Es reprèn la sessió. Molt bon dia a totes i tots. [[Interpel·lació al Govern sobre els feminismes]] [[300-00107/11]] El proper punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre els feminismes, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Bé; molt bon dia a totes, a la consellera, a les responsables de l'Institut Català de les Dones també. El feminisme és la idea radical que les dones som persones. De fet, la lluita per la igualtat, la reivindicació dels drets de les dones, com qualsevol altre moviment de reivindicació, ve de lluny, arrenca de molt lluny, i, per tant, està «plagat d'històries, de pràctiques que s'han esdevingut de formes diferents arreu del planeta, perquè convé recordar també avui que el feminisme no és només blanc. No tenim temps d'abordar la mirada llarga que caldria, segurament, sobre feminismes; no tenim temps de parlar de tota la seva història, de tots els seus debats, dels seus reptes, de les seves conquestes, debats encara existents avui; però sí que nosaltres començarem per un acte d'honestedat i explicar des de quin feminisme parlem nosaltres. Nosaltres concebem el feminisme com la impugnació total de les relacions socials i de poder que s'estableixen en el capitalisme patriarcal, un capitalisme que té una lògica d'acumulació i de privilegis, i, per tant, necessita les exclusions i també les violències per consolidar-lo. El nostre feminisme també és concebut com una lluita interseccional. Entenem que les persones no només tenim opressions en clau de gènere, sinó que també hi hem d'afegir les de classe, les de religió, les d'origen cultural i, per tant, les identitats de gènere són també complexes i no són úniques. Som partidàries i fervorosament partidàries de la igualtat, per això també sovint combatem amb tanta contundència els discursos buits sobre la igualtat, perquè només arribarem a la igualtat si aprofundim en les causes profundes que expliquen les desigualtats i si apostem per polítiques de transformació causal, estructural. Necessitem apuntar a la divisió sexual del treball, per exemple, per aprofundir en les causes de la desigualtat i per posar-hi remei. Nosaltres també som independentistes i, per tant, combatem també la subordinació a interessos aliens. I justament perquè som feministes i som independentistes sabem que només des de l'anàlisi de la subordinació de les dones serem capaces de crear una alternativa a aquesta subordinació. I som conscients, per tant, que només contestant aquestes subordinacions aconseguirem una independència real i completa. Quin flac favor ens faríem si aconseguíssim la independència però continués la meitat de la població, com a mínim, subordinada a una opressió. Hem de fer una tria, necessàriament, de les apostes polítiques, i aquesta tria nosaltres avui la basem, doncs, en tres actuacions preferents. En primer lloc: reconeixement. Si n'invisibilitzen una, ens invisibilitzen a totes. Per tant, cal un reconeixement sentit, sincer i ens atreviríem a dir, fins i tot, urgent, a totes les dones que han format part de la llarga lluita feminista. Sense elles, de fet, estaríem encara molt pitjor. Cal també fer visibles les dones que pateixen violències. Hem de fer visibles, també, les desigualtats, i per fer-ho hem de ser capaces de buscar la complicitat amb les dones, amb totes les dones. Cal que les dones coneguin les desigualtats de gènere i, de fet, cal que els homes també siguin conscients de les desigualtats de gènere. De fet, cal sensibilització de la població en general. La gran victòria del patriarcat, podríem dir, és que les dones no es vulguin considerar feministes, que les dones tinguin vergonya de dir que són feministes i que prefereixin buscar subterfugis per allò de quedar bé i no quedar com a radicals. Cal crear urgentment consciència, perquè si no, no podem avançar. Cal que les noves generacions identifiquin desigualtats, estereotips i càrrega de gènere social, que és el que explica que ens situem de manera diferent al món. No volem mai més titulars de premsa que posin nom i història de vida a l'assassí i que no posin ni tan sols nom a l'assassinada. En segon lloc, dintre d'aquesta tria: l'economia feminista. «Capitalisme i patriarcat, aliança criminal, diem nosaltres. De fet, el dret a una feina assalariada i també l'aposta pel repartiment de tots els treballs, productius i reproductius, va ser ja una reivindicació de les nostres companyes dels anys setanta, de les feministes revolucionàries dels anys setanta. Elles entenien que l'accés al mercat laboral contribuiria a generar una situació d'independència econòmica i que, per tant, això ens permetria gaudir d'un projecte de vida propi i no subordinat. Igualtat salarial, eliminació de qualsevol tipus de discriminació laboral, de la doble jornada laboral o l'exigència de serveis públics que cobrissin les necessitats de cura eren reivindicacions que es feien en aquell moment i, de fet, són reivindicacions que es continuen fent ara. Actualment, en l'actual fase del capitalisme..., «crisi, en dieu vosaltres. De fet, ahir el conseller Junqueras parlava de crisi i nosaltres en dèiem «capitalisme pur i dur en una de les seves fases. Aquesta «crisi, que en dieu vosaltres, té rostre de dones en aquest moment. Si ja partíem d'una desigualtat en l'atribució del valor a les tasques que realitzem homes i dones, la situació actual encara ha comportat un retrocés més evident. Retallades en els serveis públics fan que les dones hagin de consolidar les seves funcions de cuidadores. Si l'escola bressol val quatre-cents euros i les dones, amb molta sort, podem accedir a una feina de quatre-cents euros, és obvi que la tria que realitzen les unitats familiars és que la dona no vagi a treballar i que es quedi fent la funció de cura. De fet, si les cures les fessin els homes estarien valoritzades; el valor de la cura és menor perquè som nosaltres qui ho realitzem. Flexibilització del mercat contra les reformes laborals: impacte evident en les dones. Estem en sectors feminitzats, sexualitzats i precaritzats; amb baixos salaris; amb baixes qualificacions; amb baix reconeixement social; amb una major incidència a la temporalitat, amb jornades partides, contractes de torns, a temps parcial; pobresa assalariada, i, evidentment, reducció en les cotitzacions i, consegüentment, en les prestacions a què tenim dret. En tercer lloc: violència masclista. «Disculpin les molèsties, ens estan assassinant. I és que no morim: ens maten. La lluita contra la violència masclista ha de ser, al nostre entendre, una de les prioritats principals del país, de qualsevol societat que vulgui fer veure amb tot el seu cos legislatiu..., com és el cas del nostre país i també de l'Estat espanyol, que fa veure que té una especial protecció a la vida. És diferent quan la vida és la de les dones, sembla. Però és que fins i tot el que podria ser absolutament ja pervers és que s'ocupessin de nosaltres només quan estem ficades ja en el taüt. Violència és també que ens agredeixin en les múltiples formes d'agressió que existeixen, violència és que ens violin o que ens insultin; violència són també les vides de calvari del 83 per cent de dones que no arriben mai a denunciar cap tipus de violència; violència també és que ens vexin o que ens crucifiquin; violència és la forma amb què apareixem als mitjans de comunicació. De fet hem vist que som capaces de fer declaracions a tall de pauta quan hi ha feminicidis; hem après a fer minuts de silenci; hem après a fer, fins i tot, declaracions que pot semblar que són relativament contundents. Però, en canvi, sabem que la violència masclista no és una prioritat quan som capaces de denunciar les morts però no situem els feminicidis com la punta de l'iceberg de la violència global i estructural. Som conscients que no és una prioritat quan demanem..., continuem demanant explicacions afegides a les dones que han estat agredides, per exemple, pel carrer. «Per què anaves sola a aquelles hores? Per què anaves vestida d'aquesta manera? Quant alcohol vas ingerir? Denuncieu i porteu a judici dones que han denunciat la tirania de l'estètica o també companyes que han reclamat el tan necessari avortament lliure i gratuït. No hi ha una aposta decidida per treballar el fenomen de la violència des d'una perspectiva comunitària i transversal. Fem estudis, tots ells molt necessaris, però després els estudis no els implementem, no apliquem les seves recomanacions. De fet, no plantegem determinats càrrecs o llocs de responsabilitat des de la necessitat que siguin coberts per persones amb consciència i amb pràctica feministes o, com a mínim, amb formació feminista. No incidim prou en la coeducació. De fet, nosaltres estem absolutament convençudes que no aconseguirem la tan reclamada igualtat mentre tinguem un model d'escoles que, entre d'altres coses, segreguen per sexes –no només. També necessitem un pla integral a nivell de mitjans de comunicació. Hem de visibilitzar les dones i, de fet, hem de poder anar molt més enllà de la política de quotes. Nosaltres, que defensem, òbviament, la política de quotes, sabem que de poc serveixen, si aquestes quotes no són, en part també, cobertes per dones que tinguin una visió de gènere i una visió feminista. Entenem que tenim un problema i tenim un problema molt greu, per la seva rèplica moral, per la seva rèplica ètica; bàsicament, perquè afecta la meitat, com a mínim, de la població i perquè tenim el deure de resoldre'l. Nosaltres som conscients que amb una breu intervenció de deu minuts o, fins i tot, amb l'articulació d'una moció no farem front a les causes estructurals que cal per avançar en el terreny de la igualtat, no farem front a totes les reivindicacions que planteja el feminisme avui en dia. Ens conformaríem si sortíssim d'aquest hemicicle havent convençut alguns i algunes que reclamar-nos feministes, definir-nos com a feministes és només la idea radical –tan radical– que les dones som persones.
Moltes gràcies, senyora Gabriel. Per a respondre té la paraula la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Molt bon dia. Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, senyors i senyores diputats..., ha fet, vostè, esment, en la seva intervenció, de la xacra de la violència masclista i, malauradament, i de diumenge cap aquí, hem de condemnar i hem de lamentar dos nous casos de feminicidis a Catalunya, a la Pobla de Mafumet i a Barcelona, fa ben pocs dies. I en el que portem d'any 2016 són set les dones assassinades a mans de les seves parelles o exparelles a Catalunya. I són, com hem coincidit en tantes altres ocasions, els estereotips de gènere, però sobretot les desigualtats les que estan en l'origen de qualsevol forma de violència contra les dones, unes desigualtats de gènere –vostè també ho deia– que han relegat la dona a un paper secundari, eminentment reproductiu, i que darrere d'aquesta trista realitat el que trobem són unes causes del tot estructurals. Per tant, és evident i coincideixo que les polítiques públiques han de ser eminentment transformadores; però transformadores en aquest sentit estructural, atès que la dona ha quedat supeditada a la supremacia del rol masculí. Si ens fixem en diversos àmbits..., vostè ha mencionat el món del treball, sense anar més lluny –n'hi han d'altres– on es veu tristament i gràficament aquesta realitat tossuda, a què ara també feia referència. Si ens fixem en l'àmbit laboral, com vostè feia, malgrat la millor formació, qualificació i titulació de les dones, la desigualtat és evident, no només des d'un punt de vista salarial sinó de precarietat laboral en el seu conjunt, amb contractes a temps parcial, sous més baixos; en definitiva, malbaratament del talent femení. Un major nivell formatiu que no s'ha traduït, ans al contrari, en una reducció de les desigualtats en l'àmbit laboral. També és evident que la crisi que estem patint no afecta tothom igual i que afecta les dones d'una manera més cruenta. De fet, la taxa de risc de pobresa de les persones que treballen també mostra aquesta realitat. La crisi afecta més les dones que treballen també que els homes, aquesta és una obvietat, la qual cosa també té conseqüències negatives, tant en termes de menors pensions com de menors prestacions per desocupació. I podríem seguir amb la presència i la visibilitat de les dones, tant en l'àmbit de la política com en el món de l'empresa, en el món privat o en els mitjans de comunicació. Vostè iniciava la seva interpel·lació parlant dels feminismes, dels feminismes que vénen de lluny. Cregui'm que la nostra voluntat és posar en valor –posar en valor i fer-ho, com vostè deia, cada vegada més i de manera urgent– tots aquells actors i totes aquelles entitats del moviment feminista en tota la seva transversalitat i pluralitat, que al llarg de la seva existència ha lluitat per eradicar els molts deures i desigualtats pendents que tenim com a societat. Aquest any 2016 celebrem els vint anys d'aquelles Primeres Jornades Catalanes de la Dona, que, des de diferents grups i també amb molta força des del moviment veïnal van identificar la situació de manca de dret i de llibertat de les dones: el dret al treball, però també al divorci, a l'avortament, i la llibertat per viure sense violències. I hem avançat en molts camps i s'han aconseguit determinades transformacions, però és prou evident que el camí que ens queda per recórrer és enorme. En el món del treball ens hi hem incorporat massivament, sí, però també es manté la segregació per tasques, que finalment vol dir segregació per responsabilitats i, per tant, també a nivell de sous. I en el repartiment de les tasques quotidianes familiars, diguem-ne com vulguem, podríem dir allò, col·loquialment, que les dones hem sortit de casa però els homes no hi han entrat. I iniciatives com la reforma horària, sense anar més lluny, pretenen, també, en aquest nou equilibri dels temps de treball, també, aconseguir aquest objectiu de l'equitat i d'una més equitativa..., reequilibri de les tasques de cura domèstica o familiar. I vostè ha fet referència a l'espai de comunicació, a l'espai polític, i és evident que les dones no hi som en justa proporció, i això té un efecte, també, molt pervers, perquè aquesta menor presència de les dones en llocs de representació i presa de decisions, que no és menys important, provoca una manca de models de referència femenins que, en no ser visibles o prou visibles, doncs, no existeixen i no compleixen amb la tasca que tots voldríem. Jo diria que visibles ho som, però no prou. Legitimades, ho estem del tot; però aquesta major visibilitat, en canvi, provoca respostes i reaccions molt –molt– agressives. Pel que fa a la xacra de la violència masclista, i tornant a agafar aquest període temporal dels vint anys als quals feien referència recordant aquelles primeres jornades catalanes de la dona, també s'han fet avenços, innegablement, des de l'òptica de la legislació, sense anar més lluny amb els marcs normatius que disposem a Catalunya; també pel que fa als recursos i a la xarxa de serveis per a les dones víctimes de violència masclista i als seus fills i filles. Però tots aquests avenços queden curts, efectivament, en constatar el nombre de dones que viuen encara amenaçades per aquestes situacions. Vostè ho deia: les que coneixem, les que denuncien, les que s'adrecen a una administració o a una entitat social especialitzada; però especialment totes aquelles víctimes invisibles, dones que pateixen qualsevol situació de violència, del tipus que sigui, però que no apareixen a les estadístiques. I cregui'm que ens preocupa, i ens preocupa moltíssim, al Govern de la Generalitat, tot aquest muntant de dones, de persones i dels seus fills i filles que pateixen aquesta situació i que no estan encara incorporats en el circuit normalitzat per tal de poder, doncs, procedir a una intervenció integral com la que nosaltres voldríem. Parlant del mercat laboral i de les discriminacions que encara existeixen, fixi's si és especialment salvatge que tinguem suspesa una part de la llei aprovada en aquest Parlament, d'igualtat efectiva entre homes i dones, per obra i gràcia del Govern del Partit Popular i del Tribunal Constitucional, precisament perquè suspèn aquells instruments, aquells mecanismes d'intervenció de les administracions en un àmbit, el laboral, on aquestes discriminacions es produeixen, existeixen i són especialment cruentes. Però tenim el compromís, com vostè sap, i ho estem treballant amb les organitzacions sindicals i empresarials per la via del Consell de Relacions Laborals i d'altres, de tirar endavant i de mantenir els efectes suspesos d'aquesta llei. Coincideixo plenament amb vostè en la relació que ha establert entre el feminisme i l'independentisme. De fet, trobaríem al llarg de la nostra història un vincle molt important, també, amb aquesta mirada feminista i el moviment catalanista o independentista. I coincideixo també que en la constitució del nou estat que estem construint és imprescindible una mirada femenina per eradicar algunes d'aquestes situacions que estem mencionant quan parlem de les diferències salarials, malgrat desenvolupar la mateixa feina; un nou estat on el feminicidi, la violència masclista deixi d'esdevenir una xacra que hem de lamentar, efectivament, massa –massa– sovint, perquè sempre que es produeix una sola situació podem dir que ja és massa sovint; un nou estat on les dones no pateixin de manera principal els embats d'una crisi econòmica i on puguem disposar d'eines molt més potents per fer front a la precarització i a la pobresa femenines. De fet, el millor escut per fer front a això no és altre que una feina i un salari digne. Un estat on es donin plenes garanties d'accés a les dones a tots els àmbits de representació i de presa de decisions, lliure de discriminacions per orientació sexual i on el dret a la maternitat sigui exactament això, un dret, i no, en cap cas, una penalització. En definitiva, on es puguin superar les desigualtats existents; un estat lliure de discriminacions. Abans que se m'esgoti el temps, apunto algun dels elements que voldré, doncs, afegir a la segona part de la interpel·lació, després d'escoltar-la a vostè, sobre els instruments de què disposem, i és aquesta Llei 17/2015, d'igualtat efectiva entre home i dones, en la seva totalitat, en la seva globalitat. Però també voldré fer esment de la necessària complicitat i treball colze a colze amb els mitjans de comunicació. Coneix vostè que ja hem iniciat el treball, concretament, amb el Consell de l'Audiovisual de Catalunya, amb el CAC, per tal de detectar dins la xarxa aquells atacs, aquells missatges que són denigrants, pel que fa a la imatge de la dona, però que també atempten contra la seva dignitat o que representen, doncs, directament un element clar de violència envers les dones i que, en virtut d'aquest acord que continuarem desenvolupant en els propers mesos, portem davant la fiscalia d'odi i de discriminació qualsevol d'aquestes iniciatives. Els mitjans de comunicació han de ser necessàriament un aliat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , no només per oferir una imatge positiva de les dones, sinó també per incorporar moltes més veus –moltes més veus– femenines a qualsevol tipus de debat que es produeixi, hi insisteixo. Se m'ha acabat el temps, continuaré després.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Anna Gabriel.
Semblaria, senyora consellera, que vostè comparteix tant l'anàlisi que hem fet nosaltres que realment no només es defineix com a feminista, sinó que forma part d'aquest Govern per actuar en clau feminista. No està gens malament, de fet. Nosaltres som les primeres que reconeixem que en el nostre espai polític tenim encara molta feina per fer. De fet, vam entrar en aquest Parlament sent un grup parlamentari amb una composició d'homes que no ens satisfeia; ho hem millorat en aquesta ocasió i, per tant, comencem també per l'autocrítica necessària, però jo no sé si el conjunt del seu Govern té tan clars els plantejaments que vostè plantejava en la rèplica. De fet, el Govern de què vostè forma part té un 36 per cent de dones, però només en van nomenar una en el rang de secretaris generals. No sé si vostè té algun tipus de capacitat d'incidir en aquest tipus de nomenaments. Tenim, de fet, la plantilla més gran del país, la plantilla de la Generalitat, tenim més de 200.000 treballadores i treballadors; de fet, 132.000 són dones; només tenim 68.000 homes treballant a la Generalitat. La desproporció és de 2 a 1, però és una desproporció inversa en els alts càrrecs de responsabilitat, en els de lliure nomenament i designació. Per tant, alguna cosa hem de corregir en aquest sentit. A l'àmbit universitari tenim ja un 50 per cent de dones docents; però, en canvi, en els alts càrrecs de responsabilitat només n'hi tenim un 20 per cent. Per tant, no és que calgui una mirada femenina, és que cal una mirada feminista. En els pressupostos, i perquè en parlàvem ahir, i ho seguirem fent, no hi hem sabut acabar de trobar l'impacte de gènere. De fet, en la memòria explicativa dels pressupostos hi apareix tres vegades el concepte «gènere, cap el concepte «feminista. On és l'aposta decidida perquè l'Institut Català de les Dones sigui realment un institut de feminismes, que és el que hauria de ser? Quantes feministes tenim al capdavant dels programes de l'institut? Quins criteris seguim per nomenar els alts càrrecs de l'Institut Català de les Dones? Busquem militants feministes, sent coherents amb aquest reconeixement necessari que hem de fer a les persones que han militat en aquesta causa? De fet, seguim criteris feministes quan nomenem persones en departaments d'altíssima responsabilitat en aquest àmbit, com poden ser Educació, Sanitat o la mateixa Presidència? De fet, l'Institut Català de les Dones ha anat perdent personal qualificat amb formació i sensibilització feminista, amb un sistema de funcionament del personal que fa que qualsevol persona funcionària, sense cap mena de capacitació específica, es pugui trobar al capdavant del desplegament de programes que necessiten d'altíssima expertesa. Per tant, no només hem de reconèixer la vàlua de les dones. «Tenim tota la legitimitat, deia vostè; és evident, però és que ho hem de demostrar; hem de demostrar que aquelles persones que han militat, que aquelles persones que s'han esforçat per formar-se i per sensibilitzar-se tenen un reconeixement i són les persones que justament estan al capdavant del desplegament d'aquestes polítiques. Què passa amb el pla estratègic de polítiques d'igualtat de gènere –o com el vulguem titular? Com l'estem fent? Quin enfoc li estem donant? Què fem amb els resultats dels estudis d'avaluació? –deia abans. Sí, fem –fem– estudis, i tenim estudis, de fet, molt interessants sobre què passa amb la xarxa d'atenció i recuperació integral per a les dones en situació de violència masclista. L'avaluació de les xarxes dels SIAD, per exemple, o l'informe GenderCat, apunten una implementació de canvis que molt sovint i explícitament s'explica que no necessiten de més recursos econòmics i que en canvi amb un lideratge efectiu de l'Institut Català de les Dones en matèria feminista compensaríem moltes situacions que es donen en aquest moment. Ens cal l'acció transversal, que no és el mateix que acció interdepartamental. Cal que hi hagi ordres que vinguin de dalt perquè s'actuï amb transversalitat de gènere i que això deixi de ser un mot buit. Els feminicidis, entenem, i vostè ho deia, que poden tenir l'efecte pervers que focalitzem justament les situacions més greus, però que no aconseguim visualitzar que el patriarcat es dota de molts altres tipus de violències per fer, justament, la culminació més dramàtica en les morts. Però hi ha morts en vida: no oblidem el tracte pèssim que reben moltes dones quan van a denunciar; no oblidem les retallades que hi va haver en els dos governs d'Artur Mas en polítiques de combat de la violència masclista, retallades que no hem revertit; no oblidem quina situació tenim als jutjats. I no tot penja del Tribunal Constitucional; podríem estar formant personal de jutjats i recuperar tot el personal auxiliar que també vam acomiadar en el seu moment. I acabo, senyora presidenta. Nosaltres ja no és només que vulguem canviar les coses per les nostres filles –es diu sovint que les nostres filles i fills es trobin un món millor–, no. Nosaltres hem decidit que volem canviar les coses per les nostres mares i les nostres àvies, perquè també s'ho mereixen. I per tant, no ens queda gaire temps. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, jo no sé si són ben bé les seves idees que nosaltres recollim o és que nosaltres també en podem tenir de pròpies. I segurament és bo que sigui així i que, a més a més, hi coincidim, i més en una matèria tan sensible com ho és aquesta. Amb aquests escassament cinc minuts, diverses qüestions, senyora diputada, per intentar posar en valor la tasca que realitzem, efectivament, amb la transversalitat necessària, que és un pas més i molt més eficaç que la interdepartamentalitat, que, en tot cas, és un pas previ que cal aconseguir quan en el focus el que hi ha és un objectiu de primer ordre com és aquest. Transversalitat que s'executa des de l'Institut Català de les Dones, que el Departament de la Presidència –perquè així ho va voler aquest Parlament també en virtut de la Llei d'igualtat efectiva, que es va aprovar a l'anterior legislatura– pot proporcionar pel que fa a l'impuls de les polítiques de gènere i incorporant aquesta perspectiva de gènere, que també arribarà perquè és mandat de la llei, en el pressupost de la Generalitat. Els feminismes no van a banda, estic absolutament d'acord. Ens obliguen a repensar tot el conjunt de polítiques públiques: des de l'urbanisme i la mobilitat, passant per l'esport o l'economia; efectivament, tots els àmbits d'actuació, en aquest cas, del Govern del país i la seva normativa. I hauríem de parlar efectivament sempre de feminismes, perquè tant pel que fa als corrents més teòrics com als moviments socials que l'han estat impulsant, hi ha perspectives molt diverses, i que, a més a més, com és lògic, han anat canviant i s'han anat adaptant als temps, però amb un objectiu comú, que és canviar les relacions de gènere existents per equilibrar-les i apoderar les dones, eliminant el masclisme i la misogínia de tots els àmbits d'actuació. Miri, passo a coses concretes. Vostè feia referència al personal de l'Institut Català de les Dones. Està compost actualment per quaranta-sis persones amb experiència i formació en l'àmbit de les polítiques d'igualtat; quinze persones, concretament, del cos superior. La Llei 17/2015 ens marca l'existència de professionals d'igualtat de gènere. I, en aquest sentit, ja estem en converses amb Funció Pública per tal de reconèixer aquesta figura professional de la igualtat de gènere, en la relació de llocs de treball, vull dir, particularment en els òrgans que han de vetllar per la igualtat efectiva entre homes i dones. L'Institut Català de les Dones –i abans no he saludat la seva presidenta i directora executiva– ofereix accés i formació necessària perquè totes les persones que ocupen aquests llocs puguin desenvolupar les seves funcions amb la professionalitat i expertesa requerida, en formació específica i en formació continuada. I definirem un pla de formació especialitzada per a les treballadores de l'ICD, especialment per a les de nou ingrés. També, mitjançant l'Escola d'Administració Pública de Catalunya, amb qui també ja hem començat a treballar una formació bàsica, progressiva i permanent en matèria d'igualtat de dones i homes dirigida a tot el personal i impartida per personal expert, precisament per fer efectiva la Llei d'igualtat i per garantir el coneixement pràctic i suficient que ens permeti incorporar aquesta perspectiva de gènere a l'Administració pública, segons ens marca, també, l'article 16.4 de la llei. I, hi insisteixo, estem ja en contacte amb l'Escola d'Administració Pública per avançar en aquesta matèria. Dels aspectes més concrets, també, de la seva intervenció, instruments: l'Observatori de la Igualtat de Gènere. Molt recentment vam tenir ocasió la presidenta Pitarch i jo mateixa, en compareixença en la Comissió d'Igualtat de les Persones, d'avançar en quin punt es troba la..., a punt de tramitar-se ja el decret per regular aquest Observatori de la Igualtat de Gènere. Cregui'm que sí que implementem i tirem endavant les conclusions de tots aquells estudis i les reflexions de tots aquells òrgans que ens arriben per tal de millorar la nostra política pública en aquesta matèria. Recentment, la setmana passada reuníem la Comissió Nacional per a una Intervenció Coordinada contra la Violència Masclista, i es posava de manifest no només aquells programes desenvolupats per diferents departaments del Govern de la Generalitat amb aquest mateix objectiu, sinó que també coneixíem, per exemple, les conclusions del Primer Congrés de Violència Masclista, que es celebrava recentment, aquest any 2016, a l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Barcelona, amb tot un seguit de consideracions i de conclusions que també implementarem en l'àmbit judicial, en l'àmbit educatiu, en el món del treball, i, per descomptat, també, des d'aquesta visió integral que pretenem poder oferir des de l'Institut Català de les Dones. El nostre compromís és total, és una prioritat d'aquest Govern la lluita contra la violència masclista, però el millor posicionament i la recerca d'oportunitats i d'igualtat per al conjunt de les dones. Espero que puguem trobar, també, elements de coincidència en la moció subsegüent. Gràcies per aquesta interpel·lació, sempre interessant, i també per l'assistència i l'atenció dels diputats i diputades.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el dret a morir dignament]] [[300-00108/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el dret a morir dignament, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marta Ribas.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, donar la benvinguda també, avui, entre el nostre públic, a membres de l'Associació pel Dret a Morir Dignament, que són qui ens han estat interpel·lant, de fet, als diputats i diputades d'aquest Parlament al respecte d'aquest tema d'una forma constant, i especialment els darrers mesos, en què hem demanat que vinguessin a explicar com està la situació tant a la Comissió de Justícia com a la Comissió de Salut; i, bàsicament, és a partir de la seva feina i de la seva informació que fem aquesta interpel·lació. Mirin, ara que estic més plena de vida que mai, crec que ho saben i és bastant evident, que faig una mica de «bulto, volia parlar de la mort. I és que aquest és un tema tabú a la nostra societat, però al Parlament de Catalunya hi col·laborem que sigui tabú. No en parlem gaire, de la mort; n'hem parlat en comptades ocasions, almenys debats sobre..., iniciatives al respecte de com morim, en aquest Parlament de Catalunya en els darrers vint anys, caben en una mà, les vegades en què s'ha debatut aquest tema. I és, de fet, l'única seguretat que tenim a la nostra vida, que ens morirem, tant dels 135 diputats i diputades d'aquesta cambra com de tota la ciutadania a la qual representem. Per tant, potser valdria la pena que parlem una mica més en aquest Parlament, també per col·laborar a acabar amb aquest tabú, respecte de com morim. Parlar-ne i no parlar-ne, de fet, ens fa, doncs, també còmplices del problema que tenim, principal, en aquest tema, que és que hi ha molt poca informació. La ciutadania té molt poca informació al respecte dels seus drets, de com tenir una mort digna, i els professionals del sistema sanitari, sociosanitari, també tenen molt poca informació al respecte dels drets dels pacients, drets que han estat regulats per aquesta cambra i pel Govern de la Generalitat, dret a morir dignament que no sense dificultats tenim, al nostre Estatut de Catalunya, reconegut. Fa dos mesos feia aquesta mateixa reflexió, també, a partir de la compareixença a la Comissió de Salut de l'Associació pel Dret a Morir Dignament, i m'oferia a col·laborar, i que el meu grup col·laborés en el sentit, precisament, de visibilitzar aquest tema, de parlar-ne, d'obrir debats, però també de traslladar aquelles propostes concretes de coses que no estan funcionant encara prou bé per garantir aquest dret al Govern de la Generalitat. I és en aquest sentit, conseller, que li faig aquesta interpel·lació, perquè si alguna cosa ens evidenciava en la Comissió de Salut amb aquella compareixença és que encara morim malament a Catalunya. Catalunya ha estat capdavantera en la legislació sobre drets del pacient, en el registre de les voluntats anticipades, en el desenvolupament de cures pal·liatives; però, malgrat tot, a l'Associació pel Dret a Morir Dignament els continuen arribant periòdicament queixes que el sistema no funciona com hauria. Ens explicaven casos, per exemple, quan van venir a la Comissió de Justícia, com el d'un home de vuitanta-vuit anys, operat de càncer, i que quan l'estaven operant li van descobrir que era molt més greu del que s'havia previst i van paralitzar l'operació, i, per tant, no li anaven a resoldre el problema i, per tant, se'n anava cap a la mort. Aquest home havia fet un document de voluntats anticipades demanant que no el despertessin en un cas d'aquest tipus, i, en canvi, va ser sondat i va haver de passar temps tirant sang, amb dolors espantosos, patint..., i quan aleshores va demanar, doncs, «si us plau, ajudin-me a acabar amb la vida, li van dir: «No, miri, això no és legal i no podem permetre'ns-ho dins el sistema. Tot plegat arribava a aquest punt perquè no s'havia respectat, no?, el seu document de voluntats anticipades, que sí que havia fet, que sí que havia comunicat a l'hospital, que existia. No podem arribar a casos d'aquest tipus, i més quan aquest dret el tenim regulat i garantit en el nostre sistema. Encara hi ha massa casos –un ja és massa, però encara n'hi ha massa perquè aquest no és l'únic– de persones que estan patint un sofriment innecessari al final de la seva vida a Catalunya i molta gent que mor malament quan no caldria. Encara massa sovint hi ha aquest patiment evitable a hospitals, a residències; gent sotmesa a procediments durs, invasius, que no només..., vaja, bàsicament només aconsegueixen fer-nos la mort més lenta i més dolorosa, però no l'eviten ni la fan millor. Aquesta mateixa ciència, aquesta mateixa tecnologia, aquesta mateixa medicalització ens permet, si la usem bé, reduir el patiment en aquest procés quan ja és irreversible, i, en canvi, no és el més habitual que tenim en el nostre sistema. Encara morim, també, massa sovint, sense intimitat, en un espai poc adequat per compartir el dolor amb la gent del nostre entorn, amb..., sense acompanyament psicològic previ per assumir el que ve quan és possible fer-ho en..., quan és un final d'un procés d'una malaltia. I és que menys d'un 20 per cent de catalans i catalanes estan morint a casa, que no vol dir que això sigui garantia de morir millor, morir a casa, però que tampoc, no?, ho estan podent triar segurament en molts dels casos. I massa sovint encara morim, també, sense dignitat. Ara que estic vivint també en primera persona, i permetin-me aquesta personalització en aquesta interpel·lació, com sí que se'ns permet triar a les dones com parim en el nostre sistema, m'adono més de la contradicció que poc se'ns pregunta respecte a com morim o se'ns fa reflexionar respecte a com volem morir en aquelles coses que potser sí que podríem preveure depenent del cas en què arribem a aquesta mort. I no ens cal, perquè a més ho tenim regulat perquè això no hagi de ser així. Però passa, i per què passa? Doncs en molts casos, com els deia, per desconeixement dels mateixos drets de la mateixa ciutadania i dels seus familiars, per desconeixement de la legislació per part del personal assistencial i per manca de recursos per atendre degudament, també, amb equips de cures pal·liatives a tota la població que ho requereixi i que ho necessiti. Anem a pams, i entrem ja a lo concreto. Desconeixem, des de la ciutadania, aquests drets, perquè no en parlem, perquè és un tabú, però no cal que sigui així. Hi ha materials, hi ha campanyes per poder-ho fer. I no s'entén com pot ser que en un moment com l'actual, que en el segle XXI, que en ple 2016, en un moment en què estem fem campanya sobre prevenció d'accidents de trànsit, sobre com encendre petards amb seguretat, sobre com fer que no et piqui una medusa o què fer quan et pica una medusa, o com evitar la grip, no estiguem parlant, també, fent campanyes com a govern, respecte a com poder-te plantejar com morir més dignament. Hi ha el document de voluntats anticipades o el testament vital; només 69.000 persones l'havien registrat el desembre de 2015, un 1 per cent de la població. Alguna cosa passa de desinformació. Una altra qüestió important és el procediment per fer-lo i per registrar-lo, que no facilita que això augmenti aquesta xifra que els deia de només un 1 per cent de la població. Cal signar-lo o bé via notari, pagant la minuta corresponent, o bé amb tres testimonis. No cal fer-ho així. Hi ha experiències, a Navarra mateix, ens ho explicaven des de l'Associació pel Dret a Morir Dignament, en què només fent-ho davant d'un funcionari públic, amb plenes capacitats, ja n'hi ha prou. Segur que podem modernitzar-nos, també, en aquest sentit. Caldria garantir que sigui molt visible que aquella persona... –i fàcil de reconèixer–, que aquella persona ha fet un document de voluntats anticipades, quan t'hagin d'atendre, mèdicament. A la targeta sanitària segur que hi ha sistemes per poder-ho fer molt més visible del que ara passa, perquè garantim que a la gent se li compleixen les seves voluntats. Això quant al desconeixement de la mateixa ciutadania i del seu entorn al respecte d'aquestes voluntats anticipades. Però també hi ha el desconeixement, els ho deia, dels professionals respecte d'aquests drets i del que diu la llei, no només perquè hi ha currículums cecs a aquests temes, per la formació del personal sanitari, sinó també per al personal de l'entorn, com psicòlegs clínics, treballadors socials, que també haurien d'estar formats en aquest sentit. Manca la formació en la carrera, però també manca la formació en la formació continuada d'un professional en el sistema sociosanitari. Això «securitzaria els mateixos professionals al respecte de què poden fer i què no poden fer, «securitzaria els professionals que directament atenen les persones en el seu procés de mort, perquè la resta del seu entorn professional també els estaria fent suport. Però, a més, també permetria que els mateixos professionals plantegin aquestes preguntes clau als pacients, no només quan ja estàs en un procés de mort, sinó en qualsevol moment de la teva vida, t'estiguessin qüestionant i fent-te les preguntes concretes perquè tu t'ho preguntis, com passa en el cas d'un embaràs, no?, i de l'hora de parir, sobre com voldries estar morint. I un tercer element, els ho deia: les cures pal·liatives. Hi ha hagut retallades, conseller. Hi ha un bon sistema –és cert, que en tres dècades s'ha creat– de PADES a tot Catalunya, però hi ha hagut retallades. I això fa que, actualment –no estava del tot implantat prou bé i les retallades també hi han afectat–, només un de cada cinc equips de PADES a Catalunya sigui complert, amb tot l'equip multidisciplinari necessari: metgessa, infermera, psicòloga, treballadora social; que, a més, no hi hagi PADES en tots els horaris, i la mort no respon a horaris o dies laborables o festius. I, per tant, si et mors de nit o et mors en un festiu, molt probablement, encara que al teu CAP hi hagi un equip de PADES, no seràs atès com caldria en aquell moment tan delicat. O que, per exemple, només hi hagi un equip de PADES especialitzat per a infants a tot Catalunya, el de Sant Joan de Déu. Tres necessitats bàsiques molt clares que crec que cal atendre i que m'agradaria que respongués, conseller. I una última: dades, com mor la gent? I des de l'Associació pel Dret a Morir Dignament, reiteradament, se'ns demana un observatori de la mort. Dades i capacitat per analitzar aquestes dades, que ens permetria, també, fer polítiques públiques una mica més eficients i efectives al respecte.
Gràcies, diputada. Per a respondre, té la paraula el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Bon dia, diputades, diputats, també començo amb una reflexió més antropològica, filosòfica: és veritat que la nostra societat parla poc de la mort, però això és bastant universal, perquè en les grans experiències humanes tota la història de la cultura ens explica que el llenguatge queda curt; entre altres coses, hi han manifestacions culturals, com l'art, com la religió, fins i tot, la litúrgia, que intenten precisament compensar, suplir aquesta impotència del llenguatge a l'hora de parlar de l'amor –de l'amor–, de la mort. I això és bastant universal en la història de la cultura, eh? La dificultat de les societats..., està molt estudiat pels antropòlegs, pels filòsofs, pels historiadors, la dificultat com han parlat de la mort les diferents civilitzacions, i totes n'han parlat amb dificultat. Ara bé, és veritat que la nostra societat moderna, en aquest sentit, s'ha dit tantes vegades, és una societat prometeica, en què vam pensar que el progrés tècnic i el progrés tecnològic... –el Faust, de Goethe, seria la gran metàfora en aquest sentit, no?–, ens vam pensar que el progrés tècnic i el progrés científic ens farien immortals. El Faust és la gran al·legoria d'aquest esperit prometeic de la societat moderna. I en aquest sentit probablement és la societat que més ha donat l'esquena a la mort, de totes les societats i totes les cultures que s'han esdevingut. Per tant, efectivament, és un canvi cultural, espiritual, no?, que tenim com a societat moderna. Ara ja sabem que el progrés tecnològic no només no estalvia la mort, sinó que a vegades en provoca –en provoca–, de morts innecessàries, no?; és la gran lliçó del segle XX. I entrant en matèria..., perquè vostè ha posat molts temes sobre la taula, concrets, i jo voldria poder-los contestar tots. Primer, els casos versus la norma. Les dues són responsabilitats del Govern i de l'Administració, però hem de distingir. Hem de garantir que tenim la normativa, la regulació adequada, i, després, tot i tenir la normativa adequada, això no exclou que es puguin donar casos en què s'actuï inadequadament. Per tant, aquí hi ha una tasca de regulació –en aquest sentit hem de discutir si avui tenim la regulació on toca– i després hi ha la tasca de com garantim que els centenars i centenars de milers..., bé, desenes de milers de professionals efectivament es comporten d'acord amb aquesta norma, com passa en tants altres àmbits de l'Administració en què tenim normes adequades, i..., infraccions o tenim comportaments dels professionals que no respecten aquesta normativa, no? Però casos..., desgraciadament, la probabilitat que no hi hagi mai cap cas d'inadequació a una norma adequada és molt baixa. No vol dir que no hàgim de buscar aquest objectiu, però que no hi hagi mai cap cas d'inadequació és baixa. Ho dic perquè aquest cas que vostè explicava, evidentment que és dramàtic, però és no respectar una norma que estava en aquest cas. Intimitat; vostè em deia «intimitat. Els hospitals del nostre país fan un gran esforç. Jo, quan vaig a veure els hospitals, la majoria d'ells..., sense que jo els ho pregunti, m'expliquen ells, d'iniciativa pròpia, com intenten tractar els moments de final de vida que els arriben moltes vegades de manera sobrevinguda i amb difícil antelació –hospitals d'aguts–, i quins són els espais i com busquen la intimitat de la família, la intimitat del pacient, i com busquen espais no compartits, inclús en les urgències, perquè hi han situacions a urgències a vegades també molt crítiques. I, per descomptat, els sociosanitaris; perquè, als sociosanitaris, la part de cures pal·liatives justament està construïda amb aquesta filosofia de garantir la intimitat del pacient, no?, en l'últim moment de la vida. I després, pel que fa al tema del psicòleg i de l'acompanyament, que és molt important, precisament una de les iniciatives més importants que tenim en aquests moments a Catalunya en matèria de cures pal·liatives, que és l'Observatori Qualy..., que, per cert, jo vull fer un reconeixement a la tasca que ha fet el doctor Gómez-Batiste en aquest país durant molts anys, perquè ha estat el líder intel·lectual i pràctic d'aquesta feina molt bona que s'ha fet a Catalunya en tema de cures pal·liatives, voluntats anticipades, etcètera, durant molts anys. I per alguna cosa som..., l'Observatori Qualy és centre referent de l'OMS, dels quatre –crec que en són quatre en tot el món– referents de l'OMS per a aquesta qüestió. I un dels objectius de l'Observatori Qualy precisament és incorporar l'atenció psicològica de manera estable, de manera permanent, en els equips, perquè això és important, també, aquest acompanyament, no? Pel que fa al document de voluntats anticipades, a veure, quatre qüestions molt ràpides, si no, no em donarà temps de contestar-ho tot. Molt bé, té raó, diputada; només són 68.000 persones, que vol dir que això és un 0,9 per cent dels catalans, però som el 30 per cent del total de l'Estat, 16 per cent de la població. Vol dir que estem doblant la mitjana espanyola; vol dir que a Catalunya tenim molt per guanyar, però que anem clarament, clarament, clarament, per davant en aquesta matèria. És a dir, el lloc de l'Estat en què hi ha una taxa de dipositar, registrar documents de voluntats anticipades més alta és Catalunya. Ja forma part de la història clínica compartida. És a dir, l'únic document que no ha fet un professional sanitari que es pot penjar a l'HC3 és el document de voluntats anticipades. No cal posar-ho a la targeta sanitària. Qualsevol professional que accedeixi a la història clínica es troba en aquella història clínica el document de voluntats anticipades, si així ho ha decidit el pacient. Per tant, no està a la targeta, està en un lloc molt més important, que és la seva història clínica, eh?, perquè així està dissenyat pel sistema. I és veritat que hem de fer divulgació, que s'està fent divulgació i que probablement n'hem de fer més. També hem de dir que des de l'any 2014 hi ha un increment important en el ritme de realització de nous documents de voluntats anticipades, però que aquí també hi ha una qüestió de canvi cultural i de relleu generacional en aquest sentit, i, per tant, les noves generacions són més sensibles a tot això, i, per tant, això també té una evolució demogràfica natural. Ara, divulgació? Sí, tota: divulgació a través del Pla director sociosanitari, que fa uns cursos online, precisament, sobre aquesta qüestió, que, per tant, es dirigeix a la població més potencialment interessada en aquesta qüestió; divulgació a través d'entitats, com, per exemple, Oncolliga de Catalunya; convenis amb hospitals perquè els mateixos hospitals siguin promotors d'això –per exemple, el conveni amb l'Hospital de Sant Pau. Es pot accedir al document de voluntats anticipades a través del portal La Meva Salut. El portal La Meva Salut és un instrument molt potent al qual encara hem de treure, extreure molt més potencial en molts sentits, per exemple en aquest. I hauria de ser el gran mecanisme d'accés de qualsevol ciutadà a la possibilitat de fer aquest document de voluntats anticipades. I també l'Oficina d'Atenció al Ciutadà de la Generalitat fa difusió i divulgació amb relació a aquest document. Formació dels professionals: importantíssima, pel que dèiem abans, perquè una norma bona s'apliqui correctament. I, per tant, s'ha de fer formació als professionals. Es fa, però s'ha de fer potser més feina, o seguir pel camí en què estem treballant en aquests moments, que quin és, en formació dels professionals? –perquè no es donin casos, eh?, perquè no es donin casos com el que vostè comentava. Primer, una acreditació de màxim grau en el marc de la Estrategia de cuidados paliativos, estatal, perquè tots els professionals de PADES estiguin acreditats amb aquest màxim nivell –aquesta és una de les línies de treball en formació–; impulsar formació bàsica a nivell de pregrau, eh?, i després hi ha molts..., hi ha una oferta docent, a nivell acadèmic, important, en diverses universitats, amb relació a aquesta qüestió, postgraus, etcètera, i aquí hi ha, de nou, el lideratge del doctor Gómez-Batiste. Pel que fa als PADES, és cert que els PADES són un servei que funciona amb gran satisfacció per part dels ciutadans que després en fan la valoració, que són els familiars. El grau de valoració del PADES per part dels ciutadans és molt alt, eh?, així consta en les dades. Però els PADES van néixer precisament en el context dels centres d'atenció primària no reformats, quan encara quedaven centres d'atenció primària no reformats, i, per tant, mai hem construït els PADES de manera estructuralment vinculada a l'atenció primària. I ara, quin és el repte que tenim en el marc del Pla estratègic de reforma de l'atenció primària? La integració adequada entre el PADES i la primària. I, de fet, això és una de les línies del Pla de salut. El Pla de salut, prèviament, amb l'aprovació del Pla de reforma de l'atenció primària, ja preveu com una de les línies la reordenació dels PADES, la construcció d'una xarxa de PADES pediàtrics –és cert, en aquest país, i ho assumeixo jo, no podem dependre d'una única unitat de Sant Joan de Déu amb PADES de pediatria–, i hem de poder fer aquesta integració, que és la que ha de permetre donar resposta a moltes de les qüestions que vostè assenyalava. Horaris. Si l'atenció primària ja té garantida l'atenció continuada, d'atenció primària, i d'atenció urgent a l'atenció primària, i els PADES estan ben integrats en l'atenció primària, resoldrem l'atenció continuada de PADES, caps de setmana, nits, estiu, etcètera, i garantir-ne, també, la composició. Pel que fa a l'observatori, molt breument. Hauria de ser una iniciativa interdepartamental, no exclusiva del Departament de Salut. Però des del Departament de Salut ja fem coses, tres: estudis de l'atenció al final de la vida a través del Pla director sociosanitari –aquí estudiem dades–; la Central de Resultats, molt important –i amb això acabo–, està preparant un monogràfic en aquests moments sobre atenció l'últim any de vida dels pacients, que ens donarà molta informació, i, després, el mateix Observatori Qualy; com deia, no és un observatori del Govern, però sí que en aquest sentit també compleix aquesta funció, la qual cosa no vol dir que no es pugui posar sobre la taula la iniciativa de construir un observatori del Govern sobre qüestions relacionades amb el final de la vida però en clau interdepartamental. Gràcies, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. Té la paraula la senyora Marta Ribas.
Bé, conseller. Gràcies per la informació d'alguns dels elements que estan funcionant, evidentment, però encara innecessaris..., i, per tant, jo crec que de la moció que en sortirà, d'aquesta interpel·lació, probablement podem fer..., empènyer, que és la nostra funció també des de l'oposició, que encara millorin coses en el Govern. Empènyer, com li deia, en l'element de la informació a la ciutadania. No, no és suficient amb el que existeix actualment i no és suficient el treball que es fa tampoc amb aquesta informació per millorar les mateixes polítiques públiques, millorar en elements de formació al personal assistencial i millorar especialment en elements d'informació a la ciutadania. Penjar les coses a la web no és informació: ho tenim comprovadíssim. No serveix de res..., no serveix penjar una informació a la web, no serveix per fer arribar aquesta informació a la ciutadania. Hi ha d'haver una proactivitat diferent. I al final, tot això, conseller, acaba comportant també necessitat de recursos, i és aquesta la pregunta més concreta que li faria per la seva última darrera intervenció: què preveuen, ara que ja té els pressupostos tramitant-se i, per tant, pot preveure què tindrà en el seu departament, què preveuen que es pugui destinar l'any vinent a plantejos concrets, a programes concrets, a propostes concretes en aquest sentit i per aquest tema? Hi ha un element que no hem tractat i que evidentment nosaltres també introduirem en la moció, perquè si és cert que a Catalunya hem estat capdavanters en aquest tema, en la regulació de com tenir una millor mort o una mort més digna, en allò que teníem competències, també hem de ser impulsors i també hem de ser capdavanters a fer que canviem les lleis, i ja tocaria que acabem amb la contradicció que en un estat laic, modern, del segle XXI, tinguem penalitzada l'eutanàsia o el suïcidi assistit. I aquesta cambra pot ser impulsora per a la resta de l'Estat perquè es modifiqui això. Ho ha intentat, aquesta cambra, en ocasions anteriors i per molt poc marge no ens n'hem sortit, que s'aprovés. El Congrés dels Diputats també ho ha intentat en dues ocasions els darrers anys i la majoria absoluta del Partit Popular ho ha tombat. Ara hi ha oportunitats diferents, hi ha també una proposta treballant-se des del mateix Congrés dels Diputats, des d'Unidos Podemos, en què, per exemple, hi ha una diputada catalana, com la Marta Sibina, treballant-ho, però creiem que també val la pena que el Parlament de Catalunya impulsi una proposta..., i així s'està demanant a la resta dels grups parlamentaris, que ho fem, una proposta de llei i que, per tant, ens pronunciem també en aquesta moció políticament per ser coherents amb el que diu la nostra pròpia ciutadania. I és que les enquestes, que són velles però que sempre han anat reiterant el mateix, les darreres que s'han fet, ens diuen que una àmplia majoria de la ciutadania vol que això es reguli diferent. Ens ho deia l'últim CIS, del 2009, fet a Espanya, que un 70 per cent de la ciutadania està a favor de la regulació; ens ho deia una enquesta feta a tot Europa el 2015, que ens deia que només un 7 per cent de la població europea està en contra que el suïcidi assistit o l'eutanàsia puguin ser viables. I és que aquest és un tema de garantia de dret i de llibertat individual, i com totes les llibertats individuals, mentre no topis amb les llibertats dels altres, han de poder ser possibles. I, per tant, això també és un dels temes que aquest Parlament podem tornar a ser impulsors per a la resta d'Espanya, perquè puguem, bé, acabar-ho de regular com ja s'ha fet a Bèlgica, com s'ha fet a Holanda, com s'ha fet a Luxemburg, com s'ha fet a Suïssa, al Canadà o a molts estats dels Estats Units. Una llibertat com aquesta ha d'estar també en les nostres lleis regulada. I un últim apunt, conseller, per una de les afirmacions que ha fet. És cert que la mort és tabú a tot el món, però també és cert que hi ha experiències i que hi ha casos que ens demostren que no té per què ser així, i ens ho explicaven també en una de les compareixences l'Associació pel Dret a Morir Dignament, com en una població, en una ciutat, a La Crosse, a Wisconsin, una ciutat de 52.000 habitants, el 96 per cent de la població havia fet un document de voluntats anticipades. I no era casualitat, era perquè hi havia hagut un impuls públic des d'un metge concret que havia fet un tipus de qüestionari, de les preguntes clau que s'havien de fer les persones i en els seus entorns familiars al respecte de com volem morir, i que això havia promogut que persones de tot tipus de religions, de tot tipus de creences, de qualsevol dels gèneres i de qualsevol de les edats es fessin aquest qüestionament i acabessin fent aquest document per voluntat pròpia. Per tant, si ho impulsem des de l'Administració pública, segur que passarem d'aquest 0,1 per cent de la població catalana a una xifra molt més alta. Som la comunitat autònoma que té més persones...
Senyora Ribas, ha exhaurit el temps.
...–acabo, presidenta–, amb aquesta voluntat expressada..., per part de la ciutadania, sí, però és ridícul el nombre de població de Catalunya que ho ha fet. No ens hem de donar per satisfets. Crec que podem fer molt més, i que aquesta moció que resulti d'aquesta interpel·lació ens ha de permetre poder-ho fer. Gràcies.
Té la paraula el conseller.
Sí. Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, comparteixo fonamentalment la majoria dels plantejaments que ha fet. Jo intentava explicar que per nosaltres aquest tema és un tema rellevant, i per tant ja hi ha moltes iniciatives en marxa per part del Departament de Salut, eh? Per això explicava, abans que comparegués l'Associació Dret a Morir Dignament, abans que es fes aquesta interpel·lació..., només cal llegir el Pla de salut, i el Pla de salut ja explica que l'atenció a les cures pal·liatives avui a Catalunya s'ha de reordenar i s'ha de fer especial atenció a la qüestió dels infants, les cures pediàtriques, la integració en primària... Ja fem polítiques de difusió, i estic d'acord que, vistes les dades, hem de repensar noves estratègies de difusió perquè això arribi a més ciutadans. Però no són menors, les tres que li comentava, eh?, des del Pla director sociosanitari, els convenis amb els hospitals... És a dir, allà on s'han fet iniciatives han donat fruit. Segurament, el que hem de fer és replicar-les de manera més generalitzada, posar més entitats com Oncolliga de Catalunya a fer difusió d'això, posar més hospitals en conveni amb el departament, etcètera. En tot cas, prenc nota del cas de Wisconsin, efectivament..., i estudiar-lo amb tot detall de manera immediata, perquè tota bona pràctica –no aquesta, sinó qualsevol altra que puguem identificar a nivell internacional– ens és útil. Això és el procés d'aprenentatge..., i trobar altres llocs on ho han fet bé, diguem-ne, no? Jo només posava en relleu que..., compensem totes dues dades, la dada que estem en un 1 per cent de la població..., però la dada que, amb diferència, Catalunya és aquella part de l'Estat on tenim un percentatge més alt. Pel que fa a la despenalització, jo crec que estem d'acord que això és un debat que transcendeix de molt les qüestions estrictament sanitàries, eh?, i del tractament del dolor. Hi ha un debat filosòfic, ètic. Ho sabem perfectament. En aquest sentit, no pot ser objecte d'una iniciativa unilateral per part del Departament de Salut. Seria un error. Jo crec que ni tan sols ha de ser objecte d'una iniciativa unilateral del mateix Govern com a institució. Jo crec que això ha de ser objecte d'un debat, si cal parlamentari, evidentment, molt ampli, en tota la seva profunditat, no? Per tant, jo crec que és absolutament adequat, és adient, que aquesta qüestió, igual que forma part de l'agenda de moltes institucions al conjunt del món avançat, també formi part de l'agenda d'institucions avui a Catalunya. I més amb el nou país que volem construir, crec que és del tot congruent posar..., el debat sobre aquest dret, el dret a la mort digna, i de quina manera volem garantir-lo, protegir-lo, amb una transformació institucional que només té un sentit, que és garantir millor els drets de les persones per garantir millor la dignitat de les persones. I si algun dret està associat a la dignitat és aquest. Per tant, em sembla del tot necessari, però obro aquest debat al conjunt del Govern, al conjunt de les institucions, al Parlament i a la societat civil, que és on correspon fer-lo, evidentment, no? En canvi, sí que és competència del Departament de Salut, absolutament, rebre les recomanacions del Comitè de Bioètica de Catalunya, que, per cert, el vull felicitar des d'aquesta tribuna, perquè aquest any ha celebrat els seus vint-i-cinc anys. En salut moltes coses van començar fa vint-i-cinc anys: el Servei Català de la Salut va començar fa vint-i-cinc anys; la marató de TV3 va començar fa vint-i-cinc anys; el Comitè de Bioètica de Catalunya va començar fa vint-i-cinc anys. I li agraeixo que em brindi l'ocasió de citar, ni que sigui molt breument, el Comitè de Bioètica de Catalunya, perquè ha fet una tasca extraordinària –extraordinària–, perquè les polítiques de salut constantment obren dilemes ètics molt profunds i preguntes molt complexes que no s'han de contestar des de la pressa de les institucions públiques i des d'un poder com el poder executiu, sinó des d'un altre ritme, que és el ritme de la reflexió profunda. I per això es va crear un observatori de bioètica a Catalunya, fa vint-i-cinc anys, independent, des de l'autonomia. I aquest observatori ens ha dit, efectivament, que després que es fes la llei espanyola ha quedat, en alguna mesura, condicionada per la llei espanyola, la nostra llei, la Llei 21/2000. Em refereixo a la Llei sobre els drets d'informació relatius a la salut i a l'autonomia del pacient. Aquella llei, que sense la normativa espanyola complia perfectament la seva funció, un cop s'aprova la normativa espanyola ha quedat una mica condicionada. I, per tant, el comitè en recomana una modificació, de la llei catalana, per tal d'esquivar els inconvenients que li ha provocat la llei espanyola, en el sentit d'explicar millor, fixeu-vos-hi, de què parlem quan parlem de «vida i de què parlem quan parlem de «salut, qüestions d'una profunditat conceptual i filosòfica molt gran. I aquestes recomanacions estan sobre la taula...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...del Departament de Salut i les hem de tenir en compte. I gràcies, senyora diputada, per la interpel·lació. Bon dia, diputats i diputades.
Gràcies, conseller. A petició del Govern, i d'acord amb els grups parlamentaris, el debat del punt setzè, que és la interpel·lació al Govern sobre el transport públic i la mobilitat sostenible, es substanciarà a continuació del punt número 13, i el punt número 14, que és la interpel·lació al Govern sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya, es substanciarà a continuació del punt quinzè de l'ordre del dia. Es pot aprovar per assentiment? [[Pausa.]] El següent punt de l'ordre del dia és: preguntes al Govern. [[Pregunta al Govern sobre la política cultural]] [[310-00154/11]] La primera pregunta és sobre la política cultural, formulada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la senyora Andrea Levy.
Gracias, presidenta. Senyor conseller, hemos tenido noticia de que esta semana se ha reunido con el secretario de Estado de Cultura. Y la pregunta que le formulo es qué valoración hace de esa reunión.
Respon el conseller de Cultura, senyor Santi Vila.
Molt bon dia. Molt honorable presidenta, il·lustre diputada, bé, va ser, com no podia ser d'una altra manera, una reunió educada; m'atreveixo a dir, fins i tot, cordial. Però, lògicament, rebuda amb un gran escepticisme, perquè és evident que hi ha problemes objectius que, de moment, a curt termini, segur que no resoldrem.
Gràcies, conseller. Té la paraula la senyora Andrea Levy.
Me alegro de que fuera educada, sobre todo por lo que dijo Camus, que dejar a una sociedad sin cultura es acercarla a la jungla. Pero yo valoro positivamente, y nuestro grupo también lo hace, esa reunión, puesto que simboliza aquello que deben ser las buenas relaciones…, y apostar por esa cultura, esa cultura que debe favorecer a la sociedad catalana en tanto que sociedad española, y valoro positivamente esa apertura y esas reuniones al diálogo. Mire, hace unos años se acuñó esa famosa frase de «Hacienda somos todos. A mí me gustaría que cultura fuéramos todos, y que la sociedad catalana, española, se hiciera partícipe de esa cultura y así lo promocionaran todas sus instituciones y existiera esa colaboración entre administraciones. Porque no se trata solo de hablar de cultura, que es patrimonio, que es una manera de apostar por esa inteligencia de nuestra sociedad y ese valor de marca que debemos tener como referencia, sino que también es apostar por ese turismo de calidad que debe representar la cultura en nuestro país. Yo creo que, en esa reunión, señor consejero, aunque haga una valoración en estos momentos escéptica, se habló de muchas cosas, y de muchas apuestas en infraestructuras importantes para la difusión de la cultura, como es el MNAC, como es el Macba, como es el Teatro del Liceo, como es el Mercado de las Flores…, que estoy absolutamente convencida de que es una apuesta decidida del Gobierno de España para la cultura. Señor consejero, un escritor que usted conoce sin duda muy bien, Valentí Puig, lo ha escrito hace poco: «La cultura es necesaria para alimentar esas formas de ilusión compartida que hacen posible nuestra convivencia en sociedad. Que no nos falten esos días, señor Vila, ni la ilusión ni el compartir. Porque, desde luego, sin cultura estaremos todos abocados a vivir entre las ruinas de nuestra inteligencia. Ya sabe seguramente a quién me refiero. Por lo tanto, le animo a continuar en ese diálogo, en ese compartir y en esa ilusión con el Gobierno de España por la difusión de la cultura catalana en cuanto que cultura española. Gracias.
Moltes gràcies, senyora Levy. Té la paraula el conseller.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Bé, hi insisteixo: que la reunió fos educada i cordial no vol dir que no la presidís l'escepticisme, perquè les concrecions van ser del tot inexistents. I la dada objectiva que ens hauria de perseguir contínuament és que des de l'any 2011 l'Estat s'ha retirat, a efectes pràctics, de la cultura a Catalunya, eh? I, per tant, ja ens tracta com si fóssim un estat literalment independent. I aquest és un fet objectiu. Pensi vostè que hi ha hagut una reducció d'un 44 per cent dels pressupostos en els grans equipaments nacionals a Catalunya on l'Estat tenia presència. Però és que si l'argument per justificar aquesta retirada fos, efectivament, que hi ha hagut una recessió econòmica duríssima i que, per tant, no tenien ingressos, doncs això ho desmenteixen els fets durant el 2016, on, de nou, l'Estat ha tornat a invertir molt fortament en els grans equipaments nacionals espanyols, eh?, i aquí sí que durant el 2016 hi ha hagut un increment de pressupost de l'entorn d'un 10 per cent als grans equipaments, el Thyssen, el Reina, el Teatro Real, que, evidentment, no s'ha produït aquí a Catalunya. Aquesta és la dada objectiva. Veurem si, efectivament, a partir d'ara aquest inici de legislatura ve marcat per un compromís objectiu, objectivable, que s'ha de traduir en recursos. També van sortir, efectivament, tres grans dèficits d'equipaments que estan pendents a la nostra agenda. Biblioteca Provincial de Barcelona. Ni hi és ni se l'hi espera. Arxiu a Girona. Aquí, efectivament, el compromís, s'haurà d'anar seguint, és que es pugui licitar aquesta obra –és una obra milionària, eh?, de més de 12 milions d'euros– durant el 2017. Ja ho veurem. Ho dic perquè vostè també en pugui anar fent el seu respectiu control. I el Museu Arqueològic a Tarragona, que com sap és un equipament dels anys seixanta on des dels anys seixanta no s'hi ha fet res. «Què diu que s'hi ha fet, conseller? Res. Des dels anys seixanta. I ara ens trobem en una situació de col·lapse..., que estaria molt bé que les autoritats espanyoles, per fi, més enllà de les bones intencions i del diàleg, comencessin a fer-hi alguna cosa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el conflicte entre la vall Fosca i Endesa]] [[310-00146/11]] Segona pregunta al Govern, sobre el conflicte entre la vall Fosca i Endesa. Formula la pregunta el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, bon dia. Senyor conseller, l'any 2016 després de Crist, totes les valls del Pirineu han sucumbit a les condicions que imposa l'imperi hidroelèctric d'Endesa. Totes? No. Un petit llogarret anomenat la Torre de Cabdella, a la vall Fosca, i els seus irreductibles habitants resisteixen. Voldríem saber si el Govern té prevista alguna forma de suport en aquest conflicte amb Endesa.
Gràcies, diputat. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Gràcies, presidenta; gràcies, senyor diputat. Explicaré a tots els diputats per què hi ha un llogarret que lluita, i no es pensin que és un còmic, no. És una lluita que rau en la defensa d'unes tarifes elèctriques bonificades que s'han fet durant molts anys, moltes dècades. De fet, des dels anys vint del segle passat. Per què? Doncs perquè els municipis i els veïns i veïnes d'aquelles terres van deixar passar..., i van col·laborar perquè hi hagués el procés d'electrificació de Catalunya, i això es va compensar, en part, amb una reducció de les tarifes elèctriques que han de pagar ajuntaments i veïns i veïnes. I això ha passat fins ara. I canvis a les empreses, perquè abans era una empresa i després es van separar entre la generació i la comercialització, i canvis en normativa d'IVA han fet que s'apliqui un preu que no és el que s'havia pactat. Des del Govern de Catalunya, tot i que no tenim competències ni en l'IVA ni en l'energia elèctrica, hem col·laborat, hem mediat i hem buscat i hem donat i hem intentat buscar una solució per recolzar el municipi de la Torre de Cabdella, a tots els seus veïns i veïnes.
