la feina, que vol dir la connexió ferroviària en els ports, i fer-ho d'una manera seriosa, i fer-ho d'una manera solvent. Flandes fa el gran desplegament des d'un punt de vista econòmic i des d'un punt de vista de justícia social, de progrés, quan posa en valor tota la seva capacitat logística a l'entorn del port d'Anvers. Això és el que nosaltres en molt bona mesura podem fer, amb una diferència: que darrere Tarragona i darrere Barcelona hi ha unes comarques amb una capacitat i amb una potència industrial de primer ordre, que tenim tota la part de la demarcació de Lleida amb un potencial, des d'un punt de vista agroalimentari, de primera magnitud. Aquest és el potencial i el potencial que tenim de fons. Per tant, valdria la pena que el mateix que avui farem amb rodalies, que és que molt probablement aprovarem una moció que situarà bé quin és l'esquema de treball de cara al futur..., també en el proper Ple, a partir de la moció subsegüent, puguem plantejar també un acord potent, unànime, d'aquest Parlament que vagi en aquesta línia d'entendre que això és una gran eina per generar prosperitat. Parlava de «coordinador, «coordinadora, «enginyer o «enginyera en sentit ampli. M'apunto això que diu vostè «un tècnic; utilitzem-ho amb aquesta expressió que pot venir de diverses procedències acadèmiques, però ens hem de moure en aquest terreny. Aquí l'element clau quan diem això del «coordinador, «coordinadora, la ministra, amb un element de generar confiança, diu: «No sufran; la coordinadora soy yo. Doncs, home, vista l'experiència, el concepte «sofriment, el concepte «patiment agafa tota la seva envergadura i tota la seva magnitud. Moltíssimes gràcies, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre els reptes de futur de l'ensenyament]] [[300-00064/11]] Interpel·lació al Govern sobre els reptes de futur de l'ensenyament, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Josep Maria Forné.
Bon dia, presidenta. Consellera, consellers, diputades i diputats, la interpel·lació anterior feia apel·lació a crear riquesa, i una de les bones maneres d'invertir aquesta riquesa que es crea és en l'educació. I la proposta o la interpel·lació que se li fa a la consellera en aquest moment és sobre les grans línies que d'alguna manera ja ha pensat des del Govern per donar, diguéssim, inversió en aquesta creació de riquesa en l'àmbit de l'educació. Hi ha dues mirades: hi ha la mirada del bosc, possible, des de dalt, la mirada global; o la mirada des de dintre, mirant els arbres concrets, i cadascuna d'elles són complementàries i són imprescindibles, perquè la mirada des de dintre, doncs, ens permet detall. Ara venia d'una reunió tècnica, i em sembla que és imprescindible que hi hagi aquestes reunions. Per exemple, com impactar millor en la cobertura de les substitucions; no és igual la resolució, la solució tècnica que hi posem. I aquesta mirada és important, però també és important aquesta mirada més general, més global, que es pugui donar. Fer-ho en seu parlamentària, crec que és molt de destacar, perquè fer-ho en seu parlamentària moltes vegades, particularment, ho trobo a faltar. És a dir, ens quedem molt en el detall, en l'anècdota, i en canvi no en aquest horitzó, i especialment en aquest moment en què ens plantegem un estat propi, una capacitat de legislar sobiranament i, per tant, d'orientar l'acció de les nostres polítiques. A vegades també es contraposa no només el bosc i l'arbre, sinó que també es contraposa l'urgent i l'important. I moltes vegades el dia a dia se'ns menja; l'urgent del dia a dia se'ns menja l'important. I el que se li demana i el que li demano a la consellera en aquest moment és l'important. I per remarcar aquesta importància de l'educació agafo dues cites del preàmbul de la LEC. Crec que és una llei que tenim que l'hem d'emmarcar en el context que tenim, però que té una ambició i té un suport important. I, si m'ho permeteu, dues cites de la LEC que en destaquen la importància, de l'educació. Diu: «L'educació és un dret de totes les persones. L'exercici d'aquest dret s'ha de garantir al llarg de tota la vida i atenent totes les facetes del desenvolupament personal i professional. L'educació és una realitat fonamental de tota comunitat; esdevé el factor principal en la generació de capital humà –abans parlàvem de capital, de riquesa; ara parlem de capital humà– «i capital social, i és un element de cohesió social i cultural. L'educació és la porta obligada a la realització personal i al progrés col·lectiu; és la palanca que fa possible la superació dels condicionants personals, socials, econòmics i culturals. Una de les més altes funcions dels poders públics democràtics és, doncs, garantir d'una manera efectiva el dret a l'educació per a tothom. Això són paraules que estan aprovades en aquesta cambra i afegides a aquestes altres: «La societat catalana aspira a proporcionar la millor educació a les noves generacions i, més enllà, a continuar donant oportunitats educatives a tothom durant tota la seva vida. Aquesta aspiració es correspon amb la voluntat col·lectiva de fer de Catalunya un país pròsper, benestant i cohesionat, on tothom que hi viu, pugui portar a terme lliurement el seu projecte vital. Doncs, bé, destacant la importància de l'educació, a més a més compromesa en aquesta cambra, amb un horitzó d'un estat propi, amb un horitzó de legislar sobiranament, amb un horitzó de convertir Catalunya en un país pròsper, benestant i cohesionat, on tothom que hi viu pugui portar a terme lliurement el seu projecte vital, s'interpel·la a la conselleria sobre aquest futur, aquestes línies mestres de futur, que d'alguna manera han de dirigir la nostra educació. Això sí, tenint en compte l'experiència acumulada, perquè aquesta experiència no es pot malbaratar, i tenint en compte els reptes que el president ens posa, reptes que moltes vegades vénen limitats per una economia que té uns recursos limitats, que no són possibles. Per marcar una mica aquestes línies de futur, sí que m'he emparat amb alguns textos o referències que hi ha. Per exemple, objectius que marca la Unió Europea mateixa per a l'any 2020 –vint, vint– sobre l'èxit escolar; el que considera la Unió Europea, com, per exemple, el tractament de l'abandonament escolar, la reducció de la població que està per sota de les franges baixes d'èxit de competència; també pel que fa als neguits o les inquietuds que poden haver-hi en col·lectius o moviments com Escola 21, que està tenint un cert arrelament en la nostra comunitat i en el nostre país, marcant molt una educació basada en projectes, marcant molt una educació basada en competències, competències que no obliden els continguts, que crec que són dues coses compatibles i que no són excloents, i que molt bé heu destacat en alguns dels escrits i en algunes últimes posicions, però que sí que és important que és una educació amb un tarannà diferent. O reptes de futur que tenim més propis de la nostra civilització, dels nostres temps, com poden ser la digitalització de les nostres vides, i que crec que tenim un repte important en una digitalització que no s'ha de convertir en una colonització de les nostres vides, perquè si es converteix en una colonització acabaríem sent purament dígits, i això no és humanitzar. O, per exemple, models complementaris en l'educació que van més enllà del model quatre per un, que és aquell d'un professor, una assignatura, una aula i un grup; hi han altres maneres d'ensenyar que són compatibles i que, per exemple, les podem incorporar i les hem d'incorporar. O un dels reptes importantíssims que tenim, com a futur, com és el de la formació permanent. Ens quedem que l'educació marcada només per un moment determinat de les nostres vides és una educació que no acaba de satisfer i no acaba de permetre aquell objectiu que cadascú pugui portar a terme lliurement el seu projecte vital. O, per exemple, un dels temes fonamentals, com és el de l'escola inclusiva. La diversitat funcional ha d'estar incorporada en l'ensenyament, en l'ensenyament normalitzat, i tractar les persones des d'aquesta perspectiva, ho repeteixo, i ho repeteixo diverses vegades perquè em sembla que és important de poder portar a terme lliurement el projecte vital, i el projecte vital va a vegades lligat a les condicions que rebem. I això ens ha de passar per una escola inclusiva. Sé que hi han esforços importants per fer aquesta inclusivitat en el sistema educatiu, com a repte, i això d'alguna manera també ho hem d'afegir. És aquesta mirada general, que li demanaria a la consellera, que ens plantegés una mirada que ens permetés un horitzó, que no oblidi el treball tècnic, el treball concret, el treball que ara s'ha de fer, de la minúcia, del detall i petit, perquè aquest és importantíssim, perquè s'han de quadrar els números, s'ha de quadrar la gestió dels centres, s'ha de quadrar moltes coses. Però també és veritat que ha de ser amb un horitzó; és allò de «si em dónes un perquè, fàcilment et trobaré un com, no? Doncs, una mica, marcar aquest perquè. Tot això, lògicament, no ha de portar-ho ni ha de fer-ho exclusivament el Departament d'Educació; seria un debat molt empobrit i seria un debat que tindria una curta volada; és un debat que s'ha d'obrir. També, demanar-li, d'alguna forma, com fer participar tota la comunitat educativa, tota la ciutadania que estigui interessada a participar en aquest debat, d'una visió de futur en la qual la nostra educació permeti un horitzó de plenitud, un horitzó que ens permeti dibuixar una Catalunya com a país pròsper, benestant i cohesionat, i on tothom que hi viu pugui portar a terme lliurament el seu projecte vital. Moltes gràcies, consellera. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, senyor diputat, li agraeixo la metàfora dels arbres des de dins del bosc i des de fora perquè, realment, el que hem de fer és això, és a dir, gestionar el dia a dia però també els reptes de futur. De fet, la nostra obligació i responsabilitat és ocupar-nos del present, però també preocupar-nos pel futur, i preocupar-se del futur vol dir que també el present te l'has de mirar amb una mirada diferent i veure què és allò que els nostres joves, els nostres infants necessitaran el dia de demà. La responsabilitat de l'Administració, vostè també ho ha dit, és garantir que el sistema educatiu ajudi a compensar les desigualtats dels nostres alumnes, que inclogui tots els alumnes i que assolim una oportunitat més gran, més real i més efectiva. Catalunya, també ho ha dit vostè, sempre ha mirat a Europa i ha buscat referents d'excel·lència en les diferents propostes que fa. Tenim l'Informe Delors, l'aprendre a aprendre, l'aprendre a ser, l'aprendre a viure, etcètera, i ara tenim la nova proposta del rethinking education. De fet, la Unió Europea el que fa és: interpel·la tots els governs a crear marcs normatius que donin resposta a aquests canvis que necessita l'educació. I creiem sincerament que aquest Parlament s'ha dotat de dos instruments, les dues lleis educatives – la Llei d'educació i la Llei de formació i qualificació professionals–, que integren molts dels elements de millora que aquests organismes internacionals ens proposen. Catalunya ha emprès el repte de millorar el seu sistema educatiu i de millorar els resultats educatius i reduir les taxes de fracàs, com vostè deia. La igualtat d'oportunitats no queda garantida només amb més recursos, sinó també, sobretot, per dedicar més recursos a aquells que més ho necessiten, per a aquells a qui el sistema educatiu és una baula important per al seu creixement futur. I en això ens hem marcat objectius, perquè, a part de dir-ho, ens hem de marcar objectius i veure com ho fem. L'any 2020 hi ha l'objectiu de reduir el percentatge d'alumnes que el seu nivell de competència s'ubica a la franja baixa, augmentar els graduats a l'educació obligatòria i disminuir l'abandonament escolar o incrementar els alumnes que després dels seus estudis obligatoris continuen. Actualment, l'any 2016, ja podem afirmar que alguns d'aquests objectius que ens havíem plantejat o bé per al 2018 o bé per al 2019 ja estan assolits. Un altre exemple més clar és la taxa d'abandonament. Catalunya tenia un greu problema de país, que és que estàvem en més d'un 30 per cent d'abandonament escolar pels nostres alumnes en èpoques de bonança. Actualment, les dades de l'últim trimestre ja ens assenyalen que estem per sota del 18 per cent, per tant, gairebé hem reduït a la meitat. Ens queda camí, és cert, però és important veure que aquest camí l'hem començat, perquè menys abandonament vol dir més oportunitats. Si els nostres joves continuen preparant-se vol dir que estaran més preparats i tindran més possibilitats de futur. Un altre element –també l'ha dit vostè– és la reducció de les franges baixes de nivell de competències. En català i en castellà ja estem per sota del 15 per cent d'alumnes que no assoleixen les competències bàsiques –recordin que fa uns anys teníem un 30 per cent d'alumnes que no assolien aquestes competències. Estem en un 15, i en matemàtiques hem de treballar –estem al 17,6– per arribar-hi. Menys alumnes a la franja baixa; quan parlem d'això, de què parlem? Que menys alumnes en aquesta franja vol dir més equitat, vol dir més cohesió. També tenim els indicadors respecte al fracàs de l'ESO, els que es graduen en l'ESO. Al 2018 l'objectiu era que un 85 per cent es graduessin. En aquest moment, ja tenim un 87,8 per cent dels alumnes que es graduen, per tant, gairebé nou de cada deu dels nostres alumnes es graduen en l'educació secundària obligatòria, i som molt conscients que si aquest graduat no el tenen no continuaran endavant. Per tant, és important treballar aquestes franges per poder donar bones oportunitats. Si entrem dins el bosc, que ens ho demanava, per a aquest curs el Govern el que vol és establir una prioritat estratègica, pedagògica i econòmica en aquells centres de màxima complexitat, conscients que és aquí on ens juguem més la igualtat d'oportunitats. Però com ho hem fet? Doncs, la primera mesura sap que ha estat disminuir la ràtio en aquells centres de màxima complexitat perquè puguin tenir una major atenció a aquests alumnes. Hem mantingut l'ampliació horària als centres de màxima complexitat perquè som conscients que són alumnes que necessiten de més suport, ja sigui dins el grup classe o sigui en un suport personalitzat. Per a aquest curs hi ha 405 centres que tenen aquesta ampliació horària, i també una dotació superior de professorat en aquests centres amb relació a la resta. Per tant, aquests centres tenen menys alumnes, tenen més dotació de professorat i tenen més hores de suport personal. I això és una aposta pel sistema d'educació públic, perquè en som els titulars, i, sobretot, és una aposta per aquells centres que més suport necessiten. Els recursos, ho he dit, també són escassos, però és cert que hem de centrar-los, hem de prioritzar-los allà on més es necessiten. Per a aquest proper curs hem proposat incrementar la plantilla en els centres públics, però sobretot incrementar allà on és més necessari. I això ho hem d'explicar, aquesta és la proposta que hem fet en els nostres pressupostos i que estic molt segura que compartirem tots els que som avui aquí. Però no només quant a plantilla, també a millorar els processos de substitucions, començant justament per aquests centres amb més dificultats, o incrementar recursos específics en els alumnes d'ESO que tenen més necessitats, i parlem de les unitats d'escolars compartides, de les UEC, o parlem de suports dins la secundària. Parlem de més formació dels docents. És cert, hem de dotar una partida per a formació als nostres docents, no podem fer aquesta transformació si no disposem de recursos per formar els nostres docents. També més inversió en despeses de funcionament en els nostres centres i, com vostè deia, una aposta per l'educació inclusiva, una aposta que volem fer de passar de l'escola inclusiva al sistema inclusiu, perquè tots els alumnes tenen necessitats, uns més que d'altres, però tots en tenim, i el que volem és que tots tinguin aprenentatges que siguin rellevants i que siguin significatius en els nostres centres. Ara, en tot cas, anem a mirar els arbres des de dalt, anem a mirar el bosc des de dalt, perquè parlem de recursos però també parlem de model. Una de les apostes del departament –ho saben perquè ho hem parlat diverses vegades en aquest Parlament– és l'aprenentatge competencial. Volem que els nostres alumnes esdevinguin persones cultes a partir de l'adquisició de coneixements i també de la seva interiorització, capaces d'entendre el món i d'entendre's a si mateixes, per tirar endavant un projecte personal i de vida, i també per a contribuir amb una societat que volem que treballi pel bé comú. La gestió del coneixement al segle XXI és indispensable, ho he dit, les tecnologies han canviat molt la nostra realitat, i gestionar el coneixement ja significa també disposar, no només de coneixements, sinó de criteris, d'habilitats, de destreses per poder seleccionar la informació que és important i per poder construir nous coneixements a partir dels coneixements que ja tenen. I som conscients que les pràctiques educatives han de donar resposta a aquestes necessitats, i per això també parlem de formació permanent del professorat. El fet educatiu, el que fem a les nostres escoles, en aquesta situació adquireix unes dimensions que requereixen de la definició de diferents models que orientin aquests processos d'ensenyament i d'aprenentatge amb una perspectiva, sobretot, ho ha dit, de formació al llarg de la vida. Avui en dia mai haurem acabat d'estudiar, mai haurem acabat d'aprendre, ho hem de fer sempre. Hem tingut en compte tots els referents europeus, que estableixen com un objectiu dels prioritaris canviar els sistemes educatius i millorar els resultats d'aprenentatge en coneixements, capacitats i competències adequades en aquest nou escenari social i econòmic, i també assolir més equitat i més qualitat per a tothom. Al nostre país aquesta aposta per la transformació del sistema educatiu, com li hem dit, ja ha començat a caminar: s'ha incorporat un disseny curricular a originar aquestes sinèrgies interdisciplinàries –allò que dèiem–, no a treballar un alumne, una matèria, un professor, sinó a treballar-ho de manera interdisciplinària i a fer interaccionar el que és el coneixement amb la realitat. Un desenvolupament de les persones, però que també requereix pensar en una visió, també, més humanista de l'educació. Un camí que no és nou. Catalunya fa molts anys que ha caminat en transformació pedagògica, tenim grans referents en l'Eladi Homs, la Mancomunitat de Catalunya, l'Institut-Escola, l'Alexandre Galí, Pere Vergés, l'Artur Martorell, Rosa Sensat, i estem repensant i avançant en aquest model que permeti que cada alumne desenvolupi el màxim de les seves capacitats i assoleixi tots aquells aprenentatges que necessita per a formar-se al llarg de la vida i que tingui tots aquells coneixements que li permetin ser una persona culta, una persona lliure, una persona responsable. I per això hem de confiar en els nostres centres, hem de confiar en la feina que fan, hem de confiar en la seva autonomia. Hem de donar-los suport i acompanyar-los i garantir, també, que la funció social que té l'escola es compleixi. Per tant, vol dir que també els hem d'avaluar. Volem enfocar, també n'ha parlat, la innovació com un instrument que estigui al servei del desenvolupament dels nostres alumnes. Una innovació que no pot ser un fenomen aïllat, que no pot ser un fenomen individual, que no pot ser un fenomen elitista, una innovació que ha de ser per al conjunt del sistema i comptant amb tota la comunitat educativa. No han de ser només els centres, sinó els centres, les famílies, el seu entorn. Dir-li que aquest és el camí cap on avancem, aquest és el camí cap on estan avançant els nostres centres i jo crec que només cal estar present en moltes de les iniciatives que els nostres centres fan i que tenim el plaer d'acompanyar-los per veure, per comprovar que realment el nostre sistema està avançant cap aquí. Gràcies, senyor diputat, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el diputat... [[Veus de fons.]] No? [[Pausa.]] [[Interpel·lació al Govern sobre el foment de l'emprenedoria]] [[300-00063/11]] Interpel·lació al Govern sobre el foment de l'emprenedoria, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Joan Ramon Casals.
Molt bé. Diputades, diputats, presidenta, conseller Baiget, avui estem aquí per parlar d'emprenedors, i tenim molt clar que el suport a la petita i mitjana empresa i l'impuls de l'emprenedoria són eixos fonamentals en la millora de l'economia, i abans hem parlat de grans infraestructures que ens han d'ajudar a tirar el país endavant, però ara parlarem també d'aquelles empreses i els emprenedors que han de fer que també seguim avançant. Catalunya és un país industrial i en aquest sentit les polítiques industrials que es fan des del seu departament són clau i han de valorar també molt les nostres empreses que estan superant la crisi apostant per l'obertura al món i per la innovació. Des del nostre grup, Junts pel Sí, tenim clar que una de les polítiques socials més efectives és crear ocupació. I també que la millor política per crear ocupació és ajudar les empreses i els emprenedors. És a dir, afavorir les oportunitats i la cultura de l'esforç. Oportunitats laborals i oportunitats i facilitats per crear empreses és mantenir i millorar l'estat del benestar, el que fa un moment deia el Germà Bel, que és crear riquesa per generar redistribució. En aquest sentit, i centrant aquesta interpel·lació en l'emprenedoria, cal dir que Catalunya és un país de llarga tradició emprenedora i que l'emprenedoria no és un fet aïllat estrictament de l'àmbit econòmic, sinó que és transversal a tota la nostra societat i genera molts beneficis, i aquests dies també en podem veure un clar exemple amb el Bizbarcelona, que també fa pertinent aquesta interpel·lació. L'emprenedoria forma part del que som i de la nostra identitat com a país i forma part de la nostra forma de ser i de la nostra forma de fer. Catalunya és i serà emprenedora o no serà. Enfront –i això ho dic, enfront– de corrents i pensaments que volen fer creure que l'economia ja vindrà tota programada o dissenyada, o que es podrà fer tot des de l'àmbit públic, o fins i tot d'aquests que s'obsessionen més a apujar impostos. Nosaltres creiem que amb el que s'ha d'obsessionar el Govern i el país és a incrementar les empreses que puguin pagar els impostos per, justament, garantir aquest estat del benestar. I que les prioritats del Govern han de ser ajudar a crear empreses que puguin crear llocs de treball. Perquè la gent que ve a demanar ajuda a alcaldes com jo, no vénen a demanar que els ho resolguem tot, sinó que el que vénen a demanar són oportunitats per desenvolupar-se per si sols. La gent i nosaltres volem més i millors empreses i més llocs de treball més ben pagats. I avui també és veritat que cal mirar en positiu les dades que hi ha hagut de reducció de l'atur. Bé, cal tenir present que el 95 per cent de les empreses catalanes són microempreses i que els treballadors autònoms i emprenedors representen el 49 per cent del teixit empresarial català. Els autònoms i emprenedors són treballadors i són empresaris i, tot i la seva importància, clau per a aquesta generació econòmica, segueixen sent un dels col·lectius més desafavorits per les diverses normatives existents, ja sigui a nivell fiscal, de protecció social, etcètera. Això deixa molts autònoms i emprenedors en una posició molt dèbil i queda clar que queda molt per fer amb exemples molt clars i injustos com que tenen unes pensions un 40 per cent més baixes que les que estan al règim general. O caldria avançar amb propostes com, per exemple, perquè els emprenedors i els autònoms que no arribin al salari mínim interprofessional no haguessin de pagar la quota d'autònoms o propostes d'aquestes característiques. I també caldrien normatives que s'apliquessin en funció de la mida de les mateixes empreses, perquè tractar situacions diferents de forma diferent també es igualar en oportunitats. Bé, fet tot això que deixa molt clar que respecte als emprenedors tenen un estatus pendent de millorar i normatives més adequades a les seves realitats i necessitats. Sabem que la Generalitat de Catalunya ja va engegar el 2012 un programa específic per a la emprenedoria, el programa «Catalunya emprèn, amb l'objectiu fonamental que Catalunya es convertís en la regió líder a nivell europeu en la política de creació d'empreses. Aquí li faig la primera pregunta, que és: com ha anat i com valora el programa «Catalunya emprèn? Aquí jo li puc avançar, com a experiència que tinc com a alcalde de Molins de Rei, és que el que funciona molt bé són les polítiques de sinergia amb el món local. Nosaltres mateixos, més o menys, ajudem a l'entorn de vint-i-cinc emprenedors anualment, de forma econòmica, i que tenen un índex de supervivència del 75 per cent, i molts d'ells en aquests moments ja estan generant llocs de treball. Per tant, els objectius que dèiem al principi estan complerts. I això ajuda, per exemple, que la meva vila, la meva ciutat, sigui la ciutat del Baix Llobregat amb l'índex d'atur més baix. Per tant, aquests tipus de polítiques donen resultats. Bé, el caràcter emprenedor es fonamenta en valors com el del treball, el de l'esforç, la capacitat de superació, el d'assumir riscos, el del treball en equip, els valors i l'aposta a llarg termini; valors que nosaltres entenem que hem de situar més enllà del que seria estrictament la vessant purament econòmica o la purament industrial, i entenem que s'ha d'abordar en tots els àmbits, però especialment en l'educatiu. I aquí també li faig una interpel·lació en el sentit que cal incrementar els programes de foment de l'emprenedoria en l'àmbit educatiu, perquè els que hi són realment donen bons resultats. Aquí també voldria afegir que, amb la nova organització del Govern, ara Empresa, Universitats i Recerca estan sota el seu departament, i això jo crec que pot ser una bona oportunitat per millorar encara més les sinergies per afavorir l'emprenedoria en l'àmbit universitari. Em consta que ja s'està fent feina en aquesta línia, però ens agradaria, diguéssim, que ens pogués explicar com estan anant i sobretot quines són les noves línies que estan treballant per generar aquests ecosistemes d'afavorir l'emprenedoria tant en l'àmbit universitari com en l'àmbit de recerca. I també en aquest punt, i lligant amb universitats, recerca, TIC, el Bizbarcelona, tenim molt clar que, dins de l'emprenedoria, les start-ups són les empreses emprenedores dels sectors més avançats, que justament són les que estan en aquests moments pujant més, i m'agradaria també saber com valora el context del nostre país, el context de Catalunya, per impulsar les start-ups i quins plans té el Govern per poder-les potenciar. En tot cas, queda clar que les polítiques d'emprenedoria són els eixos fonamentals per impulsar una economia i per mantenir l'estat del benestar en el segle XXI. Com he dit abans, l'emprenedoria forma part de la identitat de Catalunya. Per això, i per aquesta preocupació, interpel·lem el Govern a seguir i a incrementar les polítiques en suport i promoció de l'emprenedoria. I en aquest punt li voldríem fer diverses preguntes, que són: com valora la situació de l'emprenedoria en aquests moments al nostre país? Com ha incrementat l'emprenedoria en els últims temps i quins canvis principals ha sofert? Com es treballa des de la conselleria amb altres departaments per fomentar l'emprenedoria en el sentit que parlàvem abans que és transversal i no només s'ha d'enfocar des d'un punt de vista? A quantes empreses s'ha ajudat mitjançant els diversos programes de suport que té la Generalitat de Catalunya en l'emprenedoria? Com valoren, també, programes que donen un resultat excel·lent de suport a emprenedors i que alhora ajuden a mantenir empreses que ja existeixen, com és Reempresa, i que estan tenint, ho repeteixo, uns resultats excel·lents per ajudar les dues bandes de les empreses, aquelles que comencen i aquelles que van començar però que necessiten un canvi generacional? –i que jo puc dir també, diguéssim, que s'estan produint molts acords a través de Reempresa i generant llocs de treball també aquí. I, per últim, sí que sobretot quines són les línies principals de suport que té previstes el seu departament i, per tant, el Govern de la Generalitat, per al suport a l'emprenedoria en el nostre país en el futur. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, gràcies per la seva interpel·lació. I la primera cosa que li he de dir és que la seva interpel·lació és oportuna i, com vostè ha dit, i ja hi ha fet referència, perquè ahir inauguràvem amb la consellera Bassa i amb l'alcaldessa de Barcelona el saló Bizbarcelona, que és el saló de referència dedicat a l'emprenedoria, al treball autònom, a les start-ups, també a les franquícies i, en general, a tot allò que està relacionat amb els projectes emprenedors; un saló que ha augmentat un 30 per cent les seves acreditacions i en què els participants són de totes les edats, des d'aquells joves que han acabat la carrera o han acabat la formació professional i tenen un projecte i el volen posar en pràctica, fins a aquelles persones aturades de major edat que volen impulsar un projecte d'autoocupació; hi ha espai per a tots i l'augment del 30 per cent d'acreditacions i de presència en el saló indica que cada vegada hi ha un creixement i un interès més i més bo i important per l'emprenedoria. I aquí, i contestant alguna de les preguntes que em feia vostè i també de manera oportuna perquè ahir mateix es van fer públiques les dades de l'informe del Global Entrepreneurship Monitor, més conegut com el GEM, que és un informe internacional en el qual es fa una evolució del seguiment de la taxa d'emprenedoria dels països..., ens indiquen, les dades i els resultats corresponents al 2015, que la intenció d'emprendre a Catalunya continua sent més elevada que no pas a la resta de l'Estat, està en uns estàndards amb unes mitjanes europees, si bé encara estem per sota dels països més desenvolupats i més innovadors d'Europa. També hi ha un aspecte diferencial respecte a altres anys que millora jo no en diria la qualitat sinó l'origen de l'emprenedoria: cada vegada hi ha més projectes d'emprenedoria que sorgeixen per l'oportunitat, és a dir, tenim una idea, creiem que tenim una possibilitat i volem tirar aquest projecte endavant, més que no pas, diguem-ne, aquells que venien per la necessitat, els derivats d'una crisi econòmica que feia que tu estiguessis a l'atur i tu volguessis engegar o impulsar o iniciar un projecte d'emprenedoria o d'autoocupació. També millora la qualitat, perquè cada vegada la taxa de fracassos i de tancaments va baixant i es va reduint. Per tant, això vol dir que els projectes ja no només són idees sinó que cada vegada s'estan apuntant i tenen més capacitat de trobar, no només la idea, sinó el finançament, el pla de negoci i portar el negoci a la pràctica. I, a més a més, també s'incrementa la creació d'empreses basades en la innovació, la tecnologia i nous models de negoci, allò que en diem, i que vostè ha dit, les start-ups. I aquests són els resultats que ens han d'esperonar en la necessitat de fer nous passos en favor de l'emprenedoria, i de manera especial prestigiant –prestigiant– l'emprenedoria entre la societat. Coincideixo amb vostè en el desig d'una Catalunya emprenedora; de fet, Catalunya ha estat tradicionalment, i ja ho deia, una societat emprenedora, no només un sector industrial, sinó una economia, sinó una societat. I ho hem sigut de manera volguda o de manera forçada, perquè no hem tingut ni molts recursos naturals sobre els quals basar molta part de la nostra economia, ni hem tingut unes institucions i unes administracions potents i properes, i sobretot nostres, que ens hagin ajudat a crear grans conglomerats industrials, com ha passat en altres països. Per tant, ha sigut una societat d'idees i una societat de projectes, que és el que ens ha fet avançar com a país. I això que hem fet en el passat, també ho necessitem fer de cara al futur. Per tant, treball, esforç, assumpció de riscos, pensar en el llarg termini són factors vinculats a l'emprenedoria i són factors que haurem de tenir també com a societat, perquè, malauradament, i tenim prou exemples recents del que ens ha passat, quan hem oblidat aquests factors i hem anat per uns altres àmbits, doncs, els resultats no han estat gens positius. I d'emprenedoria, jo en parlaria en plural, perquè en tenim moltes, d'emprenedories, no només n'hi ha una: hi ha l'emprenedoria vinculada a l'autoocupació, hi ha l'emprenedoria vinculada a les start-ups, però també hi ha l'emprenedoria vinculada a la ciència i la recerca, que és la que ve dels spin-offs, la cultural, l'emprenedoria social o la mateixa emprenedoria corporativa. En qualsevol cas, i centrant-nos en algunes de les preguntes que vostè ens ha fet, dir-li que, efectivament, el Govern de Catalunya està fent un programa de suport a l'emprenedoria, basat a través de «Catalunya emprèn, que és un programa transversal, amb una visió integral de totes les actuacions del Govern en tots els àmbits: l'àmbit de la cultura, l'agricultura, el Departament de Treball i també el Departament d'Ensenyament, i és des del Departament d'Empresa i Coneixement que es coordinen, s'assumeixen i es gestionen aquests programes. Òbviament, com a departament, estem impulsant actuacions d'emprenedoria en molts i molt diversos àmbits en què estem treballant. Li n'esmentaré alguns; per exemple, la Xarxa Emprèn. De la Xarxa Emprèn en formen part cent divuit entitats amb quatre-cents tècnics de suport, i l'any 2015 es van atendre més de trenta mil persones i varen ajudar a crear 3.600 empreses; això amb uns recursos de 4,6 milions d'euros. Val a dir que en les properes setmanes, dies, eh?, traurem la convocatòria d'enguany per tornar a continuar fent la Xarxa Emprèn. Un segon programa vinculat en aquest cas a la universitat i la recerca és el programa de la «Indústria del coneixement, que es dirigeix a la creació de spin-offs i d'empreses i de projectes empresarials viables sortides dels àmbits de les universitats i dels centres de recerca pública. En cinc anys està previst que s'hi destinin més de 30 milions d'euros. Un altre programa que hi estem treballant, en aquest cas des d'Acció, és el programa «Start-up Catalonia. Hi ha sis acceleradores repartides al llarg del territori i 131 mentors homologats que estan ajudant a crear empreses i projectes emprenedors en l'àmbit tecnològic. Aquest any s'ha donat suport a 204 empreses al llarg de tot el programa; 80, l'any 2015. Altres actuacions que es poden destacar, doncs, posar en contacte..., l'Administració, l'Acció posa en contacte inversors privats amb persones o amb institucions que volen dur a terme programes emprenedors. De fet, l'any passat gràcies a posar..., es van posar en contacte 683 projectes, es van presentar a més de 4.500 inversors i es van formalitzar i es van tancar 82 projectes per una inversió total de gairebé 18 milions d'euros, i aquest és un projecte que es va fer. Més àmbits: una línia..., i ja és d'un altre departament, també és del Departament de Treball, la línia del programa «Consolida't, que és un programa de suport al treball autònom, que es van atorgar setze ajuts per un import de més d'1 milió d'euros i que va donar suport a la millora empresarial de més de 630 persones treballadores autònomes. O el programa, la línia «Emprèn, de finançament per a empresaris autònoms o per a emprenedors autònoms i per a comerços, una convocatòria que encara està oberta i està vigent fins al 30 de setembre de l'any 2016, i a què es destina un total de 21 milions d'euros. Pel que fa a les start-ups..., i una de les altres coses que farem properament, sabem, per diferents informes, que a Catalunya hi ha més de dues mil start-ups; dues mil start-ups estan configurant el nostre país com un veritable ecosistema d'empreses emprenedores, especialment en els àmbits de les telecomunicacions, en els àmbits de la mobilitat i en els àmbits d'internet. Nosaltres les volem tenir censades, volem fer un mapa d'aquestes dues mil start-ups a Catalunya per tenir-les fitxades, per poder-les ajudar i per poder-les promoure. I vostè feia referència al projecte Reempresa, que s'està col·laborant d'una manera important amb Cecot, i és cert. Gràcies a aquest projecte en els darrers quatre anys s'han concretat 682 operacions amb èxit [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , amb una inversió induïda de 34 milions que ha fet –que ha fet– que 4.385 nous emprenedors hagin pres el relleu...
