Tere päevast, austatud Riigikogu, Vabariigi President, president Rüütel, peaminister, ministrid, põhiseaduslikud ametikandjad, ekstsellentsid, külalised! Avan Riigikogu XII koosseisu neljanda istungjärgu.
Austatud Vabariigi President, president Rüütel, Riigikogu liikmed, peaminister, ministrid, põhiseaduslikud ametikandjad, Teie Ekstsellentsid, daamid ja härrad! Tänavu möödub kakskümmend aastat Eesti iseseisvuse taastamise järel valitud esimese Riigikogu kokkutulemisest. Samuti tähistame 1992. aasta 28. juuni rahvahääletusel vastuvõetud Eesti põhiseaduse kahekümnendat aastapäeva. Tänan Põhiseaduse Assamblee liikmeid, kes lõid põhiseaduse, mis on Eestit hästi teeninud. See on võimaldanud meil minna käsumajanduselt üle turumajandusele, saada demokraatlikuks põhiseadusriigiks, kus austatakse ja kaitstakse põhiõigusi ning toimib avaliku võimu kohtulik kontroll. Nende kahekümne aasta jooksul on põhiseadust muudetud ainult neljal korral. See kinnitab minu arvates eelkõige kahte asja. Esiteks, Põhiseaduse Assamblee vaidlustes kokkulepete ja kompromisside tulemusena valminud tekst on vastanud riikluse arengu vajadustele ning võimaldanud saavutada erinevate valitsuste eesmärke. Teiseks, meil on kujunenud põhiseaduse muutmise kultuur, mille kohaselt jõustuvad üksnes niisugused muudatused, mida poliitilised jõud üsna üksmeelselt peavad Eesti arengu seisukohalt möödapääsmatuks. Mitte keegi, ka meie põhiseaduse loojad, ei osanud ilmselt unistadagi, et kaksteist aastat hiljem ühineb Eesti Euroopa Liiduga ja selle tõttu tuleb põhiseadust täiendada. Samamoodi ei osanud nad aimata, et aastal 2012 oleme silmitsi finantssüsteemi kriisiga, mis nõuab uut lähenemist ja võib-olla ka põhiseaduse muutmist. Nõustun nende ekspertidega, kes leiavad, et kui tahame säilitada põhiseaduse kui autoriteetse ja toimiva Eesti riigi alusdokumendi, tuleb meil hinnata, kas põhiseadus ikka kajastab adekvaatselt praeguseks kujunenud riigiõiguslikku tegelikkust. Võimalusele, et seoses arengutega Euroopa Liidus on tarvis põhiseadust muuta, juhtis tähelepanu ka Riigikohus oma hiljutises otsuses Euroopa stabiilsusmehhanismi lepingu põhiseaduspärasuse kohta. Meie ülesanne, head kolleegid, on püüda neid arenguid hoolikalt silmas pidada ning arutada, millised lahendused tagavad põhiseaduse ja selle najal toimiva riigi kestlikkuse ning meie põhiväärtuste säilimise ka järgmistel aastakümnetel. Euroopaliku demokraatliku riigi kujunemine ei oleks olnud võimalik põhiseadusega loodud institutsioonide sujuva koostegutsemiseta, milles igaühel on oma roll ja vastutus. Riigikogu on võimu legitimeerija ja õigusreeglite kehtestaja, valitsus suurte otsuste ettevalmistaja ja elluviija, president riigi sümbol ja võimude tasakaalustaja, õiguskantsler ja Riigikontroll väärnähtudele osutajad ning kohus põhiõiguste kaitsja ja konfliktide lahendaja. Tagasi vaadates tuleb märkida, et arusaamad koostööst ja võimujaotusest ei ole alati ega kõiges kokku langenud. Näiteks meenuvad põhiseaduse kehtivusaja esimestest aastatest mitmel korral Riigikohtusse jõudnud vaidlused Riigikogu ja presidendi pädevuspiiride üle. Ometi on need aidanud korrastada institutsioonide suhteid ja tugevdanud põhiseaduslikku korda. Pean ülimalt oluliseks – minu arvates eeldab seda ka meie tähtsaima seaduse mõte –, et põhiseaduslike asutuste koostöö rajaneks vastastikusel austusel. Riigikogu poolt vaadatuna ei ole kohane näiteks valitsusliikme parlamenti alavääristav seisukohavõtt. Ma ei taha öelda, et Riigikogu ei tohi arvustada. Kaugel sellest. On võimalik oponeerida poliitilisi initsiatiive ja kritiseerida vastuvõetud otsuseid, on võimalik taunida teatavaid käitumis- või teguviise, tendentse, kuid seda kõike tuleb teha rahvaesinduse väärikust alandamata. Kriitikaks on parlament lihtne sihtmärk, sest parlament on kogu, kus esindatakse erinevaid seisukohti ja ettekujutusi riigi arengust ja rahva huvidest, kus vaieldakse ning kus toimub poliitiline võitlus mitmesugustes vormides. Parlament koosneb inimestest, kes nagu kõik teisedki võivad eksida. Head kolleegid! Meil tuleb meeles pidada, et ootused parlamendiliikmetele on kõrged ja iga rahvasaadiku eksimus jätab varju kogu Riigikogule. Kuid ärgem unustagem, et tegemist on põhiseaduskohase keskse demokraatliku institutsiooniga. Ka Riigikogu kohta kasutatud kujundlik väljend, mis esmapilgul paistab tabav ja vaimukas, võib kaugemas perspektiivis hakata oma elu elama ja kahjustada kogu demokraatlikku süsteemi. Austatud Riigikogu! Suvi oli parlamendi rahandus-, põhiseadus- ja Euroopa Liidu asjade komisjonile töörohke. Tänan nende komisjonide liikmeid panuse eest Euroopa stabiilsusmehhanismi lepingu ratifitseerimise ettevalmistamisse! On selge, et kellelegi meist ei ole meelepärane võlakriis, mis on haaranud endasse mitu eurotsooni maad. Kahjuks mõjutab nende riikide käekäik ka meid ja meie otsuseid. Diskussioon, mis ühiskonnas Euroopa stabiilsusmehhanismi lepingu ratifitseerimise käigus toimus, ajendab mind küsima, kas vaatame Euroopa Liidus olemist kui finantstehingut. Kas tõesti ühines Eesti Euroopa Liiduga, pidades silmas ainult abi, mida jagatakse majanduslikult nõrgematele liikmetele? Arvan, et ka netomaksjaks olevate riikide maksumaksjad ei taha olla majanduslikult nõrgemate riikide doonorid. Eesti on jätkuvalt nende Euroopa Liidu liikmete seas, kes saavad rohkem, kui annavad. See jääb nii ka järgmise finantsperspektiivi ajal. Jah, ka Eesti on saanud toetust väga paljudeks asjadeks, alustades külakeskuste ehitamisest ning lõpetades sotsiaalprojektidega ja teaduse investeeringutega. Kokkulugemist vääriks seegi, kui palju töökohti on loodud tänu Euroopa abile. Olen veendunud, et paljude inimeste jaoks oli Euroopa Liiduga liitumise põhjus palju sügavam: Euroopa Liit ja NATO tagavad Eesti turvalisuse. Mõelgem meie geopoliitilisele asukohale ja ajaloole. Meil pole paremat valikut kui Euroopa. Me oleme osa Euroopast. Head kuulajad! Ühiskonna ootused on paljude küsimuste puhul suured. Kindlasti jätkab Riigikogu head tava arutada siin saalis olulisi teemasid, olgu nendeks avaliku sektori palgad, lastetoetused või hariduse ümberkorraldused. Sel sügisel ootab meid tavapäraselt ees järgmise aasta riigieelarve menetlemine. Meie, poliitikute ülesanne on leida arutelude kaudu optimaalne lahendus, kuidas kasutada riigi piiratud ressursse parimal viisil. Loodan, et me kõik anname endast parima ja teeme head tööd. Soovin head algavat sügisistungjärku! Suur tänu! [[Aplaus.]]
Härra president, ma palun teid Riigikogu kõnetooli!