Moltes gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Efectivament, com s'ha explicat, els preus eren bonificats des de l'any 27, perquè es van cedir els terrenys comunals a l'empresa, i el conflicte, ara, que mantenen la Torre de Cabdella i la vall Fosca, és, des del 2009, sobre la facturació i l'IVA, i el que es reclama són 1,4 milions, el que reclama l'empresa al municipi, en unes circumstàncies en què alguns dels efectes positius que aportava Endesa al territori ja tampoc existeixen, com era la generació de llocs de treball. Ara, amb l'automatització, ni tan sols llocs de treball, ni tan sols l'electricitat bonificada, tal com havien tingut les condicions de l'any 27. Les qüestions s'han agreujat, el conflicte s'ha agreujat des que el 3 de novembre l'empresa subministradora va decidir enviar una empresa subcontractada a tallar l'electricitat, doncs, interpretant que el conflicte s'havia de resoldre d'aquesta manera. Va ser la mobilització veïnal la que va provocar que s'aturessin alguns talls d'aquests. No va ser així en tots els casos, i sí que a un dels veïns, doncs, li va ser tallat el subministrament elèctric. Es dóna la circumstància que en aquesta setmana del 3 de novembre també arribava una resolució de la Direcció General de Tributs del Ministeri d'Hisenda favorable a la interpretació dels veïns sobre la base en la qual s'ha de tributar l'IVA d'aquestes factures de la llum. La nostra pregunta va adreçada..., que el compromís del Govern sigui molt més ferm. Aquest compromís pot existir. Endesa té un potent bufet d'advocats i els veïns se senten molt més indefensos davant d'aquest conflicte, i la pressió i els posicionaments polítics tenen efecte. Parlàvem que el 3 de novembre es va produir un tall d'electricitat. Com que va coincidir en aquella setmana amb el tràgic fet de Reus, de la dona que va morir perquè s'il·luminava amb espelmes, l'empresa, sabent la imatge que dóna, ràpidament va procedir a restablir l'electricitat a aquell veí a qui la hi havia tallat. La lluita de la Torre de Cabdella no és només pels setze veïns i l'Ajuntament de la Torre de Cabdella, és perquè totes les valls del Pirineu...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...que tenen centrals hidroelèctriques, puguin tenir condicions... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, el Govern de Catalunya ha estat, quan se li ha demanat i se li ha requerit per part dels veïns i veïnes i de l'Ajuntament de la Torre de Cabdella, al seu costat. Hem fet reunions, hem mediat, hem buscat solucions entre l'ajuntament i l'empresa, i prova d'això és que s'està treballant per arribar a un acord. I, òbviament, en la defensa de quina és la interpretació sobre quina base i quin preu s'ha d'aplicar l'IVA, nosaltres estem al costat que l'IVA s'hagi d'aplicar en el preu bonificat, que és el que defensen l'Ajuntament de la Torre de Cabdella i els veïns i veïnes de la Torre de Cabdella. Amb això el trobarà, el Govern de Catalunya, sempre al costat de la Torre de Cabdella i dels seus veïns.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els resultats educatius]] [[310-00147/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre els resultats educatius. Formula la pregunta la senyora Sonia Sierra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies. I, en primer lloc, condemnar els darrers feminicidis. Bon dia, consellera. Fa un parell de setmanes, a un programa de RAC1 vostè va justificar que Madrid havia tret millors resultats que Catalunya a PISA, i cito textualment: «El percentatge d'escola privada privada a Madrid també és molt més elevat que a d'altres comunitats. Fi de la cita. Unes paraules molt semblants, per cert, a les que em va dir a mi en la seva primera compareixença, i torno a citar textualment: «Vostè parlava d'altres comunitats, que si tenen millors o diferents resultats. També és veritat que hi ha comunitats que han apostat per altres models on el sistema privat té un pes molt elevat. Les meves preguntes són: primera, per què considera que el fet de tenir un percentatge d'escola privada privada fa tenir millors resultats a PISA?, com va dir a RAC1; i la segona, per què creu que apostar per un model on el sistema privat té un pes molt elevat millora els resultats?, tal com va dir en la seva primera compareixença. Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, per una vegada m'havia pensat que, ja que tenim uns resultats externs que no són de la Generalitat que són positius, hauria vingut a dir que ens felicitava, al sistema educatiu, per treure bons resultats. Però no, està preocupada pel que jo vaig dir. I jo vaig dir diverses coses, vostè n'ha agafat una, només. Jo vaig dir diverses coses, entre d'altres per la pregunta que em van fer. La pregunta que em van fer és: «Escolti'm, com és que Madrid, que té el mateix percentatge d'immigració, treu més bons resultats? I també vaig parlar del tema de la privada. Miri, com que jo el que li pugui dir em sembla que a vostè tampoc no l'acabarà de convèncer, li llegeixo el que va dir la Milagros Pérez Oliva, en un article d'El País, que crec que no és gaire sospitosa de ser de Junts pel Sí, on va dir: «Madrid y Cataluña tienen casi el mismo porcentaje de inmigrantes pero, en la primera, el grueso procede de Latinoamérica y tiene el castellano como lengua materna, mientras que, en Cataluña, el grueso procede de África y Asia, lo que configura un escenario de muchas y muy diferentes lenguas maternas. Con esa diversidad lingüística de partida, que los alumnos catalanes superen la prueba de lengua es un mérito. Otro de los factores que se ha esgrimido para explicar la mejor posición de Madrid es que el 50 por ciento de sus centros son privados; en Cataluña, esta diferencia influye. Per tant, no li ho dic jo, sinó que també ho reconeixen altres persones que jo crec que res tenen a veure amb el nostre partit. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gràcies. Jo volia saber les impressions de la consellera, no d'una periodista. Miri, les seves paraules són les seves paraules i jo el que he fet ha estat llegir-les textualment. I les seves paraules denoten que creu que l'escola privada és millor que no pas la pública i la concertada. I vostè ho ha dit, no només va culpabilitzar l'escola pública; també va dir que és que aquí tenim més immigrants que no són hispanoamericans. Sembla que, quan li interessa, la llengua materna –aquesta que nega la senyora Rigau–, sí que té importància. Però és que tenim Navarra, amb un percentatge d'immigració similar a Catalunya, amb poca presència d'hispanoamericans i amb una majoria d'immigrants extracomunitaris, especialment del Marroc, i tenen molts millors resultats que Catalunya. Suposo que ara ens traurà l'«Espanya ens roba. I no cal anar gaire lluny, perquè aquí mateix, al costat, a l'Hospitalet del Llobregat, tenim una escola pública amb un 90 per cent d'immigrants i una mitjana per sobre de Catalunya. El problema, i vostè mateixa ho ha dit, és que fa anys que presumeixen de model d'èxit de l'escola catalana i aquest és el primer any que Catalunya està per sobre de la mitjana espanyola en matemàtiques i ciències. El problema és que fa anys que presumeixen de model d'èxit i hi ha sis comunitats autònomes que ens superen. I, llavors, la culpa és de l'escola pública, dels immigrants i de l'«Espanya ens roba. Miri, senyora Ruiz, vostè té una escola pública que no se la mereix, però, sobretot, l'escola pública no es mereix una consellera com vostè. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Senyora diputada, no s'atabali, jo no tinc una escola pública. L'escola pública, de gran qualitat, la té aquest país. I, justament, una de les coses que afavoreixen... [[aplaudiments]] , una de les coses que més ens enorgulleixen d'aquest país és que, amb el gran percentatge d'escola pública que tenim, tinguem uns resultats i siguem el país de l'OCDE que més hagi incrementat en competències científiques –el que més de l'OCDE. Per tant, estem molt contents de la nostra escola pública, no només perquè millora en qualitat, sinó perquè millora en equitat. Perquè si té temps de mirar-se tot el dossier, no només unes declaracions d'una pregunta d'una tertúlia d'una hora, veurà que som dels països capdavanters en percentatge més baix de franges baixes. Això vol dir que estem donant moltes més oportunitats educatives als nostres centres educatius. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les activitats escolars i extraescolars]] [[310-00148/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre les activitats escolars i extraescolars. Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
[[L'orador reprodueix un enregistrament sonor.]] Esto que han oído los diputados son niños de entre cinco y seis años representando una obra de teatro en Cambrils, en la que hablan de «moriran, «matem, «matarem, «ens estan matant. Estos niños, además, juegan a que se matan unos a otros y algunos caen al suelo. Y, además, como ustedes saben, se escenifica que los españoles traicionan y masacran a los catalanes. ¿Qué valores se propone transmitir a los niños en la escuela catalana con esta actividad escolar?
Gràcies, diputat. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, veig que no té cap mena de problema a utilitzar imatges de menors, gravades fa dos anys, d'una activitat lectiva que dura un minut dels 52.000 minuts anuals que fa un nano a l'escola, d'una dels centenars d'activitats lectives, d'un centre escolar de Catalunya de fa més de dos anys. Vostès el treuen de context i el fan servir per dictar la seva sentència preferida, que és: «L'escola catalana el que fa és adoctrinar els nens catalans. És a dir que els nostres... Ens està dient que els nostres mestres, tots els nostres mestres de Catalunya estan adoctrinant els alumnes catalans? Miri, no. Més respecte per la tasca dels docents. Després, ja veig que només busquen informació a la xarxa i a determinats mitjans de comunicació. Escolti'm, el centre, molts centres, tots els centres de Catalunya fan unitats de programació per conèixer el seu municipi i la seva història; passa a tots els centres. I escolti'm, la història és la que és. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
No se ponga nerviosa, consellera, ni trate de controlar a l'oposició. Mire, la obra dura más de un minuto, la hemos visto entera y representan otra en Cambrils muy similar, que se representa para siete centros de Cambrils para niños de primaria. No despache el tema diciendo que politizamos. Yo le he preguntado por los valores que defiende la escuela catalana. ¿A usted le parece bien que los padres dejen a sus hijos en el colegio para que les enseñen juegos de guerra? ¿Para que sus profesores les enseñen a jugar a matar, a traicionar y a odiar? ¿Está usted de acuerdo, señora Ruiz... [[Forta remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
...con que la escuela catalana...
Silenci, si us plau.
...debe transmitir la cultura de la paz y la no violencia? ¿El respeto a los diferentes pueblos? ¿La resolución pacífica de conflictos? Usted y la concejal de su partido, Mercè Dalmau, ¿no ven problema en este vídeo? Usted dice que este vídeo es historia, usted, como responsable de educación, ¿cree realmente que los niños de entre cinco y seis años son capaces de valorar el contexto histórico de Cataluña, Cambrils y España, y Europa en 1640? ¿Lo cree usted, realmente? ¿Lo cree? [[Aplaudiments.]] Si estas obras no transmiten valores y tampoco son capaces de transmitir principios de historia a los niños de entre cinco y seis años, entonces, señora consellera, ¿cuál es el propósito de hacer jugar a la guerra, a la muerte y al odio y a que los españoles traicionan y masacran a los niños catalanes? [[Remor de veus.]] Se lo pregunto porque no lo entendemos. Ustedes...
Si us plau, respectin el torn de paraules.
...ustedes sabrán por qué lo hacen, ustedes por qué le quitan hierro aquí y por qué no hacen nada. En Ciudadanos vamos a seguir defendiendo una escuela en la que los valores de la paz y la cultura de la paz y de la no violencia sean los que se enseñen en nuestras escuelas. Le pido...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...que pida disculpas a los padres catalanes y que diga que esto no va a volver a ocurrir. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, ho torna a fer: un minut d'una activitat lectiva i està demanant a la consellera d'Ensenyament que demani disculpes a tots els pares catalans. Escolti'm, a les nostres escoles –i em sap molt de greu que en aquestes alçades ni vostè ni ningú del seu grup tingui fills i ho sàpiga–, ni s'ensenya a odiar, ni s'ensenya a matar, ni s'ensenya la guerra. I, escolti'm, li llegeixo el que ens ha escrit una entitat de Reus, que és un centre de documentació del patrimoni. Diu, escolti'm: «La commemoració de fets històrics que van suposar enfrontament entre nacions i la recreació de batalles és totalment comú arreu d'Europa. No ho fan només els nostres centres. Sense que això suposi fonamentar cap mena d'odi entre els pobles, ans el contrari, només cal recordar les commemoracions que enguany s'han fet de batalles com la Primera Guerra Mundial. Finalment, diu: «Quan s'expliquen els refugis antiaeris, per exemple, de la Guerra Civil, als escolars, com és en el cas d'aquesta entitat, parlem sobretot dels atacs de l'aviació italiana que venia des de Mallorca, i en cap moment es fomenta l'odi dels escolars als italians. La història és la que és i s'ha de poder explicar, i fins i tot recrear de forma lúdica i festiva, i això no ho dic jo, ho diu una entitat. Escolti'm, la història que s'explica a les nostres escoles és per no tornar a caure ni en massacres, ni en guerra, ni en violència. Els nostres docents són testimonis de conciliació, de pau, de diàleg i de justícia. Però, escolti'm, la història és la que és i s'ha d'explicar com realment és i no com alguns voldrien que fos. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la situació dels serveis d'urgències hospitalàries]] [[310-00149/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre la situació dels serveis d'urgències hospitalàries. Formula la pregunta el senyor Albano Fachin, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, vostè sap que tenim problemes greus a les urgències de tot el país. Tenim tot l'hivern per davant. Ens podria explicar què està passant?
Gràcies, diputat. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Li agraeixo que faci una pregunta una mica menys demagògica que el grup anterior, sincerament, perquè em sembla molt important que faci una pregunta sobre urgències; és un tema que ens preocupa màximament. Què està passant a urgències avui? Coses similars a les que han passat durant els últims anys en el nostre sistema d'urgències, perquè, si vostè mira el patró de demanda d'urgències aquesta setmana del pont hospital per hospital a Catalunya, veurà que estem amb unes dades pràcticament idèntiques a les de l'any anterior, i l'anterior, i l'anterior; la qual cosa vol dir que tenim un mal endèmic a Catalunya amb el tema de les urgències, el qual hem d'afrontar amb la màxima energia. Per això des del Departament de Salut estem posant un nou instrument per intentar afrontar això. No volem respondre només amb el pla d'hivern, amb el PIUC, el problema d'urgències, sinó que estem elaborant un pla director d'urgències i atenció continuada que intenti construir un autèntic sistema nacional d'urgències amb una anàlisi de la demanda que tenim avui, molt més detallada del que havíem fet fins ara, per intentar donar solucions molt més efectives.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gràcies, conseller. Li llegeixo un fragment d'una carta de la Federació d'Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona. Diu: «Desconfiem dels plans estacionals i successius invents que fins ara s'han dut a terme pels diferents gestors que han passat pel Departament de Salut i que han resultat un fracàs. Jo sé que a vostè i a gairebé tothom dels que estem aquí no ens agrada el col·lapse a urgències, però vostè té la responsabilitat que no passi i, a més a més, vostè té eines; des de fa un any, vostè té eines, per exemple, per revertir el desastre que va fer el senyor Boi Ruiz. I algú dirà: «Què hi té a veure el senyor Boi Ruiz? El 2011 el senyor Boi Ruiz en aquest Parlament va dir: «Ha arribat l'hora de la veritat, i es va posar a tancar centres d'atenció primària. I no ho va fer per estalviar; el 2011 a la comarca de la Selva van tancar set centres d'atenció primària per les nits de cop i deixant sense atenció urgent per les nits més de quaranta mil persones. Estalvi? Menys d'1 milió d'euros. És clar, és de calaix, si tanquem centres d'atenció primària, si traiem pediatres de l'atenció primària, què passa? Les urgències es col·lapsen. I el 2011 la gent va advertir: «Si fem això a l'atenció primària, revertirà i tindrà un impacte sobre les urgències. I això és el que està passant; efectivament, vostè ho ha dit: passa des de fa uns anys. Jo només li volia dir: ara entrem en una fase de parlar de pressupostos. Ens vau dir moltes vegades: «Ostres, parlem dels pressupostos. Doncs, parlem. Conseller, vagi a veure els seus companys de govern i digui'ls que l'atenció primària necessita més els diners que potser La Vanguardia i les seves subvencions. Potser l'atenció primària necessita més els diners que la fórmula 1; i potser l'atenció primària necessita més els diners que l'arquebisbat de Barcelona, al qual se li dóna 1 milió d'euros anuals, el mateix que costen les urgències de la comarca de la Selva. I si no li fan cas, nosaltres l'ajudarem, conseller. Anirem amb vostè, anirem amb vostè a parlar amb ells i els podem llegir –i amb això acabo– el que diuen els veïns: «El convidaríem que, com a mètode experimental, passessin un mínim de setanta-dues hores en una llitera a qualsevol passadís dels hospitals del Mar o de la Vall d'Hebron, amb una bossa de plàstic amb les seves pertinences als peus, sense timbre...
Diputat, ha exhaurit el temps.
«...per demanar ajuda i fent les seves necessitats... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Té la paraula el conseller.
Com és la meva obligació, jo he anat a visitar les urgències dels seixanta hospitals de Catalunya. He tingut temps de veure'n trenta en aquests mesos i tinc la intenció de veure les altres trenta que em falten. I alguna vegada m'he endut el vicepresident a fer-ho i està pendent, també, que ho puguem fer directament amb el president. Per desgràcia, senyor diputat, el problema d'urgències no s'arregla amb pressupost. Perquè jo estaria molt més tranquil si pogués dir del problema de les urgències el que puc dir del problema de les llistes d'espera: que el problema de les llistes d'espera és bàsicament –no només, però és bàsicament– una qüestió de recursos, i si a mi em donessin avui 1.000 milions d'euros li asseguro que absorbim la llista d'espera a Catalunya en un any o un any i mig. Però a urgències no, a urgències és analitzar la demanda, tenim un nou tipus de pacient crònic que abans no existia que fa que el 50 per cent de la urgència avui sigui de quinze a seixanta-cinc anys; per tant, estem parlant de la gent que ha d'anar a urgències perquè sobreviu a malalties a les quals abans era molt difícil de sobreviure. Hi ha un tema de capacitat de drenatge, d'orientar els hospitals que mirin la urgència per tal que la capacitat dels hospitals..., el drenatge sigui més alt, però, sobretot –sobretot–, té molt poc a veure amb l'atenció primària, perquè la dada bàsica que hem de retenir quina és? Que només un 12 per cent de la urgència avui a Catalunya és de nivell 5, que és la que no és urgent, que és la que podria ser atesa a l'atenció primària, i en canvi, un 52 per cent de la urgència avui a Catalunya és de nivell 4. La urgència de nivell 4 quina és? Aquella urgència que no cal que sigui resolta amb una urgència hospitalària, però que no pot ser resolta en l'atenció primària normal, i per això ens hem inventat els CUAP, per això el sistema de salut de Catalunya té una xarxa de CUAP, que en aquests moments estem repensant en el marc del pla director, que és la que ens ha de permetre resoldre aquest 52 per cent de la demanda d'urgència, que és la que avui està col·lapsant. Però això també passa per una reeducació del ciutadà, que és feina nostra fer-li entendre...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...que segons quin tipus d'urgència necessita... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Sisena pregunta al Govern, sobre la renda garantida de ciutadania. [[Pregunta al Govern sobre la renda garantida de ciutadania]] [[310-00150/11]] Formula la pregunta el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, es compromet davant d'aquest Parlament a incloure als propers pressupostos, l'any 2017, una partida específica i suficientment dotada per a la renda garantida de ciutadania? Gràcies.
Gràcies, diputat. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Diputat, gràcies per la pregunta. Vostè sap que el Govern tenim un clar compromís amb els més vulnerables. La prestació de renda garantida per nosaltres és un terra social amb un complement que impliqui un programa d'inserció social i laboral per als beneficiaris i ja hi ha aquesta partida en els pressupostos, hi han 70 milions d'euros. El que passa és que si no tenim encara la renda garantida no podíem posar el nom de «renda garantida, i hem posat 70 milions d'euros al que tenim ara, «renda mínima d'inserció, esperant que des d'aquest Parlament tots els grups parlamentaris, amb la proposta que hi ha, poguessin arribar a l'acord de renda garantida. Per tant, no solament aquests 70 milions, sinó també 14 milions més per a mesures actives d'inserció, que és el que demanem. Renda garantida acompanyada, per tant, terra social, acompanyada d'un programa d'inserció social i inserció laboral. I això ja està en el possible, en els propers pressupostos del 2017.
Gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, ahir el Congrés dels Diputats va aprovar una iniciativa socialista per posar en marxa l'ingrés mínim vital, que beneficiarà prop de 730.000 famílies a tot l'Estat i que s'inclourà en els propers pressupostos l'any 2017. I mentre, a Catalunya, vostè, consellera, incompleix allò que vostè mateixa va aprovar en el debat de política general: aquests pressupostos no tenen una partida específica per a la renda garantida de ciutadania. Li ho ha demanat el meu grup parlamentari, li ho ha demanat el Parlament de Catalunya, la comissió promotora, les entitats socials; fins i tot s'ha fet una vaga de fam aquest cap de setmana. Per això el meu grup parlamentari inclou una esmena per crear-la i dotar-la, tot i que sigui mínimament, amb una partida que ha de ser ampliable, tot i que sigui només per demostrar que no era tan difícil acomplir allò que va acordar aquest Parlament. Consellera, uns pressupostos anomenats «socials sense una partida per a la renda garantida de ciutadania no són uns pressupostos socials, no ho poden ser. Per una banda, ens diuen que destinaran els recursos de la renda mínima d'inserció a la renda garantida, però aquesta partida ja és insuficient segons el projecte de pressupostos que ens han presentat. I per l'altra, ens diuen que no tenen recursos per fer una renda garantida de ciutadania a la vegada que aproven mocions a favor de la renda garantida i, a més a més, la inclouen en el seu programa electoral. Nosaltres apostem per un acord ampli, per una política tan important i necessària com aquesta, un acord amb els promotors de la ILP, amb els sindicats i les entitats socials que ens permeti fer una renda suficient efectiva, que inclogui plans d'inclusió social i laboral i que tingui com a objectiu no només que les persones que la necessitin la puguin cobrar, sinó que puguin deixar de cobrar-la perquè han fet una bona política que els allunyi de l'exclusió. Consellera, li demano concreció. Hi haurà una partida específica de la renda garantida de ciutadania als pressupostos, sí o no? Quants diners hi destinarà? Quin és el seu calendari? Quan convocarà una taula de negociació amb voluntat d'acordar i de no marejar la perdiu? Quan obrirà la negociació? Col·laborarà amb el Govern de l'Estat per implementar l'ingrés mínim vital també a Catalunya? Fins quan ens tindrà en aquest escenari d'incertesa o, el que és pitjor, fins quan tindrà la ciutadania sense recursos desprotegida? Senyora consellera, sincerament, dubtem que el Govern tingui voluntat política de fer de la garantia de rendes l'element central de la política social a Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Diputat, ja ho he dit clarament: el compromís del Govern és total amb la renda garantida, però també respecte per a la cambra, i si des de la cambra hi havia aquesta comissió que estava treballant per la renda garantida, no ens semblava que el Govern haguéssim de passar al davant i posar al pressupost directe «renda garantida. Hi hem posat els diners, ho he dit clarament –vostès ho veuran–, en la part de renda mínima d'inserció i, a més a més, en el resum que fa el vicepresident del pressupostos hi diu «en direcció cap a la renda garantida, per tant, clarament, de 70 milions. Hem augmentat el pressupost per a les mesures actives d'inserció perquè també creiem que la renda garantida ha de ser això, un terra social acompanyat d'unes mesures d'inserció social i unes mesures laborals, i tot això hi és. Però li diré i li anunciaré una altra cosa: hem anat esperant tot l'any que des del Parlament s'arribi a acord; demanem generositat de tots els grups. Nosaltres no tenim un fons de reserva de pensions per poder treure els diners i passar-los cap a una altra banda a Catalunya, com tenen a l'Estat espanyol i estan fent des del Govern del PP. Per tant, hem de treballar amb els pressupostos que podem tenir. Però li anuncio que el mes de gener convocarem des del Govern totes les entitats, tots els grups parlamentaris per poder tirar endavant la renda garantida, perquè hem esperat tot l'any que hi hagués acord des del Parlament i no ha sigut possible. Per tant, demanem generositat a tots i a totes per poder-la tirar endavant d'una manera que sigui real, efectiva i que la puguem pagar i que no sigui fer volar coloms. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les prioritats en l'àmbit de la salut mental]] [[310-00151/11]] Setena pregunta al Govern, sobre les prioritats en l'àmbit de la salut mental. Formula la pregunta la senyora Alba Vergés, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Hem parlat molt en aquest Parlament, en boca de diputats, diputades i també del conseller de Salut sobre els determinants socials de la salut. Hem vist també com la crisi ha impactat en les condicions de vida de les persones, com ens hem fet més vulnerables, i com ha incrementat de retruc les desigualtats en salut. En tots aquests indicadors, els de salut mental són els que d'una forma més rellevant han empitjorat els últims anys al nostre país. Algunes dades. El 2013, 23,1 per cent de les persones aturades de més d'un any tenen risc de patir trastorn mental. En les persones ocupades, consellera de Treball, només és un 9,5 per cent; per tant, del 23,1 al 9 i mig. El 2015, una tercera part de les 169.000 persones ateses eren per trastorn mental sever; 22.000 hospitalitzacions, amb un creixement del 15,8 per cent respecte a l'any anterior. A serveis d'urgències dels hospitals també ens ho diuen, ens alerten que tenen un fort increment de l'atenció urgent relacionada amb la salut mental. Les estades mitjanes són de 18,2 dies per episodis aguts i de 66,6 dies per a un tractament per tornar a recuperar la vida normal. I el que és més greu: un 6,3 per cent d'aquestes persones torna a ingressar-se després de 90 dies. El passat mes de juny, també la Federació de Salut Mental Catalunya ens donava l'informe sobre atenció de salut mental infantil i adolescent a Catalunya. Malauradament, les dades no són millors en infants i joves. El 18,8 per cent, trastorn mental sever; un augment del 29 per cent dels ingressos de la població juvenil, i un 17,9 per cent tornen a ingressar al cap de 90 dies. Ens podem imaginar totes i tots què representa això per a la vida d'una persona, de la família, del seu entorn. La salut mental té aquest gran impacte personal, familiar i social. I fem-ho sense estigmatitzar, perquè tots i totes podem tenir un problema de salut mental al llarg de la nostra vida. L'OMS defineix que la salut mental és una de les seves prioritats principals i un repte de salut pública. En aquest sentit, també l'informe que ens van lliurar diu que bona part dels trastorns mentals greus debuten en edats primerenques i que els problemes no tractats en infància tenen una forta tendència a persistir en l'edat adulta. El Pla de salut 16-20 posa la salut mental com a àrea prioritària i hi insisteix pel que fa a la salut infantil i juvenil. I jo li vull fer una pregunta molt concreta, conseller. Li vull preguntar què veurem ja aquest 2017 respecte a les prioritats que estableix el Pla de salut en l'àmbit de la salut mental? Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Vergés. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora diputada. Efectivament, sabem que els determinants socials impacten sobre la salut de la població, tots els àmbits de la salut de la població, però aquests anys de la crisi hem vist que els indicadors en salut, en la majoria de patologies, han aguantat bé, inclús han millorat. Han augmentat les desigualtats en salut, però, si veiem la població globalment considerada, els indicadors no han empitjorat, excepte en un àmbit, que és el de la salut mental, en què tenim un drama, perquè és un àmbit de la salut en què anem pitjor. Per què? Perquè es confirma el que ja sabíem: que els determinants socials en l'esfera de la salut en què impacten amb més força és en la de la salut mental. Per tant, en salut mental no només hi ha hagut un increment de les desigualtats, sinó que hi ha hagut un empitjorament de l'estat de la salut mental dels catalans i les catalanes a conseqüència de la crisi. I per això aquest pressupost, si té un titular, si aquest pressupost s'ha de resumir amb dues paraules, pel que fa al Departament de Salut són «salut mental. Perquè salut mental tindrà un increment de més d'un 20 per cent del pressupost. Perquè a salut mental hi posem 70 milions més sobre un pressupost de 365, però si sumem l'increment de l'any 15 amb relació a l'any 16, que eren 29 milions, estem parlant d'un increment de 100 milions d'euros per a salut mental, que vol dir quasi un 30 per cent d'increment. Perquè ho hem de fer, perquè és una obligació, perquè la nostra obligació és atendre aquells problemes que són especialment dramàtics, i aquest és el més dramàtic de tots, especialment en l'àmbit infantojuvenil. Però tota aquesta arribada de recursos, que ha estat vista amb gran expectativa per part del sector –per tant, tenim una oportunitat, el sector n'és conscient, el sector està molt esperançat amb el pressupost de l'any 17, serà un salt històric, el salt més gran que haurà fet mai el pressupost de salut mental des que tenim les competències en salut a la Generalitat–, no tindria sentit, aquest increment de recursos, si no el poséssim al servei d'un nou model, que és el model comunitari. I aquest model el tenim, perquè Europa ha dit que, de tots els models comunitaris que hi ha avui a Europa funcionant, el millor és el de l'IAS de Girona. Europa ha dit, amb l'estudi del Refinement, que som el referent a nivell internacional, segurament el millor del món, a l'hora de fer un model d'atenció de salut mental comunitària. I el que estem fent en aquests moments, amb consens dels professionals, és desplegar aquest model comunitari. Per tant, el que fem és posar molts recursos, però perquè sabem on volem anar, sabem on estem anant. I tenim l'objectiu que, com es fa en d'altres del territori, també a Osona, cada vegada els malalts estiguin menys atesos a l'hospital i més a la comunitat. Això és el que aconseguirem amb el pressupost de l'any 17. Gràcies, senyora diputada.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'estat de la tramitació dels ajuts a la paralització temporal de l'activitat pesquera del 2016]] [[310-00152/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre l'estat de la tramitació dels ajuts a la paralització temporal de l'activitat pesquera del 2016. Formula la pregunta la senyora Magda Casamitjana, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera Meritxell Serret, avui sí, avui pesca. Les vedes del sector pesquer en les modalitats d'encerclament i arrossegament van començar el desembre de 2015 i han acabat aquest juliol. Han passat molts dies i molts mesos, i les vedes s'han executat per part dels pescadors impecablement. I, malgrat tot, ens consta que el sector encara no ha percebut els ajuts que li corresponen. El mes de novembre la Direcció General de Pesca anunciava que hi havia gairebé 1 milió d'euros per al pagament d'aquests ajuts, tant a armadors com a mariners; en aquest cas, gràcies a Déu, per primera vegada. Tot i que els mariners també poden acollir-se a aquests ajuts, les condicions establertes pel ministeri n'han desmotivat la sol·licitud. Només nou mariners s'hi han pogut adherir, perquè els ajuts ofertats pel ministeri són incompatibles i poc competitius amb l'atur. Sabem que la Direcció General de Pesca ha hagut de treballar en un context molt i molt difícil. Els nous criteris restrictius i imposats que s'ha empescat –mai més ben dit– el ministeri i l'insistent immobilisme de l'Estat han fet molt difícil arribar a bon port. La Generalitat només pot avui actuar com una mera oficina administrativa; els criteris estan dats i beneïts des de Madrid. Imposar és el diàleg únic de l'Estat amb els nostres pescadors, que cobraran un any més tard el que els correspon. Consellera, la recentralització fa molt i molt mal al sector pesquer català. Estem ancorats, una vegada més, al passat, i no podem avançar, una vegada més, i en moltes altres coses, com voldríem i podríem. Aquest any –desitgem que sigui l'últim– ens toca anar de remolc. Però..., i sabem que vostè complirà, tot i així, amb el sector, i trobarà una solució per a l'atorgament d'aquests ajuts. Quin és l'estat, consellera, de la tramitació dels ajuts per paralització temporal de l'activitat pesquera? Espero una molt bona notícia. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Casamitjana. Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, realment, estem davant d'un exemple de com la recentralització que practica el ministeri perjudica els nostres sectors productius. Des del Departament d'Agricultura ens hi hem mostrat en desacord des del primer moment, amb el ministeri, perquè no finança la totalitat de la veda, perquè no resol el problema social dels mariners, i sobretot en el moment en què, quan ja havien començat les vedes, van canviar les condicions i van imposar uns requisits, com molt bé heu dit, restrictius i excloents i que han dificultat que hi accedeixi la nostra flota, i sobretot els mariners. Des del departament, malgrat que se'ns vulgui fer ser només una gestoria, hem treballat intensament i hem mirat de trobar solucions. Així, hem habilitat una partida pressupostària per a poder avançar i agilitar el pagament d'aquests ajuts, i hem treballat intensament per trobar alternatives a aquells requisits tan restrictius i fer possible que acabin cobrant els ajuts. I, per tant, ara tindrem 256 vaixells i nou mariners que cobraran els ajuts. Efectivament, pel que fa als mariners, tenim un problema. Les condicions del ministeri no resolen el greu problema social que hi ha, perquè continuen sense permetre que l'ajut s'equipari, si més no, a l'import de l'atur. Malgrat això, continuem treballant intensament, estem treballant amb l'Institut Social de Marina per habilitar un sistema que permeti fer un cobrament més àgil i automàtic per part dels mariners de l'ajut de vedes i continuarem treballant i reclamant al ministeri que augmente els imports dels ajuts de vedes. Com bé heu dit, des del departament estem compromesos, estem compromesos amb el sector, volem tirar endavant la flota pesquera catalana, que és una potència mitjana a la mar Mediterrània, i, a partir d'aquí, aquesta setmana començarem a fer efectiu el pagament d'aquests ajuts, per un import de gairebé 1 milió d'euros, a aquests 256 vaixells i a aquests nou mariners. I aquest compromís també, si em permet, el volem fer constar, que també en el sector agrari, que hem patit la recentralització del PDR, amb aquesta retallada de més de 150 milions d'euros, hem sigut capaços de fer efectiu el cent per cent del pagament de l'ajut en ramaderia ecològica –3,8 milions d'euros a 457 ramaders–, i farem efectiu el cent per cent de l'ajut a limitacions naturals, d'11,7 milions d'euros, a 4.932 beneficiaris. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre els darrers resultats de les proves PISA]] [[310-00153/11]] Novena pregunta al Govern, sobre els darrers resultats de les proves PISA. Formula la pregunta la senyora Marta Pascal, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable consellera, com ja s'ha dit en aquesta sessió de control, fa uns dies es van fer públics els resultats dels informes PISA, que, com bé sabem, doncs, avaluen les competències educatives. I el que se'n desprèn, pel que fa als resultats, és que els esforços que s'han fet en els darrers temps pel que fa al sistema educatiu, doncs, han tingut el seu fruit. Malgrat les complexitats, malgrat les dificultats derivades de la crisi, els resultats ens fan ser optimistes respecte al futur, doncs, que té el nostre sistema educatiu. Ens sembla, des de Junts pel Sí, que hi ha algunes dades que és interessant que puguem destacar i que, a més a més, les puguem comparar amb els estàndards europeus, en termes d'excel·lència. Competència científica: Catalunya és el país d'Europa i, de fet, de tota l'OCDE, que ha millorat més en aquest àmbit, i, per tant, ens situem en estàndards, doncs, com els que tenen Suïssa, Irlanda, Alemanya, el Regne Unit o Dinamarca. Comprensió lectora: arribem als cinc-cents punts i ens situem també en la mitjana europea i espanyola, per sobre, de fet, i tocant a països com Suècia, Dinamarca i Bèlgica. I en competència matemàtica, en què ens feia molta falta també, doncs, avançar, ens hem situat en estàndards com Noruega, Àustria, Irlanda o Alemanya. Són uns bons resultats, però al nostre parer hem de seguir, perquè, si cerquem l'excel·lència com a país, evidentment el sistema educatiu ha d'aspirar als seus millors resultats. La bona feina feta pel seu departament, amb vostè al capdavant, però, deixi-m'ho dir també, una bona feina feta per la consellera Rigau i el seu equip, en l'anterior mandat, ens han permès, doncs, que l'impacte positiu es comenci a notar en els resultats que estandaritza PISA tant en àmbit europeu com de l'OCDE. Però insisteixo que cal que seguim. I, per tant, ja que el sistema educatiu ha aconseguit repensar-se, ja que hem pogut gaudir de l'estabilitat que ha donat la LEC, la Llei d'educació de Catalunya, que ens ha donat la capacitat d'arrenglerar tots els elements del sistema i, en aquest sentit, alumnat, professorat, famílies, recursos econòmics, pedagogia, innovació educativa, competències, doncs, posem tota la carn a la graella i seguim en aquesta línia. Fixin-se que alguns ens van voler imposar la LOMCE, i ja hem vist els resultats d'aquesta llei educativa. Fixin-se que la LEC ens ha brindat, hi insisteixo, estabilitat i confiança en el sistema i que els resultats van arribant. En tot cas, consellera, voldríem conèixer, doncs, quina és la seva opinió respecte a aquests resultats i, sobretot, quina és la línia a seguir per millorar encara més els resultats que ens ofereix el nostre sistema educatiu. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Pascal. Respon la consellera d'Ensenyament, senyora Meritxell Ruiz.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, jo crec que és el moment, com bé ha dit, perquè en tot cas la que hi tinc menys mèrits sóc jo, de felicitar el sistema educatiu per tot aquest canvi que ha dit. M'agrada posar PISA en context. PISA és un examen internacional que es fa cada tres anys, que a més és mostral, per tant no és censal, i que per al que ens ha de servir és per referenciar-nos també a nivell internacional. Però sobretot el que confirma PISA és allò que ja deien les proves d'avaluació de competències bàsiques que a Catalunya fa deu anys que es fa, que és que el nostre sistema millora. I justament són aquestes proves, les de competències bàsiques, perquè les fem cada any, perquè les fem a tots els centres de Catalunya, perquè la fa tot l'alumnat de sisè i tot l'alumnat de quart, les que ens serveixen per prendre també decisions a nivell de política educativa. Estem, ho ha dit vostè, satisfets amb els bons resultats que hem tingut, i per això felicitem molt el sistema educatiu, però, com vostè deia, volem seguir millorant. L'important és saber que el nostre sistema educatiu, a Catalunya, malgrat el que diguin alguns, està molt ben orientat. Tenim un sistema educatiu que veiem que avança en qualitat i en equitat, que és un binomi que els països capdavanters ens ensenyen que és possible, com l'estem fent aquí. Per primer cop avancem en qualitat, perquè estem per sobre de la mitjana europea, com ha dit vostè, en les tres competències. En la competència científica, que era la grossa d'aquest examen, d'aquesta prova, estem a nivells de Suècia, de Noruega, de Dinamarca, d'Alemanya; però també tenim bons resultats a la franja baixa. I realment sorprèn molt, quan mires els resultats, veure que en percentatge d'alumnes que no assoleixen les competències estem d'entre els millors situats de l'OCDE, estem en la vuitena posició. I això ens ha de fer sentir molt contents, perquè això vol dir que les escoles del Servei d'Educació de Catalunya si una cosa fan és compensar les desigualtats dels nostres alumnes. A partir d'aquí, com vostè deia, hem de seguir treballant, partint d'una bona base, que és la que tenim en aquest moment; que el canvi educatiu que està duent a terme l'escola catalana està ben orientat, i això és important saber-ho; que el pla a favor de l'èxit educatiu, que es va situar sobretot a ajudar a aquells alumnes que no se'n sortien, també està donant bons resultats; que les polítiques educatives, com vostè ha dit, que s'han fet malgrat les grans dificultats que ha viscut aquest país, han sigut les encertades, i sobretot, que el que hem de continuar fent, a diferència del que fan altres, és fer una mirada pedagògica al sistema, i no ideològica. Perquè quan és així som capaços de posar en marxa projectes, com l'impuls a la lectura, l'«Ara escric, un suport escolar personalitzat per a aquells nanos que tenen més dificultats o el canvi curricular, importantíssim, cap a les competències que està fent aquest país. Per tant, avui és moment no de dir altres coses, sinó de felicitar el sistema educatiu, que justament en aquesta cambra avui ha estat tan altament i injustament criticat. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el model de gran obra pública, la impunitat de les grans empreses i les portes giratòries]] [[317-00099/11]] Desena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. President, aquestes darreres setmanes hem sigut coneixedors de diverses qüestions relacionades amb la mala gestió de diverses infraestructures públiques, així com d'una sèrie d'irregularitats en situacions de contaminació ambiental. Per una banda, hem constatat com una empresa estatal, Acuamed, enmig d'una investigació per un frau estimat de més de 25 milions d'euros i tretze detinguts, ha deixat a mitges lo procés de descontaminació del pantà de Flix; una contaminació que no només està dins de l'embassament, sinó que també en los terrenys del complex industrial gestionat durant dècades de manera impune per part d'Ercros, i on la Generalitat, responsable del control i vigilància de la contaminació dels sòls, no ha fet los deures ni com ni quan tocava. No és estrany, ja que Ercros és una de les empreses involucrades en les famoses portes giratòries. Per altra banda, hem vist com lo Govern espanyol ha anunciat un rescat de les radials madrilenyes per un import estimat de 5.500 milions d'euros, un model de rescat públic d'infraestructures que el seu partit ha avalat històricament a Madrid al costat del PP i del PSOE, un model de rescat públic que aquí el tripartit va implementar i intensificar amb los famosos peatges a l'ombra que, per exemple, han costat lo rescat del tram de l'autovia Vic-Ripoll per 275 milions d'euros. Les beneficiàries? Les constructores de sempre, allà anomenades ACS o OHL, Ferrovial, Sacyr, i aquí Fomento de Construcciones y Contratas, Comsa Emte, Copcisa i Abertis a tot arreu, com nostre senyor. Obscurantisme, descontrol, impunitat i portes giratòries. Fer obres públiques sense sentit econòmic, ni social, ni respecte ambiental, convertit en un model de negoci on sempre guanyen los mateixos i sempre hi perd lo conjunt de la ciutadania. L'exemple de capitalisme d'amics, privatització dels beneficis i socialització dels impactes i les pèrdues. Què en pensa el Govern de tot aquest model de gran obra pública, impunitat de les grans empreses i les portes giratòries? Gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, nosaltres hem apostat sempre per un model que fomenti la inversió pública i que no defugi, si cal, concertació amb sector privat. El model publicoprivat no és un invent de Catalunya, és una pràctica que s'expressa en la majoria de països del nostre entorn, i ben controlada, ben plantejada, ben seguida és una bona pràctica. Al costat d'això hi ha exemples, i vostè n'ha assenyalat alguns, de clara mala praxi. I quan això passa no és que ens hàgim de qüestionar el model, hem de perseguir aquests exemples de mala praxi i hem d'arribar al fons de la situació. El cas d'Acuamed n'és un de claríssim, i és un cas clar perquè va ser aquest Govern que el va treure; va ser aquest Govern que es va posar al front de la denúncia de la situació que estava passant a Flix i és aquest Govern que la setmana que ve farà una comissió amb els experts en el territori per discutir l'abast d'aquesta problemàtica. Per tant, una cosa són les concessions, que n'hi ha d'haver, i l'altra cosa són els casos de males pràctiques o abusius, que també n'hi ha, per desgràcia, i les radials de Madrid en són unes, i veurem com acaba, per exemple, el tema del túnel del Pertús de TP Ferro.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Frases carregades de bones paraules, però que no es corresponen amb l'acció diària del seu Govern ni d'altres casos que impliquen expolítics. Només un parell d'exemples en forma de preguntes: què n'opina, vostè, sobre la contractació de dos exconsellers de Convergència, Pere Macias i Felip Puig, per part del Govern municipal de Barcelona en Comú - PSC per tractar la qüestió del tramvia? O com justifica que als terrenys d'Ercros a Flix, l'Agència de Residus de Catalunya doni com a aptes uns terrenys on els treballadors i les treballadores només hi poden estar vint-i cinc minuts al dia? O que avui mateix sapiguem que s'han descobert un mínim de tres nous focus de sòls contaminats fora del recinte industrial de Flix? Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Saladié. Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, moltes gràcies. Vostè ha de saber que al costat de la nostra enorme preocupació ambiental pel cas de Flix, que hi és, i ja li he reiterat el paper que juga aquest Govern, i aquest Govern en va alertar i n'està fent el seguiment, al costat d'això també ens preocupa i molt la reindustrialització de la zona. Les coses van lligades i, per tant, aquest és un Govern que no és només..., que està capaç i capacitat per fer front a les alarmes ambientals que ens generen, sinó que ho fa compatible amb un projecte imprescindible, també, de reindustrialització de Flix. Pel que fa a la contractació que fa una altra administració, en aquest cas el Govern de Barcelona, la veritat és que jo no em veig amb cor de respondre-li. Crec que aquesta pregunta l'han d'adreçar als representats del seu grup municipal a l'Ajuntament de Barcelona i preguntar-los els criteris per a les contractacions que fan de determinades persones, que se'ls suposa, almenys aquest és l'argument que han esgrimit, doncs, expertesa per ocupar aquesta responsabilitat. Però, com es pot imaginar, aquesta és una pregunta que aquest Govern i jo particularment com a president no li puc respondre.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el garantiment de la continuïtat del conseller d'Interior]] [[317-00103/11]] Onzena pregunta al Govern, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor president, són molts els catalans que veuen, que veiem amb preocupació la deriva radical del seu Govern, i a mi em sembla que la intervenció de la consellera d'Ensenyament quan ha afirmat que la història és la història quan s'ensenya que els espanyols mataven els catalans, n'és un bon exemple. Li vull recordar que mai els espanyols han matat els catalans. [[Aplaudiments.]] Això és una manipulació absoluta per part de vostès. Però no em referiré només a aquesta radicalitat social de què avui han vist un exemple, sinó que em vull referir també a la radicalitat violenta dels seus socis de govern, els membres de la CUP. La CUP ja no es conforma únicament i exclusivament a atacar els Mossos d'Esquadra en aquests moments, sinó que ja s'atreveix a demanar el cap del conseller d'Interior. Els fets més recents, senyor president, demostren que quan es tracta de la kale borroka de la CUP a vostè li tremolen les cames. Per aquest motiu, la meva pregunta serà molt concreta: senyor president, està en condicions de garantir la continuïtat del conseller Jané en el Govern de Catalunya?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè ha barrejat moltes coses. M'haurà d'acreditar exactament amb què sustenta aquesta afirmació que «som molts els catalans preocupats per la deriva radical del Govern; les dues coses, «deriva radical, exactament, què vol dir, i en què es basa per dir que són molts els catalans que expressen aquesta preocupació, perquè m'agradaria que m'acompanyés aquesta preocupació de dades. A la segona pregunta concreta: és clar que estic en condicions de ratificar, perquè el president és qui nomena i qui cessa els membres del Govern, i aquesta facultat, de moment, excepte que el Tribunal Constitucional o alguna altra autoritat s'empesqui una competència sobrevinguda, de moment aquesta és una autoritat que encara tinc.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Senyor president, quan jo li assenyalo la lluna, vostè em mira el dit. Y lo que es evidente es que su Gobierno y usted mismo son prisioneros de los antisistema de la CUP. Y por la república catalana le tengo que decir que no todo –no todo– vale. Son prisioneros en materia de seguridad, pero también lo son en políticas de creación de empleo, de educación y de sanidad, especialmente, educación, como hemos podido ver hace un momento. El suyo, señor Puigdemont, es un gobierno aislado, aislado institucionalmente porque es incapaz de poder romper el bloqueo con el Gobierno de España, y también aislado en el Parlament, ya que solo puede llegar a acuerdo con aquellos que defienden el radicalismo social y el radicalismo político. Y usted lo decía: «¿Quién lo dice, eso de que el mío es un Gobierno radical? Pues lo dice la mayoría de la sociedad catalana. Ya no le pido, señor Puigdemont, que nos escuche a nosotros o que escuche al Gobierno de España. Escuche a la mayoría de catalanes que apuestan por la sensatez, por el equilibrio; en definitiva, que son personas normales. No aspire, señor Puigdemont, a seguir siendo un clon de Artur Mas. Tenga la responsabilidad, la gallardía y la valentía de apostar por sumar...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...en lugar de seguir dividiendo. Gracias.
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Crec que no ha triat un bon dia per voler argumentar la tesi que aquest és un govern i aquest és un procés aïllat internacionalment, i espero que al llarg de la sessió de control tindré l'oportunitat de posar-los alguns exemples que desmentiran això que vostè acaba d'afirmar, com també, recentment, hi ha dades que desmenteixen això que acaba també d'afirmar, que la majoria de la societat catalana vol exactament no sé què. Sap què vol la majoria de la societat catalana? Vol un referèndum. Sap què uneix els catalans? Concretament, el 84 per cent dels enquestats a la darrera enquesta publicada, el referèndum. El que uneix els catalans és el referèndum. Qui és que està a favor del referèndum? Doncs, la immensa majoria d'aquest Parlament. En tot cas, si vostè vol buscar racons d'aïllament, racons de radicalitat, es miri les seves pròpies files, i es miri el seu Govern a Espanya, que, justament, està perdent algunes votacions al Congrés dels Diputats d'algunes lleis, per exemple, la reforma del Tribunal Constitucional, que amb la seva impunitat i manca absoluta de diàleg van voler imposar. I avui resulta que la societat, no catalana, la societat espanyola, a qui està aïllant? Els està aïllant a vostès, i de manera sistemàtica. I segurament aquest és un festival que no s'ha acabat. I pel que fa a les dades econòmiques sobre si som presoners o no som presoners de la CUP, jo també els donaré que a Catalunya les dades de creixement empresarial, d'internacionalització de les inversions, d'innovació, d'exportacions estrangeres no només creixen, sinó que lideren el conjunt de l'Estat espanyol. Vostè creu que això és possible, honestament, que s'aguantin les dues tesis? Les dades que li dono amb l'argument que aquesta és una política fruit del segrest del que vostè en diu «els antisistema? Això no s'aguanta. Per tant, es basi en les dades, si us plau, si vol fer afirmacions tan compromeses per a la imatge del país, i intenti no escampar una mala reputació de Catalunya que no se sustenta amb dades concretes, perquè, al final, d'aquesta realitat en viuen les persones i les empreses, i les persones que estan a l'atur mereixen que els seus representants polítics...
President, ha exhaurit el temps.
...que els seus representants polítics...
Dotzena pregunta al Govern, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la negligència del Govern en el compliment del mandat del Parlament amb relació a la renda garantida de ciutadania]] [[317-00100/11]] Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. President, la qüestió ha estat plantejada. Tanmateix, la formulo i l'adreço a vostè, perquè ja no és un tema de la conselleria de Treball i de benestar, o d'Afers Socials i Famílies, sinó que ja és una afer de país, és una qüestió de país. Ahir vam donar el primer pas del debat pressupostari, de l'aprovació dels pressupostos, i no ens en vam sortir pel que fa, efectivament, a la renda garantida de ciutadania. Pitjor: en els números que se'ns presenten, la mateixa renda mínima d'inserció a la qual s'ha fet referència aquest matí presenta una assignació inferior a la despesa efectiva que s'ha realitzat durant l'exercici del 2016, i tanmateix al carrer ahir teníem encara, de nou, sindicats, entitats socials, la mateixa plataforma promotora reivindicant i reclamant la urgència d'aquesta renda garantida. Nosaltres li plantegem aquesta pregunta: creu..., com ha pogut ser, el seu Govern tan negligent en el compliment del que ha estat un mandat explícit d'aquest Parlament?
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, jo el que espero és que els grups parlamentaris no siguin negligents amb el mandat parlamentari i acordem allò que estem a punt d'acordar i que, per qüestions que no tenen a veure directament amb el fons del debat, no ens allunyem d'un acord que el tenim a tocar, si volem, si hi ha voluntat política, perquè d'aquest compromís, d'aquesta renúncia a la negligència d'allò que aquest Parlament aprova i escoltar la demanda que hi ha de la societat catalana, perquè efectivament és una qüestió de país, en pot sortir un bon acord; un acord que, a més a més, té traducció pressupostària, i vostè ho sap, i li ho ha dit la consellera, ho va dir el vicepresident i li reiteraré jo avui. És una partida que no és que disminueixi o es quedi igual, és que augmenta de 70 milions d'euros. I que, efectivament, en el moment que el Parlament de Catalunya acordi allò que estem tots esperant que acordi i que ho tenim més a prop que lluny, que és la renda garantida, efectivament, aquest Govern estarà en condicions de fer-hi front.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Sí; bé, ho hem parlat. Parlem de magnituds de xifres, perquè això al final acaba sent el que defineix el concepte. Mireu, el senyor Pere Aragonès fa uns dies ens deia que la renda garantida era inassumible des d'un punt de vista pressupostari perquè suposava una despesa de prop de 4.000 milions d'euros. Segons els paràmetres de la ponència que ha estat elaborant i dissenyant, diguem-ne, la posició majoritària, que es basava en una renda de suficiència i en uns paràmetres d'atenció gradual a les famílies, l'estimació i els números que sortien eren de prop de 1.600 milions d'euros. Per tant, estem parlant d'una magnitud, de xifres d'aquesta magnitud. Mireu, nosaltres –i crec que no serem l'únic grup parlamentari, els companys del PSC ja s'han expressat en un sentit similar, i suposo que no serem els únics, ni ells ni nosaltres– batallarem perquè s'habiliti, si més no, una partida suficient durant..., via esmenes, hi ha maneres d'anar-les a buscar: els fons de contingència, que són importants en aquests pressupostos, els marges que ens dóna el lleuger increment del sostre de dèficit, però no podem anar a nodrir una partida tan important com aquesta manllevant altres recursos, com, per exemple, foment d'ocupació. Jo crec que el problema que tenim aquí, moltes vegades, en aquest debat, és un problema ideològic. Ens temem que encara pesa molt la idea que la pobresa és sospitosa, i preveiem que aquí cal una acció decidida i cal arribar a habilitar una partida, com a mínim d'uns 500 milions d'euros, per posar...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...el peu a la porta, i començar a implementar la renda garantida.
Té la paraula el president.
Moltes gràcies. La pobresa és un objectiu a eradicar. Hi ha moltes maneres d'abordar com eradiquem la pobresa a Catalunya. I jo crec que en la diagnosi estem d'acord, jo crec que també hauríem d'estar d'acord, i crec que som més a prop de l'acord que no pas del desacord, en les receptes pràctiques, efectives, reals per poder-nos aproximar a l'objectiu d'eradicar pobreses a Catalunya. Jo els demano que siguin, també vostès, generosos, perquè en les xifres globals crec que ens podem posar d'acord, fins i tot ens podríem posar d'acord en la calendarització de la implementació. Però ens podem posar d'acord en el model? Ja li ho vaig respondre..., li vaig fer aquesta pregunta en una anterior resposta a una pregunta seva, del seu grup. És aquesta, la qüestió: ens podem posar d'acord en el model? Perquè jo crec que si ens posem d'acord en el model –i hi ha bases per posar-nos d'acord, perquè hi ha una cosa que em sembla que és un guany, que és incorporar les polítiques actives, que és un guany per a tothom, també per als que perceben la renda garantida, perquè no es tracta de fer senzillament una aportació de diner sense cap tipus de coresponsabilitat; el que vol aquesta gent, justament, és optar a treballar, és la millor garantia que hi ha per, diguéssim, eradicar la pobresa–, si ens posem d'acord en el model, estic convençut que la ponència acabarà amb un acord i, per tant, que en els propers anys podrem dotar pressupostàriament les quantitats necessàries perquè finalment tinguem aquesta eina que tots desitgem de tenir.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'assoliment de l'excel·lència i l'equitat en el sistema educatiu amb els pressupostos presentats]] [[317-00101/11]] Tretzena pregunta, al president, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Molt honorable senyor president, recentment hem conegut les dades de l'informe PISA, que, si bé no contenen tots els elements necessaris per avaluar completament el rendiment del nostre sistema educatiu, sí que ens donen algunes pistes. Cal celebrar i felicitar-nos i felicitar-lo per la millora de les dades corresponents a Catalunya, tot i que ocupar la cinquena o sisena posició del rànquing global o per matèries entre les comunitats autònomes no sigui encara l'excel·lència a què aspirem. Els experts alerten que Catalunya, juntament amb Múrcia o Astúries, són les comunitats en què el nivell socioeconòmic i la classe social tenen un pes més important en els resultats educatius, i no es produeix una igualació tan forta com la que per exemple es produeix al País Basc o a Castella i Lleó. Els pressupostos que ahir van superar les esmenes a la totalitat de l'oposició continuen mantenint infrafinançada l'educació pública. Quina és la seva opinió al respecte? Com podrem assolir l'excel·lència i l'equitat que tots diem perseguir?
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, la resposta que li hauria de donar hauria de reproduir una part important de la intervenció del vicepresident i conseller d'Economia en la presentació dels pressupostos d'ahir, perquè vostè deu recordar perfectament que en les prioritats d'aquest Govern, en el creixement dels pressupostos, les partides socials, i en especial ensenyament, ocupen un protagonisme indiscutible i, dintre d'ensenyament, si a vostè el preocupa l'equitat, les necessitats especials que tenen els centres que vostè coneix que treballen amb altes complexitats, perquè és una garantia d'equitat, justament, poder destinar recursos, pocs o molts, els que ara tenim a disposició, que pedalin a favor d'intentar que aquesta xifra que la consellera ens donava, que a la part baixa de l'informe puguem estar raonablement o més que raonablement orgullosos de l'evolució que hi ha en aquest país.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
President, vam escoltar amb atenció el vicepresident, i és evident que els pressupostos que acaba de presentar el seu Govern presenten algunes millores, que no pretenem negar, però sí que volem cridar l'atenció sobre algunes dades molt rellevants. Per exemple, l'objectiu del 6 per cent d'inversió educativa acordat amb motiu de l'aprovació de la Llei d'educació de Catalunya el 2009 és encara molt lluny. Ens proposen un 2,17 per cent, i hem retrocedit respecte del nivell assolit el 2010. Ahir li ho recordava la diputada Reguant: mentre el 2010 la despesa per alumne era de 4.215 euros, enguany se'ns proposa que sigui de 3.620 euros. Les partides dedicades a la construcció, reforma i millora dels centres són molt insuficients, quan encara hi ha a Catalunya 1.010 barracons. No només no augmenten suficientment les places de professorat, molt lluny de l'augment àmpliament reivindicat de 6.000 places, sinó que augmenten en 870, i aquest any ja en van haver de contractar 798. Tampoc no s'assegura la millora dels programes de formació permanent ni l'increment de la seva oferta. La inversió en formació del personal docent cau en més del 57 per cent respecte de 2010. No es destina ni un euro a la innovació pedagògica. És imprescindible garantir la substitució de les baixes des del primer dia, augmentar les plantilles i recuperar la sisena hora a l'educació pública, per tal d'evitar que el nivell socioeconòmic sigui tan determinant en el rendiment dels estudiants. Som encara molt lluny de l'excel·lència i l'equitat, i els pressupostos del seu Govern no ens hi acosten.
Gràcies, senyor Iceta. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. No som lluny de l'equitat, no en som lluny, perquè precisament si alguna cosa demostren les dades de l'informe PISA és que justament en equitat –en equitat– Catalunya ocupa una molt bona posició. Ja veig que els pressupostos no els van agradar, perquè vostè, evidentment, totes aquestes mesures que troba a faltar, algunes d'elles hi són –se les miri bé–, però el conjunt de les mesures que vostè reclama sumarien no sé si uns quants milers de milions d'euros més –uns quants milers de milions d'euros més. I al final les xifres estan comptades i debatudes. Aquest país genera i fa un esforç fiscal per obtenir els diners necessaris per tenir el model educatiu que vostè assenyala de màxims? Doncs, aquest país el fa. Aquest país disposa de l'esforç fiscal de la seva gent per poder-lo destinar a les polítiques educatives? Doncs, no. Ens ajudaran, vostès, a aconseguir tenir la clau del nostre esforç fiscal per poder-lo destinar a allò en què vostè i nosaltres estem d'acord? Aquesta és una pregunta que no espera resposta ara, però sí que tindrà oportunitat de ser resposta, per exemple, en els propers pressupostos generals de l'Estat, per exemple. Senyor Iceta, nosaltres hem prioritzat. Hem prioritzat tenir, per exemple, més docents que mai –més docents que mai–, 3.500 docents més per al 2017; hem prioritzat els centres amb necessitats educatives especials; hem prioritzat garantir les beques menjador; hem prioritzat intentar afavorir també les universitats. Tot això ho hem fet. Dóna pel que dóna, però, a l'hora de poder repartir els diners, a nosaltres les prioritats se'ns veuen molt clares, i, cregui'm, n'estem molt orgullosos.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la prioritat del Govern amb relació al model de sanitat pública a propòsit de la situació actual del sistema sanitari]] [[317-00098/11]] Catorzena pregunta, al president, sobre la situació política, formulada per la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, en Ciudadanos estamos muy preocupados por la situación de la sanidad pública en Cataluña. Desde hace demasiado tiempo, los catalanes sufren recortes, colapsos en urgencias y listas de espera absolutamente intolerables. Hoy hay ochenta y ocho personas en la Vall d'Hebron en espera de ser ingresadas en una habitación en planta; algunas pruebas diagnósticas tienen una lista de espera de más de un año, y ayer mismo teníamos titulares en la prensa como este [[l'oradora mostra un full a la cambra]] , en el que la UCI infantil del Hospital de Trueta se colapsa. Para nosotros, es de vital importancia esa cuestión, y por eso queremos saber cuál es la opinión del presidente de la Generalitat, cuál es el modelo de sanidad pública por el que usted quiere apostar. ¿Cómo puede explicar, como presidente de la Generalitat, a los catalanes que la sanidad es una prioridad también para usted, para el presidente de la Generalitat? Gracias.
Gràcies, senyora Arrimadas. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, la prioritat? Quatre-cents vuit milions d'euros més. Espero que vostè hi estarà d'acord i que preferirà 408 milions d'euros més que no pas que no hi siguin. La prioritat quina és?, quin model és el de Catalunya? Doncs, el model que en aquests moments concita l'interès i el respecte i l'admiració de la comunitat internacional. I li ho dic sense exageració. I si vostè coneix una mica la situació, el model català, veurà que és un model que és seguit molt de prop i que en determinats àmbits és posat com a referència. No ens apartarem d'aquesta via.
Gràcies, president. Té la paraula la senyora Arrimadas.
Gracias. Señor presidente, usted ante quienes tiene que responder es ante los ciudadanos de Cataluña, que sufren los colapsos, que sufren las listas de espera y que sufren en un pasillo esperar a que les puedan dar una habitación. Yo creo que para mejorar la sanidad hay que, sin duda, priorizar, y eso significa tener más recursos y gestionarlos mejor. Y para tener más recursos le diría: ¿usted considera que es priorizar la sanidad cuando, en su presupuesto de la Generalitat, la partida que aumenta el departamento del señor Romeva es más alto de lo que aumenta la partida para reducir las listas de espera? ¿Eso es prioridad para usted, señor presidente? ¿Para usted es una prioridad que no vaya a la Conferencia de Presidentes para hablar de un mejor sistema de financiación, mientras mañana o pasado mañana tendrá usted una reunión para repetir el 9-N? ¿Eso es prioridad? Y no solo hablamos de cuántos recursos –ahí tengo que discrepar con el conseller Comín–, también es hablar de cómo gestionamos nuestros recursos. En la lista de espera también hay un tema importante: hay médicos de la misma especialidad que tienen listas de espera de un mes y otros que tienen listas de espera de nueve meses. Eso se puede gestionar mejor. Y nosotros hemos preregistrado una proposición de ley en este Parlamento para mejorar la gestión de las listas de espera. ¿Y sabe qué ha hecho su grupo parlamentario, señor presidente? Presentar una enmienda a la totalidad para que ni siquiera se pueda hablar de esto, de ver cómo gestionamos mejor los recursos. Usted no quiere ir a trabajar a la Conferencia de Presidentes para un mejor sistema de financiación, usted no quiere mejorar la priorización de recursos hacia la sanidad en sus presupuestos, y ni siquiera usted quiere debatir de cómo gestionar mejor las listas de espera, insisto, sin que suponga a veces un aumento de partida presupuestaria. Los problemas de los catalanes son reales, y son de hoy, y no pueden esperar a la Arcadia feliz que usted está prometiendo y que usted sabe que no llegará. Cada día y cada euro que ustedes destinan a alargar el laberinto hacia la separación son euros y días que perdemos para dar una mejor sanidad a los catalanes. Vuelvan a pensar en los catalanes, vuelvan a conectar con la realidad de Cataluña...