Conseller...
Sí, sí..
Em sap greu, però...
Acabo.
...ha exhaurit el temps.
Molt bé. Doncs, hagin pogut continuar un negoci que estava previst i que estava iniciat. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies. Diputat, farà ús del seu torn de rèplica? [[Pausa.]] Gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política sanitària]] [[302-00045/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política sanitària, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Jorge Soler.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades i diputats. Tinc l'honor i el gran plaer de saludar l'il·lustríssim president del Col·legi Oficial d'Odontòlegs i Estomatòlegs de Catalunya, el professor doctor Antoni Gómez Jiménez, i a tot l'equip que l'acompanya. La seva ajuda i la del seu equip ha estat encomiable. Saben que avui debatrem novament sobre la salut perquè és un pilar fonamental per al nostre partit, perquè és una prioritat per al conjunt dels catalans. I novament tornaré a plantejar el debat en el que considerem els dos nuclis sanitaris indissolubles, que són els pacients i els professionals. De fet, per entrar en el tema, concretaré que avui parlarem del món de l'odontologia, i així, hem plantejat una moció que doni resposta a molts aspectes sanitaris que no tenim ben garantits a Catalunya. Recordo quan vam alertar aquí de la gran quantitat d'ancians sense cap dent a la boca, recordo bé algunes de les seves mirades. Us explicaré dades sanitàriament molt sensibles i ben preocupants. La base de la moció és clara: una millora de la salut odontològica dels catalans, i per això està estructurada en tres grans blocs, tots tres necessaris per a garantir millor les necessitats dels ciutadans catalans. El primer, amb relació als serveis odontològics de la sanitat pública; el segon, per a protegir els usuaris i els treballadors, i el tercer per garantir la millor formació odontològica i així tenir més garanties per a la ciutadania. Podria donar molts exemples, però recordo especialment el que vaig explicar aquí d'una pediatra quan em va transmetre la dificultat que tenia amb un nen malalt, un pacient amb un entorn familiar complicat, que no podia pagar els tractaments que calmarien la seva odontàlgia, ni els desplaçaments tampoc per anar a Barcelona a trobar ajuda especialitzada. Diputades i diputats, no voldria avui evocar la trista vida descrita per Victor Hugo a Els miserables, encara que l'escena de la plaça on la Fantine es queda sense incisius tampoc és fàcil d'oblidar. Sí que els parlaré dels nens que tenen problemes de càries, de la gent que no té recursos per anar a l'odontòleg, i on l'orientació preventiva hauria de ser la clau per no arribar a perdre dents; parlaré de gent amb càncer bucal, i tot això per a proposar mesures viables, perfectament assumibles pel nostre Govern, si hi ha voluntat de millorar aquests aspectes. Quan vaig explicar aquí dades del darrer informe sobre l'enquesta de salut oral, vaig destacar els 250.000 nens de menys de dotze anys que tenen càries, així com els 4 milions i mig de catalans majors de dotze anys que tenen càries en dents permanents, i que a Catalunya hi ha més de cent mil catalans majors de seixanta-cinc anys sense cap dent a la boca. Quina pèrdua de qualitat de vida. Jo ho veig molt preocupant. Com podem estar aquí i no fer el possible per diagnosticar abans el càncer oral, sabent com sabem que el 85 per cent dels casos es diagnostiquen en fase tardana i que la seva detecció precoç permetria reduir la mortalitat a la meitat? Com? Jo no podria estar aquí i no fer res per millorar la salut dels 559 casos de càncer oral a Catalunya, dels quals 165 moriran l'any vinent..., i no fer re. Tenim ben definida la necessitat d'augmentar les prestacions públiques en odontologia a Catalunya i fer esforços per evitar la discriminació territorial, on hi ha una clara falta d'equitat en matèria sanitària. La prevenció és clau. Cal plantejar la implantació d'un programa d'atenció infantil més ambiciós que el que tenim. La incorporació d'aquests serveis d'atenció a la salut bucodental a la població infantil ha demostrat en els estudis epidemiològics un important augment del nombre de nens lliures de càries, un dels objectius essencials de programes de salut d'aquest tipus. No podem deixar els ciutadans desprotegits davant l'intrusisme i la mala praxi; jo no puc. El Col·legi Oficial d'Odontòlegs i Estomatòlegs de Catalunya ens alerta de les denúncies que reben, i nosaltres aquí ens hem d'alinear per evitar els problemes en aquelles franquícies mal gestionades i en la publicitat que enganya la gent. Recordo novament a la Fantine, a Els miserables, a qui maltractaven i va perdre dues magnífiques dents fruit de l'estafa. Però allò era una descripció de ficció del segle XIX; no ho podem permetre al segle XXI, no podem admetre la sobreindicació de tractaments que van totalment en contra dels codis d'ètica professionals i no fer re. Jo no ho faré, i no ho faré perquè la majoria de professionals que presten –i presteu– serveis odontològics són molt bons, tenen una conducta exemplar, i són, i sou els primers que no voleu que aquí permetem la mala praxi. No permeteu que ningú...
Diputat...
...comprometi –acabo–...
...ha exhaurit el temps.
Acabo. No permetem que ningú comprometi la reputació assistencial de la resta de professionals –que ho feu molt bé. Fem-ho per a tots els catalans. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] Per a exposar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores i senyors diputats, personal del Col·legi d'Odontòlegs i Estomatòlegs de Catalunya, amb els quals també hem tingut oportunitat de parlar amb motiu de les notícies que afectaven les clíniques dentals, doncs, durant aquest començament de legislatura. En relació amb la moció que ens presenta avui Ciutadans, vull fer una primera consideració inicial, en el sentit que tots sabem –la majoria, com a mínim– que els recursos públics són limitats. I en la mesura que els recursos públics són limitats, els serveis públics també han de ser limitats. I en aquest sentit, la salut, la sanitat bucodental és un d'aquests serveis que s'ofereixen des de la sanitat pública, però amb moltes –moltes– limitacions. I és en la mesura que aquesta limitació del tractament de la sanitat bucodental pel servei públic de salut pot tenir repercussió sobre la salut de la població, que ens exigeix a tots plegats un esforç addicional per fer èmfasi en les polítiques de prevenció. I és aquest en el marc en el qual el Grup de Ciutadans ens presenta aquesta moció i és aquest l'àmbit: prevenció; conscienciació; sobretot, actuació en els infants; ampliació moderada, sensible, de la cartera de serveis en determinades circumstàncies socioeconòmiques o sanitàries. Som perfectament conscients de les dificultats que ampliar la cartera de serveis d'això pot comportar, però, precisament, com que creiem que... –i crec que la majoria de grups de la cambra estem d'acord que hi han unes determinades accions que cal prioritzar, que cal dur a terme, que cal implementar–, hem cregut que, més enllà de deixar-ne constància en una moció que, doncs, té un efecte limitat sobre el Govern, estaria bé que no quedés en una simple declaració d'intencions, sinó que aquesta voluntat es reflectís en el Pla de salut 2016-2020, que està en elaboració precisament en aquests moments, i que és allà on, d'alguna manera, es concreten quines són les accions que durant un determinat període de temps es realitzen en matèria de salut pública, en aquest cas, a Catalunya. I, per tant, el fet d'incloure aquests elements en el Pla de salut també implicaria que hi hagués una avaluació: primera, una programació de les mesures a adoptar; segona, una territorialització de les mesures a adoptar, i tercera, una avaluació dels objectius que es van assolint en cada moment. I, per tant, això permet, no només que en un moment determinat el Parlament aprovi una moció que li dóna un manament al Govern, sinó que periòdicament i en un document més extens, com és el Pla de salut, tinguem l'oportunitat de valorar i avaluar l'eficàcia i l'eficiència de les mesures que s'han anat adoptant. I, en aquest sentit, és una de les esmenes que hem presentat. Segon element. En els darrers anys hem patit una... –dic «patit; segurament no és la paraula–, hem vist una evolució dels odontòlegs empresaris, fonamentalment autònoms, fonamentalment petites clíniques dentals molt pròximes, molt familiars, molt, fins i tot, diria de tradició i de relacions familiars..., hem vist una evolució d'aquest model cap a un model en què el que imperen són les empreses d'odontologia; d'odontòlegs empresaris cap a les empreses d'odontologia. Que sense necessitat de criminalitzar absolutament a ningú..., però sí que s'han posat en evidència determinades pràctiques que han encès llums d'alarma: tractaments injustificats, finançaments anticipats de tractaments que s'hauran de prestar, tancaments d'establiments sobtats, tractaments incomplets, desaparició d'històries clíniques de pacients..., i en aquest sentit creiem que, doncs, cal també dur a terme algunes actuacions. Ja vàrem presentar un parell de propostes de resolució en un cas concret, que era el tancament de les clíniques Funnydent, però crec que són ampliables a qualsevol altre cas, com és el paper fonamental d'intermediació per part de Consum o la millora de la comunicació administrativa entre el Departament de Salut o entre la Generalitat i els ajuntaments. No em sembla gaire normal que hi hagin unes autoritzacions per obrir establiments sense que hi hagin les autoritzacions sanitàries corresponents. Hem presentat també una esmena... –per acabar–, dues esmenes més; una per no haver-nos de preocupar tant pels establiments que s'han de tancar, sinó de preocupar-nos perquè els establiments que estan oberts...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...–acabo, acabo–, doncs, els establiments que estan oberts ho estiguin amb totes les garanties oportunes. I, finalment, que els pacients tinguin dret a allò que és seu, que no és ni més ni menys que el seu propi historial clínic. Gràcies, presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Montserrat Candini, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Senyors i senyores diputades; benvingut, president del Col·legi d'Odontòlegs, el president Toni Gómez, i tota la junta que l'acompanya. Certament li he de dir, president del col·legi, que vostè és d'aquells presidents, crec, que una de les seves manifestacions és dir: «Ens hi deixarem la pell, eh? Em va agradar aquesta expressió perquè moltes vegades jo també la dic per altres qüestions, i a fe que vostè se'n cuida molt i molt, de tot el que afecta el seu sector. Sigui benvingut a la casa del poble. Pel que fa al tema de la moció, agrair, com sempre, al diputat Soler, l'oportunitat que té..., doncs, diguem-ne, que tot allò que hem transaccionat, en bona mesura vostè... –no tot, lògicament, és normal, però gairebé–, que dels dinou punts, en quinze jo crec que ens hem arribat a entendre perfectament, i, per tant, li agraeixo aquest tarannà, amb la voluntat, doncs, diguem-ne, de poder arribar al màxim acord possible. En la seva intervenció ha fet alguna expressió, una miqueta..., que m'ha semblat una miqueta apocalíptica, eh? Vull dir, fer com una mena d'anàlisi de la situació que jo crec que, si bé és voluntat del grup parlamentari que represento, que és Junts pel Sí, lògicament, garantir el màxim de possibilitats en tot allò de prestació de serveis que es requereixin, lògicament, doncs, en aquest cas, en la política de prevenció odontològica pública, sí que és veritat també –i jo crec que vostè també hauria de reconèixer-ho– que de coses se'n fan, i que se'n fan bastantes, no? Per tant, jo crec que ara em correspon una miqueta repassar també –una miqueta– tot allò que s'està fent, perquè, si no, si ens limitéssim estrictament, diguem-ne, a allò que vostè ha expressat, dóna la sensació que en aquest nivell hi ha molt poca prestació. Recordar que, en tot cas, des de l'any 2013, el programa «Dents fortes i sanes ofereix als infants de primer de primària a Catalunya un estoig amb raspall de dents; que del 2013 al 2014 en van ser beneficiaris quaranta mil, però que del 2015 al 2016, seixanta mil. Per tant, jo crec que, lògicament, això és una bona mesura –una bona mesura– que es fa. També recordar, doncs, tot el que té a veure amb el programa de prevenció de les càries dentals en centres de persones amb discapacitat, que aquest programa dóna cobertura a més de 8.500 usuaris. De ben segur, com tot, la realitat és dinàmica; la complexitat de la societat; la interrelació entre necessitat i condicionants socioeconòmics, i, possiblement, doncs, també altres elements que puguin, diguem-ne, donar una major complexitat al tema de què parlem –aquest o d'altres– fa que sempre –sempre, sempre–, i en totes les coses, i amb una cosa tan sensible com és, lògicament, la política sanitària, estiguem molt al damunt, molt amatents, perquè, certament, sempre caldrà millorar moltes més coses. I, en aquest sentit, dir-li, diputat, i dir-li al grup de Ciutadans, que és el que ha presentat aquesta moció, que no dubtin..., no tinguin cap mena de dubte que per part, doncs, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí... –i em consta que per part, doncs, del Govern–, que nosaltres farem tot allò possible per millorar, per garantir, per poder ampliar, en la mesura de les nostres possibilitats, tots aquests serveis. Sí que és veritat, i és aquí, en tot cas, on, lògicament, ja no ens hi trobarem tant, en aquests punts que dèiem, que, de dinou, doncs, n'hi hauran alguns en què no ens podem, diguem-ne, posar d'acord, que té a veure amb tot allò que representa..., per exemple, una de les demandes que vostè fa, que és convocar més places d'odontòlegs per a centres d'atenció primària. Potser sí que arribaríem a l'acord que es necessiten, però en base a quin informe? En base a quin estudi de necessitats? En base, exactament, a què? Recorda aquella teoria de los dedos flotantes, que li vaig dir fa quinze dies, no? Jo crec que, fins i tot el seu rigor a les seves intervencions i, sobretot, la seva solidesa intel·lectual, doncs, requereixen també que, quan es fan aquest tipus de demandes, cenyir-nos molt més en allò. Una altra cosa fóra que... –en això vàrem insistir una miqueta, no?–, una altra cosa fóra de dir: elaborar un estudi de necessitats sobre, realment, quina és..., si es necessita o no, que possiblement, potser, sortiria que sí, una major amplitud d'odontòlegs, no? Però, en tot cas, a partir d'un informe que ens doni la magnitud realment de les necessitats, com, per exemple, crear serveis d'atenció odontològica especialitzada a Girona, Tarragona, Lleida, etcètera. I per què aquí i no a altres llocs? Per tant, novament, la teoria de los dedos flotantes no ens ajuda a fer una bona diagnosi. De ben segur –de ben segur– que, possiblement, la realitat requereix major actuació –de ben segur. Hi estarem amatents. I em consta que el Govern hi estarà amatent, hi estarà amb la voluntat, doncs, lògicament, d'intentar donar sortides, solucions, facilitar al màxim tot el que representa, des del punt de vista de la cartera de serveis..., i estigui on estigui ubicat en el territori. Això de ben segur. Però a partir d'un rigor, d'un informe, d'una claríssima, diguem-ne, manifestació de necessitats a partir d'un informe. El que he dit, el que he manifestat, de dinou punts, pràcticament, en quinze hem arribat a punts...
Diputada, ha exhaurit el temps.
Acabo de seguida, presidenta, en sóc conscient. I, per tant, agraeixo el to, agraeixo la voluntat i només permeti'm una darrera reflexió: no hi ha res pitjor en política que generar falses expectatives. Fem el que podem amb els recursos que tenim i amb l'estudi, això sí, que caldria saber, exactament, a on i el què. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, en tot cas, saludar també, en nom del Grup Socialista, el president del Col·legi d'Odontòlegs i Estomatòlegs. Vam poder veure'ns, tots, amb el col·legi i també amb la seva junta en uns moments que no eren els més agradables, però, passats uns dies, i feta la reflexió, crec que, com a mínim, ha servit per posar fil a l'agulla a un tema que tots plegats havíem plantejat, però que ningú havia posat la directa per fer-ho. En tot cas, el Grup Socialista donarà suport a la moció presentada pel Grup de Ciutadans. Vull agrair el text, i tal com s'ha presentat, així com també l'esforç que he vist per a l'assumpció d'esmenes, que poden tirar endavant una major part, pel que acabo d'interpretar de la darrera intervenció, de la moció que s'ha presentat. Ho deia: darrerament n'hem parlat, no sempre en sentit positiu, però entenc que el sentit de la moció, en aquest cas, en aquest sentit ampli, és posar-ho sobre la taula i abordar-ho també en positiu. Els fets de Funnydent, han acabat amb molta gent sense tractaments, però, sobretot, sent deutors de quantitats no sempre assumibles, cosa que va posar també en evidència l'escassetat de la cobertura pública, però, sobretot, l'aprofundiment de l'escletxa i de la desigualtat. Quan parlem de salut bucodental, parlem de prevencions, de cartera de serveis, parlem de demanda no coberta i també de protecció d'usuaris i dels professionals. I crec que és una mica el que es planteja. El meu grup vol posar especial atenció en la infància, una de les parts que també recull la moció, en els aspectes en què, en el Ple de pobresa que aquest Parlament va fer, es van introduir els aspectes de salut bucodental i oftalmològica, perquè els infants en situació de vulnerabilitat, els infants en situació de pobresa, no quedessin fora ni dels àmbits de prevenció ni dels àmbits de tractament i, per tant, recollim el que el Síndic de Greuges deia en l'Informe sobre els drets de l'infant l'any 2015. En aquest sentit, també el meu grup té una proposició, una proposta de resolució per tirar endavant en aquest àmbit; aquest àmbit que no només vol dir igualtat, sinó que també vol dir equitat territorial, perquè recordem que els infants a Girona, Tarragona i Lleida han de venir a Barcelona per ser tractats. Per tant, en els aspectes que tracta la moció, de prevenció, d'educació sanitària, hi estem absolutament d'acord, però, sobretot, pensem que hi han infants que no tenen ni la possibilitat ni de tenir aquests aspectes i, per tant, també els els hem de fer extensius. No m'estendré en alguns altres dels aspectes –el diputat Jordi Soler ho ha explicat molt bé–: pacients hospitalitzats, atenció precoç; també la importància, com sempre, de l'atenció primària i, no ens cansarem de dir-ho, també en aquest cas. Aquest segon aspecte de la moció, que també ha tractat el diputat Santi Rodríguez, que fa referència a la protecció d'usuaris i professionals..., com dèiem: demanda no coberta, molta demanda no coberta, i una regulació no estricta ha portat al que s'ha dit ja, a males praxis, publicitats enganyoses, intrusisme i mala gestió. Això amb què el col·legi lluita dia a dia, i en què crec que hem d'estar tots al seu costat. En algun moment, algú ha dit: «Hi poden haver tres-centes clíniques dentals que poden ser irregulars. Si és així, li demanem al Govern, no només els instruments, sinó que es tanquin, si és el cas, perquè el que no podem és tornar a tenir gent que hagin perdut tota capacitat de reacció, endeutats i sense tractament, i en el pitjor dels casos amb moltes dificultats per recuperar la seva història clínica. Hem d'acabar amb aquestes ofertes econòmiques, amb aquestes rebaixes que només rebaixen en si mateix la qualitat dels professionals. Hem de saber bàsicament com ha de ser regulat, i hem de fer, d'una vegada per totes, tots plegats, una aposta també per la cartera de serveis. També li donarem suport en l'àmbit, quan parla..., de la formació. Creiem que és important també reconèixer què passa al nostre entorn, mirar-ho, veure-ho i saber que també és molt important la formació obligatòria, reglada, però, sobretot, la formació continuada. I, en aquest sentit, creiem, doncs, que val la pena també mirar els països de la Unió Europea, on també en moltes d'aquestes coses hi ha un responsable mèdic que sempre en garanteix els resultats. I empalmant amb les darreres paraules de la senyora Candini, que diu que «fem el que podem amb els recursos que tenim, jo faré una acte de fe amb el conseller, quan va dir que «la salut bucodental formava part, i molt especialment, de l'agenda del Govern. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Albano Dante Fachin, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bé, el primer que cal fer és donar la benvinguda a aquesta moció que ha presentat el diputat Jorge Soler perquè posa aquest debat sobre la taula i això, independentment de les portes que obri o no obri la moció –ja ho veurem–, sempre és molt important perquè posa no només el debat de l'atenció odontològica, també posa sobre la taula el debat del que passa quan la salut de les persones es converteix en un negoci. Això és el que passa, això de la Fantine, això d'Els Miserables; quan la salut es converteix en un negoci passen coses com aquestes. Sobre l'atenció odontològica. Ningú pot negar que tenir una bona salut bucodental és vital per a la salut. Fa un moment la diputada Candini deia: «No hi ha res pitjor en política que crear falses expectatives. Sí que hi ha una cosa pitjor, senyora Candini: és negar la realitat. Això sí que és greu en política: negar la realitat. Perquè vostè deia: «Home!, no siguem tremendistes., li deia al diputat Soler. Escolti'm, que hi ha gent en aquest país que per tenir atenció sanitària bucodental ha d'anar a la Creu Roja a ser atesa per voluntaris. Això és una realitat. Miri, li diré una frase: «Mercantilitzen la pobresa i s'estafa la gent pobra en l'àmbit de la salut bucodental. Això no ho dic jo, no ho diuen els antisistemes, això ho ha dit el senyor Antoni Gómez, president del Col·legi Oficial d'Odontòlegs i Estomatòlegs, que avui ens acompanya. Això és una realitat, no podem mirar cap a una altra banda. Deia que posa el debat odontològic, però posa el debat del que passa amb la salut de les persones quan la salut de les persones és un negoci. Això també es molt important parlar-ho en aquest lloc, en aquest Parlament, sobretot quan en aquest Parlament hi ha tanta gent que quan parla de salut, i de la salut de les persones, parla de coses com la col·laboració publicoprivada i tots aquests invents que al final el que fan és mercantilitzar la salut. Avui vivim en un país on si vols tenir una bona salut bucodental i no tens diners has d'acabar a la Creu Roja, però és que el perill és que un sent certes coses en aquest Parlament sobre salut..., a veure si hi acabarem per més coses, a la Creu Roja! Perquè l'altre dia vostè m'ho deia, no?: «La doble pota de la sanitat i la doble... Ja sabem com és la doble pota de la sanitat publicoprivada, perquè parlem de Funnydent i de com es queden els diners dels pacients, però podem parlar del senyor Bagó, podem parlar de CRC, de com desapareixen els diners públics que havien de ser per fer proves diagnòstiques sobre salut, sobre la salut de les persones. Per tant, és bo el debat sobre l'odontologia perquè el que passa a l'odontologia, si no hi posem una mica d'ordre i no comencem a canviar certes assumpcions que molta gent té per aquí, doncs, no només no solucionarem això de l'odontologia, sinó que el problema el tindrem cada cop en més espais. Vostè deia que cal fer un estudi, cal veure com fem realitat el que ens proposa el diputat Soler. Bé, clar, quan un llegeix la llei d'acompanyament, de mesures fiscals, i veu, per exemple, que hi ha aquesta proposta de llogar trossos dels nostres hospitals a entitats... Ho posa així. [[Veus de fons.]] No ho posa així? Bé, ja ho parlarem –ho parlarem. Sabem que hi han hospitals on funcionen centres odontològics, hospitals públics però centres odontològics que no acaben de ser públics... Aquesta és la confusió que al final ens porta a no entendre re. En fi, segurament ara no ho podrem tractar, tot això, però són debats que estan sobre la taula, i per això agraeixo al diputat Jorge Soler que ens hagi portat aquesta moció, i bé, estarem amatents a veure com evoluciona. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia a toti, de part deth grop des antisistèmes. [[Remor de veus.]] En generau vedem moltes causes bones en aguesta mocion, e arregraïm que s'age presentat. N'i a bèra ua que poderíem discutir, e, entre d'autes, trobam qu'eth focus ei sus era prevencion, e açò ei important, però ei massa enfocat sus er individu e eth comportament. Sabem qu'es intervencions orientades ara clinica e ara persona entà cambiar eth comportament non tostemps foncionen. E ací era literatura ei clara. Tanben sabem qu'era magnitud dera diferéncia entre grops en tèrmes de resultats de salut orau ei en gran part explicada per accès ath curedatge dentau, e tanben pera classa sociau. Açò vò díder que s'a de mesurar indirèctament damb indicadors d'ingrès e d'educacion, e non sonque basant-se en comportament bucodentau des persones. De hèt, era salut orau s'a convertit en un marcador de classa, e açò ei ua evidéncia enes classes trabalhadores, e tanben ena classa mieja; ei un factor de discriminacion entà trobar trabalh, era salut orau. I a d'auti factors, eh? Per exemple, era salut orau des immigrants empitjorèc damb eth temps, degut ara precarizacion. E aguest ei un grop que mereisherie tanben especiau atencion per tot çò que supòse de non auer un accès garantit ath sistèma de servicis de salut orau. Açò vò díder que se volem fomentar era salut orau ena poblacion e redusir era càrga dera malautia orau en individus de classes trabalhadores e mieges, o d'ingrès miei o baish, mos cau centrar, sustot, concentrar enes determinants sociaus dera salut, e non sonque en comportament individuau des persones. E alavetz, ben, se voléssem dessenhar un sistèma de salut orau, aurie d'èster proporcionaument universau –tà nosati, eh?, tàs antisistèmes–, aurie d'èster proporcionaument universau, damb finançament e provision publica, qu'ei ua causa que repetim en toti es àmbits dera salut, e damb ua horca de trabalh diversificada, damb prevencion, laguens de tot es sistèma sanitari e tanben enes sectors de servicis sociaus; ei a díder, per exemple, ena educacion. Era mocion se centre tanben ena professionalizacion des dentistes e des ajudants de dentistes, hèt que trobam positiu, non?, formacion apropiada, autonomia, mecanismes entà hèr ath dentista responsable deth son trabalh, control dera infeccion, proteccion deth pacient, etcétera. E i a ua causa que s'a suprimit, e que mos agradaue mès sense era transaccion, qu'ei eth tèma der usatge des florurs. Nosati trobam que açò ei important, e, de hèt, recomanaríem qu'era..., non sonque çò que propausaue e s'a suprimit senon tanben era floracion dera aigua dera comunitat e bèra alternativa coma era lei o era floracion dera sau, juntament damb er usatge d'aguesti florurs topics que se prepausauen e que s'an suprimit. Tanben pensam qu'es programes qu'utilizen dentrifici fluorat enes escòles mairaus, enes prumèrs ans dera mainadèra, des mainatges, ei tanben un hèt clau. De hèt, i a païsi coma Escòcia qu'an apostat per açò e es resultats evidéncien que començar en aguest intervau de zèro a tres ans ei important. Sonque i a dus punts que non compartim e que votaram diferent. Per un costat, ei eth que hè referéncia as cliniques privades, per rasons òbvies dera nòsta candidatura d'antisistèmes, que estam un shinhau en contra de tot çò que sigue privat, non?, ua paraula que non mos acabe d'agradar. E, eth darrèr, qu'ei eth que demane era tramitacion d'un projècte de lei entà garantir eth compliment dera mocion. Açò mos a sorprés perque alavetz s'aurie de tramitar ua lei tà garantir eth compliment de totes es mocions que se presenten en aguest Parlament, e ac trobàuem un shinhau estranh. A mès, pensam que tanpòc i a d'auer ua lei separada tara odontologia senon qu'a de formar part d'un sistèma integrau de, coma didia, salut universau, damb finançament e provision publica. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jorge Soler.
Bé, bon dia. Gràcies de nou. En primer lloc, agrair les intervencions i totes les negociacions que hem tingut, i així com agrair que la salut sigui un tema tan transversal i tan important en el qual tornem a ficar-nos d'acord tots els grups parlamentaris. I això és important, com vostè diu, perquè, a més, hi continuo estant d'acord, sí, és veritat, jo crec que a aquest Parlament és important que no generem falses expectatives –Ciutadans això ho diem continuadament, no generem falses expectatives– i destinem els diners justament a tot això, a totes aquelles coses, realitats, i que donen realitat i suport a les necessitats de tots els catalans. Per tant, sí, sí, evidentment, no generem falses expectatives i destinem els recursos a totes aquelles prioritats que donen resposta a tots els catalans. Estic d'acord amb vostè, diputada. Comparteixo, a més de les seves paraules, la passió que ens uneix amb l'il·lustríssim president del Col·legi d'Odontòlegs, que és passió per tot allò, doncs, que és deixar-se la pell, per tot allò que creiem en la salut i en els projectes sanitaris i, per tant, no puc més que subscriure aquestes paraules. Així ho hem de fer, i a més, sobretot, l'èxit d'ajuntar un parlament com aquest i que de forma tan transversal ens unim en temes importants, doncs, és motiu d'orgull i de felicitat. Bé, el discurs apocalíptic, doncs, això suposo –crec que el senyor Albano li ho deia també, i li ho podríem dir d'altres maneres–, el discurs apocalíptic habitualment és de la gent que no coneix la realitat. Jo no sé si la coneix i en quin grau la coneix vostè, però, bé, els que tenim costum, i perquè al coneixem, evidentment, professionalment, què és el que passa a les consultes d'atenció primària d'odontologia, doncs, bé, jo mai hauria dit que hi ha un «discurs apocalíptic, i si creu que jo he citat Els miserables fruit de l'atzar, doncs, bé, jo recomano als diputades i diputats que el llegeixin i entendran perfectament per què el doctor Soler ha portat aquest discurs aquí. No hem acceptat tot allò que el Govern no ha fet un compromís clar de millora i, per tant, tot allò que no va als pressupostos, doncs, nosaltres evidentment, justament, eh?, per no crear falses expectatives i perquè volem ser realistes en aquest Parlament, doncs, nosaltres no ho acceptem. I sí tots aquests verbs propositius, on van en el sentit de la nostra moció. Nosaltres volíem accions concretes amb compromisos de control ben definits, i així tots aquells informes que es presentaran a la Comissió de Salut i que daran resposta per monitoritzar, com molt bé deia el diputat, això, ho aprovarem, i així estarem en aquesta línia. Igual que cal garantir la cartera de serveis a menors amb diversitat funcional i per això, doncs, estem absolutament d'acord amb el que deia la diputada Boya molt bé: els principis d'equitat territorial que tant ens preocupa a alguns, com vostè i jo, que, a més, som de territoris més allunyats, cal, doncs, treballar això perquè la igualtat d'oportunitats –també hi coincidim– són imprescindibles. Sí volem més places d'odontòlegs i higienistes públics als centres d'atenció primària catalans, i per això cal evitar barres d'accés. Jo lamento que el Govern, doncs, no recolzi això. Doncs, bé, és una manera de recolzar aquestes falses expectatives. Cadascú sap cap a on prioritza els seus diners. I per acabar, presidenta, conseller, diputades i diputats i membres del Col·legi Oficial d'Odontòlegs i Estomatòlegs de Catalunya: apostem per una millora social en la salt dental dels catalans. Fer-ho és possible. La salut de les persones és un pilar bàsic i irrenunciable amb el qual garantir una societat més justa i més unida.