Hea Riigikogu! Mu daamid ja härrad! Täna teie ette astudes olnuks mul võimalik minna kergema vastupanu teed, rääkida pikalt parteide rahastamisest, anda kõigele karm ja hukkamõistev hinnang ning pälvida suure osa meedia ja avalikkuse aplaus. Jah, ma kavatsen ka erakondadest ja rahast rääkida, ent teen seda veidi hiljem ning veidi teises võtmes ja tonaalsuses. Esmajoones teen aga seda, mille eest ei kiideta. Ma kiidan teid, austatud Riigikogu liikmed, selle töö eest, mida te siin tegite kümmekonna päeva eest, kui ratifitseerisite Eesti Vabariigi nimel Euroopa stabiilsusmehhanismi lepingu. Sellel, miks seda lepingut vaja on, peatun ma edaspidi. Aga mulle avaldas muljet see viis, kuidas Riigikogu oma tööd korraldas ning koos sellega kummutas arvamuse, justkui oleks Eesti parlament taandunud valitsusest tulnud eelnõude vaikivaks heakskiitjaks. Meie põhiseaduse järgi on rahvas delegeerinud võimu teile, mu daamid ja härrad, ning te kasutasite seda võimu. Te muutsite põhjalikult ja sisuliselt seda dokumenti, mis algselt teie kätte oli jõudnud. Te rookisite sealt välja pahelise õigusloome tunnused, mida nii mina kui ka paljud õigusteadlased on parlamendile aegade jooksul ette heitnud. Ma tänan teid selle eest! Hea Riigikogu! Hea Eesti rahvas! Ükski riik ei saa tänapäeval üksi oma rahvale heaolu ja turvatunnet pakkuda, ei Ameerika Ühendriigid, Hiina, Venemaa ega Saksamaa. Meeldib see meile või mitte, aga majanduse ja julgeoleku asju otsustatakse riikide ühendustes. Eesti peab oma valikud tegema selles maailmas, just selles maailmas, ja praegu. Me ei saa muuta maailma üldisi reegleid, me ei saa muuta oma asukohta, aga meil on sõna- ja hääleõigus selles riikide ühenduses, kuhu kuulume. Kas Eesti saaks sulguda enesesse, jääda kõrvale Euroopast, seejuures uuesti vabadust kaotamata, langemata tagasi meile võõrasse kultuuriruumi ja viletsusse? Vastus on ei. Eesti ja kõikide väikeriikide huvides on tugev Euroopa, kus arvestatakse ka väikeriikide rahvuslikku identiteeti. Niisiis, meie ainus võimalus on valida parimad partnerid. Eesti ongi valinud parimad partnerid. Meil on vaja rahu, vabadust, euroopalikku hoolivat kultuuri. Kõik riigid pingutavad selle nimel, et hoida enda lähedal riike, kes jagavad nende eesmärke ja mõttelaadi. Nad teevad kompromisse, oma suurusest ja rikkusest hoolimata. Euroopa Liit oli meie eesmärk viimased kakskümmend aastat. See paleus – jõuda tagasi Euroopasse, oma ajaloolisse päriskoju – kehutas meid ligi viisteist aastat takka, ehitamaks oma riiki selliseks, et see sobiks Euroopa mustrisse. Võime küsida, kas meil on läinud hästi. Jah, minu meelest küll. Eestil on läinud palju paremini kui enamikul neist riikidest ja rahvastest, kes said enam kui kaks aastakümmet tagasi võimaluse ise oma tulevikku valida. Ma ei hakka siin raamatupidaja kombel rehkendama, mitu miljardit eurot või krooni me oleme Euroopa Liidust saanud ja kui palju oleme vastu andnud. Raha on tähtis, ent euroopalikku elulaadi, meie ühiskonda valitsevaid väärtusi ei saa rehkendada ainult rahas. Ma tean, et me peame oma saavutusi üha enam iseenesestmõistetavaks. Paljud usuvad, et just Eesti laulev revolutsioon kukutas Nõukogude Liidu. Paljud usuvad, et just meie säästlik suhtumine näitab edasiseks teed kõigile meie Euroopa sõpradele. Unustagem hetkeks see enesekeskne eduhinnang, mis meid soojendab, olgugi et selles on rohkem kui vaid terake tõtt. Võtkem omaks, et me oleme seal, kus me täna oleme, tänu sellele, et me oleme Euroopa Liidus, NATO-s, eurotsoonis, et meil on väärt sõbrad, liitlased ja partnerid. Hinnakem ausalt seda kõike ja siis mõelgem, mõelgem sügavuti, kas oleme valmis sellest loobuma. Kas või nõnda, et me oma otsustega asume nõrgestama Euroopa Liitu ja eurotsooni. Hea Riigikogu! ESM-i sisulist arutelu varjutas nii siin kui ka peaaegu igas kodus väga lihtne, emotsionaalne ja eksitav küsimus: miks peab eurotsooni liikmesmaade kontekstis suhteliselt vaene Eesti kinni maksma meist rikkamate riikide viletsa eelarvedistsipliini ja üle oma võimete elamise? Ja kelle arvel see raha vajaduse korral välja makstakse? Kui sellised eksiarvamused on saavutanud nõnda suure leviku, oleme kõik midagi tegemata jätnud. Ma tahan, austatud Riigikogu liikmed, teilt tõsiselt küsida: kas te olete oma valijatele järjekindlalt selgitanud, mis on ESM-i sisu, mida see tähendab pankroti serval olevatele riikidele ja mida – see on kõige olulisem – see tähendab meile? Kui selgitused oleksid olnud piisavad, siis selliseid laialt levinud eksiarvamusi ei oleks. Lõppastmes peame küsima: kas euroalasse kuulumine on Eestile kasulik või kahjulik ning kas tugev ja ühtne Euroopa Liit on Eesti rahvuslikes ja riiklikes huvides? Minu vastused neile küsimustele on ühesed ja selged. Jah, Eestile on kasulik tugev ja toimiv Euroopa Liit. Jah, euroalasse kuulumine – ning sellest loogiliselt tulenevalt ka euroala püsimine – on Eestile kasulik. Kas või ainuüksi seetõttu, et taastus välisinvestorite usk ja kadus devalveerimise surve. Kui sellele survele oleks järele antud, kaotanuks märkimisväärne osa inimestest oma kodu. Meil ei ole võimalik oma kaupu ja teenuseid müüa, kui meie partnerid on pankrotis. Kui me ei saa müüa, siis ei ole mõtet ka toota, ja kui pole mõtet toota, siis pole tööd. Kui ei ole tööd, siis ei ole heaolu ja ka ümberjagamisega ei ole võimalik aidata, sest riigieelarve kuivab lihtsalt kokku. Inimestel on loogiline küsimus: kas Eesti oleks saanud käituda kuidagi teisiti, mõistlikumalt, targemalt tulevikku vaadates? Mis on alternatiiv? Eesti rahvas on eeskujulikult haritud ja tark, Eesti rahvas väärib ausat selgitust. Me kõik muretseme ju kogu südamest. Kahjuks pole ESM-i ja Euroopa Liidu vastased sõnastanud ühtki läbimõeldud alternatiivset Eesti arenguteed. Jälgides Eesti kiiret taastumist 2008. aastal vallandunud globaalsest finants- ja majanduskriisist, on võimatu mööda vaadata neist asjaoludest, mis taastumisele kaasa aitasid. Esmajoones pean siin silmas väga praktilist asja ehk raha: see, et Eesti sai kasutada Euroopa Liidu eelarve raha ning oskas seda hästi kasutada, päästis meie majanduse ja riigi hullemast. Teiseks, meie asukoht ja kaubanduspartnerid. Eestit aitas meie ettevõtjate kiire kohanemine muutustega ning see, et meie kaupade peamised ostjad elavad Soomes, Rootsis ja Saksamaal ehk neis riikides, keda finantsraputused ja majandusraskused suhteliselt vähe puudutasid. Nendest asjadest, meie Euroopas olemise mõttest rääkimine on iga poliitiku, mitte ainult presidendi esmane töökohus. Võime olla kindlad, et Euroopa Liidu ja eurotsooni tulevikust räägitakse lähematel aastatel väga palju. Olgem siis selle arutelu aktiivsed osalised. Mu daamid ja härrad! Seoses finantskriisiga on väga palju räägitud, et see oli eelkõige väärtuste ja usalduse kriis. Raha ja pangandus laiemalt püsivad usaldusel. Kui lühiajalise kasu nimel hakatakse võtma liiga suuri riske, siis usaldus kaob ja kogu süsteem kukub kokku. Kaob usaldus pankade vastu. Kaob usaldus nende riikide vastu, kes elavad laenuraha arvel. Kaob usaldus nende riikide vastu, kes küll lubavad, ent jätavad kohustused täitmata. Kaob usaldus nende vastu, kes pole oma raamatupidamises olnud ausad. Nüüd ongi ebaaususe ja üle jõu elamise kibedad viljad käes: valetati partneritele, valetati pankadele, kes andsid ausa raha- ja majanduspoliitikata riikidele laenu. Seda laenu ei kasutatud mitte innovatsiooniks, vaid jooksvate kulude katteks. Riigi töötajate tegelik tootlikkus ja sissetulek ning laenuraha arvel saavutatud võltsheaolu olid teravas vastuolus. Laenuleib ja laastutuli ei kesta kaua, seda teame ju kõik. Nii et meil pole põhjust kadestada hätta sattunud riike ega nende kodanikke. Kõige sellega on kaasnenud usalduskriis neis riikides endis. Ka riigid ja rahvad püsivad usaldusel, eriti väikesed riigid ja ühiskonnad, sh Eesti. Eestil on läinud iseseisvuse taastamise järgsetel aastakümnetel oma saatusekaaslastega võrreldes hästi. Mõned põhjendavad meie edulugu sellega, et Eestil säilis okupatsiooni ajal iseseisvusaadet kandnud põlvkond. Mõned viitavad meie rahvuslikule identiteedile ja isegi nõukogude korra