Senyora Arrimadas, ha exhaurit el temps.
...y volverán a ser un gobierno. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president.
Moltes gràcies, senyora diputada. Els problemes dels catalans són reals, sí. El Perreo pel Sí no és real, eh? [[Aplaudiments i rialles.]] I això no és un problema dels catalans, però a vostès els preocupa molt, els preocupa; els preocupa el Perreo pel Sí, que és on destinen el seu treball parlamentari. [[Remor de veus.]] Calmi's. Tranquils –tranquils. No es posin nerviosos.
Si us plau, silenci.
A vostè el preocupa el que opinen els ciutadans de Catalunya sobre la seva sanitat? Ho té molt fàcil: miri les enquestes de satisfacció, si li diuen alguna cosa o si les considera adequades, miri les enquestes de satisfacció dels usuaris de la sanitat catalana, com la puntuen. I la puntuen amb un vuit i mig. [[Veus de fons.]] No, no, escolti. Li interessa o no, la dada? La percepció es pot estirar com un xiclet, però les dades finalment són solides, i la percepció del ciutadans quan els pregunten: «Vostè està satisfet del model sanitari?..., doncs, resulta que el valoren amb un vuit i mig. I a fora del país, hi insisteixo, el model català és posat d'exemple, d'exemple de molt bones pràctiques. Però vostè està d'acord a reduir les llistes d'espera? Nosaltres també. Reduir-les de manera, diguem-ne, contundent, com ha dit abans el conseller, requeriria uns 1.000 milions d'euros –uns 1.000 milions d'euros. En una entrevista de fa un parell de dies, un alt representant del seu partit, i molt entès en qüestions econòmiques, deia que del sostre de despesa que han aconseguit pactar amb el Govern de l'Estat hi havia, literalment, cito: «4.000 milions d'euros... para nuestras prioridades, referint-se a les prioritats de Ciutadans; 4.000 milions d'euros. En posaran algun a treballar a favor que a Catalunya es redueixi el dèficit estructural de la sanitat, que ens permetria, si se superés, atendre les necessitats de les llistes d'espera? Quatre mil milions, diuen que tenen per a les seves prioritats. Prioritzaran alguna decisió amb relació a Catalunya? Ho seguirem amb molta atenció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el ressò per part de la comunitat internacional del contrast entre l'actitud de l'Estat espanyol i la del Govern de Catalunya amb relació al referèndum]] [[317-00102/11]] Quinzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre el darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, la revista Time inclou el referèndum de Catalunya entre els esdeveniments de l'any 2017. Això no és menor, és molt simptomàtic, perquè crec que tothom té interioritzat que hi haurà referèndum o referèndum. Tothom a dins i fora de Catalunya sap de la determinació, no sols de la majoria absoluta d'aquest Parlament, no sols del Govern que vostè presideix, sinó també, i sobretot, de la immensa majoria del poble de Catalunya, que vol trobar en les urnes la solució al futur polític de Catalunya. Aquest tothom té una excepció, evidentment, que és l'Estat espanyol, que segueix fent el sord, segueix per la via de l'amenaça, la intimidació, el joc brut, la judicialització de la política i la politització de la justícia. Allà on la gent hi vol posar una urna, ells hi posen una querella. I això a nivell internacional també es veu, es veu justament aquest contrast: la nostra determinació, la transversalitat, la radicalitat democràtica i pacifica del procés, per un costat, i la ceguesa política, l'immobilisme i l'estratègia de fòbia a l'aprofundiment democràtic per part de l'Estat, en l'altre costat. L'episodi de divendres passat, de quan va haver d'anar a declarar la presidenta del Parlament, va evidenciar molt justament aquest contrast i va tenir, crec, molta visualització i repercussió internacional. I tothom va veure que el «referèndum o referèndum va de democràcia i la «querella o querella va d'imposició. Aquest divendres, president, ha convocat una cimera pel referèndum, una cimera que serà de nou una demostració no sols, hi insisteixo, d'aquesta determinació, sinó també de la contundent transversalitat política i social dels favorables al referèndum. És per tot això, president, que li volem preguntar sobre aquest contrast i com creu que tots els passos que anem fent per un costat nosaltres, en contrast amb els que fa l'Estat, són percebuts a nivell de la comunitat internacional.
Moltes gràcies, senyor Turull. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Turull, efectivament vostè cita una de les revistes de referència, especialment a final de l'any quan anuncia quins seran els fets rellevants que passaran en el món l'any següent, que és la revista Time. I entre aquest fets, el situa al setembre de l'any que ve, figura el referèndum que està anunciat i que es farà a Catalunya per la independència de Catalunya. Per tant, algú, i no pas menor, dóna credibilitat i està expectant a allò que passi a Catalunya. En segon àmbit, vostè pregunta també per quina és la percepció que hi ha arreu del món del que està passant a Catalunya. Jo li'n citaré exemples recents, d'aquestes darreres hores i dies. Fa poques hores hem sabut que la Conferència de Parlaments Regionals Europeus ha donat suport a la presidenta del Parlament de Catalunya, a la presidenta Forcadell. Hem sabut el suport explícit de parlamentaris i representants polítics europeus, com, per exemple, la presidenta de l'Assemblea Nacional Gal·lesa; els vint-i-dos diputats del Parlament britànic que han signat una moció instant l'Estat espanyol a deixar de judicialitzar la política; el suport que ha vingut de representants de la República d'Irlanda; el suport que ha vingut, també, d'electes d'Escòcia; catorze diputats suïssos que han demanat al Govern federal que expressi la seva preocupació al Govern espanyol pel procés penal que se segueix a Catalunya; a Itàlia, parlamentaris diversos han expressat el seu suport, entre els quals el vicepresident de la Comissió d'Afers Europeus; eurodiputats escocesos i eslovens; diputat danès que pregunta al seu ministre d'Afers Exteriors sobre aquesta qüestió, i, finalment, una carta adreçada ahir pel president del Govern, pel president del Parlament de Flandes al Govern espanyol en què..., li'n llegiré només un fragment, perquè vegi quina és la percepció que hi ha a Europa, en el cor d'Europa, precisament a Flandes, de l'actitud del Govern espanyol i de la política espanyola davant del procés que viu la presidenta Forcadell i altres membres de la Mesa amenaçats i antics representants del Govern. Diu el president Jan Peumans: «Sóc de l'opinió que la tasca del president d'un parlament és la d'organitzar l'espai més ampli i obert possible per al debat polític i, per aquest mitjà, afavorir l'expressió de totes les veus de la societat. El Parlament de Catalunya ha estat elegit democràticament i pot reposar sobre una llarga tradició democràtica que té un ampli suport entre els ciutadans de Catalunya. Carta adreçada al Govern espanyol. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Situació de compatibilitat d'un diputat]] [[234-00150/11]] Acabada la sessió de control passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la situació de compatibilitat d'un diputat. El secretari tercer, senyor Joan Josep Nuet, donarà lectura del dictamen de la Comissió de l'Estatut dels Diputats, que ha estat publicat també en el dossier del Ple. Prego al secretari que procedeixi a la lectura.
Gràcies, presidenta. «La Comissió de l'Estatut dels Diputats, en la sessió tinguda el dia 20 de desembre de 2016, ha acordat d'establir el dictamen següent. Després d'examinar les dades declarades pel diputat Sergio Santamaría Santigosa relatives a les activitats professionals, laborals o empresarials que exerceix i als càrrecs públics que ocupa, en compliment de l'article 23.1.b del Reglament, la comissió, tenint en compte la legislació aplicable en matèria d'incompatibilitats dels diputats, d'acord amb l'article 18.2 del Reglament, proposa al Ple la situació de compatibilitat del diputat Sergio Santamaría Santigosa. Ho signen la secretària en funcions a la comissió, Maria Senserrich i Guitart, i el president de la comissió, Jorge Soler González.
Es pot considerar aprovat aquest dictamen per assentiment? [[Pausa.]] Passem, doncs, al següent punt de l'ordre del dia. [[Proposta de resolució de defensa de la llibertat d'expressió i del dret d'iniciativa dels diputats del Parlament de Catalunya i de compromís de preservar-los per mitjà de tots els seus òrgans rectors]] [[250-00752/11]] El quart punt de l'ordre del dia és: debat i votació de la Proposta de resolució de defensa de la llibertat d'expressió i del dret d'iniciativa dels diputats del Parlament de Catalunya i de compromís de preservar-los per mitjà de tots els seus òrgans rectors. D'acord amb l'article 165.1 del Reglament, per a presentar les propostes de resolució pot intervenir el grup o els grups parlamentaris autors de la proposta. Atès que aquesta proposta de resolució ha estat presentada conjuntament per dos grups parlamentaris, procedirem, en primer lloc, al torn d'intervencions d'aquests grups, per un màxim de deu minuts. En primer lloc, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia a toti e a totes. Des d'uns ans, aguest país se manifèste d'ua forma clara en dus sentits: eth dret ara autodeterminacion e eth cambi sociau e democratic. E non ei menor qu'en aguest cornèr d'Euròpa, ua Euròpa qu'aufrís un ascens alarmant dera extrèma dreta, damb episòdis de barraments de frontères de talh racista, damb politiques economiques regressives, complices dera austeritat e der aument des desigualtats. Aguest país, aguest petit país, luenh d'alinhar-se damb aguest blòc mès repressiu e pòc igualitari, aufrís alternatives de cambi, de mès democratizacion, de mès igualtat e de mès justícia. E aguest país ac hè maugrat es intents reiterats der estat espanhòu de mantenguer-mos estacadi en uns valors centralistes, de refús frontau dera democratizacion, de negociacion des drets umans e collectius. Diuendres passat èrem deuant deth Tribunal Superior de Justícia de Catalonha dant supòrt ara presidenta d'aguest Parlament e reafirmant era aprobacion des conclusions deth procès constituent, qu'entà nosati ja hè temps qu'a començat. Perque, insistim, en aguest país i a ua clara majoria sociau qu'atau ac demane. Tanben seram ath costat dera Mesa. Es deputats Corominas, Simó, Barrufet, Nuet, e un aute còp era presidenta Forcadell, deuant deth nau atac as representants deth pòble, deuant dera violéncia judiciau qu'ei preténer suspéner bères ues des resolucions deth debat de politica generau que toti nosati hérem ací. Defensam eth procès constituent e eth referendum. Ac defensam perque ac defense eth 84 per cent dera poblacion d'aguest país. Defensam eth trencament damb er Estat espanhòu, damb eth sòn regim autoritari, capador de libertats e sobiranies. Defensam era libertat de parlar de referendum, de parlar de procès constituent e de parlar de çò que mos dongue era reau gana. De hèt, volem arribar a acòrds de trencament damb eth regim deth 78, que non ei ua auta causa, non voi díder auta causa que jutjar a deputades, coartar era libertat d'expression, era inviolabilitat d'aguest Parlament e de sòns deputats e deputades. Volem deishar clar qu'es dus, eth referendum e eth procès constituent, se haràn sí o sí. Volem deishar clar que nosati èm aciu tà contribuïr a qu'açò passe tan lèu que sigue possible. Perque nosati, luenh de voler estacar-mos a qu'arren càmbie, pensam qu'era independéncia e era obertura d'un procès constituent son, o pòden èster, sinonim de mès justicia sociau. E non nomès podem, senon qu'auem de parlar-ne aciu. E ei en aguest contèxte en qué ubicam era actuacion der Tribunau Constitucionau, dera Fiscalia der Estat, der avocacia der Estat, deth madeish Govèrn der Estat, de Vox, de Societat Civil Catalana, de Manos Limpias. Ei un engranatge que hè a prevàler er empèri dera lei e eth pes dera sancion penau sus aqueres persones que vòlen daurir eth debat, que vòlen parlar, discutir, parlamentar, d'aqueres persones que son disposades a escotar aguest 85 per cent dera poblacion d'aguest país. E tot açò ac volem deishar clar..., e a un nòm, e se'n ditz: Declaracion 1/XI, deth 9 de noveme. Aguesta propòsta de resolucion a er objectiu de sauvar, afirmar, potenciar era sobirania d'aguest parlament de cara ara aprobacion dera Lei de transitorietat, de cara ara convocatòria e era realizacion deth referendum, e ara organizacion e consecucion deth procès constituent. S'i meten coma s'i meten, per molt qu'apèllen a un tèxte legal suprem redactat damb er exèrcit ena abitacion deth costat, un tèxte qu'ei papèr mòg, qu'ei mòrt e enterrat, que nosati ja hè temps que l'auem metut en contenidor blu deth reciclatge. Ei en aguest sentit qu'era citacion ara presidenta e as membres dera Mesa, en qualitat de querelhadi en un procès penau, mos obligue a hèr, en aguesta cambra, quauques reflexions. Era prumèra ei qu'er Estat non ei sincèr en sòn aufriment de dialòg. Ac sabem, ac sabetz, e deuant d'açò auem dues opcions. Era prumèra ei assistir as granes volontats de cambi deth país, e, donc, non negar era possibilitat qu'era majoria dera poblacion resòlve a favor dera independéncia e non negar era possibilitat qu'aguest país hèsque eth procès constituent; un procès constituent que non se deishèc hèr despús dera dictadura. Ac cau díder e ac cau repetir. Era auta opcion ei limitar-mos a ua aplicacion restrictiva dera lei, interpretada damb er esperit centralista de qui la redactèc, e implementada per ua judicatura que non siguec depurada. E açò, en contra deth nòste Estatut. E, coma podetz imaginar, nosati èm mès favorables pera prumèra opcion. E, per aquerò, non ac podem ajornar mès. E auem, coma deputats e deputades, quauques qüestions que son importantes. I a grops parlamentaris disposadi a normalizar que s'actue pera via penau contra era presidéncia e era Mesa deth Parlament? Nosati, non. I a grops parlamentaris que son partidaris de negar eth debat en Parlament? Nosati, non. I a grops parlamentaris que vòlen utilizar era lei e es tribunaus entà a negar eth debat en carrèr? Nosati, non. E aguesta prepausa de resolucion ei tanben un acte de sobirania d'aguest Parlament. Mès ei, tanben, tà nosati, un acte de desobediéncia. Ei que non podem adméter ne solet era ipotèsi qu'era presidenta e es membres dera Mesa siguen jutjadi o inabilitadi per un tribunau ordinari. Eth Parlament, coma institucion non pòt adméter que se qüestione era sua autoritat, o qu'un tribunau age era potestat tà inabilitar ua presidenta qu'a eth supòrt d'ua majoria parlamentària que reflèxe eth mandat popular. Pòqui còps podem díder com aué qu'auem era rason legau e era rason democratica, legalitat e legitimitat. Ací non i a conflicte entre legalitat e principi democratic, era legalitat ei era supremacia dera democràcia. E quan nosati didem qu'eth Parlament non se tòque, perque exprèsse era nòsta sobirania, era lei ditz qu'eth Parlament ei inviolable, perque represente ath pòble, que vò díder exactament açò, qu'eth Parlament non se tòque. E, en aguest sentit, eth messatge que volem transméter ei que qui ei dehòra dera lei, qui ei dehòra dera democràcia ei er Estat espanhòu, perque promò aguest judici politic antidemocratic. E tanben volem rebrembar que non son es prumèrs ne es unics judicis politics qu'aguest Estat espanhòu a hèt e encara hè. De hèt, ei era sua practica abitual. Entà acabar, coma punt darrèr e tornant aquiu a on è començat, negar eth conflicte politic de hons, negar-se a parlar-ne, negar-se a trobar ua solucion democratica damb un referendum, tractar coma un tèma purament juridic, penau, ei mès qu'ua irresponsabilitat. Jutjar sense legitimitat non ei impartir justícia senon qu'ei un simple exercici de poder, e ei ua actitud autoritària, tà sosméter-mos, exercint eth poder arbitràriament. E d'açò, a jo sonque me ven tath cap ua paraula entà qualificà'c, qu'ei «tirania, qu'ei «dictadura. E d'aguestes no'n volem cap mès, jamès, enlòc, contra arrés, e mens encara contra eth pòble de Catalonha e eth sòn legitim poder popular. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Boya. A continuació té la paraula el senyor Lluís Llach, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. President, conselleres, consellers, diputades, diputats, avui presentem una proposta de resolució en defensa de la llibertat d'expressió i del dret d'iniciativa dels diputats d'aquest Parlament i de la dignitat dels càrrecs electes que el gestionen i representen. Vull agrair a Catalunya Sí que es Pot la seva disposició a transaccionar i millorar el consens, perquè finalment estem parlant de democràcia. Aquesta proposta no té un altre objectiu que oposar-se a la seqüència d'agressions amb què el binomi Gobierno de España - poder judicial intenta anorrear les funcions, objectius, prerrogatives i, en definitiva, la sobirania d'aquest Parlament. Això sí, erigits solemnement damunt la sepultura de Montesquieu. Els poders polítics que han dominat l'Estat durant aquests quaranta anys no n'han tingut prou amb destruir la Constitució del 78, i a força de fer-ne una lectura restrictiva, el que havia de ser un edifici de finestres obertes a la millora democràtica i a la llibertat, l'han convertit en una caserna vetusta i amb espitlleres, inaccessible a les necessitats polítiques de les persones però servilment accessible als interessos dels grans oligopolis, clients i engreixadors del poder, tal com es va posar de manifest amb la nocturna reforma de l'article 135 de la Constitució. El text del 78, que havia de ser aquell àmbit que, una vegada assentada la democràcia, permetés evolucionar-la i millorar-la, s'ha convertit en un camp de mines, en un text caduc i definitivament inservible per als anhels de la societat, i particularment de la societat catalana, segons assenyalen totes les enquestes. Avui, des d'aquest faristol, s'hauria d'advertir els aspirants a ciutadans espanyols que, malgrat el que els diuen contínuament, el problema no el tenen amb Catalunya; el problema profund –profund– el tenen amb la mateixa democràcia espanyola, que segueix tractant-los, tractant-nos, com súbdits. Un sistema polític que es defineixi com a democràtic no ha de ser ni un marc militant, ni tampoc inamovible; en ell hi han de cabre totes les expressions polítiques, des de les reformistes fins a les rupturistes. La victòria de l'independentisme en les darreres eleccions i la voluntat de la majoria d'aquesta cambra a ser lleial al mandat democràtic rebut ha multiplicat els estirabots dubtosament democràtics de l'Estat, i així ens trobem que, a instàncies de les sempre afinada fiscalia general, s'interposa i s'admet una querella criminal contra la presidenta del Parlament per haver permès l'aprovació de les conclusions de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, que jo malèficament presidia, el 27 de juliol del 2016. Per cert, un fet sense precedents en els països democràtics de la Unió Europea que ens envolten. I quan crèiem que ja ho havíem vist tot, que ja res no ens podia sorprendre, observem astorats com el Gobierno del Estado s'exulta i s'exalta quan descobreix un concepte que, segons sembla, els és nou en la seva pràctica política, que és el diàleg –el diàleg–; repeteixen la paraula com si fos un talismà i l'aprenen venint a Barcelona a dialogar amb ells mateixos. Fantàstic. Ditiràmbic. En veure tantes dificultats en els seus exercicis de pràctiques, humilment, això sí, els ofereixo un petit diccionari d'antònims sobre el diàleg. Diàleg, antònim primer: la utilització dels tribunals per fer front a conflictes de naturalesa política és una clara perversió de la qualitat democràtica de l'Estat espanyol. Diàleg, antònim segon: prohibir debatre a un parlament és negar l'abecedari del llenguatge democràtic i encara més si el debat és exigit pels mateixos parlamentaris, escrupolosament d'acord amb el que dicta el Reglament d'aquesta cambra, que, sigui dit de passada, en l'article 21 del capítol tercer, ens defineix a tots nosaltres com inviolables per les nostres opinions i vots durant l'exercici de les nostres funcions. Diàleg, antònim tercer: fer pujar les escales del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a la presidenta del Parlament per gestionar un debat és un disbarat semàntic i un frau democràtic, posat a parlar de fraus; perseguir els debats de les idees per la via penal és inconcebible en qualsevol democràcia que mereixi aquest nom. Com deia la mateixa presidenta, convivim en un país en què tothom pot parlar sobre el nostre procés cap a la independència, les famílies, les tertúlies, les ràdios, les televisions, periodistes, politòlegs, sociòlegs..., tothom, tothom en pot parlar, excepte la institució que representa a tots aquells qui en parlen, aquest Parlament. Diàleg, antònim quart: en democràcia cap tribunal pot obligar la Mesa d'aquesta institució a censurar els temes que s'han de debatre en el Parlament per voluntat dels seus diputats i diputades, i menys si són afers cabdals per a una gran part de la ciutadania. Ahir mateix, quan se m'encarregava la defensa d'aquesta proposta, quatre membres de la Mesa rebien una dialogant requisitòria a demanda de l'advocacia de l'Estat, que es veu que viu permanentment excitada amb les nostres activitats i vicissituds; per aquesta demanda es pretén obligar els membres de la Mesa a exercir la censura sobre els temes que aquest Parlament vulgui discutir i a anul·lar les declaracions parlamentàries, que és tant com empresonar l'ús de la paraula en seu parlamentària. En definitiva, malden per emmanillar el debat en aquest Parlament; en definitiva, en el palau del raonament polític volen prohibir la paraula, i, en definitiva, a la casa de la representació popular pretenen esborrar la voluntat d'una gran part del mateix poble. Avui es vol represaliar la presidenta, demà es vol coartar la Mesa, i només cal preguntar-nos quan ens segellaran la boca a nosaltres, els uns i els altres. [[Aplaudiments.]] Acabo..., acabo... No aplaudiu que els cantants fem bisos. [[Rialles.]] Acabo amb unes paraules de la presidenta Forcadell: «Continuarem defensant la sobirania del Parlament per garantir-ne la seva pluralitat i riquesa; continuarem, segur. Ens mantindrem ferms en la defensa de la democràcia i de la llibertat d'expressió, perquè ara és l'hora de la política i no dels tribunals. Ens hi mantindrem, segur, que ningú ho dubti. Gràcies, presidenta. I avui aquest comiat no és una fórmula de cortesia. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Moltes gràcies, senyor Llach. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Fernando de Páramo, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Bé; gràcies, senyora presidenta. Senyor president de la Generalitat, diputats, consellers..., escuchándoles estas primeras intervenciones, estas dos intervenciones, utilizan ustedes una técnica vieja, una técnica que ya está inventada, que no es nueva, ¿eh?, no se crean que la han inventado ustedes, que es el victimismo político. Y el victimismo político siempre parte de una premisa, parte de un enemigo exterior que oprime –eso se ha utilizado en otros países, no es nada nuevo, como les digo, ya saben, aquello del «Espanya ens roba, «no ens deixen votar–; un enemigo externo que se olvidan, además, que llevan pactando con ese... [[Remor de veus i aplaudiments.]]
Si us plau –si us plau–, els demano que respectin el torn de paraules.
Gràcies, senyora presidenta.
Té la paraula el senyor De Páramo.
Gracias. Como les decía, un enemigo externo en el que ustedes se amparan; un enemigo, por cierto, con el que llevan pactando amnistías fiscales, reformas energéticas, reformas laborales... [[Aplaudiments.]] Los señores de Convergencia son muy amigos de este enemigo externo; de hecho, han gobernado, prácticamente, con él, y se han ido tapando los casos de corrupción mutuamente. Pero la culpa siempre es de los demás; la culpa es de los tribunales españoles, que están politizados. Pero luego presentamos una propuesta para despolitizar los tribunales aquí en Cataluña y ustedes no están de acuerdo. ¿No será que, a lo mejor, ustedes lo que quieren es escoger a sus jueces, como hacen en el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña? Porque, después, en el Congreso de los Diputados, en contra, y en el Parlamento de Cataluña, también en contra. Y, después, nunca hacen autocrítica; ustedes nunca se equivocan, todo lo hacen bien. Nunca gestionan mal, nunca tienen casos de corrupción, nunca tienen deudas por pagar, nunca se equivocan. Somos los demás quien nos equivocamos, y cuando no están de acuerdo con nuestro discurso dicen que hacemos demagogia, que es otra de esas palabras muy viejas y ya inventadas. Y, ya, por último, lo que más les gusta es distorsionar la realidad. Y lo hacen con esta propuesta de hoy, que distorsiona claramente la realidad. Y distorsiona la realidad porque es una propuesta que dice que en este Parlamento no se puede hablar de todo. Y eso es mentira. ¿Por qué es mentira? Porque en este Parlamento se puede y se habla de todo cada día. Señora Forcadell y el resto de miembros del Gobierno y de Junts pel Sí, ¿ustedes se creen que hay algún catalán que se crea que en este Parlament no se puede hablar de separación? Pero si hablan ustedes cada día. Miren, yo les he preparado un calendario en el que están todos los plenos, absolutamente todos los plenos, desde que ha empezado esta legislatura, y ustedes han hablado de independencia cada día: enero, febrero, marzo, abril, mayo, junio, julio –en agosto, no, porque afortunadamente no hay pleno–, septiembre, octubre, noviembre y diciembre. Han hablado cada día de independencia, cada día [[aplaudiments]] , cada día en este Pleno. Cada día han hablado de independencia, pero ustedes dicen que no, que no se puede hablar de separación en el Parlamento de Cataluña. Mire, afortunadamente, en este Parlamento se puede hablar de todo, como tiene que ser en democracia, afortunadamente se puede hablar de todo, también de separación, como no puede ser de otra manera. De hecho, como les he mostrado, han hablado ustedes cada día de separación; lo han hecho absolutamente cada día. Desgraciadamente, hay otros temas que no hablan tanto, ¿eh? Ya saben, por ejemplo, de educación, donde el presidente ya dijo que no le gustaba que se hablara de temas como el manifiesto Koiné, que eso no toca, ara no toca eso en el Parlament. No hablan de dependencia. Y de lo que nunca hablan, de eso sí que nunca hablan, es de corrupción. De eso, no sé qué les pasa, que nunca hablan. Les he preparado otro calendario, de corrupción. Fíjense: enero 2016, corrupción, ni un día han hablado de corrupción; febrero, un día; marzo, ni un día; abril, ni un día de corrupción; mayo, ni un día de corrupción... Tengo todos los meses, ¿eh? ¿Saben cuáles son las únicas veces que se ha hablado de corrupción en este Parlamento? Cuando Ciudadanos ha presentado una propuesta de corrupción, porque a ustedes no les gusta hablar de corrupción. [[Aplaudiments.]] Y yo entiendo que a los señores de Convergencia no les guste hablar de corrupción, porque tienen las sedes embargadas; han tenido que cambiar el nombre del partido, se han tenido que inventar otro partido. Pero, ¿los señores de Esquerra Republicana, que no hablen de corrupción?, y ¿los señores de la CUP, que no hablen de corrupción? Eso es lo que a mí me preocupa. Porque yo entiendo que Convergencia no quiera hablar de corrupción, yo entiendo que los que se tienen que cambiar de nombre de partido, de siglas y con las sedes embargadas, no quieran hablar de corrupción. Pero, señores de Esquerra, la verdad es que esperaba algo más de ustedes en este sentido. Nosotros votaremos en contra de esta propuesta y votaremos en contra porque no estamos de acuerdo de que en este Parlamento no se pueda hablar de todo. Nosotros creemos que en este Parlamento se puede y se habla absolutamente de todo, y se hace cada día. Y, como les he demostrado, de independencia, de separación, de Brexit, de 9-N, de cumbres, de cimeres, de desconexión, de todo eso hablamos absolutamente cada día, en cada Pleno se ha hablado, señoras y señores, diputados y diputadas. Nosotros hemos presentado una serie de enmiendas, que lógicamente no han sido aceptadas, porque pedíamos algo tan revolucionario como que se cumpla la ley; pedíamos algo tan revolucionario como que la ley es igual para todos. Nosotros no queremos privilegios políticos. A lo mejor ustedes sí los quieren, pero nosotros no los queremos. Hoy mismo en el Congreso de los Diputados hemos presentado una pregunta al Gobierno en la que exigimos que se acabe con los aforamientos. Eso que a ustedes no les gusta tanto, porque también votaron en contra de los aforamientos. Finalmente, ya, en una propuesta que presentamos recientemente, no les quedó otra que votar a favor, ya no les quedó otra que a la tercera tener que votar a favor de acabar con los aforamientos. Hoy mismo lo hemos presentado en el Congreso de los Diputados, porque para eso la Constitución se cambia muy rápido. Se hace una reforma exprés y se acaban los aforamientos. Pero a ustedes no les gusta, ustedes prefieren privilegios políticos. Pues, bien, nosotros en nuestras enmiendas hemos planteado acabar con los privilegios políticos. Hemos planteado, en definitiva, que todos somos iguales ante la ley. Porque, verán, en democracia caben todas las ideas, por supuesto que caben todas las ideas, de los que son separatistas y de los que no lo somos. Eso es la democracia, y en este Parlamento se debate sobre todas las ideas, como tiene que ser, como no puede ser de otra manera. Y así defienden ustedes legítimamente sus ideas y nosotros defendemos las nuestras legítimamente, y con respeto a los demás, que yo creo que debe ser la fórmula que debe imperar siempre en un parlamento democrático como en el que estamos. Las ideas se pueden defender desde todos los puntos de vista, pero ¿saben lo que no se puede hacer nunca? Saltarse las leyes. Eso es lo que nunca podemos hacer los políticos, porque si los políticos nos saltamos las leyes democráticas, ¿cómo vamos a exigir a los ciudadanos que ellos no lo hagan? ¿Cómo vamos a exigirle a los ciudadanos que cumplan las leyes si la imagen que estamos dando los políticos desde nuestro asiento, por cierto, que nos pagan el sueldo para trabajar y no para saltarnos las leyes, nos las saltamos constantemente? Las leyes se pueden cambiar, si no les gustan. Ahora lo tienen más difícil, porque están en el Grupo Mixto, pero las pueden cambiar; las leyes se pueden cambiar, con esfuerzo. Cuando a uno no le gusta algo en democracia se puede cambiar, se puede mejorar, se puede reformar. Ustedes prefieren saltárselo. Lo otro, se lo aseguro y se lo digo de primera mano, requiere más trabajo. Hay que dialogar, hay que negociar, hay que pactar con unos, hay que pactar con otros, y eso es muy difícil. Algunos de ustedes han demostrado que son incapaces de hacerlo. Lamentablemente estas enmiendas que hemos presentado..., nos ha confirmado la portavoz de Junts pel Sí que no han sido aceptadas, ninguna de ellas ha sido aceptada, por tanto, entendemos que tenemos que entender que ustedes piensan que los políticos podemos estar por encima de las leyes y que da igual las reglas del juego, ustedes tienen las suyas. ¿Cómo van a cumplir con la Constitución, cómo van a cumplir con el Estatuto de Cataluña, cómo van a cumplir con las leyes, cómo van a cumplir con el Reglamento del Parlamento si no cumplen ni el código de conducta que hemos votado por unanimidad todos los diputados de este Parlamento? Si le perdonan a la CUP, Convergencia, el código de conducta, vaya a ser que se les compliquen los presupuestos. Si no cumplen ni el código de conducta votado por unanimidad por todos los diputados de este Parlamento cuando se falta al respeto a una persona, independientemente de que sea rey, ministro o príncipe de Asturias [[aplaudiments]] , si se rompe radicalmente eso, ¿qué sentido tiene que estemos hoy discutiendo el cumplimiento de las leyes? Si no cumplen ni el código de conducta que ha votado usted también, presidente –usted también lo ha votado, el código de conducta. Sinceramente, como les decía, cuando las leyes no les gustan, se pueden cambiar. Ustedes han preferido saltárselas que cambiarlas. Ustedes prefieren saltarse las leyes que reformarlas. En este Parlamento se habla de todo, en este Parlamento se habla cada día de separación. En este Parlamento caben todas las ideas. Ustedes sigan haciendo victimismo político –ustedes sigan haciendo victimismo político–, nosotros haremos política por ustedes. Ustedes sigan haciendo cumbres para hablar del 9-N. Por cierto, votaron ustedes en contra del 9-N, ¿es que ya no se acuerdan? Hace tres días ustedes votaron en contra de un referéndum; ahora el referéndum es la gran solución. Ustedes sigan haciendo cumbres del 9-N, usted siga dejando la silla vacía en la conferencia de presidentes, señor Puigdemont, que ya haremos política nosotros. No se preocupe, nosotros sí la vamos a hacer. Usted siga con sus cumbres y con sus reuniones. Y luego, como última reflexión, y se lo digo con todo el respeto, señor Lluís Llach, yo tuve la suerte de nacer en democracia, pero usted sabe, y lo sabe de primera mano, lo que es una época en la que no se puede hablar y en la que no se puede hablar de todo, y yo creo que afortunadamente estamos en democracia, y en democracia y en este Parlamento de Cataluña se puede hablar de todo y se hace cada día, como no puede ser de otra forma. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor De Páramo. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies. Moltes gràcies, presidenta. Bé, el nostre grup parlamentari votarà favorablement a la moció que se'ns presenta després d'haver incorporat..., i agraïm, us agraïm molt sincerament, l'atenció i la cura amb la qual hem pogut parlar de tot un seguit d'esmenes que hem plantejat, que han estat incorporades i que pensem que, efectivament, afinen o precisen els termes de la resolució que finalment se sotmet a la vostra aprovació. Mireu, hi ha un primer problema –hi ha un primer problema– que s'acaba de plantejar o que ha sorgit ara, i és que, formalment, és veritat, aquí podem parlar de tot, eh?, tothom es pot aixecar i dir el que vulgui, tanmateix, el problema és més complicat. El problema és molt més complicat –ara n'estem tenint una mica la prova– i, de fet, la percepció que es té –i és una cosa que nosaltres hem remarcat i hem demanat que es plantegés en la resolució, perquè és important i és rellevant– en l'entorn democràtic, en l'entorn dels països de la Unió Europea, en l'entorn de les democràcies consolidades, hi ha un moment de perplexitat davant del que està succeint aquí, de perplexitat; perquè no és freqüent..., no estem parlant que un jutge intervingui davant d'una persona que és representant pública per un afer de corrupció, per un delicte... No, no..., estem parlant d'una cosa inèdita en el funcionament de les democràcies, i és que des del poder judicial s'interfereixi i s'intervingui en la vida política i en el desenvolupament dels treballs d'un parlament. Això és inèdit, i que, a més a més, es faci situant-lo en la via penal. Això encara és més inèdit, eh? Per tant, tenim una greu anomalia democràtica i un greu problema polític. I, d'això, no ens en podem amagar, eh? Jo crec que el que hem d'entendre i el que es planteja davant d'aquest Parlament i el que hem de prendre consciencia és que tenim un xoc de legitimitats; s'està produint en aquest moment un xoc de legitimitats. I té les derivades que té. Nosaltres hem assenyalat que hi ha un problema polític importantíssim i gravíssim, un fet gravíssim, que és la judicialització d'un conflicte de naturalesa política. Ho vam dir l'altre dia acompanyant la presidenta Carme Forcadell quan va anar a declarar davant del Tribunal Superior de Justícia; el dilluns també, amb el company Nuet. Ho dèiem i ho repetíem, perquè... –i pensem que, des d'aquest punt de vista, aquest discurs s'adreça a l'opinió pública democràtica–, no és possible transformar, traslladar a la via penal allò que ha de resoldre la política a través dels estris que la política coneix, que és el diàleg, que és la confrontació de vies, la confrontació de propostes, la interpel·lació de l'opinió de la ciutadania per mètodes democràtics, fins i tot el conflicte plantejat en termes democràtics, el pacte, l'acord. Aquests són els instruments que utilitza la política per resoldre de manera civilitzada aquelles desavinences, aquells conflictes que sorgeixen en les societats. Bé. Estem davant d'una situació molt perversa que situa en un carreró sense sortida un conflicte de naturalesa política com el que ha sorgit, eh?, en la manifestació d'una aspiració democràtica de la ciutadania catalana, que, d'alguna manera, se sent incòmoda –i això és molt més ampli que la voluntat o que l'opció independentista en el marc polític actual– i que aspira a un autogovern que vagi molt més lluny. Bé. Aquest és el problema que tenim plantejat. O bé l'abordem i el situem en un terreny on tingui possibles solucions, que és en la política, o si el situem en l'àmbit de la judicialització, el carreró sense sortida és evident, i l'única conclusió és la criminalització, perquè estem situant una via penal. Al final, la conclusió d'un procediment penal és una condemna. Pot ser absolutòria, però pot ser una..., pot tenir diferents gradacions, però ens aboca aquí, i, finalment, aquesta és la dinàmica que es planteja. Nosaltres hem plantejat, tanmateix, algunes esmenes perquè pensem que per això mateix, perquè el conflicte s'ha de conduir i reconduir en el terreny polític, és important carregar-nos de raons democràtiques i situar les qüestions en els termes més clars. Mireu, nosaltres hem plantejat algunes esmenes que van en el sentit de subratllar una qüestió en la qual de vegades l'excés polèmic ens pot arrossegar i ens pot situar en un terreny incert. La llibertat..., en democràcia, la llibertat no és quelcom d'«irrestricte, quelcom que no tingui restriccions. La democràcia no és la llibertat sense límits ni l'exercici de la potestat de les majories. La llibertat és el respecte de les majories, la preservació dels drets de les minories i unes regles de funcionament democràtic. I també una relació determinada de la democràcia amb l'ordenament jurídic, amb les lleis, perquè, fins i tot, no podem imaginar una situació en què les institucions democràtiques representatives s'emparessin..., apel·lant a la sobirania popular per fer qualsevol cosa. I, des d'aquest punt de vista, els òrgans que presideixen i gestionen un parlament, una institució representativa, sí que és veritat que ordenen i limiten l'exercici de certes potestats, justament per garantir els drets de les minories i el funcionament democràtic. Per tant, no hi ha barra lliure, sinó aquesta..., una concepció ultraliberal ens porta, justament, a la tirania i ens porta, justament, a qüestionar els fonaments veritables de la democràcia. Això és important dir-ho perquè quan hi ha un conflicte de legitimitats al final es resol el conflicte o per la força o per la negociació. I això..., la qual cosa no vol dir necessàriament per la violència, però la topada la tenim plantejada. I aleshores necessitem, per reconduir el conflicte en un terreny de diàleg i en un terreny democràtic, construir amplíssimes majories socials que aturin aquesta dinàmica de judicialització i que situïn, doncs, el terreny en el debat..., allí, en l'àmbit en què la ciutadania pot ser mestressa dels seus destins i de les seves decisions. Jo m'alegro molt que s'hagi esmentat, i em penso que era el president que ho deia, que en el Congrés dels Diputats l'actitud autoritària i centralitzadora del Partit Popular comença a tenir dificultats en votacions nombroses o votacions significatives. Esperem que tombarem, que els nostres companys diputats contribuiran a tombar aquella reforma exprés de les funcions del Tribunal Constitucional que el situaven en primera línia de conflicte i que el feien, més que d'àrbitre de la justesa o del fonament constitucional de les coses, una mena de gendarme, eh?, de gendarme i, sobretot, de gendarme de les vies parlamentàries, eh? Esperem que això ho farem, que això ho aconseguirem. La qual cosa demostra efectivament que, contràriament al que de vegades també se sent en aquest cambra, moltes coses s'estan movent també a Espanya, eh?, i que també hi ha una opinió pública democràtica que està guanyant terreny i que no ha dit la seva última paraula lluny d'això, lluny d'aquí. Per tant, nosaltres insistirem a dir dues coses: ni judicialització..., però també construcció a l'hora d'àmplies majories socials democràtiques favorables al dret de decidir, favorables a la presa de paraula de la ciutadania, favorables a la democràcia. Perquè entenem, també –entenem, també–, que un dels aspectes de la lluita per la democràcia és la preservació de les institucions i que entenem també... –i aquest és un debat important que haurà de fer aquest Parlament i que haurà d'anar seguint fent aquest Parlament– que la desobediència de la qual tant parlem és una resposta i una acció de la societat civil, però que no pot tenir la mateixa translació a nivell institucional. Per tant, nosaltres ho diem clarament. Situant-nos alhora que ens situem clarament contra aquesta escomesa judicial del Govern espanyol, que és una perversió a la democràcia i un atemptat al funcionament normal d'un parlament com és el de Catalunya, al mateix temps diem «busquem àmplies majories socials, apel·lem l'opinió pública democràtica perquè justament no volem propiciar allò a la qual cosa..., a la cosa de la qual ens voldria empènyer per la seva lògica el Govern espanyol, que és una topada, un xoc frontal institucional. Hem de buscar el suport de la democràcia política i de l'opinió ciutadana justament per encarrilar i ressituar el conflicte en un terreny on pugui tenir solució. Esperem, doncs, que així sigui, que hi contribuïm en aquest posicionament i en aquest debat. I, un cop més, doncs, expressar la nostra solidaritat amb la presidenta d'aquest Parlament en el moment..., doncs, en aquesta situació tan complexa que està vivint en aquests moments. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades..., el Partit del Socialistes de Catalunya i el seu grup parlamentari ha estat sempre un ferm defensor de les institucions catalanes i del seu autogovern. Tant és així que si les coneixem en la forma actual, en les de la Generalitat de Catalunya i el conjunt de les seves institucions, és per l'especial insistència de les esquerres catalanes –i amb el PSC com un dels principals actors– perquè en el moment en què això estava en debat hi havia altres opcions sobre la taula. I si hem entroncat, per tant, amb el període de la Generalitat republicana, ha estat per especial insistència de les esquerres catalanes, del PSUC en el seu moment, del PSC i d'altres formacions que exigien el retorn de la Generalitat. El debat que abordem avui, per tant, ens entristeix profundament, i ho diem amb tota sinceritat. La situació amb què ens trobem ens entristeix i ens preocupa a la vegada. La considerem profundament lamentable i, entre altres coses, la lamentem perquè considerem que s'hauria pogut evitar. En primer terme, no s'hauria d'haver aprovat mai la reforma de la Llei orgànica del Tribunal Constitucional que va impulsar el PP, que en gran mesura l'ha desnaturalitzat, i en aquest sentit no m'estendré perquè em remeto a les paraules d'en Lluís Rabell al respecte. I per aquest motiu els socialistes, entre d'altres, hem votat a favor de la iniciativa del Partit Nacionalista Basc per tal de derogar-la. Tampoc no s'hauria de pretendre cercar cap solució als debats polítics que tenim plantejats com a societat –ni als que tenim plantejats ara ni, en general, cap d'altre– a través de cap ofensiva judicial, a través de la judicialització de la política. No només no es trobaran solucions als debats que tenim plantejats com a societat, sinó que, probablement, empitjorarem les perspectives de trobar solucions dialogades i acordades, que és el que hem de procurar quan una societat, evidentment, és tan diversa i plural com ho és la nostra. I en aquest sentit fem una crida a la reflexió al partit polític que en aquest moment ocupa les principals responsabilitats del Govern d'Espanya, que és el Partit Popular, però també a aquells que li donen suport, com Ciutadans. L'estratègia que està seguint el Partit Popular, no tan sols ara, sinó des de fa ja bastants anys, ha estat agreujant enormement el conflicte que vivim. Perquè és un conflicte, quan hi ha una crisi institucional de representació, de l'organització territorial de l'Estat com la que estem vivint, quan hi ha, efectivament, un xoc de legitimitats com el que estem vivint. Va ser una enorme irresponsabilitat tractar el procés de reforma estatutària de Catalunya com el va tractar el Partit Popular, amb la intenció única i espúria d'obtenir-ne un rèdit electoral, que, probablement, va obtenir, en part, gràcies a aquestes qüestions. Però va ser una irresponsabilitat enorme que tot just ara comencem a entreveure a algun portaveu del Partit Popular –alguna portaveu del Partit Popular– que mig admet que això va ser un error. Però més encara va ser un error la manera com es va dur a terme una campanya pública contra aquest Estatut arreu del territori d'Espanya; va ser un error enorme. I des d'aleshores no s'ha fet altra cosa que concatenar errors i plantejaments que han anat empitjorant les relacions entre les institucions catalanes i les institucions del conjunt de l'Estat. Quan cessarà aquesta estratègia absolutament obtusa? No ho sabem, però fem una crida a la reflexió per tal que s'eviti empitjorar encara més el problema. D'altra banda, hem trobat una estratègia, que també hem denunciat públicament en aquesta cambra, una estratègia d'escalada en la confrontació, en el xoc de legitimitats entre les institucions catalanes i les institucions del Govern d'Espanya alimentada també des d'aquí, també des d'una determinada majoria. I no és que jo estigui inventant res, o sigui una pura apreciació meva: n'hi ha prou amb la lectura d'alguns –no tots, però d'alguns– dels informes del Consell Assessor per a la Transició Nacional per veure com es feia una apel·lació a carregar-se de raons explotant les contradiccions que hi pugui haver en un determinat sistema, que és el de la Constitució espanyola, l'Estatut d'autonomia. I és una estratègia que és ben coneguda; no els parlaré jo de victimisme polític, perquè no he vingut a això, sinó l'estratègia clàssica de forçar les costures d'un determinat sistema polític per denunciar a continuació les conseqüències que es puguin derivar d'aquest forçar les costures, no?, d'aquest anar més enllà, d'aquest salt a la paret. En alguns casos, efectivament, es posen sobre la taula contradiccions democràtiques que hi pugui haver. En totes les democràcies hi ha imperfeccions i sabem bé que la nostra és ben lluny de ser una democràcia completa i perfecta, com, per altra banda, moltes del nostre entorn; però n'hi ha d'altres que no són altra cosa que contradiccions aparents, si és que volem anar una mica més enllà del terreny de la consigna. En aquest sentit, deixi'm dir-los que nosaltres no podem compartir la principal premissa de què parteix aquesta proposta de resolució des del seu mateix títol, eh? –«Proposta de resolució de defensa de la llibertat d'expressió i del dret d'iniciativa dels diputats del Parlament de Catalunya–, perquè..., i no podem compartir aquesta premissa i, per tant, tot i que estaríem d'acord amb algunes manifestacions amb caire genèric que es fan a la proposta de resolució, no la podrem votar favorablement. Entre altres coses, perquè s'ha debatut sobre la qüestió de l'autodeterminació de Catalunya i sobre la qüestió de la independència de Catalunya en aquest Parlament des de la primera legislatura. Nosaltres ens hem encarregat de cercar algunes d'aquestes ocasions; no els avorriré amb un llistat de totes perquè, diguem-ne, conformen un gruix bastant notable, però per anar només a les que estan informatitzades i tenim, per tant, facilitat de trobar, ja l'any 98 hi havia... Vaja, l'any 89 hi havia una iniciativa sobre el dret d'autodeterminació de la nació catalana; l'any 98 –i pel mig moltes, eh?, però l'any 98–, una proposició no de llei sobre l'inici d'un procés cap a la independència de Catalunya; una proposta de consulta popular per via de referèndum sobre la independència de Catalunya, l'any 2010; la Comissió d'Estudi del Dret a Decidir i una sèrie llarga –llarga, ja ho dic, no els avorreixo– d'iniciatives a vegades impulsades per la societat civil, a vegades per grups parlamentaris, pel Grup Mixt, sobre la qüestió de la independència i l'autodeterminació. Per tant, se n'ha parlat. I el mateix Tribunal Constitucional, en resposta al Govern d'Espanya quan el Govern d'Espanya pretenia que no es pogués constituir o que s'anul·lés la constitució de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, que és la raó concreta i més immediata per la qual ens trobem en aquest debat, li va respondre al Govern que no podia estimar la seva pretensió, perquè «és inherent –i ho dic amb paraules del mateix Constitucional– «a tot sistema democràtic parlamentari la possibilitat de sotmetre a la discussió política qualsevol qüestió d'interès general. I és obvi que la secessió de Catalunya és una qüestió transcendent, d'interès general, que es pot debatre i s'ha debatut. Això no vol dir, però, que qualsevol òrgan a qualsevol dels nivells de govern d'un estat complex com el nostre, pugui adoptar qualsevol decisió sobre els assumptes d'interès general, ignorant, per a fer-ho –i més en casos tan transcendents com el que ens ocupa– els mecanismes de reforma de la llei, els de reforma de l'Estatut o els de reforma de la Constitució. En aquest sentit, també estic d'acord amb bona part de la intervenció del senyor Rabell. I si volen buscar en el nostre entorn, podem veure la molt interessant sentència de la Cort Constitucional italiana sobre el referèndum per la independència del Vènet, que, de manera genèrica, coincidia amb alguns d'aquests arguments que els estic exposant. Mirin, lamentem que els nostres esforços hagin estat debades. Els puc assegurar, i ho saben, que hem fet tot el possible com a Grup Parlamentari Socialista perquè no ens trobéssim en aquesta situació, per provar d'evitar a les institucions del nostre país, incloent-hi el Govern de la Generalitat de Catalunya i, sens dubte, també la Mesa del Parlament, una situació com la que avui es produeix. Però, com els deia, fins ara ha resultat debades. Se'ns diu, per una banda, que per fer la truita cal trencar els ous, i per una altra banda, no sé si es diu però s'actua de manera molt clara amb aquesta idea que la mà dura és el que correspon aplicar, amb aquesta idea, que nosaltres no compartim en absolut, de fiat lex et pereat mundus, eh? Nosaltres no hi estem d'acord, que es faci la llei, així mori el món. Nosaltres considerem que això és la negació mateixa de la política i comminem el Partit Popular que doni un altre tipus de resposta política a la situació i al debat que està havent-hi a Catalunya. Si no és així, efectivament, seguirem instal·lats en aquest atzucac en què ens trobem, i és una situació que també lamentem profundament i contra la qual combatem. Entenem, per tant, perfectament la determinació de les forces independentistes en la persecució dels seus objectius, perquè nosaltres tenim igual determinació en la consecució dels nostres objectius; però al que ens comminem [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo, presidenta–, és a revertir la dinàmica actual d'escalada en la confrontació institucional, de xoc de legitimitats, i a entrar en una fase de distensió i de diàleg, en què no demanem –no se'ns acudiria– a cap formació política que renunciï als seus objectius polítics i al seu programa màxim, però en que sí que demanem...
Senyor Pedret, ha exhaurit el temps.
Acabo. En què sí que demanem que ens donem l'oportunitat de trobar una solució política en clau democràtica a la nostra situació. Gràcies.
Gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Presidenta, senyores i senyors diputats, consellers i conselleres, em permetran una primera referència a la intervenció del senyor Ferran Pedret, a modus d'al·lusions. Vostè s'ha referit a les responsabilitats que pot haver tingut el Partit Popular al llarg dels anys, i és evident que, quan un assumeix responsabilitats de govern, assumeix això, responsabilitats, té tota la raó. Però li prego que, quan faci una determinada anàlisi, la faci també amb una mirada més ampla i recordi com va començar el debat de l'Estatut; que jo no sé si és realment la raó que estiguem aquí parlant del que estem parlant o no, però, en qualsevol cas, sí que li voldria recordar que el debat d'aquell Estatut va començar amb el que es va dir «Pacte del Tinell, que era un pacte en què el seu grup parlamentari estava i que, bàsicament, el que consistia era a aïllar políticament el Partit Popular a Catalunya [[aplaudiments]] i aïllar políticament la força majoritària política que en aquell moment governava a Espanya. Per tant, quan faci anàlisis, no demani només l'autocrítica dels altres, sinó que faci també autocrítica del que fan vostès mateixos. Aquesta proposta de resolució que ens porten avui a debat es basa en supòsits que, sense embuts, els direm que són falsos i que el nostre grup no pot compartir. En primer lloc, la investigació de què és objecte la presidenta, no ho és ni per emetre un vot ni per una opinió; ho és per un acte de desobediència, i en democràcia la desobediència té aquestes coses, que té conseqüències –té conseqüències. Tampoc es pot apel·lar a la inviolabilitat dels diputats; la inviolabilitat dels diputats s'aplica, precisament, sobre els vots i les opinions emeses en l'exercici del càrrec. N'hi ha prou a llegir-se l'article 21 del Reglament del Parlament. És evident que cap diputat ens podem emparar en la inviolabilitat per cometre accions que es puguin considerar delictives, perquè, en democràcia, el que té la democràcia és que tots –tots– som iguals davant de la llei, siguem diputats, siguem membres de la Mesa, siguem presidenta del Parlament o siguem consellers. Tampoc està en qüestió –tercer element– la llibertat d'expressió. Impedir un debat concret en un lloc on no correspon és una pràctica habitual. Tan habitual que, mirin, aquesta mateixa setmana, el nostre grup parlamentari hem estat notificats per la Comissió de Governació d'aquest Parlament que no ens admetien a tràmit unes esmenes a una proposició de llei que s'està tramitant en el Parlament, de modificació de la Llei de vegueries. Les esmenes del nostre grup parlamentari tenien la gosadia de posar en qüestió les vegueries i les comarques. Han estat inadmeses a tràmit per una decisió de la Mesa de la Comissió de Governació, presidida per un diputat de les CUP i emparada en un informe jurídic –això, sí– basat en una sentència del Tribunal Constitucional. [[Remor de veus.]] És clar –és clar–, no és que no es pugui parlar del que li doni la real gana, és que no volen que es parli del que no els dóna la real gana a vostès. [[Aplaudiments.]] Vostès volen passar-se el dia parlant de la independència; altres volem parlar de les coses que són competència d'aquest Parlament, com són les vegueries i les comarques. En definitiva, saben vostès perfectament que apel·lar al compliment de les lleis no és un problema de democràcia. Precisament, perquè la democràcia es basa en lleis, i són les lleis democràtiques les que garanteixen l'exercici de la democràcia. I precisament l'autoritat de les cambres parlamentàries, l'autoritat d'aquesta cambra parlamentària està en la força de la llei. Quin sentit tindria que hi haguessin cambres parlamentàries si les seves lleis no fossin d'obligat compliment? Cap. En democràcia també hi ha un altre factor decisiu: és que les lleis es poden canviar. Això sí, en el lloc corresponent i amb les majories corresponents. Això sí, necessiten fer-ho en el lloc adequat i amb les majories adequades. El que no és democràtic és precisament desobeir les lleis. Li posaré un símil, molt banal segurament: els semàfors no limiten la mobilitat de les persones, els semàfors regulen la mobilitat de les persones; les lleis no limiten la democràcia, la regulen. Però som plenament conscients que el debat no és aquest. El tema és que vostès, els que volen la independència, tenen un objectiu polític partidista i utilitzen constantment la provocació per aparentar el que no és: que es vulneren drets, que es vulneren llibertats, que no hi ha democràcia, que hi ha opressió. Mirin, això em sona a una cançó inspirada en una poesia imaginària, que de tants bisos alguns se l'acaben creient. En realitat, el que és poc democràtic és saltar-se el semàfor en vermell a consciència i queixar-se de la multa, violentar les lleis i queixar-se de les conseqüències, ignorar les vies democràtiques, pressionar el sistema judicial, la provocació, les fotos –les fotos. No només la foto d'algú pujant les escales del Tribunal Superior de Justícia, les fotos dels consellers sent notificats i ensenyant la notificació davant de l'hemicicle, o posant!, o posant davant dels periodistes, perquè es vegi ben clar. [[Remor de veus.]] Aquesta és la seva escenificació, és la recerca de sacrificis i la recerca de màrtirs per a la seva causa. Doncs, escoltin, a nosaltres, en aquesta cançó, ni ens agrada ni ens hi trobaran. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Mireia Boya.
Ben, prumèr de tot, un arregraïment sincèr ath Grop Parlamentari de Catalonha Sí que se Pòt, ath senhor Nuet, ath senhor Rabell. Auem hèt un esfòrç considerable aguest maitin, e jo pensi qu'ei eth camin e qu'auem d'èster ath madeish cant; non se pòden posicionar damb partits qu'an dit çò qu'an dit aué aciu. Vostés son ath costat dera democràcia, ac sabem, e volem qu'atau contunhe. Dit açò, cau èster conscients qu'eth limit dera lei a que vostés vòlen sosméter eth referendum ei eth madeish que denóncien aué aciu damb aguesta judicializacion e encara pensi que son a temps de corregir. De hèt, vos demoram eth dia 23 ena cimèra deth referendum, perque tà nosati ei clar qu'era legitimitat ei era deth pòble de Catalonha e qu'eth limit dera libertat non ei ua constitucion, non ei era Constitucion espanhòla. De hèt, era libertat d'expression deth Parlament non a limit, perque en Parlament i èm es representants dera gent, qu'ei d'on emane eth poder popular. Dit açò, tath Grop de Ciutadans, jo creigui qu'an de prestar mès atencion. Mos semble que quan era CUP parle de corrupcion non son atents. De hèt, n'auem parlat aguest madeish maitin. Non faussegen era realitat. An ràbia perque era prumèra mocion que s'entrèc en aguest Parlament sus corrupcion siguec era nòsta. E se vòlen consultar era web Lhums e Taquígrafs, qu'auem publicat aguesta semana, damb er Atlàs dera corrupcion des Païsi Catalans, trobaràn quate volums, sèt centes pagines, nauanta casi. Era pregunta que les hèsqui: a guaire d'aguesti casi vostés s'an personat coma acusacion populara? Perque nosati i èm en toti, e vostés en cap. Un messatge as tres partits, ja rapid, tà acabar: referendum vinculant; ei era sua darrèra oportunitat. Comencen era campanha peth non, perque qu'un referendum sigue vinculant vò díder qu'aurà totes es conseqüéncies. Eth sòn darrèr tren, que non ei eth tren deth xoc de trens de qué parlen, ei aguest. Apòsten pera democràcia e comencen pera campanha peth non. E es leçons de democràcia deth PP..., dideria males paraules se n'auessa d'opinar. Pressionar eth sistèma judiciau. Sonque ne diderè ua: cas Gürtel, sèt mòrts e un còma. Aquerò ei era sua democràcia. [[Aplaudiments.]]
Estem cridant a votació. Acabat el debat, estem cridant a votació. Senyor Rabell, per què em demana la paraula?
Sí; només una precisió per una al·lusió que acaba d'estar feta. Molt curt.
D'acord. Trenta segons, senyor Rabell.
No..., agraeixo molt l'agraïment de la diputada Boya, però només li voldria fer una precisió: nosaltres, com a grup parlamentari, no distribuïm carnets de demòcrates i de no demòcrates. [[Aplaudiments.]] I considerem que qui no vota el que nosaltres pensem no és perquè no estigui del costat de la democràcia, sinó perquè té una opinió diferent dins del debat democràtic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Pedret, per què em demana la paraula?
Per al·lusions del senyor Rodríguez.
Trenta segons.
Sí; tot i que aprofito per secundar les paraules del senyor Rabell. El pacte del Tinell, capítol «Criteris sobre actuació política general, parlava del compromís de no establir acords de governabilitat amb el PP, el compromís de no establir-hi pactes de govern ni pactes parlamentaris, ni de facilitar l'accés del PP al Govern d'Espanya, però no suposava ni un cordó sanitari ni un aïllament del PP [[remor de veus]] , amb la qual cosa... –no, no, escolti...–, amb la qual cosa, evidentment, en el tràmit parlamentari d'un conjunt d'iniciatives amplíssimes es podia dialogar i pactar, com de fet es va fer en moltes ocasions. [[Pausa llarga.]]