Diputat...
Sí; acabo, presidenta.
Em sap greu, eh? S'ha passat del temps.
Acabo ja. Prioritzem les necessitats comunes per davant dels interessos individuals i, tal com acostumo a afirmar, solament cal que hi fiquem voluntat. Avui, novament, ho hem aconseguit. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Mireia Boya e Busquet demana per parlar.]] Senyora Boya?
Sí; és per demanar votació separada dels punts 11 i 19.
Gràcies. [[Montserrat Candini i Puig demana per parlar.]] Senyora Candini?
Presidenta, per demanar votació separada dels punts 3, 7, 8, 9 i 19.
Els 3, 7, 8, 9 i 19 es poden votar conjuntament? [[Veus de fons.]] No, m'estan dient que no; m'estan dient d'allà que no, eh? –estan dient que no. [[Pausa llarga.]] M'han demanat votació separada dels punts 3, 7, 8, 9, 11 i 19. Començarem votant el punt 3 fins al 19 i després votarem la resta de la moció, d'acord? [[Pausa.]] Per tant, ara, comença la votació. Votem el punt número 3. Ha quedat aprovat per 69 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 7. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 70 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 70 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 9. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 70 vots a favor, 61 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 11. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 121 vots a favor, 1 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 19. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 50 vots a favor, 72 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Moltes gràcies –moltes gràcies–, diputats i diputades. Es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les mesures immediates per a fer front a l'emergència en l'àmbit de l'habitatge]] [[302-00046/11]] Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les mesures immediates per a fer front a l'emergència en l'àmbit de l'habitatge, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula el senyor Lluís Rabell.
Moltes gràcies, presidenta. Molt bona tarda a totes i a tots. Bé, primer de tot, agrair, en la construcció d'aquesta moció, la col·laboració i la bona entesa i l'actitud del conjunt de les forces polítiques d'aquesta cambra; una col·laboració i una manera de treballar que crec poder dir i estic convençut que van més enllà de les bones formes parlamentàries, bones formes que sempre s'agraeixen i que sempre són útils. Jo crec que d'alguna manera podríem dir que l'esperit que va presidir l'adopció per aquesta cambra de la Llei 24/2015, quan el Parlament de Catalunya va rebre l'input molt fort, molt clar, de la ciutadania en el sentit de la ciutadania en el sentit de la necessitat de respondre a l'emergència habitacional, doncs, bé, aquest esperit segueix viu; segueix viu i penso que és el moment de dir-ho i que és una bona notícia traslladar a la ciutadania aquest fet. Quan es va produir la cimera de Palau, recordeu-ho, fa unes setmanes, just l'endemà de la iniciativa del Govern espanyol de portar davant del Tribunal Constitucional, d'impugnar tot un seguit d'articles de la Llei 24/2015, d'aquella cimera va sorgir un mandat; va sorgir un mandat i va estar presidida per un esperit. Jo crec que en aquella cimera el que va ser característic és que vam passar molt poca estona amb retrets o lamentacions i de seguida tothom es va posar a debatre de què calia fer. I en aquest sentit hi va haver dues potes, per dir-ho d'alguna manera, dues expressions d'aquesta preocupació compartida, que es va expressar en aquella trobada. Per part del Govern hi va haver, tot seguit, de seguida, una proposta de posar-se a construir un dispositiu legislatiu que d'alguna manera pogués cobrir totes aquelles zones, tots aquells àmbits de protecció que la impugnació previsible –avui en dia confirmada–, la suspensió d'alguns articles de la Llei 24/2015, doncs, podien deixar al descobert, sobretot pel que fa a la protecció de les famílies, a l'obligació de les entitats bancàries d'atendre els seus requeriments per dació en pagament, per lloguer social, etcètera. I en aquella reunió hi va haver una segona, una segona pota, sobretot expressada per la voluntat de les entitats socials de com respondre al mentrestant. Aquesta moció recull l'input i la necessitat de construir aquest dispositiu legislatiu, que està en marxa, que està a punt de ser presentat en aquest Parlament, però també posa l'accent, l'èmfasi, en tot allò que podem fer i que és necessari fer i que tenim estris i mitjans per fer-ho. I, doncs, com podeu veure, la moció la teniu tal com ha quedat confegida finalment; recull aspectes molt variats intentant sempre aterrar, aterrar en les coses que podem fer i que hem de fer, des de convenis amb les companyies subministradores, des de suport als ajuntaments, des de maneres de fer valer i de promoure aquells dispositius de la Llei de dret a l'habitatge que segueixen, que han tingut efecte i que han sigut útils per alguns ajuntaments que els han utilitzat, com disposicions per atendre, doncs, o per treballar amb els jutjats, o com, fins i tot, gestionar les intervencions i situacions dures i complicades com poden ser el llançament ordenat per jutjats. Voldria, tanmateix, esmentar una cosa que no ha estat objecte de gaire discussió i que la moció aborda una mica d'esquitllada, i entenem, com tothom entendrà, que les competències del Parlament de Catalunya no permeten anar més lluny que de plantejar la qüestió, que probablement en un moment donat aquest Parlament haurà de..., hauria de poder debatre, com altres ajuntaments i parlaments autonòmics s'han plantejat aquest problema, que és el problema, la qüestió de les titulacions, de les titulacions dels crèdits hipotecaris. És una qüestió que ens ha plantejat amb preocupació la PAH, que ens han plantejat altres entitats socials i que més enllà del problema concret que representa per a les famílies el fet, la situació d'indefensió en què les situa el fet de no saber qui és el titular, qui és el propietari de la hipoteca que tenen contractada, perquè les entitats bancàries no tenen l'obligació, per llei, de comunicar als hipotecats en mans de qui està el títol, eh?, doncs, planteja un problema de fons, un problema sobre el qual caldria que la societat estigués alerta, perquè les titulacions hipotecàries han esdevingut una pràctica important de totes les entitats financeres, és una manera de retirar riscos de la seva activitat i de traslladar-los a través de la titulació sota forma de bons, de bons que es comercialitzen, de capitalitzar-se, i, a partir d'aquí, de continuar generant crèdit sense augmentar les seves provisions de capital. Cal pensar que –i acabo amb això– en el moment més àlgid de la bombolla immobiliària, que, de fet, eh?, va ser una bombolla financera, les titulacions representaven 140.000 milions d'euros...
Diputat, ha exhaurit el temps.
Acabo, presidenta. És una cosa que ja en parlarem més endavant i que la moció només es permet d'assenyalar, però que penso que és important que el Parlament de Catalunya cridi l'atenció de la societat i dels poders públics sobre aquest extrem. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, en el fons, el que estem..., com ha exposat el senyor Rabell, mentre el Govern no acaba de presentar el text legislatiu que ha de donar cobertura i substituir aquells aspectes que el recurs del Govern de Mariano Rajoy, del Govern del PP, ha presentat, estem aquí per arbitrar mesures que ajudin a passar aquestes setmanes, aquests mesos, no? Perquè, de fet, el recurs del Govern de l'Estat, del PP, que va presentar contra determinats articles, el que ha fet ha sigut deixar sense cobertura legal l'obligatorietat dels grans tenidors d'habitatge d'oferir lloguer social i de mobilitzar i tenir instruments jurídics per mobilitzar, també, habitatge buit. Hem tardat dies a conèixer els fonaments jurídics d'aquest recurs d'inconstitucionalitat, els hem conegut aquesta setmana. I quan un analitza els fonaments jurídics del Govern de l'Estat respecte a la Llei 24/2015, home, un arriba a la conclusió que el que s'està fent amb aquest recurs és protegir justament els interessos dels grans tenidors, i, dintre dels grans tenidors, del sector financer, eh? Jo crec que en el fons d'aquest recurs el que hi ha és això, vestit de defensa de les competències del Govern central. En el fons també acaben amagant una gran insensibilitat social respecte al patiment de moltes famílies d'aquest país. Jo crec que segueix vigent l'objectiu de mobilitzar habitatge buit per generar un parc d'habitatge de lloguer social suficient per donar resposta a les demandes existents, les actuals però sobretot les futures; és a dir..., perquè hem de convergir amb Europa respecte al percentatge d'habitatge en referència al que es destina a lloguer social; de passar de l'1 per cent on estem ubicats en aquests moments, tant Catalunya com la resta de l'Estat espanyol, a aproximadament sobre el 13-15 per cent, que són les mitjanes europees. I, per tant, aquest és l'objectiu: mobilitzar habitatge per donar resposta a les demandes actuals, però sobretot a les futures, no? I hi ha mecanismes vigents per fer aquestes polítiques; lleis que no han estat recorregudes i que permeten fins i tot arribar a l'expropiació temporal o definitiva de l'ús dels habitatges si no es dediquen a la finalitat que la mateixa Constitució reconeix. Jo no sé com acabarà la llei o el decret llei que s'està elaborant en aquests moments. Ara, una recomanació que faria el meu grup parlamentari és que tot allò que segueix vigent i que no ha estat recorregut davant del Tribunal Constitucional, i com que no sabem què passarà el 26 de juny, més val que no ho acabem posant en aquest nou text legislatiu, no sigui que acabem una altra vegada amb recursos davant del Constitucional. Allò que ja serveix, aquells instruments que ja serveixen, doncs, utilitzem-los, eh?, utilitzem-los. Clar, per això necessitem, també, tenir una política d'habitatge clara. I tenir una política d'habitatge clara per arribar a aquest objectiu de convergència amb altres polítiques que es fan a Europa vol dir també compromís de recursos pressupostaris, eh?, que a vegades és el que un troba a faltar, aquest compromís de recurs pressupostari. Ja li anuncio que retirarem una esmena, l'esmena número 1, que fa referència al tema de les multes coercitives, perquè nosaltres creiem en les multes coercitives, de fet, les primeres entitats locals que ho han aplicat han estat ajuntaments –després ha estat més generalitzat– presidits per alguna alcaldessa o algun alcalde socialista. Nosaltres creiem que competencialment a qui li correspon, fruit de la Llei del dret a l'habitatge i també de la Llei d'urbanisme de Catalunya, és a l'Administració local; amb cobertura jurídica de la Generalitat, però a l'Administració local. Els ho dic allò, amb claredat: ens en fiem més de l'Administració local que no pas del Govern de la Generalitat a l'hora d'impulsar aquestes polítiques de multes coercitives per mobilitzar el parc d'habitatge. Però perquè no quedi cap mena de dubte retirem aquesta esmena, que anava en aquest sentit. I res més. En tot cas, a la resta de punts hi donarem suport.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, seguint una mica i tenint..., vaja, creient en les voluntats que han acompanyat la presentació d'aquesta moció ens agradaria, però, comentar algunes coses. Per nosaltres comença a ser una mica preocupant el batibull i dispersió que hi ha a nivell legislatiu i normatiu pel que ha de fer el Govern per fer front a les emergències. Hi ha tota una bateria de normatives, de lleis, de mesures, que cal posar en ordre i en solfa, perquè, si no, ens hi perdrem –o almenys ens hi perdem nosaltres; ara parlo en particular del nostre grup. I perquè a més a més creiem que aquesta bateria de lleis i de normatives té dos enemics: un és la possible desídia o manca de voluntat política que pogués haver-hi per part del Govern en aplicar aquestes polítiques, i l'altre és el que coneixem tots i que aquí ja se n'ha fet esment diverses vegades, que són les impugnacions per part de l'envit de l'Estat; afectacions que, cal recordar-ho, afecten fonamentalment dos àmbits –la creació d'eines d'atenció social i la possibilitat de generar nous instruments fiscals–, tots dos imprescindibles per poder fer polítiques socials. Si el balanç negatiu de què ens parla l'exposició de motius de la moció és cert..., i només cal comparar les mateixes dades aportades per la Generalitat en el seu estudi del 2009 sobre mals allotjaments amb les actuals del 2016, set anys entre unes i les altres, per poder-ho avaluar, a on es marca un balanç clarament negatiu. I és que, de fet, el gran problema és precisament el que s'apunta, creiem nosaltres, a la moció; és l'escassíssima capacitat per trobar habitatge alternatiu. Aquesta és la gran i trista realitat: no hi ha habitatge alternatiu que pugui donar resposta a les necessitats actuals. I aquesta realitat d'avui no és només responsabilitat de les polítiques del PP dels últims anys, és el resultat de cinquanta anys de polítiques, de cinquanta anys en els quals Catalunya ha estat corretja dependent en tot el que s'ha fet a l'Estat espanyol, i des del 2004, una còpia perfecta dels seus plans d'habitatge. I és aquí on cadascú hauria d'aplicar-se el grau de responsabilitat que li pogués pertocar. També en l'exposició de motius ens recordeu que la Generalitat té competències exclusives en habitatge. Home, és cert, però això seria en un estat normal, però en l'estat en què que ens trobem, tenir o no competències, eh?, doncs, no és l'important, perquè, de fet, la mateixa moció ho reconeix quan ens diu que en els programes d'actuació públics de la Llei 24/2015 tindran probablement efectes positius, probablement, eh? És a dir, estem parlant que, de fet, retirar o no, inclús, la..., ho podem..., tenim competències per anar demanant tantes vegades com vulguem el reconeixement d'aquestes competències, però la realitat ens diu que el que cal és disposar de les eines reals sobiranes per fer front al problema. Tot i que a la moció hi ha certes reiteracions i un seguit d'exigències importants al Govern, nosaltres donarem suport a la moció tal com s'indica a la majoria dels seus punts. Ho hem fet, gràcies per haver-nos acceptat les esmenes i, sobretot..., però algunes consideracions al respecte. És en el punt, per exemple, cinquè d, on se'ns parla d'incorporar o mantenir els reglaments de totes les meses d'emergència com a requisits d'accés, hauríem de tenir en compte que, segons això, deixaríem fora, o no contemplaríem, les persones sense sostre, que segons dades actuals a Catalunya són 37.000 persones amb problemes greus d'allotjament; 11.500 no tenen llar, 3.000 a Barcelona i 900, directament, dormen al carrer. També en el punt 9, eh?, tot i compartir la voluntat d'evitar els desnonaments, creiem que quan es parla del paper que han de fer els Mossos, no ho sé, ens haurem d'aclarir. Què hi van a fer els Mossos? A defensar..., és clar [[l'orador riu]] , diu: «Una actuació preventiva no intimidatòria. És a dir, en realitat què hi van a fer, els Mossos? Hi van a defensar els que són afectats de ser desnonats o hi van, com estem veient, a defensar la propietat privada, enfront d'un dret que no s'està reconeixent en moltes, en milers i milers de persones? Per tant..., és que nosaltres partim de la idea que, a més a més, és com la mediació, entenem que aquest conflicte, el dels desnonaments, no és un conflicte entre iguals. Per tant, el nostre grup té escasses esperances en la mediació. Finalment, hi ha un tema que considerem cabdal, que també ha sortit aquí, que per nosaltres és aquest: el de no tenir un parc per poder donar resposta a les necessitats... I el cens que proposeu sobre què el fem, sobre habitatges buits, sobre ocupats, infrahabitatges? És a dir, encara que utilitzéssim tots els mecanismes previstos en la llei, no mobilitzaríem un parc per donar-hi resposta. I és en aquest sentit que el nostre grup aposta per una estratègia nacional per fer efectiu el dret a l'habitatge.
Diputat, ha exhaurit el temps.
Acabo, presidenta. No volem, doncs, un pla d'habitatge que depengui només del departament de torn i del seu pressupost corresponent. L'habitatge, per nosaltres, és un dret, no una loteria que es sortegi ni un negoci dels bancs, i, per tant, hem de fer un parc d'habitatge, més enllà del que siguin la Sareb i altres bancs. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, senyor Rabell, molt bona tarda a tothom. Bé, avui se'ns porta una moció a debat de vint-i-set punts, entre els punts i els subpunts, per tant, és una moció densa i amb certa complexitat. Una moció que si de per si és important i rellevant, encara ho és més aquesta setmana, en la qual hem sabut ja quins són els articles suspesos pel Tribunal Constitucional de la Llei 24/2015, a instàncies del Govern espanyol. Per tant, estem en un context legislatiu que és el següent: suspensió parcial de la 24/2015 i del Codi de consum; tenim també vigent la Llei d'habitatge, la 18/2007; tenim un Decret llei 1/2015; tenim una ponència en curs de mesures urgents fruit d'una ILP, en aquest cas d'Avalot, de mesures urgents, i tenim, per exemple, diferents interpel·lacions que s'han fet també aquí. Però, sobretot, tenim una altra cosa, que és que des del dia 3 de maig, que és el dia de la cimera que es va fer al Palau de la Generalitat, es va crear un grup de treball entre els promotors de la ILP i després els que van fer la reforma de la Llei 24/2015, Col·legi d'Advocats, Govern i entitats municipalistes. Amb quin objectiu? Amb l'objectiu de redactar un text que pugui suplir i donar resposta a aquells articles suspesos de la Llei 24/2015. Per tant, no és que no hi hagi un text presentat, és que fins que no hi ha el recurs en ferm del que se suspèn no té sentit que es presenti un text. Per tant, aquí no hi ha hagut demora en cap cas, en aquest sentit. Per tant, totes les interpel·lacions sempre han anat en dos sentits, tant del Grup de Junts pel Sí, com de Catalunya Sí que es Pot, com de qualsevol grup: una, en el rebuig al TC, i dos, a seguir mantenint ferm el compromís d'ajudar la gent, sobretot la gent més vulnerable. Dic tot això perquè en tots els marc i espais de debat, ja siguin legislatius com també en aquells escenaris de reacció política, s'ha imposat sempre la voluntat de sumar i consensuar grans majories per així poder traslladar a la ciutadania una unitat d'acció en la protecció dels drets bàsics. És en aquest sentit, en la recerca de l'acord i del consens, on vull agrair-li al senyor Rabell la seva predisposició i atenció per atendre i intentar pactar les nostres esmenes, ja sigui via acceptació o via transacció, perquè per poder arribar al final a un acord per poder votar el cent per cent de la moció, a nosaltres, i a mi personalment, em reafirma en el sentiment de superació de l'estricta discrepància política per donar sentit i fruit a acords útils i possibles, que ens exigeixen molt, perquè són absolutament necessaris en uns temps de crisi com aquests. Des de Junts pel Sí volem donar..., i ens volem sumar a propostes unitàries, sensates, útils i sobretot possibles, perquè no podem generar tampoc falses expectatives que puguin portar després a generar frustracions i més desencís. Des de la responsabilitat, doncs, i la voluntat d'entesa, donem suport a aquesta moció, a l'espera que ens arribi aquest text legislatiu de reacció a la sentència del Tribunal Constitucional, per poder seguir el debat parlamentari, que és molt enriquidor en aquest tema, amb aquest to, serè, però amb una forta contundència i determinació en el que és el fons de la qüestió. Una moció on setze dels vint-i-set punts, o ja es fan o estan previstos de fer; on dotze provenen, pràcticament en l'estricta literalitat, de propostes que la PAH, per exemple, fa en els municipis, per tant, recull aquesta voluntat ja també de les entitats socials. Entenem que tot plegat són vasos comunicants, perquè també té una moció d'un caràcter molt transversal, ja que afecta diferents conselleries, ja siguin Habitatge, Interior, Empresa, Consum, i inclús Treball. Per tant, és una moció que parla d'assumir compromisos legislatius que emanen de la cimera que es va realitzar; de desplegar mesures sobre pobresa energètica o d'implementar les existents; de la realització d'un cens d'habitatges que no estiguin complint la funció social que pugui complementar el ja existent registre d'habitatges buits –que actualment té indexats 46.800 habitatges–; d'explotar al màxim el marc legal vigent i no suspès; d'esgotar les actuals línies d'ajut per poder pagar factures de subministrament; de procediments sancionadors a través de l'Agència Catalana de Consum..., i aquí volia fer un apunt a una esmena del Partit Socialista, però com que veig que l'han retirat, entenc, doncs, que ja no té sentit. En definitiva, una moció que també demana coordinació institucional, demana fer campanyes informatives i demana també desencallar temes com, per exemple, la signatura de convenis amb les entitats subministradores. Propostes, compromisos, exigències totes elles per una bona causa. Li dono les gràcies una altra vegada, senyor Rabell, perquè avui puguem tornar a parlar de grans majories i de millors intencions en temes que són sensibles, com ho són, i ho hem dit, l'emergència habitacional i la pobresa energètica. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor diputat. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Diputados, señor Rabell, la verdad es que gran parte del espíritu de la moción que ustedes han presentado lo podemos compartir, y luego le haré alguna motivación de voto muy puntual; pero también alguna interpelación, algún «pero, y esa exposición de motivos..., cuando ustedes hablan del Partido Popular, en que más o menos vienen a decir que las políticas han ido dirigidas expresamente a afectar negativamente a muchas familias en situación de vulnerabilidad. Y eso es un ejercicio de demagogia –es un ejercicio de demagogia–, porque las políticas de todos los partidos cuando gobiernan..., en este caso del Partido Popular, lo que ha intentado es frenar y paliar los efectos negativos de la crisis en toda España. Y los efectos de la crisis es verdad que han sido devastadores para muchas familias, pero culpar a un partido como ustedes hacen en la exposición de motivos es propio de la izquierda más rancia y trasnochada. [[Veus de fons.]] No, no, mire, y el problema, ¿sabe por dónde viene? Por las promesas de algunos partidos, o de algún candidato, que cuando decía que si ellos gobernasen en su municipio no existirían los desahucios, desaparecerían; y resulta que cuando gobiernan siguen los desahucios, incluso en viviendas y locales municipales, y eso es lo que pasa en Barcelona con la señora Colau; así que tome nota. Es verdad que los desahucios son una situación desagradable para muchas familias, y que en época de crisis se han intensificado; pero también es verdad que el Gobierno de España ha sido el primero en intentar legislar sobre esta problemática social. Podríamos debatir si lo que se aprobó era suficiente o no, pero la verdad es que era la primera vez que se hacía, porque antes no existía nada. Y antes de ir acusando, señalar a culpables que no están en esta cámara, primero, deberíamos mirar las soluciones que se han intentado tomar para paliar los problemas de las familias que tienen este problema de riesgo de exclusión social y económica. Aquí se ha hablado de la ILP de mesures urgents en matèria d'habitatge, que, recordemos, está pendiente desde el año 2007, y estamos en el 2016. Y eso es culpa exclusivamente de esta cámara. ¿Qué ha hecho la Generalitat para intentar saber cuántos pisos de protección de titularidad pública existen en Cataluña tanto de la Generalitat como de los ayuntamientos? ¿Lo sabemos? Y que están sin adjudicar. No lo sabemos. Para dar soluciones a necesidades de extrema necesidad primero has de recurrir a lo que hay aquí y, por ejemplo, a las viviendas de titularidad pública que existen, sin uso y sin estar adjudicadas, y si no sabemos cuántas hay con exactitud no busquemos culpables, porque esa es la excusa para intentar castigar la propiedad privada. O, por ejemplo, ¿se ha intentado negociar con las entidades financieras, bancarias, para saber qué parque de pisos tienen vacíos?, para intentar negociar y sacarlos al mercado a precios de alquiler social o alquiler asequible, ¿se ha intentado? Básicamente, no. Claro, es más fácil sancionar o multar que negociar, no todo pasa por la expropiación y la sanción. Sobre lo que se denomina «pobreza energética, el Partido Popular en el Parlament votamos a favor de todos sus articulados y la prueba es que no se ha presentado ningún recurso a estos artículos que hacen referencia a esta problemática. Pero para ayudar a las familias que necesitan cubrir sus necesidades básicas en materia de luz y agua no hace falta excusarse en que se está legislando durante meses; hace falta voluntad política para hacerlo, y realizar la partida presupuestaria pertinente, y los planes de actuación social que se requieren. Muchos ayuntamientos lo han hecho –muchos. El Gobierno de la Generalitat en este caso no ha estado a la altura y siempre escudándose en el malo, malísimo, del Gobierno de Madrid. La estrategia de la Generalitat ha sido en este caso indigna –indigna–, buscando el conflicto institucional en lugar de buscar medidas reales y efectivas. Este problema no se ha dado solo en Cataluña, se ha dado en toda España, y muchas comunidades autónomas lo que han hecho es coger una vía eficaz para afrontarlo y tomar medidas desde el ámbito social, y no buscar conflictos ni jurídicos, ni institucionales. Y sin modificar leyes. Voy finalizando. Le digo, señor Rabell, que usted entenderá que en aquellos puntos que solicitan la retirada del recurso al TC, pues no votaremos a favor; usted lo ha de entender por coherencia política y porque además los recursos al Tribunal Constitucional están para intentar que nuestro sistema legal no tenga problemas que generen inseguridad jurídica, todo lo contrario, sino que ayudan a tener un sistema jurídico claro y nítido. Por eso la Generalitat de Cataluña está en el top ten de recurrir al TC cada vez que cree que hay un conflicto de competencias, y es totalmente legítimo. Voy ya finalizando. Señor Rabell, expreso el voto contrario a estos puntos que le he comentado, pero sí que también le digo que una gran parte de la moción la votaremos a favor. Muchas gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Esta moción nace de la cumbre que se celebró el 3 de mayo, ya que recoge las medidas de la hoja de ruta de los promotores de la Ley 24/2015. Aunque nosotros consideramos que no cumple completamente con el espíritu de aquella reunión, desde Ciudadanos coincidimos en que se ha infrautilizado la Ley 18/2007, del derecho a la vivienda. Hay que recordar que existe y utilizarla. Por ello hemos presentado en distintos ayuntamientos mociones que van en esa línea; recordando, además, que también tenemos otras herramientas para solucionar esta emergencia social, como son los reales decretos de segunda oportunidad, de deudores hipotecarios sin recursos, y diversos acuerdos extrajudiciales introducidos en nuestra legislación concursal –anteayer mismo se aprobó por unanimidad la que presentamos en l'Hospitalet. Pero el 3 de mayo varias entidades de alcaldes pidieron expresamente que no volviésemos a legislar normas que pudieran ser suspendidas por el Constitucional a los tres meses, nos pidieron instrumentos legislativos nuevos que diesen seguridad. Y esto no es tan difícil, les voy a poner unos ejemplos. Tenemos las proposiciones de ley presentadas por Ciudadanos, para afrontar el problema de la pobreza energética de manera integral y estructural desde las competencias que en materia de servicios sociales sí tiene la Generalitat. También hemos presentado una proposición de ley para incentivar los contratos de alquiler social y asequible. Por último, podemos aumentar de verdad en los presupuestos las ayudas al pago del alquiler que no sean solo las migajas de las disponibilidades presupuestarias, o incluir y dotar de verdaderos recursos la partida para ayudar al pago de cuotas hipotecarias en situaciones de emergencia. Ayer, el president Puigdemont dijo que nos retiran las herramientas para ayudar a nuestros pobres, y se queda tan ancho. Nadie, señores del Govern, les impide gastar menos en estructuras de estat y más en prestaciones sociales. Otra cosa es que ustedes prioricen los viajes del señor Romeva por el mundo, buscando alguien que les reciba, en lugar de ocuparse de lo importante y de solucionar los problemas urgentes de los catalanes. Es una cuestión de prioridades. Ejercer la capacidad legislativa para garantizar de forma eficaz el derecho a la vivienda, como nos han pedido los agentes sociales, no es crear una ley refundida con los elementos suspendidos por invadir competencias o incorporar los artículos suspendidos a otras leyes, que es lo que ustedes proponen, porque se volverían a suspender, y los ciudadanos no merecen actuaciones tan irresponsables sino soluciones. Ustedes con este tipo de propuestas le hacen el juego a los partidos que prefieren la confrontación a buscar soluciones reales a los problemas. Están cometiendo los mismos errores que cometieron sus compañeros de Iniciativa en el pasado. Podrán salir en la foto con los que viven políticamente de crear conflicto territorial, pero no estarán dando solución a los problemas sociales, les están bailando el agua a un govern que adoptaba aquella máxima leninista de «cuanto peor, mejor. Peor para el pueblo y mejor para ellos, claro, porque para alcanzar su proyecto político necesitan que la sociedad se sienta frustrada, aunque digan que no. Necesitan una sociedad frustrada y desatendida socialmente para vender el discurso populista de que las cosas van muy mal por culpa de eso que llaman «Madrid. El Gobierno de España ha hecho y hace muchas cosas mal, sin duda, por ello Ciudadanos hizo todo lo posible y sigue haciendo todo lo posible para que haya un cambio, pero la verdad es que la Generalitat tiene muchas competencias, puede hacer muchas cosas en beneficio de la ciudadanía, y si no las hace es porque si la gente nota mejorías no va a dar por válido su discurso de que para solucionar las cosas hay que salir de España. Por eso, la prioridad de este Govern no son las personas, sino generar el clima social propicio para que la gente se sume al proyecto separatista pasando por encima de las necesidades de los más vulnerables. Si este Govern tuviera sensibilidad social, trataría de solucionar los problemas con las herramientas que tenemos. La hoja de ruta también nos exige alcanzar los objetivos de la Ley 24/2015 para todos los españoles, pero ustedes esto no lo han incluido en la moción. Ha sido la única propuesta de la hoja de ruta que no han incluido en su moción; casualmente, se les ha olvidado. Nosotros se lo hemos recordado con una enmienda de adición que no han aceptado. Dar solución integral a la emergencia habitacional para todos los españoles era uno de los objetivos de Ciudadanos en nuestro acuerdo de gobierno. Lo pueden comprobar, era dar alcance nacional a estas medidas para superar los problemas competenciales. Esto pasa en España porque los señores de Podemos no han permitido la formación de ese gobierno progresista y de cambio. Votaron en contra, por cierto, como votaron en contra de retirar los aforamientos. Ustedes en el Congreso han jugado a hacer la pinza con el Partido Popular. Mientras tanto, no les quepa duda que Ciudadanos seguirá ofreciendo soluciones para que todos los ciudadanos vean protegidos sus derechos. Por ello votaremos a favor de aquellos puntos de la moción que están bien planteados desde el punto de vista competencial o legal y defenderemos en el Congreso de los Diputados aquellas medidas sociales de competencia estatal, para que todos los ciudadanos españoles se puedan beneficiar de ellas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Lluís Rabell.