kiuste säilinud kodanikuühiskonnale. Vähem tähtis pole Eesti rahva usk oma riiki, perekonda ja kaaskodanikesse ning tahe iga päev ausa tööga panustada oma rahva käekäigu paranemisse. Oleme uskunud oma riiki ja, kuigi see võib kõlada võõristavalt, oleme rahvana usaldanud ka neid inimesi, kelle oleme valinud oma riiki juhtima. Oleme usaldanud oma poliitilist süsteemi rohkem kui nii mõnigi teine rahvas, kellega ühel ja selsamal ajal vabanesime Nõukogude okupatsiooni alt. Kui vaadata Euroopas ringi, siis näeme, et usaldus oma riigi vastu on siin üks suuremaid, ka usaldus Euroopa Liidu ja euro vastu. See usk ja usaldus on meie suurim väärtus, meie kapital. Me ju näeme, mis toimub neis riikides, kus usaldus on kadunud. Seda usaldust, seda usalduse kapitali peame hoidma kõigi raskuste ja kiusatuste kiuste. Hea Riigikogu! Vastutus selle usalduse hoidmise eest lasub igal Eesti elanikul, igal Eesti kodanikul, ka kunstnikul, ärimehel või Tartu–Tallinna maanteel sõitval autojuhil. Aga kõige enam vastutavad selle usalduse hoidmise eest poliitikud mis tahes võimutasandil. Vastutab president, vastutate teie, head Riigikogu ja valitsuse liikmed, vastutab iga kohaliku võimu esindaja, vastutab iga ametikandja. Mis tahes mäng selle usaldusega nõrgestab, õõnestab ja kahjustab Eestit ning võib lõpuks hävitada meie kõikide ühise riigi. Selleks pole rahvas küll kellelegi oma võimu delegeerinud. Seetõttu olen ma väga mures, kui poliitika ja raha seosed ei ole laitmatult selged ja läbipaistvad. Olen mures, kui valijad ja rahvas hakkavad kahtlustama, et parteid ja nende esindajad riigivõimuasutustes elavad mingite oma, vaid neile endile teadaolevate ja vaid nende kohta kehtivate reeglite alusel. See ei ole enam meie unistuste Eesti, kus arvatakse, et võim on mingi suletud kast, klann või kartell. Vabas ühiskonnas ei saa võimukohad olla suletud. Vastupidi, alati peab säilima terve konkurents, aus kriitika, selge vastutus. Erakondade rahastamise süsteem, valimiskorraldus ja parlamendi töökord on hakanud konkurentsi piirama, valimisolukorras on tekkinud koguni kõlvatu konkurents. See ei meeldi Eesti inimestele. Ja õigusega ei meeldi. Umbusku ja pettumust on lubamatult palju, liiga palju just sel aastal. Sellega käib kaasas viha. Jälgin murega seda tooni ja emotsiooni, mis kõlab meedia ja valitsuse arvamustevahetuses. Vahel tundub, et siin pole eesmärk enam mitte riigi arengu ees seisvate valikute selgitamine, vaid püütakse teineteisele haiget teha. Meelega. Ja võimalikult palju. Olen viimasel ajal päris palju lugenud sellest, kuidas presidendivalimisteks valmistuvas USA-s on meedia ja poliitikute ning poliitikute omavahelise kurjustamise, mõnitamise ja solvamise eskaleerumine hävitanud võimaluse leida hädavajalikke kompromisse, et riiki ja rahvast raskustest välja aidata. Seal võetakse lauseid kontekstist välja ja tümitatakse üksteist ning muutub võimatuks omavahel rääkida. Keegi ei kuula enam sisulisi argumente, arutelu asemel on ärapanemise võistlus. Hea Riigikogu, hea Eesti rahvas, kas me ei liigu mitte samas suunas? Ühel hetkel saab sellest allakäiguspiraal. Koos sellega tekib põlgus meie poliitilise süsteemi, demokraatia ja Eesti riigi vastu. Tekib see, mille kohta oleme lugenud ajalooraamatuist ning mida näeme juhtumas paljudes riikides, mis – ja mitte juhuslikult – vajuvad üha sügavamale majanduskriisi sohu. Sest kui riik ei ole enam oma ja usaldusväärne, siis kaotavad ka kodanikud soovi selle riigiga tegemist teha, sellega ausalt suhelda. Siis muutub kangelaseks see, kes suudab seda riiki ning riiki esindavaid poliitikuid ja ametnikke kõige kavalamalt alt tõmmata. Head sõbrad! Nii nagu Eesti on oma, on kogu Euroopa oma murede ja rõõmudega oma, ja sellesse tuleb ka nii suhtuda. Hoolega. Vastutusega, nagu vabadele inimestele kohane. Vastutades oma sõnade ja tegude eest hoiame oma vabadusi ja demokraatliku riigi hüvesid. Muu hulgas hoiame oma vabadust arvustada vahel sõnu valimata poliitikuid ja riigivõimu, kartmata, et meid selle eest karistataks. Aga hoidkem need etteheited puhkudeks, kui poliitikud ja riigivõim selleks tõesti põhjust annavad. Näiteks siis, kui meie valitud rahvaesindajad – võimu mis tahes tasemel – suhtuvad lugupidamatusega kodanikesse, ei võta kuulda nende õigustatud või isegi õigustamata kaebusi ega seleta oma otsuseid. Siis irdume riigist ja rahulolematus võimuga on paratamatu. Kui poliitikud kurdavad, et neile tehakse liiga, siis võib sageli öelda, et jah, tehaksegi. Ent see on varasema suhtumise tagajärg, kumulatiivne vastumeelsus, mis lõpuks väljendub ülepingutatud reaktsioonides. See võib tõesti olla ebaadekvaatne mõnel üksikjuhtumil, eelnevat konteksti arvestades on see aga paraku täiesti ootuspärane. Head kaasmaalased! Kui riik kodanikega ei arvesta, siis on demokraatlikus riigis süü alati kahepoolne. Kui kodanikud, vabakond, vabad kodanikud ise midagi ette ei võta, vaid vastutusest vabanedes ütlevad, et nemad küll poliitikaga ei tegele või oma elukeskkonna paremaks muutmisega tegeldes muututakse ise – hoidku jumal selle eest – poliitikuks, siis jääbki meie eest otsustajate tegevus ainuõigeks. Meile jääb kodanikena, vabade inimestena õigus olla pettunud ja kriitiline. Aga me ei pööra selga Eestile, oma riigile. Meie, ainult meie ise otsustame, missugust poliitilist kultuuri ja riigielu õhustikku me tahame. Kas bütsantslikku hirmuõhkkonda, kus kodanikke käsitletakse omandi ja orjadena? Või sellist kavaldamist, kus seadused väänatakse poliitikute himudele vastavaks ning millest seejärel võtavad eeskuju kõik ühiskonna liikmed? Või, nagu mulle tundub, tahame ja nõuame – tõesti nõuame ja ka töötame selle nimel – põhjamaist ausust ja läbipaistvust, kus riik on meie ühine omand? Siit tuleneb ka minu vastus põletavale päevaküsimusele, kas üks minister peaks ametist tagasi astuma. Otsest kohustust tal selleks ei ole. Uurimine käib ja pole teada, kas asi üldse kohtusse jõuab. Me võime tuua palju näiteid teistest riikidest, ka Euroopa Liidust, kus ministrid, samuti peaministrid ja presidendid, on olnud aastaid uurimise all, ent nad pole oma ametist loobunud. See valik on ministri enda, tema valitsuskaaslaste ja tema erakonna teha. Ma loodan, et nad kõik annavad endale selgelt aru, et seda valikut tehes kujundatakse Eesti poliitilist kultuuri, seda viisi, kuidas Eestis praegu ning edaspidi valitsetakse ja asju aetakse, seda, kas võim ja valitsemine on usaldusväärsed. Usaldus, nagu ennist ütlesin, on Eesti kapital, mille mahalaristamist ei ole võimalik sallida. Hea Riigikogu! Usaldusega pole Euroopas praegu kõik korras. Nii peamegi muretsema asjade pärast, mis veel eile näisid loomulikuna. Aga eelkõige peame muretsema selle pärast, et suudaksime hoida Eestit parimas võimalikus vormis. Hoida õigel teel, kui lubate. Me peame taastama usalduse nii hästi ja ruttu, kui vähegi suudame. Tuleb lõpetada alatute võtetega üksteise ületrumpamine. Me peame suhtuma rahvasse suurima võimaliku austuse ja tähelepanuga, leidma võimaluse toetada neid, kes on hädas, kinnitada ka nende usku Eesti tulevikku. Seda ülimat soovi ja ülesannet on meie rahvas alati sõnadetagi teadnud. Ma tänan teid! [[Aplaus.]]
Ma tänan teid, härra president! (Kõlab Juhan Liivi ja Peep Sarapiku laul "Ta lendab mesipuu poole".)
Eesti Teaduste Akadeemia meeskoori esituses kõlas meile kõigile hästi tuntud laul "Ta lendab mesipuu poole", see on Peep Sarapiku laul Juhan Liivi sõnadele. Tänan Eesti Teaduste Akadeemia meeskoori lauljaid ning dirigente Andrus Siimonit ja Kuno Arengut! Teeme veel ühe suure aplausi!
Lugupeetud kolleegid! Nüüd on aeg anda üle eelnõusid ja arupärimisi. Ma palun kõnepulti Vabariigi Valitsuse esindaja Heili Tõnissoni!
Austatud proua esimees! Lugupeetud Riigikogu! Vabariigi Valitsus algatab täna kaks seaduseelnõu. Esiteks, alkoholi-, tubaka-, kütuse- ja elektriaktsiisi seaduse muutmise seaduse eelnõu. Teiseks, kaupade piirikontrolli tingimuste kooskõlastamise rahvusvahelise konventsiooni 9. lisa heakskiitmise seaduse eelnõu. Eelnimetatud kahe seaduseelnõu menetlemisel Riigikogus esindab Vabariigi Valitsust rahandusminister Jürgen Ligi. Aitäh!