Anem a votar, doncs. Comença la votació. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] La Proposta de resolució de defensa de la llibertat d'expressió i del dret d'iniciativa dels diputats i el Parlament de Catalunya i de compromís de preservar-les per mitjà dels seus òrgans rectors ha quedat aprovada per 81 vots a favor, 50 en contra i cap abstenció. [[Persisteixen els aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de l'empresa catalana]] [[300-00109/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de l'empresa catalana, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula el senyor Joan García. [[Remor de veus. Pausa.]] Gràcies per sortir de pressa i en silenci.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller Baiget, després d'aquest enèsim moment èpic que hem viscut un altre cop avui, podem parlar d'un tema potser que no rep tanta atenció en aquesta cambra, però crec que és, doncs, molt important. Creiem que no podíem acabar aquest 2016 sense parlar del teixit productiu català. Ja sabem que parlar d'empreses i competitivitat potser no és el més còmode aquests dies de pressupostos, tenint els seus aliats de la CUP vigilant de prop, conseller, però m'imagino que ho podrem fer amb una certa transparència. També és veritat que vostès, des del nostre punt de vista, ja fa molt temps que amaguen certa inacció darrere de polítiques que nosaltres considerem populistes i que al final acaben canviant les prioritats del Govern de la Generalitat, per nosaltres, i que avui dia, doncs, com hem vist abans, també s'acaben reflectint d'aquesta manera. S'ha dedicat, crec, a allunyar-nos de la realitat d'una activitat econòmica que vostè sap perfectament, senyor Baiget, que no es troba massa còmoda en els escenaris d'inestabilitat a què inexorablement el seu Govern s'entesta a conduir-nos. El mateix CEO ens descriu que, per sobre de les passions identitàries, pels catalans les prioritats són unes altres: la lluita contra l'atur, la preocupació per la situació econòmica. Si fem cas d'aquestes prioritats expressades i que també són un mandat democràtic per als catalans, potser és moment d'estar discutint sobre un canvi de model productiu, de la millora de factors que formen l'ecosistema on habiten les nostres empreses, de la conseqüent millora de la competitivitat que això suposa i, com tot, hauria d'acabar amb la desaparició de la precarietat laboral que els indicadors, com l'elevada sinistralitat, reflecteixen cada dia. Potser seria el moment inclús de parlar d'aquesta tercera o quarta revolució industrial que molts suposem que estem vivint globalment i de com implementar les teories del seu conegut Jeremy Rifkin a Catalunya, però no tenim temps, potser no. Però no, jo crec que vostès..., no sé si vostè, però sí que el seu Govern prefereix afrontar el dia a dia d'un futur impossible i fer-nos perdre a tots el temps i els diners que hauríem de dedicar a una realitat latent. Doncs bé, conseller, nosaltres, humilment, avui hi insistirem una vegada més i parlarem d'una part del món empresarial: la competitivitat a les nostres pimes. La competitivitat és un factor essencial per, precisament, lluitar contra l'atur; per incrementar la competitivitat hem d'incrementar la productivitat, i per fer-ho hem d'incrementar els factors, molts d'ells transversals, que la construeixen. Aquests factors encara són més importants quan parlem de l'autèntic teixit empresarial català: les micro-, petites i mitjanes empreses, el 99 per cent del total. Creiem que necessitem mesures XS per a problemes XL, mesures que acompanyin les empreses en qualsevol fase del seu cicle vital. Perquè les empreses tenen, com qualsevol altra creació humana, una evolució vital de la qual, com a administració, ens hauríem de preocupar. Parlem molt de l'emprenedoria, del naixement d'empreses, però descuidem el creixement i la consolidació, i també ens oblidem de les mesures que poden servir per evitar-ne la desaparició. Un fet, aquest últim, d'especial cruesa. Durant els últims anys, des del 2008, s'han perdut trenta mil empreses a Catalunya, un 4,8 per cent del total llavors existents, però encara pitjor: de petites empreses se n'han perdut una de cada tres, conseller. Pensi en el que això significa per a tots aquells que hi ha darrere d'aquestes empreses d'entre deu i cinquanta treballadors, pensi en les conseqüències socials i el cost personal per a un petit empresari que viu a una societat que no té definits mecanismes de segona oportunitat. Pensi en tot el que podríem haver fet i no hem fet des de les institucions. I ara pensem en allò que volem fer, perquè el diagnòstic està fet: les pimes saben perfectament en quin moment les vam deixar caure; de fet, saben, per començar, en quin moment l'Administració va deixar de pagar; saben perfectament quants dies els han estat marejant la seva factura; saben perfectament quin dia haurien d'haver cobrat; saben perfectament quants interessos de demora suposarà aquest retard; saben quants dies més podran aguantar així i, sobretot, saben davant quantes famílies hauran de donar la cara. Les associacions que representen aquestes empreses coneixen què hi ha de veritat als informes que sobre el pagament realitza el seu Govern. Així, si un va a l'informe de període mitjà de pagament que emet la vicepresidència d'Economia i Hisenda, veiem dades que són mitges veritats i que ens allunyen del que estableix la Llei de morositat i les directives europees. Amb quin objectiu? Podrien ser més clars a l'hora d'elaborar aquest informe, conseller? Es podrien incloure els retards de pagament de les subvencions que donen a entitats que col·laboren amb l'Administració? Podrien incloure les dades reals de pagament des de la realització del servei fins a l'ingrés al seu compte corrent? I és que l'Administració pot fer més per les nostres pimes. L'actual sistema de contractació pública no deixa marge per a les pimes, no dóna accés a les petites empreses i, per tant, deixa fora el gruix del teixit productiu català. Sabem que és al Congrés del Diputats on haurem de lluitar una bona part d'aquestes mesures, de fet, ja ho estem fent; però la Generalitat no se'n pot desentendre. Aquest Govern pot fer molt més amb les eines que disposa, com, per exemple, vetllar perquè les pimes puguin accedir als concursos públics lotitzant tot el que es pugui lotitzar, i adaptar aquests concursos de manera que una petita empresa pugui assumir les garanties que se li exigeixen. A més, poden realitzar una tasca que, tot i que sabem que no estan acostumats a fer és absolutament necessària per a les pimes, és el control sobre el pagament a subcontractes. És a dir, ja que ara no podem garantir l'accés de les pimes a la contractació directament com a adjudicatàries, assegurin a aquestes que com a mínim podran cobrar el dia que els toca, com a subcontractades. I és que avui dia no existeixen mecanismes per dur a terme un control vertical eficient dels contractes. És essencial tenir tota una informació objectiva sobre els subcontractes que operen conjuntament o juntament amb el contractista principal i la dinàmica del cobrament respecte als serveis que estan realitzant. Què pot fer o què farà el seu departament sobre aquest tema? Nosaltres pensem que amb tot això el que queda clar, permeti'm aquesta expressió, és que la relació entre la pime, des del nostre punt de vista, i l'Administració no té feeling. No cal tampoc crear una relació romàntica, però sí que estableixin com a mínim uns mínims llaços d'empatia o com a mínim uns llaços d'eficiència, uns llaços que es podrien potenciar facilitant l'accés de la micro- i petita empresa a una Administració eficient, ràpida, propera i que acompanyi i respongui a les seves necessitats. Però quan tindrem desplegada la Llei 16/2015, del 21 de juliol, de simplificació de l'activitat administrativa? Crec que tots som conscients que aquest desplegament ha deixat de ser, almenys per nosaltres, una prioritat del seu Govern i, per tant, acaba afectant els generadors del 72 per cent de l'ocupació a Catalunya i del 60 per cent del PIB, del nostre PIB. Perquè la llista continua i és llarga. Conseller, vostè sap quantes pimes accedeixen a serveis de transferència tecnològica per implementar processos d'innovació? Vostè sap el grau de coneixement que tenen les pimes sobre els serveis que s'ofereixen des d'Acció? Vostè sap què opinen les poques que hi han tingut accés sobre la utilitat d'aquests serveis? Vostè sap si el Govern està suficientment coordinat per saber quins són els perfils professionals més demandats per les pimes? Quant haurem d'esperar per tenir un mapa real, per exemple, d'accessibilitat a recursos tan bàsics com la xarxa mòbil d'alta capacitat o la xarxa de fibra òptica? Suposo que ara intentarà donar-nos resposta a alguns d'aquests dubtes però abans pensi que no sóc jo realment qui l'ha d'escoltar sinó el petit empresari, que, de fet, no ens demana molt, només ens demana que l'acompanyem sense fer miracles o intentant almenys que no li posem moltes traves. Gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor García. A continuació, respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, presidenta. Gràcies, senyor diputat. Al fil de la seva intervenció, vostè ha començat la seva interpel·lació dient una cosa que no és certa, que la prioritat d'aquest Govern no és el creixement econòmic, no és el progrés econòmic i no és la creació d'ocupació. Fals. Aquesta és la principal prioritat del Govern i prova d'això també és tot el procés que estem fent, perquè si no tenim tots els instruments, si no podem garantir el futur i un futur amb plena capacitat de competitivitat per als nostres ciutadans i també per a tota l'activitat productiva, així no ho podem fer. I per això ho estem fent. Per tant, principal prioritat. I no hi ha inacció –no hi ha inacció. S'estan fent moltes, moltes iniciatives. Li donaré un..., no vull fer una llista, eh?, telefònica, però sí que..., ja ho veurà, quines són totes les iniciatives que estem portant a terme en aquesta matèria i especialment també –també– per a la petita i mitjana empresa i per a la microempresa, perquè òbviament, i com vostè ha dit, és la principal empresa d'aquest país. I, per tant, ella és la principal destinatària de totes les actuacions que fa el Govern en aquest país. Vostè diu: «L'activitat econòmica no es troba còmoda amb la inestabilitat, amb la inestabilitat política que es genera. Doncs, miri, per definició els empresaris i les empreses estan immersos en un mercat absolutament inestable. No sé sap què passarà. Empreses que tenien –que tenien– un mercat absolutament controlat, de cop i volta hem vist com se'ls canviava i la incertesa és sempre una variable en la dimensió empresarial. Però és que, a més a més, fa una setmana van sortir les dades del creixement del producte interior brut del tercer trimestre: un creixement del 3,4 per cent interanual. És així. I si mirem com van els sectors, el sector industrial aquest tercer trimestre va créixer un 5,4 per cent. Això és com afecta aquesta pretesa inestabilitat que diu vostè sobre el funcionament de l'economia? Doncs, miri, si mirem les dades sectorials, la indústria creix, la indústria va bé. En el turisme podem presentar un balanç com mai, i no només pel nombre de turistes, que això potser no és la xifra ni la dada més rellevant, sinó amb els ingressos i quina és la part d'ingressos que s'han deixat aquí. Tots els indicadors sectorials també estan avançant. L'índex d'evolució del comerç al detall fa vint-i-cinc mesos que creix. I l'indicador més important per nosaltres, i també per vostès, que és com evoluciona l'ocupació en aquest país. Doncs, miri, aquest és el problema que encara hem de resoldre, traslladar aquesta reactivació econòmica, que hi és, l'hem de traslladar a la reactivació social, que va una mica amb..., que va més endarrerida. I ho hem de fer generant ocupació, vostè ho ha dit, de qualitat, ben pagada i també generant que cada vegada hi hagi un nombre més important de persones que treballin. Quaranta-un mesos consecutius que la taxa..., que el nombre d'aturats registrats en termes interanuals és inferior al que hi havia l'any anterior. I els últims resultats de l'enquesta de la població activa han donat la combinació bona perquè es redueix l'atur i es crea ocupació. I això és el que està passant en aquest país. Per tant, aquesta és la realitat. Ens ha parlat de pagaments i termini de pagaments. Ahir ho va dir el vicepresident a l'hora de presentar el projecte de pressupost. S'ha reduït de manera notable el nombre i el període de pagaments. S'ha reduït. I les dades..., i tal com es compta és tal com és la metodologia amb la qual ho hem d'utilitzar i ho hem d'emprar, és la metodologia que està determinada per a totes les administracions públiques. Per tant, s'ha reduït, s'ha fet un esforç amb moltes dificultats, que les tenim, s'ha fet un esforç per reduir el termini de pagament a les empreses. I les empreses..., i si li diuen, si vostè parla amb elles, com a norma general les empreses reconeixen que hi ha hagut aquesta reducció. Parlava de l'accés de les petites i mitjanes empreses a la contractació pública. És un tema important, sí. És un tema sobre el qual nosaltres, com a Govern..., s'hi està treballant, s'hi està treballant des de la Direcció General de Contractació. I què és el que hem de fer perquè cada vegada hi hagi més petites i mitjanes empreses que puguen..., i també microempreses, que puguen accedir a aquesta contractació pública? La primera cosa: donar informació, perquè fins fa dos anys no se sabia què passava amb la contractació pública en aquest país. Nosaltres vam començar a fer un observatori de la contractació pública que ens ha permès, per primera vegada, saber i quantificar quina part de la contractació pública de la Generalitat i de les seves empreses va a parar a les grans empreses i quina part va a les petites i mitjanes empreses. I fruit d'això podem..., vam afirmar que l'any 2014 va ser el primer any en què, per primera vegada..., no en nombre, perquè en nombre sempre són més importants les petites i mitjanes empreses, sinó en volum, en volum de contractació i d'adjudicacions, per primera vegada, les petites i mitjanes empreses havien sigut les principals receptores de la contractació pública. Si no haguéssim tingut aquesta font d'informació, que abans no hi era, no hauríem pogut donar aquests resultats i no hauríem pogut fer una cosa que és més important: prendre'n consciència, que és el que s'ha de fer. Però arran de tenir coneixements sobre com evoluciona la contractació pública, doncs, s'han pres mesures –s'han pres mesures– i hi ha una instrucció en la qual el que es vol és fomentar l'accés de les petites i mitjanes empreses a la contractació pública. Com?, ja ho ha dit vostè, lotitzant, fent una divisió per lots, fent que aquí hi hagi lots en la contractació pública, i fent que en aquests lots hi pugin presentar-se també petites i mitjanes empreses. Segona cosa que fem: reduir garanties, determinades garanties i determinats criteris d'experiència, que la situació de crisi ha fet que moltes petites i mitjanes empreses..., algunes de nova creació, perquè vostè ha parlat de les que desapareixen, és cert, és un perjudici, però també n'hi ha moltes que es creen i Catalunya és la part més dinàmica en creació d'empreses de l'Estat. Per tant, també de les que es creen, que no tenen..., perquè puguin tenir capacitat d'accés a la contractació pública es van reduir criteris tant d'experiència com de garanties. Perquè les garanties, en un moment en què hi havia dificultats financeres, és important que es redueixin, i això s'ha fet. I juntament, menys garanties, més lots, menys posar l'accent en el preu i posar l'accent en els aspectes més qualitatius: aquesta és una instrucció que vincula el Govern i tots els òrgans de l'Administració de la Generalitat. A més, també hi ha..., es va signar un codi de bones pràctiques que havien de signar tots els que entren en una contractació i participen en una contractació pública, en la qual també es parla de..., i es limiten determinades accions que es poden fer amb les empreses que subcontracten. Per tant, tot això que vostè apunta..., el Govern ja hi està actuant i ja ho està fent. El desplegament de la Llei 16/2015, l'estem desplegant. Aviat –aviat– tot Catalunya estarà connectada i tots els ajuntaments estaran connectats amb la finestreta única empresarial. S'està fent, que això sí que suposa també un estalvi en totes les actuacions que han de fer les empreses, especialment les petites i mitjanes, i les seves relacions amb l'Administració. Vostè diu: «Pregunti a les petites i mitjanes empreses si estan contentes amb Acció. Doncs, els ho preguntem, òbviament, els ho preguntem. I la resposta és «sí, perquè a Acció el que es fa és treballar perquè hi hagi cada vegada més possibilitats i més empreses que puguin fer allò que és el que volen fer: exportar, innovar i anar treballant. Miri, ara començaré... –després, en la segona part, ja m'hi estendré més–, però, què és el que fem? Per ser competitius hem de sortir, hem d'internacionalitzar-nos i hem d'innovar. En matèria d'innovació, entre l'any 2016 i l'any 2020 aquest Govern destinarà 102 milions d'euros a innovació, i ho farem a través de les comunitats RIS3CAT –que l'any 2016 n'hi havia 24 milions, per a l'any 2017 en convocarem 31 milions–, també amb els nuclis i també amb els cupons d'innovació. Amb el programa Horizon 2020 estem en condicions... –i volem captar més de 310 milions–, hem captat 310 milions d'euros –els havíem captat fins a la meitat d'aquest any. Per afavorir l'accés de la petita i mitjana empresa a la innovació, i també a la recerca i a la tecnologia, una de les coses que hem fet recentment ha estat l'acord de vinculació entre Eurecat i LEITAT. Un acord que haurà de fomentar un gran centre d'innovació al servei de les petites i mitjanes empreses d'aquest país. Després continuaré.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gràcies, conseller. Bé, m'ha respost algunes coses. Creiem que tampoc hi ha temps de parlar-les totes aquí, i en algunes de les que m'ha dit, doncs, coincidim. L'únic que possiblement no estem veient..., o no ho estem veient nosaltres o les empreses amb les quals parlem no ho veuen, però, realment costa molt que totes aquestes iniciatives, algunes d'elles, que ara comentaré, arribin a la petita i mitjana empresa i a les microempreses. Ha parlat, vostè, dels principals instruments dels quals ens hem de dotar. Doncs, miri, nosaltres tenim..., formem part d'una sobirania compartida, i, com a tal, nosaltres hem anat al Congrés i ahir mateix vam aprovar una moció que dóna o liquida l'impost al sòl. Sempre hem parlat de l'energia. Li he dit moltes vegades que ho faríem: hem trigat un mes a fer-ho. Crec que això és una demostració clara del nostre compromís i una forma clara d'exercir la nostra sobirania com a catalans. M'imagino que no hi ha forma..., i si em vol dir com ho podem fer..., perquè realment ha sigut iniciativa nostra, no ha sigut del seu grup o d'algun dels grups que formen part del seu Govern. Parlar d'aquest tema..., per tant, volia tancar-ho. També ens ha parlat sobre el tema de la inestabilitat. Doncs bé, potser hi han coses que no entenem, però, l'Enquesta sobre el clima exportador a la Generalitat del tercer trimestre del 2016 no diu el mateix; precisament dóna un saldo que ens porta..., un saldo de confiança, que ens porta al segon trimestre, en dades, del 2012. Per tant, crec que aquí hi ha una dada on no podríem estar d'acord. També, si parlem de confiança empresarial, l'índex de confiança empresarial harmonitzat també ens diu que a l'últim trimestre de l'any ha sigut una dada negativa, mentre que al conjunt d'Espanya –que al final és una mitjana– la dada ha sigut positiva. Per tant, una altra dada més que no ens dóna el mateix feeling. En aquest cas –parlava abans de feeling–, doncs, aquest feeling és del tot positiu. També, inclús, si parlem de dades d'internacionalització, el seu propi Govern, de fet, a l'hora de presentar els pressupostos ha fet una anàlisi del futur de l'exportació a Catalunya per a 2017 que empitjora resultats d'aquest 2016. Per tant, jo crec que vostès també són conscients, una mica, que hi ha un cert impacte. I no estic dient tan sols del seu procés d'inestabilitat, fan tot el possible perquè se'ls creguin; per sort, hi han empreses que no se'ls acaben de creure i confien encara en el nostre teixit productiu, però sí que fan tot el possible per fer-ho. Continua parlant. Ha parlat abans d'innovació. Miri, si parlem d'innovació, podria donar..., o crec que és important que parlem –algun dia s'haurà de parlar– sobre el balanç de les exportacions i importacions de productes d'alta tecnologia. És negatiu, ha sigut negatiu. Va millorar durant la crisi –no va millorar perquè milloréssim nosaltres, sinó perquè no s'importaven aquest tipus d'esdeveniments–, però ha tornat a empitjorar, i continua empitjorant. I això és una clara dada d'innovació que creiem que nosaltres, doncs, hem de tenir molt en compte. Els estem, simplement, avisant. Al final, les propostes que farem, que les portarem al següent Ple, crec que en alguns punts podem coincidir; esperem que hi coincidim, però entengui això com un avís. Crec que algú, des de l'oposició –i és el nostre paper–, els ha d'avisar. Creiem també que la partida que han destinat als pressupostos per recerca, desenvolupament i innovació –tot i que vostès pensen que és molt important– no és suficient. És un 3,95 per cent més que el 2015, però és que el pressupost del 2015 estava molt lluny de la mitjana europea del 3 per cent que ens demana, de mitjana, quin, de producte interior brut, hem d'invertir en aquest tipus de creixement, si volem entendre tot això. Per tant, conseller, si us plau, ha donat tota una sèrie de dades..., potser ha fet una visió excessivament, ho torno a dir, triomfalista. Crec que hem de parar-nos a pensar més i prioritzar més, doncs, totes les mesures que han d'afectar i que afecten el nostre teixit productiu, el nostre teixit empresarial i, especialment, les petites, mitjanes i microempreses. Nosaltres ho farem, continuarem fent-ho. De fet, crec que som l'únic grup que ha parlat d'aquestes empreses i d'empreses a la cambra, en tot aquest any. I espero que puguem trobar, almenys, certs punts –certs punts– de coincidència on poder treballar conjuntament. Gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor García. A continuació, té la paraula el conseller.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, sí, vostès han presentat una iniciativa per reduir..., no, per cancel·lar l'impost al sòl, és l'autoconsum. De fet, nosaltres, quan vam plantejar alguna estratègia catalana, tot el que és el foment del vehicle elèctric i la mobilitat elèctrica, un dels punts era la supressió del peatge i de l'impost al sòl en l'autoconsum. I aquest és un dels àmbits en els quals sí que s'ha de treballar. Perquè, miri, diu: «La preocupació de les empreses catalanes i les expectatives. Abans-d'ahir va sortir la cambra de comerç a fer una nota de premsa sobre quines eren les perspectives amb les quals els empresaris d'aquest país encaren l'any 2017. I un dels factors determinants de competitivitat i de preocupació que tenen, de cara al futur, és justament el cost de l'energia. I en el cost de l'energia sí que hem d'incidir. Tenen una altra preocupació també: el de la fiscalitat. I aquí vostès també han exercit la seva capacitat de decidir a Madrid. I han decidit, per exemple, augmentar l'import de pagaments a compte de l'impost de societats amb un decret llei que van votar a favor el mes de setembre –no el d'ahir, el de setembre–, hi van votar a favor, van votar a favor de la convalidació. Tinc aquí els resultats de les votacions, si ho volen saber. No el d'ahir, no el d'aquesta setmana, que es van abstenir –sí–; però, el de l'altre, hi van votar a favor, i de treure més de 8.000 milions d'euros de liquiditat de les empreses d'aquest país; de les empreses no grans. Perquè amb 7 milions de facturació, són empreses mitjanes, i algunes petites, que facturen 7 milions, de facturació, i ara se'ls augmentarà més de cinc punts les seves retencions a compte. I això no ajuda, precisament, a la competitivitat de les petites i mitjanes empreses, ni a la competitivitat de les empreses d'aquest país; perquè l'accés al finançament no continua sent fàcil per a les empreses. I, com que no continua sent fàcil, si els treus liquiditat, hauran de recórrer més al finançament. Les exportacions. Les exportacions sí que..., les exportacions que creixen més –i han crescut un 11 per cent en aquest..., l'any passat– van ser les exportacions d'alt contingut tecnològic. Per tant, nosaltres potser sí que tenim un balança negativa, perquè encara importem molts àmbits; però sí que cada vegada estem creixent més en exportacions d'elevat contingut tecnològic. I l'evolució de les exportacions –jo no sóc triomfalista, li dic les dades–, de gener a setembre d'aquest any... –l'any passat va ser un any rècord–, de gener a setembre d'aquest any, de l'any 2016, continua creixent un 2,1 per cent, el volum d'exportacions catalanes. I aquest 2,1 per cent creix mentre a Europa la majoria de països de la zona euro i la majoria de països d'Europa cau, i cau el comerç mundial. Això vol dir que les nostres empreses estan fent un esforç. I que l'any que ve el percentatge de creixement sigui inferior al percentatge de creixement d'aquest any no vol dir que caiguin les exportacions, vol dir que creixeran una mica menys. I aquí sí que tenen feina, perquè –una dada li donaré– hi ha 40.000 empreses catalanes que exporten; però, d'aquestes 40.000, n'hi ha 16.400 que ho fan de manera regular. Per tant, la diferència entre aquestes 40.000 fins a arribar a les 16.400 és allò en què hem d'incidir perquè cada vegada hi hagi més empreses d'aquestes que són exportadores ocasionals que es transformin en exportadores regulars. I això és el que estem fent. Vostè deia Acció. Miri, a Acció hem atès i hem actuat a 23.000 empreses. No totes aquestes empreses són grans empreses. La majoria de les empreses que han fet i que han actuat i que s'han ajudat des d'Acció són petites i mitjanes empreses. I, a més a més, estem continuant treballant perquè hi hagi aquesta possibilitat, que siguin cada vegada més amb petites i mitjanes empreses, a través del cupons d'innovació i els cupons d'internacionalització, que puguin exportar i que puguin innovar. I ho farem i hem canviat la xarxa Tecnio i l'hem reconduït perquè cada vegada hi puguin accedir més petites i mitjanes empreses i sigui més fàcil l'accés d'aquestes empreses també a la innovació. I amb suport al finançament..., l'estem donant. Hem creat una línia de 25 milions d'euros a Avançsa per donar suport i per donar..., fer coinversió en projectes que comencen però que es poden consolidar. I aquesta serà la línia de treball que continuarà fent el Govern de Catalunya per, justament, afavorir la competitivitat i el dinamisme empresarial d'aquest país. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre les retribucions públiques]] [[300-00110/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre retribucions públiques, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula el senyor David Mejía.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, vull començar aquesta interpel·lació intentant fer una radiografia de quina és la situació actual dels treballadors públics a Catalunya. Mentre el Govern de la Generalitat redueix, entre d'altres, el personal indefinit o no fa res per afrontar les possibles conseqüències de les sentències provinents dels tribunals europeus sobre l'equiparació entre els drets dels interins i dels funcionaris; o no calendaritzen les pagues que deuen als treballadors –del 2013 i del 2014–, vostès el que fan, entre d'altres, és augmentar el nombre d'interins un 14 per cent –tot això amb les seves dades, eh?–; augmentar el personal en situació temporal; augmentar els alts càrrecs un 11 per cent; els directius, un 13 per cent; augmentar els eventuals –que, com vostès saben, són aquells assessors nomenats a dit per als alts càrrecs– un 14 per cent. Per tant, mentre vostès van precaritzant la plantilla dels servidors públics i no recuperen els drets que van perdre en una situació d'urgència –que era certa, que era veritat que hi havia aquesta situació d'urgència, però que ara fins i tot vostès reconeixen que ja no existeix–, el que estan fent és inflar els càrrecs polítics de confiança. Mentre els funcionaris de la Generalitat han perdut el 20 per cent de la seva capacitat adquisitiva o han perdut el seu complement de productivitat o les seves aportacions als plans de pensions, el que fa el Govern és crear més estructures processistes on endollar els seus escuders de la causa. És a dir, més precarietat versus més endollisme, més temporalitat versus més vividors del procés. [[Aplaudiments.]] El Govern, en el seu moment, va tenir molta pressa a retallar, però molt poca..., té pressa ara per recuperar els drets que han desaparegut i que no tenen els treballadors. I els en posaré alguns exemples. Mirin, les estructures dels diferents departaments de la Generalitat es basen en una estructura piramidal, que comença pel president de la Generalitat, segueix pels consellers, els secretaris generals, directors generals, subdirectors, caps de servei, caps de secció i funcionaris base. I aquests tenen una retribució d'acord amb les seves responsabilitats. Fins aquí tot correcte. És veritat que podríem entrar a debatre si són, les remuneracions, correctes o no. Però, bé, fins aquí tot correcte. Però, després, a cada un d'aquests departaments que existeixen a la Generalitat hi han una sèrie d'entitats, hi han una sèrie de societats, de consorcis, de fundacions, que tenen la seva pròpia estructura tot i dependre d'algun d'aquests departaments. I quina sorpresa que molts dels alts càrrecs d'aquestes entitats, d'aquestes fundacions, d'aquestes societats, els seus sous són més elevats que els dels seus superiors. I els en posaré alguns exemples, que n'hi han molts, però els en posaré alguns. Mirin, el director general dels Ferrocarrils de la Generalitat té un sou equivalent al del president de la Generalitat, amb 136.000 euros. Però no prou amb això, el president de la mateixa entitat té un sou de 128.000 euros. És a dir que aquests càrrecs cobren més que els seus superiors, que són els consellers o els secretaris generals. Però podem seguir amb molts més exemples: el director de l'Incasòl té un sou de 115.000 euros; el director de l'ACA, de 140.000 euros; el director del Consorci Sanitari de Terrassa, de 109.000 euros; el de l'Agència de Residus de Catalunya, de 110.000 euros, i ja de traca i mocador –de traca i mocador– és el cas del gerent del Consorci Port de Mataró, que cobra 132.000 euros, però a més a més complementa el seu sou com a gerent del consoci de Portbou amb 37.000 euros. Per si de cas anava just quan arribava a fi de mes, doncs que li donessin una pagueta, no? [[Aplaudiments.]] I així podríem acabar tot el nostre temps d'interpel·lació. Seriosament pensen, consellera, que els pressupostos que ens van presentar són acceptables, amb tot això que li diem? I què passa mentre succeeix tot això? Doncs que els servidors públics no recuperen els drets que vostès els van treure. Jo em pregunto si aquesta serà la seva política en el futur. Bé, en tot cas, en el futur sempre que continuïn governant. Perquè vostè creu que posar al capdavant de l'Escola d'Administració Pública de Catalunya el senyor Agustí Colomines, que és qui ha de formar tots els funcionaris de l'Administració, és del tot neutral? El que no sé és què faran amb tots aquests organismes i amb totes aquestes entitats creades al servei del procés, que ens costa, als catalans, més de 300.000 euros, només –només– amb els càrrecs, com el senyor Viver Pi-Sunyer, de l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, el senyor Víctor Cullell, secretari per al Desenvolupament de l'Autogovern, o el senyor Josep Maria Reniu, de l'Oficina per a la Millora de les Institucions d'Autogovern. Senyora consellera, després de tots aquests exemples i molts més que els podria posar, el que li demano és que surti a aquest faristol i demani disculpes al poble de Catalunya en nom del Govern per l'engany que fan dia rere dia a la nostra societat. Queda clar que qui ens roba no és Espanya. Qui s'aprofita dels recursos públics de Catalunya és l'establishment català, amb el consentiment del seu Govern i també dels seus socis de la CUP. Com poden veure, diputats i diputades, unes polítiques socials molt adequades. «Els pressupostos més socials de la història, deien, oi? Doncs menys mal que eren els pressupostos més socials. I després d'aquest parèntesi, doncs tornem al que vostès treuen als treballadors públics. I m'agradaria fer-li una sèrie de preguntes, consellera. Em podria respondre quan s'asseuran amb la voluntat de negociar –que no d'informar– amb els sindicats per calendaritzar el retorn de la paga del 2013 i del 2014? Em pot respondre, senyora consellera, què faran per recuperar les dues hores de menys de l'horari lectiu del professorat docent més gran de cinquanta-cinc anys? Em pot dir quan faran una oferta d'ocupació pública que iniciï la recuperació de plantilles? Pot explicar-me, consellera, quina és l'estratègia que seguiran per recuperar les places de funcionaris que teníem abans de les retallades del 2012? Què faran per reduir la temporalitat? Què passa amb el Fons d'acció social? En definitiva, consellera, deixin d'alimentar els seus viatges a Ítaca i comencin a treballar pels servidors públics, que realment han fet un esforç personal durant tots aquests anys de retallades; treballin per recuperar els seus drets econòmics i els seus drets socials en comptes d'anar creant estructures d'estat buides de contingut però plenes d'endollismes; prioritzin els recursos per fer de la nostra Administració pública un exemple de gestió i no pas un exemple de malbaratament, i deixin el seu victimisme aparcat i assumeixin les responsabilitats que els pertoquen com a Govern. Canviïn el rumb del seu model i busquin reduir el greix per intentar augmentar el múscul. I si no s'hi veuen capaços per tots els compromisos que han adquirit, deixin pas al nostre grup parlamentari, que està disposat a treballar pel conjunt dels catalans, i no només per uns quants. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Mejía. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, agrair-li en primer lloc la seva interpel·lació. El to ha estat, evidentment, correcte; entenc que tampoc pot ser d'altra manera. Però sí que les informacions que vostè ha donat no són certes. En molts casos, contradictòries en elles mateixes, i a més a més miraré d'explicar-li-ho –ha fet moltes preguntes– i posar-lo en antecedents. Vostè sap que ja vam tenir, si no ho recordo malament fa quinze dies, la compareixença de la secretària de Funció Pública i de la directora general, en què ja van explicar alguns dels conceptes que vostè avui demana. Però m'hi entretindré, no?, perquè veig que no li va quedar del tot clar, o potser no vol que li quedi del tot clar. D'entrada, dir-li que les dades que ha donat no són certes, i per tant que faci l'esforç..., i el convido a mirar les dades públiques..., que són públiques, a més a més, i estan en el banc de dades. I, per tant, en aquest sentit, s'adonarà que el que vostè avui ha dit aquí no és cert. En primer lloc... A veure, anem a pams. Escolti'm, vostè em demanava el retorn de tot el que són els drets dels treballadors públics. Aquí se li va explicar, no?, i se li va explicar d'una forma llarga; no ho faré, jo. Però vostè sap que sí, que es van eliminar les pagues del 2012; que ja s'ha fet un bon retorn de la paga del 2012 l'any passat i aquest; que queda pendent i està acordada amb els sindicats la resta d'aquesta paga del 2012; que s'han recuperat, per una banda, els dies per a assumptes personals, com també els dies de vacances per antiguitat. Aquest és un tema en què també ja hi ha un acord, i, per tant, en aquest sentit, es retorna, no? O, per exemple, vostè em demana: «Escolti'm, per què tants interins? Doncs, escolti'm, vostè sap que durant anys no hem pogut fer ofertes de treballadors públics, i, per tant, la forma de garantir els serveis era precisament a través dels interins. Lògicament, doncs, sí, hem fet un reforçament a través d'interins, perquè no volíem que els serveis públics, precisament, tinguessin dificultats. I per això n'hem fet un increment, com vostè deia, i aquest tema sí que és cert, el dels interins. Per tant, escolti'm, aquí hi ha retorn del que són les condicions dels treballadors públics, retorns que molts ja s'han fet, d'altres es negocien, com el que vostè citava: la paga del 2013 i el 2014. Aquest és un tema que tenim sobre la taula, que negociem amb els sindicats, lògicament. I, per tant..., a dia d'avui també dir-li que no hi ha un acord –no hi ha un acord–, i, per tant, és un àmbit de dificultat..., perquè, lògicament, aquí hi ha recorregut per fer. Vostè, però, ha citat altres temes, no? Ens ha barrejat temes de sous, i, amb sinceritat, o hi ha poc coneixement per part seva o potser ha utilitzat en excés la demagògia. Perquè, a veure, escolti'm, vostè citava alguns dels sous de persones que treballen en el que és l'àmbit públic, però no estrictament en l'Administració, sinó en el sector públic, i vostè ens citava el sou, per una banda, del responsable..., ara no recordo quin citava, però ho ha dit vostè. Per tant, no cal tornar-hi. Però podríem parlar del mateix si parlem del cas de l'Administració espanyola, no? Si vostè parla d'Espanya, s'adonarà que el president d'Adif cobra més de 164.000 euros, o que el president de Renfe cobra més de 158.000 euros, o que el director de la Fàbrica de Moneda i Timbre cobra més de 146.000 euros, o que el president de la Comissió Nacional del Mercat de Valors cobra més de 159.000 euros, o que el president de SEPI cobra més de 217.000 euros. Bé, allò que vostè troba del tot incorrecte, que és que el sou sigui superior al que és el del president i els consellers, sembla que per a Espanya a vostè li està bé. Home!, seria adequat que tingués el mateix criteri. Jo li puc acceptar tots dos, eh?, de dir: «Escolti'm, això no és bo per a Catalunya, però llavors no és bo per a Espanya. Vostès, que es preocupen tant d'Espanya, mirin de salvar-ho ara que hi tenen mà. I dir-los –dir-los– que en aquest sentit saben que hi ha perfectament el compromís que els nous càrrecs que entrin en tot aquest àmbit del sector públic..., en cap cas pot ser, el sou, superior al d'un conseller, que això és així en tots i cadascun dels càrrecs que a partir que es va aprovar la normativa..., han d'entrar en aquest barem i que, per tant, en aquest sentit, cap dels nous nomenaments ha estat superior..., al sou d'un conseller. Per tant, escolti'm, home!, repassi una mica el que li dic i veurà que les coses són com són, no? Per altra banda, escolti'm, jo li recomanaria... Jo entenc que vostès són antiprocés absolutament, i que per tant tot ho lliguen aquí. Però, miri, si volen que ho lliguem, lliguem-ho, no? Vostès ens diuen: «Escolti'm, vostès han incrementat un 11 per cent –si no m'equivoco, em sembla que és la xifra que ha donat– «els càrrecs de confiança, i tot pel tema del procés. Escolti, vostè sap que aquest Govern havia reduït a la mínima expressió el que eren precisament els càrrecs de confiança i el que són precisament les persones més properes i de tota confiança política, que, lògicament, hi han de ser, que a qualsevol govern hi són? No fem demagògia, en aquesta matèria. Per tant, un increment d'un 11 per cent en un moment que la baixada havia estat superior al 50 per cent, en un moment en què tenim un procés al davant..., sí, que vostè no se'l creu, però aquest Govern, sí, sap? Aquest Govern es creu el procés que té entre mans, i, per tant, lògicament, hi hem de respondre i requerim les persones necessàries per dur-lo a terme. Per tant, aquest increment de l'11 per cent cregui que no és en cap mesura desmesurat pel que tenim al davant. Per tant, escolti'm, nosaltres hem dit, i ho tornem a dir, que farem una oferta de funció pública de set mil treballadors públics, que és el màxim que ens permet el Govern espanyol, però que no renunciem a cap d'ells, i, per tant, en aquest sentit, hi ha una aposta clara pel que és el treballador públic. I per també il·lustrar-lo –deixi'm que ho faci, no?–, vostè ens parlava de l'Escola d'Administració Pública, l'Escola d'Administració Pública que, com vostè sap, té més de cent anys, va ser creada el 1912 per Enric Prat de la Riba, i aquesta és una escola que fa una molt bona feina a dia d'avui, sí, a través del seu director, i una escola de què jo espero que en breu puguem portar aquí un projecte de llei que representarà una transformació d'aquesta, i que per tant serà un estímul en aquest sentit per seguir treballant per als servidors públics. Per tant, escolti'm, com vostè sap, el que es va dur a terme l'any 2012, de reducció, per una banda, de drets dels treballadors públics, alguns, com vostè ha citat, del sou, d'altres, com ha citat o jo li he dit, dels dies, elements que ja han estat recuperats, perquè vostè sap que la catorzena paga ja va ser recuperada l'any 2015, que, a més a més, el tema dels dies, doncs, ha estat recuperat ara, i la paga del 2012 ja ha estat recuperada, en bona part també, aquest 2015 i 16, i ho serà, i ho tenim calendaritzat per al 2017 i 2018. Però, cregui'm, quan el Govern d'aquell moment –jo no en formava part, però sí que ho vaig viure, lògicament, de prop– va prendre aquelles decisions, no eren ni per gust ni per gana, sinó per unes condicions molt difícils en el si de les finances pròpies, però també en allò que ens obligava el Govern espanyol. Obligava, i ho dic en aquest sentit, perquè vostè sap perfectament que el límit de dèficit que posava Europa no era repartit justament i, per tant, la major càrrega va ser, precisament, per als ajuntaments i per a les comunitats autònomes, i per tant per a Catalunya, i això va representar, doncs, enormes dificultats per poder fer-hi front, en aquella Administració, el Govern de Catalunya, que, precisament, és qui podríem dir que té les majors accions en matèria social. Espero que ara, no?, em repreguntarà i li podré anar contestant la resta de temes. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera Borràs. Té la paraula el senyor David Mejía.
Gràcies, consellera. No tinc cap tipus de problema que vostè m'il·lustri, però el que sí que li demanaria és que em donés dades concretes, perquè vostè em diu que les meves dades són falsejades, quan les estic traient del portal de la transparència i de les seves pròpies pàgines de govern. Per tant, el que sí que li demanaria és que, en tot cas, si les meves dades són falses, doncs, que m'expliqui quines dades no són correctes per poder-les avaluar i poder-les mirar a través de la seva pàgina de govern. Respecte al tema dels acords amb els sindicats, diu que han arribat a un acord per a la paga del 2012, és veritat, però jo li estava preguntant pels acords de les pagues del 2013 i del 2014. Vostès diuen que estan negociant. Bé, no sé si estan negociant o simplement estan informant o divagant sobre el que faran, perquè ens sembla que no hi ha cap tipus de proposta concreta. Per tant, quina és la proposta que té el Govern? Quina és la proposta de calendarització que tenen per pagar el deute que tenen de les pagues del 2013 i 2014? Aquesta és la pregunta concreta que li estic fent, consellera. Que vostès parlin de demagògia, home, vostès, després de l'espectacle que han estat fent vostès avui i els dies anteriors, doncs, home, és, si més no, sorprenent, no? [[Alguns aplaudiments.]] Després, vostè m'ha parlat del director d'Adif, senyora consellera, m'ha parlat del director d'Adif. Doncs, miri, té raó, té tota la raó, i sap què passa? Que nosaltres aconseguirem les reformes necessàries al Congrés dels Diputats. I nosaltres el que hem reclamat i el que reclamarem és que hi hagi una taula de sous per tots aquests càrrecs de les diferents entitats i organismes. Per tant, nosaltres ho estem reclamant i ho reclamarem al Govern d'Espanya, i de la mateixa manera els volem reclamar a vostès que facin aquesta taula de sous per establir realment quina és la càrrega retributiva que han de tenir cada un dels càrrecs de confiança o alts directius. Vostè m'ha parlat del tema dels càrrecs de confiança i ha dit una cosa que em sorprèn molt, i m'agradaria que quedés palès aquí i que així es traslladés. Vostè ha reconegut que aquest increment dels alts càrrecs és conseqüència del procés, vostè ho ha dit aquí. L'increment dels alts càrrecs és conseqüència del procés? Doncs, miri, nosaltres sap què preferim? Preferim incrementar els drets dels treballadors i no pas els càrrecs de confiança, senyora consellera. I després també li demanaria una miqueta d'autocrítica, no?, perquè ja cansa una miqueta el fet que vostès sempre donin la culpa a Madrid i es comparin amb Madrid. No, miri, vostès estan fent moltes coses malament, i vostès no estan fent les coses bé. I, per tant, el que li reclamem és que tinguin una miqueta d'autocrítica i que deixin de costat el victimisme. I després, doncs, sí que m'agradaria que em contestés a una sèrie de preguntes, que són les que li he fet i que suposo que no li ha donat temps o que ara li passen els documents perquè me les pugui respondre, que ho faci. Moltes gràcies, senyora consellera, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Mejía. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, començaré pel començament, no? Vostè em deia: «Escolti'm, jo li agrairia que si em diu que aquestes dades no són les correctes, doncs, ens les faciliti i, per tant, doncs, ja està, no? Jo hi estic d'acord. Però, sap què passa? I li ho dic amb tot el bon rotllo, podríem dir, diputat. Jo, a les darreres interpel·lacions que he tingut per part de Ciutadans, he volgut aclarir una mica el tema sobre el qual anava, perquè llavors la resposta pot donar més bons resultats, no? Perquè la seva interpel·lació el que diu concretament és «les retribucions públiques. És clar, jo, escolti'm, m'he mirat tot l'àmbit de les retribucions públiques; però l'àmbit de si augmenten o baixen els interins, si pugen o baixen..., aquest és un altre àmbit. No, no faci ulls de sorpresa. Escolti'm, vostè m'interpel·la sobre les retribucions públiques; escolti'm, pregunti'm el que vulgui de les retribucions públiques, que vinc, no preparadíssima, més. Per tant, en aquest sentit, el que faci falta. Ara, si vostè em pregunta sobre un àmbit en el qual el motiu de la seva interpel·lació no hi és, doncs, la concreció, escolti'm, ja li ho dic, abaixi-s'ho amb la web; ho pot fer perfectament. Però ja li ho avanço, perquè així se m'ha comunicat per part dels qui correspon, que no són les dades que vostè donava. Per tant, em sap greu no poder-li contestar, però agrairé, doncs, que un altre dia puguem simplement –no cal que em passin la interpel·lació–, simplement dir sobre quins temes ena faran les preguntes, perquè llavors, lògicament, podrem contestar; si no, no. Respecte a la paga del 2012, com ja li he dit, està retornada en bona mesura. La resta, doncs, està calendaritzada. Sí que s'han fet, dir-li-ho, sis reunions del grup de treball precisament per treballar el que és el retorn de les pagues 2013 i 2014, i és cert –jo això no diré pas una cosa per una altra–, és cert que a dia d'avui no hi ha un acord i, per tant, en aquest sentit ens està costant avançar en aquesta matèria. Però, miri, senyor diputat, vostè ha dit una cosa que a mi m'ha sabut molt greu: vostè ha dit que a nosaltres ens agrada l'espectacle, no? I... [[Veus de fons.]] No, escolti'm, poca broma. [[Veus de fons.]] Poca broma. Sap què passa –sap què passa? O vostè té molt poc respecte per la justícia espanyola, sembla, eh?, o vostè se'n riu de mi i de la resta de consellers. [[Aplaudiments.]] O vostè se'n riu de mi i de la resta de consellers. Perquè sap què passa? Jo avui he rebut la quarta notificació –la quarta notificació. A vostès els fa molta gràcia i molta conyeta, però... [[Veus de fons.]] No, no, i representa que ho hem triat nosaltres. Doncs, no, escolti'm, això no ho hem triat nosaltres. Avui tinc aquesta quarta notificació. Han triat ells venir aquí, no nosaltres. Escolti'm, podien venir perfectament al nostre despatx; han triat venir aquí i no a nosaltres. I sí, per què ens n'hem d'amagar que tenim quatre notificacions? Per què me n'he d'amagar que tinc quatre notificacions? Vostès estan entusiasmats, ja ho sé –ja ho sé. Però, escolti'm, a mi, aquest és un tema que no és estrictament el que avui ens tocava parlar. És vostè qui em vol, d'aquest àmbit, posar-lo en la dimensió de l'espectacle quan, cregui'm, per part nostra, la màxima discreció. Són d'altres qui... [[Veus de fons.]] Sí, per part nostra la màxima discreció. S'ha escollit venir a aquesta cambra en un dia com avui, on precisament es parlava de l'àmbit de la democràcia, es parlava de la necessitat de poder parlar lliurement en aquest Parlament i, per tant, no ha estat cosa nostra que avui, precisament avui, ens vinguin a portar aquesta notificació. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera Borràs. Moltes gràcies a totes i a tots. Es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a totes i tots. [[Interpel·lació al Govern sobre el transport públic i la mobilitat sostenible]] [[300-00113/11]] El següent punt de l'orde del dia és: interpel·lació al Govern sobre el transport públic a Catalunya i la mobilitat sostenible, presentada pel Grup Parlamentari de junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Marc Sanglas.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, amb molt de rigor, perquè la senyora Gabriela Serra diu que està molt atenta, i, per tant, diguem-ne, procurarem ser molt rigorosos en totes les afirmacions que fem, miri, portem aquest tema, fem la interpel·lació sobre el transport públic i la mobilitat sostenible perquè ens sembla que és un tema necessari i és un tema..., no ho sé, recurrent, però és un tema que preocupa i és un tema que hi hem d'anar avançant, que s'hi fan passes, i, per tant, també tenim interès a saber el capteniment del Govern en algunes d'aquestes qüestions. Però no em puc estar, abans d'entrar a analitzar la situació del transport públic i el tema de la mobilitat sostenible, d'abordar algunes qüestions referides a les infraestructures, que també ens afecten com a país, arran de les informacions que la setmana passada sortien, no per conegudes, però ja actualitzades..., les notícies que l'Estat s'havia de fer càrrec de les autopistes radials de Madrid, amb un cost aproximat d'uns 5.500 milions d'euros. Eren aquests milions d'euros que la ministra Pastor va dir que no costarien un duro als espanyols; segurament als espanyols no, però als catalans segur que ens costaran molts diners. Aquesta és la típica inversió, el model, diguem-ne, que ha utilitzat l'Administració espanyola en molts altres temes, i, per tant, és un tema recurrent: ho hem anat veient en diverses ocasions, ja no només en l'àmbit de les infraestructures d'autopistes, sinó també en altres àmbits, com després comentarem. Però, en tot cas, volíem aprofitar aquesta tribuna per denunciar el frau –perquè no té un altre nom– de les autopistes radials de Madrid; unes autopistes projectades en un àmbit on ja hi havien vies d'accés a la capital d'Espanya gratuïtes i on, per tant, era del tot inversemblant que aquestes autopistes poguessin acabar tenint cap tipus de benefici, com s'ha demostrat. I és evident que per aquestes vies no hi passava ningú, i, finalment, han hagut de ser rescatades. Cal i val la pena fer una certa anàlisi, també, de com s'arriba al cost..., i al fet que aquestes empreses hagin acabat fent fallida. És inversemblant que algunes de les expropiacions que hi havia previstes inicialment per un valor d'uns 380 milions d'euros acabessin costant 2.250 milions d'euros. Per tant, algú va fer el negoci, i algú va fer el negoci a costa de tots els ciutadans. I, com sempre, algú, després, en el seu moment, va intentar que això ho apliquessin a costa, diguem-ne, de les autopistes catalanes. Ara, en aquests moments, l'Estat diu que això no costarà aquests diners, que hi ha una rebaixa; però, en definitiva, volem posar en relleu que aquests diners que costarà aquesta recuperació o aquest rescat d'aquestes autopistes l'acabarem pagant, inicialment, segurament els catalans. I, amb això, enllaço amb la situació que tenim en les infraestructures a Catalunya. També la ministra Pastor –que ja hem pogut comprovar, diguem-ne, que la seva veracitat en les afirmacions públiques no té gaire credibilitat– ens anunciava, fa uns mesos, que no hi hauria la pròrroga de les concessions de les autopistes AP-7 i AP-2, dependents del Govern de l'Estat. No creiem que aquesta sigui la línia que s'acabi seguint; en tot cas, no ho ha demostrat, en anteriors ocasions, el Govern de l'Estat. I, per tant, ens sembla que el que cal fer és alliberar el trànsit, alliberar aquestes autopistes, per constituir el que en alguna altra ocasió..., i vostè ha tingut ocasió d'expressar-se també pel que fa a l'eurovinyeta, i, per tant, aconseguir un territori on hi hagi un cost, perquè la mobilitat té un cost, i, per tant, s'ha de pagar, però que, en tot cas, no sigui a costa de tots els usuaris que utilitzem la via. I, per tant, tenir peatges allà on calgui, però que, en tot cas, sigui per harmonitzar i per ajudar a regular el trànsit. Veiem, doncs, que aquesta facilitat per invertir a Madrid i que no hi ha hagut a Catalunya ens ha comportat problemes a l'N-340, a l'N-240 també, on la sinistralitat és alta, on s'aborda i on es reclama, a banda, diguem-ne..., perquè l'alliberament dels peatges permeti traslladar el trànsit d'aquestes vies cap a l'autopista, i, per tant, alliberar aquestes carreteres més per al trànsit intern. Últimament també el Govern de l'Estat s'ha negat a acabar una infraestructura que per nosaltres és necessària, que és l'enllaç de l'A-2 amb l'AP-7, un nus necessari, un nus de comunicacions necessari per fer possible també..., per guanyar aquesta mobilitat, que ens permeti la connexió d'aquestes vies importants, i, per tant, no evitar, una altra vegada més..., l'Estat deixa sine die qualsevol inversió en aquest àmbit, igual que està passant també a la nacional II, on les promeses reiterades, també, d'acabar una obra que mai hem vist acabada, que no hi han terminis de finalització, que se'ns diu..., que hi ha moltes promeses, però que al final no acaben sent. I, finalment, un àmbit que vostè coneix bé, que és la finalització de la B-40, el seu tram entre Abrera i Viladecavalls. És un àmbit on han deixat una carretera a mig fer, i no té cap mena de sentit. I no entrarem a discutir la necessitat o la no-necessitat de la seva totalitat, però en tot cas és evident que en aquest àmbit el Govern de l'Estat també s'hi hauria de posar. Els únics moviments de terra, els únics moviments de màquines que hi han hagut en aquests àmbits han sigut quan s'acosten les eleccions. Llavors sí, el ministre o la ministra de torn ve i ens explica que acabaran aquella obra, però finalment, al cap d'uns dies, acaba sense fer-se. I, doncs, veient aquest desori en l'àmbit de les infraestructures, que també afecta la mobilitat sostenible, endrecem, intentem endreçar..., i també volem denunciar la manca d'inversió del Govern de l'Estat a la xarxa ferroviària, en contraposició també al que ha fet amb la despesa, amb el desori que hi ha hagut en l'àmbit de l'alta velocitat. En l'àmbit de l'alta velocitat, el Govern de l'Estat es va marcar un pla de comunicar totes les capitals de província, un pla de 40.000 milions d'euros, un pla que s'ha demostrat en moltíssimes ocasions que no té cap tipus de rendibilitat ni social ni econòmica, i que, en tot cas, el que sí que ha provocat és la riota i, diguem-ne, la indignació de molts dels ciutadans. I, això sí, alguns, com l'altra vegada, hi insisteixo, amb el mateix model, s'han acabat enriquint a costa de fer algunes inversions que no corresponien o pelotazos, com en el cas de l'estació de Guadalajara-Yebes, construint una estació a deu quilòmetres de Guadalajara..., que no agafa ningú, diuen, perquè els és més fàcil anar en vehicle privat que no en tren. Algú sí que s'ha enriquit a costa, diguem-ne, de requalificar uns terrenys, més concretament, el marit de la senyora Esperanza Aguirre, expresidenta de la Comunitat de Madrid, que, per tant, en va obtenir uns quantiosos beneficis. En tot cas, el que s'ha vist amb l'AVE..., és evident que no pot ser que Espanya sigui el segon país, després de la Xina, en quilòmetres d'AVE. No té cap tipus de lògica. Veiem, per exemple, per aportar-ne algunes dades, que en el cas, diguem-ne, de França, o en el cas del Japó, per exemple, són 150.000 usuaris per quilòmetre d'AVE, i en el cas de l'Estat espanyol són 11.000. Per tant, el diferencial és clar, i això ha acabat comportant un dèficit que ha comportat també el tancament d'algunes d'aquestes línies pel fet de ser de molt baixa rendibilitat i de rendibilitat negativa. I, finalment, també ens despertàvem, fa uns quinze dies, amb la gran jugada del túnel del Pertús. És una altra operació «model Florentino, perquè, casualment, en moltes d'aquestes operacions acaba apareixent Florentino Pérez i les empreses vinculades a l'IBEX de Madrid, on també ens haurem de fer càrrec de 557 milions d'euros, que és el dèficit que té en aquests moments l'empresa mixta, també per incapacitat. En tot cas, això: hi insisteixo, molta facilitat a trobar recursos per gastar en qüestions, diguem-ne, que després no tenen cap tipus de rendibilitat, i després ens trobem, en el cas de Catalunya, que els plans promoguts pel Govern de l'Estat..., per posar-ne un exemple, el Pla de rodalies Barcelona 2008-2015, que hi havia de destinar una quantitat, una inversió de 4.000 milions d'euros, es va quedar simplement en una inversió d'un 10 per cent. I després ja és escandalosament..., el pla urgent, i posem l'èmfasi en la paraula «urgent: havia de ser un pla que s'havia d'executar de manera urgent per acabar de, diguem-ne, resoldre aquelles deficiències més remarcables i urgents, que s'havia d'executar en un parell d'anys, i a hores d'ara només s'ha executat un 4 per cent d'aquesta inversió «urgent, a la qual s'havien destinat 306 milions d'euros. En tot cas, aquest és el model, un model de desincentivar el transport públic, un model que no ha tendit a generar inversions en el transport públic més proper als ciutadans. I això –i després, en la segona part de la meva intervenció, m'hi referiré– afecta també el que és el finançament mateix del transport públic, però volíem posar d'exemple que no hi ha hagut una voluntat per part del Govern de l'Estat de fer aquestes inversions en transport públic, i això acaba tenint una repercussió, evidentment, sobre la mobilitat. Aquests escàndols, aquests diners que s'haurien d'haver destinat a modelar, a treballar per una xarxa eficient de transport públic –ja sigui ferroviari, ja sigui viari, en alguns casos, en funció de quines siguin les necessitats–..., no ha estat possible, donada aquesta manca de voluntat del Govern de l'Estat. I després, si m'ho permeten, també expressar, per exemple, coses il·lògiques, com que la segona i la tercera ciutats de l'Estat espanyol en nombre d'habitants, València i Barcelona, no estiguin connectades amb un tren d'alta velocitat; en canvi, sí que passa en el cas de Madrid. I, per tant, s'afavoreixen uns negocis que no..., intenten que no passin per Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats..., diputat Sanglas, gràcies per formular aquesta interpel·lació, en la qual, per entendre'ns, vostès, des del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, el que intenten és contraposar dos elements, que són una paradoxa en ells mateixos. Fixin-s'hi: la setmana passada hi va haver un acord entre la Generalitat de Catalunya, l'Ajuntament de Barcelona i l'Àrea Metropolitana de Barcelona per fer una nova aposta de naturalesa social i ambiental a l'entorn de les tarifes del transport públic. I totes tres administracions vam acordar de continuar congelant les tarifes del transport públic, fer un esforç molt important en aquest sentit, i, per altra banda, també reforçar alguns títols que tenen aquesta naturalesa social. Estem parlant de la nova T-16; hem passat de la T-12, l'any passat, que garantia la gratuïtat per als usuaris menors de quinze anys, i ara ho passem fins als setze anys. És molt potent, això que estem fent des de Catalunya, eh?, amb un títol integrat, i és una aposta claríssima per un sistema de mobilitat sostenible. Fem la T-16, que vol dir que cobrim tota l'etapa d'escolarització obligatòria, i, per altra banda, també millorem i reforcem la T-Aturat, i donem el màxim nivell de facilitats. Per tant, hi ha la congelació; hi ha, per altra banda, l'impuls d'aquests dos títols, que els acabem de completar, i l'aparició d'un nou títol de transport, que és la T-Episodi ambiental, per fer front a situacions d'alts nivells de contaminació atmosfèrica. Això és un esforç molt important. Qui en aquests moments està pivotant aquest esforç quant a inversió pública són, bàsicament, les institucions catalanes. I aquí el que hem constatat és que hi ha hagut una desinversió flagrant de l'Estat espanyol durant els últims vuit, nou anys. Les dades són molt contundents, i són unes dades que creiem que val la pena compartir en aquest hemicicle. Mirin, l'any 2008, en el sistema de transport públic de la regió de Barcelona, en el sentit ampli, a les tretze comarques, per entendre'ns –que vol dir que arribem fins a Osona, arribem al Bages, arribem a l'Anoia, arribem al Ripollès–, hem passat, l'any 2008, d'un esforç inversor de la Generalitat de Catalunya per despesa corrent, per fer front al dèficit de funcionament del transport públic, de 255 milions d'euros, a 350 milions d'euros aquest any 2016. L'Ajuntament de Barcelona ha passat de 89 milions d'euros l'any 2008 a 128 milions d'euros l'any 2016; l'Àrea Metropolitana de Barcelona, de 71 milions d'euros l'any 2008 a 108 milions d'euros el 16. I on es produeix la situació paradoxal, i que és la base de la denúncia que nosaltres fèiem? És: la reducció d'aportacions, qui l'ha protagonitzat? Bàsicament, l'Administració General de l'Estat: passem de 173 milions l'any 2008 a 98 milions l'any 2016. Aquesta és la situació. Per tant, la Generalitat, l'Ajuntament de Barcelona i l'Àrea Metropolitana fem un esforç extraordinari per tal d'abocar un missatge claríssim als ciutadans de transport públic com a instrument de naturalesa social i d'aposta ambiental molt clara. Tenim una desinversió per part de l'Estat, però, per altra banda, la mateixa setmana –fixin-s'hi– que nosaltres arribàvem a aquest acord i demanàvem a l'Estat espanyol que recuperés el ritme inversor, la mateixa setmana, el mateix dia, ens assabentem de la decisió per part del Govern de l'Estat espanyol de rescatar les autopistes radials de Madrid. Fixin-s'hi, nosaltres demanàvem, aquí, en el sistema de transport de la regió de Barcelona, d'entrada, una aportació més de 10 milions d'euros per part de l'Administració General de l'Estat. És a dir: «Escolti, utilitzem un criteri comú entre Madrid i Barcelona: Madrid està finançada, la comunitat autònoma, tota ella per part de l'Estat; però, en canvi, en el cas de Barcelona, només se'ns financen set de les tretze comarques. Nosaltres el que diem és: «No, no. Escolti, nosaltres tenim un sistema integrat. Nosaltres hem fet un esforç, conjuntament, que s'ha mantingut independentment de qui governés a Catalunya, un esforç sostingut. Compensin aquest esforç. Per tant, utilitzem els mateixos criteris de finançament i tornem a aquesta línia. Perquè..., fixin-s'hi, quina paradoxa: quan l'Estat espanyol signa i es compromet amb la COP22 contra el canvi climàtic, assumeix tot un seguit de compromisos; però, per altra banda, a l'hora de finançar el transport públic, s'inhibeix. I aquesta és la paradoxa: mentre el transport públic de la regió de Barcelona va ple, molt ple, i cada mes bat rècords històrics d'utilització, les autopistes buides de Madrid es rescaten. Aquesta és la paradoxa, i aquesta és la contradicció. I, per tant, quina és la base de les polítiques públiques que s'impulsen des del Govern de l'Estat, quines són les prioritats que es posen sobre la taula; aquesta és la contradicció. Perquè la bona notícia, malgrat tot, és que el sistema de transport públic de l'àrea de Barcelona –també vull agrair al secretari de Mobilitat i Infraestructures del Govern que assisteixi a aquest debat– continua pujant, i continua pujant d'una manera molt substancial. Hem incrementat el nombre d'usuaris de transport públic un 1,8 per cent respecte al mateix període de l'any anterior. Hem tornat a batre, una altra vegada, el rècord històric d'utilització del transport públic en aquesta regió àmplia de Barcelona, i també en el conjunt del país, en el conjunt de Catalunya, eh?, amb les altres autoritats del transport metropolità. Aquesta és la situació. Però, per mantenir això, el que necessitem són –el que deia el senyor Sanglas– millors infraestructures, fer una aposta estratègica del que volem prioritzar. Perquè, en aquest increment d'utilització del transport públic, quins són els modes que creixen? Creix el bus de Transports Metropolitans de Barcelona, un 4,8 per cent; creix el tramvia, un 5,7 per cent; creixen els autobusos de l'Àrea Metropolitana, un 4,6 per cent; creix Ferrocarrils de la Generalitat, un 2,6 per cent. Tenim un problema amb el metro, amb les vagues, que han quedat reflectides en aquest procés, però si fem abstracció de les vagues, el metro continua creixent. On tenim la dificultat? Qui no creix amb la intensitat que hauria de créixer? Renfe, el sistema de rodalies. Aquest és el problema. Però, permetin-m'ho, agafem, per una banda, aquesta desinversió en transport públic, finançament, dèficit d'explotació del transport públic, finançament ordinari del transport públic, desinversió per part de l'Estat, i anem a aquest plantejament de rescat de les autopistes radials a Madrid. I ara siguem generosos, diguem-ne: diuen que, com a molt, costarà 5.500 milions d'euros –com a molt, és a dir, estem parlant d'una quantitat menor, irrellevant i intranscendent–, i, com a molt poc, costarà 2.000 milions. Siguem generosos; mirem què es pot fer amb 2.000 milions d'euros, des d'un punt de vista de finançament de transport públic, i anem a centrar-nos en transport públic ferroviari, que em sembla que genera un amplíssim nivell de consens, aquí. Miri, el desdoblament de la R3, que és ignominiós que l'any 2016 encara hi hagi una línia de rodalies d'un entorn metropolità que sigui de via única –la R3, que va cap a Vic i cap a Ripoll–..., desdoblar-la fins a Vic, 600 milions d'euros. El desdoblament Arenys-Blanes de la R1, 400 milions d'euros. Els soterraments de Montcada, Sant Feliu i l'Hospitalet, que continuen sent unes reivindicacions molt vives i intenses, 600 milions d'euros. I aquell pla al qual vostè feia referència, de millora de fiabilitat del sistema, que eren aquests 304 milions d'euros, més actuacions en les limitacions temporals de velocitat, 400 milions d'euros. Amb 2.000 milions d'euros –aquests 2.000 milions d'euros que es destinaran, amb els recursos de tots, a rescatar autopistes buides–, nosaltres podríem fer un salt espectacular, des del punt de vista de la competitivitat del nostre sistema de transport públic. Donem-ne una altra dada: què és el que hi ha pendent de la disposició addicional tercera de l'Estatut, incomplerta de manera flagrant?: 5.748 milions d'euros. Rescatar les autopistes a Madrid, en l'escenari pitjor, voldria dir compensar o complir un compromís que es va adquirir en el seu moment. Aquest és el dilema, i nosaltres, no el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, no el Govern de la Generalitat de Catalunya, sinó el conjunt de grups parlamentaris d'aquest Parlament, hem de decidir quina és la via per la qual apostem. Nosaltres no en tenim cap dubte: apostem per un transport públic i sostenible. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, conseller. A continuació, té la paraula el senyor Marc Sanglas.