Molt bona tarda des de l'esquerra més rància. Dir-vos que la bellesa tardorenca també té el seu encís. Bé, escolteu, no, moltes gràcies per les intervencions i per l'esperit general, tot i que, permeteu-me que respongui molt breument a dues o tres coses que s'han dit aquí, perquè jo entenc que tothom aprofita per posar la seva falca, no? Escolteu, no crec que es pugui parlar de demagògia. Jo no vull parlar en nom de l'Ajuntament de Barcelona, però sí que constato que l'Ajuntament de Barcelona ens informava que, recolzant-se en la Llei 24/2015, s'havien aturat a la capital de Catalunya gairebé 700 desnonaments en els últims mesos. Per tant, és una actuació..., no només era un dispositiu útil, sinó que hi havia un compromís i una actuació ferma per part dels ajuntaments que s'han compromès a fer-ho, a aturar desnonaments. Escolti, negociar amb els bancs? Justament, aquesta disposició tenia com a virtut instar els bancs a negociar. I amb els bancs s'està negociant des dels ajuntaments, que tenen prou força per instar a la negociació, i des de les entitats socials. Això s'està fent a tot arreu. Alguns ajuntaments, com Terrassa, han utilitzat recursos de la Llei de dret a l'habitatge per recuperar i mobilitzar habitatges en mans de grans tenidors i d'entitats financeres, i a altres llocs, des de peu de carrer, gairebé, des de la PAH o des d'oficines de mediació, s'han aconseguit també elements de negociació i de mediació. Per tant, aquesta voluntat hi és. Dir i respondre només, per acabar, una cosa molt concreta. El senyor Garriga em deia: «Què fem amb els mossos? Mireu, els que ens hem trobat parant desnonaments al carrer des de moviment veïnal, doncs, ens hem trobat, de vegades, amb intervencions dels mossos que han acabat amb un ball de bastons i d'altres que s'han gestionat raonablement bé. Per tant, hi ha diferents maneres d'actuar sobre el terreny, tot i que els mossos actuïn com a policia judicial. Una mica, la moció, el que intenta dir és això, eh?, que hi ha diferents maneres d'actuar dins del marc de la legalitat, que és la que és, abans que no la puguem canviar d'una manera més substantiva. Senzillament, això. I acabar dient una cosa; escolteu...
Diputat, ha exhaurit el temps.
Sí, acabo amb aquesta qüestió. No estem parlant, senzillament, d'un conflicte territorial; lleis com la de 24/2015, amb aquest esperit, han estat suspeses en altres comunitats autònomes. Per tant, tenim, d'arrel, un conflicte social i d'interessos de classe. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Sí, para pedir votación separada de los puntos 1, 2, 4 y 6.j.
Es poden votar junts, per vosaltres?
No, podríem votar-los junts tots excepte el 4. O sigui, l'1, el 2, el 6.j, per una banda, i el 4 per l'altra.
Quatre me n'has demanat, 1, 2, 4 i 6.j?
Sí.
O sigui, es poden votar junts 1, 2 i 6.j, i no el 4. D'acord? [[Veus de fons.]] [[Alberto Villagrasa Gil demana per parlar.]] Senyor Villagrasa.
Para pedir votación separada de los puntos 1, 2, 4, 6.a, 6.b, 6.c, 6.f, 6.j y 8. [[Pausa.]]
Se m'ha demanat votació separada dels punts 1, 2, 4, 6.a, 6.b, 6.c, 6.d, 6.j i 8. És correcte? [[Pausa.]] D'acord? [[Pausa.]] [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
Sí, però no conjuntament. Podríem votar conjuntament l'1, el 2, el 4...
Ja m'han dit que el 4 no. No, tots aquests els votarem separats i després la resta, perquè ja m'han dit que el 4 el volien separat, o sigui que...
Perfecte.
Eh? D'acord? [[Pausa.]] Doncs, començarem votant tots aquests i després la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Ara anem a votar el punt 1. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 96 vots a favor, 10 en contra i 23 abstencions. Ara votarem el punt número 2. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 96 vots a favor, 8 en contra i 25 abstencions. Ara votarem el punt número 4. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 96 vots a favor, 33 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 6.a. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. A continuació, votarem el punt 6.b. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. A continuació, votarem el punt 6.c. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 122 vots a favor, 8 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 6.d. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 6.j. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 97 vots a favor, cap en contra i 33 abstencions. A continuació, votarem el punt número 8. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. A continuació votarem la resta... [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Digui'm, senyor Rodríguez.
6.f.
Perdoni, doncs, el votarem ara. A continuació votarem el punt 6.f. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. I ara sí, a continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Alguns aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política empresarial]] [[302-00047/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política empresarial, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Joan García. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, que surtin en silenci i de pressa perquè hem de continuar la sessió. [[Pausa llarga.]] Diputat, quan vulgui.
Sí, un moment. [[Pausa.]] Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, després de la interpel·lació del passat Ple amb el conseller d'Empresa del Govern de la Generalitat vam constatar una realitat i subsegüentment vam constatar una sèrie de necessitats. Vam constatar una realitat que té noms d'empreses com Delphi, com General Electric, com Covestro, com Bacardí, Ercros i totes aquelles que han deixat la nostra comunitat en els últims mesos. Vam constatar que la deslocalització d'empreses suposa no només la sortida d'una inversió de capital –que evidentment també ho és–, sinó una deslocalització de coneixement, així com un cop molt dur per a l'ecosistema empresarial d'alguns sectors, especialment d'aquells sectors que, precisament el Govern de la Generalitat, considera estratègics. Vam constatar que les polítiques de lluita contra la deslocalització no podien quedar en mans ni en la decisió d'una sola família –avui tenim, de fet, notícies sobre això–, que havíem de desterrar situacions irregulars com la del procés de reindustrialització de Ficosa; allà, com sabran, l'ombra del 3 per cent va aparèixer vinculada als intermediaris que van possibilitar el procés i que estaven vinculats a la família Pujol. Vam constatar que precisament a Ficosa les úniques condicions que es van plantejar les van plantejar aquells intermediaris i no formaven, aquelles condicions, part de les clàusules de garantia d'ocupació que avui, amb aquesta moció, nosaltres hem demanat que s'apliquin als processos que fa Avançsa. De fet, vam constatar que Avançsa no funciona, que els models no ens serveixen i que és necessari canviar el seu àmbit d'actuació, els seus objectius i la quantitat de recursos que té avui dia. Per tant, creiem que portem avui al Ple respostes a aquestes constatacions i a altres que també es van evidenciar. Respostes basades en un fet irrefutable també: no hi ha solució única per evitar les deslocalitzacions. Com no hi ha una sola causa, això és evident; perquè la causa de les deslocalitzacions es troba en tot un conjunt de variables que debiliten l'ecosistema i en fan reduir la seva capacitat per retenir-les. Què proposem? Proposem eines. Proposem crear i millorar les eines que les mateixes empreses i els treballadors que avui ens diuen que marxen han demanat durant molt de temps. Què busquem? Potser un cert consens, o potser un exercici de pedagogia, o simplement intentar mostrar al Govern que hi ha un grup en aquesta cambra que vol treballar pels catalans, per la nostra terra, sense la necessitat de fer exercicis continus de demagògia; que parla de tot, de qualsevol problema, sense haver d'afirmar que les solucions només estan escrites a la novel·la de ciència-ficció anomenada «independència, novel·la de la qual desgraciadament avui hem sentit parlar a diversos consellers en diverses interpel·lacions. Però bé, tot i això, hem d'agrair les esmenes presentades per tots els grups de la cambra; hem d'agrair que avui, també, aquestes esmenes ens ajudin a constatar alguns fets. El primer fet, que el PSC seguirà donant suport a les multes lingüístiques. Que el PP no vol canviar el seu model energètic; de fet, que suposem que creu que la seva legislació és la més adequada per a les empreses catalanes i espanyoles; constatem, doncs, que potser no parlen amb les empreses; constatem que no són conscients que la legislació canviarà després del 26 de juny. Constatem que el model econòmic de la CUP i de Junts pel Sí –senyors de Junts pel Sí, per si encara no ho tenen clar– té un abisme al mig, i que al final ha de ser l'oposició en el seu conjunt qui posi seny sobre la taula. O, com ha dit avui el nostre portaveu, Carlos Carrizosa: «Van en un vaixell a la deriva amb uns amotinats. Agraïm que hi donin suport. Que aquest grup demana un Corredor Mediterrani que defensaran a les Corts els únics catalans que creiem que realment són decisius, els de Ciutadans. Constatem que vostès, a Junts pel Sí, volen connectar-se des de la desconnexió, i que això és un oxímoron. Constatem, també, que poden millorar molt les eines que la Generalitat posa en mans de les empreses per sobreviure a la crisi i a les deslocalitzacions. Que no hauríem de multar comerços. Constatem que la necessitat d'un canvi real a Avançsa és necessari, i avui ho aconseguirem. Constatem també que és necessària una proposta de segones oportunitats perquè aquells emprenedors que han deixat de ser-ho ho tornin a intentar. En definitiva, constatem que hi ha una necessitat d'actuar positivament i transversalment sobre l'ecosistema empresarial i generar eines que evitin les deslocalitzacions. Afirmem, doncs, des de la primera força de l'oposició, que estem disposats a treballar per la nostra societat, per les nostres empreses, pel nostre futur, passant per sobre d'una novel·la de ciència-ficció que acabarà mirant...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...els socis que tenen –senyora presidenta– i la minoria social en la qual es troben. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Bé, abans de parlar de mesures de política empresarial –que ja avancem que, la immensa majoria, les recolzem–, crec que és un bon moment també per recordar, perquè hi ha una relació evident, les fantàstiques –sempre millorables també, però fantàstiques– dades que s'han fet públiques sobre l'atur, i que, a més, demostren una cosa: primer, que la reforma laboral està funcionant; segon –perquè s'ha de mirar la lletra petita d'aquestes dades–, no són les grandíssimes corporacions, tan dolentes, les que estan generant més ocupació, estan sent les petites i mitjanes empreses, que es comencen a recuperar. Fet que demostra que, a banda d'aquest paquet de mesures, que, hi insisteixo, la majoria les recolzem, no hi ha res millor que una bona política econòmica, macroeconòmica, per recolzar aquestes petites i mitjanes empreses. Si els dónes facilitats, les coses funcionen. En qualsevol cas, això són mesures macro, i avui estem parlant de mesures més concretes en l'àmbit competencial català, i que són molts els punts de la moció, però ens agradaria parlar de quatre d'aquests i després explicar l'esmena que hem presentat. Polígons: des de l'any 2003, a Catalunya s'està produint un fenomen preocupant, i és que s'ha trencat –es va trencar ja en època del tripartit, però no ha estat corregit pels governs posteriors al tripartit– el que havia estat una bona col·laboració ajuntaments - Govern de Catalunya a l'hora de dissenyar polítiques de polígons. Simplement, s'ha trencat aquesta comunicació. I acostumen a ser espais de competències compartides. Si l'aprovació del punt que avui es presenta pot ajudar a millorar això, doncs, endavant. Dos –relacionat, però que no és exactament el mateix–, sòl industrial. També tornarem a l'època del tripartit. Es va fer una planificació territorial, no corregida, hi insisteixo, des de l'any 2010 –no corregida–, que pràcticament convertia en una heroïcitat la implantació de nou sòl industrial a Catalunya. I això continua exactament igual. Si el Govern pren nota del que avui s'aprova aquí, doncs, esperem que pugui servir per a alguna cosa. No ho tenim massa clar. Tres: política industrial. Se'n parla a quatre dels punts d'aquesta moció. I portem tot el mandat parlant del pacte «Més indústria, i aquí és evident que hi han uns grups que tenim una visió, amb matisos diferents, sobre el que ha de ser el procés de reindustrialització a Catalunya..., i el Govern ara mateix està absolutament desconcertat, doncs, perquè té els seus vassallatges, i de companys que tenen un model radicalment i diametralment diferent. Per tant, es parla –es parla, es parla– del pacte «Més indústria, però no es fa absolutament re. I quart: pla de segona oportunitat. I tant que sí, és una de les propostes que integrem a totes les comunitats autònomes espanyoles per part del Partit Popular i, per tant, no podríem fer una altra cosa que votar-hi a favor. I, què és el que hem demanat? La retirada del punt número 3, que és el que es refereix al model energètic. Miri, si es tractés d'un món ideal..., vostè ha dit que queda clar que el Partit Popular no vol corregir la seva política energètica; doncs, en un món ideal i amb una herència diferent, evidentment, no hauria estat aquest el model energètic, però hem de tenir present una cosa: l'increment, també exponencial, del preu de l'energia té dates concretes, i van de l'any 2005 a l'any 2010; increment salvatge del preu de l'energia, una autèntica bombolla energètica. Això va provocar una sèrie de mesures del nou Govern del Partit Popular, que evidentment no són mesures que agradi prendre, però sí que han provocat una cosa. Han provocat..., és veritat que encara no s'ha abaixat el preu de l'energia, però va aturar l'increment. És més, hi han tres o quatre sectors, i darrerament hi han bones noticies fins i tot en el consum de les famílies, en què s'està abaixant tímidament el preu de l'energia, però s'està abaixant. Per tant, el que no podem fer ara és insistir en els mateixos errors que va cometre el Govern de José Luis Rodríguez Zapatero. I que és evident que de cara al futur, quan la cosa estigui una miqueta més estabilitzada, es poden emprendre noves mesures no tant de control del preu com d'incentivació d'altres fórmules, com es parla aquí, d'autoconsum. Doncs, tindran el Partit Popular al costat. Però tot el que signifiqui derogar –que és el que demanen vostès– una política que ha estat encertada i que està donant els seus fruits, evidentment, nosaltres no ho podem recolzar. I és l'esmena que hem presentat, i és l'únic punt de la moció que no podem compartir. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats i diputades. Bé, doncs, nosaltres hem fet algunes esmenes, petites puntualitzacions a la moció que ens planteja Ciutadans. Ens sembla oportuna, però també li haig de dir que nosaltres som una mica escèptics, perquè fa un any aproximadament li vam fer una interpel·lació al conseller Felip Puig, es va aprovar una moció en aquest Ple i la veritat és que no vam veure massa canvis en la política industrial del Govern. És veritat que ara tenim un nou conseller i confiem que canviï el rumb i esperem que així sigui, però el cert és que en els darrers dos anys i mig no hem vist massa canvis. Nosaltres li dèiem en aquell moment al conseller, primer, que quin model econòmic volíem per al país, si un model low cost en el qual competiríem abaixant sous, que és una de les coses que hem anat veient, i a més a més Convergència i Unió va recolzar la reforma laboral que ha ajudat a això; o si basaríem el nostre model econòmic en el coneixement, a donar valor afegit, a innovar, etcètera, no? Esperem que sigui aquest, i creiem que és aquest el model pel que van. I per fer això cal posar unes certes condicions, perquè al final, clar, el Partit Popular, doncs, ell, laissez faire, laissez passer, que era una mica el que ens deia el Felip Puig en aquell moment, no? Nosaltres creiem que no cal ser molt intervencionista, però sí que l'Administració ha de posar les condicions perquè passin coses. I en aquest sentit, doncs, és veritat, la moció parla d'infraestructures, en aquest cas del Corredor Mediterrani. Les infraestructures són clau perquè hi hagin inversions en el territori, però també són clau perquè creixin les empreses que s'hagin creat. Per tant, hi han elements de condicions que són imprescindibles. Jo deia les infraestructures..., es parla aquí de sòl industrial, i la veritat és que és interessant que se'n parli, perquè se'n parla poc, i al final és veritat que la planificació del sòl industrial a un país, doncs, té molt a veure amb com després es desenvolupa la indústria i com som capaços d'atraure indústria. Moltes vegades..., i nosaltres aquí hem fet esmenes perquè es tingui en compte els ajuntaments, –moltes vegades no se'ls ha tingut prou en compte–; o els ajuntaments, també és veritat, no han acabat de fer una política coordinada amb el seu entorn més immediat, i això també ha dificultat moltes vegades que vinguin inversions, o que empreses, doncs, en comptes de quedar-se en el territori es traslladin a altres comunitats autònomes, no? Per tant, jo no estic massa d'acord amb el que deia el diputat del Partit Popular que hi ha hagut un desencís o una desentesa, no?, entre els ajuntaments i la Generalitat, però sí que és veritat que cal que els ajuntaments tinguin més ben planificat el seu sòl industrial. I sobretot que es coordinin pel sòl industrial que toca al seu municipi, contigu, perquè un dels problemes que tenim és aquest, que no coordinem aquestes polítiques supramunicipals i després tenim dificultats a l'hora, doncs, que una empresa que creix es quedi al nostre territori..., o que atraguem inversions estrangeres. Per tant, aquest és un tema clau que està a cavall entre la conselleria d'Empresa i Coneixement, i de Territori, i jo espero, doncs, que en aquest sentit puguem avançar una mica, i segurament fer una certa pedagogia, també, en el món local. Es parla també en aquesta moció de temes d'emprenedoria, creixement, lligada al finançament, important, amb Avançsa, però també hi han altres instruments. S'ha centrat molt aquesta moció aquí i segurament estaria bé entrar-hi una mica, no?, i potser saber una mica més en quin moment està en aquest moment Avançsa, quins són els seus objectius, i probablement, com que estem a l'inici de la legislatura, valdria la pena, doncs, que demanem, no?, o que convidem que en parlem més en detall, d'això, igual com tots els temes lligats a la transferència. Hem parlat, i també molt puntualment, de la xarxa Tecnio, d'Eurecat... Nosaltres tenim molt interès a saber exactament quin serà el futur immediat i l'horitzó d'Eurecat. Són sis centres tecnològics que han sumat; esperem que, en sumar, hagin sumat per multiplicar, perquè, si no, no creiem que tingui massa sentit, però ens agradaria saber també en quines línies, en quins sectors, i això és una de les coses que també, d'alguna manera, queda implícita a la moció. Però esperem que la falta de concreció no faci que el Govern no avanci. En tot cas, nosaltres serem molt insistents amb això, perquè és molt important, doncs, per al país, no?, més enllà de la recerca, com transferim aquest coneixement a les empreses. I, per últim, un tema que ens preocupa i molt –i n'ha parlat el diputat– que és tot el tema de les deslocalitzacions, del tancament d'empreses. Per desgràcia, comença una nova legislatura i seguim rebent comitès d'empresa i, per tant, hauríem de ser probablement més oberts, una mica més proactius; ja ho sabem que a vegades les decisions són empresarials i hi tenim poc a fer, però, si sumem totes aquestes coses que hem anat dient, potser aconseguirem que no en tanquin tantes i que mantinguem més llocs de treball aquí perquè, al final, tancar porta a tancar i la negativitat, doncs, no ajuda que ens n'acabem de sortir. Per tant, una moció apropiada, hi hem fet alguna esmena puntual, però sobretot esperem que el Govern, doncs, tingui concrecions en aquest sentit, i sobretot que avanci amb una demanda de tots els grups parlamentaris, que és un pacte, un pla nacional per a la indústria, que creiem que és el que a cal al nostre país per articular tot aquestes mesures.
Ha exhaurit el temps.
Gràcies.
Moltes gràcies. A continuació, te la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gracies, presidenta. Nosaltres, respecte a la moció del grup de Ciutadans, la principal esmena que hi fèiem és considerar que allà on hi hagi diner públic ha d'haver-hi control públic i/o dels representants dels treballadors. I per tant, si la Generalitat inverteix en una empresa, això ha d'implicar un canvi en el model de la gestió d'aquesta empresa i que ho faci, doncs, en un sentit de cogestió. Ens quedem curts. Nosaltres, des del nostre punt de vista, portaríem més enllà les propostes de les empreses en procés de reindustrialització i passaríem de parlar de cogestió a parlar de suport a aquells casos en els quals els treballadors volguessin assumir el control, la continuïtat d'aquestes empreses i, per tant, parlaríem d'autogestió. Però la moció se centra simplement, doncs, en els casos en els quals la Generalitat intervé aportant finançament a aquestes empreses, i llavors el que nosaltres posem sobre la taula, en forma d'esmenes, ha estat, doncs, la banca pública, sense la qual és molt difícil, per no dir pràcticament impossible, incidir en la planificació estratègica de la reindustrialització, i en segon lloc, doncs, la participació dels treballadors en el cas d'aquestes empreses. Aquestes esmenes no s'han acceptat per part de Ciutadans, és evident, doncs, que aquestes idees de banca pública o participació dels treballadors són aquestes que troba el ponent tan desassenyades, no m'estranya. D'altra banda crec que són molt mals lectors dels autors d'esquerres, són molt bons lectors de ciència-ficció, com ens ha demostrat, però la frase «quant pitjor, millor no és de Lenin, per tant, doncs, li han de recomanar unes altres lectures. Al marge d'això, punts sobre els quals prenem posició: fibra òptica i xarxa d'accés mòbil d'alta capacitat. El que hi hem incorporat, doncs, és l'equilibri territorial, el criteri d'equilibri territorial; en el moment de fer aquestes inversions, atendre aquelles comarques més castigades per la desindustrialització, més castigades per l'atur. Sobre els punts 3 i 4, generació d'energia i plaques solars, el que nosaltres proposàvem és que s'atengui com una prioritat aprofitar, doncs, el sostre edificat ja, no fer més parcs solars, sinó aprofitar aquesta mala pràctica que va ser la bombolla immobiliària i que avui tinguem, doncs, tanta superfície edificada, almenys per posar-hi les plaques solars. I en la mateixa línia, si parlem de sòl industrial, és a dir, doncs, de sòl industrial en sobra, hi han moltes naus buides i pensem que és prioritari, abans de parlar de noves provisions, d'entendre, de racionalitzar les ja existents. En la resta de punts hi estem d'acord, però n'hi ha dos en els quals, clarament, no. Sobre la retolació en els comerços, aquí no ens hi trobaran ni per casualitat, és una qüestió, doncs, de drets lingüístics, de normalització lingüística. I la segona, les smart factories. Nosaltres pensem que amb la desindustrialització de la nostra societat, com també en altres països europeus, emergeixen alguns mites, com ara la producció immaterial, el capitalisme cognitiu, l'economia col·laborativa, mites que afirmen des de la tecnoeufòria que les contradiccions entre capital i treball passen a ser secundàries perquè les transformacions que experimenta la nostra economia a través de la innovació tecnològica, doncs, així ho fa, no? De la mateixa manera que l'economia col·laborativa és una bona idea que parteix dels principis cooperatius, però que tal com s'està aplicant en algunes realitats pràctiques al que ve és a substituir el treball remunerat i subjecte a drets, doncs, parlar d'altres conceptes sense tenir en compte la força de treball té les mateixes amenaces, i parlar de smart factories sense parlar de en quin lloc queda aquesta força de treball és mitificar els nous filons industrials. Simplement, per acabar, precisament hi ha un informe de la multinacional Bosch, que va molt al darrere, precisament, d'aquesta indústria 4.0, en el qual es pot llegir: «Quines són les característiques d'una fàbrica intel·ligent? Diu: «En una fàbrica intel·ligent, producció i logística operen de forma autònoma. La fàbrica pot organitzar-se a si mateixa i els seus processos i resoldre qualsevol mal funcionament o problema sense necessitat d'intervenció humana; només en casos excepcionals es requereixen persones per intervenir. És clar, aquest model post, post, postfordista cabria en una utopia on la riquesa estigués repartida, però mentre el treball sigui la via per accedir a drets, el dret al treball continuarà sent la prioritat quan parlem de models productius. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. El que sí que podem constatar és que ha començat la campanya electoral, per tot allò que s'ha anat dient. En qualsevol cas, vostès presenten una moció que, essencialment, parla d'alguns aspectes amb relació al tema de la indústria del país, per això no deixa de sorprendre el seu punt número 11 –el seu punt número 11–, que parla de modificar la normativa de política lingüística que promou la retolació en català dels comerços. Més enllà de constatar que és el típic mantra que vostès fan servir de cara a la galeria de fora de Catalunya ara que és temps d'eleccions, senzillament, no tenen raó, perquè a dins de Catalunya tothom sap que això no és cap dificultat. Fixi's bé que si els comerços regentats per persones l'origen de les quals té un alfabet diferent del nostre, com el xinès o l'àrab, no tenen cap dificultat a retolar almenys en català, dubto que els que tenen en origen l'alfabet llatí la tinguin. Per tant, ho sento, eh?, però arribo a la conclusió que és simplement voluntari i conscient generar dificultats allà on no existeixen. Pot estar segur que aquest punt el votarem en contra tantes vegades com el presentin. I amb relació al que de veritat tracta la moció, que és la indústria, creiem que és un recull de demandes de voluntats polítiques, cert que sense gaire concreció, que vostès fan al Govern, en les quals coincidim en genèric, bàsicament perquè també és difícil no coincidir en desitjos de bona voluntat, diguem-ne, que és molt el que conté, que les votarem a favor exposant alguns matisos que ara li explicaré i que han motivat les esmenes que li hem presentat. Estem d'acord en el que vostès plantegen d'Avançsa, que sigui un instrument que no es dediqui només a parar els cops dels possibles tancaments, sinó que actuï també en fases prèvies; que actuï també amb les pimes; que impliqui la possible transferència dels centres de recerca i també, sobretot, que apliqui clàusules de garanties d'ocupació en les reindustrialitzacions. En tot això estem d'acord. I també estem d'acord que el SOC tingui un programa orientat a les persones immerses en processos de desindustrialització. En relació amb les infraestructures que poden afavorir el teixit industrial, és a dir, transport, energia i polígons industrials, que és un altre apartat de la seva moció, a veure, de la demanda per desenvolupar el Corredor del Mediterrani no en parlem, perquè és unànime, i encara que sigui simbòlicament, escolti'm, s'ha de tornar a votar, d'acord. Ara, també ho és el perjudici que ha suposat el reial decret de l'Estat que penalitza l'autoconsum en l'energia elèctrica i que evidencia com s'agenollen davant dels oligopolis els polítics de dretes d'aquest país que treballen per a ells, encara que això suposi perjudicar el teixit empresarial a banda i banda de la franja, que és per qui haurien de treballar en realitat. I quant als polígons, la pregunta que ens fem és: en necessitem més? Doncs, miri, no ho sé. No ho sé, perquè hi ha un desgavell amb el que tenim, perquè hi ha una falta de planificació bastant gran d'allò que necessitem i perquè s'hauria de tenir clar que s'haurien d'utilitzar per recosir el país i per poder equilibrar el teixit econòmic en el territori. I això és política industrial, no només posar estores vermelles perquè qui vulgui faci el que vulgui allà on vulgui, que és el que està passant fins ara. Per això he recuperat, en forma d'esmena, una proposta que ja vam aprovar fa dos anys en una moció que vam presentar i que amb el conseller Puig no s'ha fet, a veure si amb el conseller Baiget tenim més sort aquesta vegada. Necessitem un mapa que avaluï la situació dels actuals polígons, que ens digui com estan en matèria de subministrament energètic, en matèria de connectivitat de banda ampla i en matèria d'accés, tant de mercaderies com del transport públic perquè hi puguin arribar els treballadors i les treballadores, perquè en tema de mobilitat sostenible per anar a la feina estem rascant –rascant– el tercer món. I per tant, cal planificar les infraestructures necessàries, cert, a mitjà termini, per fer possible això, les de mobilitat per una banda, i l'estratègia de desenvolupament de subministrament d'energia amb el màxim possible d'energies renovables per anar-nos acostant a l'autosuficiència d'aquestes zones industrials. Però la planificació de l'estratègia industrial, ja ho he dit, ens hauria de servir per recosir el país i reequilibrar territorialment l'economia, si volem fer política. Per això proposem que l'actual estratègia industrial de Catalunya incorpori un programa de reactivació, que ja n'hi ha un, però que aquest defineixi quines són les zones d'actuació preferent del país tenint en compte tres aspectes bàsics: les que han perdut pes industrial els darrers anys i cal donar-los un impuls, per un costat; les zones on més ha afectat l'atur en aquests darrers anys, i les zones que tenen projectes de desenvolupament territorial que costa de desplegar i que requeririen un impuls. Agrair, doncs, l'acceptació d'aquestes esmenes per part del partit proposant, anunciar que votarem a favor els punts de la moció excepte el punt 11, per al qual demanem la votació separada. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Oriol Amat, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Honorables consellera i consellers, diputades, diputats, bé, aquesta moció té disset punts, aleshores els dividiré en dos grups: n'hi han setze per una banda i n'hi ha un per una altra, eh? Aleshores, els setze als quals votarem que sí, entre altres motius perquè en una sèrie d'ells, doncs, s'han acceptat les nostres transaccions i, per tant, doncs, els compartim, diríem, els setze que fan referència realment a política industrial, a política empresarial, votarem que sí. Creiem que són coherents amb el que és l'estratègia industrial de Catalunya que porta a terme actualment el Govern de la Generalitat, i és una estratègia industrial que explica que Catalunya avui dia sigui una potència econòmica. Si agafem els vint-i-vuit estats de la Unió Europea i entremig hi posem la comunitat autònoma de Catalunya, doncs, seria el número nou; després de vuit estats europeus, doncs, Catalunya seria, en aquest cas una comunitat autònoma, però el número nou en PIB per capita. Això té moltes explicacions, una d'elles és una economia molt diversificada, i una de les claus d'aquesta diversificació és la indústria; la indústria representa actualment al voltant del 20 per cent del PIB, que és l'objectiu de la Unió Europea per d'aquí a uns anys. Tot i així, el Govern de Catalunya té l'objectiu que aquest 20 arribi a un 25 per cent. Això podria semblar molt triomfalista, i aleshores convé recordar que, durant els anys de la crisi, ha desaparegut aproximadament una cinquena part del teixit industrial català; per tant, no podem tirar, vaja, les campanes al vol. Aleshores, el que diríem és: els setze punts que fan referència a capital físic i capital intel·lectual –capital físic, per tant, fibra òptica, Corredor Mediterrani; els de capital intel·lectual, que és el tema de formació, els centres de Cerca–..., totes elles les compartim; per tant, votarem que sí, eh? I en aquest sentit agraïm al diputat Joan García, doncs, el tarannà, que ha facilitat que hi haguessin aquestes transaccions. Bé, i aleshores queda el punt, eh?, el punt número 11, que el diputat Marc Vidal també s'hi ha referit. En aquest punt de la moció es diu que modifiquem, que es modifiqui el Codi de consum, la legislació lingüística, «per assegurar la llibertat de retolació dels comerços. I sobre aquest punt convé recordar que les obligacions de les empreses sobre drets lingüístics dels consumidors estan a l'article 34 de l'Estatut, a l'article 128.1 del Codi de consum, redactat d'acord amb el dictamen favorable del Consell Consultiu. Aleshores, en relació amb aquest punt, vaja, aquest diputat, i el grup tampoc, de Junts pel Sí, no som ningú per dir re a ningú, però sí que animaríem el Grup de Ciutadans a treure's les ulleres amb què miren des de fa molts anys, des que van néixer, els temes relacionats amb el català; que es treguin les ulleres i mirin quina és la realitat del català. Que segurament els diputats actuals de Ciutadans no pensen com altres persones de Ciutadans. Estic pensant en la senyora Punset, de València, no?, que deia que recuperar una llengua minoritària «puede ser muy emotivo pero poco útil para encontrar empleo, eh? Recordo, fa uns mesos, estant a Madrid, en una taula, doncs, un conegut, en aquest cas un de Ciutadans, eh?, que em deia: «Com es pot ser professor d'una universitat aldeana?, perquè les universitats catalanes eren totes aldeanes perquè només donàvem classe en català, no? I aleshores li vaig dir: «Escolta, jo, bàsicament, les classes les dono en anglès. Bé, com que hi havia més gent allà, es va quedar en estat de xoc. A aquest diputat no li quadrava, no? Bé, i aleshores, si vostès parlen de llibertat, jo no sé si coneixen una cosa que passa actualment, que és el següent. Una empresa catalana, actualment, que vulgui importar un producte de fora d'Espanya i que entri per la duana espanyola retolat en català..., la duana espanyola no l'hi deixa entrar, encara que sigui un producte que només es vendrà a Catalunya. Amb la legislació espanyola actual, un producte que hagi d'entrar a Catalunya, que només s'hagi de comercialitzar a Catalunya i que estigui en català i no en castellà, la duana espanyola no l'hi deixa entrar. Això és un tema que afecta la llibertat. Per què no s'hi fiquen, amb aquests temes, vostès? Bé, aleshores, per acabar, simplement, com deia, treguin-se les ulleres –que segurament porten marca La Razón, ABC, aquest tipus de marca– i treballin junts amb nosaltres, i amb tots, per tres temes: primer, per enfortir l'anglès; i, en segona, relacionat amb la moció que vostès han presentat, per combatre les dues grans amenaces que realment té el teixit industrial. La primera és la manca de Corredor Mediterrani –i avui n'hem parlat molt–, i la segona, reduir el cost de l'energia, que és un 30 per cent més car que el de la Unió Europea. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. Primer de tot, donar les gràcies a tots els grups que han treballat per intentar que tinguéssim una moció el més constructiva possible, i, doncs, podem dir que pràcticament dels dotze punts una bona part han sigut transaccionats, i, per tant, hi havia una voluntat per part de Ciutadans de fer aquesta suma; una suma que venim demostrant en molts aspectes. Per això m'estranya, també, doncs, que des de Junts pel Sí ens diguin que ens hem de treure les ulleres, no?, les ulleres de veure allò que veiem des del nostre punt de vista, però qui potser també s'ha de treure les ulleres per trobar un acord o un lloc en comú ha de ser en aquest cas Junts pel Sí. Nosaltres no hem parlat en cap moment del català com a tal, sinó que del que parlàvem era dels drets realment d'escollir, un comerciant o un emprenedor, en quina llengua vol retolar el seu establiment. És molt senzill d'entendre. Al final això només passa aquí. De fet, un article de The Economist l'altre dia, fa, doncs, dues setmanes, parlava d'això, i no entenien com en una part de la Unió Europea podia passar això. Estan confonent l'etiquetatge de productes amb la retolació, i utilitzar la retolació dels comerços com una garantia lingüística, doncs, és un error. Ciutadans, i, de fet, fa..., aquest diputat, que està parlant en català, és un gran defensor i un defensor de la llengua que compartim tots, igual que és un gran defensor de la llengua que també compartim tots i que parlem, que és el castellà. Per tant, benvinguts al trilingüisme. Només puc dir això, i gràcies per aquesta aportació, però poc més –poc més. Sobre els temes que s'han traslladat aquí, doncs, no tinc molt de temps, perquè, de fet, ja se m'ha acabat el temps, però sí que vull dir que tornem a agrair aquestes aportacions, que els temes que s'han desplaçat esperem que siguin de suma en un futur. I només dir al senyor Botran, doncs, que m'ha semblat...