Aitäh! Palun, kolleeg Andres Anvelt!
Head kolleegid! Kõigepealt tervitan ka mina teid esimesel sügisistungjärgu päeval. Loodan, et see istungjärk tuleb poliitiliselt terav, kuid rahvale igatepidi kasulik. Aga nüüd tahaksin võtta härjal sarvist ja anda üle arupärimine lugupeetud keskkonnaministrile Keit Pentus-Rosimannusele. Mure on seotud metallivargustega, õigemini, nende kokkuostupunktide ebaseadusliku tegevusega, kes varastatud metalliga hangeldavad. Mõni päev tagasi alustas ka "Pealtnägija" oma hooaega muret tekitava saatelõiguga, mis, nagu ma aru sain, jätkub ka sel nädalal. Seal kirjeldati metallivargusi meie riigi jaoks tegelikult ka strateegiliselt olulistelt objektidelt. Nagu me teame, on hiljuti hukka saanud seitse inimest, kes on kukkunud avatud kanalisatsioonikaevudesse, mille luugid olid maha müüdud. Nagu me teame, on kohustus metalli kokkuostu järele valvata Keskkonnaministeeriumi haldusalas tegutseval Keskkonnainspektsioonil. Seetõttu tahavadki meie fraktsiooni 16 liiget teada, kas saates esitatud asjaolud on Keskkonnaministeeriumile ja Keskkonnainspektsioonile uued või ei ole, mida on tehtud selleks, et seda probleemi vähendada ja kuidas üldse näeb välja kava selle probleemi likvideerimiseks Eesti ühiskonnas. Aitäh!
Suur tänu! Olen juhatuse nimel vastu võtnud kaks seaduseelnõu ja ühe arupärimise. Kui seaduseelnõud vastavad Riigikogu kodu- ja töökorra seadusele, otsustab juhatus nende menetlusse võtmise kolme tööpäeva jooksul. Kui arupärimine vastab sellele seadusele, siis edastan selle otsekohe adressaadile. Head kolleegid! Nüüd teated. Riigikogu juhatus on võtnud menetlusse järgmised eelnõud ja määranud neile juhtivkomisjonid: esiteks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil algatatud Rahvusvahelise Põllumajanduse Arengu Fondi asutamislepingu ratifitseerimise seaduse eelnõu, mille juhtivkomisjon on maaelukomisjon; teiseks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil algatatud avaliku teabe seaduse muutmise seaduse eelnõu, mille juhtivkomisjon on põhiseaduskomisjon; kolmandaks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil algatatud vangistusseaduse, kriminaalhooldusseaduse ja karistusseadustiku muutmise seaduse eelnõu, mille juhtivkomisjon on õiguskomisjon; neljandaks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil esitatud Riigikogu otsuse "Riigi 2011. aasta majandusaasta koondaruande kinnitamine" eelnõu, mille juhtivkomisjon on rahanduskomisjon; viiendaks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil algatatud välisõhu kaitse seaduse ja vedelkütuse seaduse muutmise seaduse eelnõu, mille juhtivkomisjon on keskkonnakomisjon; kuuendaks, Vabariigi Valitsuse s.a 30. augustil algatatud võlaõigusseaduse muutmise seaduse eelnõu, mille juhtivkomisjon on õiguskomisjon. Riigikogu juhatus on edastanud Vabariigi Valitsuse s.a 6. septembril esitatud Eesti seisukohad Euroopa Komisjoni teatise "Taastuvenergia: oluline osaline Euroopa energiaturul" kohta Euroopa Liidu asjade komisjonile ning määranud Vabariigi Valitsuse seisukohtade ning teatise kohta arvamust andma majanduskomisjoni ja keskkonnakomisjoni. Arvamuse esitamise tähtaeg on s.a 20. september kell 16. Olen edastanud Riigikogu liikmete arupärimise justiitsminister Kristen Michalile. Riigikogu liikmed Olga Sõtnik, Valeri Korb, Eldar Efendijev, Lauri Laasi, Tarmo Tamm, Enn Eesmaa ja Viktor Vassiljev on võtnud tagasi oma s.a 15. mail esitatud arupärimise nr 169 riigikontrolör Mihkel Oviirile Eesti Interneti Sihtasutuse kohta. Head kolleegid! Palun teeme nüüd kohaloleku kontrolli! Kohalolijaks registreerus 94 Riigikogu liiget, puudub 7. Selle nädala päevakord on laudadel. Panen selle nädala päevakorra kinnitamise hääletusele. Palun hääletada! Päevakorra kinnitamise poolt hääletas 90 Riigikogu liiget, vastu oli 1, erapooletuid ei olnud. Nädala päevakord on kinnitatud.
Alustame tööd päevakorra punktidega, st algab arupärimistele vastamine. Esimene arupärimine on Riigikogu liikmete Heimar Lengi ja Marika Tuus-Lauli 8. mail s.a esitatud arupärimine omandireformi käigus Saksamaale ümberasunute vara tagastamise kohta. Palun kõnepulti kolleeg Heimar Lengi!
Head kolleegid! See arupärimine sai üle antud juba maikuus. Omandireform on Eestis justkui lõppenud, kuid viimastel kuudel on hakanud ilmnema uued juhtumid, kui vara tagastamist on hakatud üle vaatama, on tekkinud uued kaasused, kui endised omanikud või nende järeltulijad on nõudnud asjade uuesti läbivaatamist. Sundüürnike seas levivad väga ärevad meeleolud, sest igaüks võib uuesti oma kodu kaotada. Selliseid juhtumeid on ka olnud. Näiteks oli Tallinnas Nõmmel Metsa tänava maja nr 45 jäetud üürnikele. Kümme aastat tagasi seda ei tagastatud, aga nüüd hakati uuesti tagastama. Tegelikult tehti see otsus Harju Maavalitsuses peaaegu et ära. Me esitasime üürnike liidu palvel peaministrile arupärimise, et saada teada, mis seisus tegelikult omandireform Eestis on, kas see on lõpetatud või lõpetamisel, kas vara tagastamine veel jätkub, miks ei ole valitsus hoolimata üürnike korduvatest palvetest pöördunud Saksamaa arhiivide poole, et iga maja puhul konkreetselt järele vaadata, kas omanikud said kunagi oma vara eest kompensatsiooni, kui nad Hitleri kutsel Saksamaale lahkusid, jne. Ma andsin koos Marika Tuus-Lauliga üle arupärimise, kus on viis küsimust. See puudutab seda osa meie rahvastikust, umbes 100 000 inimest, kes kaotas omandireformi käigus oma kodu ja kelle suure mure, suure traagika leevendamiseks pole valitsus kahjuks mitte midagi teinud. Kuna vastused sel teemal on Riigikogu puldis olnud alati väga pealiskaudsed ja on kinnitanud seda, et vastajad teemat ei tunne, siis ma annan, lugupeetud peaminister, teile Riigikogu ees üle ühe raamatu, mille on välja andnud Eesti Üürnike Liit. Ma olen ise selle raamatu autor. Siin sees on terve hulk traagilisi lugusid, mille on kirja pannud Eesti elanikud. Need lood räägivad omandireformi käigust ja selle reformi jubedustest.
Ma kutsun lugupeetud peaministri vastamiseks kõnepulti.