Gràcies, presidenta. En tot cas, senyor Rull, content de sentir dir que el Govern treballa en aquesta línia; és una línia que entenem que és la línia encertada. Entenem, com vostè apuntava també, que es tracta no només d'una aposta del Govern actual, sinó que ha de ser una aposta d'aquesta cambra i del país en general. Entenem que la manca d'inversió en infraestructures és un dels temes que segurament genera més consensos, en aquest país, perquè són evidents, perquè hi ha una afectació diària sobre la quotidianitat de tots els ciutadans, ja sigui per anar a treballar, ja sigui per anar a estudiar. Vull dir, en tot cas, hi ha altres efectes que també ens preocupen, que vostè els apuntava. És a dir, hi ha uns efectes, primer, sobre la mobilitat del trànsit, perquè és evident que la millora en la inversió en transport públic, la millora d'aquests títols..., també afavorir, abocar més gent al transport públic és una millora ja, per si mateix, en l'àmbit de la mobilitat, però té unes clares afectacions, després, directíssimes, i han estat comprovades: una, sobre les polítiques mediambientals, i, per tant, diguem-ne, de reducció dels índexs de contaminació, especialment a l'entorn i a la conurbació de Barcelona, però després té una altra derivada encara més important: aquests efectes mediambientals, l'afectació sobre la salut i la negativitat que això suposa sobre..., diguem-ne, hi ha estudis que ja la demostren, l'afectació sobre la salut de les persones que viuen en aquest entorn més urbà. Per tant, no ens podem permetre..., no estem jugant. No estem demanant, si em permet l'expressió, inversions per tenir inversions de luxe, sinó que necessitem aquestes inversions per tenir unes inversions, per tenir unes infraestructures, per tenir un servei de transport públic normal, a l'alçada de qualsevol altre país. Tampoc no es tracta, hi insisteixo, de tenir elements de luxe. I entenem que aquest procés de transformació que estem fent a través de la implementació també de la T-Mobilitat i de l'expansió, com vostè ens explicava, del sistema de la T-Mobilitat arreu del país, ha de permetre també una millora en l'àmbit social; ha de permetre que qualsevol persona, visqui on visqui del país, disposi de les mateixes condicions per poder viatjar, atès que avui en dia la mobilitat, tal com la tenim entesa, i en un país, diguem-ne, que acostuma a fer molts desplaçaments dels llocs de residència als llocs de lleure i als llocs de treball..., hi ha una àmplia mobilitat, i aquesta mobilitat entenem que, com a govern, com a país, l'hem de tenir garantida. El Govern ho ha fet, la resta d'administracions públiques –l'Ajuntament de Barcelona i l'Àrea Metropolitana– també ho han fet. Ens sembla que el que cal reclamar és que el Govern de l'Estat, mentre hi siguem, també ha de fer una aposta..., ja no només en les infraestructures, que ho hem reclamat, sinó que –i això nosaltres ho plantejarem en la propera moció que presentarem, subsegüent a aquesta interpel·lació– també reclamem que el Govern de l'Estat s'impliqui en aquest finançament. Com vostè apuntava, ja no hi ha fronteres, des d'aquest punt de vista. Hem anat avançant molt en l'àmbit, diguem-ne, del que són les corones tarifàries en aquest país, i, per tant, ja ens sembla que hem de fer el salt definitiu, que és permetre una regulació que ens permeti viatjar de punta a punta del país..., independentment del mode de transport, que ens permeti fer-ho en unes condicions, diguem-ne, econòmicament adequades per a cadascun dels ciutadans. I, a més a més, pensem que el model de la T-Mobilitat el que ens permet..., la nova tecnologia el que ens ha de permetre –i, en aquesta línia, ens consta que hi està treballant, el Govern– és aplicar gairebé unes tarifes individualitzades a cadascuna de les persones, a cadascun dels viatgers, en funció de quina sigui la seva situació. Això ens ha de permetre regular i ens ha de permetre treballar sobre unes tarifes molt adequades a cadascuna de les persones d'una manera individualitzada, però també en el context social que ens afecti en cadascun dels moments. I, per tant, ens sembla que és importantíssim que puguem fer aquesta extensió –ens consta que el Govern hi està treballant–, perquè ens ha de permetre gaudir a tots d'un dret a la mobilitat; un dret, hi insisteixo, que la nova república ha de garantir, que no l'hem tingut garantit fins ara. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sanglas. A continuació, té la paraula el conseller.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, senyor diputat, jo crec que és molt important tenir clars quins són els conceptes. Se'n recorden, del poeta, de l'Espriu? Deia: «Hem viscut per salvar-vos els mots, per retornar-vos els nom de cada cosa, i després continuava: «perquè seguíssiu el recte camí d'accés al ple domini de la terra. Hem de salvar els mots i hem de veure quins són els conceptes. Quins mots hem de salvar? Els mots de les prioritats. És a dir, nosaltres, com a col·lectivitat, a nivell de Catalunya, de l'Estat espanyol, d'Europa, no podem plantejar un compromís de lluita contra el canvi climàtic i, al mateix temps, no apostar fort per la mobilitat sostenible a l'entorn del transport públic. És incompatible. I, per tant, «salvar els mots, des d'aquesta perspectiva, vol dir això: vol dir tenir clar quines són les prioritats. I perquè el transport públic sigui competitiu, el que necessita és molta inversió en el seu funcionament ordinari –el que vam fer la setmana passada les tres administracions–, però també molta inversió pública. I això és el que nosaltres hem de ser capaços de decidir. «Salvar els mots vol dir, a l'entorn d'aquest concepte –i el president Puigdemont en parlava aquest dematí, en respostes a una pregunta de la CUP, del Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat Saladié–, l'entorn de les concessions, el partenariat publicoprivat. És a dir, quin és el problema de les concessions? Que –ho veiem en el cas de les radials de Madrid– no estem parlant de concessions. «Concessions és quan hi ha transferència de risc i ventura, i aquí no hi ha transferència de risc i ventura ni de res: aquí hi ha un win-win sempre dels mateixos. És el que tenim amb Castor, això és el que tenim a les radials a Madrid, i això és el que pot acabar passant amb TP Ferro. És aquest, el tema. I, per tant, hi ha d'haver una transferència de risc i ventura, perquè, si no, no hi ha un sistema concessional; hi ha una altra cosa, hi ha un mecanisme de finançament diferit. Però la concessió, que és bona, és bona si hi ha aquesta assumpció de risc i ventura. I això és el que s'ha pervertit, i s'ha pervertit d'una manera molt clara, molt contundent. I nosaltres, si volem ser un país avançat i un país modern, hem de veure quines són les normes del joc: amb relació al transport públic, amb relació a la prioritat en inversió en infraestructures, quines són les que prioritzem, respecte d'altres? Fixin-s'hi, eh?, als pressupostos de la Generalitat de Catalunya. A mi, com a conseller de Territori i Sostenibilitat, de medi ambient, el fet que s'hi incorpori com a despesa social, com a inversió social, la inversió en transport públic..., aquesta és la clau d'un país que és un país modern i avançat. I l'esforç nosaltres el fem per aquí, aquesta és la clau. I quan fem infraestructures, per exemple, en matèria viària, mirem de prioritzar aquelles..., els carrils segregats, els carrils bus-VAO. Aquesta és la clau. I aquesta és la idea que nosaltres volem traslladar al Govern de l'Estat espanyol. I per això farem un dels projectes de smart mobility més potents que es faran al conjunt d'Europa en l'entorn de la T-Mobilitat. Per altra banda, ara estem en l'operació diàleg, eh?, i ens vindrà el ministre de Foment, que algunes de les coses que està dient –val a dir-ho– són interessants, i la primera setmana, probablement, d'aquest mes de gener tindrem la possibilitat de veure'ns, i de veure'ns aquí, a Catalunya, a Barcelona. I aquest també és un gest interessant. Però què ens posa sobre la taula o què ens diu que ens posarà sobre la taula? Ens diu que hi tornaran a posar un enèsim pla de rodalies, i nosaltres diem que no. I el Grup de Ciutadans i el Grup del PP...: «El Govern de la Generalitat de Catalunya es nega a parlar, a poder dialogar a l'entorn d'un nou pla de rodalies. És que no ens cal, cap nou pla de rodalies; és que ja els tenim tots, els plans de rodalies. El que cal és complir els compromisos que han estat assumits prèviament. Diu: «No, seran vostès, els que prioritzaran la despesa i les inversions. Però és que ja ho hem dit, ho hem dit mil vegades: sabem exactament què és el que necessita el sistema de transport públic i què és el que necessita el sistema de rodalies i mitjana distància, ho tenim molt clar. No ens cal tornar a fer un nou pla de rodalies; del que es tracta és de complir allò que ha estat assumit per ambdues parts. Si ens movem en aquests termes, ens en podem sortir. Però aquí, nosaltres, diguem-ne, ja fa massa temps que tenim les idees clares en aquest sentit. I les tenim tan clares que el que demanem són dues coses –i demanarem el compromís de la cambra en aquest sentit–: el que demanem és que es compleixi allò que prèviament s'ha pactat, i que ho puguem gestionar nosaltres directament, assumint-hi el màxim nivell de responsabilitat. Estem tips de donar les culpes a Madrid; això no millora la qualitat de vida de la gent d'aquest país. Volem ser els responsables de les nostres pròpies decisions. Per això vostès, en aquesta cambra, ens han escollit com a govern –com a govern– de Catalunya. Aquesta és la idea bàsica de treball. Gràcies, doncs, senyor diputat, senyores i senyors diputats, senyora presidenta.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern]] [[300-00112/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Esperanza García.
Bé, a veure. Diputats, diputades –gràcies, presidenta–, consellera... «Nadie se atreve a parecer lo que es. Esa no es una frase mía, es una frase de Rousseau, y la he traído aquí precisamente, a este Pleno, a consecuencia de las comparecencias que hubo la semana pasada del señor Viver y del señor Cullell en la Comisión de Afers Institucionals, en esas dos comparecencias, donde, al final, ninguno de ambos rindió cuentas de cuáles son los trabajos que hacen al frente del Institut d'Estudis de l'Autogovern –que es, digamos, el tema de la interpelación–, ni siquiera de la Secretaria de Desenvolupament d'Autogovern. La rendición de cuentas era obligatoria, pero a ninguno de los grupos de la oposición nos dieron explicaciones ni sobre sus funciones, ni sobre sus costes, ni sobre sus objetivos en concreto. Y, como dependen del Departamento de Presidencia, pues, precisamente por eso, consellera, le vamos a hacer la pregunta a usted. Es verdad que no dieron cuenta ni de funciones, ni de costes, ni de objetivos de los entes que presiden, pero es verdad también salieron escandalizados. Y salieron escandalizados porque simplemente, pues, se les describió su quehacer diario como un oscuro comité de operaciones dispuesto a articular un golpe a la democracia, que es exactamente lo que hacen, ¿no? Y, ya que dependen de usted, e incluso el señor Viver nos dijo: «Yo hago y cumplo los encargos que me envía el Govern, precisamente le pedimos cuentas. Es verdad que, en estos dos últimos gobiernos de la Generalitat, gobernar, gobernar..., lo que son los asuntos que afectan al día a día de los ciudadanos catalanes, han gobernado ustedes poco, y que han tenido una cierta creatividad en cuanto a la literatura procesista muy prolija, han incrementado muchísimo el diccionario. Y eso..., no pasa nada, porque al fin y al cabo es poco útil –muy poco útil–, pero bastante barato para los catalanes. El problema es cuando, aparte de esa inventiva y de ese fructífero trabajo, crean ustedes organismos, altavoces y estructuras de la separación, cosa que sí que crea una situación no innocua, entre otras cosas porque no lo es ni en términos políticos ni en términos económicos. El origen de todo esto, y el origen de que les interpelemos acerca del instituto, viene ya prácticamente en el 2013 ¿no?, cuando en el segundo govern dels millors ustedes crearon aquello que se llamaba Consell Assessor per a la Transició Nacional, que, entre otras cosas, también estaba formado –y lo presidía también– por el señor Viver i Pi-Sunyer. Este consell dependía exactamente del Departamento de Presidencia, igual que ahora, y dedicaba la mayoría de su tiempo –y el dinero de los catalanes, que es lo más grave de todo– a hacer informes que se recopilarían al final, pues, en una especie de libro blanco; este, precisamente [[l'oradora mostra un llibre]] , este libro, que no deja de ser un remake del Libro blanco de la independencia que hizo Alex Salmond en Escocia. En este libro se incluyen esos dieciocho informes que hizo el consell. Y esos dieciocho informes lo que describían eran los pasos para generar y crear estructuras de estado, y calculaban, pues, incluso los costes de una supuesta o hipotética independencia unilateral de Cataluña, incluyendo también, por supuesto, la bajada de la renta media de los ciudadanos catalanes, es decir, la bajada del PIB. Se convocan elecciones, hay nuevas mayorías, el Grupo de Junts pel Sí forma gobierno junto a Esquerra Republicana, y ustedes deciden, pues, crear nuevos entes que van a acompañar a ese antiguo Institut d'Estudis de l'Autogovern, que siempre existió, y que preside Viver. Y empiezan a repartir cargos, en diferentes entes, en forma de cremallera –uno para Esquerra, otro para Convergencia y Unión–, que en esto son magníficos: crean ustedes la Secretaria per al Desenvolupament de l'Autogovern, que, junto a l'Institut d'Estudis, pasa a depender de Presidencia; crean ustedes la Oficina de Millora de l'Autogovern, que pasa a depender de Vicepresidencia; nombran ustedes una comisión interdepartamental per a l'autogovern supuestamente para coordinar esas dos, cuando no se entiende muy bien, porque existe ya una dirección general de coordinación interdepartamental que ya debería de coordinar todo lo que fuera necesario; crean ustedes, además, un comisionado para la transición nacional, que el Tribunal Constitucional, pues, hace pocos meses, en septiembre, suspende, porque es un órgano encargado de preparar estructuras de estado para un futuro estado independiente. Y todos ellos, digamos, sobre el papel, tienen una serie de funciones, una serie de funciones que, desde luego, al Grupo Parlamentario del Partido Popular, pues, nos resultan un tanto extrañas, ¿no?, porque parece que son las mismas funciones por triplicado. Y, sobre el papel, lo que figura es que estos organismos son instrumentos y son entes que se dedican a reforzar el autogobierno catalán. Y lo hacen mediante celebración de simposios, elaboración de informes y dictámenes, edición de publicaciones y coordinación de diferentes departamentos e instituciones. Y digo yo: si analizamos cada uno de los trabajos que han realizado estos diferentes entes, vamos a ver cómo están protegiendo estos señores el autogobierno. Y nos encontramos con cosas muy chocantes, ¿no?, como que en los inicios el institut se dedicaba fundamentalmente a cumplir sus objetivos, que eran fortalecer el autogobierno en Cataluña y hacer informes y ediciones relativos a cuestiones sobre la autonomía de Cataluña, sobre la financiación de las entidades subestatales, de la autonomía regional y la integración europea, pero en la actualidad se centra en otras cosas. Y se centra ni más ni menos, pues, que en editar libros tan interesantes y tan constructivos desde el punto de vista del autogobierno como Pequeñas naciones en un mundo que se hace grande, Una visión geográfica de la independencia, Justicia y legalidad de la secesión: una teoría de la autodeterminación nacional desde Cataluña, Interpretación actual del derecho a la autodeterminación. A ver, consellera, ¿a usted no le parece que esto lo que debe de ser, en cualquier caso, es un grupo de trabajo independentista dentro de los partidos independentistas y no un ente dependiente del Gobierno que pagan todos los catalanes para, precisamente, vulnerar las leyes y llegar a esa independencia, que es un objetivo político legítimo, pero que, en cualquier caso, no deberían pagar todos los catalanes? ¿No cree usted que incluso la propia creación de estos entes, que se supone que son para fortalecer el autogobierno, está claramente tergiversada, fraudulentamente utilizada, y que esto no sirve en absoluto para justificar su existencia, sino precisamente para todo lo contrario? Les preguntamos en su momento, la semana pasada, a los comparecientes..., que nos explicaran, exactamente..., lo hemos hecho por escrito, lo hemos hecho oralmente, lo hemos hecho en comisión, lo hemos hecho en pregunta a responder por el Govern, pero seguimos sin la respuesta: ¿qué diferencia hay entre todos estos entes? A ver si nos lo puede explicar, aparte de que los dirija, unos, un miembro de Esquerra Republicana, y de que otros los dirija un miembro de Convergència i Unió. ¿Qué y quién encargó al institut o al secretariat, o incluso a la oficina, la elaboración de un informe sobre el DNI catalán y su supuesto coste aproximado, de unos 9 millones de euros? Le digo por qué. Esta información salió publicada en La Vanguardia; desde luego, el Govern todavía no se ha pronunciado al respecto, y el señor Viver dijo que él..., por lo menos, él, no. ¿Y los demás? ¿Quién lo encargó y por qué? ¿Quién está elaborando un inventario de bienes del estado autonómico, de bienes autonómicos, y también de bienes locales? Lo digo porque se nos comentó que esto seguía haciéndose y se seguía trabajando sobre ello, y quiero recordarle que existe una sentencia del Tribunal Constitucional que precisamente declaraba que esto era ilegal, vulneraba la autonomía local y diferentes leyes al respecto, y que no se podía continuar con estos trabajos. También quiero que nos aclare quién y a quién se le encargó un estudio, o un informe, sobre la posibilidad de realizar un RUI, una resolución unilateral de independencia. Yo creo que, con las cuestiones de entes y organismos creados con dinero público con una finalidad determinada por ley, que vemos que no se está cumpliendo, hay que ser transparente y claro. Y, de momento, el Govern no lo está siendo. A ver si, con esta oportunidad, la consellera nos explica exactamente las cuestiones que le hemos preguntado. Gracias.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, respon la senyora Neus Munté, consellera de la Presidència.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, diputats, diputades, efectivament, fa ben pocs dies que davant la CAI van comparèixer el director de l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, el senyor Carles Viver i Pi-Sunyer –que saludo–, al costat del secretari, del senyor Víctor Cullell –que també saludo–, per tal d'explicar el seu programa d'activitats, a banda..., que vostè, ben segur, no els devia escoltar, perquè, en les seves manifestacions –me les he llegit atentament–, clarament van explicar les funcions, els objectius i també els costos, senyora diputada, d'aquesta estructura. Vostè novament avui –també ho va fer davant la CAI– posa de manifest l'al·lèrgia que vostès tenen envers tot allò que representi el desenvolupament del nostre autogovern i de les nostres institucions. No parlo només del moment actual... Per cert, li agraeixo que vostè hagi reconegut que la independència és un objectiu polític legítim; no l'havia sentit mai dir això, abans. En tot cas, independentment d'aquest moment en què estem treballant per un objectiu polític legítim, ja ve d'una època, aquesta al·lèrgia a què abans feia referència, en què a Catalunya, per exemple, treballàvem per aprovar un nou estatut d'autonomia, i vostès recollien signatures arreu de l'Estat per tal d'impedir que es tirés endavant. Per tant, ara fan unes crítiques –jo hauria de dir que també legítimes, evidentment– relacionades amb l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, emparades en la creació d'estructures d'estat, però que tenen molt poca credibilitat, perquè vostès sempre troben un o altre argument, o més d'un, o més de dos, per oposar-se al fet que el nostre país disposi de més autogovern i de més capacitat de decisió. Per cert, autogovern, per a què? Per a què el volem? I per què el volem enfortir? Doncs, per disposar de les màximes eines i instruments adreçats al benestar de les persones. Jo no tinc cap inconvenient a tornar a explicar-li quines són les funcions de l'institut i a explicar-li, també, quines són les diferències, també d'adscripció, de funcions, de les diferents estructures que tenim, com a govern, per desenvolupar l'autogovern. L'Institut d'Estudis de l'Autogovern, que vostè coneix perfectament, que depèn orgànicament del president de la Generalitat, té funcions de recerca i té funcions d'assessorament –per cert, unes funcions relacionades, doncs, amb la preparació d'estudis, d'informes, de notes o de reports verbals que se li sol·licitin–, i una línia de treball que analitza les polítiques normatives estatals i el marge de maniobra que resta a la Generalitat per establir les seves polítiques pròpies en aquells àmbits on té atribuïdes competències, en diferents àmbits: educació, medi ambient, comerç interior, etcètera, tots ells penjats a la web, i, per tant, perfectament consultables. Unes funcions d'assessorament en què vostè també es pregunta: «Per a què?, amb quina finalitat?; doncs, clarament, per preparar-nos per poder assumir les funcions que s'haurien d'exercir en cas que Catalunya esdevingués un estat independent, tal com propugna el Govern de la Generalitat i els partits que hi donen suport. Documents, en definitiva, que ens ajudin en l'adopció de decisions, a prendre posicionaments, acabin o no convertits en accions concretes. Aquesta és la funció o una de les funcions principals d'aquest Institut d'Estudis de l'Autogovern. La Secretaria per al Desenvolupament de l'Autogovern? Doncs, també li ho explico –ja es va fer el passat 14 de desembre, però hi tornem–: té dependència orgànica, en aquest cas, de la meva persona, de la consellera de Presidència. Recull part de les funcions de l'antiga Oficina per al Desenvolupament de l'Autogovern, que abans estaven radicades al Departament de Governació i Relacions Institucionals, i, en aquest cas, el que fa és proposar, impulsar i planificar actuacions relacionades amb l'aprofundiment d'aquest autogovern –que a nosaltres tant, tant, tant ens interessa reforçar–, i donar suport als departaments en la preparació d'aquestes mesures. I col·labora, és clar que sí, perquè hi ha un element de coordinació, com no pot ser d'una altra manera, amb l'Institut de l'Autogovern. Una oficina –vostè també l'ha mencionat–, l'Oficina per a la Millora de les Institucions d'Autogovern. En aquest cas, depèn del Departament de la Vicepresidència i d'Economia i Hisenda. Per què? Doncs, perquè aquest departament té encomanada la coordinació dels diferents departaments amb l'aplicació de les directrius generals de l'acció de govern, també amb relació al desenvolupament de l'autogovern. I, finalment, la Comissió Interdepartamental per al Desenvolupament de l'Autogovern, on elaborem i discutim les estratègies polítiques que han de regir aquest procés de desenvolupament. Per a què, tots aquests instruments? Doncs, perquè, senyora diputada, vostès ens donen molta, però que molta feina, cregui'm –molta, però que molta feina. En quin aspecte? Doncs, ara li ho explicaré. Jo vull posar en valor, una vegada més, la tasca que es realitza des de l'institut i, especialment, des de la secretaria, en aquesta matèria. Perquè, que ens ajuda a fer, la Secretaria per al Desenvolupament de l'Autogovern? Doncs, a detectar, a analitzar i a fer el seguiment de totes aquelles actuacions que vostès, des del Govern de l'Estat, duen a terme dins el que s'anomena, per exemple, «la reforma de l'Administració pública –segur que li sona, l'informe Cora. I nosaltres, com a govern, tenim l'obligació d'analitzar tot això i, sobretot, de reaccionar, perquè a partir d'aquí s'esdevenen moltes retallades, per exemple, en matèria de polítiques socials; o, per exemple, quan ens trobem nombrosos entrebancs a l'hora d'elaborar i tirar endavant normativa, per exemple, de lluita contra la pobresa energètica –per cert, una normativa que ara..., tan dolenta que era, però la preparen vostès, a nivell de Govern de l'Estat–; o subinversió en infraestructures –fa un moment, en l'anterior interpel·lació al Govern, precisament, se'n parlava, d'aquesta matèria–; o l'incompliment – per citar-li'n un altre exemple, que podria seguir– de la tristament famosa disposició addicional tercera de l'Estatut. En definitiva, aquestes actuacions de l'Estat, analitzades des de la secretaria, ens permeten comprovar la retallada de capacitat d'autogovern que vostès, el seu Govern, el Govern del Partit Popular, ens infligeix. I al final es tracta d'uns greuges..., a vostès no els agrada el terme «greuges; és que és igual, són realitats, són fets que són perfectament objectius i objectivables, un llistat d'incompliments flagrants que el president de la Generalitat va lliurar al president del Govern espanyol ja fa bastants dies, que són quaranta-sis però podrien ser més –en cap cas menys–, i que posen la necessitat sobre la taula, en primer lloc, d'adoptar actuacions concretes per poder garantir tots aquests drets socials, en matèria de política social, però també de política fiscal, financera; que posen de manifest els incompliments flagrants de l'Estat espanyol amb Catalunya, la seva retirada, senyora diputada, la invasió de competències i les constants interferències en l'acció de govern. I, en tercer lloc, també ens ajuda a analitzar la judicialització constant. I avui és, malauradament, un dia assenyalat per parlar d'aquesta qüestió, a vint-i-quatre hores de la notificació als membres de la Mesa de la resolució del Tribunal Constitucional, i a poques hores que els membres del Govern hàgim estat, també, notificats sobre aquesta resolució i sobre la seva suspensió. Nosaltres tenim una obligació molt clara, senyora diputada, que és la de buscar les vies de negociació i de diàleg per donar sortida a les aspiracions democràtiques d'una majoria. Vostè no hi deu estar d'acord, però hi ha una majoria, en aquest Parlament de Catalunya, que ens anima en aquest sentit, i també una majoria social, una majoria social que es constata en forma de gairebé un 85 per cent de ciutadania que està d'acord en la celebració d'un referèndum, d'un referèndum vinculant sobre el futur polític de Catalunya. Per tant, vostè negarà tenir el coneixement necessari sobre quines són les funcions dels òrgans a què abans feia referència; negarà que es parlés, amb molta claredat i amb molta transparència, de quins són els seus objectius i quina és la seva planificació de treball o els seus costos. Li ho va dir, el senyor Viver i Pi-Sunyer: any 2016, en el que portem d'any 2016, allò que ha gastat l'Institut d'Estudis d'Autogovern són 800.000 euros; ell li ho va explicar de manera, hi insisteixo, també molt clara i molt diàfana. Vostès no són els més indicats per donar lliçons de com es governa o es deixa de governar, després de mesos i mesos de govern en funcions i d'inacció política total i absoluta; altra cosa és l'acció judicial, el recurs constant als jutjats i als tribunals. Vostès també s'han inventat paraules, en aquest vocabulari a què vostè feia referència. L'«operació diàleg, per començar, és un gran invent; en canvi, l'operació Catalunya ha estat una gran realitat, una operació Catalunya entesa com la invenció de trames de corrupció contra polítics de caire sobiranista. Vostè coneix perfectament que els informes del Consell Assessor per a la Transició Nacional, del CATN, són públics, estan perfectament a disposició de tothom que els vulgui conèixer. I li recordo que les persones que hi van col·laborar, per exemple, des d'altres consells assessors de què disposava l'anterior executiu, l'anterior Govern, com és el cas del CAREC, no van percebre mai cap tipus de retribució per la seva expertesa i per la seva feina a l'hora d'elaborar tots aquests informes. Li recomano que repassi, per exemple, l'informe que fa referència a les pensions; potser així vostès en traurien alguna conclusió, d'aquesta acció constant de ficar la mà a la guardiola de les pensions, però, al mateix temps, asseverar, amb el dit aixecat, que en una Catalunya independent les pensions no estan garantides.
Té la paraula la diputada.
Consellera, deu minuts, quatre preguntes, zero respostes. Retrets, tots els del món; respostes, cap ni una. Recordatoris: a veure, el Partit Popular no va participar ni va tenir ni tan sols oportunitat de millorar ni fins i tot fer que l'Estatut fos una realitat que no portés a una inconstitucionalitat, perquè no ens hi van deixar participar. Li recordo la signatura del Pacte del Tinell. Li recordo que el Grup Parlamentari del Partit Popular va presentar esmenes a aquest Estatut i ni tan sols es van mirar, en el seu moment. També li recordo..., ho dic perquè sembla que sempre que s'adreça al nostre grup parlamentari es pensa que nosaltres som govern; aquest grup parlamentari no és govern. Deixi de retreure'ns tot el que ha de retreure al Govern, perquè nosaltres som del mateix partit, sí, però no som govern. I, sobretot, lliçons poques, perquè, al final, vostè em deia: «Escoltin, vostès van estar en funcions, eh?, van tenir un govern en funcions. Doncs, no sé què és millor, si un govern en funcions o un govern amb la CUP; no sé què és millor, eh? A veure on ens porten, els senyors de la CUP. Al final, el que s'ha demostrat en la seva contesta és que el nom no fa la cosa; que el que són exactament aquests tres organismes i aquestes tres institucions són «xiringuitos per col·locar la gent d'Esquerra Republicana i de Convergència, independentistes, per descomptat. I el que és, al final, és un comitè d'operacions per tal de vulnerar la llei, pagat per tots els catalans, i que al final es dediquen al que es dediquen. Vostè em parla d'un informe d'ecologia. Si us plau, hem estat mirant tota l'activitat que tenen els tres ens més l'antic, més l'institut, i la realitat demostra que justament es dediquen al contrari: no només no a protegir l'autogovern, sinó fins i tot a posar-lo en perill. Ens va explicar el senyor Viver, efectivament, quant costava, l'Institut d'Estudis, i ens va dir exactament el que costava; però la realitat és que hi han quatre ens, a un cost aproximat de més d'1 milió d'euros cadascun, i al final són comitès que es dediquen únicament i exclusivament a fer informes, simposis i reunions sobre com desconnectar-se de la realitat, com desconnectar Catalunya de la resta d'Espanya i com desconnectar també els catalans de la resta d'europeus. I jo el que li demano és que facin vostès el favor de fer-li la cirurgia, al comitè; facin-li la cirurgia; facin l'esforç, ja que té aquest nom tan fantàstic, com a mínim un d'ells, que és l'institut, que és d'autogovern, de millora de l'autogovern, d'intentar preservar precisament això i no posar-ho en perill, d'intentar treballar per millorar les condicions dels catalans. Suprimeixin vostès, d'una vegada per totes, aquesta fase de desconnexió; connectin amb les condicions de vida que tenen els catalans i treballin per millorar-les. Perquè, parlant de confrontació, parlant de pèrdua de capacitat econòmica per part dels catalans, parlant de declaracions unilaterals d'independència, parlant de com ha de ser una Catalunya separada de la resta d'Espanya i fora d'Europa, el que fan precisament és posar en perill el benestar de tots els ciutadans catalans. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, ho veu?; si em dóna la raó. Ho veu, com necessitem aquestes estructures per preservar el nostre autogovern? Les necessitem: l'institut, la secretaria, l'oficina i la comissió interdepartamental –no es diu «comitè–, organismes que són absolutament complementaris i que defensarem a tot arreu, ja li ho avanço, ens ho pregunti com ens ho pregunti i les vegades que faci falta. Les defensarem, perquè fan una gran feina i molt i molt necessària. Però ara em poso seriosa, senyora diputada, perquè vostès sí que són el que semblen –ho dic per l'inici de la seva intervenció. Vostè ha tornat a parlar, i ho va fer, i cregui'm que m'ha esparverat quan ho he llegit en la transcripció de les compareixences del passat 14 de desembre, de «cop d'estat. Vostè va dir, i ho ha tornat a dir avui aquí, que la missió d'aquest organisme, de l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, era cometre un cop d'estat. Per si no ho sap, li llegiré què vol dir «cop d'estat, segons l'Institut d'Estudis Catalans: «l'acció de prendre violentament el poder polític d'un país un grup minoritari vinculat a un sector o a la totalitat de les forces armades. Jo li demano, senyora García, que, per dignitat, vostè es retracti d'aquestes paraules, que res tenen a veure amb allò que estem fent, res tenen a veure amb la immensa majoria que reclama una solució política al conflicte que viu Catalunya, aquest més del 80 per cent que entén que la solució passa per un referèndum que pugui decidir sobre les relacions polítiques entre Catalunya i Espanya. Crec que no és tolerable, que faci afirmacions d'aquesta manera. Dubti, qüestioni tant com vulgui les funcions que realitza qualsevol organisme que depèn del Govern de la Generalitat, però no posi en dubte ni insulti el tarannà democràtic del poble català i de les seves institucions, perquè totes les accions que fa aquest Govern, totes i cada una, li agradin o no li agradin, responen a l'exercici de la democràcia, de la llibertat d'expressió. I, exercint tot això, ens trobem els tribunals de cara i ens trobem el Govern de l'Estat –no tornaré a dir «a vostès–, el Govern del Partit Popular –és a dir, a vostès–, de cara, un fet inaudit a Europa, a l'Europa del segle XXI. I els únics cops d'estat que hem patit els catalans han vingut de la insurrecció dels poders militars espanyols, senyora diputada, que han intentat liquidar la nostra raó de ser, la nostra identitat, la nostra llengua, la nostra cultura, i la voluntat de ser un país i d'esdevenir un estat propi. I vuitanta anys després d'aquell cop militar feixista, són vostès els únics que no l'han condemnat. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera Munté. [[Interpel·lació al Govern sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya]] [[300-00111/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les relacions entre els governs de Catalunya i Espanya, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Ferran Pedret.
Molt bé; gràcies, presidenta. Un cop hem confirmat que era el conseller Romeva, a qui interpel·lava, amb el benentès que és en les seves responsabilitats en matèria de relacions institucionals, i no pas d'acció exterior, eh?... Molt bé. Escoltin, diputats i diputades, consellera, conseller, el Grup Parlamentari Socialista planteja aquesta interpel·lació amb la intenció que puguem debatre qüestions que podríem titllar «del mentrestant, eh?, per entendre'ns. És a dir que, amb independència dels objectius polítics que persegueixen el Govern i els grups parlamentaris que hi donen suport, creiem que hi ha una ingent quantitat d'assumptes que els governs d'Espanya i de Catalunya haurien d'abordar i podrien resoldre si hi hagués la voluntat política per ambdues parts de fer-ho. És evident, i cal reconèixer-ho d'entrada, que les visions polítiques respecte a l'organització territorial de l'Estat són diferents, però també segurament respecte a un important nombre d'altres qüestions són visions diferents. Però això no és quelcom que sigui estrany a la pràctica política en estats del nostre entorn que tenen també una organització territorial complexa i en què conviuen governs que tenen projectes polítics i visions de la societat, de l'economia i de la forma en què haurien de funcionar les administracions, que són diferents. De fet, tant és així que la conflictivitat institucional entre diferents nivells de govern tampoc és un fenomen aliè ni a cap estat complex ni tampoc a les federacions, perquè nosaltres, per exemple, no prometem el final de la conflictivitat institucional o dels conflictes de competències pel fet que aconseguim els nostres objectius polítics, que passen per la transformació d'Espanya en un estat federal, democràtic i social. Però el cert és que hi ha qüestions que es poden plantejar, que s'han d'intentar plantejar en el marc de la negociació per tal d'evitar que esdevinguin en algun moment un conflicte competencial, o un conflicte entre institucions, i, doncs, arribat el cas, hem d'aconseguir tenir mecanismes per a la resolució d'aquests conflictes que, en la mesura del possible, evitin una extraordinària judicialització, eh? És veritat que el Tribunal Constitucional té les competències en aquestes matèries, en els recursos d'inconstitucionalitat, en els conflictes positius de competències, que són no els únics assumptes en què la Generalitat de Catalunya pot tenir interessos a dirimir en el marc del Tribunal Constitucional, però sí els que en constitueixen el gruix més important pel que fa a l'autogovern de Catalunya, per exemple. En aquest sentit, hem de dir que ens preocupa enormement –i interpel·lem el Govern, en la seva responsabilitat, a actuar per evitar-ho– la situació de bloqueig de les relacions entre ambdós governs. Considerem que és perjudicial per als interessos de la ciutadania de Catalunya en l'aquí i en l'ara, i és obvi que un clima d'incompliments i de deslleialtats institucionals genera desconfiança i bloqueja la situació. Probablement l'al·legació podria anar en les dues direccions, perquè, com ja he dit, els governs d'un i altre nivell de govern són governs que tenen diferents visions polítiques. Interpel·lem aquí, per tant, el Govern de la Generalitat de Catalunya, perquè és la cambra on correspon, però ho fem i ho farem també amb el Govern d'Espanya, perquè entenem, i ho hem afirmat en reiterades ocasions, que les responsabilitats en la matèria són compartides. Però, mirin, per començar, caldria potser desbloquejar, tornar a activar les comissions bilaterals i les comissions mixtes entre Estat i Generalitat, que tenen un important paper – l'haurien de tenir– per tal de començar a crear un marc de diàleg entre el Govern de la Generalitat de Catalunya i el Govern d'Espanya per resoldre les qüestions que afecten, o podrien afectar, si es resolguessin, la vida quotidiana dels catalans i les catalanes. Nosaltres entenem que és extraordinàriament important reactivar la Comissió Bilateral Estat-Generalitat, que no s'ha reunit des del 19 de juliol del 2011, almenys que ens consti a nosaltres, i que té la funció de ser el principal marc de diàleg entre ambdós governs; també la Comissió Mixta de Transferències Estat-Generalitat; la Comissió Bilateral d'Infraestructures; sens dubte, la Comissió Mixta d'Afers Econòmics i Fiscals Estat-Generalitat. També entenem, al marge d'aquestes comissions mixtes, que caldria provar de posar en marxa tots aquells mecanismes que estiguin al nostre abast, o d'instar el Govern espanyol que posi en marxa els mecanismes que estan al seu abast, en matèria de recuperació dels nivells màxims de l'Estatut d'autonomia afectats per la Sentència 31/2010, de 28 de juny de 2010, en el sentit que apuntava l'informe elaborat per encàrrec del Govern de la Generalitat el mateix any 2010 o l'informe que al seu dia va encarregar el Govern d'Espanya l'any 2010, que també incloïa algunes mesures que podien ser interessants. Entenem que aquí hi ha qüestions que poden tenir a veure amb reformes de lleis orgàniques, però també n'hi ha d'altres que no exigeixen necessàriament unes determinades majories parlamentàries, sinó que depenen més d'una voluntat política. Nosaltres també creiem que el document de quaranta-sis demandes o qüestions plantejades pel president Puigdemont al president Rajoy pot ser un bon punt de partida per encetar aquests temes, per posar fil a l'agulla en les qüestions que són d'interès dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya i, molt sovint també, d'interès per al conjunt dels ciutadans i ciutadanes d'Espanya, perquè hi ha qüestions relacionades amb infraestructures que, de manera molt evident, ho són, però n'hi ha d'altres que també poden contribuir a l'interès comú, si més no, també per procurar un marc de relacions entre les institucions del país que estigui més normalitzat, i, hi insisteixo, amb independència dels objectius que cadascú tingui. També creiem que hi ha una sèrie de matèries en què és important que el Govern de Catalunya, diguem-ne, insisteixi, fins i tot malgrat l'escepticisme que hi pugui haver. Per exemple, en el requeriment al Govern d'Espanya per tal que actuï per al reconeixement de la unitat de la llengua catalana i adopti les mesures necessàries per al compliment del mandat de l'article 3 de la Constitució, o per reclamar al Govern d'Espanya la presentació d'un projecte de llei de reconeixement del plurilingüisme de l'Estat i de la promoció i protecció de les llengües que s'hi parlen, en desplegament, precisament, del que preveu l'article 3.3 de la Constitució. També els diem una cosa que ens ha estranyat, de fet, que no n'hàgim vist gaires exemples els darrers anys. Es va fer l'any 2013 un informe per part del Govern de la Generalitat sobre els incompliments del Govern d'Espanya amb la Generalitat de Catalunya. Entre aquests molts que hi figuraven, n'hi havien alguns que tenien a veure amb sentències del Tribunal Constitucional que havien estat favorables als interessos de la Generalitat de Catalunya, de manera total o parcial, i que, en canvi, el Govern d'Espanya no estava executant. Doncs bé, amb l'article 92.3 de la Llei orgànica del Tribunal Constitucional a la mà, es pot plantejar l'incident d'execució. I no els estic dient que demanin inhabilitacions, però el que sí que els estic dient és que poden proposar al tribunal les maneres més adients, d'acord amb el punt de vista de la Generalitat de Catalunya, per tal que es doni compliment a les resolucions del Tribunal Constitucional, que cal recordar que són títol executiu també, eh?, i, per tant, tots els poders públics tenen l'obligació de complir-les; també, evidentment, el Govern d'Espanya. I, encara que ens en sortíssim, amb la nostra voluntat, per derogar la reforma de la Llei orgànica del Tribunal Constitucional, no pensin que la possibilitat de presentar incident d'execució desapareixeria amb això, perquè en redaccions anteriors de la llei orgànica del Tribunal Constitucional, i també a l'article 92, es preveia la possibilitat de presentar aquests incidents d'execució. Després, hi hauria una sèrie de qüestions relacionades amb política cultural, amb qüestions d'equipaments culturals a la capital de Catalunya, però segurament també en altres indrets, que podrien ser objecte d'un tractament especial en aquest diàleg amb el Govern d'Espanya, que, evidentment, ja reconeixem que hi ha d'haver la voluntat política per part de tots dos governs, i no només del seu, però és que és extraordinàriament necessari, que això es faci. Perquè, miri, la política de cadira buida a l'espera que succeeixi allò que vostès estan intentant que succeeixi és una política que no només és extraordinàriament irresponsable, deixin-m'ho dir, sinó que, a més, ens sembla molt contraproduent per als interessos dels catalans i les catalanes, que, diguem-ne, a l'espera del que pugui ocórrer, van perdent oportunitats sobre qüestions que es podrien resoldre, algunes d'elles, relativament menors però no per això menys importants, i d'altres, absolutament transcendents. Per això és pel que li hem fet aquesta interpel·lació, i escoltaré amb molt de gust la seva rèplica, a l'espera que puguem, tots plegats, treure'n quelcom de constructiu. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació, respon el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, permeti'm començar per donar les gràcies al diputat Pedret, sobretot pel to. I ho dic amb tota..., en fi, amb tota fraternitat, sense cap segon sentit, perquè crec que, efectivament, diguem-ne, és un to que busca una entesa, i és un to cordial, i és, malgrat els matisos que puguem tenir, un to que busca, com a mínim, veure per on podem avançar i de quina manera podem avançar per resoldre problemes. És exactament el to que des de fa molt de temps hem intentat posar sobre la taula diferents actors. I, per tant, l'hi agraeixo, li agraeixo molt profundament aquest to. Anant ja directament a la qüestió..., he pres nota d'algunes de les qüestions que vostè plantejava, parteixo de la primera idea, la més important, i és constatar que tenim visions diferents, és evident. Però no és que hi hagi una visió diferent entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat espanyol; és que cada vegada més es posa de manifest que és una diferència de visió entre el poble de Catalunya i l'Estat espanyol. I la prova la tenim en diferents enquestes, diferents models, diferents consultes que s'han fet; la darrera, la que va sortir publicada aquest mateix diumenge precisament a El Periódico de Catalunya, que explica, d'una manera molt clara, aquesta percepció absolutament majoritària –majoritària, un 84 per cent a mi em sembla que és majoritària– de la població de Catalunya, que diu que això s'ha d'afrontar per la via democràtica. Vostè, aquest matí, a més a més, parlava d'una resposta en clau democràtica. Faig meves les seves paraules, i, per tant, també ratifico que el que en aquests moments la majoria..., no el Govern, sinó la majoria del poble de Catalunya està demanant és afrontar això per la via democràtica. Per tant, no és una qüestió entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat. De fet, aquest Govern, com vostè sap, és un govern que respon a una demanda de la ciutadania. És un govern que no és un govern de partit; és un govern de projecte, és un govern de moment, és un govern que respon a una diversitat d'orígens però amb una coincidència de destí, que és resoldre això –resoldre això. I quan parlo de destí no parlo d'un lloc físic; parlo de la manera com s'han d'encarar els problemes, parlo de la necessitat d'afrontar això de cara. Perquè això que vostè planteja, i que té tota la raó del món que s'ha de plantejar, jo li vull recordar que és el mateix plantejament que fa anys que estem posant sobre la taula i que, de fet, fa deu anys ja va tenir un punt, crec, important, interessant, positiu, de resolució, que era l'Estatut de Catalunya. I, a més a més, ens vam trobar, amb vostè i amb molta altra gent, en el camí, en el redactat, en l'adaptació i en l'aprovació d'aquest text. Aquest text està absolutament, en aquests moments, en una mena de forat institucional, que és el que ha justificat, entre d'altres, els quaranta-sis punts. Perquè els quaranta-sis punts dels quals vostè ha fet menció –recordem-ho una vegada més– no són propostes a negociar; són compromisos adoptats ja legalment, molts d'ells, per part del Govern de l'Estat. Per tant, són incompliments legals, vulneracions de la llei –ho dic per a tots aquells que tanta vehemència fan servir quan parlen de la necessitat de complir la llei–..., són incompliments legals, incompliments de la llei per part del Govern de l'Estat. Això són aquests quaranta-sis punts. No és una proposta oberta per parlar-ne, són incompliments. I, des d'aquest punt de vista, recordem-nos, també, de per què som on som i de per què hem arribat a la situació a què hem arribat. Vostè ha fet un esment molt concret i també molt precís de les comissions paritàries, les comissions bilaterals, les comissions mixtes, de relacions entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat. I, efectivament –jo li ho puc dir d'una manera també molt personal, perquè em toca directament, assumir aquesta responsabilitat–, nosaltres hem demanat fins a set vegades de manera formal la reunió d'aquestes comissions, perquè entenem –estic d'acord amb vostè– que hi ha un mentrestant. Hi ha un projecte polític, hi ha una opció democràtica, hi ha una demanda ciutadana, però hi ha un mentrestant, i en aquest mentrestant s'han de gestionar qüestions. I en aquest espai, òbviament, a aquelles qüestions de caràcter pràctic que reclamin una resposta immediata, s'hi ha de poder trobar la via. Per això ho hem demanat formalment diverses vegades, fins a set vegades. La resposta ha estat zero, nul·la, mai. I, per tant, tenim una situació que crec que no es pot equiparar a la manca de voluntat per part de l'Estat a l'hora de trobar concreció a moltes de les coses que vostè, encertadament, ho repeteixo, ha plantejat. Ens preocupa el bloqueig? Evidentment –evidentment. I per això, precisament, som on som. Quina és la millor manera de resoldre el bloqueig? Vostè ho ha dit: se'n diu «democràcia. I, per tant, és per això que jo el convido, una vegada més, que entenguem l'oportunitat que tenim, per exemple, el proper divendres, amb la cimera a favor del referèndum..., que vingui, se'ns uneixi, participi, matisi i reivindiqui, òbviament, tota l'aportació que ha fet el PSC també a la construcció del catalanisme social i del catalanisme polític en aquest país, però que, d'alguna manera, avancem. Perquè simplement encallar-nos una vegada més en el fet que no hi ha voluntat d'entendre'ns, que no hi voluntat de parlar, ho reitero, és encallar-nos en, per dir-ho així, un camí que no té sortida. I és aquesta manca de sortida la que ens porta, com a govern, a insistir, una vegada i una altra, a plantejar les coses d'una manera diferent de com s'estaven fent fins ara. Vull recordar, també, que el que en aquests moments tenim no és només una manca de voluntat política –que hi és– a l'hora d'entendre...; és que hi ha una voluntat política explícita de dificultar l'acció catalana. I no parlo només de l'acció exterior, que això és evident, conegut i manifest; parlo de l'acció interior. Parlo de la voluntat explícita, exercida per part del Govern de l'Estat i per part de l'Estat, a través d'altres actors, de manera que el Govern de la Generalitat i Catalunya, a través dels diferents òrgans en els quals està o vol o espera ser, com a mínim, considerada..., intenta aportar alguna cosa. Per tant, quan vostè parla de cadires buides, i, efectivament, som conscients de en quin context fa aquesta reflexió, no podem oblidar que, cada vegada que aquesta cadira s'ha ocupat, ha servit perquè o bé els acords als quals s'han arribat no s'hagin complert mai, o bé per diluir l'especificitat, la singularitat, la importància, la transcendència del moment que en aquests moments està vivint, ho repeteixo, no el Govern de la Generalitat, sinó el poble de Catalunya en el seu conjunt, o bé per, directament, menystenir..., o apostar per línies recentralitzadores, com estem veient els últims temps, amb tota mena de polítiques per coartar, ho repeteixo, el dret legítim, democràtic, institucional i legal de Catalunya a l'autogovern. Aquest és el marc en el qual estem i del qual volem sortir. I l'última reflexió, i em permeto també fer un esment personal en aquest aspecte: vostè ha parlat de la qüestió lingüística. Miri, ja li ho vaig dir en comissió i li ho dic avui aquí en públic: per a molta gent, precisament el tema lingüístic és un símptoma clar. Quan un tema tan fàcil de resoldre com és el tema de la llengua catalana, de parlar el català al Parlament Europeu –un parlament multilingüe, plurilingüe, on no hi hauria cap inconvenient que un país que en la seva Constitució reconeix que té quatre llengües oficials, on es parlen amb total normalitat cadascuna d'aquestes quatre llengües, que una realitat tan fàcil de resoldre, amb un mínim de voluntat, ja no dic «política, dic «voluntat, de la mena que sigui–, no es resol, el problema no és la llengua; el problema és l'Estat. I, per tant, hem d'aprendre que s'arriba fins on s'arriba, i, de vegades, aquests marcs simplement s'han de superar, perquè queden absolutament petits. El marc de la relació entre la Generalitat i l'Estat en molts àmbits està en aquests moments congelat, no per manca de voluntat d'aquest Govern, sinó per un bloqueig i una voluntat explícita, manifesta i constant de l'Estat per: una, impedir el desenvolupament de l'autogovern de Catalunya; dues, perseguir des d'un punt de vista fins i tot judicial, com hem vist aquest matí, el mateix debat –ja no dic les decisions, ja no dic les accions, dic el mateix debat–, i tres, i finalment, voler, crec, coartar el que en democràcia hauria de ser un dret fonamental inqüestionable, que és el dret a decidir, i faig servir aquestes paraules perquè sé que en aquests termes vostès s'hi senten còmodes. I, en aquest sentit, crec que és evident que del que va això avui és de saber qui, com i quan està disposat a afrontar el dret a decidir. I, ho repeteixo, si parlem de què és el que vol la gent, recuperem les dades que van sortir d'una enquesta del GESOP aquest diumenge, on el 85 per cent de la població..., d'una manera explícita, el 50 per cent està a favor de fer un referèndum, encara que no hi hagi un acord amb l'Estat, i la resta, fins a arribar a aquest 85, demanen que hi hagi un acord. Però, en qualsevol cas, el que volen és que hi hagi una consulta, que es demani a la gent com afrontar aquesta qüestió. Ho dic perquè, a l'hora d'afrontar responsabilitats, jo entenc els bons oficis que vostè expressa, però també demanaria que poséssim en dimensió i en proporció les responsabilitats de cadascú. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Alguns aplaudiments.]] Té la paraula el senyor Pedret.