Se li ha acabat el temps, diputat.
...tornar al luddisme del segle XIX, a allò d'anar a cremar les màquines, anar a cremar les màquines perquè la modernitat ens sobrepassa. Crec que s'equivoquen en aquesta línia.
Diputat, se li ha acabat el temps.
Sí –sí, sí–, presidenta. Gràcies.
Moltes gràcies. Cridem a votació. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Senyora Granados.
Demanar votació separada del punt 11. Gràcies. [[Josep Enric Millo i Rocher demana per parlar.]]
Senyor Millo.
Sí, presidenta; per demanar també votació separada del punt 3. [[Albert Botran i Pahissa demana per parlar.]]
Senyor Botran.
Voldríem votar separadament 4, 5, 6, 11 i 12. [[Pausa llarga.]]
S'ha demanat votació separada dels punts 3, 4, 5, 6, 11 i 12. Hi ha algun d'aquests que es pugui votar conjuntament? [[Pausa.]] El 4, el 5 i el 6 es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Sí?, 4, 5 i 6 es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Sí? 4, 5 i 6? [[Pausa.]] D'acord, doncs. Primer votarem el 3; després, 4, 5 i 6; després, 11 i 12, i després, la resta de la moció. [[Veus de fons.]] Sí, 11 i després 12, sí –sí. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, vinga. Ara anem a votar el punt número 3. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 124 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. Ara votarem conjuntament els punts 4, 5 i 6. Comença la votació. Han quedat aprovats per 124 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. Ara votarem el punt número 11. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 34 vots a favor, 99 en contra i cap abstenció. Ara votarem el punt número 12. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 123 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. Ara votarem el punt número 12. Comença la votació... [[Veus de fons.]] Ai, perdó, la resta de la moció. Ara votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política fiscal]] [[302-00048/11]] El punt número 19 és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política fiscal, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Enric Millo. Ja ho saben, com sempre: surtin de pressa perquè hem de continuar la sessió. [[Pausa llarga.]] Si us plau, acabin de sortir. [[Pausa.]] Senyor Millo, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable consellera, senyores, senyors diputats, avui hem començat el dia amb bones notícies i com que ningú s'hi ha referit al llarg de la sessió d'avui, doncs, a mi em ve de gust. Jo sóc... [[Veus de fons.]] Perdó? [[Veus de fons.]] Ningú s'hi ha referit d'un grup diferent del meu, vull dir. [[Rialles.]] I com que les bones noticies convé recordar-les, doncs, a mi m'agrada començar aquesta moció..., bàsicament perquè té una relació directa el contingut d'aquesta, no?, si no, estaria menys justificat, no?, malgrat que sempre és bo donar bones notícies. Avui, com dic, ens llevàvem amb bones notícies, i em refereixo a les dades referents a l'ocupació, al mercat de treball, on comprovàvem que tenim les millors dades des del maig del 2010, no?, les del maig, les dades referides a aquest mes de maig. Concretament, avui hem conegut que hi han 120.000 persones menys a l'atur en el conjunt d'Espanya –això és una reducció del 7,6 per cent interanual–, i també es redueix d'una manera substantiva l'atur juvenil, que em sembla que és una dada prou significativa, amb una caiguda del 12,3 per cent. I això, a Catalunya, vol dir que hi han quinze mil, quasi setze mil persones, pràcticament, aturades menys, amb una disminució interanual de l'11,6 per cent. És una dada molt rellevant, perquè el fet que, a Catalunya, avui, tinguem encara la dada negativa de tenir 470.000 persones registrades a l'atur..., val la pena recordar que l'any 2012, el gener del 2012, en teníem 633.000. I, per tant, és evident que hi ha molta feina per fer, però també és molt evident que alguna cosa està passant a l'economia espanyola, i, per tant, també a la catalana, que ens permet avui gaudir d'aquestes dades, que són positives, i jo crec que val la pena fer-se'n ressò. De la mateixa manera, per exemple, si ens referim al comportament de les afiliacions a la seguretat social, també crec que hi ha una dada molt rellevant positiva, que és aquest increment de quaranta mil persones en el cas de Catalunya, i quasi un total de 200.000 treballadors més afiliats a la seguretat social aquest mes de maig en el conjunt d'Espanya. Això, en l'interanual, vol dir un increment de 440.000 persones més afiliades a la seguretat social en el conjunt d'Espanya, i, a Catalunya, vol dir que són 107.000 persones més. Són dades, ho repeteixo, bones, positives, que val la pena recordar. Perquè, és clar, aquestes dades tenen un origen i tenen una conseqüència, i això val la pena recordar-ho. Quin és l'origen d'aquestes dades? Una política econòmica d'un govern, el Govern del Partit Popular, que permet aquest creixement econòmic, aquesta recuperació i aquesta nova creació d'ocupació. I una conseqüència: que això ens permet fer allò que la nostra moció avui planteja, que és abaixar novament els impostos. La moció que presentem avui, subsegüent a la interpel·lació que li vaig formular al vicepresident i conseller d'Economia, l'honorable Oriol Junqueras, sobre la fiscalitat, i que va permetre un debat interessant, que al meu entendre vàrem coincidir molt en dos fets principals, i un és que la pressió fiscal a Catalunya era excessiva i que, a més a més, hi ha marge per abaixar impostos, especialment a les rendes mitjanes i baixes. Doncs, com dic, la moció té un objectiu molt clar que s'expressa en forma de dos punts molt senzills: constatar que els catalans paguem més impostos que ningú i instar la Generalitat a corregir aquesta situació. I els vull proposar avui un exercici senzill, però que em sembla que és útil, no? Jo els llegiré un text molt breu i vostès endevinaran de qui és. Diu: «Actualment els ciutadans de Catalunya de qualsevol nivell de renda paguem més IRPF que la mitjana de les comunitats autònomes, i això és cert per a tots els nivells de renda: les baixes, les mitjanes i les altes. En aquesta comparació Catalunya està sempre per sobre de la mitjana de les comunitats autònomes. Les diferències són majors per a les rendes més baixes, si només mirem l'IRPF, però una comparativa acurada ens ha de portar a comparar tots els impostos que suporten les nostres famílies. I acaba concloent que, efectivament: «Cal rebaixar la pressió fiscal a Catalunya. No són paraules meves. Si fossin meves algú podria dir: «És clar, és el del PP, ja se sap, sempre parlant d'abaixar impostos, no? Són paraules del president Puigdemont en la inauguració de la reunió d'economia del passat cap de setmana a Sitges, i, per tant, estic convençut que, en fi, els diputats del Grup de Junts pel Sí avui ratificaran les paraules del president, perquè si no ho fessin estarien votant en contra de la mateixa opinió del president de la Generalitat i l'estarien clarament desautoritzant. Per tant, senyors i senyores diputats, estem a les portes d'un debat de pressupostos important. Hem vist el projecte, però, ai las!, hi ha un tema que en aquests moments no podem conèixer: és si com a fruit de les negociacions que s'estan mantenint a porta tancada amb el Grup de la CUP hi haurà una novetat que pot suposar una pujada d'impostos o no en el projecte de llei. No sé si això forçarà o condicionarà la posició de vot de Junts pel Sí en aquesta moció, perquè, si no fos així, òbviament hauríem de coincidir, atès que...
Senyor Millo, ha exhaurit el temps.
...la realitat és la que acabo d'expressar i és la que també el seu president ha expressat públicament per a tots i totes els catalans i les catalanes. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Millo. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, per a defensar l'esmena presentada, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bé, doncs, la veritat és que, senyor Millo, vam tenir dubtes en el meu grup sobre si presentar-li esmenes, perquè, clar, era una esmena a la totalitat el que havíem de fer. De fet, ja va quedar palès ahir en el debat sobre la Proposició de llei que Catalunya Sí que es Pot presentava amb relació a l'impost de successions i donacions. Però, bé, al final vam decidir fer-les perquè quedés clar que el seu projecte i el nostre, doncs, no tenen res a veure i no coincidim en res pel que fa a política fiscal. Primer que vostè s'ha passat tres minuts parlant de com de bé va l'economia i Espanya i, en fi, l'ocupació, etcètera. Però vostès sempre obvien que Espanya és el país de l'OCDE que més desigualtat té, on més creix la desigualtat i on la pobresa... [[Veus de fons.]] No, no, ara som el país més ric del món; sí, és clar. [[Remor de veus.]] Escolti'm, llegeixin els informes de l'OCDE, llegeixin els informes d'Intermón Oxfam...
Si us plau, respectin el torn de paraula; si us plau.
No, no el respecten perquè..., en fi, bé. Llegeixin els informes que es presenten del Banc Mundial i veuran vostès els nivells de desigualtat que té Espanya i com és un dels països de l'OCDE on més augmenta la desigualtat. Però és igual, vostès sempre obvien això, però tampoc hi vull entrar; és igual. L'única constatació que fan és que els catalans paguem molts impostos. Miri, els catalans de les classes mitjanes i treballadores, de les rendes baixes..., perquè els de les rendes altes no paguen impostos. Li recordo, senyor Millo, que vostès van arribar al Govern i van augmentar l'IVA i l'IRPF –l'IVA i l'IRPF–, rendes del treball, i l'IVA, un impost indirecte que paga tothom de la mateixa manera, guanyi més o menys. Ja li ho vaig dir l'altre dia. Per tant, no paguen tots els catalans igual –no paguen tots els catalans igual. I li recordo que vostès, quan van arribar també al Govern, doncs, van aprovar una amnistia fiscal perquè aquelles persones que s'havien endut els diners fora, doncs, els poguessin recuperar pagant un tant per cent molt més baix que el que paguem les rendes del treball. Per tant, home, la veritat és que ens costa una mica escoltar-lo aquí quan ve a dir: «Tot va bé; gràcies a la política del Partit Popular, doncs, Espanya ha millorat, ha baixat l'atur, que evidentment ha baixat perquè la situació econòmica del món, no només d'Espanya, doncs, està en una altra situació; però el cas és que vostès segueixen demanant el mateix: segueixen demanant que s'abaixin els impostos. I nosaltres diem: «Sí, que s'abaixin els impostors a les rendes més baixes, però que s'apugin a les grans fortunes, que s'apugin a aquells qui més tenen. I això és el que no passa, això és el que vostès no volen, i, per tant, no volen que tinguem més ingressos per poder redistribuir d'una millor manera i que hi hagi menys desigualtat a Catalunya i a Espanya. I ho estan demostrant, doncs, amb les seves polítiques. Nosaltres fèiem una esmena a la totalitat –com dic– perquè el que volíem constatar clarament és que qui està fent un esforç més important des de l'inici de la crisi són les classes mitjanes i treballadores, perquè s'estan gravant cada dia més les rendes del treball i molt menys gravant la riquesa i el patrimoni. Per tant, aquí, doncs, té una visió bastant diferent el Partit Popular de nosaltres. I després, teníem esmenes per millorar els ingressos gravant aquells que més tenen, com dic: impost de successions i donacions; impost del patrimoni; analitzar i revisar els beneficis fiscals que són regressius –que n'hi han molts– a Catalunya, estan comptabilitzats, segons la Llei de pressupostos, en 10.000 milions d'euros i, per tant, creiem que aquí hi ha marge. I després una lluita clara contra el frau fiscal i el frau laboral, que està bastant oblidat, per molt que diem, en aquest país. Escolti, a Catalunya es fan 1 milió d'hores extres a la setmana. Si realment, doncs, poséssim tot l'èmfasi i tota la voluntat, probablement aquí més enllà de regularitzar situacions laborals, també regularitzaríem moltes situacions fiscals. Per tant, nosaltres tenim una visió molt diferent, creiem que cal que facin un esforç més important aquells que més tenen i aquells que més guanyen. No ha estat així evidentment la política del Partit Popular, però tampoc ha estat així la política que ha fet el Govern de la Generalitat en aquests darrers anys. Primer perquè van pactar-ho amb vosaltres a partir del 2012, i després perquè Esquerra Republicana –ja veurem si la CUP...–, doncs, no ha sabut influir tant en Convergència Democràtica com perquè s'hagin augmentat impostos que facin pagar aquells que més tenen, i gravin, per tant, riquesa i patrimoni. Veurem –veurem– després, doncs, d'aquestes converses amb la CUP si aconseguim que això canviï. Però, en tot cas, nosaltres no podem donar suport de cap manera als seus plantejaments, les nostres esmenes són una esmena a la totalitat. I, bé, en fi, esperem que no s'aprovin perquè al final això genera menys ingressos i sobretot una injustícia social molt, molt important perquè acabem pagant sempre..., acaben pagant sempre, acaben fent l'esforç, la gent treballadora, la gent que menys té i la gent que segurament també menys guanya o no guanya res, perquè està en una situació de desocupació. Perquè no ho oblidin: és veritat, han millorat les dades que avui ens presentàvem però seguim tenint 4 milions d'aturats a Espanya, que no és una xifra tampoc per tirar coets ni fer festes. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Veus de fons.]] Tinc apuntat Carlos Carrizosa, eh? Perdó.
Gràcies, senyora presidenta. Doncs, és veritat que les dades d'atur són positives i ens hem de congratular tots, però també és veritat que estem a punt de ser sancionats per la Unió Europea amb 4.000 milions, precisament, per un tema que té molt més a veure amb la proposta i amb la moció que avui se'ns ha portat aquí. Miri, algunos partidos hacen de la subida o bajada de impuestos una cuestión capital, me atrevería a decir que una cuestión dogmática. No es el caso de Ciudadanos, nuestro objetivo no es subir o bajar impuestos, nuestro objetivo es asegurar la sostenibilidad y eficiencia de las finanzas públicas. Y ese es, efectivamente, el objetivo, pero nuestro punto de partida es considerar que el principal problema fiscal de España y, por tanto, también de Cataluña, es el desempleo. Sí, quiero remarcarlo, el principal problema que tienen Cataluña y España, el principal problema fiscal, es el desempleo. Si en España y en Cataluña tuviéramos una tasa de paro equivalente, comparable al resto de Europa, es decir, situada en torno al 10, 11 por ciento, resulta que España pasaríamos a estar en una situación de superávit presupuestario, además estructural, no coyuntural, no; estructural. Por tanto, comprenderán ustedes la importancia que para nosotros tiene la lucha contra el desempleo, ¿eh?, el promover el empleo en Cataluña y en España. Es por ello, y no por otra cosa, que nuestras propuestas económicas van siempre encaminadas a tres objetivos: uno, crear empleo; dos, aumentar la productividad de nuestras empresas, y tres, incrementar la competencia en sectores clave como es el de la energía. La prioridad de todas nuestras propuestas es la puesta en marcha de un modelo de crecimiento sostenido que permita crear empleo, reducir el paro y mejorar nuestras finanzas públicas de forma permanente. Pero el saneamiento y mejora de nuestras finanzas públicas supone alguna cosa más. Primero, racionalizar el gasto, es decir gastar e invertir mejor. Segundo, establecer un sistema fiscal más equitativo y eficaz que se centre en la recaudación mucho más que en los tipos. Hay una obsesión con los tipos cuando en realidad lo que tenemos es que fijarnos mucho más, poner el foco mucho más en la recaudación. Y tercera, potenciar decididamente la lucha contra el fraude fiscal. Solo el mayor crecimiento, la racionalización del gasto, la eliminación de duplicidades, la disminución del fraude fiscal permitiría realmente reducir el déficit fiscal. Pero Ciudadanos quiere bajar los impuestos. Precisamente quiere hacérselo a las personas y las familias con menos ingresos, y con salarios y condiciones laborales más precarias. Precisamente por eso lo vamos a hacer, estamos decididamente determinados a ello, precisamente con el impuesto..., con el complemento salarial garantizado, un impuesto negativo que, como ustedes saben, supone un ingreso fiscal para esas personas que más lo necesitan. Con esta medida, además, incentivamos el empleo, auténtica obsesión para Ciudadanos, y bajaremos los impuestos a personas y familias con menores ingresos, favoreciendo así la progresividad del sistema fiscal. El Partido Popular nos ha traído una moción que yo la llamaría «moción de relleno. En realidad es que está poco elaborada; se limita a describir una realidad: que en Cataluña existen muchos tributos propios y que los tipos son también muy altos; pues, una obviedad. Pero, señores diputados del Partido Popular, nada nos dicen de aspectos que son relevantes y que tendrían que acompañar a la moción. ¿Cuáles son los tributos propios que querrían eliminar? ¿Qué porcentaje de reducción aplicarían a los tipos actuales: el dos, el tres, el cinco? Sencillamente y sinceramente, nos parece una propuesta bastante pobre, bastante flojilla. Por estas razones, nuestra posición será la abstención. Muchas gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Millo, ja sap que ens coneixem des de fa molt de temps i quasi li he arribat a tenir afecte [[rialles]] , possiblement per això li dic que a vostè li pot passar allò dels que escriuen en prosa però encara no ho saben. No sé si s'hi ha fixat vostè, però per a l'elaboració d'aquesta moció vostè ha utilitzat els onze principis de la propaganda d'un autor ben conegut. Li vull recordar alguns d'aquest principis: «principio de la simplificación y del enemigo único –no ho faig apriorísticament això de la llengua, eh?, ho faig perquè els he trobat d'aquesta manera. «Principi de la transposició: cargar sobre el adversario los propios errores o defectos. En cito només alguns, eh? «Principio de la orquestación: la propaganda debe limitarse a un número pequeño de ideas y repetirlas incansablemente. Si una mentira se repite lo suficiente acaba por convertirse en verdad. Doncs, bé, per què he dit això? Home, perquè vostè avui ens ve precisament amb el manual de la propaganda sobre política fiscal i ens diu: «Els catalans paguen molt. Doncs, no, senyor Millo; les dades diuen que ni els catalans ni els espanyols, així, en genèric, paguen molts impostos. La prova és que vostè sap que tenim uns ingressos fiscals que són un 8 per cent del PIB menys que la mitjana europea; 80.000 milions d'euros menys d'ingressos que la mitjana de la Unió Europea. Per cert, l'equivalent a Catalunya serien 16.000 milions. El dèficit fiscal en clau social, per entendre'ns, si és que utilitzéssim aquestes xifres màgiques. Segona intoxicació que vostè utilitza reiteradament quan parla de temes de política fiscal, i és «els catalans. Ja li ho vaig dir ahir i li ho torno a dir avui, els catalans no som res; els catalans són gent que té classe social, els catalans són uns que cobren el salari mínim interprofessional i els catalans són aquella persona que l'altre dia al senyor Junqueras al Cercle d'Economia li preguntava: «Vostè creu que jo sóc ric? Cobro 200.000 euros el mes, tinc cinc filles, els he de pagar l'escola concertada, l'assistència sanitària privada i un fons de pensions per al futur i l'Estat em grava no sé quant. Vostè creu que m'han d'apujar els impostos? Tots aquests són catalans. I, evidentment, davant del sistema fiscal, tots ells tenen un tractament profundament diferent. Per cert, se n'ha adonat vostè del poc que es diferencia el seu plantejament del de Convergència Democràtica de Catalunya? És exactament el mateix: els catalans, els espanyols, sense classes, sense interessos socials. No m'estranya, perquè vostès han estat construint –entre altres, però sobretot amb Convergència Democràtica de Catalunya, quan es deia CiU– el sistema fiscal d'aquest país. Amb una diferència: que quan vostès..., quan els de Convergència Democràtica de Catalunya vénen aquí li diuen: «La culpa és d'aquells. Com quan el senyor Rajoy pren les decisions a Europa i arriba a Espanya, i li diu: «La culpa és dels europeus. No, no; si has estat tu el que has pres la decisió. Tercera qüestió important, des d'aquesta perspectiva. Jo espero –espero– que el principi de vulgarització del manual de propaganda no triomfi, que consisteix a parlar sempre amb aquell llenguatge que sigui capaç d'arribar a aquella gent que segons el principi del manual de propaganda té menys capacitat per entendre determinades coses. Perquè vostès insisteixen sempre en una qüestió: als catalans els interessa pagar menys impostos. Doncs, no, escolti, hi ha una part molt important, molt important de la ciutadania que no li serveix de res que li redueixin un 1 per cent o un 2 els impostos si a continuació resulta que no rep serveis socials. A alguns, als que vostè defensa, amb els interessos que vostè defensa, sí que possiblement els interessa que no hi hagi més impostos o que se'ls redueixi, perquè tenen garantit patrimoni suficient per tenir un sistema d'assegurament privat, per doble llista d'espera; tenen un sistema per tenir fons de pensions i no haver d'estar pendent de les pensions i del sistema de seguretat social. Per cert, acabo, si hi ha alguna situació en aquests moments preocupant al nostre país és la situació del sistema de seguretat social. I d'això, el principal responsable són vostès. Han imposat un model de mercat de treball que es dóna la següent circumstància: l'ocupació creix el 3 per cent, però els ingressos creixen exactament només l'1,5 per cent, 17.000 milions de dèficit l'any 2015, quan hi hauria d'haver estabilitat, segons el senyor Montoro. I el mateix està a punt de passar l'any 2016. S'han polit vostès 60.000 milions del fons de reserva; l'any 2018 no n'hi haurà, i mentrestant vostès parlant d'abaixar impostos. I la seguretat social, qui la pagarà? Clar que a vostès això no els preocupa. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Abans de començar, enviar una abraçada des d'aquí a la gent del Frente Polisario i traslladar el condol per la mort de Mohamed Abdelaziz. Sobre la moció, de nou, com ahir, en la Proposició de llei sobre la reforma de l'impost de successions..., avui és un debat pervers, que a més considerem fals. Així que, com ahir, tornarem a fer una reflexió més general. Des dels anys vuitanta s'ha anat impostant un nou cicle en el qual la política econòmica internacional ha estat dominada per quatre elements: la desregulació dels mercats financers, la desinversió en polítiques socials, l'erosió dels drets laborals i una fiscalitat regressiva. La combinació d'aquests factors ha degradat els mecanismes de cohesió i equitat, i es troba rere la creixent desigualtat que fa eclosió amb el col·lapse del sistema del 2008 i la subsegüent crisi econòmica i financera. La situació no és igual a tot arreu; hi ha països, normalment amb un bon desenvolupament econòmic, on la desigualtat és menor i la pressió fiscal més elevada i especialment més progressiva. Les finances públiques, que abasten tant l'estructura dels ingressos com la distribució de la despesa pública, són determinants per a l'equitat, la solidaritat i, per tant, en relació amb les desigualtats d'una societat en particular. La protecció dels drets humans requereix la disponibilitat de recursos públics per finançar les institucions i els serveis bàsics, que en són condició necessària per garantir els drets humans. En aquest sentit, la fiscalitat pot tenir un gran impacte en les desigualtats; la funció redistributiva dels impostos pren una especial rellevància en el context actual, on quasi la meitat de la riquesa està en mans de l'1 per cent de la població mundial. Sense abordar políticament la injustícia que suposa que una part de les fortunes particulars i els beneficis de les grans empreses continuïn engruixint els seus comptes en paradisos fiscals i que una altra part de les fortunes s'agrupi en formes jurídiques que les eximeix de les seves obligacions fiscals, tampoc no és que només no s'hagi abordat això, sinó que tampoc s'han adoptat mesures contundents perquè els qui van orquestrar els excessos que han conduït a la crisi assumeixin les responsabilitats. Al contrari, els bancs que els van finançar han estat rescatats amb els diners de tots i de totes. En buscar l'equilibri pressupostari a través de la racionalització de la despesa en lloc de l'increment dels ingressos, els governs estatals i el català han supeditat els drets i el benestar de la població als interessos del mercat i del capital; han centrat les polítiques públiques en les variables econòmiques en lloc de fer-ho en les persones, incomplint així la seva responsabilitat com a garants d'una vida digna per a tota la població i demostrant la manca de compromís amb la lluita per l'equitat i amb una nul·la visió de futur, ja que el cost de no invertir en polítiques socials és molt més superior a mitjà i llarg termini. Tornant a la moció, no es tracta de reduir impostos, com sempre es fa, tot al contrari, cal capgirar l'evolució del nostre sistema fiscal, que cada vegada és més regressiu i més insuficient. Les actuacions en matèria de política fiscal per part dels diferents governs en general responen a una mateixa orientació: reduir els impostos directes i augmentar els indirectes, com es deia abans també des d'aquest faristol. Qui ha sortit beneficiat amb aquestes reformes no és la majoria de la ciutadania, sinó una part de la societat, la més adinerada, que cada vegada contribueix menys al sosteniment de l'estat social. El que per nosaltres està clar és que les rebaixes fiscals sempre beneficien les rendes més altes, les rendes del capital i els patrimonis més alts i provoquen un increment de les desigualtats. Per tant, i com era més que evident, nosaltres votarem que no a tota la moció. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Maria Senserrich, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, bé, primer, abans d'entrar en detall en la moció, crec que és convenient, vist el poti-poti de discursos que hi ha hagut i de diferents temes, centrar-nos en el debat en si de política fiscal, i per això cal una visió global de l'estructura dels tributs a Catalunya per entendre el que ens porta avui el Partit Popular. Dels tributs a Catalunya, hi ha els tributs propis i els cedits, cedits per l'Estat espanyol. D'aquests en tenim una part que són els que ens en cedeixen la recaptació i una part que recapta l'Estat espanyol. Dels cedits que recapta l'Estat, perquè ho entenguem tots, hi hauria l'IRPF, l'IVA, els impostos especials, i això suposa el 80 per cent dels ingressos provinents de tributs. Dels tributs cedits que recaptem des de la Generalitat de Catalunya, tenim el de transmissions patrimonials, successions i donacions, patrimoni, i això representa poc més de 2.000 milions d'euros. Dels tributs propis, coneguts com a «propis, que és el tema bàsicament d'aquesta moció, perquè ens parla del fet que els tributs propis és el més elevat d'entre tot el conjunt de comunitats, etcètera, com diu aquesta moció, no arriba a 100 milions d'euros –estem discutint un 1 per cent del que representen, del total dels ingressos per tributs–; tributs propis que entre ells els recordo que hi ha l'impost sobre estades en establiments turístics, creat fa uns anys amb el beneplàcit del Partit Popular, que suposa 43 milions d'euros per a les finances catalanes, o l'impost sobre habitatges buits, malauradament recorregut pel Govern espanyol del Partit Popular, tot i que, curiosament, al mateix temps aplaudit pel president del Partit Popular i president del Govern espanyol en funcions, que presumia d'això davant de la Unió Europea. De fet, vostès, amb aquesta moció, se centren principalment, com els deia, en els tributs propis, un 1 per cent del que representen els ingressos per qüestió de tributs de les arques de la Generalitat. En canvi, els seus, des de Madrid, ens limiten els ingressos tributaris, recorrent constantment al Tribunal Constitucional. Com? Doncs, per exemple, estem parlant de més de 880 milions d'euros; contra 100 milions d'euros que ens volen portar a discutir aquí ara, 880 milions d'euros que, per culpa del Partit Popular, els catalans i les catalanes deixarem de tenir; com, per exemple, l'impost dels dipòsits a entitats de crèdit, que suposen més de 688 milions d'euros que tindríem i que no tindrem per culpa d'un recurs que vostès han fet, el seu partit polític. Com els deia, tributs propis; 100 milions d'euros, venim a discutir aquí, quan, per exemple, el retorn de les liquidacions negatives del 2008 i 2009, per un error del Govern espanyol, ens suposarà per a les finances del 2016 124 milions d'euros. Curiós, aquest ball de xifres, oi? O, per exemple, potser hauríem de debatre més aviat el model de finançament, caducat des del 2014, més que discutir dels tributs propis. I el problema és que vostès ni fan ni deixen fer: ni fan, perquè obvien, incompleixen que s'ha de fer un model de finançament nou, ni deixen fer utilitzant el Tribunal Constitucional impedint constantment la poca capacitat en matèria fiscal que té aquest Parlament. I vostès avui ens volen parlar de pressió fiscal. Sí, vostès van ser els que van apujar els impostos, l'any 2010, i si comptéssim els diners que van recaptar el Govern espanyol del 2010 al 2014 amb l'augment de l'IVA i de l'IRPF estem parlant que van tenir uns ingressos addicionals de més de 23.000 milions d'euros. D'aquests, saben quants n'ha vist, el Govern de la Generalitat de Catalunya? Zero. M'equivoco: hem hagut de pagar la part de l'IVA corresponent. I ara, això sí, eh?, arriben les eleccions el 20 de desembre passat, abaixen impostos. I també resulta que ara també els abaixaran, oi, diuen? O vaig sentir alguna cosa així, un rum-rum d'aquests que corren, que vostès abaixaran els impostos de nou. Miri, jo només els demanaria una cosa als senyors del Partit Popular, menys frivolitat. I des de Junts pel Sí els demanem que ens deixin fer. Moltes gràcies, presidenta, conseller, consellera, diputats, diputades. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Enric Millo.