Austatud eesistuja! Austatud Riigikogu! Head arupärijad! Vastan teie küsimustele. Esimene küsimus: "Millal on Vabariigi Valitsusel kavas Saksamaale ümberasunute vara tagastamise uus kord kehtestada? Praegu käib protsess ametnike puuduliku kompetentsuse tasemel, mille käigus ümberasunutele kuulunud tagastatavates majades elavad üürnikud oma küsimustele komisjonist konkreetseid vastuseid ei saa. Sellise, uue korra kehtestamise vajalikkusele on osundanud Riigikohus läbi mitme kohtuotsuse." Riigikohtu üldkogu asus oma 10. märtsi 2008. aasta otsuses nr 3-3-2-1-07 seisukohale, et õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise kohalikud komisjonid peavad hakkama menetlema Saksamaale ümberasunutele kuulunud õigusvastaselt võõrandatud vara kohta esitatud avaldusi. Otsusest tulenevalt ei vaja tagastamismenetluste taasalustamine lisaregulatsiooni, sest kohalikele komisjonidele tegutsemiseks vajalikud juhtnöörid sisalduvad üldkogu seisukohtades. Lisaregulatsiooni vajalikkus on olnud eelnevalt arutlusel nii Vabariigi Valitsuse, Riigikogu kui ka kohtu tasandil, kuid lõpptulemusena on jäänud domineerima Riigikohtu nimetatud otsust toetav seisukoht, et omandireformi aluste seaduses kehtetuks tunnistatud § 7 lõikes 3 nimetatud vara tagastamise ja kompenseerimise taotlusi tuleb menetleda kehtivate õigusaktide alusel. Pärast nimetatud sätte kehtetuks tunnistamist ei eristu selle sättega määratletud isikud enam millegi poolest teistest isikutest, kellele seadus annab õiguse esitada taotlusi õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamiseks või kompenseerimiseks. Riigikohus on teinud ainult ühe täpsustuse uute avalduste esitamise võimaluse kohta. Teine küsimus: "Kes Teie arvates peaks kontrollima omandireformi aluste seaduse § 17 lõike 5 täitmist? Teatavasti kohustab see paragrahv majade tagastamisel ümberasunutele kontrollima, kas endine omanik on või ei ole Saksamaalt kompensatsiooni saanud." Vabariigi Valitsuse 28. augusti 1991. aasta määrusega nr 161 kinnitatud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise avalduste esitamise ja läbivaatamise ning tõendite esitamise ja hindamise korra punkti 33 kohaselt kontrollitakse avalduste vastuvõtmisel, kas avalduses märgitud vara pole juba varem tagastatud või selle eest kompensatsiooni makstud Eesti NSV Ministrite Nõukogu 20. veebruari 1989. aasta määruse nr 81 või muul alusel. Kogutud andmete põhjal langetab õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise kohalik komisjon otsuse, kas tunnistada avalduse esitanud isik omandireformi õigustatud subjektiks või jätta tema taotlus rahuldamata. Seega kontrollib omandireformi aluste seaduse § 17 lõike 5 täitmist õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise kohalik komisjon, kelleks pärast 2010. aasta 1. septembrit jõustunud seadusmuudatust saab olla üksnes vara asukoha järgne maakonnakomisjon. Kolmas küsimus: "Seni on kompensatsiooni saamist kontrollinud vaid Tallinna Linnavalitsus ja saanud Saksamaa arhiividest real juhtudel teateid, et majade puhul, mis juba endistele omanikele tagastatud, on siiski tegu olnud ka eelneva kompensatsiooni maksmisega Saksa valitsuse poolt. Seega pole tagastamine olnud Eesti seadustele vastav. Kuidas on tagatud ümberasunutele tagastatud vara tagastamise vastavus ORAS-e § 17 lõikele 5? Lisaks Harjumaale on ümberasujate varasid tagastatud teatavasti ka Narvas, Pärnus, Tartus, Saaremaal, Viljandimaal ja mujal. Kes neid tagastamisi kontrollib?" Omandireformi aluste seaduse § 17 lõike 5 kohaselt ei ole isikul õigust nõuda selle vara tagastamist või kompenseerimist, mis on juba tagastatud või kompenseeritud. Seega tuleb võimalikku varasemat tagastamist või kompenseerimist kontrollida mitte ainult nn järelümberasujatega seonduvail juhtudel, vaid kõigis vara tagastamise ja kompenseerimise menetlustes. Omandireformi õigusaktid määravad kindlaks õigusvastaselt võõrandatud vara kompenseerimise põhimõtted ja korra. Nende õigusaktide alusel määratud ja välja makstud kompensatsioonide puhul on võimalik täpselt hinnata, kas varem saadud kompensatsioon on õiguspärane ja välistab teistkordse kompenseerimise. Vara ei saa pidada kompenseerituks, kui varasem kompensatsioon on väiksem seadusega ettenähtust. Tunnistame, et tunduvalt keerukam on kvalifitseerida teistes riikides erinevatel eesmärkidel ja erinevas väärtuses isikutele määratud hüvitisi, toetusi, pensionilisasid ja muid soodustusi, mis mingil viisil seostuvad Eestis võõrandatud varaga. Mis tahes üldine eeskiri nende hüvitiste määratlemiseks ja saamise tuvastamiseks võib osutuda puudulikuks. Vara tagastamise ja kompenseerimise eest vastutav Rahandusministeerium on asunud seisukohale, et muudel alustel määratud kompensatsioonide vastavust omandireformi aluste seaduse § 17 lõikes 5 sätestatud tingimustele on võimalik hinnata üksnes kaasusepõhiselt üldistest õigusprintsiipidest ja konkreetsetest tingimustest lähtuvalt. Koostöös Justiitsministeeriumiga selles küsimuses kujundatud seisukohad on avaldatud Tallinna Linnavalitsusele ja kõigile õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise kohalikele komisjonidele adresseeritud kirjas 20. maist 2008 nr 1-1.13/5336. Kokkuvõtlikult sõnastatuna võiks saadud hüvitis välistada vara tagastamise ainult juhul, kui selle suurus on ligilähedane võõrandatud vara väärtusele ja kui hüvitise saamise tingimuste hulgas ei olnud sätet, mis selge sõnaga säilitas hüvitise saajale vara tagasisaamise võimaluse. Mainituist esimene tingimus tuleneb omandi puutumatuse ja kaitstuse põhimõtteist, mis kajastuvad Eesti Vabariigi põhiseaduses ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis. Väljaspool omandireformi õigustikku määratud kompensatsioon, mis tuleks tunnistada vara tagastamist välistavaks, ei või olla oluliselt väiksem selle vara tegelikust, st harilikust väärtusest. Teine tingimus tuleneb teiselt riigilt saadud hüve olemusest. Kui selle eesmärk ei ole vara kaotusest põhjustatud kahju hüvitamine, mis välistab vara hilisema tagastamise, vaid teatud isikuteringi toetamine solidaarsuspõhimõttel, et nad saaksid kohanduda uue sotsiaalse keskkonnaga, ja hüvitise andja teeb selgelt vahet nimetatud eesmärgi ning perspektiivis võimaliku restitutsiooni vahel, siis ei luba hea õigustava teise riigi seadusandja taotlust ja sellest tulenevat õigustatud ootust eirata. Seejuures peavad aga vara tagastamist taotlevad isikud endale teadvustama, et tagastamisega kaasneb vältimatu kohustus teiselt riigilt saadud hüvitis tagasi maksta. Muide, samalaadne hüvitamise põhimõte on kehtestatud ka meie omandireformi suhtes, seda erinormina Ida-Petserimaal ja Narva jõe tagusel Virumaal õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamisnõude õiguse püsimisena. Neil aladel asunud vara eest saadud kompensatsioon ei võta isikult õigust nõuda sellesama vara tagastamist, kui see tulevikus võimalikuks osutub, kuid vara tagastamise korral peab ta Eesti Vabariigilt saadud kompensatsiooni tagasi maksma. Kirjavahetusest Saksamaa Liitvabariigi ametiisikutega on saanud teatavaks, et lepingujärgsete hüvitiste või asendusvara määramist ja väljamaksmist või üleandmist on üksikjuhtudel võimalik tuvastada arhiiviandmete põhjal, kuid osa asjakohasest arhiivimaterjalist on hävinud või pole uuringuteks kättesaadav. Rahandusministeerium on kohalike komisjonide taotluse alusel saatnud Saksamaa riigiarhiivile päringuid, et saada kokku 245 isiku kohta andmeid, mis võimaldaksid tuvastada, kas on saadud lepingujärgset hüvitist. Riigiarhiivilt saadud dokumentide hindamine on õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise maakonnakomisjonide pädevuses. Rahandusministeeriumi andmetel ei ole ühelgi juhul tuvastatud lepingujärgse hüvitise saamist või asendusvara omandamist. Pärast sõda maksis Saksamaa Liitvabariik teistest riikidest ümberasujate ja põgenikena Saksamaale asunud isikutele solidaarsushüvitisi, mille määramisel arvestati mahajäetud või võõrandatud kinnisvara väärtust. Selle abinõu eesmärk ei olnud kaotatud vara eest adekvaatse hüvitise maksmine, vaid sisserännanud isikute jaluleaitamine. Muide, 1946. aastal hinnati ümberasujate, põgenike ja pagendatute arvuks toonasel okupeeritud Saksamaal 9,6 miljonit. See arv suurenes aja jooksul veelgi. Solidaarsushüvitiste kohta 1952. aastal vastuvõetud seadus Lastenausgleichsgesetz sätestas, et hüvitise vastuvõtmine ei võta isikult õigust nõuda vara tagastamist, kui see hiljem võimalikuks osutub. Vara tagastamise korral peab ta solidaarsushüvitise liitvabariigile tagasi maksma. Sellest nähtub, et tegemist ei ole restitutsiooni välistavate kompensatsioonidega, nagu see on üldjuhul Eesti omandireformi raames antavate kompensatsioonide puhul, välja arvatud eespool mainitud Narva jõe taguseid ja Ida-Petserimaa alasid puudutav erinorm. Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise kohalikud komisjonid on vara varasemat kompenseerimist mitmeti tõlgendanud. Tallinna Linnavalitsus on mitme tagastamismenetluse puhul tuvastanud solidaarsushüvitise saamise ning kuni 2010. aasta 31. augustini eksisteerinud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise Tallinna linnakomisjon on tunnistanud need vara tagastamist välistavateks kompensatsioonideks. Hulk taotlejaid on linnakomisjoni otsuse vaidlustanud. Mõnes järgnevas kohtuasjas on kohus asunud linnakomisjoni toetavale seisukohale (nt Tallinna Ringkonnakohtu 15. juuni 2011. aasta otsus haldusasjas nr 3-10-2818), mõnes kohtuasjas aga mitte. Paljud varasemalt järelümberasujatena määratletud isikutele kuulunud vara tagastamise ja kompenseerimise menetlused ja kohtuasjad veel jätkuvad ning on raske prognoosida selle äärmiselt keeruka protsessi lõpptulemusi. Praegu ei ole mingit alust väita, et vara tagastamine pole toimunud seadusele vastavalt. Vara varasemat võimalikku kompenseerimist kontrollib ja otsustab selle tagastamist taotlevate isikute tunnistamise omandireformi õigustatud subjektiks õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise maakonnakomisjon ning vara tagastamise otsuse teeb kohalik omavalitsus. Järelevalvet vara tagastamise üle teeb maavanem. Neljas küsimus: "Millal Vabariigi Valitsus kavandab omandireformi lõpetamist?" Tsiviliseeritud maailma kogemus näitab, et omandivaidlused võivad kesta aastakümneid ja kauemgi. Eestis on 140 000 restitutsiooninõudest rahuldatud praeguseks ligi 139 000 ehk üle 99%. Siiski, Vabariigi Valitsuse tegevusprogramm aastateks 2011–2015 näeb ühe eesmärgina ette omandireformi lõpetamise. Viies küsimus: "Kas Vabariigi Valitsusel on kavas välja töötada rahalise kompenseerimise mehhanism oma kodu kaotanud üürnikele tekitatud materiaalse ja mittemateriaalse kahju eest, mille osaliseks tuhanded perekonnad Eestis said, kuid kellele pole seni mingit kompensatsiooni makstud?" Vabariigi Valitsusel ei ole kavas välja töötada täiendavaid kompenseerimismehhanisme endistele omanikele tagastatud eluruumide üürnikele. Läbi aegade on ses suhtes võetud erinevaid meetmeid, alates kunagistest nn EVP-laenudest ja lõpetades munitsipaalelamuehituse toetamisega. Omalaadne kompensatsioon oli sisuliselt ka turuhinnast tunduvalt madalamate üüri piirmäärade pikaajaline kehtestamine. Kahju, et nii mõnigi omavalitsus sahkerdas pärast Nõukogude Liidu vägede Eestist lahkumist neile vägedele kuulunud ja muu talle kuulunud elamispinna lihtsalt niisama maha, selle asemel et seda erastada, ma kasutan küsijate tarvitatud mõistet, sundüürnikele. Aitäh!