Gràcies, presidenta. Conseller, també li he d'agrair el to cordial de la seva resposta. Evidentment, no podem estar d'acord en tot; en algunes coses, sí. És cert, es constata que hi ha incompliments per part del Govern espanyol. I, miri, li ho diré, perquè no ens reca pas fer-ho: incompliments per part d'aquest Govern espanyol i incompliments per part també d'un govern espanyol presidit pel Partit Socialista Obrer Espanyol. Però això és quelcom que, lamentablement, ocorre també en països que estan organitzats de forma descentralitzada, desconcentrada, com el nostre. El grau de conflictivitat institucional que existeix, per exemple, a la República Federal d'Alemanya també és força elevat. No sóc un especialista en dret comparat en aquesta matèria. Segurament els darrers anys nosaltres tenim un índex bastant elevat de conflictivitat institucional; de fet, l'informe a què li feia referència en la intervenció anterior, i fet pel Govern de la Generalitat de Catalunya l'any 2013 –potser en tenen algun de més actualitzat–, feia una anàlisi de la conflictivitat institucional entre la sentència del 28 de juny de 2010 i el mes de setembre de 2013. Allà es parlava d'una sèrie de recursos que estaven pendents de resoldre i de recursos que ja s'havien resolt en aquest període, entre el Govern de la Generalitat i el Govern d'Espanya. En aquell informe, hi havia 60 recursos o conflictes de competències que s'havien resolt; 26 eren sentències favorables a la Generalitat de Catalunya; 11 eren sentències parcialment favorables a la Generalitat de Catalunya; 3, sentències parcialment desfavorables; 16, sentències desfavorables, i 4, interlocutòries, que explicaven que s'havia acabat l'objecte de la discussió per la superació de la qüestió, sigui per acció del legislador o sigui pel que sigui. Això era en aquell moment. El retrat, per tant, ens dóna que hi havia més sentències favorables als interessos de la Generalitat de Catalunya que no pas que hi fossin desfavorables. Ho dic perquè, quan parlem de la voluntat de l'Estat com un tot, hauríem d'anar una mica amb compte, perquè vostè s'ha expressat en uns termes un xic taxatius, eh?, parlant en termes com «sempre, «mai, etcètera. I això porta, necessàriament, a una certa imprecisió en l'apreciació de la realitat política, etcètera. La voluntat de l'Estat és relativament difícil d'escatir, normalment; el que hi ha és una successió de voluntats polítiques expressades pels governs, que, efectivament, durant un temps, condueixen l'acció de l'Estat. Ara, entenem que hi ha separació de poders, i, per tant, efectivament, hi ha estructures i institucions de l'Estat que funcionen amb autonomia o independència les unes de les altres, no? Però el que constatem aquí, efectivament, és que hi ha un govern de l'Estat que ha tingut –ha tingut– una pulsió recentralitzadora o, si vol, per no dir-ho en termes que puguin resultar ofensius, ha tingut una intenció política clarament recentralitzadora, i això ha fet augmentar el grau de conflictivitat institucional. Compte: amb la Generalitat de Catalunya, certament, i potser de manera destacada, però també amb moltes altres autonomies de l'Estat. Per tant, hi ha possibles aliats per a això que li estem plantejant, i que, ho repeteixo, plantegem també al Govern d'Espanya i plantejarem també a les Corts Generals. Hi ha possibles aliats; per exemple, en matèria de finançament. Hauríem d'haver tingut, el 2014, un nou acord, un nou sistema de finançament, i no el tenim. I no serà perquè estiguem satisfets dels rendiments de l'actual, tot i que fossin superiors a sistemes anteriors de finançament. Bé, doncs, vostè sap..., el Govern català sap, perfectament, que pot trobar aliances i aliats en els governs socialistes de diverses comunitats autònomes, que, de fet, s'hi han reunit i crec que han constatat nombroses coincidències en aquesta matèria. Però, miri, és que quan li parlo de cadira buida i de renúncies unilaterals a exercir determinades tasques, encara que sigui per escepticisme o pel que sigui, li parlo de coses, per exemple, ben recents, com el fet que no hàgim estat capaços de proposar persones candidates per cobrir vacants al Tribunal Constitucional. Clar, em dirà: «Això és qüestió del Parlament. Sí, però, clar, aquí hi ha un grup parlamentari..., dos, de fet, que donen suport al Govern, i no van voler proposar..., molt bé, legítimament, però s'ha impedit, amb el vot –també legítimament–, que hi hagi una proposta del Parlament de Catalunya per cobrir vacants al Tribunal Constitucional. Sembla, com a mínim, haver perdut una oportunitat de tenir allà una veu, una sensibilitat determinada, a l'hora de dirimir tota aquesta llarga llista d'assumptes que s'han de dirimir davant del Tribunal Constitucional i que afecten els interessos de la Generalitat de Catalunya i també molts altres. Per tant, ens trobarem, a l'hora de debatre la moció, suposo, amb el grup parlamentari que hi dóna suport –acabo de seguida, presidenta. I esperem que, almenys parcialment, siguem capaços de posar-nos d'acord en qüestions que sí que val la pena abordar, perquè creiem que no se'n podrà escapar cap govern, d'abordar qüestions que són raonables. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Sí; gràcies, presidenta. Molt ràpidament. Jo constato, senyor Pedret, que, efectivament, diguem-ne, la intenció és bona, però potser discrepem en la visió del moment en què ens trobem, i crec que és una discrepància legítima però important. Siguem conscients de les coses. El problema no és proposar una persona per al Tribunal Constitucional; el problema és que el Tribunal Constitucional és un òrgan cada vegada més deslegitimat, que cada vegada que el Parlament de Catalunya aprova una llei que l'incomoda, la recorre. Aquest és el problema de fons. I, per tant, no es tracta de decidir tenir una persona allà que sigui més o menys simpàtica; es tracta d'afrontar el problema d'arrel, es tracta d'afrontar el problema de cara. Es tracta d'adonar-nos que el Tribunal Constitucional, en aquests moments, és un òrgan absolutament polititzat que el que fa és posar en qüestió la mateixa credibilitat de l'Estat no només de cara endins, sinó sobretot de cara enfora, que és el que en aquests moments també –li ho recordo– han fet saber, entre altres, informes del mateix Consell d'Europa. Per tant, ho repeteixo, no és només un tema de bona voluntat, de proposar noms, sinó que és un tema estructural, i crec que és des de la lògica estructural que hem d'afrontar la qüestió. I és precisament des d'aquesta lògica estructural que jo em permeto fer-li esment d'un text, que, de fet, és un text que probablement deu conèixer. Primer llegeixo el text i després segurament vostè recordarà d'on prové; en tot cas, també ho diré. El text diu: «La preeminència del valor del pluralisme polític i del principi democràtic, juntament amb el fet que la Constitució no contempli clàusules d'intangibilitat, ha de conduir a la conclusió que l'opinió que resulti ser majoritària entre els catalans en allò relatiu a llur organització política, a llurs relacions amb el conjunt d'Espanya, si s'expressa conforme a dret, amb totes les garanties democràtiques i de manera clara i inequívoca, ha de ser escoltada i respectada, i, per tant, tenir conseqüències polítiques en el nostre sistema constitucional, fins i tot si aquesta opinió implica un trencament de la integritat territorial protegida per l'article 2 de la Constitució. Veig que assenteix, perquè reconeix perfectament aquestes paraules. Són del text «Sortir de l'atzucac. Reflexions des del socialisme, publicat per la Fundació Rafael Campalans, del qual vostè és coautor o autor. Hi estic absolutament d'acord, que és important afrontar això; és això el que estem demanant que fem, que fem conjuntament. I, per tant, des d'aquesta perspectiva, escoltar el poble de Catalunya vol dir sotmetre el poble de Catalunya la decisió de què vol. És el que li plantegem també que vingui a fer amb nosaltres divendres, el dia de la cimera; està més que convidat –està més que convidat– a parlar d'això. Hi anem a parlar d'això; hi anem a parlar de com fem això que vostès plantegen que s'ha de fer; hi anem a saber com i de quina manera volem que el poble de Catalunya pugui ser sobirà sobre el seu propi futur i destí. No em sembla que sigui tan extraordinari, el que nosaltres estem plantejant, quan vostè mateix –quan vostè mateix– ho planteja en els seus textos. Però, des d'aquesta perspectiva, ho repeteixo, insistir en un problema de matís el mateix dia que estem, en aquests moments, tots, en aquesta cambra, pendents d'una interlocutòria del Tribunal Constitucional, a mi em sembla que és certament complicat. I, si m'ho permet, també, per acabar, no estem parlant de temes menors. Clar, potser és important recordar-ho, però quan vostè em parla de la necessitat d'afrontar el marc del finançament, jo li voldria recordar que cada vegada que hi ha hagut una proposta que ha sortit de Catalunya, hi ha hagut actors d'altres comunitats que han dit, automàticament, que, només pel fet de ser una proposta que venia de Catalunya, farien absolutament el possible perquè no avancés de cap de les maneres. Per tant, nosaltres no tenim cap inconvenient –i això ho hem explicat, i ho ha explicat perfectament també el vicepresident Junqueras– a treballar amb altres comunitats, altres actors, altres socis, és evident; de fet, ho fem –de fet, ho fem. És més, el problema és que, segons com ho fem, acabem perjudicant també gent que, òbviament, no té cap culpa ni cap, per dir-ho així, necessitat de veure-se'n perjudicada. Aquest és el problema que avui hem d'afrontar. Perquè el problema, ho repeteixo, no el tenim simplement perquè no hi ha bona entesa entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat; el tenim perquè hi ha un problema estructural. I o afrontem el problema estructural, o aquesta conversa que tenim avui, que és la mateixa que hauríem pogut tenir fa deu anys, d'aquí a deu anys no l'haurem aprofundit ni un petit pas. Aquest és el problema, aquesta és la diferència fonamental de visió entre vostès i nosaltres. Ho repeteixo, li agraeixo moltíssim el to, però és evident que tenim visions radicalment diferents del moment en què estem. Per això uns estem fent el que estem fent, i els convidem a vostès, a partir del que expliquen, que també vinguin amb nosaltres. Crec que seria una manera d'enriquir i d'aprofundir molt més en això, precisament, de què vostè parlava, que és trobar una solució democràtica al problema. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic; de creació de l'impost sobre el risc mediambiental de la producció, manipulació i transport, custòdia i emissió d'elements radiotòxics; de l'impost sobre begudes ensucrades envasades; de l'impost sobre grans establiments comercials, i de l'impost sobre les estades en establiments turístics (debat de totalitat)]] [[200-00020/11]] El proper punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic; de creació de l'impost sobre el risc mediambiental de la producció, manipulació i transport, custòdia i emissió d'elements radiotòxics; de l'impost sobre begudes ensucrades envasades; de l'impost sobre grans establiments comercials, i de l'impost sobre les estades en establiments turístics. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, senyor Oriol Junqueras.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta. Bona tarda a tothom. Ens retrobem, com ahir, en una sessió que probablement també serà una mica llarga. Després de superar, ahir, les esmenes a la totalitat plantejades al Projecte de llei de pressupostos per al 2017, avui presentem el Projecte de llei de mesures fiscals, financeres, administratives i del sector públic, l'anomenada «llei d'acompanyament, que, com vostès saben, es tramita simultàniament al Projecte de llei de pressupostos, ja que està directament vinculada amb l'assoliment dels objectius plantejats en aquella Llei de pressupostos. Fa sis mesos, després de ser rebutjat el projecte de pressupostos per al 2016, la llei de mesures que els complementava en aquell moment no es va tramitar, no la vam arribar a presentar. Avui, per tant, portem un projecte de llei que recull part del contingut d'aquella que havia d'haver sigut la llei d'acompanyament dels pressupostos del 2016, però amb una ampliació. És una proposta més àmplia, és un projecte de llei més ampli, que actualitza i aprofundeix alguns dels preceptes que hi havien en aquella versió, i que, tal com veurem –i, de fet, ho sabem i ho podem intuir, de la presentació que n'ha fet la presidenta del Parlament tot just fa uns segons–, incrementa de manera important aspectes tributaris i fiscals. Com ahir ja vam comentar en el projecte de pressupostos, els comptes del 2017 s'emmarquen en un context de consolidació del creixement econòmic, i, malgrat unes previsions lleugerament per sota de l'any anterior, el diferencial amb la mitjana de la Unió Europea segueix mostrant una situació força més optimista a Catalunya que en el conjunt de la Unió Europea i de la zona euro. Malauradament, aquesta –ahir també ho explicàvem, i ho explicàvem amb detall– recuperació econòmica encara no arriba a tothom, o almenys no arriba, òbviament, de la mateixa manera al conjunt de les llars, al conjunt de les famílies del nostre país. I, per tant, és tasca de les institucions, és tasca del Govern i és tasca d'aquest Parlament adoptar mesures que contribueixin a una redistribució justa i eficaç dels recursos, de la renda, i aquesta és una de les voluntats que es presenta, que va associada, que «permea aquest Projecte de llei de mesures. M'agradaria recordar, en aquest sentit, la darrera compareixença del secretari d'Hisenda a la Comissió d'Economia d'aquest Parlament, i fer, en aquest sentit, unes consideracions de context, que em sembla que són molt importants, que ja va fer ell, i que han presidit l'elaboració d'aquesta llei que debatem avui. En primer lloc, la crisi econòmica ha provocat un increment substancial de les desigualtats en la nostra societat. El sistema fiscal és i ha de ser una eina fonamental per fer-hi front. Aporta els ingressos que han de permetre una despesa social adreçada a garantir els drets bàsics, entre ells l'educació, la salut, tot allò vinculat al Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, etcètera. I, a partir de la progressivitat del sistema fiscal, permet introduir elements redistributius entre els diferents segments de renda de la societat. En segon lloc, Catalunya ha desenvolupat els darrers anys –entre el 2013 i el 2016– el marge normatiu en matèria fiscal, i l'ha desenvolupat clarament a l'alça, amb un impacte fiscal previst per al 2017 de més 1.280 milions d'euros, fruit d'aquest conjunt de mesures. Aquest esforç de la nostra ciutadania, del conjunt de la nostra societat, ha permès mantenir un major nivell de despesa social en un període de grans dificultats econòmiques. I aquí és molt fàcil, molt intuïtiu, establir una comparació d'ordre de magnitud sense que hi hagi una relació estrictament directa entre l'una i l'altra, però sí d'ordre de magnitud entre l'increment de la despesa i de la inversió en polítiques socials que presenta el projecte de pressupostos i la major recaptació que obtindrem l'any 2017, fruit de totes aquestes modificacions fiscals que s'han anat fent en el quadrienni 2013-2016, i que, com deia fa un moment, representen un increment, una recaptació de més, de 1.280 milions d'euros. En tercer lloc, recordar que hi ha un dúmping fiscal practicat per altres comunitats autònomes –singularment, per la Comunitat de Madrid–, i que és evident que la comparació de qualsevol sistema fiscal..., el comportament fiscal de les economies de l'entorn i aquelles en què hi ha una competència més directa, doncs, és un element a tenir en compte. En quart lloc, la Unió Europea pressiona fortament per eliminar qualsevol mesura que desincentivi la competència, i alhora també pressiona per desplegar mesures de caràcter fiscal vinculades amb temes mediambientals. Algunes de les mesures que es presenten en aquest Projecte de llei de mesures vénen derivades de sentències o orientacions de la Unió Europea, com, per exemple –i tindrem ocasió d'analitzar-ho al llarg d'aquesta intervenció–, la reforma de l'IGEC o l'impost sobre l'aviació comercial. La cerca –i aquí hi ha una mica de resum d'aquestes quatre consideracions que tenen un cert caràcter previ– d'amplis consensos polítics sobre les modificacions fiscals ha de servir per aportar estabilitat, per aportar rigor, per donar confiança als ciutadans i, òbviament, als contribuents i al conjunt de la ciutadania. I voldríem marcar una orientació molt clara que minimitzi les anades i vingudes tributàries, que provoquen sovint una forta desorientació entre el conjunt de l'economia, de la societat i dels contribuents. El Govern de la Generalitat, paral·lelament, segueix sense disposar –i vostès en són perfectament conscients, i alguns de vostès ens ho van recordar a bastament en les seves intervencions amb relació al debat de pressupostos d'ahir a la tarda–..., deia que el Govern de la Generalitat segueix sense disposar del poder i dels instruments de política econòmica que li permetrien fer front al conjunt de les necessitats socials i econòmiques de la nostra societat, i, a més a més, la seva actuació està condicionada per les decisions, sovint arbitràries i discriminatòries, del Govern de l'Estat. Ahir també en vam repassar unes quantes; avui, si calgués, tindríem ocasió, també, d'ampliar aquest ventall. En aquestes circumstàncies, s'explica també la imperiosa necessitat de superar aquest marc institucional per dotar-nos d'aquelles eines, del conjunt d'eines que permetrien un desenvolupament de les polítiques econòmiques, també de les polítiques fiscals i tributàries, de caràcter més efectiu i beneficioses per al conjunt de la nostra ciutadania. D'acord amb aquest context descrit i els objectius de política econòmica definits en els pressupostos de la Generalitat, en el projecte de pressupostos, aquesta llei, doncs, pretén donar el suport normatiu necessari per fer realitat aquests objectius i facilitar la concreció i l'execució dels preceptes continguts en la Llei de pressupostos. En aquest sentit, la llei que avui presentem, el projecte que avui presentem, inclou 194 articles, organitzats, articulats en 10 títols, 16 disposicions addicionals, 7 disposicions transitòries, 2 disposicions derogatòries i 7 disposicions finals, que, en el seu conjunt, aborden un seguit de mesures encaminades a contribuir a una major eficàcia i eficiència en el desenvolupament de la política econòmica del Govern de la Generalitat. Abans d'abordar el contingut concret de la llei, també creiem que és rellevant destacar que el CTESC– el Consell de Treball, Econòmic i Social– va emetre un dictamen sobre la llei d'acompanyament, tal com és preceptiu –vostès també en són conscients. El va emetre, deia, el passat dia 28 de novembre; conté deu observacions generals i cinquanta-vuit observacions, l'articulat, i el Govern ha incorporat en el text normatiu un bon nombre de les recomanacions efectuades pels agents socials i econòmics –en concret, trenta-quatre de seixanta-sis recomanacions. Quin és, doncs, dibuixat aquest panorama, que ens semblava que era imprescindible per entendre el contingut de la proposta que avui portem aquí, el contingut d'aquest projecte de llei? En la primera part d'aquesta intervenció es desgranen les principals disposicions en matèria tributària, que, d'altra banda, representen la part més destacada de la llei, ja que no només inclouen l'actualització dels aspectes típics de cada any, referents, entre d'altres, a taxes o preus públics, sinó que enguany, aquest any, inclouen la creació de nous impostos i importants modificacions d'impostos ja existents. En aquest sentit, aquestes mesures han de permetre assolir els objectius del Projecte de llei de pressupostos per al 2017, que ahir mateix explicàvem i que no està de més que tornem a apuntar breument. Els objectius són aconseguir la igualtat d'oportunitats, l'equitat i la reducció de les desigualtats; la segona de les prioritats, la garantia d'uns serveis públics de qualitat; la tercera d'aquestes prioritats, el creixement econòmic, el foment de la recerca i el desenvolupament i la investigació, i de les infraestructures en els sectors productius, i el quart objectiu, la transparència, l'avaluació, el retiment de comptes i el desenvolupament institucional. Al costat de les mesures de naturalesa tributària, que hem dit que són nombroses, la llei també recull una sèrie de mesures de gestió econòmica i d'acció administrativa, que explicarem breument en la segona part de la intervenció, i que inclouen algunes de les mesures ja presentades en el projecte del 2016. N'ampliem el seu ventall, el seu espectre, i en concretem alguns elements indispensables per fer efectius els objectius de política econòmica, financera, productiva, de caràcter social i mediambiental dels pressupostos del 2017. Es tracta, doncs, d'un projecte de llei més extens que el d'anys anteriors, no només perquè ha volgut recollir les mesures no tramitades per al 2016 –amb el rebuig dels pressupostos– i ha inclòs les noves mesures per al 2017, sinó perquè afronta una important revisió de les figures impositives i del cada vegada més restringit espai fiscal propi de les competències, limitades i injustes, tributàries que tenim com a govern encara avui autonòmic. En aquest sentit, volem destacar la ingent tasca d'innovació que hem afrontat per proposar mesures de caràcter tributari que no només incrementessin la capacitat de despesa del nostre Govern, sinó que fessin possible un sistema fiscal més just, progressiu i corrector de les externalitats negatives en diversos àmbits –de salut, mediambiental, etcètera. Ens hem volgut moure sempre en un marc marcat per quatre punts cardinals, que són: d'una banda, la lluita contra el frau fiscal i l'elusió fiscal, i, en aquest sentit, en aquesta part, amb la revisió de beneficis fiscals –després intentarem explicar-ho amb més detall–; el segon d'aquests grans elements de referència és la progressivitat impositiva; el tercer, la recuperació dels impostos anul·lats pel Tribunal Constitucional, i el quart, el fet de gravar les externalitats negatives..., algunes de les externalitats negatives, almenys, que hi han a la nostra economia. Comencem amb les disposicions en matèria tributària. Les mesures fiscals que inclou la llei d'acompanyament que avui presentem, més enllà de cercar un increment d'ingressos que permeti mantenir els nivells de despesa global del Govern de Catalunya, es plantegen també amb una vocació de caràcter extrafiscal, amb l'objectiu de corregir tota una sèrie d'externalitats negatives de caràcter social, mediambiental, sanitari o econòmic, i amb l'objectiu de millorar la progressivitat del nostre sistema fiscal. En definitiva, suposen un aprofundiment en la fiscalitat entesa com a factor modificador de certs comportaments negatius que es donen a la societat, i un aprofundiment en la voluntat de fer de la fiscalitat una eina eficaç per a la redistribució de la riquesa. I, alhora, es busca que les mesures proposades no desincentivin ni el creixement econòmic ni la creació d'ocupació. Proposem mesures de millora del nostre sistema fiscal amb la voluntat de millorar aquesta progressivitat, de desplegar el potencial extrafiscal del sistema tributari –especialment en el camp mediambiental–, regular i revisar els beneficis fiscals i desenvolupar eines de prevenció i de lluita contra el frau i l'elusió fiscal. Així, doncs, en matèria de tributs propis, destaquen com a elements més importants la creació de dos nous tributs. Es tracta de l'impost sobre begudes amb excés de sucre, que té com a objectiu desincentivar hàbits alimentaris poc saludables, i l'impost sobre el risc mediambiental, de la producció, manipulació, transport, custòdia i emissió d'elements tòxics, que substitueix un impost anterior derogat pel Tribunal Constitucional. Entre tots dos, entre aquests dos impostos nous, suposarien una recaptació estimada per a l'any 2017 de 59,3 milions d'euros, i de 104 milions en termes anuals, és a dir, quan s'apliquin sobre un any complet. Per avançar en els objectius de progressivitat i de fiscalitat mediambiental, cal tenir present, en aquest procés de creació de noves figures tributàries, dos impostos que simultàniament estan en tràmit parlamentari: l'impost sobre actius no productius –demà tindrem ocasió de tractar-lo, en aquest hemicicle– i també l'impost sobre emissions de CO2. Per tant, dos impostos que s'inclouen en aquest Projecte de llei de mesures, dos més que s'estan tramitant en paral·lel en aquest Parlament. Com ja hem apuntat anteriorment, en la llei d'acompanyament també hi ha previstes modificacions de tributs ja existents; no només de nous tributs, sinó de tributs ja existents. En primer lloc, la modificació de l'impost sobre els grans establiments comercials, que es revisa profundament per adaptar-lo a les recomanacions de la Comissió Europea, per tal que gravi de manera més precisa l'impacte mediambiental que provoquen. En segon lloc, l'impost sobre estades en establiments turístics, que es modifica per modular el creixement dels segments de demanda turística que generen més saturació i menys ocupació, per facilitar el compliment de les obligacions tributàries i per millorar-ne la seva eficàcia recaptatòria. En tercer lloc, entre aquestes modificacions també hi ha la de l'impost sobre transmissions patrimonials, en què s'estableix una major progressivitat amb la finalitat de l'increment de la pressió fiscal en el segment del mercat immobiliari de preus més elevats, en què sovint aquests immobles són objecte d'operacions d'inversió. I, en darrer lloc, entre les modificacions s'actualitzen les quotes de les màquines recreatives i d'atzar per tal d'adequar-les gradualment a l'actual nivell de preus. Simultàniament, a més a més d'aquestes modificacions de tributs ja existents, també es preveuen modificacions en l'àmbit de les deduccions. En primer lloc, es preveu que en l'impost d'habitatges buits s'hi introdueixi un mínim exempt, fixat en 350 metres quadrats, per reduir les càrregues administratives dels contribuents. I, per l'altra, es preveu introduir canvis en algunes deduccions de l'impost de la renda de les persones físiques amb la finalitat de revisar beneficis fiscals, ja sigui limitant l'accés dels trams de contribuents amb renda més elevada a certes deduccions o eliminant directament deduccions clarament regressives. Així, pel que fa a tot aquest paquet de modificacions tributàries, s'espera que tinguin un impacte recaptatori de 50,5 milions per a l'any 2017, i de 77,7 milions en termes d'any complet. Per tant, sumant la creació de nous tributs que es presenten en aquest projecte, al marge dels dos que paral·lelament s'estan tramitant en aquest Parlament, i de les modificacions tributàries i de les deduccions que acabem de plantejar, tot aquest conjunt representa, per a l'any 2017, una previsió d'increment en la recaptació fiscal de 110 milions d'euros, i per a un any complet, de 182 milions d'euros més. Analitzem-los un per un, encara que sigui breument. L'impost sobre begudes ensucrades envasades té una previsió de recaptació per a l'any 2017 de 31 milions, i de 41,3 milions per a un any complet, en termes de caràcter anual. Aquest impost dóna compliment a la recomanació de l'Organització Mundial de la Salut recollida en l'informe de l'11 d'octubre d'aquest any, en què s'insta l'aprovació de mesures impositives que gravin les begudes ensucrades. Per tant, es tracta d'un impost que pretén reduir el consum d'aquestes begudes amb excés de sucres pel seus aspectes negatius, per les seves externalitats negatives, en la salut de les persones. Aquest impost està implementat o en vies d'implementació en nombrosos països de l'OCDE, com ara França, Finlàndia, Hongria, Noruega, el Regne Unit i Irlanda, entre d'altres. I fins i tot, malgrat que, recentment, en un debat, el diputat Santi Rodríguez ens deia que ell hi estava totalment en contra, el Govern espanyol ha anunciat que també té intenció d'establir un impost en aquest sentit. En el nostre cas, proposem la implementació de dos tipus impositius diferents per a aquest tipus de begudes: un per a aquelles begudes que tenen un contingut de sucre entre 5 i 8 grams per cada 100 mil·lilitres, i un altre per a les begudes amb un nivell superior als 8 grams de sucre per cada 100 mil·lilitres. Presentem, mínimament també, el segon dels impostos nous que es plantegen en aquest projecte: l'impost sobre el risc mediambiental de la producció, manipulació, transport, custòdia i emissió d'elements radiotòxics. En aquest cas, la recaptació prevista per a l'any 2017 és de 28,3 milions, i l'impacte, en termes anuals, de 62,8 milions. Aquest impost ve a substituir l'impost sobre la producció d'energia nuclear derogat, tombat, pel Tribunal Constitucional. És un nou tribut propi, de caràcter també extrafiscal, que té per objecte gravar el risc local mediambiental i, en última instància, sobre les persones, que comporta la realització d'un seguit d'activitats relacionades amb elements radiotòxics generats en reaccions termonuclears. Hi insistim: producció, manipulació, transport, custòdia i dispersió rutinària o accidental. La seva finalitat, la d'aquest impost, més enllà de la recaptació, consisteix que els agents, que amb la seva activitat econòmica, de la qual obtenen beneficis, provoquen externalitats negatives sobre el medi ambient i la salut de les persones, assumeixin el cost que generen aquestes externalitats. De fet, es preveu destinar un 20 per cent de la recaptació a iniciatives de reactivació de l'economia dels municipis de l'entorn de les centrals nuclears i a mesures de protecció del risc nuclear en les zones més properes. Ara, pel que fa a les propostes sobre modificacions de tributs ja existents, també els les presento breument. Pel que fa a la modificació de l'impost sobre grans establiments comercials, es preveu una recaptació per a l'any 2017 de 14,6 milions d'euros, i un impacte, en termes anuals, de 18 milions d'euros. Aquest impost sobre grans establiments comercials no grava –no grava– l'activitat comercial en si mateixa, sinó que grava les externalitats negatives que provoca l'accés, a aquests centres, amb l'ús de vehicles privats. La reforma de l'impost té com a objectiu precisar millor, establir amb més exactitud, aquestes externalitats negatives generades en el medi ambient, i es realitza a partir de les propostes realitzades per la Direcció General de Competència de la UE. Pel que fa a la modificació de l'impost sobre les estades en establiments turístics, es preveu una recaptació per a l'any 2017 de 4 milions d'euros, amb un impacte, en termes anuals, de gairebé 8 milions d'euros, i amb una recaptació total –perquè és la modificació d'un impost ja existent– que arribaria als 50,5 milions d'euros. S'actualitza, aquest impost, per adaptar-lo als canvis del sector turístic. La pràctica en l'aplicació del tribut ha posat de manifest la concurrència de determinades mancances a les quals cal donar resposta per tal de situar l'impost en línia amb les principals ciutats del món. Per tal de regular el creixement exponencial dels habitatges d'ús turístic a certs àmbits del territori, es planteja incrementar la seva tarifa, especialment a la ciutat de Barcelona. Es planteja també que passin a tributar aquells creueristes del port que romanen menys de dotze hores en les instal·lacions portuàries, que fins ara n'estaven exempts, però que generaven també externalitats sobre la ciutat i sobre el conjunt del territori. En tercer lloc, la tercera modificació és la que fa referència a l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, amb un increment previst de recaptació per al 2017 de 23 milions d'euros, i un increment de l'impacte, en termes anuals, de 27 milions d'euros. Els canvis normatius previstos en aquest impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats van en la direcció d'incidir en el mercat immobiliari amb l'ànim de contribuir a evitar una nova bombolla immobiliària en certes zones del país, ocasionada per la pressió del turisme o d'inversions estrangeres amb caràcter especulatiu. Pretén, aquesta modificació, guanyar progressivitat en el sistema fiscal incorporant-hi un nou tipus d'impost de transmissions patrimonials per a compres d'immobles d'elevats preus, immobles que estan sent adquirits fonamentalment per inversors estrangers o per particulars de gran capacitat adquisitiva. En concret, en la tarifa d'actes jurídics documentats i per al cas que s'hagi produït la renúncia a l'exempció de l'impost sobre el valor afegit, s'eleva el tipus vigent de l'1,8 al 2,5 per cent. Aquest increment pretén evitar que les empreses eludeixin el pagament de l'impost de transmissions patrimonials. També es creen nous beneficis fiscals de caràcter social, com la bonificació del 99 per cent que s'estableix en la quota de l'impost que grava els arrendaments d'habitatges del parc públic destinat a lloguer social, que busca reduir la càrrega impositiva als col·lectius que tenen accés a aquest tipus d'habitatge. Pel que fa a la modificació de la tributació sobre les màquines recreatives i d'atzar, la previsió d'increment de recaptació prevista per a l'any 2017 és d'una mica més de 9 milions d'euros –9,4–, i amb un impacte anual de gairebé 13 milions d'euros. Aquí la modificació consisteix en una actualització en un 10 per cent dels imports de les quotes impositives de les màquines recreatives i d'atzar, atès que des del 2006 estaven congelades. Per tal de no perdre recaptació en termes reals, és, doncs, necessari actualitzar gradualment aquest import de quantia fixa. Pel que fa a la modificació en l'àmbit de les deduccions, hi ha una modificació on s'aplica un mínim exempt de 350 metres quadrats per evitar que hi estiguin subjectes persones jurídiques que no són objecte de l'impost, ja que no són grans tenidors d'habitatges, i es redueixen les càrregues administratives per als contribuents. I pel que fa també a una deducció de l'impost sobre la renda de les persones físiques, amb un impacte, en termes anuals, previst d'uns 13 milions d'euros gairebé..., es produeix en l'àmbit de l'impost de l'IRPF, que permetia deduir per inversió en accions a entitats que cotitzen o que cotitzaven en el segment d'empreses en expansió del mercat alternatiu borsari, i es modifiquen les condicions per gaudir del percentatge incrementat previst per a determinats contribuents amb renda més elevada en la deducció per inversió de l'habitatge habitual. En relació amb la deducció per donatius a entitats de foment de la llengua, s'amplia l'àmbit d'entitats beneficiàries dels donatius, com l'Institut d'Estudis Aranesos i altres entitats que fomenten la llengua occitana. Disposicions de caràcter financer, administratiu i del sector públic –per tant, més enllà de les innovacions i de les modificacions de caràcter tributari. En aquestes mesures financeres, administratives i del sector públic, destaquen aquelles directament relacionades amb la recerca d'un major control econòmic i financer del sector públic, l'apuntalament de la lliure concurrència, l'ètica i la responsabilitat social en la contractació pública i el continuat esforç en la reestructuració i racionalització del sector públic. Pel que fa al primer d'aquests aspectes –el major control econòmic i financer–, es preveuen millores en la definició i en els mecanismes de control a disposició de la Intervenció de la Generalitat per fer extensiva la seva acció a tot el sector públic. Es crea també un registre de subvencions i ajuts com a instrument per disposar de la informació econòmica, financera, relativa a ajuts i subvencions, i per disposar d'uns mecanismes que afavoreixin la planificació de les polítiques públiques, la transparència i la coordinació entre administracions, així com per lluitar de forma més eficaç contra el frau. En l'àmbit de la Sindicatura de Comptes, s'inclou la figura de la denúncia i la regulació de la seva gestió, vetllant, en tots els casos, per la protecció de les dades de la persona denunciant. Pel que fa a la promoció de la lliure concurrència, la publicitat, l'ètica i la responsabilitat social en la contractació pública, les mesures adoptades s'emmarquen dintre del Pacte social contra la corrupció per a la regeneració democràtica. S'incorporen mesures per a la prevenció del frau en la contractació pública, mitjançant l'establiment de noves mesures de promoció de la concurrència i de foment de la publicitat dels contractes públics, i d'inclusió de clàusules i principis ètics i de responsabilitat social en la prestació dels serveis públics i la compra pública. Pel que fa a la racionalització i la reestructuració del sector públic, d'entre les mesures dedicades a una millor organització i desenvolupament del sector públic, destaquem, en el cas de l'Institut Català de les Empreses Culturals, l'obligació de retornar totalment o parcialment les subvencions percebudes en funció dels rendiments d'explotació del projecte subvencionat per part de les empreses culturals beneficiàries. En aquest àmbit també es preveu el caràcter finalista dels recursos econòmics derivats de l'import de les sancions que s'hagin de satisfer per part de les empreses subministradores d'electricitat, gas canalitzat i aigua com a conseqüència de la vulneració dels drets de les persones consumidores amb relació a la pobresa energètica, amb l'objectiu de contribuir a millorar les condicions de les persones més vulnerables. En l'àmbit de la funció pública, destaquem les modificacions encaminades a garantir les millors condicions de desenvolupament del servei públic per part del personal encarregat de la seguretat. En són exemples la inclusió de l'obligatorietat de controls psicofísics als cossos de Mossos d'Esquadra i Bombers de la Generalitat, i en la salut, les previsions d'avaluació de l'acompliment professional –l'Institut Català de la Salut– per a càrrecs directius i del personal amb funcions de gestió clínica. Pel que fa a mesures de caràcter sectorial, en matèria d'urbanisme s'aborda, entre d'altres, la problemàtica dels càmpings situats en zones de risc d'inundació. I en matèria d'ordenació mediambiental es regula la definició del que s'entén com a «bosses de caixa i «de lliurament a domicili de qualsevol material plàstic, i se'n prohibeix el lliurament gratuït. En l'àmbit del medi natural, s'atribueix als ajuntaments l'execució de les obligacions en matèria d'incendis forestals en cas d'inexistència de les entitats obligades o en cas d'incompliment. En l'àmbit sanitari, es modifica la Llei d'ordenació sanitària de Catalunya per garantir la participació de les entitats locals, dels usuaris dels serveis sanitaris, dels proveïdors dels serveis sanitaris, dels sindicats, de les organitzacions empresarials, de les corporacions professionals, de les entitats veïnals, així com de les associacions de pacients i familiars rellevants en el territori, en el Consell de Salut de Catalunya i en els consells de participació territorial de salut. Per últim, pel que fa a aquestes mesures de caràcter sectorial, es preveu la modificació de la normativa turística, i en destaca la definició del «servei turístic d'allotjament, necessària per a la identificació de l'oferta d'allotjament turístic il·legal –il·legal–, que, a més –a més–, facilitarà la inspecció i el control del compliment de la tributació de l'impost sobre les estades en establiments turístics. A tall de conclusió d'aquesta primera intervenció, voldria recordar –no ho faig gairebé mai, potser alguns de vostès ho fan i m'han inspirat en aquest sentit– unes paraules de José Martí, el pare de la independència cubana, escrites el 1891, que en un assaig titulat Nuestra América afirmava que «el premio de los certámenes no ha de ser para la mejor oda, sino para el mejor estudio de los factores del país en que se vive. I hi afegia: «Conocer el país, y gobernarlo conforme al conocimiento, es el único modo de librarlo de las tiranías. Governem, doncs, el país coneixent-lo i estimant-lo en tota la seva complexitat, que és molta –afortunadament és molta–, perquè sols així podrem trobar les respostes adequades per millorar les condicions de vida del conjunt dels ciutadans de Catalunya, convençuts que els consensos polítics entorn de les modificacions fiscals, com en d'altres àmbits, aporten estabilitat i seguretat jurídica, que són, l'una i l'altra, absolutament necessàries, gairebé imprescindibles, en el conjunt del sistema. Gràcies per la vostra atenció. Tindrem ocasió de desenvolupar alguns aspectes puntuals, segur, a partir de les seves intervencions. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Antonio Espinosa.
Gracias, señora presidenta. Buenas tardes, señor president –está aquí presente–, vicepresident, consellers, diputats y público asistente. Con relación al Proyecto de ley de medidas fiscales, administrativas, financieras y del sector público que hoy debatimos, y sobre el que Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad, lo primero que quisiera poner de relieve es que supone una subida general de la presión impositiva, y una tipificación y agravación de las sanciones. Y todo ello únicamente con la motivación y el afán de aumentar la recaudación del Gobierno. El segundo aspecto que quiero resaltar es la falta de eficiencia en la gestión. Y el ejemplo de ATLL vuelve a ser actualidad, porque en este proyecto de ley se nos pide que permitamos un crédito para recuperar la malvendida concesión de ATLL, en lugar de aprovisionar en los presupuestos una partida para cubrir esta contingencia. El Fondo de contingencia, donde ya hay 300 millones, en lugar de utilizarse para repetir un 9-N bien podría utilizarse para este objetivo. Lo tercero que quiero constatar es el intento de disimular en nuevas figuras pretendidamente medioambientales las suspensiones de recaudación que casi con toda seguridad vendrán del Tribunal Constitucional y del Tribunal de Justicia de la Unión Europea. Pero a antiguos problemas se les suman nuevos problemas, constitucionales y comunitarios, con este proyecto de ley. Bueno, ya se sabe, no vendrá de unos recursos más ante el Tribunal Constitucional y el Tribunal de Justicia de la Unión Europea, es parte del proceso y de sus servidumbres. Pero la gente empieza a entender, y cada vez más gente lo hace, la intencionada confrontación con el Estado violentando todo el marco legal y competencial –no solo español, también el europeo–, y con la única intención de crispar los ánimos asumiendo una posición falsamente victimista, porque ya se sabe qué va a pasar antes de que se apruebe. No es de extrañar, por tanto, que yo ya haya sentido que los 230 millones que se pretenden tener más de déficit como consecuencia de la subida de una décima, pues, estén precisamente pensados para cubrir los más de 200 que no se van a poder recaudar como consecuencia precisamente de las anulaciones que nos van a venir por parte del Tribunal Constitucional y del Tribunal de Justicia de la Unión Europea. Pero la suspensión no nos sale gratis. Nos cuesta..., o tiene el coste del ridículo, por un lado; pero, además, de los intereses, por otro: se tiene que devolver y se devuelve con intereses, y, además, de un 4 por ciento. Por lo tanto, coste del ridículo y coste de un 4 por ciento, cada euro que tenemos que devolver por haber sido inadecuadamente recaudado. En cuarto lugar, quiero referirme a un tema que nos ha sido trasladado por todas las personas y sectores afectados que de una u otra manera se han puesto en contacto con nosotros, con nuestro grupo; todos ellos, absolutamente todos, coinciden en que el Gobierno de la Generalitat ha sido incapaz de ofrecerles el diálogo que les hubiera permitido plantear aspectos relacionados con la necesidad, la oportunidad y la coherencia de muchas de las medidas que el proyecto de ley recoge. Esta forma de hacer en realidad tengo que decir que no nos ha sorprendido a los diputados, pues el Gobierno lleva practicándola con todos los grupos parlamentarios de la oposición desde hace muchísimo tiempo. Pero, bueno, entrando ya en el análisis del proyecto de ley, nuestro grupo lo va a hacer estructurando las medidas en tres grandes grupos. Dentro del primer grupo, el de los impuestos poco o nada efectivos por ilegales, pensamos que el diseño que se da al impuesto de las viviendas vacías va a suponer hurtar, quitar poder tributario a los ayuntamientos, a los que se les roba una fuente de ingresos. Este impuesto entra en colisión con el recargo del IBI, que grava exactamente lo mismo. Su gestión y recaudación, que debería estar realizada localmente, supondrá mayores gastos de gestión y recaudación, en este caso. En cuanto al impuesto de grandes establecimientos comerciales, existe, como saben ustedes, un procedimiento abierto ante el Tribunal de Justicia de la Unión Europea, porque su diseño comportaba una ayuda de estado a determinados establecimientos, porque se había intentado favorecer el clientelismo político, y esto, como saben, es una práctica prohibida por la Unión Europea. El nuevo impuesto se disfraza de impuesto medioambiental para acabar gravando lo mismo: los metros cuadrados de local. Desde Ciudadanos pensamos que este impuesto puede suponer un caso de doble imposición, pues está clarísimo que ante unas..., el impacto de la contaminación atmosférica de los vehículos ya está gravado en el sistema tributario actual, y lo que hace este impuesto es volverlo a gravar, pero, eso sí, para un destino específico. Realmente nos parece una insensatez. Y otro tema que va a ser motivo nuevamente de problema es la exención que se establece en este impuesto con relación a los mercados municipales. Es, técnicamente, el elemento más controvertido, y lo más probable es que vuelva a convertirse, este impuesto, en una ayuda de estado contraria al derecho de la Unión. Bien, repetimos y repetimos, y tropezamos y tropezamos con la misma piedra. Además, este impuesto es el paradigma de las exenciones absurdas: ¿resulta que los primeros veintisiete mil clientes no contaminan? Pues vaya gracia, ¿no? Con relación al impuesto sobre bebidas azucaradas y envasadas, pensamos que, tras la apariencia de mejorar la salud de la población, lo que se pretende es simple y llanamente aumentar la recaudación en 41 millones de euros. Todos sabemos –todos sabemos– que los impuestos no son la vía adecuada para modificar hábitos de consumo, y el ejemplo más claro lo tenemos en el tabaco: si su consumo se ha reducido, no es por lo que cuesta la cajetilla; ha sido fundamentalmente por las campañas de concienciación y la prohibición de fumar en determinados espacios. Pero hay otra consideración que quiero trasladarles y que considero también fundamental. Si un ingrediente se considera que no es beneficioso para la salud, si se considera que no es saludable, tendría que suprimirse, o gravarse el ingrediente en sí –en este caso, el azúcar. Pero lo que no es razonable es que solo se grave uno de los productos que lo contienen. ¿Qué razones hay para gravar las bebidas azucaradas y no los productos de pastelería y repostería, que incluso tienen mayor contenido en azúcar? De verdad, yo no lo veo. Estamos sin duda ante un claro ejemplo de discriminación al afectar a una sola categoría de productos con azúcar. Por otra parte, está demostrado que los impuestos sobre los alimentos y bebidas son regresivos, y afectan especialmente a las clases con menos recursos. Finalmente, quiero señalar, en relación con este tributo, que el distribuidor en quien recae la obligación de autoliquidación no puede garantizar que el consumidor sea de territorio catalán, y sobre todo no puede garantizar que los establecimientos catalanes no puedan comprar las bebidas a distribuidores de fuera de Cataluña. Con lo cual, ¿quién sale perjudicado? Los distribuidores catalanes, porque, en el fondo, habrá en las tiendas de Cataluña los mismos productos que vienen a través de distribuidores no catalanes. Respecto a la tasa turística, pensamos que es un claro error imponer el deber de tener un representante en Cataluña a todo no residente. Pero, desde luego, consideramos una desfachatez un aspecto que aquí se contempla: resulta que las viviendas de uso turístico tributarán como un hotel de gran lujo, 2,25 por noche, mientras que un hotel de tres estrellas tributará 0,6 euros por noche. Explíquenmelo. Impuesto sobre el riesgo medioambiental radiológico. Bueno, este es el antiguo impuesto sobre las nucleares, tumbado por el Constitucional, y que ahora la Generalitat lo que pretende es, con otros nombres, con otras letras, y llamándolo y gravando…, como dijo la directora general de Tributos, Marta Espasa: «Gravamos el número de desintegraciones nucleares. Tela marinera. Bien, pues, lo único que se pretende con esto, jugando con las palabras y cambiando el nombre, no es otra cosa que gravar un hecho imponible que ya está gravado por el impuesto estatal sobre el valor de la producción de energía eléctrica. Por tanto, ¿qué sucederá? Pues, lo que sucederá –lo más probable– es que al final tendrá el mismo destino: tumbado por el Tribunal Constitucional. En el apartado de subidas de impuestos, tenemos que la Generalitat pretende suprimir parte de la deducción para los que compraron las viviendas habituales antes de 2013. Y al hacerlo con carácter retroactivo, ¿eh?, lo que están haciendo es cambiar las reglas del juego a mitad de partido, y de esta forma perjudicar a 250.000 contribuyentes que compraron su vivienda pensando que tendrían una deducción fiscal que ahora les quitan. Litigiosidad, más litigiosidad. También pretenden suprimir la deducción por inversiones en participaciones de sociedades cotizadas en el mercado alternativo bursátil. ¿Y qué se consigue con esta medida? Pues, bien, con esta medida se perjudica y penaliza a aquellas empresas medianas que encuentran financiación en el mercado alternativo bursátil, una financiación que les serviría para acometer inversiones y aumentar su capitalización. En definitiva, señoras y señores diputados, con esta medida se dificultan las inversiones que hacen más solventes –más solventes– a las medianas empresas del tejido empresarial catalán, un sector en el que Cataluña es la segunda comunidad autónoma en número de empresas, con una capitalización de 300 millones y con miles de puestos de trabajo. Otro disparate salido de la fábrica de la CUP, del que el Gobierno es cómplice. En relación con las tasas, vamos a ver, mire, no podemos de ninguna manera compartir una subida generalizada de las tasas del 4 por ciento, que llega al 37 por ciento en algunos casos de tasas agrarias. Está muy por encima de la inflación y, por tanto, de la subida natural que podrían tener esas tasas. Va a suponer una subida impositiva a agricultores, a productores fitosanitarios, a ganaderos, a transportistas, a emprendedores, a extranjeros y también a los estudiantes. Va a suponer una subida en sectores como el agua, la cultura, la historia, el estudio de idiomas, la protección civil, incluso para obtener la tarjeta sanitaria. No podemos compartir ni las nuevas tasas ni el incremento de las existentes que prevé el proyecto de ley. Si nos creemos que las tasas son o sirven para repercutir el coste de un servicio público al particular beneficiado por el mismo –y eso es el origen y esa es la razón de ser, o debería ser la razón de ser, de las tasas–, pues, esto nos lleva a una conclusión, y es que el Gobierno se reconoce a sí mismo ineficiente en materia de costes, porque no ha sido capaz de optimizar sus recursos desde el 2012. Si estamos subiendo el IPC..., si se están subiendo los precios mucho menos de lo que suben las tasas es que el Gobierno está siendo claramente ineficiente. En el apartado de medidas administrativas encontramos seis grandes bloques. Una, un gran bloque: encontramos las medidas que podríamos llamar «lesionadoras de la intimidad de los catalanes, y que vienen motivadas, una y otra vez, de forma persistente, por el intento de construir una base de datos de carácter fiscal. Dos, medidas que rebajan el nivel de la auditoría y el control interno con pérdidas de independencia de la Intervención General de la Generalitat. Tres, enmiendas encaminadas a aplazar la efectiva aplicación de la Ley de transparencia en materia de subvenciones y ayudas, creando, ahora, un registro cuyos detalles se dejan al buen hacer de la Intervención General, la cual, por otra parte, y como he dicho antes, ya pierde independencia. El cuarto bloque: medidas para la gestión de los conflictos de intereses, que se deja en manos de la Oficina del Presidente. Vamos, es como poner el lobo a guardar los corderos. Quinto bloque: medidas que ponen de manifiesto poco respeto a los Mossos. A nuestro juicio, es por ley específica que deben regularse, ¿eh?, las actividades incompatibles, la jornada y el horario, permisos y ausencias, etcétera. Y, finalmente, tenemos otro bloque, que serían las medidas que aumentan los organismos-chiringuito, como el Consell Català de Cogestió Marítima y la Agencia de Seguridad Ferroviaria: más estructura burocrática y más gasto innecesario. Finalmente, el proyecto de ley incorpora un régimen sancionador abusivo. Sirva como ejemplo la sanción por suelos agrarios sobrenitrogenados, donde no se tiene para nada en cuenta...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...que el titular de la explotación puede haber heredado esta situación del titular anterior, lo cual, lógicamente, le eximiría de culpabilidad y, por tanto, su conducta no podría ser sancionable. En fin, por todas estas sobradas razones...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...hemos presentado una enmienda a la totalidad y esperamos que tenga el apoyo mayoritario de la cámara. Gracias, presidenta. Gracias, president; gracias, vicepresident; gracias, señoras y señores diputados.
A continuació, té la paraula el senyor Rafel Bruguera, del Grup Parlamentari Socialista.
Presidenta, vicepresident, consellers, consellera, diputades i diputats, bona tarda. El Grup Parlamentari Socialista presenta esmena a la totalitat a la Llei de mesures fiscals i financeres fonamentalment per dues raons. La primera, perquè no estem d'acord en la regulació que ens proposen en els tributs propis, taxes i tributs cedits, en part per excés i en part per defecte. Perquè es desaprofita l'ocasió per abordar la necessària reforma fiscal més justa i progressiva, que faci pagar a qui més té i que serveixi per incrementar les inversions i els recursos destinats a les polítiques socials i la lluita contra les desigualtats. No oblidem, en aquest sentit, que els pressupostos que debatem no recullen aspectes fonamentals a la resolució sobre emergència social, aprovada per aquest Parlament fa unes setmanes. La segona raó de la nostra esmena a la totalitat és perquè aquesta llei va molt més enllà del que hauria de ser, raonablement, una llei de mesures que acompanya els pressupostos. Si em permeten una expressió col·loquial, «es passen tres pobles, senyor Junqueras. Ara concretaré una mica més aquestes dues raons. Primera raó de la nostra esmena a la totalitat: en els pressupostos preveuen incrementar els ingressos en 2.048 milions d'euros. Si tenim en compte que 1.939 són deguts a la millora general de l'economia i a la recaptació, a impostos estatals, bestretes i sistema de finançament, resulta que només 109 milions són per la voluntat del Govern, de la política fiscal del Govern, és a dir, només el 5,3 per cent dels majors ingressos. I encara caldrà restar-hi –molt probablement, ens temem– els 31 milions previstos a l'impost sobre les begudes amb excés de sucre, que deixaran en 78 milions d'euros els majors ingressos derivats de la voluntat del Govern. Aquesta és la seva política fiscal: 78 milions d'euros. Engrunes i postureig, segurament una política de maquillatge adreçada únicament al vot de la CUP i no pensant en les necessitats del conjunt de la població catalana. Modificació dels tipus de gravamen de l'IRPF, per exemple? Zero. Això sí, es modifiquen a la baixa les condicions per gaudir de deducció per inversió en l'habitatge habitual. Novament, la solució és fer pagar més als que ja paguen: els treballadors, els assalariats i la classe mitjana. En definitiva, es desaprofita l'oportunitat d'afrontar una verdadera reforma fiscal més justa, equitativa i progressiva, és a dir, demanar una mica més d'esforç als que generen i tenen més riquesa, tant en renda com en patrimoni, i no tant a les rendes del treball, les rendes mitjanes i petites, que són les que suporten la majoria de la pressió fiscal. Estem parlant de la modificació dels trams autonòmics de l'IRPF, del patrimoni, de les successions i les donacions, perquè hi ha marge. Ahir el senyor Torrent deia que el Govern ha utilitzat «tot el marge de maniobra de què disposa –«que tenim, deia. «Seríem uns irresponsables si no ho féssim. Doncs, no, en absolut: no han utilitzat ni de bon tros les possibilitats ni el marge de maniobra de què disposen; una altra cosa és que no el vulguin utilitzar, però de marge en tenen, de marge en tenim. I tant, de marge, que en tenim, sobretot tenint en compte, per exemple, que disposem dels tipus més alts d'Espanya en els trams de les rendes més baixes, mentre que els que guanyen més –les rendes més altes– a Catalunya són dels que paguen els tipus més baixos de tot l'Estat. El Grup Parlamentari Socialista presentarà esmenes adreçades a corregir aquesta situació, en línia amb el que ja hem exposat en interpel·lacions adreçades al vicepresident i hem proposat en mocions que vostès han rebutjat amb la connivència del vot del Partit Popular, demostrant que, més enllà de la gesticulació verbal i la parafernàlia verbal, Junts pel Sí i el Partit Popular s'assemblen com dues gotes d'aigua en molts aspectes; de fet, tal com deia la companya Romero ahir, comparteixen absolutament el mateix model de societat. Nosaltres calculem que, amb una reforma fiscal justa i progressiva, i amb voluntat política real de lluitar contra el frau fiscal, podríem ingressar a l'entorn de 1.000-1.200 milions d'euros més, i així ho plantejarem esperant remoure algunes consciències en aquesta cambra i esperant que la CUP no es desdigui dels plantejaments que té en aquesta qüestió. Segona raó de l'esmena a la totalitat: aquest projecte de llei ultrapassa les lleis òmnibus a què el Govern ja ens té acostumats des de fa anys. De fet, estem davant d'una verdadera llei troleibús –no és «òmnibus, sinó «troleibús. Això sí, emmascarada, camuflada i amagada en el conjunt del debat pressupostari amb l'intent que passi al màxim de desapercebuda possible: que no se'n parli massa i que tot el debat quedi focalitzat en la famosa partida del referèndum o, com a molt, en les polítiques de despesa dels respectius departaments. Poso un exemple del que vull dir. El conseller Junqueras, en la seva compareixença al Parlament per fer lliurament del projecte de pressupost, no va pronunciar ni una sola vegada les paraules «Llei de mesures o «llei d'acompanyament –ni una sola vegada–, com si no existissin. Doncs, miri, sí, existeixen. I tots els grups parlamentaris som testimonis de l'allau de trucades, correus electrònics i visites que hem rebut aquests dies de multitud de col·lectius que es veuen afectats i perjudicats pels canvis normatius que proposen d'amagatotis. Denunciem aquesta pràctica per abusiva i desproporcionada, i sense el necessari debat assossegat, detallat i «pormenoritzat. I que consti que podem estar d'acord en algunes o en moltes de les qüestions que es plantegen, però caldria debatre-les, des del nostre punt de vista, d'una a una, a través de projectes de llei amb tramitació normal o en lectura única, no enmig d'un debat pressupostari. Vostès perverteixen el debat pressupostari i el sentit d'una llei d'acompanyament o de mesures. Per posar només un exemple del que estem dient: en la disposició derogatòria onzena modifiquen la Llei de carreteres de tal manera que deixa de ser infracció greu la prostitució a les carreteres. Vostès creuen que un tema tan sensible com aquest, en què està en joc el debat «regulació versus abolició de la prostitució, es pot ventilar d'aquesta manera?, i sense que el conseller Junqueras n'hagi dit ni una sola paraula en la seva intervenció? Han parlat vostès amb els alcaldes de l'Alt Empordà, per exemple? Ho han consensuat amb algú? Els auguro pluja de mocions als plens municipals si no retiren aquesta mesura i d'altres. Modifiquen una seixantena de lleis, decrets i decrets llei que res tenen a veure amb la definició i concreció dels ingressos pressupostaris, que és el que hauria de fer una verdadera llei de mesures. Per citar-ne només alguns exemples: modifiquen la llei de la funció pública, d'universitats, del Conca, la Llei de pesca, Memorial Democràtic, prevenció d'incendis forestals, protecció dels animals, serveis socials, Llei de l'esport, Llei del Codi civil, etcètera. També es modifiquen lleis d'òrgans reguladors i consultius, com la Llei de l'Oficina Antifrau i la de la Sindicatura de Comptes. Per cert, en aquest darrer cas, podrien –podrien– estar vulnerant l'Estatut, compte. Per què? Perquè la Llei de la Sindicatura de Comptes és de desenvolupament estatutari i requereix majoria absoluta de seixanta-vuit diputats. I les lleis de pressupostos, com vostès saben, només necessiten més vots afirmatius que negatius. Els avisem sobre aquest fet i els suggerim que aquest punt, si no el retiren, com a mínim que es voti separadament advertint de la necessitat de majoria absoluta. A més, a través de les disposicions derogatòries i de l'annex 1, deroguen 161 lleis completes més la Llei sobre els grans establiments comercials i la Llei d'estabilitat pressupostària del 2012 –per cert, votada per vostès junt amb el Partit Popular. I deroguen més de vuit-centes disposicions a trenta-nou lleis diferents, així com diversos annexos emparats en aquestes lleis. Estem, senyories, davant d'un verdader mecanisme de depuració de l'ordenament jurídic. I que consti, i ho repeteixo, que en moltes d'aquestes qüestions, per no dir en la majoria d'aquestes derogacions, hi estem d'acord, per depassades i superades per lleis més recents aprovades per aquest Parlament. Però el mecanisme utilitzat, la Llei de pressupostos, no és l'adequat, ni políticament ni jurídicament. Ho repeteixo: estem d'acord en la clarificació, i, si volen, en la neteja de l'ordenament jurídic depassat i caduc, però fent-ho d'una altra manera: fent-ho bé, amb informació, transparència i diàleg, no des de la foscor ni la unilateralitat. Entrant ja en aspectes concrets d'algunes d'aquestes mesures, proposen la creació de l'Agència de Seguretat Ferroviària. La solució al problema de la mala qualitat dels serveis ferroviaris, des del nostre punt de vista, no passa en absolut per crear nous organismes ni duplicar funcions. El que haurien de fer el Govern de l'Estat i el de la Generalitat és invertir les relacions de confrontació i entrar en una nova via de col·laboració lleial en benefici dels usuaris. Sobre Aigües Ter Llobregat incorporen la disposició addicional catorzena. Fa referència al fet que, en el supòsit que el Tribunal Suprem confirmi la sentència del tribunal superior de Justícia, el Govern explicarà les mesures que adoptarà per recuperar la gestió pública. Amb sentència o sense, senyor Junqueras, els socialistes estem a favor de recuperar la gestió en alta de l'aigua i, per tant, d'Aigües Ter Llobregat. En aquest sentit, hem presentat una proposició de llei que està en aquests moments en tràmit. Esperem que el grup que recolza el Govern hi doni suport. Darrere la proposta de modificació de la Llei d'aigües, pel que fa al sanejament, s'hi amaga un canvi radical del model de sanejament de Catalunya vigent fins avui. L'actual model és, sens dubte, millorable, però no és adequat fer-ho mitjançant la Llei de mesures. Aquest és un debat necessari, però cal que sigui més aprofundit i pausat, que compti amb la participació de tots els sectors, de les administracions implicades i de tots els grups parlamentaris. Els demanem, per tant, que retirin aquest punt de la llei d'acompanyament; en cas contrari, ja anunciem que hi votarem en contra i ens reservem proposar aquest debat en un termini de temps curt. Pel que fa a residus, el Precat 2013-2020 descriu tot un seguit d'accions i actuacions per aconseguir els objectius que fixa, i tal com es descriu en el seu model de finançament de les infraestructures i les actuacions –és a dir, 28 per cent, sector privat; 70 per cent, Agència de Residus, i 2 per cent, altres ens públics–, sembla que sigui la Generalitat la que en suporti el major pes, però res d'això: de fet, l'aportació directa de la Generalitat en els pressupostos és zero. L'increment del rebut de recollida d'escombraries no és responsabilitat exclusiva dels alcaldes i alcaldesses d'aquest país, també del Govern Puigdemont i del vicepresident Junqueras. Aprovaran o intentaran que s'aprovin unes mesures que repercutiran directament i augmentaran el dèficit de les administracions locals. Vostès són conscients que a aquestes alçades de la pel·lícula els ajuntaments ja tenen aprovades les seves ordenances?, i que alguns d'ells, o molts d'ells, fins i tot els pressupostos de l'any 2017?, i que vostès amb algunes d'aquestes mesures el que faran serà incrementar el dèficit dels ajuntaments? Proposen una llei sobre les estades en establiments turístics i una nova llei sobre impostos als grans establiments comercials. N'han parlat amb algú, d'aquests temes, a part de amb la CUP? Amb algun grup parlamentari?, amb el món local?, amb els sectors implicats? Miri, els demanem que ho retirin, i que facin la tramitació com cal: amb compareixences, amb transparència, amb diàleg. A l'article 178 i en diverses disposicions derogatòries es modifica la Llei de turisme de Catalunya sobre la definició de la figura de l'«agent de viatges i els requisits exigits als agents de viatges. Miri, no hi estem d'acord, no creiem que aquest sigui el lloc adequat per plantejar un tema d'aquestes característiques. Pel que fa a la sanitat, ens oposem que el conseller es pugui saltar el consell director del CatSalut per fer nomenaments, com també denunciem l'intent de reduir les capacitats dels òrgans de participació en termes de salut. I no compartim que cobrin a la ciutadania la reposició de la targeta sanitària i encara menys l'increment que hi proposen. Pel que fa a ensenyament, per exemple, l'article 87 proposa la modificació de les exempcions i bonificacions per a la inscripció a la prova d'accés als cicles formatius i altres. No hi podem estar d'acord, no podem estar d'acord que deixi fora de l'exempció les persones discapacitades. La CUP està d'acord en aquestes mesures?, votarà aquestes mesures? Vaig acabant. Preveuen, entre d'altres, també, que entre els recursos econòmics de l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament s'incloguin els procedents de crèdits, préstecs i altres operacions financeres. Francament, no creiem raonable que sigui una bona solució finançar la cooperació a través d'operacions financeres, i crec francament que la CUP, en aquest sentit, suposo que està d'acord amb nosaltres. I acabo. La conclusió és clara: senyor conseller, senyor Junqueras, vostès dialoguen poc i, el que és pitjor, tenen molt poca voluntat de fer-ho. Dialoguen poc amb Espanya, però aquesta Llei de mesures demostra que encara dialoguen menys amb el conjunt de la societat catalana i de les institucions, organismes i associacions que les representen i que tant diuen defensar. Han parlat amb els alcaldes d'aquestes modificacions?, han parlat amb els grups parlamentaris?, amb els agents socials, sindicats i patronal?, i amb els sectors afectats? No. Vostès només tenen un objectiu: un parell de caramels a la CUP i, a canvi, ja votarà tot el que li posin al davant d'una tacada...
Senyor Bruguera, ha exhaurit el temps.
...encara que això –acabo, presidenta– signifiqui...
Acabi, acabi, doncs.