Gràcies, presidenta. Bé, jo ja entenc que molesti, no? Les coses són com són. A vostès els expliquen que les coses van bé, i com que hi ha un mèrit atribuïble únicament i exclusivament a un govern que ha fet unes polítiques econòmiques durant els darrers quatre anys que són les que afavoreixen la creació de riquesa, el creixement econòmic i la creació d'ocupació, això els molesta molt. Doncs, miri, a totes les persones que en gaudeixen, d'aquest benefici, no els molesta gens. Jo no sé a qui representen tots vostès, no?, però és evident que la majoria dels catalans i els espanyols que comencen a veure la llum al final del túnel, tot això que he explicat jo abans no els molesta gens. I quan jo parlo i el Grup Parlamentari Popular parla d'abaixar els impostos –l'IRPF, especialment, i d'altres– a les rendes mitjanes i baixes –ho repeteixo: abaixar els impostos a les rendes mitjanes i baixes–, vostès què entenen d'això? Què entenen, d'això, del discurs dels poderosos i dels rics i totes aquestes històries? Estan carregats de prejudicis –carregats de prejudicis. Baixin a la Terra, toquin de peus a terra, llegeixin els papers. Senyora representant de Junts pel Sí, escolti, el punt és molt clar: parla de reduir el nombre de tributs propis, que en tenim quinze –qui en té més, després, és Andalusia, que en té vuit; la resta en tenen dos o quatre, o sis, el que més–, rebaixar el nombre de tributs propis i rebaixar els tipus a tota la resta dels impostos, tota la resta. Què és el que no entén, d'això? Tota la resta dels impostos. Senyors de la CUP, jo ja no em sorprenc, perquè estan plens de prejudicis i fan un discurs gastat, vell, suat, que no té res a veure amb la realitat d'un grup parlamentari, d'un partit polític, que està defensant els interessos de les rendes mitjanes i baixes. Senyor de Ciutadans, vostè diu: «Esto es flojillo. Hombre, lo que es flojillo es no tener claro que lo que conviene ahora es bajar impuestos; esto es lo que es flojillo, ¿eh? Lo que pasa, que, claro [[alguns aplaudiments]] , como a usted también le molesta todo esto porque de alguna manera pone en evidencia los beneficios de la política fiscal del Gobierno del PP, pues, esto a usted le molesta, ¿no? I senyors..., senyor Coscubiela, permeti'm que li ho digui, els principis de la propaganda..., jo és que al seu costat em considero un alumne modest. Vostè és el mestre d'això, vostè ha donat lliçons de tot això, no? I, per tant, en tot cas, li agraeixo que vostè ens ho aclareixi. I només per acabar, senyors del Partit Socialista –acabo, presidenta; la seva clemència, la hi agreixo, no?–, clar, la realitat de les dades és la que és. Espanya en aquests moments lidera el creixement econòmic a Europa, està per sobre de la mitjana de la igualtat al conjunt de l'OCDE. A més a més, vostès saben que quan governava el Partit Socialista la pressió fiscal sobre les grans empreses efectiva era del 4 per cent; ara és del 12. A més a més, vostès van treure l'impost de patrimoni, no va ser pas el Partit Popular, i vostès després el van tornar a recuperar...
Senyor Millo...
El que passa, que els molesta...
Ja he tingut molta clemència.
...i amb això acabo, que el Partit Popular crea ocupació i en canvi el Partit Socialista, en alguns indrets d'Espanya, el que fa...
Senyor Millo!
...és aprofitar-se dels ajuts dels aturats. Gràcies, presidenta. [[Remor de veus.]]
Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments i remor de veus.]] Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Anem a votar conjuntament tota la moció, perquè no s'ha demanat votació separada. D'acord? [[Pausa.]] Per tant, anem a votar conjuntament tota la moció. Comença la votació. Ha quedat rebutjada per 9 vots a favor, 95 en contra i 25 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el desplegament de la Llei 10/2015, de formació i qualificació professionals]] [[302-00049/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el desplegament de la Llei 10/2015, de formació i qualificació professionals, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula la senyora Esther Niubó. [[Pausa llarga.]] Diputada, quan vulgui.
D'acord; un moment. [[Pausa.]] Bé; gràcies, presidenta. Presentem avui una moció amb l'objectiu principalment d'impulsar el desplegament de la Llei de formació i qualificació professionals, complint amb el calendari previst; si pot ser, mirar d'avançar-lo, i sobretot assegurar-ne el finançament necessari. D'entrada ja em disculpo, perquè ens ha sortit una moció bastant llarga, com deveu haver vist, que tracta temes relatius a aquest desplegament, a la integració dels subsistemes, que entenem que ha de superar la descoordinació tradicional entre els departaments d'Ensenyament i Treball, i integrat en les competències corresponents, amb la dotació que sigui necessària. I parlem també de l'estructura d'aquest govern únic, per bé que no hem volgut reobrir el debat sobre la seva adscripció, que entenem superat per l'ampli consens polític aconseguit en el moment de l'aprovació de la llei, fruit de negociacions on molts vam cedir, i, per això, doncs, no hem acceptat les esmenes de la CUP que plantejaven aquesta qüestió. També parlem de la part formativa, ara de seguida m'hi referiré, i proposem elaborar un marc normatiu que reguli drets i deures de les persones en pràctiques i aprenents de les empreses que els acullen, i les condicions que han de complir tant els centres formatius com les empreses, en el sistema dual, i d'alternança, d'acord amb agents socials per evitar precisament abusos laborals. Incloem també un apartat final de transparència, per dotar-nos d'indicadors d'avaluació, garantir la publicació de dades per poder-ne fer un correcte seguiment i millorar la transparència amb la participació també dels agents implicats. Això és a grans trets la moció. Però sí que voldria destacar-ne algunes qüestions. Demanem regular i aplicar abans de la finalització de l'any 2017, que és quan estava previst, el sistema de beques i d'ajuts, fonamentalment per dotar de garanties d'equitat en el sistema; garantir també el desplegament, abans d'acabar aquest any, dels itineraris específics postobligatoris per a persones amb discapacitat i la dotació necessària per incrementar el nombre de places i ampliar l'oferta formativa com demanen les famílies per superar així el gap històric, i és un punt que esperem que s'aprovi i es compleixi. [[Remor de veus.]] En clau formativa parlem d'ampliar...
Silenci, si us plau.
...l'oferta pública de qualitat de graus de formació professional, una reivindicació que és continuada, cada cop més justificada, veient el desajust existent entre l'FP i l'itinerari batxillerat-universitat, i principalment de grau mitjà, que són els més sol·licitats i alhora dels que menys tenim. Vull recordar que a Catalunya tenim un 9 per cent de qualificacions intermèdies de formació professional respecte al 33 per cent de mitjana que té l'OCDE. Ampliar, deia, l'oferta pública de qualitat i garantir-ne la gratuïtat adoptant les mesures que calgui per millorar la taxa de graduació i reduir el cost d'abandonament, encara massa elevat, o de baixa qualificació; reduir les ràtios del sistema prioritzant els recursos per permetre reforçar el cos docent i fer possibles els desdoblaments; l'atenció individualitzada, i elaborar un pla de formació permanent i continuada del professorat del sistema. També volem acabar amb la injustícia que suposa que només els estudiants excel·lents de batxillerat es poden beneficiar de la gratuïtat de la matrícula universitària i no els que vénen d'un grau superior de formació professional. I cal també millorar la integració dels serveis d'informació, orientació i assessorament per garantir un procés únic, permanent, coordinat, que faciliti les transicions laborals, educatives i formatives, i contribueixi a reduir l'abandonament escolar prematur, i millorar la coordinació d'aquests serveis entre els ensenyaments obligatoris i postobligatoris per tal d'evitar el que passa, que molts estudiants d'ESO amb fracàs escolar no acaben accedint a estudis de grau mitjà. Un punt fonamental que necessitem és elaborar un mapa d'oferta formativa, de necessitats formatives, de qualificació, i fer-ho sobretot amb la participació dels ens locals i agents socials i econòmics del territori, que entenem que és una col·laboració clau. En una perspectiva laboral, incorporar el SOC al sistema d'acreditació i millorar la coordinació entre aquest sistema i les polítiques actives d'ocupació. I en matèria de garantia de drets, garantir la prestació gratuïta del servei d'avaluació i acreditació de competències, i reconèixer la dedicació que ha de tenir el personal de centres per a l'acreditació de competències o validació de títols, habilitant una partida específica a l'efecte. Deia al principi que la idea és elaborar un marc normatiu per regular drets i deures. I, finalment, una qüestió molt important per garantir la igualtat d'oportunitats i fomentar la reinserció laboral, que és garantir els recursos destinats a l'FP per a l'ocupació, destinada sobretot als treballadors desocupats, anticipant així els recursos necessaris i assegurant una liquidació econòmica als expedients molt més breu del que es produeix ara. Pensem que és una bona proposta; hem intentat que sigui completa, i ens agradaria que tingués l'aprovació que mereix un sistema que, a diferència d'altres països del nostre entorn, encara no ha assolit els nivells de prestigi social d'altres ensenyaments. Per tant, desitgem que serveixi per rellançar l'FP d'aquest país; facilitar l'accés a una formació de qualitat, com a eina de progrés, d'ocupabilitat; prevenir l'exclusió social; fomentar la igualtat d'oportunitats, i reforçar també una reactivació econòmica incipient i de canvi de model. Sí que vull acabar per agrair a les diputades especialment de Junts pel Sí –la Ramona–, de Ciutadans, de la CUP, haver presentat esmenes i la seva voluntat d'arribar a acords per tal que la proposta prosperi. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Niubó. A continuació, té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Gràcies. El posicionament de la CUP parteix del fet que amb l'aprovació de la Llei de formació i qualificació professionals de Catalunya es crea l'Agència Pública de Formació i Qualificació Professionals. Tenint en compte que estem en contra d'aquesta agència ja que a parer nostre és el primer pas cap a l'externalització i la privatització del servei públic de la formació i qualificació professionals, d'aquí es deriva un posicionament pel qual no podem recolzar bona part de la moció. Resta pendent, a més, l'adscripció departamental d'aquesta agència pública. És necessari, i en aquesta línia hem fet esmenes que no han estat acceptades pel grup proposant, pel Grup Socialista, que l'Agència Pública de Formació i Qualificació sigui adscrita al Departament d'Ensenyament. No es pot acceptar de cap manera que el Govern desplaci el centre de gravetat de l'FP, amb la nova llei, del Departament d'Ensenyament al Departament de la Presidència o d'Empresa i ocupació. L'FP té un component professional educatiu i sobretot acadèmic que únicament pot quedar garantit des del Departament d'Ensenyament. I, per nosaltres, aquest punt és tan fonamental, com dèiem, que determina de tal forma el que acabarà sent l'FP, que el fet que no hagi estat recollit en la moció fa que perdi sentit recolzar-la en general. Amb algunes excepcions que, a continuació, detallem. Hem presentat esmenes que sí que han estat recollides, en el sentit que els serveis bàsics, els centres de la xarxa del sistema i el conjunt d'actuacions, serveis i programes de formació i qualificació professionals d'aquesta llei siguin promoguts i sostinguts amb fons públics, i que han de pivotar sobre els centres públics d'FP del Departament d'Ensenyament. Per tant, en aquest cas, sí que recolzaríem aquest punt. També votarem a favor del punt en què s'ha recollit una altra esmena nostra i que fa referència a la informació i orientació professionals; ha d'anar lligat a l'FP, s'ha d'impartir als centres educatius públics i ha de tenir els recursos humans i econòmics necessaris per garantir-ne la qualitat, en comptes de, doncs..., contraposant-ho a l'externalització o a la privatització. Finalment, doncs, també votarem a favor de la prova pilot per als itineraris específics postobligatoris per a persones amb discapacitats i la dotació pressupostària necessària. Però, com hem dit, no podem recolzar de forma general una moció que no recull l'adscripció de l'FP al Departament d'Ensenyament, ja que obre la porta a l'empresa i a la privatització de l'FP, segrega l'FP del món educatiu i allunyarà l'alumnat de l'FP de la formació integral i de poder assolir capacitats i competències clau que estarien garantides, doncs, amb l'adscripció que nosaltres proposem al Departament d'Ensenyament.
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació, té la paraula la senyora Ramona Barrufet, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats, en el món en què vivim els avantatges en coneixement esdevenen cada cop més crítics per a la competitivitat i per al benestar dels pobles; tecnologia, innovació, productivitat són factors clau del progrés, de la producció i de l'ocupació. Avui, en un país que s'aboca a la societat del coneixement, cal donar resposta a les necessitats d'augmentar el nivell de qualificació de les persones. La formació professional és un factor decisiu per al nostre posicionament global. Així començava fa gairebé un any, el mes de juliol passat, la meva intervenció en l'exposició de la ponència de la Llei de formació i qualificació de Catalunya, la primera llei de què vaig tenir l'encàrrec i la satisfacció de ser ponent relatora. I continuava dient que el que pretén aquesta llei és posar les bases de la formació professional del futur. La formació ha de donar resposta a les necessitats de les persones, de les empreses, dels territoris –i remarco «dels territoris, que després comentaré– i dels sectors productius; és i ha de ser una formació al llarg de la vida. Avui estem davant d'una moció, que presenta el Partit dels Socialistes de Catalunya, sobre el desplegament de la llei; una moció extensa, acurada, en què s'aborden temes de desplegament i temes de concreció propis de la mateixa llei; una moció que agraïm, com també agraïm la disponibilitat del grup que l'ha presentat, de la diputada Esther Niubó, amb un esperit de millora, de concreció, i ho agraïm, especialment –també, la col·laboració dels altres grups–, perquè respon a l'esperit que hi va haver en la llei, de tots els grups, i el treball, fins i tot, d'aquells grups que al final, per diferents motius, van acabar no votant-la. Està, doncs, en l'esperit de tots millorar-la i fer-ne el desplegament. I dic això precisament perquè les demandes de la moció parlen, sobretot, d'avançar en diferents dates les calendaritzacions del desplegament de la llei. Nosaltres hi hem presentat esmenes motivades per dos aspectes: si ens basem en el calendari de desplegament, realment hi ha un decalatge en la temporalització; per una banda, la llei va estar impugnada pel ministerio amb data 20 de juliol i es va obrir un procediment de negociació que va acabar el 22 de desembre del 2015; per tant, aquesta llei consta com de 19 de febrer de 2016, la qual cosa altera el calendari. Per altra part, també, tots els processos electorals que van anar alentint la llei. Dit això, pensem que les esmenes que hem presentat, i que hem treballat conjuntament, hi donen un desenvolupament efectiu. No disposo de massa temps –com sempre a les mocions–, però altres esmenes que presentem a diferents punts van en la línia de mantenir la fidelitat de la nomenclatura de la llei, per adaptar-nos, doncs, a la que entre tots vam pactar. Hem presentat també una esmena al punt 9 sobre les ràtios. Hem demanat que les ràtios de l'FP siguin unes ràtios adequades, i volem remarcar que parlar de disminució de ràtios en la formació professional no és el mateix que parlar-ne a primària o a secundària. En la formació professional, una reducció de ràtios –ja que els grups ja estan subdividits en dos grups per fer les pràctiques, i hi ha dos professors per curs–, el que provoca és que al territori hi hagi disminució d'oferta. Abaixant les ràtios, al territori no es poden donar les mateixes ofertes. Estaríem excloent del sistema milers d'alumnes. Recordem que els alumnes no són només els alumnes d'una primària i una secundària que continuen una postobligatòria, sinó que són totes les persones que vulguin fer formació al país. Per això, el territori, per nosaltres, és important i aquest punt no el votarem. També volem reforçar, doncs, el pla pilot que s'ha fet sobretot per als col·lectius de disminució lleu-moderada, perquè és una novetat important i en la qual tots vam treballar perquè aparegués a la llei, i, ja que és una implantació nova, un currículum nou, volem donar-li la importància que mereix i, per tant, s'ha d'anar a analitzar curosament. L'oferta formativa, la mantenim, evidentment; i l'augmentem, i en aquesta oferta concreta, innovadora per a aquest col·lectiu, augmentem a quatre anys l'oferta donada. Hi ha també uns punts que parlen del SOC, i evidentment no tinc temps d'esmentar-los, només que en un hem presentat una esmena que no ha estat acceptada, al 19.a, que també hi votarem en contra. La resta de la moció la votarem a favor, però no el punt de les ràtios, ja ho he dit: el territori és prou important com perquè no admetem de cap de les maneres una reducció d'oferta per una reducció de ràtios a la formació professional. I, dit això, demano votació separada, presidenta, del punt 9 i del punt 19.a. Res més. Gràcies, presidenta, consellera, senyores i senyors diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Barrufet. A continuació, té la paraula la senyora Laura Vílchez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, consellers..., la formación profesional es la eterna asignatura pendiente en España, algo en lo que desde siempre hemos fracasado. En Cataluña, la Ley 10/2015 supuso un gran esfuerzo y un gran avance hacia la búsqueda de un modelo productivo y educativo mejor. Ciutadans apuesta por una formación dual, que es un model d'èxit en muchos países de Europa, y desde esa óptica le hemos realizado al Partido Socialista algunas enmiendas a la moción que hoy nos presenta. Agradecemos también a la diputada Esther Niubó que las haya tenido en cuenta. Conseguir encajar, optimizar recursos y ser eficientes para poder equilibrar la oferta con la demanda, tanto geográfica como sectorialmente. Una oferta plural y especializada que sea capaz de dotar del personal técnico, sobre todo de grado medio, que demandan las empresas para que estas sean capaces de ofrecer a su vez empleos estables y ajustados al nivel formativo y técnico de estos alumnos. Porque, lamentablemente, tenemos más titulados universitarios de los que las empresas pueden llegar a absorber, y sin embargo tenemos una clara escasez de técnicos, sobre todo de grado medio, que las empresas necesitan. Por otro lado, tenemos obreros no cualificados con una larga experiencia laboral que necesitan de alguna forma poder certificarla. Y por último, no dejar de mencionar la importancia del acompañamiento y la orientación a estos jóvenes. Por todo esto, en Cataluña, el pasado 19 de junio se aprobó la Ley 10/2015, de formació i qualificació professionals, y esta moción habla de esta ley. Una buena ley, una ley más que necesaria, una ley que prevé mecanismos que ayudarían a adaptar currículos de ciclos formativos que van desde la formación inicial y dual, hasta la formación para la ocupación y continua. Una buena ley que iba a garantizar el aumento de número de estudiantes de formación profesional; una buena ley, que había de constituir una agencia pública que integraría de forma coordinada todos los ciclos, para poder así aumentar el número de graduados y por consiguiente rebajar el abandono escolar. Una buena ley que, como tantas otras, pues ahí está: en cajón y esperando su momento. La moción que nos ocupa es un llamamiento básicamente a desempolvarla. Una moción con puntos atrevidos, como los que piden que se cumplan los plazos que esa misma ley recoge, o los compromisos que se recogen en el Acuerdo de gobierno 143/2015, que firmaba el 1 de septiembre el entonces secretari del Govern, el señor Jordi Baiget. Por las enmiendas que hemos visto que ha realizado Junts pel Sí, ya vemos que ni tendremos reglamento a corto plazo ni tendremos, de momento, agencia pública de formación, cualificación profesional. El sistema de becas para el próximo curso ni se pagará a tiempo porque evidentemente las disponibilidades presupuestarias no se lo van a permitir, esto no. Quizás piensan que podemos esperar, que cubrir este agujero que facilitaría la inserción o reinserción de muchas personas al mercado laboral, o que alimentaría el crecimiento económico y social puede hacerse con la calma. Debe ser eso porque si no, no se entiende que este tipo de leyes, que facilitarían la vida a los ciudadanos y ciudadanas, sobre todo las que dan respuestas a colectivos vulnerables, con especial necesidad de regulación sigan estando en stand by. En definitiva, agradecemos al PSC que en algunos puntos no hayan rebajado el nivel de exigencia, y pedimos al Govern que por una vez dé cumplimiento a las leyes y mociones que aquí se aprueban, que sean eficientes, porque, como les he dicho otras veces, no todo y no siempre es cuestión de dinero, a veces es cuestión de que se bajen de ese barco a la deriva en el que van y que se paren solo a pensar. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vílchez. A continuació té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bona tarda. Avançar que nosaltres votarem a favor d'aquesta moció que presenta el PSC, tot i que pensem que deixa fora dues qüestions que creiem importants i que hi haurien d'estar, com són l'adscripció de l'agencia i qui té la competència per a acreditar la qualificació. Dit això, estem convençudes que per a atorgar-li a la formació professional el paper clau que li pertoca cal diàleg social, cercar consensos i incloure als òrgans de participació tant representants sindicals, famílies, estudiants, mestres i altres membres de la comunitat educativa que ara mateix no hi estan participant. Ara tenim l'oportunitat d'arreglar el guirigall i la descoordinació que existeix entre els departaments de Treball i d'Ensenyament. Ara tenim l'oportunitat d'oferir una formació professional descentralitzada que supere els desequilibris territorials dins de Catalunya. Ara podem planificar un mapa de centres i d'especialitats relacionant l'oferta amb el teixit industrial futur i les característiques de cada territori, ara podem blindar un sistema públic de formació professional. En aquestos moments, dins del consorci manquen places als centres públics i tenim una oferta d'un 40 i un 50 per cent entre la privada i la concertada. I ara també podem acabar amb la precarietat del professorat i retornar-los el seus drets, ja que el percentatge de provisionalitat que pateixen està entre el 30 i el 35 per cent. Veiem que els problemes que pateix actualment la formació professional són molts però sembla –i dic «sembla– que hi ha ganes de solucionar-los, això sí. Cal fer-ho d'una manera democràtica i útil per a la ciutadania i acabar amb situacions absurdes com que hi han alumnes de divuit anys que han acabat el grau mitjà i han d'esperar i perdre un any per poder fer la prova d'accés i tindre dèneu anys per poder accedir al grau superior. Hem de vigilar que aquesta nova formació professional no es veja enterbolida per la LOMCE o per una visió neoliberal de la formació, hem de superar els condicionants de classe social i de gènere, hem d'incloure noves especialitats, i ha de ser gratuïta. Les actuals taxes s'estan convertint en una barrera d'accés –cada vegada més– a la formació professional i estan expulsant del sistema, com sempre, els més vulnerables. La nova llei ha de servir per motivar el jovent, com ja s'ha comentat, reenganxar a l'educació totes aquelles persones que per una situació econòmica, social, per un fracàs escolar van sortir dels sistema educatiu. Ara hem de tornar a enganxar-los i que tornen a participar del sistema, hem de prestigiar i donar un títol a la gent que porta tants anys treballant i tirant endavant aquest país i no tenen cap títol que els acredite, hem d'oferir reciclatge professional a les persones que estan en actiu, i també hem d'oferir una sortida professional a les persones que estan a l'atur. I, per a això, és imprescindible destinar recursos, flexibilitzar els currículums, donar molta importància –com ja han comentat les meues companyes– a l'orientació i a l'assessorament, i, sobretot, estar vigilants per evitar abusos laborals i centres segregadors anomenats falsament «de segona oportunitat. I ja per acabar, hi ha qui mira la futura agència amb desconfiança perquè podria ser un possible pas cap a la privatització i l'externalització de la formació professional. Nosaltres, part del meu grup en un moment determinat hi va votar en contra, nosaltres aquesta vegada farem un vot de confiança. Esperem que no siga aquest pas cap a l'externalització ni la privatització, però dir que estarem molt atentes per a que això no passe. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller, diputades, diputats, la riquesa de les nacions no està sota terra, està en les institucions que incentiven la llibertat i les oportunitats, i està en el capital humà, en una bona formació, en l'educació. I com tots vostès saben, un dels principals problemes del sistema educatiu català i espanyol és el nombre substancialment baix d'alumnes que cursen formació professional, si ho comparem amb altres països de l'entorn, ja no parlem d'Alemanya. Aquesta mancança del nostre sistema és una de les principals causes d'una ocupabilitat massa baixa entre els joves i d'una competitivitat millorable de la nostra economia. Així, en aquest debat rau una qüestió estratègica per al futur de la nostra societat i de tota una generació, i agraïm a la diputada socialista, la senyora Niubó, que avui ens hagi permès fer aquest debat, que hagi posat aquest tema sobre la taula. És clau per al Partit Popular oferir més oportunitats i més opcions vitals als joves, oferir més itineraris tenint en compte la diversitat de desitjos, de capacitats i de talent. I tots aquest itineraris han de tenir un alt nivell de qualitat. Nosaltres creiem que els alumes han de ser el centre del sistema educatiu, la formació en competències a partir del desenvolupament dels talents i potencialitats individuals ha de ser l'objectiu que guiï la planificació i desenvolupament de l'educació. Així, doncs, creiem que hem de fer un esforç tots plegats per a revitalitzar i prestigiar l'opció de l'aprenentatge professional. Aquesta ha de ser una de les nostres prioritats, és un dels reptes que afrontem com a societat, ja que és aquesta opció, amb relació als països del nostre entorn, una de les febleses històriques del nostre sistema. És evident que la qualitat de la formació professional, així com la seva necessària vinculació amb el món professional i laboral, només s'aconsegueix amb una adequada formació acadèmica i pràctica, estretament vinculada amb el món empresarial i productiu. Avui el Partit Popular votarà a favor d'aquesta moció, a favor de tots els seus punts. Són molts punts i, tot i que a vegades alguns d'ells són molt genèrics i sembla que simplement animin la Generalitat a posar-se a treballar, a fer la feina que li toca, val la pena fer-ho perquè darrerament veiem el Govern català, doncs, una mica aturat respecte a aquells temes que són substancials per al futur dels catalans, i és important que des d'aquest Parlament se sacsegi el Govern i s'animi que desplegui la Llei de formació i qualificació professionals; que apliqui el sistema de beques i ajuts del sistema integrat; que determini un govern únic en aquesta matèria per a resoldre l'actual problema de descoordinació entre els departaments; que elabori el pla d'acreditació i qualificació professional de la mà dels agents econòmics i socials, que ampliï l'oferta pública i flexibilitzi els currículums, i aquí tornem al que deia al principi: és fonamental oferir més oportunitats i també que aquestes siguin millors, més aferrades a la realitat socioeconòmica. També s'ha d'animar el Govern de la Generalitat a reduir les ràtios en la mesura que es pugui millorant les condicions de l'ensenyament, però també tenint clar que la qualitat i la formació del professorat és absolutament clau. I s'ha de premiar l'excel·lència acadèmica, meritocràcia també –ho deia vostè–, en la formació professional. Malament va –malament va– una societat quan té una administració que paga les despeses als okupes i se desentén d'aquells estudiants de matrícula. En definitiva, el Partit Popular donarà suport a aquesta moció i ens sumarem a impulsar mesures de millora de la formació professional. Abans ho deia el senyor Millo: l'atur juvenil ha caigut un 12,4 per cent en el darrer any a Espanya, és una dada que hem sabut avui i és una gran i bona noticia per a tots. El Govern d'Espanya ha fet les reformes que calien; ha posat les eines necessàries per a ajudar els joves. Ara el que cal és que la Generalitat de Catalunya també faci aquesta feina, que també faci les reformes que calen i que es posi al costat d'aquells joves, aquella gent que vol formar-se i que vol treballar i es desentengui i deixi de subvencionar i protegir els ocupes i els antisistema. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Milián. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Niubó.
Bé, moltes gràcies. Vull agrair a Junts pel Sí especialment, doncs, l'esforç per negociar, la voluntat per arribar un acord. Hi han algunes qüestions concretes en què no ha estat possible, no? En el tema de reducció de ràtios, que, evidentment, doncs, implica reforçar professorat, o en l'anticipació de recursos destinada a l'FP per a l'ocupació adreçada als treballadors desocupats, però en altres punts importants sí, i els ho volem agrair. També a Ciutadans, per la bona predisposició, per enriquir el text en l'apartat de beques i ajuts, de currículums; també en l'apartat de transparència. Igualment, a la CUP, encara que hem coincidit en pocs punts, sí en els relatius a la centralitat dels centres públics en el sistema. Agrair el suport explícit que han dit al tema dels itineraris específics per a les persones amb discapacitat. I també –ja ho deia a la intervenció inicial–, no hem volgut, malgrat que coneixem que hi ha una campanya que s'està realitzant pel tema de l'adscripció, no hem volgut trencar el consens, que ja va ser molt complicat al moment de fer la llei i, per tant, no hem volgut entrar en el tema de l'adscripció a l'agència. Dir també a Catalunya Sí que es Pot que això va ser precisament el que va acostar el consens per afegir Iniciativa en el seu moment de la llei, que demanàvem precisament que fos a Presidència, no? De la CUP em sap greu que no votin el tema de la reducció de ràtios, però, en fi... I també volia agrair, doncs, el suport del Partit Popular al conjunt de la moció. I dir que ens sentim..., doncs, sobretot els felicitem, esperem que serveixi per donar un nou impuls de veritat a la formació professional, que es compleixi el que aprovem i que també, doncs, s'afegeixi aquesta participació dels agents socials, que jo crec que hem pogut reforçar i que segur que serà en benefici de la qualitat de la formació. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Niubó. Estem cridant a votació. Senyora Rovira, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt 9 i el 19.a. Gràcies.
Moltes gràcies. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Per demanar votació separada del 16.b... No, perdó, del 16 bis. [[Albert Botran i Pahissa demana per parlar.]]
Senyor Botran.
Voldríem votar separadament el 2, el 3, el 12, el 17, el 18...
Dos... Un moment. 2, 3, 12...
...el 20 i el 21.