Aitäh! Lugupeetud peaminister! Need olid väga huvitavad vastused, mitmeid momente polnud ma varem kuulnudki. Ma tahan öelda, et viimase aasta jooksul on sundüürnikud ja üürnike liit pöördunud korduvalt Saksamaa arhiivide poole. Kõik need järelepärimised (neid on kümmekond) on näidanud, et Saksamaale lahkunud järelümberasujad on saanud kompensatsiooni. On ka paar Riigikohtu otsust, mis on vara tagastamise õigusvastaseks tunnistanud. Aga minu küsimus on konkreetne. Te rääkisite lohutuskompensatsioonidest, või kuidas te neid nimetasitegi, ja ütlesite, et tõeline kompensatsioon peab olema maja hinna ulatuses. Härra peaminister, mis aasta hindadega opereerisite teie või opereeris minister, kes teile kõne ette valmistas?
Küllap need, kes on kunagi kompensatsioone maksnud, on pidanud opereerima kompensatsiooni maksmise aegsete hindadega. Seda pean ma kõige loomulikumaks.
Palun, kolleeg Marika Tuus-Laul!
Aitäh! Nagu ma juba oma vastuses nimetasin, on Rahandusministeerium pöördunud Saksamaa Liitvabariigi poole 245 juhtumi puhul. Vastused, mis on saadud (kui neid on üldse olnud võimalik arhiivimaterjalide põhjal anda), on kõnelnud väga eriilmelistest kompensatsioonidest. Küllap see kajastub ka meie kohtu otsustes. Teatud juhtudel on kohus asunud seisukohale, et vara on juba eelnevalt kompenseeritud ja vara tagastamine pole seega seaduslik. Teistel juhtudel on, vastupidi, leitud seda, mida ka mina oma vastuses nimetasin, et kompensatsioonid, mis on ümberasujatele makstud, ei ole mõeldud vara hüvitamiseks, vaid uues keskkonnas elu alustamiseks. Sellistel juhtudel on kohus asunud seisukohale, et nendel isikutel on täielik õigus oma vara tagasi saada. Praktikat on mitmesugust. Nagu te ka ise oma küsimuses nimetasite, iga konkreetne juhtum vajab eraldi põhjalikku analüüsi. Joonlauaga lähenemine ei ole siin ilmselt kohane.
Aitäh! Austatud peaminister! Kas teie meelest ei peaks valitsus ikkagi väga täpselt uurima neid kompensatsioone Saksamaa arhiivides? Nagu ka eelkõneleja ütles, on tuvastatud väga palju juhtumeid, kus see raha on kunagi, aastatel 1961–1970, välja makstud. Praegu omanikud kohtus lihtsalt keerutavad ja annavad valeandmeid ning nendes asjades tehakse teistpidi otsus. Kas ei peaks tegema väga üldise uurimise ja uurima konkreetselt iga juhtumit veel kord, et õiglus võidule pääseks?
Rohkem küsimusi ei ole. Suur tänu, härra peaminister! Kas kolleegid soovivad läbirääkimisi pidada? Avan läbirääkimised. Palun, kolleeg Heimar Lenk! Kaheksa minutit.
Lugupeetud eesistuja! Härra peaminister! Ma alustan oma sõnavõttu, lähtudes teie kõnest. Te ütlesite suvaliselt, andmeid omamata, et Eesti kohtud on tihtipeale arvestanud ka seda, et majade eest on kompensatsiooni saadud, ja pole neid maju tagastanud. Mul on kahekümneaastane praktika ja ma olen kaua töötanud Eesti Üürnike Liidus, aga ma ei tea nimetada mitte ühtegi sellist juhtumit. Võib-olla kusagil, mõnes teises kohas, on seda olnud, aga vähemalt Tallinna suurte ja kallite majade puhul ei mäleta ma selliseid juhtumeid. Kohtuotsused on olnud kõik ühesed: tagastada, tagastada ja veel kord tagastada. Mida öelda peaministri esinemise kohta? Kahjuks keegi siin puldis omandireformi olemusse eriti ei süvene. Ometi ootavad tuhanded sundüürnikud (me nimetame sundüürnikeks neid, kes on oma kodu kaotanud meie silmis ebaõiglase omandireformi käigus) valitsuselt nende raske olukorra lahendamist. Tahetakse näha kas või valitsuse soovi sundüürnike muret mõista. Kuid omandireformi raskelt ülekohtuse olemuse mõistmist tuleb meil vist väga-väga kaua oodata. Ma ei kujuta ette, milline Eesti peaminister tuleks siia pulti ja paluks üürnikelt vabandust. Tänaseni pole IRL-i ja Reformierakonna koalitsioon pakkunud võimalusi, kuidas heastada oma kodust välja tõstetud perekondadele nende materiaalne, aga ka moraalne kahju. Alati tekib küsimus, kuidas võis juhtuda, et iseseisva Eesti päevil sai kehtivate seaduste põhjal kümneid tuhandeid perekondi otse tänavale tõsta. Me oleme neid juhtumeid näinud küll filmilindilt, küll fotodelt. Ma ise tean ja ka üürnike liit teab paljusid neid juhtumeid. Meie nimekirjas on tuhandeid inimesi, kes tõsteti koos oma mööbli ja kassiga otse tänavale. Kakskümmend aastat pärast omandireformi algust ja pikkade kohtuprotsesside tulemusena on selgunud, et hulk maju on endiste omanike järeltulijaile tagastatud seadusvastaselt. Nüüd tulen põhiküsimuse juurde. Saksamaa arhiividest saadud teatiste põhjal selgub, et kõik Hitleri kutsel Saksamaale ümberasunud, kelle maja kohta on üürnike liit järelepärimise esitanud, on kompensatsiooni ka saanud. Peaminister kasutab selle kohta nüüd uusi termineid. Viimased andmed tulid meile alles eelmisel nädalal, kui üks üürnike delegatsioon saabus tagasi Saksamaalt. Üürnikud nõuavad, et riik ise pöörduks ametlikus korras Saksa arhiivide poole. Peaminister ütles, et 245 korral on seda tehtud. Kahjuks pole mina neist juhtudest kuulnud, ka üürnike liit pole neist kuulnud. Võib-olla on pöördutud, aga tulemusi ei ole kuskil avaldatud. Igal juhul tuleks see välja uurida. Tuleks teha uus arupärimine, et saada teada need omanikud, kelle varanduse kohta neid järelepärimisi on tehtud. Tekib küsimus, kui kaua see ülekohus kestab. Kakskümmend aastat on see juba kestnud. Kakskümmend aastat on Eesti riigis arutatud omandireformi olemuse üle, aga sundüürnike olukord ei ole karvavõrdki paranenud, võib-olla on isegi hullemaks läinud. Selle aasta kevadel selgus, et paljusid kohtuasju, mis olid lahendatud üürnike kasuks (kui võib seda sõna kasutada), hakatakse nüüd uuesti üle vaatama. Seda pärast seda, kui peaministri korraldusel anti pealinna majade tagastamise uurimine Harju maakonna kätte, kus on võimul reformierakondlased. Harju maavanem proua Rajasalu on seal päris tublit tööd teinud ja õige paljud perekonnad on taas ärevaks muudetud, sest pole teada, mis nendest majadest saab. Kümme aastat elati rahus, aga nüüd järsku selgus, et saabusid omanike järeltulijate järeltulijate järeltulijad, kes tahavad ikka seda Nõmme puumaja või kesklinna uhket kallist kinnistut tagasi saada. Kurb on mainida, et kõiki neid traagilisi juhtumeid ühendab üks asi: tegemist on põhiliselt eesti perekondadega. Vene perekondi on see probleem väga vähe puudutanud, sest nemad elasid põhiliselt Mustamäel, aga eestlasi, kes elasid Pirital, Nõmmel, Pärnus ja Tartus, on see traagika väga palju puudutanud. Kahjuks ütles ka õiguskantsler kevadel siitsamast puldist, et tema enam selle probleemiga ei tegele. Nüüd lihtsalt ei teagi enam, mida selle probleemiga peale hakata. Aga selge on see, et tuhanded inimesed on Eesti praegune võim, meie omaenda võim, mitte võõrriigi võim, kodutuks teinud. Kõik need inimesed pidid ilma ühtegi senti või kopikat kompensatsiooni saamata ostma endale kas uue korteri, kolima sugulaste juurde vms. Eriti on üürnikke solvanud see, et valitsus ei mõista nende probleemi. Praegune peaminister pole sundüürnikele tehtud ülekohtu eest isegi vabandust palunud, kuigi eeskuju oleks ajaloost võtta. Austraalia valitsuse riigimehelikkus võiks meile siin eeskujuks olla. Austraalia valitsus peaminister Kevin Ruddi isikus palus poolteist aastat tagasi Austraalia põliselanikelt andeks suure ülekohtu eest, mis tekitati aborigeenidele nende maad anastades, perekondi lahutades ja inimesi kodust välja ajades. Aitäh!