...fer-ho d'amagatotis, sense diàleg, sense debat i camuflat enmig del debat pressupostari. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Bona tarda. Senyor Junqueras, ha començat vostè dient que aquest seria un debat llarg. Jo crec que és que a vostè se li està fent molt llarg, aquest debat de pressupostos i la Llei de mesures fiscals, i el llenguatge no verbal que va expressant ho demostra. De fet, ha tingut voluntat nul·la de diàleg sobre aquestes lleis fins ara i, segurament, la manté, aquesta voluntat nul·la, i, per tant, se li està fent llarg haver de debatre-ho al Parlament de Catalunya. Però ho farem: haurà d'escoltar de nou algunes de les coses que ja li han dit i unes quantes més en boca d'aquesta diputada. Dilluns, fent suport al dejuni que feia la gent de la Renda Garantida Ciutadana, de la comissió promotora de la ILP que s'està debatent en aquest Parlament, un ciutadà venia i ens deia: «Home, però per poder dur a terme això ens cal riquesa al país. La meva resposta va ser: «No, és que de riquesa en tenim, el problema és que està mal repartida. D'això va aquesta llei –d'això va aquesta llei–, d'això va aquest debat. Volem fer política redistributiva de veritat en un moment com l'actual en què ens cal ni més ni menys que una política valenta de rendes, com la renda garantida de ciutadania? Volem fer una política redistributiva valenta que ens permeti cobrar molt més a aquells que en tenen més per poder fer aquesta política de rendes? Doncs, d'això va aquest debat, i aquesta llei no planteja això –no ho planteja–, per al 2017 el Govern no planteja una política redistributiva i fiscal diferent de la que s'ha estat fent en els últims anys. Sense canvi fiscal, i cal dir-ho clar, per recaptar més de qui més té, no es poden dur a terme les polítiques més socials que ens calen en aquests moments a Catalunya. Cal dir-ho així de clar. I per fer els pressupostos més socials de la història ens cal un altre tipus de política fiscal. Tampoc es pot canviar el model social i econòmic cap a un model més sostenible si no s'aposta per una nova arquitectura de fiscalitat ambiental; no es pot fer si no es fa un nou planteig de fiscalitat ambiental. I aquestes coses s'han d'explicar clar a la ciutadania. I això és fer polítiques d'esquerres o polítiques ecologistes; no fer-ho, és fer polítiques liberals, que és el que s'ha estat fent tots els darrers anys a Catalunya. Aquesta llei no respon a claus de polítiques d'esquerres ni de polítiques ecologistes, respon a claus de polítiques liberals. Clar que vostè mateix, fa un mes, davant dels empresaris s'autodefinia com «els true liberals. [[Alguns aplaudiments.]] Si Esquerra Republicana de Catalunya es defineixen com «els true liberals, i estan governant amb aquells que ja defensaven i feien, en aquests últims anys, i votaven també al Congrés dels Diputats les polítiques liberals, com no hem d'esperar una proposta fiscal liberal? I això és el que ens porten avui al Parlament de Catalunya. Més enllà de les definicions que pugui estar fent aquesta diputada, amb declaracions, opinions, anem a fets, conseller. Durant aquest any vostès han pogut, en almenys tres ocasions, dur a terme polítiques fiscals diferents, i no ho han fet. Ni ho van plantejar per als pressupostos del 2016, i la CUP no els va votar els pressupostos el 2016 precisament perquè no feien aquesta proposta fiscal valenta. No ho han votat..., de fet, han votat amb la dreta d'aquest Parlament no dur a terme aquesta reforma fiscal quan ho hem plantejat altres grups parlamentaris, no només Catalunya Sí que es Pot, sinó també el Partit Socialista en dues ocasions més. I, per tant, vostès durant tot aquest any 2016 s'han negat en tres ocasions, avui és la quarta, a fer una reforma fiscal que vagi allà on Esquerra Republicana, fins fa quatre dies, quan no es definien com «els true liberals i estaven a l'oposició, deien que calia fer-ho; o allà on els diuen les entitats i els sindicats de les plataformes Pobresa Zero, de la Plataforma per una Fiscalitat Justa, de la comissió de la ILP per la renda garantida, les entitats del tercer sector. Allò que vol el 77 per cent de la població de Catalunya, segons el Centre d'Estudis d'Opinió: el Centre d'Estudis d'Opinió diu que un 77 per cent de catalans vol que s'apugin els impostos als més rics. Això és el que no fan, el que renuncien a fer, de fet, en aquest projecte de llei. Renuncien a exercir l'autogovern que tenen en aquests temes per millorar tot allò que podem en política fiscal. Per tant, no fan cap mena de desconnexió, ni tan sols compleixen amb allò que poden de marge de l'autogovern, sinó que fan continuisme i immobilisme, i cada vegada dubtem més que això sigui només pel sector convergent del Govern, que ho marqui. El més greu de tot és que això al que porta és a una escassa capacitat d'incidir sobre els ingressos, i, per tant, escassa capacitat d'incidir sobre la despesa, i, per tant, escassa capacitat de dur a terme uns pressupostos realment d'equitat territorial, socials, de sostenibilitat i d'equitat també de gènere. Catalunya Sí que es Pot seguirem insistint que el que cal és una reforma fiscal a fons. I com sembla que passarà avui, que això passarà a tràmit, ho farem també amb les nostres esmenes, tot i que el Govern ja ha deixat clar que no pensa modificar res d'aquesta llei en la seva tramitació, ja ho han deixat clar, abans que ni tan sols entri la tramitació. Un missatge per als companys de la CUP: jo crec que podem pressionar, perquè aquestes coses les hem votat conjuntament fins ara. I, per cert, la moneda de canvi que us demanaven eren els pressupostos; per tant, us podeu plantejar si realment cal que avui estigueu també permetent que es tramiti aquesta Llei de mesures fiscals, que segur –segur– que, en el fons, i en molts dels detalls, no compartiu. Entro a l'anàlisi de detall d'alguns dels elements d'aquesta proposta. Tot i que certament no és les lleis òmnibus a què ens tenien acostumats els governs convergents dels últims anys, la veritat és que mantenen un tic molt preocupant, uns quants tics molt preocupants. Tornen a modificar un munt de lleis, sense cap mena d'efecte pressupostari: lleis referents a la salut, al Codi de consum, la de l'ICS, la de l'esport, la de l'Agència Catalana de Cooperació, l'Institut Català Internacional per la Pau, Memorial Democràtic, la del Conca –quan precisament hi ha una comissió constituïda per revisar-la, i ens la modifiquen per la porta del darrere amb aquest projecte–, o, com ja els han dit, la de la Sindicatura de Comptes, i els repetim i els reiterem l'advertència: és una llei que és de desenvolupament estatutari i, per tant, requereix majories qualificades per modificar-la –a més, la modificació que hi fan, ja els ho diem, no la compartim. Tarannà desregulador –també, un tic que repeteixen–: 164 lleis o decrets llei que deroguen íntegrament. Segur que tots aquests 164 decrets llei o lleis estan obsolets? I l'altre tarannà que mantenen: el de diàleg zero amb els col·lectius i els actors afectats per molts dels canvis que fan en aquesta llei. Un darrer cas de queixa –si volen petit, però per nosaltres molt significatiu–, les cases de colònies: les han inclòs en l'impost d'estades en allotjaments turístics. De debò? –de debò? És ni tan sols conèixer de què van les cases de colònies ni la seva activitat. Ja no els dic el que ens està fent arribar tot el món local. Cinc exemples, breument, de modificacions especialment greus que fan per al món local, sense diàleg amb el món local. La Llei de l'impost sobre habitatges buits: hi introdueixen un mínim exempt –ho ha explicat vostè abans–, una nova exempció que pot deixar centenars d'habitatges buits fora de l'obligació de pagar, tal com ens diu el món local des del coneixement del dia a dia. En la nova Llei de l'impost sobre grans establiments comercials, perden l'oportunitat de destinar aquests recursos al finançament del sistema del transport públic, i, a més, de fer-ho comptant amb la participació de les administracions locals. Amb la nova Llei de l'impost sobre les estades en establiments turístics, o la modificació, tornen, segueixen limitant-ne el destí a potenciar el turisme, i no pas a revertir les externalitats produïdes per l'activitat turística, que és el que li demanen la majoria dels municipis turístics. Amb la modificació de la Llei ferroviària, el món local ja es comença a témer, conseller Rull, que amb aquesta modificació el que vostès intenten és implicar els recursos locals, ara, per a cada una de les obres que s'hagin de fer de millora en el metro o en els ferrocarrils. Amb el cànon de deposició de residus en dipòsits controlats i destinats a la incineració, que fan que sigui de forma acumulativa en un sol any en lloc d'allò que havíem pactat d'increment en dos anys, sabent que això impacta de forma molt important en els pressupostos dels ens locals, i no hi han tingut diàleg. Oportunitats perdudes, senyor Junqueras, en aquesta llei. No només mantenen, sinó que incrementen tres euros la taxa per la renovació o reposició de la targeta sanitària. Mantenen la taxa per l'emissió dels informes d'estrangeria, en lloc d'eliminar-la, com es va aprovar al Ple d'emergència social d'aquest Parlament [[alguns aplaudiments]] amb una resolució que vam plantejar Catalunya Sí que es Pot. No introdueixen la tarifació social en la taxa d'escoles oficials d'idiomes, o en els cicles formatius de formació professional. I és cert que blinden el manteniment dels grups de P3 existents en centres públics, però mantenen els concerts vigents amb les escoles que segreguen per sexe. Oportunitat perduda. Clara oportunitat perduda: cap mesura fiscal valenta per garantir el Pla de qualitat de l'aire o per al canvi de model en elements de transició energètica. En aquests temes mediambientals, aquesta llei no només és continuista, sinó que fins i tot és antiquada. Amb tot plegat, acaben fent petites millores d'ingressos, cert, però més simbòliques que reals. Benvinguts siguin 109 milions d'ingressos extres, si ens els creiem –si ens els creiem–, que és el que preveuen per al 2017, però són insuficients, clarament insuficients. Les úniques millores possibles de gruix que es podrien fer d'ingressos per a l'any vinent són millorar el model de finançament autonòmic, cosa a la qual renuncien a incidir, o amb una reforma profunda dels impostos propis i cedits, cosa a la qual vostès també renuncien a incidir. Hi ha alternativa –nosaltres l'hem plantejat, els ho hem dit en diverses ocasions, tant aquest mateix any..., i seguirem insistint-hi–, una alternativa que ens pot portar a ingressar no 100 milions, 1.000 milions d'euros més cada any a Catalunya, i volem recursos reals i possibles, i no fer volar coloms. Una reforma de l'impost de successions i de donacions: hi tenim molt marge, amb els beneficis fiscals i minoracions que actualment fa que recaptem 980 milions menys cada any del que podríem amb aquest impost –molt marge–; només plantegem que toquem els beneficis fiscals del 5 per cent de les herències més elevades. Una reforma de l'impost de patrimoni per tocar, afectar els quinze mil declarants de les grans fortunes; la fiscalitat més elevada, fer pagar més als que més tenen. Una modificació del grau autonòmic de l'IRPF per afectar només un 5 per cent dels contribuents, aquells que superen en el que cobren sis vegades el salari mínim interprofessional. Podríem fer un protocol immediatament per recuperar el màxim possible dels 2.000 milions d'euros que cada any costa a la sanitat pública la infradeclaració de malalties relacionades amb el treball i que haurien de pagar les mútues. O un impost no només a les begudes ensucrades, sinó –per la lògica d'aquest tipus d'impost, perquè és per un tema de salut pública– un impost també als aliments insans amb excés de greix, amb excés de sucre o a les begudes amb excés de sodi; si no les fem totes, la lògica de l'element de salut al darrere es perd. Com veuen, propostes senzilles, orientades al bé comú, en què la majoria de la ciutadania, l'amplíssima majoria de la ciutadania, en surt ben parada i, de fet, beneficiada. Perquè serien ingressos per dur a terme un full de ruta que passa per renda garantida de ciutadania, per pla de xoc a les llistes d'espera en dependència, per recursos per implementar com cal la Llei d'emergència habitacional i pobresa energètica, per recursos per a l'ocupació o per apostar per un canvi de model productiu, i sostenible i de futur. Sense canvi fiscal de fons tot això no és possible. I, per tant, necessitem una llei d'acompanyament amb un planteig valent, que ens pugui portar a uns pressupostos ecològics, feministes, redistributius i de reequilibri territorial. Aquest és el sentit de la nostra esmena a la totalitat. Acabo, conseller. En un moment com l'actual, plantejar una proposta fiscal per ingressar 109 milions extres quan podrien fer-ne una per ingressar-ne 1.000 milions en un exercici fiscal és una irresponsabilitat, i és «políticament reprovable i socialment injustificable –això va ser literalment el que va dir ahir el portaveu de Junts pel Sí al debat de pressupostos, Roger Torrent: «Si no s'esgoten els marges, és políticament reprovable i socialment injustificable. Això és el que fa vostè. Deixi de queixar-se de tenir poques competències o poc marge quan aquell que té no l'utilitza o no se'l menja. [[Alguns aplaudiments.]] I és trist i irresponsable renunciar a usar aquest marge en aquests moments, i és especialment trist que això ens ho faci qui diu defensar la llibertat del nostre poble, perquè no hi ha llibertat sense condicions mínimes d'igualtat. I cada oportunitat que es perd a avançar per l'equitat és una oportunitat que es perd a defensar la llibertat. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Ribas. A continuació té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellers, consellera, diputats, diputades, crec que hauran de reconèixer tots vostès que el paper més difícil d'aquest debat el tindrà un servidor, que ha presentat una esmena a la totalitat a un projecte de llei de mesures d'un conseller true liberal, però que a la vegada cita José Martí, i davant d'uns grups que també hi han presentat esmenes a la totalitat i que diuen que és un projecte de llei o són uns pressupostos que hem pactat el Govern independentista amb el Partit Popular, no? Per tant, és una situació, com a mínim, deuen entendre vostès, que és bastant estranya. Bé, aquest és un projecte de llei que té –jo també citaré José Martí, ho dic per si genera expectativa– diverses parts, diversos capítols, com ja és ben sabut i ja hem sentit a les intervencions hagudes; tres nous impostos i la reformulació o la modificació de la taxa turística –només cal sentir el nom sencer del projecte de llei. De taxes, si no vaig errat, n'he comptat vuit de noves; en algun cas no és que siguin estrictament noves, sinó que el que han fet ha sigut afegir-hi nous fets imposables; en alguns casos, no de forma genèrica –i això també val la pena valorar-ho– hi ha un increment generalitzat de les taxes, sinó que s'han fet increments puntuals de determinades taxes, que van entre el 9 per cent –el 15 per cent, en d'altres casos– fins al 42 per cent –el 42 per cent deu ser l'increment del preu de la còpia de la targeta sanitària. En tributs cedits, allò més destacat són els increments de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, que era un d'aquells pocs impostos sobre els quals el Govern té capacitat normativa i que, comparat amb els tipus impositius de la resta de comunitats espanyoles, encara no érem els que hi estàvem més alts; ara sí, ara ja estem al capdavant de totes les comunitats. És a dir, aprofitem la reforma per apujar aquestes figures impositives, també, com aquella que més. I, després, un conjunt de diferents mesures, de moltes mesures, que són, sincerament –i ho ha dit algun altre diputat–, bastant impròpies d'una llei de mesures. Bàsicament, perquè és que hi han no articles, no... I ara li citaré una disposició addicional, una sola disposició addicional, que té vida pròpia. És a dir, que podria ser..., no, de fet, no «podria ser; de fet, ha estat objecte de múltiples debats en aquest hemicicle, i fins i tot hi ha una ponència que està treballant una proposició de llei per fer allò que amb una disposició addicional el Govern, i en la Llei de mesures, per la porta del darrere, ventila, que és el tema d'Aigües Ter Llobregat. Vull dir, hem passat hores i hores de debat sobre Aigües Ter Llobregat, i el Govern va i, amb una llei de mesures, amb 194 articles, amb innombrables disposicions addicionals, disposicions transitòries, disposicions derogatòries, un annex de lleis derogades i un altre annex de dos-cents municipis i escaig d'especial incidència pel tema de l'habitatge, cola una disposició addicional i diu: «Eh!, això de l'ATLL, si hi ha una sentència al Suprem que anul·li el concurs, agafo, m'ho quedo, en faig la gestió directa i s'han acabat els debats parlamentaris. Home, no ens sembla raonable. Segurament, amb un nombre petit, amb un nombre inferior ho podríem entendre, però amb la quantitat en què, efectivament, es fa en aquesta Llei de mesures, no ho podem compartir. Molt bé, però després jo crec que també hem de parlar del que no hi ha. I en una llei de mesures, on la part més important és la de configurar aquells canvis normatius, aquells canvis legislatius que han de permetre donar suport a uns pressupostos, donar suport a la part d'ingressos d'uns pressupostos, jo crec que cal fer una valoració més global sobre el sistema fiscal i sobre el sistema tributari. I el debat no és si impostos sí o no; nosaltres –jo crec que tothom, i això és evident– estem convençuts que els impostos són necessaris per corregir desigualtats i per finançar els serveis públics, que, amb mesura, són aquells que permeten que es redueixi la desigualtat entre els diferents ciutadans, i fins aquí hi estem absolutament d'acord. Ara, el que no podem entendre és el sistema tributari, és el sistema fiscal com un sistema aïllat de tot l'entorn. No, el sistema tributari i el sistema fiscal tenen una repercussió directa sobre el conjunt de l'economia i sobre la situació de l'economia. Per tant, jo crec que val la pena que, quan fem la valoració del sistema fiscal, quan fem la valoració dels tributs, quan fem la valoració dels nous tributs que se'ns proposen, ho fem en un entorn econòmic i ho fem preveient quines seran les conseqüències que poden tenir en aquest entorn econòmic. Per tant, nosaltres ens posicionarem, evidentment, a favor –és evident– que hi hagin impostos, però que siguin mesurats. En canvi, el Govern, amb una trajectòria..., amb una llarga trajectòria –perquè no és fruit d'un dia, això, ni únicament d'aquest Govern, sinó d'uns quants anys–, és més partidari d'impostos a dojo. I en la mesura que en els impostos sobre els quals té capacitat normativa, com per exemple en l'IRPF, ja estem en els tipus impositius més alts de tot Espanya –després m'hi referiré més específicament–, doncs, home, pel que fa a impostos propis, ja érem la comunitat que tenia més impostos propis, i avui se n'hi afegeixen dos més, en termes nets –perquè un en substitueix un altre, i l'altre és una reformulació–, més un tercer que veurem demà, més dos més que van amb la Llei del canvi climàtic, etcètera. És a dir, no en tenim prou amb ser els primers de la classe, que a sobre estem fent carrera, estem fent punts perquè no ens agafi ningú. I en això nosaltres discrepem. Perdó, miri, podríem fins i tot arribar-ho a admetre; ho podríem arribar a admetre si vostès ens diguessin: «Escolti'm, és que escurem tant els recursos que tenim per arribar absolutament a tota la població que no tenim més remei que apujar els impostos, perquè, escolti'm, miri, no hi tenim més solució. Miri, ho entendríem; ho entendríem i no hi tindríem cap problema. Ara, veure que els catalans hem de fer aquests esforços fiscals al mateix temps que veiem que els esforços que fa el Govern no són precisament per atendre necessitats ciutadanes, sinó que en una part molt important, 120 milions en el cas d'aquests pressupostos, són per alimentar el espíritu nacional, doncs, no ho podem compartir –no ho podem compartir, conseller. I per això és aquest, també, un element de la nostra esmena a la totalitat. Sobre l'impost de grans superfícies comercials. Jo crec que en el plantejament que en fan val a dir que això és una reformulació d'aquest impost per salvar l'objecció de la Unió Europea amb relació a l'avantatge que, en principi, suposa l'impost de les grans superfícies comercials en el petit comerç, i vostès el que fan és dir: «Bé, doncs, ara no gravarem la superfície comercial, sinó que ara gravarem els cotxes que van a una determinada superfície comercial. Jo crec que perden l'oportunitat de canviar-ne el nom, perquè mantenint el nom d'«impost sobre les grans superfícies comercials jo crec que es deixa entreveure, una vegada més, que l'impost va sobre el comerç, no va sobre els vehicles: no és un impost mediambiental, sinó que torna a ser un impost sobre el comerç. Ja posats a canviar-ho tot, doncs, segurament no hauria costat gran cosa canviar-ne també el nom. Però també deixi'm dir-los una altra cosa, eh? El que necessita el petit comerç no és que el gran comerç pagui impostos. El que necessita el petit comerç és que s'hi aposti, que s'aposti pels centres urbans, que se'ls ajudi, que es dinamitzin els centres de les ciutats, que s'inverteixi en els centres de les ciutats, que s'apliqui la Llei de barris, que hem passat la tira d'anys amb la Llei de barris suspesa –aquest any es recupera una miqueta la Llei de barris, ja ens sembla bé. Això és el que necessita el petit comerç. No que els altres paguin, sinó ajudar-los a ells, no? Sobre l'impost a establiments turístics, bé, jo crec que el fet de posar, l'impost, els apartaments turístics de Barcelona al mateix nivell que un hotel de cinc estrelles, com ja s'ha dit abans, no és res més que el reflex de la incapacitat d'intentar resoldre un problema que continuarà persistint. I algú deu haver pensat: «Bé, ja que tenim el problema i el continuarem tenint, almenys cobrem. No ens sembla que sigui la solució més adequada. Amb relació a l'impost que substitueix l'impost sobre les nuclears, que és aquest dels elements radiotòxics. Deixi'm dir-li que aquí jo crec que el Govern no té en compte –i si la hi té, doncs, suposo que a canvi de la recaptació ja els va bé– el que és la il·lusió fiscal; és a dir, pensar que posem un impost a algú, a alguna empresa, que genera energia nuclear en aquest cas, i que això anirà a compte del compte de resultats. El més fàcil és que aquesta empresa el que faci és repercutir, d'una manera o d'una altra, aquest sobrecost en la factura que pagarà el ciutadà. Ho dic perquè, al final, aquests 60 milions d'euros de recaptació d'aquest impost qui els acabaran pagant seran tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya sense excepció, i no els pagaran les empreses. Sobre les begudes ensucrades. Jo em reafirmo en el posicionament que ja li vaig dir fa unes setmanes en aquest mateix hemicicle. Mirin, aquest impost pot tenir dues lectures –«pot: en realitat no en té dues. Si vostès em diuen: «Aquest impost el posem per reduir el consum de les begudes ensucrades, és un debat; podem discutir-lo, podem debatre'l, no m'hi posiciono –podem debatre'l, si volen. Ara, no em diguin que l'impost que vostès posen aquí és, precisament, per reduir el consum de begudes ensucrades, perquè no és així. Hi han estudis que demostren –hi han estudis que demostren– que si el preu del producte no s'incrementa per damunt d'un 20 per cent és inelàstic. És a dir, per més que posem aquest impost no es deixaran de vendre begudes ensucrades, per tant, no tindrà efectes sanitaris, perquè els consumidors continuaran consumint exactament igual la mateixa quantitat de begudes ensucrades; ara, això sí, el Govern cobrarà. Bé, doncs, aquest és un impost amb efectes únicament i exclusivament recaptatoris. Miri, nosaltres no hi estem d'acord. Últim element. Desaprofiten l'oportunitat –i ja s'ha dit– d'aprofundir en una reforma sobre l'impost sobre la renda de les persones físiques. Nosaltres coincidim en la hipòtesi general que s'ha plantejat –«general: després, quan entrem al detall, és quan hi ha discrepància– amb relació que la fiscalitat ha de ser justa i progressiva –ja hi estem d'acord: justa i progressiva. Ara, uns determinats partits diuen: «Escolti'm, el que hem de fer és que els més rics paguin més impostos. Nosaltres el que diem, i així ho vam debatre aquí en el Parlament, és que el 75-80 per cent dels catalans, que són els que paguen més de tot Espanya i els que tenen rendes inferiors, de menys de trenta mil euros –i ho fan perquè el tipus impositiu de l'IRPF que ha posat el Govern de la Generalitat és el més alt de tot Espanya–, abaixem-los els impostos a ells. Permetin-me... Ara ve la cita de José Martí, que no era ni sant ni de la meva devoció, que és: «El derecho del obrero no puede ser nunca el odio al capital. Bé, és una reflexió interessant, emmarcada en el segle XIX, però jo crec que d'alguna manera aquella harmonia que preconitzava –hi insisteixo: en el segle XIX– José Martí sobre les classes socials –hi insisteixo: en aquell moment–, jo crec que val la pena tenir-la en compte amb relació a la tributació de les persones que tenen rendes més baixes i les que tenen rendes més altes per veure quin és l'efecte que tot això té sobre l'economia. Ahir el BBVA Research presentava l'informe sobre Catalunya, i anunciava dades molt interessants. Una primera, les previsions de creixement de l'economia catalana del 2,9 per cent, que era al juliol, i així ho preveien els pressupostos del senyor Junqueras el mes de juny, se situen ara, en aquest moment, al 3,5 per cent. I fa una bona previsió també, encara que amb desacceleració, per a l'any 2017, del 2,5 per cent –per cert: un pèl inferior al que preveu el senyor Junqueras en els pressupostos. Però deia aquest informe, i aquest és l'element important, que el que ha propiciat aquest increment del creixement de l'economia catalana és precisament el consum intern. Com som capaços d'estimular més el consum intern? Apujant impostos a un 4 per cent dels contribuents o abaixant impostos a un 80 per cent dels contribuents? Doncs, miri, sense cap mena de dubte nosaltres apostem per abaixar els impostos a un 80 per cent dels contribuents. Acabo. Una xifra que jo crec que és important, perquè al final no podem veure només el fet o la circumstància d'abaixar impostos en un determinat tram com allò que deixarem de recaptar immediatament, sinó que hem de veure com afectarà aquesta rebaixa d'impostos en el consum i, per tant, com afectarà en l'economia. Dues xifres, que no tenen res a veure però que les vull explicitar: els catalans, l'any 2016, ens hem estalviat 1.780 milions en impostos de l'IRPF del tram estatal per la rebaixa d'impostos. I això, poc o molt –no sóc capaç de valorar-ho, eh?, però poc o molt–, influeix en la millora de l'economia. Segona dada: del total de recaptació addicional que tindrà el Govern de la Generalitat el 2017, 3.500 milions, 3.400 provenen de majors recaptacions gràcies a l'increment de l'activitat econòmica; només 100 provenen de l'increment de taxes i impostos que vostès apliquen en aquest Projecte de llei de mesures. Per tant, creiem que val la pena aquesta reflexió més global a l'entorn de l'efecte dels impostos, a l'entorn de l'efecte de les mesures tributàries sobre el conjunt de l'economia. Per tant, anunciar que el nostre grup votarà «sí a l'esmena a la totalitat que hem presentat, i matisar i puntualitzar que, per ajudar els grups de Catalunya Sí que es Pot i Socialista que es vegi la diferenciació entre la seva esmena a la totalitat i la nostra, el nostre «sí serà en negreta i en cursiva. Gràcies, senyora presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bé, bona tarda a tothom una altra vegada. Tal com va passar en el debat d'ahir, per una banda se'ns diu que tenim un afany confiscatori, que només pensem a posar impostos, que som els que més impostos posem, que som els que més impostos fem pagar; i, per l'altre costat, ens diuen que no hi ha manera que posem impostos, que no hi ha manera que cobrem impostos, i... No ho sé, escoltin, en algun punt, entremig, deu haver-hi una certa virtut, o almenys aquesta és la que intentem trobar. Com és possible que alguns de vostès afirmin –perquè estic convençut que tots ho fan amb el màxim rigor possible– que tenim uns impostos molt baixos i els altres afirmin que tenim uns impostos altíssims. Aquí, una manera molt senzilla d'intentar explicar-ho –ja ho hem intentat en d'altres ocasions, probablement sense l'èxit que a nosaltres ens hauria agradat tenir en aquesta explicació– és que una cosa són els tipus i una altra és la recaptació efectiva. I, per una banda, tenim uns tipus que són relativament elevats en el nostre entorn, en comparació amb el nostre entorn, i de l'altra, tenim una recaptació efectiva que és menor que en bona part del nostre entorn. Com s'explica això? No tant per una qüestió de tipus efectius, sinó sobretot per una qüestió de frau fiscal, d'elusions fiscals, de deduccions fiscals, d'un entramat extraordinàriament complex de deduccions fiscals que fa que bona part d'aquells que haurien de pagar els impostos que ja existeixen amb les figures que existeixen, doncs, s'estalviïn el pagament d'aquests impostos, que no el paguin o que defraudin, o que utilitzin els mecanismes establerts en les deduccions per eludir el pagament d'aquests impostos, a vegades amb complexes enginyeries de caràcter fiscal. Per tant, quin és l'objectiu? L'objectiu és assegurar la millor recaptació possible, maximitzar la recaptació destinada a la sustentació dels serveis públics fonamentals, que són garantia de justícia social, d'igualtat d'oportunitats i també de creixement econòmic futur, sense perjudicar el desenvolupament econòmic, la inversió, la generació de llocs de treball, etcètera. Per això ens sembla que les millors..., o una part de la feina que tenim ha de ser una feina destinada, precisament, al combat contra el frau fiscal, al combat contra l'elusió fiscal, la reducció de les deduccions fiscals d'aquest entramat de deduccions fiscals, que en el cas de la societat catalana, en un 90 per cent, són deduccions que són fruit de decisions que pren el Govern espanyol, i en un 10 per cent són fruit de deduccions que s'han pres en l'àmbit institucional català, de les quals –d'aquest 10 per cent– el 80 per cent corresponen a deduccions en l'àmbit de l'impost de successions, perquè tendeixen a protegir els lligams de parentiu més propers, per exemple, entre pares i fills, etcètera. Per tant, hi han possibles receptes en l'àmbit fiscal? Indubtablement. Les que vostès plantegen són obertament contradictòries, encara que avui molts de vostès coincidiran en el vot, i, per tant, votaran exactament el mateix, encara que alguns de vostès ens acusen d'estar més a prop dels altres i els altres ens acusen d'estar més a prop dels uns. Però, en tot cas, el resultat final serà que vostès votaran junts en contra de les propostes que es plantegen. Efectivament –i em sembla que això també és una dada objectiva–, el Govern de Catalunya en els darrers anys ha posat en funcionament, ha activat bona part dels marges fiscals disponibles, i, en tot cas, segur que és l'àmbit subestatal, dintre de l'Estat espanyol, que ha generat més esforç en aquest sentit, amb tipus més elevats, amb la majoria de les figures fiscals, amb la majoria dels trams, però també amb la creació de figures impositives de caràcter innovador que tenen, sens dubte, un objectiu recaptatori també per sustentar aquests serveis públics, que es veuen afectats per decisions que es prenen en d'altres àmbits institucionals. Recordeu, per exemple, que, malgrat que el marc general estableix que ens correspondria el 50 per cent de la recaptació de l'IVA, en realitat la part efectiva que ens n'acaba arribant està al voltant del 36 per cent. Això sol corregiria bona part de les dificultats en les quals ens trobem, juntament amb tantes altres referències que hem fet al sostre de dèficit, etcètera, de les quals nosaltres, com tots vostès, sense excepció, hi estiguin d'acord o no, també en són víctimes, diguem-ne, d'aquest tipus de decisions que pren el Govern espanyol, hi insisteixo. Per tant, si féssim un repàs, atès que entenc que a ningú li fa mandra el debat..., fem un repàs una altra vegada a algunes de les figures fiscals que hem dit que s'han anat implementant –algunes, implementades de forma efectiva; d'altres, aturades o tombades pel Tribunal Constitucional–: l'impost sobre dipòsits bancaris; l'impost sobre les empreses bancàries que han acumulat pisos buits fruit de la darrera crisi; l'impost sobre grans superfícies comercials, en aquest cas que grava no –com deia el portaveu del Grup de Ciudadanos– la superfície comercial, sinó que grava l'ús efectiu dels automòbils en els pàrquings, per aquesta qüestió mediambiental a la qual també feien referència alguns de vostès; l'impost sobre el risc generat per les centrals nuclears i per l'ús de materials radiotòxics que s'hi fa, i la reversió d'una part dels ingressos que es generaran de la recaptació que es generarà amb aquest impost a les zones més properes i amb l'impuls de l'activitat econòmica d'aquestes zones; el fet de gravar la contaminació que té el seu origen en avions de caràcter comercial, en vehicles, etcètera, vinculats a la Llei del canvi climàtic, que, efectivament, s'està gestionant en paral·lel a aquest debat; l'impost sobre estades turístiques, que, per cert, no ha de ser confós en cap cas amb l'IVA, i que, per tant, molt més que una vocació de proporcionalitat, el que té és una vocació de corregir l'excés de pressió que es produeix en l'ús turístic en contra dels usos residencials habituals entre els veïns, i, per tant, té l'aplicació concreta en cada un dels àmbits, precisament, per evitar aquestes externalitats de caràcter negatiu, perquè un element explicatiu del conjunt de les propostes de caràcter fiscal, junt amb la recaptació a la qual ara fèiem referència, és la correcció d'aquestes externalitats negatives d'àmbit social, d'àmbit ambiental, d'àmbit sanitari, etcètera. Jo puc entendre que –vaja, em sembla que és perfectament legítim, no pot ser de cap altra manera– alguns dels portaveus diguin que no estan d'acord en l'efectivitat a l'hora de corregir determinades externalitats negatives de l'impost sobre les begudes amb sucres afegits, com deia el senyor Rodríguez tot just fa un moment. En tot cas, és un impost que el que fa és seguir les recomanacions de l'Organització Mundial de la Salut, que entenc que també té una opinió perfectament respectable, i probablement ben fonamentada i ben construïda al respecte, i que segueix també els exemples, com dèiem abans, d'altres estats que estan implementant aquest tipus de figura fiscal, com Noruega, Dinamarca, el Regne Unit, Irlanda, etcètera. També per acabar de desenvolupar el paquet de mesures de caràcter fiscal que s'ha intentat desenvolupar i que en molts casos s'ha desenvolupat de forma efectiva, a tot el llistat que acabo de repassar de forma succinta ara fa un moment afegir-hi també l'impost sobre companyies de telefonia, etcètera, eh? Per tant, hi ha uns tipus relativament elevats comparats amb el nostre entorn? La resposta és sí. Hi ha una recaptació efectiva menor que en bona part del nostre entorn, o almenys en aquella part del nostre entorn a la qual més ens voldríem assemblar? La resposta és sí. Per tant, certament, hi han elements que sustenten cadascuna de les seves intervencions, encara que són intervencions francament contradictòries perquè ens recomanen fer exactament el contrari els uns dels altres. Llavors, quin és l'objectiu? Tornem-hi: l'objectiu és intentar trobar la manera de fer més efectiva aquesta recaptació fiscal. On tenim els principals problemes en aquestes fugues en la recaptació? Els tenim, com deien, en el frau, els tenim en l'elusió, els tenim en aquest entramat complexíssim de deduccions que sovint només beneficien aquells que tenen més recursos, que tenen més instruments, que tenen més protecció jurídica o que són capaços de construir sistemes d'enginyeria financera cada vegada més complexos. Precisament per això una de les intencions del Govern amb aquesta llei, amb aquesta proposta, és anar desmuntant algunes d'aquestes deduccions, tenint en compte que, com deia fa un moment, el 90 per cent d'aquestes deduccions són fruit de decisions que pren el Govern espanyol; només un 10 per cent, fruit de deduccions preses, decidides, votades en els nostres àmbits institucionals, de les quals, també hi vull insistir, el 80 per cent d'aquest 10 per cent fan referència a l'impost de successions per protegir els lligams familiars de grau més proper, diguem-ne, eh? Per tant, compartim amb molts de vostès la diagnosi de la preocupació davant de molts dels problemes socials que té plantejats la nostra societat –els compartim. Estem convençuts que la crisi, perquè és una evidència i així ho hem explicat –i jo mateix he tingut ocasió d'explicar-ho per exemple amb relació a la publicació de la darrera nota d'economia que ha fet pública el nostre departament–, que els anys de crisi des del 2007 fins almenys al 2014 han provocat un increment de les diferències socials; per tant, n'estem absolutament convençuts. També estem absolutament convençuts que les mesures que adoptem i que proposem en el projecte pressupostari i en aquest Projecte de llei de mesures són mesures que precisament el que fan és corregir, almenys en part, aquestes desigualtats. I ahir en posàvem exemples, molt variats, perquè fèiem un llarg repàs de l'índex de pobresa, de pobresa severa, en els índexs que relacionen el 20 per cent de la població que cobra més amb el 20 per cent de la població que cobra menys –l'índex Gini, Arope, etcètera. Ho explicàvem per al 2015, i vèiem com el 2015 tots aquests indicadors havien millorat –havien millorat segur que menys del que voldríem tots els aquí presents; havien millorat més del que ho havien fet fins aquell moment, perquè fins aquell moment clarament havien empitjorat–, i que aquesta tendència, amb tota certesa, encara que no en tenim les dades tancades en aquest moment, ha continuat millorant i s'ha incrementat el 2016. És evident que això no comporta per part de ningú dels aquí presents una enorme satisfacció en el sentit de pensar que hem assolit el conjunt dels objectius que probablement tenim plantejats, però sí el convenciment que caminem en la direcció adequada, i que efectivament posar 1.170 milions més d'euros en el conjunt d'aquestes polítiques socials, fonamentalment en l'àmbit de salut, d'ensenyament, d'afers socials, etcètera, és evident que contribueix a aquesta correcció, no només des d'una perspectiva de la immediatesa de la urgència que segur que ha de ser atesa, sinó també des de la perspectiva de corregir aquells elements estructurals, la correcció dels quals ha de permetre també un major creixement de la nostra economia, una major capacitat de recaptació fiscal, i per això també una major sostenibilitat futura del conjunt dels nostres serveis públics. Per tant, estem convençuts que caminem en la direcció adequada. Estem convençuts que entre les afirmacions dels uns i dels altres –que, hi insisteixo, totes tenen un punt de certesa– hi ha uns elements que són en comú –que he intentat explicar també en la intervenció inicial, que ara he intentat repassar de forma més breu– que nosaltres intentem implementar, i estem convençuts que s'implementaran de forma cada vegada més adequada amb el projecte pressupostari i amb aquest Projecte de mesures que avui els plantegem. Després, alguna reflexió més puntual, i que espero que vostès també acullin amb el millor bon ànim possible, diguem-ne, eh? Confirmar al portaveu del Grup de Ciudadanos que la figura fiscal sobre grans superfícies comercials no fa referència als metres d'establiment, sinó a l'ús efectiu de les places de pàrquing. No tenim cap voluntat d'excloure els no-residents a Catalunya de l'impost sobre les begudes amb sucres afegits; per què ho hauríem de fer? Els que consumeixen, doncs, contribueixen, no? No volem estalviar-lo a ningú, perquè el que volem és precisament millorar la vida de tothom, i volem millorar també la recaptació de tothom per posar-ho a disposició de tothom. Pel que fa a l'eliminació de deduccions a empreses que es financen en el mercat alternatiu borsari, vostè ha parlat de «centenars d'empreses i de... No. Miri exactament quantes empreses són i veurà que les pot comptar probablement amb els dits de dues mans i que encara li'n sobraria algun, de dit. Respecte a les taxes de l'ús turístic dels pisos –diversos de vostès hi han fet referència i, per tant, permetin-me que amb una sola resposta una mica els contesti a tots–, l'objectiu és precisament corregir aquest excés de pressió que hi ha sobre l'ús habitual de tipus residencial dels pisos per part dels veïns, perquè hi ha una forta pressió en aquest ús turístic i, per tant, intentem establir un mecanisme de correcció fiscal per evitar, o per corregir o per refredar, una possible bombolla immobiliària en determinats àmbits territorials del nostre país i singularment a la ciutat de Barcelona. I, per tant, aquest n'és un dels objectius: utilitzar les figures fiscals com un element anticíclic, eh?, i justament al contrari del que s'ha fet habitualment per part de l'Estat abans, durant i després de la crisi. Després també molt puntualment vostè s'ha referit a l'Agència de Seguretat Ferroviària com un «xiringuito. No és un «xiringuito, és el desplegament de la normativa europea –i ja està. El Partit Socialista deia que la modificació tributària sobre els pisos buits modifica les rendes més baixes. No, al contrari: està feta per protegir les rendes més baixes. La llei sobre pisos destinats a establiments turístics; la mateixa reflexió que acabo de fer ara: l'objectiu és precisament evitar que hi hagi un excés de pressió de l'ús turístic en contra de l'ús residencial dels veïns, en aquest cas singularment de la ciutat de Barcelona. Vaig..., breument, eh?, per... Sobre les cases de colònies: és per a usos turístics de majors d'edat. [[Remor de veus i rialles.]] És que de vegades ho plantegen d'una manera que sembla que sigui, bé, gairebé la fi del món, diguem-ne, eh? És per a usos turístics de majors d'edat, d'acord? Després... [[Veus de fons.]] No, a partir de divuit, a partir de disset. [[Veus de fons.]] Senyor Coscubiela...
Si us plau –si us plau.
...avui ha parlat una companya seva...
Si us plau, no facin diàleg.
...segur que vostè ha apreciat molt la seva intervenció. Intenti prodigar-se quan li pertoca, diguem-ne. I després també una altra reflexió sobre l'impost de successions. D'una banda, recordar-ho: l'impost de successions va tenir un fort increment, aproximadament a l'entorn de l'any 2006; després, una modificació el 2010 impulsada pel que aleshores era el conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Antoni Castells. Aquella modificació va tenir la seva plena implementació l'any 2011 perquè la modificació impulsada pel conseller Castells va ser de l'estiu del 2010. A la tardor del 2010 van haver-hi eleccions, va canviar el Govern; la implementació, les conseqüències de caràcter fiscal de la reforma del conseller Castells, votada per diversos dels partits que aleshores estaven..., alguns dels quals han canviat de nom o estan integrats en d'altres organitzacions, o el que sigui..., van votar en aquell moment. Aquella modificació va comportar que els ingressos derivats de l'impost de successions fossin menors que els que tenim ara; no majors, menors que els que tenim ara –menors que els que tenim ara. En aquella ocasió el conseller Castells va afirmar alguna cosa semblant a aquesta: «Nosaltres hem dit –dos punts– «que a partir d'aquest moment és un impost, el de successions, que només pagaran les grans fortunes. És així, els grans cabals hereditaris. Aquesta és la reforma que impulsa el conseller Castells en aquell moment. I la portaveu d'Iniciativa per Catalunya Verds també en aquell moment va dir que aquella era una reforma necessària, que era una reforma justa, que era una reforma que buscava els amplis consensos. Aquella reforma, la del 2010, posteriorment –els efectes recaptatoris de la qual es van produir el 2011 i generaven menys recursos que actualment–, va ser remodificada per un acord entre, aleshores, Convergència i Unió i el Partit Popular. Posteriorment, va ser tornada a modificar per un acord en aquella ocasió entre Convergència i Unió i Esquerra Republicana. Aquest últim acord, que s'assembla molt a l'acord que es va establir per majoria parlamentària el 2010, hi torno a insistir, genera més recursos ara que els que va generar el 2011 fruit de la reforma del 2010. Per tant –també hi insisteixo, com vaig fer ahir–, si comparem totes les dades actuals amb les dades màximes de cada aspecte en qualsevol moment de la història, és evident que sempre hi hauran diferències; segur, és clar, perquè al final un projecte pressupostari, perquè al final un pressupost, perquè al final una llei de mesures ha d'englobar tot l'ampli ventall, no pot analitzar cada una de les mesures separadament, aïlladament de la resta. Per tant, em sembla que en aquest sentit és absolutament lògic el que nosaltres estem explicant. Em sembla que he contestat també les intervencions del portaveu del Partit Popular i, per tant, ho deixo aquí. José Martí també deia: «He vivido en el monstruo y le conozco las entrañas. Al final tots vivim en el monstre d'aquest entramat de deduccions fiscals, en coneixem les entranyes. I la nostra voluntat és, evidentment, com deia abans, corregir-ho i contribuir, a través d'aquesta correcció, a una millora de la capacitat del creixement econòmic, de la inversió i de la generació de llocs de treball en el nostre país, i també a una major recaptació, fruit de tot això, que permeti una millor sostenibilitat dels nostres serveis públics, una major justícia social, una millor igualtat d'oportunitats, que sigui també el sosteniment del creixement i de la justícia futura. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Per al torn de rèplica, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, de Ciutadans.
Bien; gracias, señora presidenta. Quería retomar el hilo de mi primera intervención, porque hay algunos aspectos que se me han quedado en el tintero y que yo creo que vale la pena tener nuevamente en cuenta. Mire, se nos dice por parte..., de que son muy pocas las empresas. Bien, yo he hablado de capitalización, y eran 300 millones de capitalización de esas empresas y, entre ellas, en el último año solo una de ellas –y no quiero mencionarla– ha creado cincuenta puestos de trabajo. Pero es que además, además de eso, resulta que son empresas de mediana capitalización, es decir, de mediano tamaño, que justamente son las empresas que más necesitamos en este país, porque se ha demostrado clarísimamente que las empresas medianas son las que están en mejor disposición, junto con las grandes. Es decir, deberíamos de transitar de la pequeña empresa, de la microempresa, a la empresa mediana. Y ese estímulo que podría ser esta forma de financiación, junto con otras, porque no pretende ser en absoluto en exclusiva, es la que laminamos e impedimos con esta deducción o quitando esta deducción fiscal. Por tanto, oiga, las cosas son importantes, no ya solamente por el número, sino también qué voluntad política, qué acciones políticas podemos tener de cara a que esto aumente y de que favorezcamos a la empresa mediana en lugar de ponerle trabas, ¿no? Bien. Yo, una de las cosas que no he podido decir, que no he podido decir en el anterior…, es todo el tema, por ejemplo, de aspectos como el impuesto..., los beneficios que sí que hay y que se han establecido, ¿no?, y que a mí me gustaría resaltar. Y me gustaría saber, por ejemplo, la bonificación que hay en la constitución en régimen de propiedad horizontal en las parcelas, ¿eh?, pero solo para el 2017, ¿quién la ha pedido?, ¿quién la necesita?, ¿a quién beneficia? Sinceramente, me gustaría que también eso quedara claro, porque verdaderamente yo no creo que sea una cuestión, una demanda muy importante. Asimismo, le podría preguntar sobre las bonificaciones en actos jurídicos documentados, en relación con la subrogación de préstamos hipotecarios de las secciones de crédito de las cooperativas. ¿Dónde está el clamor social y la urgencia de esta mejora técnica? La bonificación en el ITP al alquiler de viviendas del parque público destinado a alquiler social, ¿por qué se limita? ¿Por qué no, precisamente, se extiende, eh? Nadie entiende que eso no se haga precisamente para todos los inquilinos. Creemos que es una medida que también se circunscribe a una parte de los contratos, cuando podría precisamente ampliarse, y debería seguramente ampliarse, a todos los aspectos, ¿no? Bien, después quería comentar y seguir comentando un tema que era el de los chiringuitos. Se me dice que la Agencia de Seguridad Ferroviaria es una consecuencia o una necesidad derivada de la Comunidad Europea. No, no, no. Mire usted, hay que decir las cosas con corrección. No es así, esto. Naturalmente se puede mejorar la seguridad ferroviaria, pero no creando necesariamente este chiringuito o, digamos, esta estructura que forma parte de la voluntad de aumentar de manera burocrática y conseguir..., y tener más gasto. O sea, realmente no es así. Y luego se ha olvidado de algo que a mí me parece importante. Es decir, la cantidad de sanciones –de sanciones– que se imponen en el ámbito, por ejemplo, agrícola. Francamente es una cosa que llama la atención y que usted no le ha dedicado ni un solo segundo. A mí me gustaría saber por qué –por qué– el ejemplo que antes les he puesto; pero es que les podría poner otros, les podría poner por qué resulta que ahora tener un carné para ejercer..., para tener las... Perdón; aquí lo busco un momentito... [[Pausa.]] Por qué, para el ejercicio de la actividad sociosanitaria... Perdón. [[Pausa.]] Bueno, en definitiva, que para tener ahora un carné de acreditación se tiene que pagar, cosa que jamás se había hecho. Y ese carné de acreditación de la capacidad para el ejercicio, pues no sé... Y luego –y luego–, oiga, incluso –lo que le comentábamos unos cuantos–, lo de la tasa...
Senyor Espinosa, ha exhaurit el temps.
...para conseguir algo tan elemental como decíamos la tarjeta sanitaria. Realmente nada –nada– que decir por eso, y, sin embargo, son medidas que...
Si us plau, ha exhaurit el temps en molt.
...están ahí contempladas y no explicadas. Gracias.
A continuació, té la paraula el senyor Rafel Bruguera, del Grup Parlamentari Socialista.
Senyor Junqueras, bé, jo he intentat plantejar dos grans temes, em sembla que ha quedat bastant clar. Per una banda, que tenim unes competències. Sovint ens queixem que no tenim recursos, que no tenim competències, que no tenim instruments per fer política, i el que es demostra en aquesta Llei de mesures, doncs, és que realment les que tenim, que és per poder abordar una verdadera reforma fiscal, no hi ha voluntat política per abordar-les. I, per tant, que es digui així i ja està. I, segona qüestió, que hi ha una sèrie de modificacions importantíssimes de normes i de lleis, inclús lleis noves, modificant part de les anteriors i plantejant-les de nou, que des del nostre punt de vista no està en absolut justificat que es debatin dins de la llei pressupostària, dins de la Llei de mesures. Senyor Junqueras, vostè m'ha contestat sobre els pisos buits. Jo no n'he parlat, dels pisos buits –deu haver sigut algun altre portaveu, però jo no n'he parlat, dels pisos buits–, entre altres raons perquè personalment no ho tinc del tot clar, i, per tant, mejor no meneallo, quan una cosa no la tens clara. Però sí que li he plantejat qüestions com... Per exemple, retirarà la Llei d'estades en establiments turístics per poder tenir un debat més tranquil, més assossegat, més «pormenoritzat amb els sectors? Està disposat a eliminar, a treure la Llei dels grans establiments comercials per poder fer el mateix? I no li estic demanant allargar-ho en el temps, simplement li estic dient: «Bé, deixem-ho; que ho presentin demà passat mateix i entrem en debat i entrem en negociació. I acabo. Jo crec que tenim..., que vostès tenen un..., dos problemes, que combinen, no? Per una vegada, la manca de voluntat de diàleg, i, per una altra, la pressa. No dialoguen amb l'excusa que tenen pressa; en moltes coses, eh? –en moltes coses. I com que tenen pressa, no tenen temps per dialogar. I, mentrestant, el que es fa, doncs, des del nostre punt de vista, és en molts aspectes imposar unes modificacions normatives que no han tingut el debat suficient, que no han tingut el debat necessari, que no han tingut les garanties suficients de participació i de transparència que requeririen, com a mínim algunes de les qüestions que nosaltres hem intentat plantejar-li, perquè ens sembla que són qüestions substancials. «Vostès han plantejat esmenes a la totalitat absolutament diverses, però coincidiran en el vot. Oh, és que no tenim cap altra opció; què més voldria jo que votar diferenciadament les esmenes a la totalitat. Però el Reglament d'aquesta casa el que diu és que s'han de votar conjuntament, i, per tant, si vull votar la meva –que la votaré amb molt de gust– i votar la de Catalunya Sí que es Pot –que també la votaríem amb molt de gust–, necessàriament he de votar les altres, encara que no m'acabin d'agradar. Doncs, bé, el mateix li dic al revés respecte a vostès, no? Vull dir, això és evident. I acabo simplement insistint –insistint– en els dos titulars que nosaltres volem deixar, especialment, sobre la taula d'aquest debat. En primer lloc, les mesures fiscals que planteja el Govern a la Llei de mesures representen només un 5,3 per cent dels majors ingressos totals previstos –em sembla que ho estic dient bé–; en definitiva, 78; 109 milions, si hi posem les begudes ensucrades. I no s'aborda el que, per nosaltres, seria necessari, que és afrontar una verdadera reforma fiscal més justa, més progressiva. I tenim marge, tenim competències i tenim possibilitats de poder-ho fer, si hi ha voluntat política. I la segona, que la Llei de mesures incorpora una verdadera llei –ho deia una mica de broma– troleibús, perquè va molt més enllà d'una llei òmnibus, perquè modifica moltíssimes lleis, moltíssimes normes que, sincerament –sincerament–, i seriosament, creiem que no estan suficientment madures, ni políticament ni socialment, perquè puguin passar així d'estranquis, una mica d'amagatotis, de tapadillo, en el debat pressupostari que, evidentment, afronta altres qüestions. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Bruguera. A continuació, té la paraula la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Senyor Junqueras, quatre píndoles d'estupefacció i dues reflexions, en aquests cinc minuts. Una primera píndola d'estupefacció: ens fa vostè una anàlisi que hi ha tot de beneficis i reduccions fiscals que fan que ingressin poc, i, en canvi, no planteja canvis –no planteja canvis– en la majoria dels beneficis i reduccions fiscals que fan que estiguem ingressant poc, tot i que vostès fan aquesta mateixa anàlisi de la situació que tenim sobre la fiscalitat. Una segona píndola d'estupefacció d'aquesta diputada: ens defensa que fan l'impost de les begudes ensucrades precisament en el sentit que ens ho reclama l'OMS. Escolti'm, l'Organització Mundial de la Salut reclama que sigui de, com a mínim, un 20 per cent del preu. No hi arriben –no hi arriben. Una tercera estupefacció: per què em respon a mi allò de les cases de colònies? Expliqui-ho al sector –expliqui-ho al sector–, que, desesperat quan ha vist el que s'ha trobat escrit, sense que ningú els hagi consultat, ens ha escrit mails als diputats i diputades d'aquesta cambra dient: «Mirin el que hi han posat. I mirin com es defineix “ús turístic”, i, per tant, qualsevol de les colònies i activitats que es fan amb joves i amb infants a les cases de colònies es poden entendre com a “ús turístic”, i els adults –monitors, monitores– que van a aquestes activitats hauran de pagar la taxa. I una quarta píndola d'estupefacció: senyor Junqueras, jo crec que entre ahir i avui vostè ha parlat, doncs, unes dues hores o així, rècord, crec, a escriure al llibre Guinness, que en aquestes dues hores, en un moment com l'actual, amb la que està caient, amb una vaga de fam i amb la gent a la porta, vostè no hagi parlat de renda garantida de ciutadania ni una sola vegada [[alguns aplaudiments]] –ni una sola vegada. Ho volen dur a terme o no?, i com? I d'això és del que va aquesta llei –i d'això és del que va aquesta llei. [[Veus de fons.]] Sí, però vostè ho esquiva –vostè ho esquiva. I li he dit «dues reflexions. Miri, vostè deu tenir tantes ganes de ser la nova Convergència Democràtica que s'oblida que és Esquerra Republicana i estava en el tripartit [[alguns aplaudiments]] ; quan fa certs relats s'obliden que vostès estaven al tripartit. Miri, nosaltres el que reclamem en el tema de successions és, precisament, que retornem els ingressos de l'època del tripartit en impost de successions, per fer precisament allò que els reclamava, ni més ni menys, que la CUP: que tinguem les despeses de l'època del tripartit en despesa social. Per tornar a fer els pressupostos del tripartit necessitem els ingressos, com a mínim els ingressos del tripartit. A més, ara ens calen moltes més despeses socials, o almenys en certes prioritats diferents que les que teníem en l'època del tripartit, perquè estem en altres circumstàncies socials. I, per tant, el que els demanem en la reforma de successions és precisament anar-nos-en dels 440 milions que han ingressat en successions aquest any, o que ingressaran aquest any, a 800, i tornem als nivells del tripartit. Això es fa amb una reforma de l'impost de successions i no fent volar coloms, que és el que fan vostès en aquesta llei, que, en un any en què se'ls reduirà un 10 per cent els ingressos en l'impost de successions, ens plantegen que per a l'any vinent, i sense cap reforma, recaptaran un 30 per cent més, així perquè sí, per art de màgia. Miri, no, fer volar coloms no: reforma de l'impost de successions, no només per ingressar un 30 per cent més, sinó per anar-nos-en als ingressos de l'època del tripartit. I una última reflexió. Evidentment que des del Partit Popular li valoren la proposta en un sentit, i des de Catalunya Sí que es Pot ho fem en un altre. D'això se'n diu «ideologia –d'això se'n diu «ideologia–, i estem en dos extrems ideològics oposats, el Partit Popular i nosaltres. La qüestió és: quina ideologia tenen el Projecte de pressupostos i la Llei de mesures fiscals del Govern? Doncs, la que tenia Convergència Democràtica. I la contradicció no és entre l'oposició, ni entre els discursos que hem fet l'oposició, la contradicció és entre el que deia Esquerra Republicana i ha acabat fent Esquerra Republicana en el Govern, i entre el que deia el programa Junts pel Sí i ha acabat fent Junts pel Sí en aquest Projecte de pressupostos i en aquesta Llei de mesures fiscals. El programa de Junts pel Sí deia: «S'impulsaran mesures de fiscalitat progressiva efectives per tal de reduir les desigualtats i que promoguin la creació d'ocupació. I més en concret deien: «Reduir l'impost sobre la renda provinent del treball, especialment els trams més baixos, i simplificar les deduccions actualment existents per reduir les desigualtats. Vostè expliqui'ls, als seus votants, aquells que no han votat només per fe, sinó llegint-se el programa, que vostès han complert això en aquesta Llei de pressupostos, en aquesta Llei de mesures fiscals. Els asseguro que no tenen ni una dada per poder-ho explicar [[remor de veus]] –ni una dada per poder-ho explicar. No fan cap reforma valenta de la fiscalitat. «Reforma profunda de la fiscalitat –deien al seu programa electoral– «en base a una fiscalitat justa. Això no és el que vostès ens porten avui a votar en aquest Parlament. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Breument, per fer algunes consideracions ja finals amb relació al debat, no? La primera: ara que ja no queda ningú de Convergència, no digui que aquests són els pressupostos de Convergència, perquè a Convergència eren..., estava a punt de dir «una mica bastant marxistes, de... [[Veus de fons.]] Sí, escolti'm –escolti'm–, senyor Coscubiela. De Groucho! «Tinc aquests principis, però si no li agraden, en tinc d'altres. I llavors era possible veure una Convergència que pactava amb el Partit Popular la pràctica supressió de l'impost de successions l'any 2011, i una Convergència que pactava amb Esquerra Republicana l'any 2013 i tornava a reimplantar l'impost de successions, perquè, en definitiva, la seva ideologia era una mica aquesta que li deia. I, per tant, aquesta era la primera consideració que li volia fer al conseller: la reforma Castells de l'impost de successions no es va arribar a aplicar un any sencer, perquè la modificació següent va ser a l'estiu del 2011, amb efectes retroactius a l'1 de gener del 2011. Per tant, la reforma Castells no es va acabar d'aplicar en la seva..., en un exercici sencer. No va tenir temps, eh? –no va tenir temps. Per tant, és una mica difícil de valorar. El que nosaltres..., aprofito, que no ho he dit en l'altra intervenció, per dir-ho ara: advoquem, una vegada més, per a quan sigui possible –tampoc no direm: «Escolti'm, demà passat elimini l'impost de successions–, per eliminar l'impost de successions i l'impost de patrimoni, per cert, en què Convergència..., on no queda ningú –també un dia pensaven una cosa i l'endemà la següent segons amb qui arribaven a acords–, perquè entenem que són impostos que apliquen una doble tributació als contribuents. I, per tant, entenem que s'ha de tendir cap a la seva eliminació, com en molts països de la Unió Europea. Primera consideració. Segona consideració. Ho dèiem l'altre dia a la Comissió d'Economia amb el secretari d'Hisenda: nosaltres ja compartim el fet que les deduccions fiscals haurien de tenir una voluntat d'incentivar determinats comportaments, i, a més a més, en uns temps determinats. És a dir, compartim el fet que, quan estem en una situació de bombolla immobiliària o de gran creixement del sector immobiliari, no té sentit mantenir una deducció per l'adquisició d'habitatge, i, en canvi, sí que en té quan el sector de la construcció o el sector immobiliari pateix com ha patit en els darrers anys, no? Per tant, no podem desvincular les deduccions fiscals del moment en què s'està vivint i dels incentius que s'hi volen donar. Tercer element. Ho deia la senyora Ribas –jo tampoc no volia entrar massa en el tema de les begudes ensucrades–: l'impost que vostès apliquen representa quatre cèntims per llauna de refresc tradicional, quatre cèntims per llauna a preu de distribuïdor, que això, al distribuïdor, sí que..., o sobre el preu del distribuïdor pot representar un 7-8 per cent. A preu de consumidor això acaba sent un 2-3 per cent. I és aquí on diem: «Això és inelàstic, és a dir, ningú deixarà de comprar una llauna de refresc perquè valgui aquests quatre cèntims més, perquè és una quantitat irrisòria. Per tant, no parlem del tema sanitari. Jo no li estic dient: «Apugi'l un 20 per cent. No li estic dient això, perquè quan vostè em digui: «Apugem-lo un 20 per cent, llavors jo li diré: «Ara parlem del tema sanitari. Ara parlem-ne. Jo li estic dient: «No em digui que és per un tema sanitari perquè no ho és, és per un tema de recaptació. I dues últimes consideracions: reafirmar la nostra esmena a la totalitat pels arguments que hem dit amb relació a les mesures fiscals, sobretot també a la manca de connexió entre les mesures fiscals que es volen impulsar i l'orientació de l'economia que es vol tenir. Em fa la impressió que això de l'economia, per vostès, va sol, i nosaltres, doncs, d'alguna manera o altra ens hi afegim. I, home, a vegades és bo contribuir a l'economia des d'una adequada política fiscal. I el que hem trobat a faltar, doncs, és que no hi han reformes a fons, com jo crec que li ha demanat tothom. És cert, en sentits diferents; bé, debatem-ho. I finalment, com vostè deu haver observat, aquest segur que ha estat un debat molt interessant pel que fa a política fiscal, però una molt bona part d'aquesta Llei de mesures fa referència a tants altres temes que cadascun, per si sol, segurament requeriria debats, no sé si tan intensos com el que estem acabant ara en aquest moment, però sí que d'una importància similar. I, per tant, ratifiquem la nostra esmena a la totalitat. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a posicionar-se, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda, presidenta, vicepresident, consellers i membres del Parlament. Ja és públic i conegut des de fa dies que la CUP - Crida Constituent, igual que amb la Llei de pressupostos, avui votarem dos vots contra les esmenes a la totalitat i vuit abstencions, i, per tant, el que farem serà permetre l'entrada a tràmit de la llei d'acompanyament. Volem començar ressaltant coses positives que té la llei d'acompanyament, algunes passes interessants que havien estat reivindicades per la CUP, però no només per la CUP, sinó que nosaltres entenem que per una profunda remor de fons persistent a la nostra societat, demandes que són de majories, que busquen defensar els interessos d'aquest 96 per cent que reivindiquem des de fa dies, que són, com a mínim, les disposicions addicionals 10, 11, 12, 13, 14, en la línia de defensa de l'escola pública, de blindatge de línies i de grups a la pública, de frenar concerts, d'aturar el pla pilot de substituts, o de la nacionalització d'Aigües Ter Llobregat. També volem destacar, que no hi són, però per això és important, alguns articles relatius a la gestió de la salut que obrien la presència, o més presència, a la sanitat privada en centres públics, i que el conseller Comín va acceptar de retirar del projecte inicial a petició nostra. O la disposició derogatòria 1.25, que deroga la totalitat de la Llei d'estabilitat pressupostària catalana, la Llei 6/2012. La Llei d'estabilitat catalana, el nostre particular i propi article 135, una llei, una altra llei de la vergonya, de l'austeritat, de les retallades, de l'aprimament del sector públic; una llei, i ja s'ha dit abans, que va ser aprovada amb setanta-set vots, els de Convergència i Unió i el Partit Popular, que en sumaven vuitanta en aquell moment, serà derogada, o es proposa que sigui derogada, en aquest projecte de llei d'acompanyament. Per nosaltres no és poca cosa, i ja sabem que hi haurà qui dirà que és merament simbòlic, però repassant el debat que hi va haver en aquell moment el cert és que hem pogut comprovar que precisament, d'aquesta llei, el que se'n criticava llavors és que era més restrictiva fins i tot que la mateixa llei espanyola. I, per tant, la derogació en aquest moment emet un missatge clar a favor d'un país que cada dia està més ancorat a l'esquerra i que cada dia més clama per la recuperació de les sobiranies. Però més enllà d'aquests senyals positius, que hi són, nosaltres hem de dir que no estem satisfets amb la llei d'acompanyament perquè no assumeix el moment polític que nosaltres pensem que viu aquest país, ni les demandes que el país ens està fent, una mica en la línia de la Llei de pressupostos, tal com ahir l'esmenava la companya Eulàlia Reguant. Pensem que són excessivament –també s'ha dit– continuistes del model que dibuixava l'era Mas. És cert que fa passes, i en aquest sentit repeteixo que nosaltres ho reconeixem, però no són les passes suficients, però tot i així hem acceptat aquesta vegada, a diferència del juny, que entri a tramitació, perquè l'escenari és diferent, perquè aquesta vegada, doncs, l'escenari és més trencador, hi ha efectivament un horitzó de fi de processisme –ja era hora– amb el «referèndum o referèndum. I sobretot, també, perquè teníem ganes d'obrir aquesta llei a debat perquè sigui la societat la que també en prengui part, en prengui partit, i potser aconseguim així acumular forces cap a aquells punts que són importants i que des de la correlació de forces que tenim en la negociació amb Junts pel Sí, doncs, no tenim prou capacitat de condicionar, encara que amb les intervencions que es fan en aquesta cambra se'ns reconeixen una mena de superpoders, a la CUP, però el cert és que al final és evident que el projecte no incorpora la gran majoria de les nostres demandes. Perquè nosaltres el que demanem són..., o les nostres demandes són en clau de millorar les condicions de vida de la majoria de gent d'aquest país, perquè nosaltres pensem que només amb la majoria de gent d'aquest país aconseguirem, primer, fer el referèndum, i, després, guanyar-lo. I per això la llei d'acompanyament sobretot pel que hauria d'optar és per transformar, per transformar aquest tros de planeta en què vivim i convertir-lo en un espai una mica més just, una mica més humà i ecològicament sostenible. Amb una aposta no tant per aquesta paraula buida del «creixement econòmic, sinó sobretot per un sistema social, econòmic i polític que giri al voltant de la idea de justícia. I això significa, com a mínim, dos eixos: 1, blindatge dels sectors estratègics públics que avui tenim però que estan infradotats, com la sanitat i l'educació, i generar sector públic en àmbits en què no en tenim, com el sector primari, com el sector de les energies, com un àmbit tan important com el de les cures i de la dependència, i, a més a més, en aquesta acció política, per nosaltres això passa per reduir la gestió privada de serveis, perquè ens costa d'entendre que hi hagi gent que guanyi drets a costa de prestar serveis que són públics, i perquè el més barat, el més eficient i el més democràtic, i més transparent, són que els serveis públics siguin prestats per entitats de titularitat pública, perquè això ens permet fer política i això ens permet intervenir en el que passa i prendre partit a favor de la nostra gent. Per tant, fem més mesures innovadores, transformadores, rupturistes, propositives i trenquem amb aquest continuisme, i fem-ho, fins i tot, amb relació a decisions que ha pres aquest Parlament, o que anaven en el programa de Junts pel Sí, i que no es recullen en aquesta llei d'acompanyament. Li'n posarem un exemple: el salari mínim interprofessional als mil euros. És una decisió aprovada per aquest Parlament, en la resolució 125.i del debat de política general. Si no podem imposar-ho perquè encara no tenim competències en aquesta qüestió, com a mínim que la Generalitat actuï de manera exemplar i ho apliqui a les adjudicatàries. En aquest projecte de llei es proposen mesures amb relació a la contractació pública; doncs, introduïm-hi precisament el contingut d'aquesta resolució del Parlament, d'aquest contingut del programa de Junts pel Sí i d'aquesta demanda de la Candidatura d'Unitat Popular. Perquè si no hi ha redistribució de tanta opulència econòmica, no hi ha societat justa. Ahir l'Eulàlia Reguant li regalava un volum del nostre company Busqueta. Jo, per seguir amb aquesta posició, li regalaré un llibre de Zygmunt Bauman, que té un títol prou explícit, no?: La riquesa d'uns quants beneficia a tothom? Aquesta és d'alguna manera la pregunta que ens formulem en el moment d'abordar la discussió de pressupostos, i el que ens recorda Bauman no és..., diu: «El que és fonamental no és la producció de la riquesa –ni el famós creixement econòmic amb relació al qual anem donant tantes voltes–, «és la distribució de la riquesa. Això és el que és fonamental per decidir que una societat és justa. I, per tant, nosaltres ho tenim clar: o redistribució o redistribució; o repartiment o repartiment; o societat comunitària i cuidem tots i ens responsabilitzem tots del que passa als nostres veïns i veïnes i evitem que acabin tirats a la cuneta, o això és el caos. I per això nosaltres proposem un seguit de mesures. Entre d'altres, doncs, per exemple, reduir els salaris dels alts càrrecs i dels càrrecs eventuals del Govern en un 19 per cent per destinar-ho a renda garantida de ciutadania. Això seria una mesura de redistribució pura. Però vostès no fan redistribució en aquest projecte, o no la fan suficientment, i apliquen polítiques continuistes també en polítiques fiscals. Perquè, més enllà dels impostos indirectes, continuem insistint que la riquesa d'aquell 4 per cent que cobra més de seixanta mil euros anuals per rendes del treball, o que cobra més perquè directament ja no treballa i guanya molt més de seixanta mil euros anuals per altres vies, vostès, a aquests privilegiats del 4 per cent, continuen protegint-los amb aquesta llei d'acompanyament. Som conscients, i ho sabem, i ho hem discutit moltes vegades..., tenim clar que la clau està en les rendes del capital i no en les rendes del treball, i això no ho podem legislar des de Catalunya. Tenim clar que s'ha de gravar més l'impost de societats per evitar tota l'elusió fiscal a través de les societats pantalla, i això no ho podem regular des de Catalunya. Està clar que la clau està a castigar els paradisos fiscals que hi ha dins d'aquesta Unió Europea, que es presenta aquí com a sacrosanta i intocable però que protegeix els poderosos també creant paradisos fiscals a Luxemburg, a Irlanda, on van les empreses i així no tributen, ni generen riquesa ni recursos per a les administracions públiques d'aquí. Ho sabem. Però per poder criticar tot això de manera coherent ens fa falta que esgotem els límits de l'autonomia, i vostès, amb la llei d'acompanyament i la regulació de l'IRPF continuen treballant en favor del 4 per cent i no en favor del 96 per cent d'aquesta societat. Cal que qui té més aporti més i, per tant, apujar els impostos als més rics. I diria moltes coses més, però acabaré amb una reflexió amb què m'agradaria contestar la gran quantitat d'absurditats que s'han dit amb relació a la Candidatura d'Unitat Popular i la nostra posició durant aquests dies. Un articulista, Valentí Puig, al diari del Grup Prisa de Catalunya, escrivia aquesta setmana, i deia: «L'objectiu de la CUP no és la política, sinó l'antipolítica. I comença a ser freqüent, per part de l'unionisme ranci d'aquest Parlament, que se'ns qualifiqui d'antisistema, d'antipolítics, d'antieconòmics, fins i tot, en algunes ocasions, no? Nosaltres precisament pensem el contrari, i és una paradoxa, en aquest sentit. Nosaltres pensem que no hi ha una conducta més antisistema que defensar amb les urpes el règim antidemocràtic del 78; que no hi ha conducta més antieconòmica que aplicar polítiques neoliberals d'austeritat i d'ajustaments com les aplicades pels governs de la troica, la Unió Europea i tots els governs de la dreta declarada i no declarada, i que no hi ha conducta més antipolítica que desenvolupar lleis i eines que perpetuen la desigualtat, que desatenen la seva gent i que ataquen el medi natural i el territori on vivim. Així que des de la CUP - Crida Constituent assumim paradoxes i contradiccions. Visca la política. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació, per a respondre, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bona tarda a tothom, una altra vegada. En la seva intervenció, el diputat Salellas començava destacant alguns aspectes que li semblen positius de la proposta d'aquesta Llei de mesures, amb la supressió de la Llei d'estabilitat catalana; ell explicava que era una llei que tenia, en el fons, un mecanisme de regulació que era fins i tot més exigent que la Llei d'estabilitat espanyola. Efectivament, nosaltres no hi hem estat mai a favor, ni de l'una ni de l'altra. Per tant, també ens sembla que és oportú, des d'un punt de vista legal però també des d'un punt de vista de missatge polític, doncs, explicitar aquesta supressió, aquesta eliminació, etcètera. Destacava també algunes disposicions amb relació, per exemple, a Aigües Ter Llobregat, a decisions en l'àmbit sanitari, etcètera. Després també feia referència al que des del seu punt de vista entén que són insuficiències, mancances, aspectes a millorar. En alguns ja hi estem..., entenc que amb possibilitats d'arribar a acords respecte a les millores en la contractació pública; hi fem un esforç jo crec que notable. En general els altres grups s'hi han referit poc, però em sembla que la Llei de mesures preveu tot un seguit de millores en l'àmbit del control públic de les mesures de contractació, de reforçament de la intervenció, de reforçament d'institucions de control, etcètera. A mi em sembla que caminem en el sentit adequat i, per tant, en la mesura que podem culminar, encara que és evident que tota millora és sempre susceptible de tornar a ser millorada, doncs, podem caminar cap a un acord en aquest sentit. Després em sembla que també feies referència a un seguit d'afirmacions que compartim respecte a la necessitat de posar, de centrar la pressió sobre les rendes del capital més que sobre les rendes del treball. Efectivament, entre d'altres coses, nosaltres volem construir un nou estat, volem construir una nova república, perquè hem afirmat moltes vegades que a nosaltres la responsabilitat no ens fa cap por i tant és així que la responsabilitat la volem tota, i volem ser responsables de totes les decisions, i no volem mai tenir l'oportunitat de dir: «Escolti, a nosaltres ens agradaria fer-ho però no ens ho deixen fer, sinó que: «Escolti, a nosaltres ens agradaria fer-ho i per això ho hem fet o «ens agradaria fer-ho i no hem sigut capaços de fer-ho. Volem tota la responsabilitat, no? Efectivament en l'àmbit de les rendes del capital en aquests moments el control és un control clarament estatal, i, sens dubte, també és un element més que justifica, que explica i que ens incentiva, doncs, en la construcció d'aquesta nova república. Respecte a les qüestions de dumping fiscal, i em sembla que també serien ampliables a d'altres formes de dumping més enllà de l'àmbit fiscal, en l'àmbit social, en l'àmbit sanitari, etcètera. És un dels grans reptes que té plantejats no només el nostre país, no només Europa, sinó el conjunt del món, de dumping fiscal que es fa entre estats, que es fa entre grans espais econòmics, que es fa entre, en aquest cas, comunitats autònomes: també en algun cas aprofitant determinades circumstàncies que els són favorables des d'un punt de vista polític o per la residència de les seus socials d'empreses, doncs, poden prendre decisions en l'àmbit fiscal que clarament perjudica la capacitat recaptatòria del conjunt de les administracions subestatals, o fins i tot del conjunt de les administracions públiques. Per tant, passa entre estats europeus, passa entre grans espais econòmics mundials, passa també entre administracions subestatals, i, sens dubte, és un element que hem de corregir. Efectivament, també comparteixo que la Unió Europea no és capaç –de moment, almenys, i atesa l'experiència re fa pensar que en sigui gaire capaç en el futur– de corregir algunes d'aquestes qüestions. El que passa, que, també –em sembla que és cert, i en això no sé si hi coincidirem, probablement no–, fora de la Unió Europea és probablement encara més difícil de poder-ho corregir, perquè són decisions en les quals es demostra que els àmbits polítics en general han tendit a quedar petits per donar resposta als grans reptes econòmics globals i, per tant, necessitem espais polítics molt grans, a Europa, per poder afrontar els grans reptes econòmics que tenim plantejats, o bé que tenim espais polítics que són obsoletament grans per donar resposta a les necessitats socials dels nostres ciutadans. Per tant, comparteixo que l'actual model de construcció europea no respon adequadament a aquest tipus de qüestions, al contrari. Segurament no compartim que a mi em sembla que a fora d'Europa encara és més difícil de corregir. Són elements en què entenc que hem de donar senyals –entenc jo– en les decisions que anem prenent, en els discursos que fem, també en les decisions efectives, de com volem que sigui, almenys alguns de nosaltres, aquesta futura república, i com volem que aquesta república es doti d'instruments per intervenir en aquests àmbits i corregir aquest tipus de qüestions. I em sembla que la proposta pressupostària i la proposta de la Llei de mesures que vam plantejar ahir i avui respectivament van encarrilades en aquesta direcció. També accepto, com he acceptat abans en les intervencions de la resta de grups, que tots ells, deia jo, tenen una part de raó quan diuen «els tipus són molt elevats i uns altres diuen «però la recaptació és molt baixa. He intentat explicar per què es produeix aquesta contradicció aparent, aquesta contradicció aparentment paradoxal. He intentat explicar precisament que no és paradoxal, sinó que respon a una realitat que ha de ser corregida. Una part d'aquesta realitat malauradament ens supera en aquest moment perquè és legislació de caràcter estatal: el 90 per cent de les deduccions que són el fonament d'una part de l'elusió fiscal que fa que els tipus no es corresponguin a la recaptació efectiva és decisió de l'Estat; que nosaltres institucionalment –el conjunt de les institucions catalanes– som responsables d'un 10 per cent, i que, d'aquest 10 per cent, el 80 per cent fa referència a una figura fiscal que jo he intentat explicar... El relat del recorregut em sembla que l'he explicat amb ets i uts, i amb tota mena de senyals, sigles i acrònims, diguem-ne; si me n'he descuidat alguns segur que vostès m'ho perdonaran, atès que això que alguns anomenen «el procés i que a nosaltres ens agrada anomenar «la democràcia s'ha convertit en un transformador d'espais polítics, i transformador de sigles i transformador, i canviador de dirigents. I deixi'm dir que ho celebro, que ho celebro molt, i que celebro molt que la democràcia..., i que per decisió dels ciutadans els espais polítics es transformin, canviïn, desapareguin, n'apareguin de nous, i que al final això és el reflex de la voluntat dels ciutadans, i que jo me'n sento molt orgullós que sigui així i molt satisfet del fet que, almenys de moment..., sempre sabent que pot ser que algun dia les decisions que prenem no agradin a la majoria dels nostres conciutadans, però que almenys de moment les nostres posicions coincideixen amb les posicions socialment majoritàries i políticament majoritàries, molt sovint amplíssimament majoritàries d'aquest país, i que amb aquesta voluntat i amb la voluntat de culminar aquest procés, doncs, treballem i continuarem treballant. Moltes gràcies. I atès que ja no replicaré en la propera intervenció de la CUP, com tampoc ho he fet amb d'altres grups, agrair-los l'ampliació bibliotecària que aquests dies, doncs, estic experimentant assistint en aquest debat, i que sens dubte els llibres són un element molt rellevant i un estímul a continuar debatent llargament amb tots vostès. Ho dic per si algú més s'animés a regalar-me algun llibre. [[Rialles.]] [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, té la paraula la senyora Maria Senserrich, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Molt honorable presidenta, vicepresident, consellers, consellera, diputats, diputades... També aprofito per saludar l'equip d'economia, perquè ens acompanyen els secretaris i la directora general de Tributs. Moltes gràcies. Bé, un cop escoltada, i ja fa unes quantes..., bastant temps, eh?, que debatem aquest tema, i amb la intervenció molt ben detallada pel vicepresident en el principi i amb les rèpliques que hi ha hagut a continuació, els estalviaré pel bé de tots, doncs, segurament un temps de repetir-me en moltes d'aquestes qüestions. Però sí que els voldria fer, per això, una petita anàlisi genèrica per posar en context el que estem debatent. I és que hem sentit de la majoria de grups parlamentaris crítiques de tot tipus sobre aquesta llei d'acompanyament; totes respectables, evidentment, però hi ha una crítica d'una qüestió més general, que no pas de contingut, que permetin-me dir que hi discrepo, i hi discrepo, doncs, fermament, i els diré el perquè. Quan es queixen o afirmen en negatiu que aquesta llei és «d'amagatotis, un «calaix de sastre, «es passen tres pobles, que es vol legislar per la porta del darrere, etcètera –segurament han fet servir moltes paraules per definir això–, primer de tot els haig de recordar que aquest instrument, els agradi o no, tots l'hem utilitzat com a tal –tots. I si aquells grups que presenten l'esmena a la totalitat avui volen utilitzar aquest argument, per nosaltres cap problema, està en la seva lliure disposició de dir el que vulguin, però siguin consegüents perquè després hi presentaran esmenes parcials que contribuiran precisament al fet que això sigui, doncs, un calaix de sastre. O sigui, tots som responsables de la feina que fem aquí, tots som responsables que aquesta llei tingui aquest funcionament. Sí que els reconec que estem d'acord que no se n'ha de fer un abús, de la mateixa manera que no podem deixar-lo d'utilitzar. És un instrument que tenim. El tenim, hi és, existeix, és legal: l'hem d'utilitzar. I això és el que farem aquí a partir que passi el tràmit. Amb això, al nostre grup parlamentari som conscients que la realitat cau pel seu propi pes, i si la llei de mesures ens ha d'ajudar a resoldre situacions que la realitat del dia a dia, la realitat de l'Administració pública ens ha d'ajudar a millorar, i a poder donar un millor servei, doncs, evidentment, als ciutadans i a les institucions, n'hem de fer un bon ús, i això és el que pretenem amb aquesta llei. Per això, com els deia, la llei de mesures és un instrument que tenim, que tots hem utilitzat, que tots utilitzem per millorar, allò, dins dels terminis que aquesta llei ens permet i ens facilita. Per tant, per sobre de tot volem que la llei de mesures, doncs, sigui útil i ajudi a millorar. Siguem sincers: hi han modificacions i plantejaments que són necessaris de fer, imprescindibles, diríem. I si el nostre sistema té –els ho reitero– aquest instrument, no el podem menystenir. Existeix? L'utilitzem. Que segurament és millorable el procediment? Doncs, això no els ho discuteixo. És cert, tot és millorable. Però això no és un tema de contingut, sinó que és un tema de procediments, i això, doncs, potser ho hem d'analitzar en un altre debat i avaluar el funcionament d'aquesta llei, perquè ara mateix té aquest procediment, existeix, hi ha una memòria que acompanya aquesta llei. Tots tenim molta feina, evidentment, però és la nostra feina com a diputats i diputades utilitzar-lo. També els reconec que la diversitat de les qüestions –com algun diputat ha dit– que contempla aquesta llei pot generar, doncs, aquesta sensació de poti-poti, de moltes coses; tampoc els ho discuteixo. Però això no vol dir que es faci malament, ans al contrari. Que hi ha molta diversitat de qüestions? Cert. Però estan explicades, hi ha una memòria. Que potser hi han dubtes?, com han sorgit; per exemple, una qüestió que han dit, el tema de la prostitució a la carretera, no?, que s'eliminava com a infracció greu. No s'elimina: passa de greu a molt greu. Per tant, seguint el debat, he vist que hi ha molts dubtes, tots hem vist que hi ha molts dubtes, i segurament el que hem de fer és aclarir aquests dubtes. Per tant, aquí sí que els demanaria, al Departament d'Economia i al vicepresident en qüestió, que ens ajudi, als diputats i diputades, en aquesta tasca, que aclarim aquests dubtes; que, si cal, fem una reunió tots conjuntament amb el departament i anem mesura per mesura per aclarir si ens agrada o no ens agrada, però que en sapiguem el contingut exacte, perquè hi ha dubtes que realment, doncs, un cop te'ls aclareixen, dius: «Ai las! Això és així; doncs, hi estic d'acord. Per tant, la llei de mesures és un instrument, com els deia, que n'hem de fer un bon ús, bàsicament per millorar el servei dels ciutadans. Com deia el meu company de grup parlamentari..., el senyor Torrent ahir els deia que aquests pressupostos del 2017 són imprescindibles per a les famílies al nostre país. Els haig de dir, doncs, que aquesta llei d'acompanyament també ho és per a les famílies al nostre país, però també per a les empreses, també per a la mateixa Administració pública, no només la Generalitat, sinó totes les administracions. I, en definitiva, per a qui? Per als ciutadans i ciutadanes. Des de Junts pel Sí, malgrat que alguns hagin presentat l'esmena a la totalitat..., nosaltres no renunciem al diàleg ni a la negociació real. I això és el que farem en el tràmit parlamentari; perquè, com els he dit, la llei de mesures és un instrument que ha de millorar la vida dels ciutadans i això és el que volem fer nosaltres com a diputats i diputades. No entraré en detall, com els he dit, de totes les qüestions que ens ha explicat el vicepresident, però sí que és cert que, per exemple, segurament vostès no estan en contra –la majoria de grups– que hi hagi una mesura per ampliar les mesures socials d'estalvi del cànon d'aigua dins de la factura d'aigua, mitjançant que aquest cànon social col·lectiu..., per als abonats més vulnerables, que pot beneficiar més de quaranta mil persones. No hi estan pas en desacord, oi? O tampoc no estan en desacord que hi hagi un registre de subvencions i ajuts públics perquè hi hagi més transparència –no hi estan pas en desacord. Doncs, parlem, dialoguem: ens asseiem, parlem de totes les qüestions que hi hagi i aclarim tots els dubtes que tinguin. Perquè volem tenir una bona llei per a les persones, que aquesta és la nostra responsabilitat. En aquest moment, quan entri al tràmit parlamentari aquí, a la cambra, Junts pel Sí estem disposats a parlar absolutament de tot: totes les esmenes que hi puguin haver, tots els dubtes que vostès puguin tenir; perquè nosaltres també en podem tenir, de dubtes, és normal i legítim. I volem que aquesta llei d'acompanyament sigui una oportunitat per a les persones i per al nostre país. De fet, ara, segurament, el més fàcil... Em queden uns tres minuts i jo podria, doncs, ara començar a «repartir, que en diríem, no? Rèplica amunt, rèplica avall; de fet, tinc tantes anotacions que em donaria per a mitja hora més. Però els ho estalviarem; bàsicament, per una qüestió, potser perquè són les dates que són, i també a vegades s'ha de ser una mica més realista i optimista, i no sempre anar a la contra, i m'agradaria, doncs, això: no haver-los de replicar avui. Perquè comencem un inici..., un tràmit parlamentari, i crec que hi ha d'haver consens, diàleg i negociació. I això és el que jo, com a diputada, avui, evitaré –aquesta rèplica constant–, perquè no és necessari, avui. I, com diuen, el moviment es demostra caminant; doncs, demostrarem que en tenim ganes sense entrar en la brega, sense entrar en la destrucció, o la destrucció o l'odi, sinó que volem construir, volem sumar, volem que això sigui una bona llei, volem que sigui la llei de tots els catalans i les catalanes. I, en definitiva, perquè aquesta és la nostra obligació com a diputats i diputades, que sigui una llei de vint, trenta, deu, dos-cents articles, és igual. La nostra feina és llegir, aprendre molt, debatre molt, dialogar molt. I, miri, potser tindrem deures per vacances, aquests dies de festes, doncs, potser amb una mica més de bon humor ho veurem tot amb més bons ulls. I si no, a partir del retorn, parlem, parlem, parlem. [[Remor de veus.]] I, com els deia, el departament està a disposició, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí està a disposició...