...17, 18, 20 i 21. [[Pausa.]] Han demanat votació separada dels punts 2, 3, 9, 12, 16 bis, 17, 18, 19.a, 20 i 21, d'acord? [[Pausa.]] Doncs, primer votarem aquests punts i després votarem la resta de la moció. Per tant, anem a votar el punt 2. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Ara anem a votar el punt número 3. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Anem a votar el punt 9. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 61 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 12. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 16 bis. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 97 vots a favor, 9 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt número 17. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 18. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 19.a. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 61 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 20. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 21. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 120 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre una república amb corrupció zero]] [[302-00050/11]] El vint-i-unè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre una república amb corrupció zero, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Benet Salellas. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, que surtin ràpid i en silenci. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Sí? Gràcies, senyora presidenta. Per justificar el contingut de la moció, penso que en el darrer Ple ja vam exposar, no?, com els mecanismes de control i lluita contra la corrupció que tenim establerts fins avui són manifestament insuficients, no? I d'aquí, les mesures que proposàvem per millorar aquests mecanismes de l'Oficina Antifrau, al fiscalia, la Sindicatura de Comptes, etcètera, no? Jo crec que la corrupció evidenciada i constatada a Catalunya en els darrers anys és l'evidència que aquest sistema no ens ha funcionat. Avui mateix, de fet, hem sabut que la fiscalia demana cinc anys de presó per a Oriol Pujol Ferrusola, qui va ser secretari general de Convergència Democràtica i portaveu en aquest Parlament d'aquesta formació pels delictes de tràfic d'influències, de suborn i de falsedat documental en un relat de fets bastant contundent, el que conté l'escrit de la fiscalia, que parla de contactes interessats, adjudicacions a mida, retribucions injustificades l'any 2011 i, per tant, un any en què ja existia l'Oficina Antifrau, en què ja existia la Sindicatura de Comptes i en què, en definitiva, ja existien tots aquests mecanismes que no van servir, en aquell moment, ni per fiscalitzar, ni tampoc per dissuadir, ni, d'alguna manera, evitar aquestes conductes d'Oriol Pujol. De fet, les conductes d'Oriol Pujol, doncs, estaven totalment en la sintonia de la resta de conductes desenvolupades per la família Pujol, començant per les del matrimoni de Jordi Pujol i Marta Ferrusola, que estan sent investigades, no?, amb relació a delictes de frau i de blanqueig de capitals sobre els diners de la suposada deixa de Florenci Pujol, una investigació que es troba al Jutjat d'Instrucció número 31 de Barcelona i en què també estan imputats els fills Jordi, Marta, Pere i Mireia, i amb el conjunt de la resta d'investigacions, no?, que afecten el mateix Jordi Pujol Ferrusola, que està investigat per l'Audiència Nacional amb relació, doncs, a l'origen dels 33 milions d'euros –33 milions d'euros– que va moure a través de bancs d'onze països diferents. O el mateix Oleguer Pujol i Ferrusola, que, doncs, com també és conegut, també està imputat per delictes de frau fiscal i de blanqueig de capitals, en aquest cas, per unes operacions relatives a..., operacions immobiliàries en paradisos fiscals, a Panamà, les illes Verges, relatius a 2.000 milions d'euros. Es tracta, en definitiva, de la família conegudíssima Pujol, d'una autèntica estructura de corrupció, no m'atreviria a dir «estructura d'estat, no?, però sí una autèntica estructura que, conjuntament amb el partit, amb Convergència Democràtica, d'acord amb el que ens diu l'escrit de la fiscalia sobre el cas del Palau de la Música, doncs, ens diu, el senyor fiscal..., en l'escrit pel qual demana altíssimes penes de presó amb relació al tresorer Osàcar, de Convergència Democràtica, ens parla que existia un «pacto criminal estable, no?, que va iniciar-se l'any 1999 i que hauria continuat, com a mínim, fins l'any 2009, i, per tant, que hauria durat ni més ni menys que deu anys, que s'hauria anat prolongant i renovant cada any i que hauria consistit, doncs, en un pacte que el que feia era desviar fons de Ferrovial cap a Convergència Democràtica via Palau de la Música, la qual cosa assignava no el famosíssim 3 per cent, sinó concretament en aquest cas un 2,5 per cent, que s'assignava a Convergència Democràtica, ni més ni menys, perquè hi havia un altre intermediari, en aquest cas Millet i Montull, que es retribuïen amb l'1,5 per cent, també, de tot aquest conjunt d'operacions. Parlàvem d'Osàcar, imputat, tresorer de Convergència, imputat pel cas del Palau de la Música, però podríem parlar de Viloca, que és el següent tresorer, no?, si no m'equivoco, de Convergència Democràtica, el qual també ha estat ingressat a presó, precisament en aquest cas per una investigació seguida pel jutjat del Vendrell i per l'operació que s'ha conegut, o pel cas que s'ha conegut, pel cas del 3 per cent, pel cas Petrum, i així una llarguíssima –llarguíssima– llista de causes judicials, d'investigacions que es troben ja en fase, diguem-ne, consolidada, en què la fiscalia ja ha acusat tots aquests responsables de Convergència Democràtica en el sentit, doncs, d'imputar-los l'enriquiment injust a base de saquejar l'erari públic. Deia Vázquez Montalbán que «cuarenta años de franquismo no pasaron en balde y que, junto a herencias estructurales acarreadas por la Transición, han quedado secuelas de cultura política reaccionaria que descansan en la afirmación básica de que todos los políticos son iguales, y en su complementaria, que la política es para quien vive de ella. Això és un text del famós «Manifest anticorrupció, elaborat per Vázquez Montalbán l'any 1990. Penso que aquesta advertència que se'ns feia, doncs, ara fa ja més de vint-i-cinc anys continua sent perfectament vigent. Hi ha qui, com Quico Homs, entén que es pot anar emmascarant tothom i que d'alguna manera tots els polítics són iguals. Doncs, no; no tots els polítics són iguals, no tots els qui participem en política venim de partits que han constituït, com diu la fiscalia, un pacte criminal estable amb la corrupció. No. Nosaltres hem vingut aquí a treballar i precisament a bastir una república catalana sense corrupció. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, persones que ens acompanyen des del públic, el Grup Parlamentari Socialista va presentar un parell d'esmenes a la moció que avui ha explicat el diputat de la CUP, una moció que es titula «sobre una república amb corrupció zero. Bàsicament, les nostres aportacions anaven en dues línies. La primera d'elles és la de garantir que qualsevol mecanisme que es creï per tal de coordinar els diversos organismes, cossos policials, diferents instàncies que a Catalunya treballen en la lluita contra la corrupció i el frau, o en la seva prevenció, fos independent del Govern. Entenem que possiblement la intenció de la CUP no era proposar altra cosa, però en la redacció concreta ens semblava que no quedava prou clar i, per tant, vam fer una aportació en aquest sentit, i evidentment que aquest mecanisme, qualsevol instància que pretengués coordinar la lluita i la prevenció de la corrupció i el frau, retés comptes davant del Parlament, que entenem que és el que tenim més o menys consensuat i establert en altre casos, com el de la mateixa Oficina Antifrau, la Sindicatura de Comptes, la sindicatura de greuges, etcètera. I, per tant, sembla lògic que tot vingui a retre comptes aquí també davant la representació dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya. La segona de les aportacions, potser més modesta, era la de procurar que no s'establís un mecanisme de denúncia anònima, sinó un mecanisme, en tot cas, de reserva d'identitat del denunciant per tal de protegir-lo davant de qualsevol circumstància negativa que el pogués afectar pel fet d'haver denunciat, però que permetés, en tot cas, un cert grau de transparència. I, de fet, és un mecanisme que ja és conegut, no només a Catalunya –per exemple, l'Oficina Antifrau el té establert, i una part significativa de les denúncies que rep es reben a través d'aquest mecanisme amb reserva d'identitat–, sinó que també és un mecanisme conegut en altres països del nostre entorn, i, per tant, doncs, ens sembla que és raonable. I en aquest sentit volem agrair al grup proposant que hàgim estat capaços de consensuar i d'arribar a transaccions, no només amb el nostre grup, sinó també amb d'altres, que segurament ja en parlaran, i, per tant, aquestes dues preocupacions nostres han quedat incorporades. És veritat que, sense que vingui d'una esmena del Grup Parlamentari Socialista, hi havia també plantejada una esmena per part d'un altre grup, en aquest cas de Ciutadans, sobre una qüestió que també es pot considerar menor, però nosaltres entenem que no cal demanar eliminar la despesa relativa a la participació dels responsables de l'Oficina Antifrau en viatges i trobades internacionals, sinó que, en tot cas, cal provar d'acotar, restringir a allò que sigui estrictament necessari, però ens sembla que és bo que l'Oficina Antifrau participi d'instàncies europees, internacionals, amb altre tipus d'organisme que fan funcions similars, i que, per tant, hi hagi un intercanvi d'experiències i que hi hagi fòrums a nivell internacional en què l'Oficina Antifrau de Catalunya, doncs, pugui participar, de fet, amb aquesta voluntat que hem tingut sempre que Catalunya tingui presència a nivell europeu i internacional, i també així aprendre d'experiències de països que a vegades tenen aquests temes una mica més ben apamats i una mica més ben tractats. Però dic «una mica, perquè fins ara no hi he fet referència, perquè segurament és una qüestió purament anecdòtica, però, diguem-ne, el títol de la moció és un títol, diguem-ne, fins a cert punt, grandiloqüent; ple de bona voluntat, i amb un objectiu lloable, certament, aconseguir un país amb corrupció zero, però si no és que algú pensa que la república ens portarà també l'home nou, és veritat que la condició humana fa pensar que de corrupció lamentablement n'hi haurà sempre, i el que és important és tenir els mecanismes institucionals el més ben afinats possible per poder lluitar contra el frau i la corrupció, per poder evitar, per posar tots els pals a les rodes que sigui possible; tenir ben fetes, diguem-ne, les lleis per fer el més difícil possible aquesta corrupció, i després evidentment perseguir-la i reprimir-la quan aquesta s'hagi produït, no? Però diguem que aquest hauria de ser el nostre capteniment –que és una paraula que agrada molt al Parlament–: procurar fer tan difícil com sigui possible que es puguin dur a terme conductes corruptes, fraudulentes, i, en la mesura del possible, detectar-les abans que hagin arribat a produir un mal als interessos públics, que són els interessos dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació, té la paraula el senyor Albano Dante Fachin, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Parlem de corrupció i no queda ningú de Convergència... Gràcies, presidenta. La setmana passada els companys de la CUP presentaven una moció que té com a objectiu tenir millors eines per lluitar contra la corrupció. La moció, com deia Pedret, es titula «sobre una república amb corrupció zero; per nosaltres, independentment si és per a la república o per a l'autonomia, doncs, entenem que té gràcia, no?, això d'imaginar un espai amb corrupció zero. I, a més a més, tenint en compte que aquesta moció la presenta una organització com la CUP, que ha fet molta pedagogia a explicar que la corrupció no és un fet aïllat, sinó que és un fet estructural i sistèmic, doncs, és una moció molt interessant. Crec, i segurament passarà així, que aprovarem unes quantes mesures per poder lluitar millor contra la corrupció. Nosaltres votarem a favor de gairebé tots els punts, però volia aprofitar aquests quatre minuts que em queden per anar una mica més enllà del que diu la moció i fer algunes reflexions sobre la corrupció a Catalunya. Ara que està el conseller Romeva..., el conseller Romeva, la setmana passada, quan es va presentar aquesta moció, ens explicava una mica, bé, que amb el nou estat tindrem les eines per fer realitat el somni de la corrupció zero, no? I venia a dir, això, que el nou país serà un oasi de netedat. Però a Catalunya ja fa molt de temps que no ens creiem els oasis, perquè des que tots vam descobrir que l'oasi català era més aviat una claveguera, doncs, d'oasis... [[Veus de fons.]] Sí, sí, sí; es parlava com que amb això ho podrem aconseguir. I no –i no–, perquè tenim l'obligació de recordar algunes coses. Fem memòria –fem memòria–, perquè a la comissió anticorrupció de la legislatura passada tothom es posava les mans al cap, no?, perquè la claveguera feia moltíssima pudor. I va sortir Artur Mas, amb l'ambientador; era un ambientador que portava cinquanta-una mesures anticorrupció. Ni fa un mes, en David Fernàndez ens recordava que de les cinquanta-una mesures anticorrupció només se n'ha aplicat el 7 per cent, d'aquestes mesures. Què està passant aquí? Llavors, no s'hi val; no s'hi val, Romeva; no s'hi val, Junts pel Sí; no s'hi val dir que quan siguem una república serem nets, perquè avui, que es podria estar netejant, no s'està netejant. I, per tant, la podridura no és només una cosa del passat; la podridura, si creiem que la corrupció és sistèmica, té un nom que és Convergència Democràtica de Catalunya. Sí, té un nom, i és Convergència Democràtica de Catalunya. Per tant, no només mirant al passat, mirant al futur. Mirem al futur. Us posaré un exemple. Ahir parlàvem aquí de fiscalitat. I justament ahir vam veure com Junts pel Sí i el PP es posaven d'acord per defensar els interessos dels poderosos. I això cal tenir-ho en compte, perquè, quan parlem de corrupció, la fiscalitat també és un pou de corrupció, perquè milers de milions d'euros l'any desapareixen per elusió, per evasió. I si mirem els plans de futur de Junt pel Sí en tema de fiscalitat, la cosa no sembla que hagi de millorar. Com ha de millorar quan Artur Mas li encarrega el disseny de la hisenda catalana a Pricewaterhouse i Deloitte, que són dues empreses que ajuden les grans empreses a l'elusió i a l'evasió d'impostos a escala industrial? Aquestes són les eines, Romeva, que en el futur ens permetran lluitar per la corrupció, de la mà de PricewaterhouseCoopers i de Deloitte? –que, per cert, tenen alguns excàrrecs i alguns noms insignes de Convergència. Això demostra que estem davant d'una qüestió estructural. I, per tant, està clar que quan Junts pel Sí s'imagina aquest país lliure de corrupció, potser no està parlant de perseguir-la, sinó de legalitzar-la. [[Veus de fons.]] Hala! Hala! Vostè sap qui és PricewaterhouseCoopers? No; no ho deu haver llegit. Ja li passaré un enllaç que és molt interessant. Acabo –acabo. Perquè nosaltres tenim memòria, i també ens recordàvem de Convergència Democràtica descrita per un fiscal com «un pacte estable amb la corrupció. Diguem-ho així, diguem-ho clar, perquè això ens obliga a fer-nos una pregunta: si la qüestió és sistèmica, si Convergència és el partit [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] del sistema responsable de tot això i qui ens fa aquestes propostes vergonyoses de la mà de PricewaterhouseCoopers i Deloitte, podem imaginar algun futur decent...
Senyor Fachin...
...per a aquest país...?
...ha exhaurit el temps; em sap greu.
A en Millo li n'ha deixat més... [[Rialles.]]
No.
Què és, perquè rebaixa impostos? Bé, acabo...
No, no.
Podem imaginar un futur millor per a aquest país si al capdavant d'aquest futur, marcant l'agenda està Convergència Democràtica? Nosaltres creiem que no. Gràcies.
A vostè també li n'he deixat més, eh? [[Alguns aplaudiments.]] Moltes gràcies, senyor Fachin. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Corominas, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Presidenta, consellera, conseller... Bé, jo parlaré de la moció, si els sembla bé. I començar per dir que, més enllà del títol, que, certament, doncs, és un desideràtum i una tendència que segur que hi hem d'anar, el que ve a dir la moció és aquelles mesures legislatives, aquelles eines, també, de coordinació i aquells mitjans que hem de posar al servei dels organismes que lluiten contra la corrupció perquè tot plegat vagi millor. Inicialment vam presentar unes esmenes de supressió i unes de modificació atenent que hi havia temes competencials i temes també d'inaplicació del que es proposava a la mateixa moció que ens semblava que no eren coherents. Tot això s'ha resolt; hi han dos subapartats que no.., tres, que no podem compartir, que ara els explicaré, però la resta de la moció, que és substancialment... Amb la resta de la moció, agraïm la capacitat de transacció que hi ha hagut i d'acord amb la resta de formacions polítiques, i especialment amb el grup que la presentava, amb la CUP. També aquesta moció es presenta no només per evitar casos presents i futurs, sinó sobretot perquè venim d'un sistema jurídic que s'ha anat, d'alguna manera, farcint com una espècie de puzle mal endreçat, i anar fent sindicatures de comptes, de greuges, l'Oficina Antifrau...; per altra banda, tenim les competències de l'Estat en temes judicials i també en temes que no són competència de la Generalitat, i que tot plegat no s'ha coordinat prou bé, i que crea moltes escletxes al sistema. I, per tant, entenc que aquesta moció també persegueix que el nivell d'exigència ètic que hem de tenir com a societat vagi més enllà del que hem anat construint en un sistema jurídic molt complex. Bé, passant a la moció, la creació del mecanisme... –ho ha dit molt bé el diputat Pedret–, no és un organisme o una iniciativa que hagi d'estar dintre del Govern; que ha de ser una eina independent. Entenem que això és el que ha de ser, una eina; una eina de coordinació entre els diferents organismes que es dediquen a la lluita contra el frau i la corrupció, i en això hi ha hagut les esmenes que ho han esmenat i, per tant, aquí estarem al costat també de la resta de grups parlamentaris. També a les compareixences, com a acusació particular, en els casos en què s'afectin béns de la Generalitat o hi hagi afectat..., d'una manera o altra, per casos de frau i corrupció. I, també, al punt 2, tot el que és l'avaluació que una vegada a l'any, doncs, farem, a través d'una compareixença, i d'un informe del Govern, respecte a tots aquells casos que la Sindicatura de Comptes hagi estat avaluant en informes durant l'any. Això ens portarà, evidentment, que tinguem una visió del compliment d'aquelles recomanacions que ha fet la Sindicatura –que vostès saben que informe rere informe va fent– i, alhora, també, fer-ho coincidir amb el que fins ara era una compareixença del Tribunal Superior de Justícia o de la fiscalia, sobre els casos que hi ha hagut a Catalunya i, en general, la memòria que presenta el Tribunal Superior de Justícia, i, per tant, que sigui una sessió útil, una vegada l'any, d'avaluació de tot plegat. El tercer punt, respecte a la Sindicatura de Comptes també, abasta la modificació de l'article 71 de la Llei de finances. Ens ha semblat que no era a través de la Llei de finances el mecanisme oportú per regular el que són els alertadors. Demanem que es faci en una figura a part i, en tot cas, que l'article 71 sí que doni llibertat a la sindicatura perquè la cadència amb què fa els informes sobre alguns organismes per raó del seu import no sigui anual, sinó que puguin decidir que sigui bianual, o cada tres anys o cada quatre, en funció també de la càrrega de feina que hi hagi, i d'aquesta manera també, atenent la petició que em van fer els mateixos síndics, es puguin fer altres informes. Respecte al punt 4, que és respecte als sous, i al punt 5, l'àmbit salarial de l'Oficina Antifrau i de la Sindicatura de Comptes, es planteja una limitació a 67.000 euros. L'esmena que havíem presentat nosaltres anava en la línia que aquesta limitació fos igual que per al conjunt dels directius i de personal de la Generalitat. No s'ha volgut incorporar i és l'única..., aquests dos punts són els que no votarem a favor, conjuntament amb la lletra b del punt 5, que també té relació amb l'eficiència de l'Oficina Antifrau. Ens sembla que l'esmena que plantejàvem era més coherent amb el sistema, perquè és tot el conjunt de treballadors públics els que haurien de tenir aquesta limitació, no dos organismes en concret, però, en tot cas, seran els que votarem en contra. Bé, una consideració final. Estem, a Junts pel Sí, compromesos a lluitar contra la corrupció i, d'alguna manera, la prova és que votarem a favor de la majoria d'aquesta moció. Però sí, deixi'ns dir..., els hi he de dir, tant a la CUP com a Catalunya Sí que es Pot, que en l'anterior legislatura, que hi havia una mesura important estructural per canviar, precisament, temes de lluita contra la corrupció, qui menys va treballar en això van ser la CUP i Catalunya Sí que es Pot, que és la Llei de transparència, a la qual vostès pràcticament no van fer cap aportació. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Corominas. A continuació, té la paraula el senyor Matías Alonso, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats, bé, aquesta moció, si ens fixem només en el títol podríem també dir que és la moció sobre utopia, no?, i no entraré en el discurs de Thomas More, però, en tot cas, aquesta república amb corrupció zero que ens planteja, aquest món imaginari, amb lligams èpics i fantàstics, doncs, pot ser també molt del gust de la CUP, no només de la CUP sinó també del seu principal soci en aquests moments, que és Junts pel Sí. Dins d'aquesta relació que estem vivint, els darrers temps, amb aquesta relació d'amor-odi, no?, continuat, entre el que podríem anomenar, doncs, l'oligarquia de dretes i el que podríem dir que és una esquerra antisistema, però que al final, ho estem veient, està configurada pels seus hereus, no? I ambdós –ambdós– volen viure clarament dins d'utopia, volen viure en aquesta ínsula fantàstica, en aquesta república imaginària amb una potser impossible absència de corrupció. I ens plantegen una creació d'un nou artifici, d'un nou mecanisme de prevenció i de lluita contra la corrupció i contra el frau, amb pedigrí català, ha de ser precisament aquest mecanisme, català. Nosaltres no ho considerem imprescindible, realment, tampoc ens hi oposarem, però, en tot cas, el que sí farem serà vetllar perquè no es converteixi en un nou «xiringuito. I poca cosa més té realment la moció, si ens hi fixem, hi ha poca cosa més. I no li vull restar importància, ni de bon tros, al que té la corrupció per al conjunt dels ciutadans, per a la política i per a la vida de tots a Catalunya i arreu d'Espanya, però és que el pedigrí català..., no n'hi ha prou amb això, perquè hi han molts catalans que també s'han doctorat en corrupció; ho hem de tenir molt present. I alguns s'han doctorat fins i tot cum laude, no? No hi entraré, aquí ja s'ha dit, no només el pare fundador, tota la seva prole... Però tenim, en aquest Parlament tenim oberta, després d'haver tingut una comissió específica de lluita contra la corrupció, tenim oberta a hores d'ara, una nova comissió, en aquest cas d'estudi per cercar les millors mesures de lluita contra la corrupció i contra el frau. Una comissió que va impulsar Ciutadans i que, precisament, el ponent d'aquesta moció, doncs, l'està presidint en aquests moments..., i ja li anuncio que volem donar-li més impuls, a aquesta comissió d'estudi. Volem que es reuneixi amb més freqüència, amb una periodicitat quinzenal, i volem que hi hagin més compareixences, i també que aquestes compareixences, doncs, aportin una visió acurada sobre el problema, que realment serveixin per aportar solucions a aquest problema, que segueix sent un problema sistèmic, com s'ha dit, un problema gravíssim i que ens afecta a tots: a tots els catalans i al conjunt dels espanyols. Fins ara hem tingut una sèrie de compareixences que..., no vull menysprear ningú, però, per mi, només hi ha hagut una compareixença, clarament, que ha aportat solucions, que és la del doctor Queralt. Ja li ho vaig dir a ell: quan l'estava escoltant em semblava en certa forma estar escoltant el programa electoral de Ciutadans en l'àmbit de la corrupció. I ell va incidir en una qüestió que pensem que és fonamental i que en aquest Parlament des de fa molts anys estem defensant que sigui així. Ell va dir clarament, primer, que lluitar contra la corrupció era una qüestió de voluntat política; per tant, això és primordial: s'ha de tenir voluntat política. I, segon, que hi ha una mesura fonamental en aquesta voluntat política que és apartar immediatament de qualsevol càrrec de responsabilitat política aquells investigats, aquells imputats per corrupció política, per a aquests casos de corrupció, que ara no entraré a parlar de malversació dels cabals públics, a parlar de prevaricació..., d'aquests delictes que tothom reconeix com els que conformen la corrupció política. Per tant, hem de seguir la línia que ens marcava el doctor Queralt, hem de ser conscients que la millor eina contra la corrupció, per lluitar contra la corrupció, és aquesta voluntat política, i la voluntat política l'han de tenir les direccions dels partits, és primordial que siguin les direccions dels partits, i el compromís ètic, el compromís ètic de tots els que ens dediquem a la política, de tots els càrrecs públics, precisament perquè aquesta lluita sigui fonamental, i que estigui present en tots els casos. Aquests dies torna a ser notícia... Precisament, s'ha parlat aquí d'alguna corrupció sistèmica, d'alguns noms concrets... –ara em referia a la voluntat d'apartar dels càrrecs públics, immediatament, aquells investigats–; avui precisament un informe de conclusions de la fiscalia anticorrupció ens ha deixat clar que allò que l'aleshores Grup Parlamentari de CiU defensava respecte al que era el seu portaveu...
Senyor Alonso, ha exhaurit el temps.
...doncs, veiem que efectivament hauria d'haver pres aquesta decisió. Moltes gràcies, presidenta; moltes gràcies, senyores i senyors diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Alonso. A continuació, té la paraula senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Senyors i senyores diputats, bé, la realitat de la corrupció a Catalunya ens porta a la memòria un llistat bastant llarg de casos de corrupció. Podem parlar del cas de Prenafeta, de l'any 90; del CARIC; el 96, de Pascual Estevill i d'en Piqué Vidal; el 99, de la trama de la Delegació d'Hisenda a Barcelona; el cas Turisme; Adigsa; Pallerols... Vaja, tan llarg –tan llarg– que a vegades només et queden els últims casos, no?, a la ment, com és el cas Innova, Crespo, Fernández, cas Pujol –òbviament. A veure, tenim molt de treball i molta feina per davant, i tenim una responsabilitat que és ineludible per als que ens dediquem a Catalunya a la política, ens enfrontem a un repte que és essencial, que és..., aquells que creiem que la política ha de ser un servei públic, i que ha de ser digna, i que ha de ser per treure pit, doncs, que es dignifiqui, no? Y eso pasa, pues, por prestar ese servicio público, de la política, de manera eficiente, transparente, con ejemplaridad y con propuestas viables y realistas. Antes de analizar el contenido de la moción de la CUP, lo que sí que queríamos hacer, desde el Partido Popular, es una pequeña reflexión, ¿no? El título es ciertamente engañoso, porque luego el contenido de la moción tiene puntos muy positivos, pero ustedes nos han dejado un titular publicitario importante, ¿no?, que es lo de: «Sobre una república con corrupción cero. Bien, yo creo que, a pesar de eso, hay muchos puntos que son muy votables y que los vamos a apoyar, y que estaría bien –estaría bien–, que no habláramos de situaciones oníricas. Es decir, «corrupción cero es imposible, usted lo sabe perfectamente, como lo sabemos todos los que estamos en este hemiciclo, y, «república, pues, evidentemente es su objetivo político, pero desde luego para eliminar la corrupción o por lo menos dificultarla no existe ninguna necesidad de crear ningún estado propio ni nada que se le parezca. Y siendo serio, yo creo que es importante diferenciar, y desde el Partido Popular, y esta diputada en concreto está contenta y satisfecha de que el debate de hoy precisamente sea productivo, en el sentido de no vincular y saber y tener la conciencia clara de que al final la corrupción la cometen las personas en ejercicio de sus funciones, muchas veces públicas, y en política; y aprovechando, pues, la oportunidad que tienen para influir y tomar decisiones políticas. Y que cuantos más controles pongamos, mejor. Y que cuantas más dificultades pongamos, y que aquéllos que utilicen la política para enriquecerse lo tengan muy difícil, pues mejor, ¿no? Y que además así podamos sacar pecho los que somos honestos, nos dedicamos a la política y lo hacemos con una vocación de servicio público y plenamente convencidos de que es importante que la honestidad sea requisito esencial para participar en política, que no tengamos que andar pidiendo perdón por el choriceo de otros, hablando claro. Así que si no se generan falsas expectativas, esta moción tiene puntos muy favorables con respecto a fijar unas bases para dificultar, aunque no impedir, la corrupción, ¿no? Y eso es, pues, darle más herramientas a la Sindicatura de Cuentas. Nosotros creemos que es muy importante ese informe que tienen que hacer anualmente, etcétera; que ustedes incluyen en esa moción. Que se refuercen, también, todo lo que son recursos económicos y humanos en la oficina de la Sindicatura de Cuentas, así como la de antifraude, y que no anden viajando por el mundo a lo Willy Fog y que se dediquen esencialmente a poner todas las herramientas para luchar contra esa corrupción que nos quita la dignidad de nuestras instituciones. Y, por tanto, todo eso sí que lo vamos a votar a favor. Ahora bien, crear más organismos, no. Y lo decimos simplemente por la experiencia que hemos tenido en la última comparecencia, del señor Daniel de Alfonso, de la Oficina Antifraude. Cuando él mismo, a preguntas de esta diputada, nos dice: «Es cierto que los ciudadanos tienen un descontrol absoluto de a qué institución tienen que ir para poner en conocimiento un caso de corrupción y poder tomar medidas al respecto. Yo creo que, instituciones, hay suficientes y lo que hay que hacer es centrar esfuerzos en que estas dediquen los recursos, precisamente eso, a la investigación y a la lucha contra la corrupción, y que se establezcan mecanismos donde se les dé más capacidad ejecutiva. Es decir que usted, señor Salellas, como yo, que está en la Sindicatura de Cuentas, en esa comisión, ha escuchado en múltiples ocasiones a los síndicos quejarse de que no tienen fuerza ejecutiva sus decisiones y que al final no se cumplen, y yo creo que eso es importante apoyarlo y fomentarlo. Y además, creemos que si nos dejamos de apriorismos ideológicos y de populismo...
Diputada, ha exhaurit el temps.
Només un momentet– …y de populismo, con el esfuerzo de todos podemos conseguir dignificar no solo la política, sino también las instituciones. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Benet Salellas.
Gràcies, presidenta. Bé, certament, sí que vull agrair, que no ho he fet abans, l'actitud de la resta de grups de la cambra, especialment de Junts pel Sí i del PSC, amb qui hem arribat, diguem-ne, a un cert consens en el contingut final de la moció, tot i que he de dir que el contingut final rebaixa, d'alguna manera, alguns llistons que nosaltres havíem col·locat bastant alts i que potser explicarien per què parlàvem de república catalana amb corrupció zero, no? I és que realment intentàvem, amb la moció, entrar en competències relatives a la fiscalia i relatives a qüestions que pertanyen ara mateix a l'Estat i que nosaltres buscàvem amb la moció que comencéssim a formar part..., que comencéssim a pensar, a imaginar i a viure com a república catalana, no? Junts pel Sí no ens ho ha comprat i al final hem preferit ser possibilistes i que la moció pogués tirar endavant. Sí que he de dir, en qualsevol cas, que parlar de república sí que té a veure amb parlar de lluita contra la corrupció. D'entrada, perquè la Constitució espanyola, a l'article 56.3, diu que el monarca és no només immune i inviolable, sinó que «no está sujeto a responsabilidad i, per tant, tot el saqueig, totes les influències i tots els negocis que ha fet la monarquia espanyola amb els diners, el patrimoni i les estructures de tots els espanyols, doncs, no es poden sotmetre a judici simplement perquè vostès i els partits que donen suport al règim constitucional blinden de responsabilitat el cap de l'Estat i el conjunt de la família reial espanyola. Per tant, sí que és important parlar de república, perquè parlar de república significa parlar d'igualtat i significa que tots –tots– estem subjectes al principi de responsabilitat pels nostres fets, i que no n'hi ha uns, simplement, que després de «forrar-se amb el que és públic, doncs, directament no tenen per què donar explicacions. I acabaria, simplement, deixant clar que, almenys des del nostre grup, nosaltres no comprarem el discurs pessimista que la corrupció, doncs, existirà sempre, que la corrupció és quelcom inherent a l'ésser humà, com ha vingut a plantejar el diputat Pedret. No es tracta d'homes nous o dones noves; es tracta, d'alguna manera, d'acabar amb el capitalisme i amb el que és la causa de la corrupció, en definitiva, d'aquest sistema. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Salellas. Estem cridant a votació. [[Lluís M. Corominas i Díaz demana per parlar.]] Senyor Corominas.
Sí, per demanar votació separada dels punts 4.a i 5.a i 5.b. El 5.a i 5.b poden votar-se junts –per nosaltres, vaja. [[Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]]
Senyor Coscubiela.
Gràcies, presidenta. Per demanar votació separada del 4.a i 4.b, 5.a i 5.b, que per nosaltres es podrien votar tots junts. Sé que és difícil, però... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí, per demanar votació separada de l'1.c, del 2, 3, 4.a, 5.a i 5.b. Tots els podem votar junts. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]]
Sí?
Per demanar votació separada de l'apartat 5.b, tan sols.