Suur tänu, härra peaminister! Alustame küsimustele vastamist. Palun, kolleeg Heimar Lenk!
Suur tänu! Rohkem kõnesoove ei ole, lõpetan läbirääkimised.
Läheme järgmise arupärimise juurde: Riigikogu liikmete Inara Luigase, Rainer Vakra, Deniss Boroditši, Lembit Kaljuvee ja Kalle Laaneti 31. mail s.a esitatud arupärimine finantstehingute maksu kohta (nr 174). Palun kõnepulti kolleeg Inara Luigase!
Austatud Riigikogu juhataja! Lugupeetud kolleegid! 31. mail s.a andsime üle peaminister Andrus Ansipile arupärimise. Arupärimise sisu on finantstehingute maksud. Sissejuhatuseks niipalju, et Euroopa Parlament on kiitnud heaks raporti, kus tehakse ettepanek võtta vastu nõukogu direktiiv, milles käsitletakse finantstehingute maksu ja süsteemi ning millega muudetakse direktiivi 2008/7/EÜ. Euroopa Komisjon on pakkunud välja ka finantstehingute maksu määrad, nimelt, 0,1% väärtpaberite ja aktsiate eest ning 0,01% tuletusinstrumentide eest. Seda peab Euroopa Parlament täiesti sobilikuks. Arvatakse, et finantstehingute maksust peaksid vabaks jääma pensionifondide tehingud. Euroopa Liidus on tehtud küsitlusi ja 66% küsitletutest arvab, et Euroopa Liidus peaks olema kehtestatud finantstehingute maks. Selle maksuteema aruteludel on rõhutatud, et finantstehingute maks on kriisist väljumise lahutamatu osa ja selle kaudu jagatakse ka kõiki kriisist tulenevaid koormisi õiglasemalt. Samuti on vaieldud selle üle, kuidas jaguneb finantstehingute maksust saadav tulu. Arvatakse, et osaliselt peab see tulu laekuma Euroopa Liidu eelarvesse, osa Euroopa Liidu liikmesriikide eelarvesse. Selle tõttu peaksid jääma väiksemaks ka Euroopa Liidu liikmesriikide sissemaksed. Kui vaadata küsimust Eesti kontekstis, siis me oleme viimasel ajal sidunud ennast suurte kohustustega ja ka meil siin on tekkinud küsimusi, kust võtta see raha, et täita kõiki ESM-i ja EFSF-iga seotud tagatiskohustusi. Finantstehingute maksu on juba 1. augustist kehtestanud Prantsusmaa. Soovime nüüd oma küsimustele vastuseid peaministrilt. Aitäh!
Suur tänu, kolleeg Inara Luigas! Palun teid, härra peaminister, kõnepulti!
Austatud juhataja! Austatud Riigikogu! Head arupärijad! Vastan teie küsimustele. Esimene küsimus: "Milline on Vabariigi Valitsuse seisukoht finantstehingute maksu kehtestamisel?" Ühtse finantstehingute maksu direktiivi eelnõu kohta võttis Vabariigi Valitsus vastu seisukohad 17. novembril 2011. aastal. Riigikogu Euroopa Liidu asjade komisjon toetas Vabariigi Valitsuse võetud seisukohti eelmise aasta 28. novembril. Valitsus toetab põhimõtteliselt eelnõu eesmärke tagada liikmesriikide rahanduslik jätkusuutlikkus, suurendada Euroopa Liidu finantssüsteemi stabiilsust ning vältida konkurentsimoonutusi eri majandussektorite vahel. Samas jääb Euroopa Komisjoni eelnõus ebaselgeks, kuidas eelnimetatud eesmärke saavutada. Oleme valitsuse seisukohtades leidnud, et täiendavalt tuleks analüüsida finantstehingute maksu mõju Euroopa Liidu majanduse ja finantssektori konkurentsivõimele, sh seda, milline on selle mõju majanduse finantseerimisele ja selle struktuurile, samuti pikaajalistele investeeringutele. Kaaluda tuleks finantstehingute maksu kohaldamisala piiramist selliste väärtpaberitehingutega, mis on kõige riskantsema iseloomuga ja seega kõige suuremaks ohuks finantsstabiilsusele. Finantstehingute maksu kohaldamisalast tuleb välistada tehingud investeerimistoodetega, mis on suunatud pikaajalisele säästmisele ja rahvastiku vananemisest tulenevate demograafiliste riskide maandamisele. Konkurentsimoonutuste vältimiseks liikmesriikide vahel on oluline, et finantstehingute maks kehtestataks kõigis Euroopa Liidu 27 liikmesriigis, ning eesmärgiks peaks olema selle rakendamine ka globaalsel tasandil, vähemalt kõigis G20 riikides. Euroopa rahandusministrid on finantstehingute maksu kehtestamise võimalusi korduvalt arutanud. Käesoleva aasta 22. juunil jõudis Ecofini nõukogu järelduseni, et komisjoni esitatud finantstehingute maksu ettepanek ei leia liikmesriikide ühehäälset toetust, mis maksuküsimustes on Euroopa Liidus teatavasti nõutav. Selget vastuseisu finantstehingute maksule on väljendanud näiteks Ühendkuningriik ja Rootsi. Siiski on Euroopa Liidu leppe artikli 20 ja Euroopa Liidu toimimise leppe artiklite 326–334 alusel võimalik edasi minna tõhustatud koostööga. Kui vähemalt üheksa liikmesriiki on valmis finantstehingute maksu vallas tõhustatud koostööd kaaluma, esitab komisjon arutamiseks uue ettepaneku. Kuna hetkel ainus realistlik stsenaarium ehk finantstehingute maksu rakendamine vaid osas liikmesriikides ei ole täielikult kooskõlas meie senise positsiooniga, siis arutab valitsus finantstehingute maksu teemat lähiajal uuesti. Teine küsimus: "Eesti Pangal on seadusest tulenevalt kohustus anda nõu majanduspoliitilistes küsimustes Vabariigi Valitsusele. Millised on olnud Eesti Panga sammud ja soovitused finantstehingute maksu kehtestamise osas?" Valitsus peab oluliseks Eesti Panga arvamust majanduspoliitilistes ja eelkõige finantsstabiilsuse küsimustes. Eesti Panga esindaja oli kaasatud finantstehingute maksu puudutava positsiooni kujundamisel eelmisel aastal ning kindlasti on seda ka edaspidi. Kolmas küsimus: "Kuni käesoleva ajani on Eesti riik heldelt andnud maksumaksja raha riigieelarvest igasuguste nn tulemüüride (EFSF, ESM jne) ladumisse. Kas finantstehingute maks võiks olla alternatiiv jätkuvatele väljamaksetele, mis omakorda võimaldaks eelarveraha väärtuslikumat paigutamist siseriiklike kitsaskohtade lahendamiseks?" Komisjoni hinnangul on finantstehingute maksust saadav tulu 57 miljardit eurot, mis ei ole võrreldav EFSF-i või ESM-i mahtudega. Seda enam, et komisjon eeldas maksu kehtimist kõigis 27 liikmesriigis. Lisaks tuletan meelde, et ei EFSF-ile antud garantiid ega ESM-i kapitali sissemakset poleks me kuidagi saanud kasutada riigieelarve tavapäraste kulude rahastamiseks, küll aga võib olla otstarbekas kasutada võimalikku finantstehingute maksu otseselt liikmesriikide finantsstabiilsuse tagamiseks, näiteks pangaprobleemide lahendamiseks tulevikus. Seda peaks aga kaaluma koosmõjus komisjoni hiljutise, 6. juuni 2012 algatusega, mille kohaselt peaks iga liikmesriik looma panganduskriiside haldamiseks fondi, mida finantseeriksid samuti pangad sõltuvalt oma kohustuste mahust ja riskiastmest, näiteks pangandusmaksuna. Neljas küsimus: "Üldjuhul pangad osutavad ettevõtluse seisukohalt samuti teenuseid, kuid teenuste eest ei tasuta majandustegevusega seotud makse, seega ollakse selles sektoris alamaksustatud. Kui finantstehingute maksuga loodetakse saada EL-is tervikuna 57 miljardit eurot lisatulu, kui suur võiks see tuluosa olla Eesti mastaabis, kui see oleks riigi rahanduse lisatulu?" Esialgsed arvutused pakkusid ühtse finantstehingute maksu kehtestamise korral Eesti maksutuluks ca 10 miljonit eurot. Eestis tehtavate finantstehingute hulk on teiste liikmesriikidega võrreldes väga väike. Võimalik maksutulu ei pruugi tähendada ka lisalaekumist Eesti riigieelarvesse. Komisjoni algne ettepanek nägi ette finantstehingute maksu kasutamist Euroopa Liidu eelarve omavahenditena. Niisamuti võib tulla kõne alla ka finantstehingute maksu kasutamine finantssüsteemi tugevdamiseks, nagu ma eelmise küsimuse vastuses mainisin. Lõpetuseks tahan veel kord rõhutada, et komisjoni algse ettepaneku järgne finantstehingute maksu ühtne süsteem ei rakendu. Võimaliku tõhustatud koostöö raames kehtestatava finantstehingute maksu ettepaneku detailid on aga veel väljatöötamisel. Aitäh!