Silenci, si us plau.
És que tenen ganes de parlar, eh?, ja ho veu; això és bo, de vegades –no sempre, però sí. Doncs, parlem, parlem, parlem, com els deia, entre tots. Sàpiguen els portaveus de cada grup que porten aquest tema que estic a disposició, i que esperem que aconseguim una molt bona llei i que ajudi a la vida dels ciutadans d'aquest país, a tenir un futur millor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Senserrich. Té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Estic segur que tots vostès aprecien que el debat pugui continuar encara una mica més, no? I ahir... [[Veus de fons.]] No? Ja no?, ja s'han cansat? No, home, no. Recuperin les forces, respirin fondo i seguim; perquè, de fet, haurem de seguir durant unes quantes setmanes, uns quants mesos. I, de feina, en tenim molta. Ahir també vaig tancar el torn; em sembla que és el que correspon, diguem-ne. Senzillament, agrair la intervenció de la diputada Senserrich, i apuntar..., agrair també la feina, em sembla, ingent que fa la gent de la conselleria, que fan els treballadors públics, que fan una feina innovadora, com hem demostrat a bastament ahir i avui, que va més enllà, sens dubte, de la feina que fa qualsevol altra administració pública en la creació d'aquestes figures fiscals, en la recerca de noves mesures, en la lluita en contra de les externalitats negatives en l'àmbit social, sanitari, en l'àmbit mediambiental, etcètera. Per tant, em sembla que pertoca agrair-los aquesta feina i recordar que, més enllà de les diferències que puguem tenir, més enllà que alguns de vosaltres cregueu que hauríem d'anar una mica més enllà en tal aspecte i uns altres creguin que ens hem passat tres pobles en aquell mateix aspecte –cosa que ja hem intentat posar en relleu en el debat que hem tingut fins ara–, més enllà d'aquestes diferències, el que hi ha en joc en aquests moments sobre la taula, allò que tenim l'oportunitat d'aprovar entre tots, almenys entre tots aquells que vulguem, són 1.170 milions d'euros més en escoles, instituts, universitats, hospitals, centres d'assistència primària i el conjunt de les polítiques socials d'aquest país –1.170 milions d'euros més. I si hi ha alguna administració pública que en l'Estat espanyol estigui fent un esforç semblant –en percentatge o en termes absoluts–, segur que tindran ocasió d'explicar-nos-ho, i nosaltres de replicar-los, perquè estem convençuts que tenim raó quan afirmem que ningú fa un esforç comparable al que estem fent tots plegats a la societat catalana. Moltes gràcies a tots. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. Acabat el debat, d'acord amb l'article 114.5 del Reglament, procedirem a la votació conjunta de les esmenes a la totalitat presentades. Comença la votació. Atès que les esmenes a la totalitat han quedat rebutjades per 61 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions, el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic continua la seva tramitació. [[Remor de veus.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la manera d'aconseguir més equitat en la sanitat]] [[302-00090/11]] El dissetè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la manera d'aconseguir més equitat en la sanitat, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Àngels Martínez. [[Persisteix la remor de veus. Pausa.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci. Hem de continuar amb la sessió. La diputada s'està esperant. [[Pausa.]] Senyora Martínez, quan vulgui.
Gràcies. Moltes gràcies, presidenta. Conseller, senyores diputades, senyors diputats, continuem la interpel·lació, ara ja en la forma de moció, d'una qüestió que els vaig plantejar, que només era la mínima part del que calia, corresponia i mereixien els companys i companyes de Que No Pase Más i totes les víctimes de les errades i negligències mèdiques. I voldria recordar en aquests moments que un gran pensador del segle XIX va dir que una societat només es plantejava els problemes quan tenia la possibilitat i hi havien les condicions materials per resoldre'ls. Bé, nosaltres no sols tenim les condicions i les possibilitats per resoldre aquest problema que vàrem començar a veure l'altre dia, sinó que, a més a més, crec que avui en aquest Parlament hem començat ja a fer una feina que pot ser d'utilitat per obrir portes, per seguir fent camí i per resoldre aquesta contradicció, que ja els vaig dir que tant de bo fos de David contra Goliat, que era molt més forta, molt més punyent, molt més dramàtica. Les línies bàsiques que volia dir era qui –qui– ha de fer –com també els vaig preguntar l'altre dia– el que cal fer? Doncs, miri, començant, nosaltres, i nosaltres seguim el pas del que han fet les organitzacions que han iniciat la lluita per aconseguir justícia en la qüestió de les errades i les negligències mèdiques. Ho hem de fer nosaltres, el Parlament, ho ha de fer el Govern, ho estem demanant a la moció. I ho ha de fer, també, més enllà de nosaltres, el Congrés, i, fins i tot, el Parlament. Perquè seria magnífic –i, el conseller, estic segura que deu estar d'acord amb mi– que hi hagués una negociació a l'alça, no a la baixa –com per desgràcia fa moltes vegades el Parlament Europeu–, per equiparar les condicions de totes les persones afectades per errades i negligències mèdiques en el nivell més alt de la solidaritat i la civilització que Europa ha de mantenir, conservar i, si és possible, encara millorar. Per tant ho hem de fer totes i tots plegats. Segona: com ho fem? Doncs, unint, com estem fent, societat i política; teixint xarxes que d'alguna manera vagin destruint aquell vel d'incertesa que ens deien que tenim quan naixem, i d'alguna manera també combatent aquesta societat, aportant certeses a aquesta societat de risc i de la insolidaritat en què estem vivint. I, en tercer lloc, també creant una política d'aquestes petites coses que, unides, creen grans canvis que milloren la convivència i que protegeixen la gent més desvalguda. Fer, en definitiva, que aquest Parlament representi a més gent i precisament aquella gent que més ho necessita. És a dir, en conclusió, obrir de forma pionera, com vaig dir l'altre dia, com a institució, una tasca de reconeixement en la qüestió, en la problemàtica de les errades mèdiques, estalviant dolor, unint l'expertesa de la gent que hi ha treballat, amb el consol i la correcció de les fallades que tenim com a mercat i com a govern, i, en definitiva, fent una Catalunya de més equitat. En definitiva, començant a teixir una feina que pot servir a la gent que pateix la situació actual i cerca justícia; una tasca, un teiximent, una construcció de què tots puguem enorgullir-nos i que farà la nostra societat més digna, més amable, amb una millor convivència. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Martínez. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bona tarde a toti. Prumèr de tot, arregraïr ara deputada de Catalunya Sí que es Pot qu'age acceptat eth nòste esmendament. Me hè gràcia, perque..., e a mès sò contenta de parlar-le ada era, perque ei des uniques deputades qu'arregraís que parla en occitan e m'ac ditz cada còp que me ve en passadís. E, per tant, en tot arrir le vau a díder que vam a votar òc a tota era mocion. De hèt, vam a votar òc, perque era CUP jamès poderà oposar-se ath hèt d'arténher mès equitat ena sanitat, sigue de cara as victimes des accidents medicaus, coma d'auti tipes d'accidents o de negligéncies que son, formen part des reivindicacions constantes que hèm en sector sanitari. Ara ben, cau èster conscients de çò que s'està demanant en aguesta mocion, perque cau veir qu'ei çò que estam comparant e a on vam a cercar es milhores. E ací estam contraposant eth dret civiu catalan e eth dret civiu espanhòu, que basicaments an ua prevision de tèrmes diferents en çò que tanh ara prescripcion legau des accions legaus empreses pes victimes d'accidents medicaus. Ei a díder, tracten de forma diferenta es victimes. Limiten legauments es accions judiciaus en tèrmes diferents e, en conseqüéncia, favorissen es ues o es autes parts implicades. Eth dret civiu espanhòu ei un ordenament juridic qu'en aguest encastre encara consèrve era literalitat escrita deth sègle XIX, e èm en segle XXI –literalitat escrita deth sègle XIX–, e prevé un an coma tèrme legau de prescripcion des accions judiciaus entàs victimes des accidents medicaus. En contraposicion ad aguest desfasat tèxte legau, auem eth dret civiu catalan, que fixe eth tèrme de tres ans. E justament aguest ei eth problèma: ei milhor eth dret civiu catalan, tàs victimes d'accidents medicaus, qu'eth dret civiu espanhòu, e non podem hèr arren des d'ací perque tot se hè des d'aquiu, ath delà, non?, des de Madrid. Auem ua causa qu'ei milhor, e non podem hèr-la a servir. Vosté demane modificar en Congrès des Deputats aguesta normativa; non mos i vam a oposar, tot e que nosati non auem d'anar a hèr arren aquiu, e non volem hèr mès de messatgèrs, perque pensam qu'eth debat ací ei ua question de sobeiranetats, ei ua question, concretament, de sobeiranetat juridica, non? En contraposar aguesti dus drets, se ve clarament. Se siguéssem sobirans, eth pòble catalan siguesse sobiran, non i aurie cap de problèma e non auríem d'anar tà Madrid a demanar qu'aguesti tèrmes legaus en benefici des victimes des negligéncies medicaus podessen afavorir as victimes, e non afavorissen ne as mètges qu'an cometut era negligéncia ne as assegurances. E açò demòstre, coma en tanti auti ahèrs –es parelhes de hèt, era «masoveria urbana, era custòdia compartida–, qu'eth hèt d'auer sobeiranetat juridica permet dues causes. Era prumèra ei adaptar eth dret ath temps istoric e ara realitat sociau ena que viuem. Era segona ei crebar aguesti corsets que vien imposadi per tradicions e privilègis. E òc, tanben cau pensar, non podem desbrembar que darrèr dera equitat ena sanitat, en çò que tanh as victimes de negligéncies medicaus, tanben i a un perhons de debat de classa, e de classa medicau. Perque, se non, i a aguestes diferéncies d'equiparacion en drets e assisténcia arrecebuda damb es victimes d'accidents medicaus e non damb d'autes victimes d'aute tipe d'accidents, non?, i a ua diferéncia entre es medicaus e d'aute tipe d'accidents. E era pregunta serie: perqué se sobreprotegissen as mètges negligents en comparason a d'autes negligéncies? En definitiva, e ja tà acabar, coma didia, non mos oposaram as iniciatives legislatives necessàries, mès, un còp mès, pensam qu'era solucion non ei anar a cercar era sobeiranetat en Madrid, senon arténher-la nosati madeishi des d'ací. Gràcies.
Gràcies, senyora Boya. A continuació, té la paraula la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, saludar, que ens acompanyen avui a la tribuna, els membres –també hi eren, en la sessió de la interpel·lació– de l'associació Que No Pase Más. Voldria agrair, també, i aprofito que estic avui a la tribuna, la compareixença que van fer els membres de l'associació a la Comissió de Salut, que ens van donar oportunitat de parlar-ne, de conèixer i de discutir tots plegats les coses. Volia agrair la presentació de la moció, de la resolució, a la companya Àngels, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, però sobretot el diàleg i la capacitat per assumir totes les esmenes i buscar aquest màxim consens. Promou unes modificacions legislatives que bàsicament..., abans parlàvem de xocs de sobiranies, però bàsicament el que pretenem és equiparar-nos a la legislació de molts països europeus, tenir-ne clara la regulació i parlar, sobretot, dels accidents que es puguin produir en el desenvolupament dels actes mèdics; al cap i a la fi, els metges no són infal·libles. Estan sotmesos al jurament hipocràtic, en tenim grans professionals, el seu fi és la cura i el benestar de les persones, i aquesta és la nostra confiança, i el nostre reconeixement sempre el farem des d'aquesta tribuna. Ara, com en qualsevol altra activitat, l'assistència sanitària no està exempta de risc. Per això jo voldria distingir entre desenllaços no desitjats, accidents mèdics o negligències, perquè crec que estem parlant en termes diferents. Com que la defensa d'aquesta moció es podia fer des d'un punt de vista jurídic o des d'un punt de vista de salut, i el meu grup va decidir, doncs, que es fes des de la perspectiva de la salut, els diré que parlem d'accidents mèdics. Però a mi també m'agradaria parlar de seguretat clínica, perquè crec que és important; és a dir, preveure també totes aquelles actuacions que es puguin dur a terme per reduir el risc a patir danys innecessaris en l'assistència sanitària. Es tracta, bàsicament, quan discutim això, de no enfrontar metges i pacients, sinó donar i dotar-nos de mecanismes legals i de regulació. Es tracta de reconèixer les víctimes com el que són: víctimes; de no penalitzar-les, a vegades, més d'una vegada, que és el que es fa; de garantir l'accés a tota la informació, la transparència, i d'establir similituds, com diu també el text, en tant que a drets i assistència rebuda, amb les víctimes d'accidents d'altres tipus. Però com que voldria parlar d'això, diguéssim, i també de seguretat clínica... Em sembla que ho vaig dir el dia que vam fer la compareixença a la Comissió de Salut: si entres a Google i ho busques, et trobes un seguit d'advocats que representen i asseguren la màxima indemnització per accidents o negligències mèdiques. Costa anar passant pàgines fins que al final trobes uns magnífics treballs, fets pel Col·legi de Metges, sobre seguretat clínica, on s'estableix un seguit de procediments clínics que vetllen bàsicament per la qualitat i la competència. Ho dic, perquè són dues coses que hem de...: prevenció en seguretat clínica, i seguretat jurídica quan s'ha pogut produir un accident. L'esmena que ha presentat el meu grup va en el sentit que creiem que no només en la judicialització hem de creure, sinó també en el sentit de promoure instruments de mediació i conciliació amb relació als accidents en la pràctica mèdica. Tenim un bon exemple en l'agència francesa. Crec que ho deia l'altre dia, el conseller, en la interpel·lació, no?: «Buscar aquests mecanismes. La judicialització i la no-recerca de mecanismes alternatius acaba trencant la confiança malalt-metge; deixin-m'ho dir: acaba enriquint les asseguradores, perquè moltes vegades augmenta la despesa sanitària amb proves innecessàries no sempre exemptes de risc, i crec que les coses també s'han de dir pel seu nom. Per això vull agrair que s'hagi acceptat l'esmena del Grup Socialista, en el sentit de fer aquesta aposta per la mediació i la conciliació, fer-ho en el marc d'una comissió d'estudi que ens permeti veure quina és la legislació aplicable aquí i a altres marcs legislatius que hi hagin d'haver, i que hi poguessin ser tots: des de metges a afectats, els departaments de Salut i Justícia, i evidentment els dos col·legis, tant el d'advocats com el Col·legi de Metges. Bàsicament, també, fer una aposta –i aquesta no està en la moció, però estic convençuda que el conseller la compartirà– per la formació continuada dels nostres professionals per millorar la seguretat clínica en tots els nostres procediments, que, tot sigui dit de pas, en les condicions que treballen..., a vegades es fa difícil evitar-los. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Escarp. A continuació, té la paraula la senyora María Valle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Buenas tardes, conseller, diputados, diputadas y a los miembros del público que nos acompañan. Hace unos días escuché al portavoz del grupo parlamentario que propone esta moción. Le escuché decir, en la votación de una propuesta de resolución: «Tinc el cor dividit. Hoy yo se lo voy a decir a ustedes en andaluz: «Yo tengo el corazón “partío” con esta moción. Porque es una moción que tiene un contenido jurídico, pero también tiene un gran trasfondo sanitario y humano. Nuestras enmiendas –porque hemos presentado dos enmiendas–, por paradojas de la política parece ser que no se aceptan, pero en realidad van a ser las únicas que se van a poder llevar a cabo. Y les explico. Junts pel Sí han presentado unas enmiendas de adición que respetaban la legalidad, que pretendían, aceptando el texto de la proponente, remitir al Congreso una modificación de leyes estatales. Y estábamos planteándonos esta cuestión, cuando hete aquí que llega el grupo parlamentario que parece ser que gobierna en la práctica Cataluña, que como todos sabemos es la CUP, que con la aquiescencia también de sus socios de gobierno, que son Junts pel Sí, presentan una enmienda que, a pesar de su mal redactado, parece ser que va a ser aceptada por la parte proponente. Y con ese afán de desobedecer las leyes que no les gusta, y con ese poder omnímodo que tienen, ahora resulta que pretenden, des del Parlament, modificar, sin seguir lo reglamentario, las leyes estatales. Y eso significa que son, además, nada menos que cuatro leyes estatales lo que pretenden modificar. Claro, ante esa insensatez jurídica, y por mucho que aquí se apruebe, la ley estatal realmente no se va a cambiar, y los jueces no lo van a aplicar. Y nosotros, como digo, como somos sensibles con esta problemática, porque creemos, además, que es un tema que se debe tratar y que se debe tratar profunda y seriamente..., como digo, «tengo el corazón “partío”, porque por mucho que se apruebe es una lástima que buena parte de esa moción vaya a quedar en papel mojado y quede vacía y sin capacidad de cumplimiento, porque, ya les digo, nosotros desde nuestro grupo somos sensibles a esta problemática. Por eso tendremos que abstenernos en esta parte de la moción, al igual que en el punto segundo de la misma, que también mantendremos la abstención, porque ya se hace y es de obligado cumplimiento para los tribunales, la prescripción de los tres años en el ámbito civil. Si el Código civil de Cataluña establece que el plazo de prescripción para estos –digo en el ámbito civil–..., si se establecen tres años, los tribunales, lógicamente, lo deben cumplir. Sin embargo, en los puntos 3 y 4 vamos a votar a favor. Y vamos a votar a favor, porque después de ver el vídeo de la asociación Que No Pase Más..., que, por cierto, no sé si usted, conseller, lo ha visto, yo le recomiendo que lo vea, porque es la única manera, entiendo yo, de empatizar con el dolor de las personas que lo han sufrido. Y así pude ver cómo la madre de Adri, que supongo que ustedes sabrán... A Adri, un chico de dieciocho años, le dijo el médico la noche antes de fallecer: «Hemos conseguido la máquina de hiperventilación de la zona de pediatría. Es decir, que no había máquina de hiperventilación en la zona de adultos. El chico falleció porque no se le conectó. Ese es un ejemplo, pero había muchos otros. Y la conclusión que se extrae de todo esto es que buena parte de este problema es la falta de medios, la falta de recursos, los errores que a veces no son provocados por los médicos, sino que son por culpa de la desorganización. Y yo les he de decir, porque yo misma lo he vivido recientemente, que la sanidad pública..., en la sanidad pública que hay en Cataluña hay médicos excelentes, hay profesionales de una gran categoría –hay enfermeras, hay auxiliares...– que trabajan en unas condiciones penosas, que cada vez hay más estrés entre ellos, que hacen unas guardias larguísimas, con una gran presión. Y eso también queremos hacerlo constatar. Y yo le digo a usted, conseller, haga aquello que es de su competencia y lo que se comprometió en la interpelación previa a esta moción. Porque usted dijo que haría propuestas concretas y, sin embargo, en las enmiendas que ha presentado no he visto ninguna de ellas. No, no hay ninguna enmienda concreta a las que usted se comprometió. Ponga en práctica, además, las propuestas que desde nuestro grupo hemos presentado aquí, en el Parlament, y que se refieren a mejoras de las listas de espera y a reforma de la atención primaria. Baje al terreno donde se mueven los ciudadanos –baje. Y hable. Hable, pero de verdad. Porque ustedes son expertos, como también su compañero el conseller de Justicia, en pisar su terreno, pero desde un punto alto. Bajen al terreno de los ciudadanos, al terreno de los profesionales, donde les explicarán cuáles son los problemas reales que existen, y no en el sillón cómodo que, al ser consellers...
Senyora Valle...
Sí.
Ha exhaurit el temps.
Enseguida acabo. La solución –y estaremos de acuerdo todos con este problema que hoy nos trae aquí, y será tanto solución para pacientes, como para médicos, como para incluso juzgados– no es la de judicializar la sanidad; la solución es dar a las personas que acuden a la sanidad pública el lugar que merecen. Y ese lugar es ser prioritario para la sanidad de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Montserrat Fornells, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, consellers, diputats, diputades, gent de Que No Pase Más que ens acompanyen avui, molt bona tarda a tothom. Primer de tot, voldria expressar la màxima sensibilitat i el total suport cap a les víctimes d'accidents mèdics. També voldria agrair a la diputada proposant d'aquesta moció, primer, el fet d'haver-la presentat i d'haver pogut debatre sobre aquest problema, i, segon, la bona predisposició per a negociar i acceptar les esmenes que hem presentat els diferents grups polítics per tal d'aconseguir un acord ampli i majoritari. El passat mes de maig, a la Comissió de Salut, vam poder escoltar el grup de treball Que No Passi Més –Que No Pase Más–, format per víctimes, metges, pèrits, psicòlegs, advocats, entre altres, i que ens van explicar la seva situació, els problemes amb què es trobaven i les demandes per a afrontar-los. Les dificultats a l'hora de denunciar i de superar psicològicament tot el que els ha passat, la manca d'informació, els costos econòmics que han d'assumir per a reclamar aquest error mèdic i la invisibilitat en la societat que pateixen les víctimes són alguns dels principals problemes, obstacles amb què es troben. A més a més, estan sense un marc legal que els protegeixi; com sí que en tenen, en disposen altres víctimes, que tenen lleis específiques que els protegeixen. O com també a molts països de la Unió Europea, com França o Bèlgica, que disposen d'una llei específica per a les negligències mèdiques. La principal demanda que reclamen és el fet de disposar d'un marc legal propi que reguli els accidents mèdics. De fet, la mateixa associació o grup de treball ja ens va comentar que aquest tema..., hi estan treballant presentant una proposta de projecte de llei als diferents grups del Congrés. Dins del que s'hauria de regular, per exemple, hi ha el fet de disposar d'uns jutjats específics; el fet d'elaborar uns barems específics que regulin els accidents mèdics; el fet de crear un òrgan públic de mediació; o el fet d'augmentar el termini per a presentar reclamacions, denúncies, d'un a tres anys. Amb aquesta moció que avui aprovarem, s'intenta posar remei, solució, a algunes d'aquestes demandes, tot sol·licitant que es modifiquin articles de lleis que regulen algun dels aspectes, o demanant la creació d'espais de suport, cooperació i mediació. Pel que fa al primer punt de la moció, comentar que l'exigència judicial de responsabilitat i indemnització dels danys derivats d'actuacions mèdiques no és exclusiu de l'ordre jurisdiccional civil, sinó també del contenciós administratiu. Per això, des del Grup de Junts pel Sí vam presentar una esmena per a afegir dos apartats al punt 1, per a demanar la modificació d'articles de la jurisdicció contenciosa administrativa –l'article 139 de la Llei 29/1998–, i també del procediment administratiu –l'article 67.1 de la Llei 39/2015–, per tal d'eliminar les costes judicials i augmentar als tres anys la prescripció legal per a les reclamacions de responsabilitat. Després també havíem presentat una esmena per a crear protocols i mecanismes de mediació i resolució de conflictes que hi puguin haver en la pràctica mèdica i per a garantir els drets dels pacients víctimes d'accidents mèdics. Finalment, hem acceptat l'esmena del PSC que anava encaminada en el mateix sentit, però que aquesta estava més detallada. Veiem molt positiu, també, el punt on es demana que es promoguin espais de col·laboració, cooperació i suport entre les diferents administracions públiques, perquè les víctimes d'accidents mèdics siguin equiparades, en drets i assistència rebuda, a les víctimes d'altres tipus d'accidents. Per tot l'exposat, el Grup de Junts pel Sí votarà a favor d'aquesta moció, amb l'esperança que tendim cap al fet que no es produeixin mai els errors mèdics, però que lamentablement, si es produeixen, garantim a les víctimes i als pacients el màxim suport i tinguin les facilitats en la reclamació i una ràpida resposta a la situació que puguin declarar. També en la futura república catalana tindrem feina per a legislar en aquest sentit i disposar d'un marc legal específic per a les negligències mèdiques. Moltes gràcies i molt bona tarda a tothom. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Bé; bona tarda, diputats. Jo crec que la clau d'aquesta moció que presenta Catalunya Sí que es Pot està en dues paraules, que m'ha estranyat que l'Àngels no les fes aquí, avui, i que en canvi sí que les fes a la interpel·lació en el seu moment, que són «patiment i «justícia. Jo crec que la clau d'aquesta moció és precisament això: el patiment i la justícia. Ens trobem amb una certa disjuntiva, veient el text de la moció amb les esmenes aprovades, perquè és veritat que hi ha moltíssimes dificultats, en les persones que són víctimes de negligències mèdiques, d'obtenir, efectivament, una certa garantia de protecció de drets a l'hora de, doncs, acudir a un tribunal, després de ser víctimes o bé amb resultat de mort, o bé amb resultat de lesions greus, després d'una intervenció mèdica. Ara bé, dir que això és només una realitat que es dóna pels problemes que tenen aquests afectats amb els sistema judicial, perquè hi ha una sèrie d'imposició de costes i hi ha una certa rigidesa de terminis per presentar o no reclamacions judicials, jo crec que és un error, perquè no només es redueix a això. El que és important, dintre del que són les proves per acreditar una negligència mèdica, són, entre altres coses... –i jo que sóc advocada i he portat moltes negligències mèdiques...–, és precisament provar la relació de causalitat entre el que és la intervenció mèdica i quin és el resultat, o bé de mort o bé de lesions greus. I el problema de les costes és veritat, doncs, que entorpeix a l'hora d'acudir a la via civil; però a la via penal no hi ha costes. Per tant, no és un gran problema poder recórrer a la justícia per ser reparat, no? El problema es troba més en termes de prova. I aquesta moció és veritat que té assumptes en què ens costa moltíssim votar a favor, però és veritat que farem un esforç i intentarem, doncs, com a mínim que es debati i que es pugui analitzar si hi han qüestions legals que poden facilitar, doncs, anar a la justícia i reclamar aquestes indemnitzacions a aquells que se sentin víctimes i que ho puguin demostrar, de negligències mèdiques; però hi han afirmacions que no podem compartir. I no podem compartir, en primer lloc, que les costes judicials són el clar impediment per reclamar una indemnització per lesions. No podem tampoc compartir que les companyies d'assegurances neguin sistemàticament el pagament de les indemnitzacions, el que els falta és una sentència condemnatòria per tal de poder pagar-les. I també és veritat que ens trobem amb problemes de... Si obrim el meló d'estendre i eximir de costos judicials a totes les reclamacions amb resultat de lesió o mort, potser obrim la porta al fet que d'altres negligències..., com podria ser, doncs, una administració que no s'encarrega del manteniment de les carreteres i que hi ha una mort o una lesió greu d'un usuari de la carretera; si també aquest tindrà dret a l'accés a la justícia sense tenir el perill de perdre una demanda o una reclamació penal i que no li siguin imposades les costes. Em sembla que és una mica perillós. Com perillós és el fet d'intentar traslladar els terminis del nostre dret propi al dret comú. Però, tot i això, jo crec que és important que com a mínim no s'impedeixi la possibilitat de millorar aquelles petites traves jurídiques, que és veritat que sí que es troben les víctimes d'aquestes negligències mèdiques. Per què? Pel que he dit abans –la clau–: patiment i justícia. Hem d'intentar facilitar que això no sigui una condemna o un pelegrinatge judicial i que hi hagin les mínimes traves possibles. Ara bé, si no fem l'esforç de canviar també el sentiment de culpa, poder assumir que a vegades es cometen errors i que això no necessàriament és una condemna professional de per vida, crec que no avançarem gaire. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Àngels Martínez, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bé, doncs, amb dos minuts que tinc, agrair naturalment les paraules dels portaveus que han intervingut; agrair, però, sobretot, la feina de la gent de Que No Pase Más, que segueix també avui, encara, aquí, les nostres deliberacions. I dir-los una cosa: que no és el secret de bonhomies o comportaments amables, sinó el desig que tinguin la millor eina per seguir la seva feina. I la millor eina per seguir la seva feina, com està passant en els ajuntaments, és que aquest Parlament, de manera majoritària, voti a favor del reconeixement de la seva causa; voti a favor de començar a posar-hi remei; se n'adoni, de les seves limitacions, i vegi on cal anar més enllà. I, d'alguna manera, també entendre –i això ho ha mencionat la senyora Escarp– que aquí també ens hem trobat amb un problema de llenguatges, entre un llenguatge jurídic i un llenguatge sanitari, i potser..., o un reconeixement sanitari. I potser el que ha predominat, a l'hora de fer tant la interpel·lació com la moció, ha sigut més la vessant de pal·liar els efectes de les errades mèdiques i sanitàries. Però jo, de totes maneres, voldria dir: no pateixin si no està prou ben formulat; no pateixin si, potser, no és molt acurada la redacció d'una moció. En aquest Parlament s'han aprovat coses que segurament estan pitjor redactades i són menys acurades que la que en aquests moments estem aprovant, i, a més a més, que tenen, en aquest cas, millor utilitat per part de la gent que hi està lluitant. Per tant, els demanaria, d'alguna manera, que compartissin aquesta necessitat d'entendre que una de les coses que pot fer aquest Parlament, també, és subministrar eines en forma de reducció de costes, en forma d'unificació de temps. No és veritat que tots els jutges a Catalunya, malgrat que s'al·legui i s'aspiri que s'apliqui el Codi civil català, l'apliquin, i no és veritat que hi hagi la mediació, o tant de bo hi hagués la mediació. Per això també agraeixo, en especial al Grup Socialista, que en la seva esmena hagin acceptat la paraula «també, perquè només també amb la mediació, però també amb l'acció política, amb l'acció, d'alguna manera, de tot el Parlament i tots els nostres grups parlamentaris, podrem aconseguir el que realment aquesta gent es mereix i millorar la nostra societat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Martínez. Estem cridant a votació. Senyora García, per què em demana la paraula?
Per demanar la votació separada dels punts 3 i 4, si us plau.
D'acord. [[Pausa llarga.]] S'han demanat... [[Veus de fons.]] Un moment. S'ha demanat votació separada dels punts números 3 i 4. Per tant... Per tant, votarem, si els sembla bé, primer... Els punts 3 i 4 es poden votar junts, senyora García? [[Pausa.]] No. [[Veus de fons.]] Sí? Per tant, votarem primer, si els sembla, els punts 3 i 4, i després votarem la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, vinga, votarem els punts 3 i 4. Comença la votació. Els punts 3 i 4 han estat aprovats per 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la manera d'aconseguir més equitat en la sanitat ha quedat aprovada per 93 vots a favor, cap en contra i 33 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els sistemes d'emergències]] [[302-00092/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els sistemes d'emergència, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula el senyor Carles Castillo. [[Remor de veus. Pausa.]] Els demano que surtin de pressa, si us plau, i en silenci, perquè el diputat s'està esperant per a començar. Diputat, quan vulgui.
Molt bé; gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. Parlarem de la moció que concreta la interpel·lació que vam fer l'altre dia, que parlava dels sistemes d'atenció telefònica d'emergència. L'altre dia els dèiem, començàvem dient que nosaltres tenim, diguem-ne, un altre model, però que és cert que estem disposats a renunciar a una part d'això, doncs, per ajudar a millorar el model que hi ha actualment, que és el model de gestió de trucades. I apuntàvem algun dels problemes que nosaltres veiem i que crèiem que es podien, almenys, millorar en alguns dels seus punts. En primer lloc, el problema de la subrogació, què comporta la subrogació en empreses privades. Vam dir que és legítim, naturalment, que les empreses privades tinguin com a objectiu guanyar diners, però que en aquests temes, doncs, d'alguna forma s'ha de controlar i assegurar la vocació de servei públic. Comentàvem també –i aquest és un dels nostres cavalls de batalla– les condicions laborals, concretament, dels treballadors i de les treballadores del 061, que no tenen reconeguda la consideració d'emergències i, per tant, no se'ls aplica el plus d'emergències, no se'ls reconeix que fan tasques d'emergències, no ho poden posar al currículum i, fins i tot, tenen, diguem-ne, només el que és dolent de no ser de les emergències, perquè quan han de fer una vaga, com la que hi havia la setmana passada, de teleoperadors, doncs, se'ls advertia des del Govern que no podien fer vaga perquè estaven en un sistema d'emergències –estàvem en una qüestió d'emergències. Parlàvem de la integració del 061 i de la integració del 092, i de solucionar les confusions que a vegades es donen quant a les ubicacions, que a vegades s'equivoquen de municipi, etcètera. Quant als detalls i les concrecions en què s'han convertit aquests problemes, primer, a la moció es considera tots els números d'emergència que existeixen a Catalunya actualment com un únic sistema d'emergències. I això creiem que és molt important. Després, en els plecs de clàusules, proposem que es posi específicament la formació i la consideració laboral de tots els treballadors que treballen a tots els números de telèfon d'atenció telefònica. Igualment, una qüestió que sembla bastant revolucionària, però que és normal, que és que les condicions laborals..., a igual treball, les condicions siguin exactament iguals; doncs, això també s'ha posat damunt la taula, així com la idea de fer una auditoria externa per comprovar el funcionament del 112 en particular, però en general de tots els números d'emergència. Igualment, proposem a la ciutat de Barcelona que s'estudiï una nova ubicació per a la sala conjunta de comandament, donats els problemes que hi ha a la que tenim actualment. Jo crec que ha estat una negociació àrdua, una negociació dura, però crec que el resultat de la moció és favorable i, com dic, el que fa és anar en el camí de millorar algunes de les qüestions més importants que estaven desajustades, quant a l'atenció telefònica d'emergències. Comentàvem, per exemple, quant al 061, que és cert que és un telèfon que dóna altres serveis mèdics. Però, quant a l'atenció mèdica d'emergències, crèiem que s'havia d'anar –com a mínim, tendir-hi– cap a la integració en el 112. I hem arribat a la conclusió, pactada amb el grup majoritari, que s'havia de mantenir, el 061, per a les qüestions mèdiques exclusivament, i que per a les qüestions d'emergències, doncs, s'hauria d'anar –gradualment, però sense pausa– derivant cap al 112. Amb el 092 hi havia un.., jo, que he estat en ajuntaments, entenc que s'ha d'anar amb prudència, que no es pot, directament, fer perdre el 092 als ajuntaments i passar-lo al 112, però hem d'anar solucionant desajustaments que provoquen, doncs, diguem-ne, que no sigui fàcil que els ajuntaments prescindeixin del 092. Hem de treure les raons per voler mantenir aquest número propi, per anar-lo integrant de manera, com dic, gradual. I una de les raons era, com els apuntava ja a la interpel·lació, que moltes vegades es derivava al 112, en moments puntuals, i no se sabia quines trucades exactament anaven a la policia local i quines anaven a Mossos. En la moció també es demana que se signin protocols específics amb els municipis i, per tant, que es concretin aquelles situacions en què es deriva o a la policia local o a Mossos d'Esquadra. En definitiva, donar les gràcies a tothom; després ho concretarem una mica amb les esmenes de cadascú, però jo crec que tots hem fet un esforç, tots plegats, per aconseguir un acord i una bona moció. Volia comentar, en el tema de Ciutadans, que els he marejat una miqueta més, però ha estat pel bé d'arribar a un acord general. I hem renunciat a alguna coseta que jo crec que podrem, posteriorment, recuperar. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Castillo. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, aquesta moció va bastant en la línia del que demana el sector i va bastant en la línia, també, del que proposàvem nosaltres. El que passa, que nosaltres hem fet dos tipus d'esmenes, centrades en dues idees clau. La primera és la creació d'un organisme autònom per a la gestió centralitzada de les emergències, que ja preveu la Llei 9/2007, i que, sota el nostre entendre, hauria d'absorbir el 112, i tant..., o sigui, hauria d'absorbir el 112, tant a nivell de trucades, com acabar d'assumir la coordinació operativa, també, com diu la llei. En aquest sentit, hem presentat una esmena a l'articulat de la Llei de pressupostos, però el PSC no ens ha acceptat l'esmena concreta de la moció; ha trobat una fórmula amb Junts pel Sí una mica menys ambiciosa. Nosaltres la votarem a favor, perquè apunta cap a una gestió única, però volem anar una mica més enllà. Nosaltres volem la gestió centralitzada i també de caràcter públic, i aquesta és la segona línia de les esmenes que hem presentat. Nosaltres apostem per la internalització de tot el personal subcontractat que presta serveis al 112, que és molt i que treballa en condicions molt precàries, com ha exposat el diputat del PSC i com el sector ha posat sobre la taula. En aquesta línia, ens ha acceptat una esmena, el diputat Castillo, tot i que ens l'ha descafeïnat una mica. Nosaltres plantejàvem que el Govern disposi les passes per caminar cap a la internalització de tota la plantilla, i, al final, la redacció ha acabat quedant..., l'elaboració d'un informe de viabilitat per veure de quina manera recuperar la gestió pública del servei. Mantenim la transacció, i hi votarem a favor per dues raons. La primera, perquè és imprescindible –entenem que és imprescindible– apostar..., que el Govern aposti i camini cap a la gestió pública del màxim de serveis –i aquest també– i, a més, tenint la importància que té la gestió de les emergències. I l'altra, perquè entenem que la quantitat de personal que presta servei, subcontractada, és molta i diversa, i que, per tant, la recuperació pública o la gestió pública d'aquest servei no és fàcil, i, per tant, entenem que és positiu aquest informe de viabilitat. Quant al sentit del vot, votarem afirmatiu a tot el que siguin millores laborals perquè el sector ho demana, tot i que tampoc se'ns han acceptat les esmenes que matisaven que aquestes millores laborals en clau de condicions laborals anaven només en el cas que no s'hagués recuperat la gestió pública. Tot i així, nosaltres hi donarem suport. Ens abstindrem en tot allò relatiu a la participació municipal, no perquè no la considerem important, sinó perquè hem considerat que el redactat de la moció és bastant vague i que enteníem que s'havia posat el segell de la participació municipal més com un segell que especificant de quina manera. Per tant, ens hi abstindrem. I votarem «no al darrer punt sobre els estudis comparatius de la resta de comunitats autònomes, perquè la resta de comunitats autònomes, precisament, són de gestió privada i hi ha tot el sector en peu de guerra, i, per tant..., nosaltres ja sabem què es dóna a la resta de comunitats autònomes, es dóna el que a nosaltres no ens agrada. I, per tant, hi votarem en contra.
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Guinó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, deixin-me, en primer lloc, fer una referència general a la moció i dir que el Grup de Junts pel Sí va presentar diferents esmenes, algunes de les quals han estat acceptades, tal com el diputat exposarà posteriorment. I, per altra banda, també, hem fet un esforç, em sembla, entre tots, per transaccionar totes aquelles qüestions en què poden o podem tots els grups parlamentaris coincidir. Hi ha un primer aspecte que té a veure amb el concepte del sistema d'emergències, del 112, del seu funcionament, i coincidim clarament que hem d'anar cap a un camí d'integració, i que en aquesta dinàmica d'integració el que proposem és que el 061 i el 092, que són dos telèfons a disposició de la ciutadania en un àmbit de salut i en un àmbit estricte de l'Administració local, si ambdues estructures administratives consideren que el més adequat és continuar desenvolupant les tasques que no són estrictament d'emergències, és evident que tenen les seves competències i l'autonomia local, i, per tant, poden seguir desenvolupant les qüestions que hi tenen a veure; hi insisteixo, no en el cas de les emergències. Per tant, defensem clarament també una integració de totes les qüestions que tenen a veure amb la qüestió de les emergències. Quan es fa referència al plec de clàusules que d'alguna manera ha de configurar totes les futures contractacions del Govern de la Generalitat, és obvi que mantenim i ens hem de, necessàriament, articular a partir del que és la normativa bàsica pel que fa a la contractació pública, i, per tant, hem de complir tots els requisits, que d'alguna manera ja estan definits en aquesta moció, i que nosaltres també veiem amb bons ulls, fins al punt que alguns són de plantejament genèric de contractació de tots els serveis públics, i, per altra banda, també es fa referència a qüestions molt concretes que tenen a veure, per exemple, amb les condicions..., el manteniment de les condicions laborals, tal com s'ha exposat anteriorment. Hi ha una qüestió que, segurament, si haguéssim fet la proposta nosaltres l'hauríem fet certament diferent i amb un llenguatge diferent, però hem transaccionat les qüestions que tenen a veure amb la participació dels ens locals en tota la qüestió del sistema d'emergències. Defensem una participació activa i intensa dels ajuntaments en aquesta qüestió, i fins i tot en aquelles modificacions que s'hagin de fer en l'articulació del funcionament i de l'estructura operativa d'aquests serveis, és obvi que les entitats municipalistes també hi han de participar. Per tant, aquests punts que fan referència a la participació activa dels ajuntaments en el sistema d'emergències i en l'operativitat d'aquest sistema també els votarem a favor. Hi ha una altra qüestió interessant que té a veure amb la perspectiva de l'avaluació de polítiques públiques. El servei del 112 és un sistema que ha d'estar, des d'una perspectiva sobretot de funcionament, en procés d'avaluació continua, i això significa fer una auditoria anual, tenint en compte fins i tot l'anàlisi molt concreta de les trucades i de la seva repercussió, i, per altra banda, també, atendre totes les qüestions que tenen a veure amb caire territorial, que són les possibilitats de fer modificacions de tot el que té a veure amb les disfuncions que es poden produir amb un servei certament complex i a més a més difícil de gestionar, sobretot perquè es tracta de qüestions que tenen a veure amb emergències i de qüestions que afecten molt directament i de forma molt punyent la ciutadania. Hi ha una altra qüestió important, que té a veure amb la signatura de convenis amb els ajuntaments. El departament n'ha signat i n'està signant de forma continuada. I, per tant, tota la relació entre el Departament d'Interior i els ajuntaments, i l'elaboració dels corresponents protocols de funcionament, ja s'estan, en aquest moment, tirant endavant. El darrer punt –i és l'únic punt que no votarem a favor– té a veure amb una proposta que ja es va, d'alguna manera, votar en la Comissió d'Interior, que té a veure amb el centre de comandament. Nosaltres defensem que l'Ajuntament de Barcelona i el Departament d'Interior es posin d'acord i exposin totes les propostes que existeixin per tirar endavant la millora i la renovació d'aquest espai, però certament el que té a veure amb la proposta que feia el Partit Socialista, com a conseqüència d'una esmena que havia fet Ciutadans, nosaltres ho votarem en contra, perquè considerem que des d'una perspectiva fins i tot política i operativa difícilment és executable a curt termini. En darrer terme, aquest és un servei molt important per al país, certament, és un servei estratègic, i el que defensem –i, a més a més, especialment ens n'alegrem– és que hàgim estat capaços, tots els grups parlamentaris, de portar a terme i d'aprovar una proposta al màxim de consensuada. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Guinó. A continuació, té la paraula el senyor Joan Giner, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bé; ja quasi bona nit a tothom. Crec que avui estem parlant del sistema d'emergències de Catalunya, no només del 112, i això és important, perquè ens dóna una visió de context, sobretot, d'una estructura essencial, o clau, no?, de Catalunya, com ha dit en Lluís Guinó ara mateix. Crec que així identificarem ràpidament –i ho hem fet amb aquesta moció– els temes més importants que hem detectat en el tema del 112. Segons..., hi ha recomanacions europees que clarament ens diuen que hi ha d'haver un únic número d'emergències. Això no és així i, per tant, hem d'anar avançant i donant passes en aquest sentit. Crec que aquesta moció, al final, o les transaccions que aquí es veuen tenen certa voluntat d'anar avançant en aquest espai. Esperem que això sigui una realitat. I, si no, aquí estarem per tornar-li-ho a recordar, perquè creiem que és un bon sistema en què es simplifica..., i creiem que Catalunya ha d'estar a l'alçada en termes d'unificar i de millora del 112. Hi han altres punts també molt interessants, i aquí m'hi detindré una mica més. Punts interessants..., és el punt 2 de la moció, que també he vist que és una transacció..., bé, el punt 1 bis, en aquest cas. Aquí el que veiem... Hi ha el discurs, sempre, que la gestió privada de certs serveis públics és millor que la gestió pública, no? Això és un discurs que els true liberal..., i això Junqueras, senyor true liberal, ho ha dit molts cops, no?, o ho ha intentat demostrar molts cops, i sobretot l'antiga Convergència. Realment aquí..., m'agrada molt i estic molt content, perquè es demostra que en aquest cas no és així; la gestió privada d'un servei és un fracàs –és un fracàs–, no només perquè l'empresa vulgui guanyar diners, sinó perquè s'està fent malament. No s'està fent amb responsabilitat de país. I només posar un exemple: si vostè busca en l'eina de gestió, per exemple, on ha d'anar una emergència a l'Hospitalet, probablement la primera paraula que surti sigui Talamanca. Anem una mica desviats, no?, quan..., en temes tecnològics. I el que fan molts treballadors i treballadores és agafar el seu propi dispositiu mòbil i buscar la direcció allà, així com passa en molts establiments públics i privats. Un exemple clar. Després veiem que les persones professionals i que estan al càrrec, diguéssim, de moltes emergències i tenen moltes responsabilitats funcionen sota conveni de telemàrqueting, com si diguéssim, venent aspiradores. Home, creiem que no som un país gaire seriós si al final el que tenim és gent sota conveni de telemàrqueting portant les emergències d'aquest país. I, per tant, això provoca no només unes males condicions de treball, sinó uns mals criteris d'avaluació, que és el més important; hi ha mals criteris d'avaluació de la feina que estan fent i, per tant, provoca una desmotivació del personal que hi ha. Una desmotivació que no passaria, diguéssim, si tinguéssim aquest sistema integrat, si tinguéssim aquest sistema en el cos públic, per exemple, on hi hauria certa responsabilitat, certa motivació dels treballadors i treballadores..., quan hi ha una emergència real a Catalunya, presentar-se al lloc de treball encara que no els toqui treballar. I això és el que hauria de ser el nostre servei d'emergències de Catalunya, i així haurien d'estar motivats els treballadors i treballadores, que, sota un conveni de telemàrqueting i en les condicions i l'estrès en els quals treballen, normal que no estiguin així de motivats. Per tant, hem de veure què fem: mantenim aquest model, el canviem... Al final, la transacció, ho heu vist, no està malament. Fer un estudi de viabilitat entenem que és complicat i que s'ha d'anar fent. I nosaltres votarem a favor de la pràctica totalitat o totalitat de la moció, depenent de les argumentacions del senyor Castillo, perquè creiem que va en bona direcció. El que sí que volem..., nosaltres hem aportat una esmena determinada en aquest punt de gestió pública o gestió privada als serveis públics, que és que volem..., on hem dit que en les clàusules o al plec de condicions es tinguin en compte les empreses d'economia social, on els seus components tinguin experiència en sistemes d'emergència, el que és la gestió dels sistemes d'emergència. I per què hem fet això? Ho hem fet perquè una cosa és que la gestió dels serveis públics sigui privada, i l'altra cosa és que els plecs de condicions estiguin fets perquè els guanyin multinacionals o grans empreses, com Qualytel o com Atento, que havien estat involucrades directament o indirectament en els ERE d'Andalusia, per exemple. Doncs, preferim que si els mateixos treballadors s'autoorganitzen, i volen assumir el control o la gestió d'aquest procés, no tinguin una penyora, sinó un avantatge –perquè això provocaria una motivació extra i al final és un avantatge– per a tots els ciutadans de Catalunya, que veuen com un sistema d'emergències..., un sistema que se'l fan seu els seus treballadors, que realment se'l senten, i que si un dia cal sempre estaran allà per al que faci falta. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Giner. A continuació, té la paraula el senyor Matías Alonso, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, consellera, senyores i senyors diputats, bé, aquesta és una moció sobre sistemes d'emergència..., i, abans de tot, el que vull fer és saludar els membres de l'Associació de Teleoperadors i Telegestors de Catalunya, que ens acompanyen des de la tribuna. Està pràcticament centrada, sobretot, en el Centre d'Atenció i Gestió de Trucades d'Urgència, el 112 a Catalunya. I jo també em vull centrar especialment en això. Celebrem –ho celebrem– que se'n torni a parlar en aquest Parlament, de la situació del 112, del servei de gestió de trucades d'urgència de Catalunya; un servei que, des de Ciutadans, considerem que és un servei essencial i que està plenament emmarcat, doncs, com el seu propi nom diu, en l'àmbit de la gestió de les emergències. I que potser no està en una situació d'emergència, però tampoc estem segurs que estigui funcionant amb la qualitat o en les condicions que sovint se'ns diu o se'ns explica. Jo no diré que aquest servei està en precari, però està precaritzat; de ben segur que està precaritzat, en bona mesura, pel que fa a la gestió de personal. I per això celebrem que se'n torni a parlar, encara que el grup proposant no hagi volgut entrar, potser, massa a fons, perquè –el senyor Castillo ho deia– no es vol parlar del model. Però se n'ha de parlar, del model, del model de gestió de trucades urgents d'emergència, que està dins d'un sistema de gestió de les emergències d'acord amb les directrius europees que li són aplicables, i de la mateixa Llei vigent 9/2007, de 30 de juliol, del CAGTU, del Centre d'Atenció i Gestió de les Trucades d'Urgència. I, per tant, se n'ha de parlar, del model. Se n'ha de parlar, del model, i cal fer-ho, també, a fons. Però estem davant d'una moció que no és la nostra moció; no és una moció de Ciutadans. I com que no és nostra, tampoc hem volgut entrar a fons a esmenar-la, perquè tindrem ocasió, en el debat parlamentari, en els propers mesos, d'entrar-hi de nou. Per tant, hem tingut aquest respecte amb el grup proposant, que ha volgut en certa forma, doncs, delimitar –no sé si limitar, però, en tot cas, delimitar– l'àmbit del debat en aquesta moció. En qualsevol cas, des del Grup de Ciutadans volem deixar constància que se n'ha de parlar i que, de ben segur, properament en parlarem en aquesta seu parlamentària. Perquè, torno a dir-ho, és un servei essencial que s'ha de millorar. I no és només qüestió d'instal·lacions; que també. I no és només qüestió d'aplicacions tecnològiques o de mitjans; que també. I no és només qüestió de licitacions i de subcontractacions; que també ho és. I no és només qüestió de treball precaritzat, quan precisament per la seva condició de servei essencial hauria de tenir un especial grau de motivació; que també ho és, perquè hem de tenir present que massa sovint el personal que està en aquest servei està patint un grau d'estrès superior al que hauria de suportar. És sobretot una qüestió d'eficàcia i d'eficiència d'un servei, torno a dir-ho, essencial per afrontar les urgències i les emergències. Per tant, és qüestió de model, de model de gestió d'aquest servei. Cal parlar-ne i cal fer-ho a fons. I ho farem aviat. Nosaltres hem presentat dues esmenes. Una d'elles en certa forma ha decaigut, per no trencar, doncs, la possibilitat que s'aprovés l'esmena del que és el centre de coordinació d'emergències a Barcelona, però sí que ho farem més endavant, de cara a millorar les instal·lacions actuals al CAGTU, a l'Hospitalet. Al CAGTU de l'Hospitalet s'ha de millorar la seva ubicació, s'ha de millorar el seu edifici. I, en tot cas, la segona esmena que hem presentat ens ha estat acceptada; té a veure amb un estudi acurat i estadístic, també, de en quines condicions s'està prestant el servei, i que sigui comparatiu amb altres comunitats autònomes espanyoles. En tot cas, anuncia, sembla, el grup majoritari de la cambra, que no hi donarà suport i potser no sortirà endavant. Però nosaltres donarem suport, en la seva integritat, al text final de la moció. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Alonso. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Señor Castillo, diputados... Nos trae una moción que habla sobre la atención telefónica de emergencias. Evidentemente, cuando un ciudadano llama al 112, llama por una urgencia médica o por un problema de inseguridad; por lo tanto, la atención que se le tiene que dar ha de ser rápida en la reacción, eficaz y tiene que dar seguridad al usuario. Por lo tanto, si se externaliza ese servicio, hay que tener en cuenta que no es un servicio de recepción de llamadas comercial, como se decía, de telemarketing, y, por tanto, la formación que se tiene que dar ha de ser acorde al puesto que se ocupa, entendiendo que las llamadas tienen relación con la seguridad y con la vida de las personas. Y, evidentemente, los trabajadores han de tener el reconocimiento laboral que se merecen. Bajo estas premisas, pasamos a las consideraciones. Una, que el servicio del 112, reconociendo la profesionalidad de los trabajadores, es un servicio mejorable, porque lo es. Y que la unificación de los teléfonos de emergencias viene con retraso. El 14 de febrero del 2006 es cuando se aprueba el Proyecto de ley para centralizar las llamadas de urgencias del 112, como marca la directiva europea, y resulta que llevamos casi once años –casi once años–, aún, hablando de unificar el 112. El gran problema, ¿cuál es? Las policías locales, el 092. Seguramente ha faltado voluntad política por parte del Gobierno de la Generalitat y de algunos ayuntamientos para intentar unificar el 112. Y mucho nos tememos que el 092 va a seguir viviendo durante muchos años. Hablábamos de mejorar el servicio, y la moción hablaba, pues, de intentar hacer auditorías para ver cuál era la respuesta del servicio del 112. Entendemos que es una medida adecuada, pero también que esos resultados se tendrían que presentar a los grupos parlamentarios, hacer una valoración de la auditoría, y también los grupos poder proponer soluciones o respuestas de mejora. Hay un punto..., nosotros daremos prácticamente apoyo a la moción, a toda la moción, menos a un punto en que haremos abstención, que es cuando hablan de recuperar la función..., o para la función pública, el servicio del 112. Nosotros no estamos ni en contra ni a favor, porque entendemos que el 112, aunque esté externalizado, sí que tiene que tener una parte de supervisión pública. Es un teléfono de emergencias, no de información al ciudadano; es de emergencias. Y para nosotros es fundamental el papel que tienen los cuerpos de seguridad en el 112. Por ejemplo, la segunda actividad. La policía de segunda actividad ha de tener un papel fundamental en el 112 para mejorar el servicio de atención al ciudadano. Un policía de segunda actividad tiene una experiencia que no se puede desaprovechar. Y la segunda actividad es un papel primordial, para nosotros, en el 112, para mejorar el servicio e intentar que ese servicio sea de mejor calidad para la ciudadanía. Nosotros –voy acabando– daremos apoyo, sobre todo, a la propuesta de la sala conjunta de Mossos d'Esquadra y Guardia Urbana para que se busque una ubicación alternativa en la ciudad de Barcelona, porque coincide, precisamente, con una propuesta del Partido Popular en la Comisión de Interior –en la última Comisión de Interior–, y entendemos que hay un posible problema de salud pública importante, y es..., creemos que es importante que desde el Gobierno de la Generalitat y el Ayuntamiento de Barcelona se intente buscar una solución y una alternativa a la actual sala, en la cual los cuerpos de seguridad y los sindicatos no están contentos con el servicio que se da. Nosotros, como le digo, haremos una excepción en el punto 1 bis, y el resto de la moción la apoyaríamos. Gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Carles Castillo.
Gràcies, presidenta. Molt breument; bé, per comentar..., bé, en primer lloc, saludar els de l'associació de teleoperadors i telemàrqueting, que els acabava d'enviar un mail per quedar després de festes. A veure, la moció, com els he dit, jo crec que ha quedat prou arregladeta; jo crec que és una bona moció. N'ha costat, la negociació; en alguns moments, a tres o quatre bandes. És veritat que alguns dels punts han pogut quedar descafeïnats, com comentava la companya de la CUP, però jo crec que en una negociació o en un diàleg amb diverses parts, doncs, de vegades un ha de renunciar als objectius màxims, reduir-los una miqueta per bé d'arribar a un acord. I és veritat que algun punt ha pogut quedar descafeïnat, però Déu n'hi do amb l'estudi de viabilitat per mirar de recuperar la gestió pública de tots els serveis d'emergència; a garantir la formació, per part de l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, dels treballadors i treballadores d'aquesta empresa; a millorar les condicions laborals, que ja he dit que era un dels nostres cavalls de batalla –assegurem una cosa tan revolucionària que hauria de ser tan normal: que, a iguals funcions i tasques, iguals condicions laborals, socials i econòmiques. I quant al món local, doncs, bé, el que hem dit: hem acceptat pràcticament totes les esmenes de Junts pel Sí, entenent que era prudent, doncs, rebaixar una miqueta les expectatives, anar més a poc a poc i més d'acord amb el món local. Volia acabar simplement donant les gràcies, de veritat, especialment al Lluís Guinó, a l'Alberto Villagrasa, al Matías Alonso, a la Mireia Vehí i al Joan Giner, per l'esforç que tots plegats han fet per poder arribar a un acord. També al Fede Adan, del 112, i al Departament d'Interior en general, perquè crec que, diguem-ne, la predisposició ha estat tan bona com podia ser per arribar a un acord i aconseguir una bona moció. Per tant, moltíssimes gràcies a tots i a totes. I que tinguin bones festes. Adéu.
Moltes gràcies, senyor Castillo. Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Senyora Vehí, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada dels punts 4, 6, 7 i 10. Gràcies.
D'acord. Senyor Villagrasa, per què em demana la paraula?
Presidenta, para pedir votación separada del punto 1 bis.
Senyora Vehí, els punts 4, 6, 7 i 10 es poden votar junts? [[Veus de fons.]] No? [[Veus de fons.]] Podem votar junts el 4, 6 i 7, i el 10 separat, no? [[Veus de fons.]] [[Pausa.]] S'ha demanat votació separada dels punts 1 bis; el 4, el 6 i el 7, que es poden votar junts, i el número 10. Per tant, començarem votant l'1 bis; després el 4, el 6, el 7; el 10, i la resta de la moció, d'acord? Doncs, votarem el punt 1 bis. Comença la votació. El punt 1 bis ha quedat aprovat per 115 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. A continuació, votarem els punts 4, 6 i 7. Comença la votació. Els punts 4, 6 i 7 han quedat aprovats per 115 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha quedat rebutjat per 49 vots a favor, 65 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre els sistemes d'emergències ha quedat aprovada per 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Moltes gràcies a totes i a tots. Es suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.