D'acord. Se m'ha demanat votació separada de l'1.c, del 2, del 3, del 4.a, del 4.b, del 5.a i del 5.b. Se m'ha dit que l'1.c, el 2 i el 3 es poden votar junts? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] 1.c, 2 i 3 es poden votar junts? [[Pausa.]] Doncs, farem aquesta primera votació. Després també s'ha dit que el 5.a i el 5.b es poden votar junts? [[Pausa.]] Sí? [[Veus de fons.]] No. D'acord, 5.a i 5.b, no. 4.a i 4.b es poden votar junts? [[Pausa.]] Doncs, primer farem una votació de l'1.c, 2 i 3, i després els altres separats i al final la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, ara anem a votar els punts 1.c, 2 i 3. Comença la votació. Han quedat aprovats per 97 vots a favor, 9 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt 4.a. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 26 vots a favor, 69 en contra i 35 abstencions. A continuació, votarem el punt 4.b. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 11 abstencions. A continuació, votarem el punt 5.a. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 26 vots a favor, 69 en contra i 36 abstencions. A continuació, votarem el punt 5.b. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 19 vots a favor, 60 en contra i 52 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Alguns aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les inversions del Govern de l'Estat i la puntualitat dels trens]] [[302-00051/11]] El vint-i-dosè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les inversions del Govern de l'Estat i la puntualitat dels trens, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Gerard Gómez del Moral. I els demano, si us plau, que surtin, com sempre, de presa i en silenci. Gràcies.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats, fa just una setmana parlàvem, fèiem la interpel·lació al conseller parlant del mal servei que presta Renfe, el mal servei ferroviari que malauradament tenim a Catalunya per culpa d'un mal manteniment i de les no-inversions que ha fet el Govern espanyol; no l'últim ni l'anterior: al llarg de la historia. I malauradament això és el pa nostre de cada dia; retards, són absolutament constants; de fet, ja en vam parlar, en les línies de regionals, especialment les de l'Ebre i, de fet, el diputat Bel aquest matí també s'hi referia en la interpel·lació sobre el Corredor Mediterrani; a rodalies... En fi, avaries, incendis, trens que no funcionen, catenàries que s'espatllen, mal manteniment, talussos que cauen i mai ningú els arregla, etcètera. Un mal manteniment, unes no-inversions que, al final, no és que perjudiquin el Govern o el Parlament o la infraestructura; no, no, perjudiquen els ciutadans. I avui –i com que està d'actualitat i avui se'n parlava a la ràdio– han sortit casos, i una persona trucava a la ràdio aquest matí dient que havia perdut l'oportunitat d'una feina per culpa del mal servei de rodalies perquè, senzillament, una persona que vivia a Calafell i va trobar o estava en un procés de selecció a Barcelona i li van preguntar com aniria a treballar, va dir que amb rodalies, i van dir que no el podien agafar perquè ja estaven cansats de l'experiència que els seus treballadors arribessin permanentment tard, que és una cosa molt greu. I per tant, és una cosa molt greu que, òbviament, s'ha de mirar, però que s'ho ha de fer mirar, sobretot, el Govern de l'Estat, que el que està condemnant és que les persones que viuen a Catalunya tinguin molts problemes de mobilitat per anar a treballar, per anar a estudiar a la universitat o per moure's i, per tant, és un problema que, realment, ens afecta, i molt. Per tant, no hi ha inversió, hi ha un mal manteniment i, a sobre, la resposta de l'Estat és voler cronificar aquests endarreriments permanents. És a dir, sabem que arribem tard, sabem que els trens de l'Ebre ja surten gairebé amb vint minuts d'endarreriment i el que fem és dir: «No, no, escolta, no ho arreglem sinó que fem que els horaris arribin tard ja per decret, diguem-ne, i, per tant, sumem aquest endarreriment a l'operativa dels trens i, per tant, el que fem és cronificar un mal servei. Per tot això, nosaltres hem presentat, doncs, aquesta moció, on demanem un seguit de qüestions. En primer lloc, justament aquesta que comentàvem, que és no modificar els horaris, aquesta modificació que preveia el Govern central fer pel 12 de juny i que és cronificar i que és tapar-se les vergonyes. Per tant, que no es modifiquin aquests horaris. També que es doni compliment, i s'ensenyi en els informes, de les limitacions temporals de velocitat i que es reparin. I que aquestes limitacions temporals, perquè siguin temporals, vagin acompanyades d'un pla d'obres i vagin acompanyades d'un calendari d'execució d'aquestes obres perquè siguin això, temporals, perquè no ho són i, per tant, que s'intervingui en tota aquesta qüestió. També parlem de tornar als temps competitius; la velocitat i els temps dels trens, doncs, cada any han anat a menys, i aquests retards, efectivament, tenen aquestes conseqüències. Parlem d'inversions perquè, evidentment, una de les principals potes d'aquest mal servei és la manca d'inversions; inversions que poden parlar des del Pla de rodalia 2008-2015, d'aquells 4.000 milions que va, inicialment, prometre la ministra ni partida ni doblada i que després el ministre Blanco tampoc va executar i que, a dia d'avui, no arribem ni al 10 per cent d'execució; parlem de l'acord dels 306 milions i parlem de tots els acords a què s'ha arribat. Perquè no és que sigui una demanda, és que són acords signats; no demandes de la Generalitat, no, no, acords a què s'ha compromès també el Govern de l'Estat i que, deliberadament, no executen mai. Per tant, inversions i que es compleixi allò acordat, però, sobretot, el traspàs. I diem «sobretot perquè ja no volem intentar fer més demandes; nosaltres volem ser responsables d'allò que passa a Catalunya. Nosaltres volem ser responsables de revertir una situació que perjudica els ciutadans de Catalunya. Diguem-ne, com hauria dit o com deia l'Ovidi: «Ja no ens alimenten molles, volem el pa sencer. És a dir, nosaltres volem construir un estat i això és notori per tothom. Nosaltres volem ser responsables dels nostres actes i nosaltres volem fer que els trens arribin a l'hora i que la gent es pugui moure pel nostre país com es mereix en un servei públic. Per tant, el traspàs, el traspàs total de la infraestructura, el traspàs que permeti a la Generalitat operar el servei de ferrocarrils i que permeti a Catalunya tenir un servei digne...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...com els seus ciutadans es mereixen. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, bé, ens ha quedat una moció arregladeta; ens ha quedat una moció arregladeta i, a més, una moció que no només insta el Govern de l'Estat, que ja està bé, l'hem d'instar, perquè aquí hi han molts greuges, sinó que també posa deures al Govern de la Generalitat, que també toca, perquè aquí estem al Parlament de Catalunya. Jo crec que amb l'acceptació de les esmenes, que ha sigut fàcil negociar amb el company Gerard, hem arreglat, perquè aquí, com deia ell, el tema és el traspàs. El tema és el traspàs, perquè Fomento ens té esgotats. Fomento ens té esgotats a tots i no repetiré la manca d'inversions del Pla de rodalia; la manca de protocols efectius; la reducció de personal, que, a més, està denunciant els sindicats des de fa temps; les complicacions derivades, que ho hem de dir, de la separació de responsabilitats entre Fomento, que té Renfe i Adif, i la Generalitat, que tenim la competència del servei, que això fa que sigui un drama de governança a l'hora d'operar aquest servei. I nosaltres..., clar, nosaltres podem perdonar, els ciutadans i ciutadanes de Catalunya, el Govern..., podem perdonar un dia que uns «xoriços robin coure, o dos dies o tres dies. Podem perdonar un dia que peti el Windows, que salti el sistema i que tot el sistema operatiu falli. Podem perdonar que hi hagi un incendi en un túnel, un incendi casolà, i s'aturi tot el servei. Però, clar, el que no es pot perdonar, i més des d'una defensa del transport públic i del transport ferroviari, és que dels pressupostos generals de l'Estat la majoria es dediquin a vies d'alta velocitat o autovies, i només vagin –pressupostos generals 2015 de l'Estat– 153 milions a rodalies, mentre que són 17.000 milions de pressupost. I no podem tampoc perdonar-li a Fomento que es desvinculi totalment del transport públic, però no només de Barcelona, també de Madrid. A nosaltres ens afecta aquí. Per tant, cal traspassar la titularitat i les competències d'Adif a la Generalitat en el marc d'una autoritat única del transport, i amb els traspassos pressupostaris, perquè aquí també ja n'hem aprés, aquí, que ens traspassaven competències sense els diners. Llavors, això, mal invent, i mal assumpte, i n'estem patint les conseqüències. Per tant, el traspàs de la competència? El traspàs dels diners, per poder fer les obres pendents i el manteniment de la xarxa. Perquè, a més, és que és lògic: hi ha un principi en Administració pública, el principi de subsidiarietat, i perquè, a més, hem tingut èxit en traspassos anteriors. Al 78, quan es va traspassar el Carrilet i el tren Sarrià-Vallès, Ferrocarrils de la Generalitat n'ha fet una bona gestió, per tant, tenim pràctica i ho podem fer. Però dic tot això que li hem d'exigir, també cal que el Govern de la Generalitat faci els deures i, en tant que és qui gestiona, doncs, ha de revisar tots els serveis. I aquí té propostes interessants, conseller, que li ha fet la PTP, per exemple, del Tic Tac Tren, de cadenciar..., fer un servei cadenciat, aprofitar tota la xarxa que tenim, fer com fan els sistemes europeus en què tothom sap que els trens surten cada hora a i cinc, a i deu, a i vint, i la gent..., fa que utilitzi molt més el transport públic, ficant diferents nivells de freqüències, que això recordo que en el Pla tren que va fer el Govern tripartit ja hi estava i desgraciadament allà s'ha quedat. I també fent altres coses, conseller: no pot superposar serveis d'autobús exprés, que està molt bé en algunes zones, a les zones on hi han línies ferroviàries competitives, perquè llavors ens fem la competència nosaltres mateixos. Per això jo estic contenta que ens hagin acceptat l'esmena que parla d'això, del servei cadenciat. També, que ens hagin acceptat l'esmena de no privatitzar aquests serveis i..., sobretot això venia... –i aquí li faig el «guinyo–, venia per la llançadora ferroviària a l'aeroport del Prat de Llobregat. Per què? Perquè si la tenim..., el Prat amb la llançadora pot acabar sent un hub molt important; el Prat de Llobregat pot acabar sent un hub que generi sinergies en les línies que vénen del sud amb la línia 9 del metro i que faci que tots els ciutadans i ciutadanes de fora de Barcelona puguem arribar al nostre aeroport internacional amb unes bones condicions de temps. També dir, perquè em queden molt pocs moments, que entenc que no m'hagin acceptat les esmenes que fan referència al Tramcamp i que fan referència a tot el nus ferroviari de Languedoc-Rosselló, de la Catalunya Nord. Ho entenc. Però, dir-li que aquestes esmenes no les deixo aparcades, sinó que presentarem proposta de resolució, perquè ara que alliberarem el corredor entre tots, i que podrem fer el corredor, el Tramcamp és l'altra assignatura pendent que tenim al meu territori. Moltes gràcies, conseller, diputats i diputades.
Moltes gràcies, senyora Grau. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Presidenta... Conseller, diputades i diputats, nosaltres hem centrat el nostre bloc d'esmenes justament en aquelles qüestions sobre les quals el conseller va ser interpel·lat en la sessió anterior, i que jo crec que era el motiu de l'interès del Govern, i no hem anat més enllà, tot i que estic d'acord amb la preservació del servei públic com a tal, del servei ferroviari a Catalunya Però nosaltres hem centrat les nostres esmenes, algunes les hem transaccionades amb el Grup de Junts pel Sí, i altres no ha estat possible, en allò que..., en el viatge, en què el conseller ens convidava a tots a pujar ara fa quinze dies, eh? Una d'elles era com s'acaba completant –o com s'acaba realitzant, perquè tenim un grau d'execució molt menor– el Pla de rodalies, que és cert que queden pendents la majoria d'actuacions, les compromeses amb el Govern del president Rodríguez Zapatero, i també amb els compromisos del Govern de Mariano Rajoy, eh?, per causes diferents que no hi entraré. Aquí podem fer grans declaracions o buscar vies de solució a les inversions pendents. Nosaltres hem presentat una esmena que el grup proposant no ens ha acabat d'acceptar, tot i que les va acordar ara fa un mes al Congrés dels Diputats amb el Grup Parlamentari del Partit Socialista Obrer Espanyol i de Convergència..., o Democràcia i Llibertat, eh?, i que nosaltres hem volgut traslladar també a aquesta cambra per cercar aquesta coherència d'actuació que tantes vegades es reclama aquí i allà. I és el que hem volgut portar aquí. Per què? Perquè creiem que la millor manera de desencallar aquest tema és a través d'un consorci; d'un consorci entre les administracions públiques: el Govern de la Generalitat, el Govern de l'Estat, i també l'Administració local allà on està afectada per alguna d'aquestes inversions, que és diferent de la comissió bilateral que en aquests moments hi ha constituïda, perquè la comissió bilateral, com vostès saben, és una comissió de seguiment polític i nosaltres el que proposàvem era un òrgan gestor. Exactament allò que a vegades el conseller posa com a exemple: el coordinador/gestor d'algunes de les infraestructures... Bé, li ho traslladàvem aquí, o fèiem la proposta de traslladar-ho aquí en forma de consorci. No ha estat possible, però aquest segueix sent el nostre compromís, eh?, aquí i en el Congrés dels Diputats el 2 de juny i el 27 de juny, si és que tenim responsabilitats de govern a l'Estat espanyol, conseller. L'altra esmena que proposàvem, i aquí sí que ha estat possible arribar a una transacció amb Junts pel Sí, també amb Catalunya Sí que es Pot, que és buscar una via de sortida entre les competències exclusives de l'Estat, pel que fa als ferrocarrils que transcorren per més d'una comunitat autònoma, i les competències que l'Estatut d'autonomia també li atorga al Govern de la Generalitat. Per què? Perquè jo crec que la qüestió de fons, des del meu punt de vista, no és altra que com afrontem els problemes i les necessitats de la xarxa ferroviària convencional a Catalunya, però també dels usuaris del ferrocarril. Si millorem, fidelitzem; si fidelitzem, millorem el transport públic i, si augmentem el transport públic, i sobretot ho fem a través del transport públic electrificat, en aquest cas, el ferrocarril, també estem ajudant a millorar, per exemple, la qualitat de l'aire a l'entorn metropolità. Nosaltres estem d'acord a revisar quines infraestructures ferroviàries de la xarxa convencional no té sentit que figuri en la xarxa ferroviària d'interès general. Proposem, com també hem fet al Congrés dels Diputats, de crear un grup de treball entre l'Estat i la Generalitat que determini, abans de final d'any, quines línies tenen..., poden ser..., o són d'interès general, excloent d'aquestes les que tenen origen i destinació a Catalunya, perquè deixin de ser considerades d'interès general. I nosaltres considerem que aquestes que no tenen caràcter d'interès general, més enllà de les declaracions solemnes i unilaterals a què a vegades se'ns convida, des d'una part de l'hemicicle, doncs, acabem..., de Govern a Govern, acordant el traspàs d'aquesta xarxa, que no té el caràcter d'interès general al Govern de la Generalitat de Catalunya, com ja es va fer en el seu moment, ara ja fa molts anys, en les carreteres, en la xarxa de carreteres dites «nacionals i que tenien el seu origen [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i la seva destinació a Catalunya que ara formen part de la xarxa que gestiona la Generalitat de Catalunya. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, té la paraula la senyora Marina Bravo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Conseller, diputados..., ni un ápice de autocrítica, ni hoy ni en la interpelación del otro día que revisaba ayer. Tampoco la más mínima intención de aprovechar las competencias que tienen. Victimismo, victimismo, sí, un montón; victimismo y propaganda para culpar de todos los males al Gobierno de España, para disimular la inacción del Gobierno de la Generalitat también en esto. Y no crean que con esto esté defendiendo al Gobierno español, no nos pongan en el mismo saco que el PP, por favor. Nosotros no vamos a decir que el Ministerio de Fomento lo está haciendo bien. Es imposible defender la gestión que se ha hecho en los últimos años del mantenimiento de la red convencional. No vamos a defender al Ministerio de Fomento, vamos a defender a los ciudadanos. Estamos de acuerdo con todas las reclamaciones que se hacen aquí y, de hecho, vamos a votar a favor de prácticamente todo. Personalmente, me alegro de que por una vez se haya puesto el grito en el cielo con los horarios y con las limitaciones de velocidad, que eso es lo que tenían que hacer, eso es lo que interesa a los viajeros, y que por una vez nos hayamos olvidado un poco del baile de cifras de inversión y de los agravios comparativos. Estamos perfectamente de acuerdo. Votaremos a favor, como decía, de prácticamente todos los puntos, bueno, de todos menos de uno. Exigir el traspaso así, porque somos más guapos, no. Un traspaso que se pide solo por el apriorismo de que aquí se haría mejor, no. Y ni siquiera se avergüenzan de reconocerlo, de reconocer que ese es el único motivo, se acaba de repetir hoy. No son capaces de dar ni una sola justificación técnica o de optimización de la gestión, y es que no es fácil encontrarla; si la hubiera, si la gestión se hiciera mejor desde aquí, nosotros seríamos los primeros en liderar la petición de esa competencia, porque a nosotros lo que nos importa es que se gestionen las cosas de la mejor manera posible y no quien gestiona cada cosa, que es lo único que parece que importe aquí. La gestión de la infraestructura ferroviaria no es un problema nuevo, no es algo que no se hay estudiado, es algo que ya se conoce desde hace muchos años en muchos sitios. Y en ninguna región o nación del mundo, ni en Quebec, ni en Escocia, en ningún sitio se ha transferido. ¿Por qué? Porque la infraestructura ferroviaria tiene unas características de monopolio natural que… –además, creo que ya lo saben–, que se gestiona de la forma más eficaz con un único gestor. Además funciona como una red integrada, bastante compleja la nuestra, por cierto, también creo que ya lo saben de los últimos años que tienen transferido el servicio. Segregar la red ya sería costoso de por sí, requeriría una fuerte inversión inicial; pero administrar la red de manera diferenciada obligaría a replicar estructuras nada sencillas sin ningún beneficio para los ciudadanos; estructuras duplicadas que no hacen más que absorber recursos, que quitar recursos de otra cosas que se pueden aprovechar mucho mejor. Y mientras tanto no hacen lo que tienen que hacer. Un gobierno responsable no puede quedarse en el victimismo, tiene que aprovechar al máximo todas las competencias que tiene. Y, desde luego, no debe enfrentar a territorios y a ciudadanos, y menos aún llenándoles la cabeza con propuestas irresponsables y con alguna que otra falsedad. Que no salgan a concurso los trenes porque no tienen ancho ibérico, lo decía el otro día en la intervención: «Hi ha molts pocs operadors que tinguin trens en aquests moments amb capacitat per poder transcórrer per aquestes vies. Nadie tiene doscientos trenes esperando a que nosotros les llamemos y aun así se saca a concurso la operación en un montón de sitios. Le he traído unas cuantas noticias de Berlín, por ejemplo, se mira a ver si puedes comprar los trenes que tienen y si no interesa, de Renfe, en este caso, allí de la DB, no interesó y, si no, se piden trenes nuevos. Así lo hace todo el mundo, no hay trenes esperando para venir. Y alguna otra falsedad. También decía, no sé si lo tengo aquí: «Madrid té un sistema excel·lent de rodalies, tenen vuitanta quilòmetres de via quadruplicada. Vaya a buscar los ochenta quilómetros, ya les gustaría…, y, si no, pregúntele a sus fuentes a ver cuántos hay, vamos, ni la mitad ni muchos menos. Nada más. Les emplazo a las dos cosas a las que ya les emplacé en la pregunta que le hice el primer día. En primer lugar, a exprimir al máximo sus competencias; para eso tienen barra libre y no dependen de nadie. Y, en segundo lugar, por supuesto, a defender, pero con lealtad, los intereses de Cataluña en Madrid, defendiendo una infraestructura de calidad para las cercanías, de la misma forma que hay que defender el Corredor Mediterráneo o un mejor sistema de financiación. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Bravo. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Presidenta... Diputados, conseller, ustedes presentan esta moción, y yo le encuentro dos explicaciones: una, que estén mirando ya a las elecciones generales del mes de junio, pues, quedándose en afirmaciones muy superficiales con máximas que no son ciertas, buscando el objetivo de decir que aquí el malo es España; o, dos, correr una cortina de humo para tapar, pues, la propuesta de presupuestos que ustedes hacen en la que las inversiones en infraestructuras ferroviarias van a bajar o quieren bajarlo unos 300 millones de euros. Y hacen toda una serie de reclamaciones para acabar reclamando el traspaso de infraestructuras, para, según ustedes, lo que llaman «completar el traspaso de Rodalies de Catalunya. Algo que saben que es imposible –es imposible– porque la red ferroviaria es un patrimonio de interés general. Y en cualquier sitio de Europa va en sentido contrario de lo que ustedes dicen. Se trata de integrar redes, precisamente porque es de interés general, y se trata de la vertebración territorial de cada estado o cada nación. Por lo tanto, ustedes lo que quieren crear es una estructura de estado en materia de infraestructuras reclamando algo que saben que en la Unión Europea jamás se daría. Y el silencio de las verdades que ustedes ocultan hace que sus reclamaciones tengan una serie de perversiones con la única intención de falsear la verdad. Dicen: «Que se realicen de forma urgente las inversiones previstas para desactivar las limitaciones temporales de velocidad. Oiga, mire, cualquier tipo de actuación en infraestructuras..., saben que son actuaciones complejas, complicadas, esto no es hacer un castillo de papel, y por lo tanto las limitaciones temporales de velocidad son imprescindibles. Tanto es así que eso que garantiza que se realice una obra u otras actuaciones..., dando garantías de seguridad para trabajadores y usuarios. Y luego hablan sobre las inversiones previstas con los 360 millones de euros acordados, que ustedes saben que al final se van a ejecutar. Saben perfectamente que solo el 14 por ciento está pendiente de impulso; el resto o está ejecutado o se está ejecutando o está en proyecto. ¿Y a eso ustedes le llaman «falta de compromiso? ¿Seguro? Muy bien. Lo que tienen que hacer ustedes es facilitar y colaborar para que todos estos proyectos lleguen a buen puerto. Eso, uno. Y segundo: si a esto ustedes le llaman «falta de compromiso, ¿cómo se llama lo que ha hecho el Gobierno de la Generalitat en temas de inversiones e infraestructuras en los últimos cinco años? ¿Cómo se llama eso? Eso no tiene nombre. Bueno, tiene un nombre; por ejemplo, L9, una obra con un sobrecoste desmesurado y que pasa por barrios en los que tiene parar y ahora pasa de largo. Ese es su ejemplo. Pero no solo se está cumpliendo con los 360 millones de euros comprometidos, sino que además se están haciendo muchas más inversiones que no estaban previstas en este acuerdo. Por ejemplo, la reforma o la construcción de la nueva estación del aeropuerto; 447 trenes que se han adaptado para que sean accesibles; se ha mejorado la tecnología en la red de autoventa o en el servicio al cliente con nuevos teleindicadores, por ejemplo. Pero todo esto a ustedes no les importa, ni lo quieren explicar. Luego exigen que antes de aceptar un cambio en los horarios de rodalies, Adif informe detalladamente de los motivos de los cambios. Pero si el Gobierno ya los sabe, los sabe perfectamente, están informados. El Govern, además de estar informado de los motivos porque se quieren realizar..., ustedes, en parte, tienen culpa de los retrasos que se provocan o que se producen en rodalies. ¿Por qué? Porque han ido solicitando más trenes y más horarios de los que la vía podía absorber, y lo sabían. Y muchas veces los retrasos se dan precisamente por razones de seguridad en espacio y tiempo. Pero ustedes lo saben, lo conocen y lo omiten. Políticamente pueden haber quedado bien con mucha gente, pero técnicamente, en temas de seguridad, han sido unos irresponsables. Eso sí, aquí todo sirve, pueden decir que el Gobierno de España no invierte, no sabe gestionar, pero mienten y lo saben. Y esto forma parte de las falacias del procés. Ustedes quieren poner barreras a los trenes, reclaman lo que saben que no pueden solicitar o exigen solucionar aquello que no funciona en parte por su culpa y su responsabilidad. Como decía el otro día en la entrevista el conseller de Cultura, el señor Santi Vila: «El procés sirvió para tapar los recortes. Y yo añado que el procés también sirvió para buscar un enemigo ficticio que sirviese para tapar la inoperancia de la Generalitat en materia de infraestructuras. Gracias.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé. Gràcies, presidenta. Aquesta moció sobre inversions del Govern de l'Estat i la puntualitat dels trens presentada per Junts pel Sí a nosaltres mos sembla correcta i d'entrada ja dic que votarem a favor de tots los punts. Per tant, ja això ho deixem clar de bon principi. Però mos agradaria fer algunes consideracions. És veritat que estem davant d'un problema crònic, estructural, del país, però mos agradaria un punt d'autocrítica i no dir que sempre la culpa és de Madrid. És a dir, és cert, com aquest dematí, crec d'una forma magistral, lo diputat Bel mos ha exposat quina problemàtica tenim amb alguna infraestructura, que certament és per una manca d'interès de Madrid, d'acord?, però aquí al principat també tenim una sèrie de mancances en aquest sentit, i que les hem de reconèixer, i no passa re. I, a més, nosaltres pensem que, com que estem construint una república independent, doncs, és un bon moment per a fer un repàs d'allò que hem fet malament i què és lo que hem d'anar corregint de cara al futur. Jo també porto uns mapets aquí, són més discrets, són de la CUP, diguéssim, eh?, per tant, no són tan..., no són de lujo, com Junts pel Sí. [[Rialles.]] No, però és per veure... Amb el pla territorial... [[Veus de fons.]] No, bé, però sí, ja es veurà, ja s'entendrà. És per a entendre que lo Pla territorial general de Catalunya, l'any 95, feia una previsió de carreteres, i és aquesta. [[L'orador mostra un mapa a la cambra.]] I, com veieu, és una teranyina –sí?–, una teranyina de carreteres, i s'han fet totes i més. Sí? I en canvi tenim la dels trenets –sí?–, que és una infraestructura molt més minsa; una infraestructura que quasi que ni es veu, perquè està basada en l'existent –la que existia l'any 95– i que és, la que tenim ara, inferior a aquesta de l'any 95, perquè aquí hi ha línies que s'han perdut, com, per exemple, la Reus-Roda, i d'altres que no s'ha construït. Sí? Ho tenim aquí. Sí? I això ho hem fet nosaltres. Per tant, hem de fer un punt d'autocrítica i admetre que els ferrocarrils al principat no han sigut mai una prioritat ni una estructura de país. I, com deia, és cert que, com que estem construint una república i, a més a més, podríem dir, la crisi del petroli mos ajuda a entendre i a fer entendre que lo ferroviari serà una de les possibles solucions a la mobilitat tant de mercaderies com de persones, doncs, ara hi he d'apostar fermament. I aquí estem. Per tant, podem dir, fent una mica de diagnosi, que el poc que tenim en ferrocarrils està vell i mal gestionat. Me recorde les nuclears que tenim allà, al terme on visc jo, i d'on sóc, allà, a Vandellòs, eh?; són màquines velles i mal gestionades. Doncs, amb los trens i amb la infraestructura ferroviària passa una mica el mateix: és una infraestructura que és escassa, que és vella i a més a més està mal gestionada. Podríem dir per tres elements. Un, ja dic, l'hem exposat aquest dematí, o l'ha exposat aquest dematí magistralment lo diputat Bel: per una deixadesa del Govern amb la manca de manteniment en la infraestructura ferroviària, la poca que tenim –això és cert. A més a més hi ha hagut una alta inversió en velocitat alta o alta velocitat, que ha provocat una desinversió en la xarxa, diguéssim, més quotidiana, la que utilitza la majoria de la gent; per tant, no s'ha pogut invertir en quantitat. Però a més a més hi ha hagut llocs que ha perjudicat la qualitat. A l'entrada de Sants, un dels problemes que tenen los rodalies, és que s'han estrangulat les vies que tenien, i això és una incomoditat que ha generat haver invertit en alta velocitat i a vegades mal invertit. I també podríem dir una manca de reivindicació històrica dels governs; és a dir, aquí, com que anàvem fent carreteres, els ferrocarrils, doncs, bé, tampoc era una qüestió que s'hagués reivindicat històricament d'una forma, diguéssim, massa intensa. Però ara sí, ara mos trobem davant d'una doble situació. La primera és reconèixer que los usuaris, cada dia, de rodalies, sobretot, però també de regionals, veuen que aquesta xarxa està fatal i, per tant, s'ha d'arreglar, i, a banda, hem dit que estem construint una república la qual, des del nostre punt de vista, aquesta república, ha d'estar assentada, quant a la mobilitat, sobre la xarxa de transport públic. I aquí lo ferrocarril és una d'aquestes estructures d'estat que nosaltres volem reivindicar. Per tant, aquesta conjuntura d'una situació crítica, que això afecta tant independentistes com no independentistes, també contribuïx que cada vegada més gent entengui que només amb la república independent serà possible assolir una bona xarxa d'infraestructures ferroviàries, vista la història que tenim amb aquestes infraestructures. Per tant, nosaltres també podríem entendre aquesta moció com un brindis al sol, perquè al final tot lo que fem o la majoria dels punts que es fan és demanar a Madrid que faci coses, i Madrid, diguéssim, hem vist que històricament no està per la labor i recentment encara menys. I això, diguéssim, doncs, mos podria portar a una abstenció, de dir, bé, d'acord amb lo fons, però anar a demanar a Madrid ara mateix no servix de res, ho hem de fer nosaltres, això, sobretot. En un país normal, això ja ho faríem així: aniríem a Madrid i gestionaríem aquesta independència, aquesta desconnexió, i aquesta seria un de les qüestions que hauríem de traspassar de forma correcta. Però Madrid no està per la labor. Malgrat això, ja he dit que nosaltres votarem a favor de tots los punts d'aquesta moció perquè, com a Grup CUP - Crida Constituent, sempre hem de donar suport i sempre el donarem al transport públic i, sobretot, a la seua gestió pública. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Saladié. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Gerard Gómez del Moral.
Gràcies, presidenta. Bé, s'han dit unes quantes coses, llavors, intentaré puntualitzar amb el breu temps que tinc. En primer lloc, sí que volia començar agraint a tots els diputats, no?, i diputades, la feina que hem fet: a l'Hortènsia, a la Marina, al Sergi, al Jordi, no?, perquè la veritat és que ens hem entès molt bé, i jo crec que és del que es tracta i que és el que hem d'aconseguir, no?, que treballem en comú per objectius que realment influeixen en la vida de la ciutadania. Per tant, jo us ho volia agrair inicialment. Segon, puntualitzar algunes coses, perquè, clar, el senyor Villagrasa, no?, diu: «No, les limitacions temporals de velocitat són imprescindibles. Sí, quan són temporals; quan porten dos anys o més, ja no són temporals, ja no són imprescindibles. I el que demostra és que l'Estat fa aigües pel que fa a la gestió i el manteniment de la infraestructura ferroviària. I diu: «No, és que hi ha d'haver limitacions temporals quan hi ha obres. Clar, però és que primer hi ha d'haver obres, perquè hi hagi limitacions temporals. I el problema és que l'Estat no fa les obres i no inverteix i no millora la infraestructura. Segon, «no està acreditat que Catalunya gestioni millor. Bé, Ferrocarrils de la Generalitat té una puntualitat del 99 per cent; Rodalies de Barcelona, en aquest primer quadrimestre del 2016, en té una del 86, i si anem a regionals, del 49. I Ferrocarrils, del 99. I, a més a més, té més freqüència, més eficàcia i a euros/quilòmetre és més eficient. Per què? Perquè va, entre altres coses, modernitzar la senyalització automàtica, no?, perquè ha fet unes inversions necessàries per poder millorar la infraestructura. I per últim..., a banda de dir-li al company del PP que ho ha entès; efectivament, busquem estructures d'estat. Vostè sí que ha llegit el rerefons de la moció, que és, efectivament, aquest. Però, justament, el que nosaltres volem amb aquesta moció és el contrari del que deia la senyora Bravo; nosaltres no volem victimisme, no volem venir aquí a queixar-nos, no volem tampoc fer grans declaracions ni grans demandes, perquè la gent no vol grans declaracions, la gent vol solucions. I, per tant, per això, demanem el traspàs absolut del sistema ferroviari: perquè no ens queixem, perquè no fem victimisme, perquè tinguem la capacitat, des d'aquest Parlament i des del Govern de Catalunya, de resoldre els problemes de la gent. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa.
Per demanar votació separada del punt 4.
D'acord.
Gràcies. [[Alberto Villagrasa Gil demana per parlar.]]
Senyor Villagrasa.
Sí, para pedir votación separada del punto 3.a, de lo que supongo que es la última moción, que ha llegado hace un cuarto de hora. La última moción ha llegado, pues, apenas hace media hora. Supongo que es la que se somete a votación...
Sí.
...y queremos…
Sí, sí, és l'última versió, sí.
Pues sería el punto 3.a. [[Pausa llarga.]]
Bé, se m'ha demanat votació separada dels punts 3.a i 4. Es poden votar junts? [[Pausa.]] No. D'acord. Doncs, començarem votant el punt 3.a, després el 4 i després la resta de la moció. D'acord? [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
Nosaltres hem demanat la votació separada del 3.a i afegiríem també el 5. Si es vol, es poden votar junts.
3.a i 5. Es poden votar junts? [[Pausa.]] 3.a i 5, es poden votar junts? Sí? Doncs, ara votarem 3.a i 5, després 4 i després la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, anem a votar els punts 3.a, 5. Conjuntament. Comença la votació. Han quedat aprovats per 119 vots a favor, cap en contra i 7 abstencions. A continuació, votarem el punt 4. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 94 vots a favor, 32 en contra i cap abstenció. I a continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 119 vots a favor, 7 en contra i cap abstenció. Moltes gràcies, diputats i diputades. S'aixeca la sessió.