Suur tänu, härra peaminister! Teile on ka küsimus. Palun, kolleeg Inara Luigas!
Aitäh, austatud peaminister! Te mainisite oma kõnes, et valitsus arutab kindlasti juba lähitulevikus finantstehingute maksuga seonduvat. Kui Euroopa Liidu Nõukogu ka komisjoni selle ettepaneku heaks kiidab, siis on liikmesriikidel juba kohustus võtta järgmisel aastal vastu sellega seotud seadused. Millal valitsus võiks selle teema meile siia Riigikogusse tuua?
Aitäh! Kui te mu vastust tähelepanelikult kuulasite, siis ma ütlesin, et ühtset finantstehingute maksu kõigile 27-le Euroopa Liidu liikmesriigile ei ole tänaste teadmiste juures võimalik kehtestada, sest mitmed liikmesriigid on kategooriliselt finantstehingute maksu kehtestamise vastu. Ma nimetasin oma vastuses ära Ühendkuningriigi ja Rootsi. Rootsi on meie puhul eriti oluline, sest meie rahandus on Eesti majandusse tehtavate suurte investeeringute kaudu Rootsi riigi rahandusega küllalt tugevasti seotud. Seega ühtset finantstehingute maksu Euroopa Liidule tervikuna praeguste teadmiste järgi ei tule. Võimalik on teha tihendatud koostööd Euroopa Liidu liikmeriikide vahel, ja juhul, kui koostööd on nõus tegema vähemalt üheksa liikmesriiki, saab selle koostöö edendamiseks kasutada Euroopa Liidu institutsioone. Need üheksa riiki, nad kogunevad hetkel, formeeruvad, ja kindlasti on juba neil see finantstehingute maks pisut erinev esialgu kõigile 27-le Euroopa Liidu liikmesriigile kavandatud finantstehingute maksust. Missugused on üksikasjad? Missugune peaks nägema välja uus finantstehingute maks? See ei ole praeguseks selge ei võimalikule initsiatiivgrupile ega ka kõigile ülejäänutele. Ma loodan, et Euroopa Komisjon esitab lähemal ajal Euroopa Liidu liikmesriikidele uue ettepaneku, et teha tihendatud koostööd finantstehingute maksu vallas. Kindlasti on teil küsimus, miks rootslased on sellele vastu. Rootslased on kunagi praktiseerinud finantstehingute maksu ja selle maksu kehtestamise tagajärg ei olnud Rootsi kui finantskeskuse jaoks meeldiv. Finantstehingud lihtsalt kolisid Rootsist ära. Maks kehtestati mitmes osas. Kõigepealt lahkusid Rootsist suured aktsiatehingud, siis kehtestati võlakirjadele maks ja ka võlakirjatehinguid ei hakatud enam Rootsis tegema. Ehk need, kes on kunagi finantstehingute maksu lähemalt uurinud, leiavad, et sellise maksu kehtestamine on ideaalis kõige parem siis, kui see on ülemaailmne. See riik, kes eraldiseisvana sellise maksu kehtestab, võib suure tõenäosusega kaotada vastavas sektoris suure osa oma turuosast.
Palun, kolleeg Kalle Laanet!
Aitäh, austatud juhataja! Hea peaminister! Võib-olla ma lasin kõrvust mööda, aga mulle kuidagi ei jäänud meelde, kui palju võiks hüpoteetiliselt laekuda Eesti riigieelarvesse lisamaksutulu, kui selline maks kehtestatakse.
Aitäh! Ma selle numbri nimetasin oma ettekandes ja see võiks olla suurusjärgus 10 miljonit eurot. See tingiv kõneviis on arvestades Rootsi varasemat kogemust päris kohane, sest on riike, kus on loodetud saada lisatulu, aga praktikas lisatulu pole saadud, tehingud on ära kolinud, loomulikult pole siis ka makse laekunud. Vastupidi, maksu kehtestamine on majandust kahjustanud. See teema ei ole väga niisugune julge pealehakkamise teema. See vajab väga põhjalikku analüüsi. Kui hea arupärija ennist nimetas, et Euroopas 66% inimestest toetab finantstehingute maksu kehtestamist, siis see proportsioon langeb enam-vähem kokku ka nende riikide osatähtsusega, kus ülemaailmse finantskriisi ajal kasutati maksumaksja raha kommertspankade päästmiseks. Euroopa Liidus on ainult kaheksa sellist liikmesriiki, kus kriisi ajal ei tulnud maksumaksja raha kasutada kommertspankade päästmiseks. Ja loomulikult, nendes riikides, kus väga arvestatavas ulatuses kasutati maksumaksjate raha panganduse päästmiseks, on viha pankurite vastu üksjagu suurem kui nendes riikides, kus pangad tegutsesid nii kriisile eelnenud ajal kui ka kriisi ajal vastutustundlikult. Paljude jaoks ilmselt on see kuidagi harjumatu tõdemus, et tegelikult seda paksu täissöönud sigarit popsutavat pankurit, keda tuleks karistada, ei olegi olemas. Põhimõtteliselt on kõikide maksudega niiviisi, ka panganduses, et lõpuks tarbijad maksavad selle maksu.
Suur tänu, härra peaminister! Rohkem teile küsimusi ei ole. Kas kolleegid soovivad avada läbirääkimisi? Kutsun kõnepulti kolleeg Inara Luigase.
Austatud Riigikogu juhataja! Austatud kolleegid! Lugupeetud peaminister! Ma olen kindlalt seda meelt, et tarbija ei tohiks küll rohkem makse maksta, ka ei tohiks ta kinni maksta kõiki neid kriisist põhjustatud suuri kulusid. Samas olen ma peaministrile väga tänulik, et ta meile siin saalis selgitusi andis. Põhjus, miks me selle arupärimise esitasime, oli nimelt see, et väga palju on Euroopa institutsioonide tasandil räägitud finantstehingute maksust. Eestis on see teema tagaplaanile jäänud, ka meedia võiks seda rohkem käsitleda. Oli aeg, mil me küsisime siin saalis, kas Euroopas on finantskriis, kas Euroopa on mingi majanduskriisi meelevallas. Peaminister vastas, et loll jutt suhu tagasi, mingit kriisi ei ole. Nüüd peaksime meiegi siin rohkem tähelepanu pöörama nendele teemadele, mida just praegu arutavad Euroopa institutsioonid. Kui rääkida finantstehingute maksust, siis ei tohiks tõesti paanikat külvata selles osas, et finantstehingute maksu maksab kokkuvõttes kinni maksumaksja ehk teenuste tarbija. Pigem peaks see tulema pankade oma taskust ehk teisisõnu, pangad ei tohiks endale lubada häbematust nõuda tasu näiteks Värska memmelt, kes müüb lehma maha ja kui ta tahab saadud raha panka panna, siis selle summa liigutamise pealt tuleb tal suuremat teenustasu maksta. Samas peab olema ettevaatlik, et kui me ühe käega pankadele anname raha, siis samas me küsime seda raha tagasi. Mul on peaministrile ettepanek, et valitsus siiski arutaks neid teemasid, samuti Riigikogu rahanduskomisjon, kes on tubli komisjon ning paljude kriitiliste ja tähtsate küsimuste arutamisega hakkama saanud. Selle teema võiks lähiajal rahanduskomisjoni päevakorda võtta, et see saaks arutatud enne, kui me neid otsuseid tegema hakkame. Tõesti on suur vahe, kas finantstehingute maksu maksavad kinni tavalised teenuste tarbijad või nn spekulandid, kes teevad tehinguid mitmeid kordi päevas. Juba praegu on nende teenuste puhul soodustusi tehtud, neid teenuseid pole käibemaksuga maksustatud. Vale jutt oleks see, et Eesti riik ei vaja riigieelarvesse lisaraha. Seetõttu me peame väga arukalt, väga ettevaatlikult finantstehingute maksu teemasse suhtuma, arutama seda siin saalis ning langetama maksumaksja seisukohalt õiglasi ja häid otsuseid. Aitäh peaministrile! Aitäh, kolleegid!
Suur tänu, kolleeg Inara Luigas! Lugupeetud peaminister soovib ka läbirääkimistes osaleda. Palun!
Austatud juhataja! Austatud Riigikogu! Head arupärijad! Ma palun, et te tulevikus asetaksite peaministri avaldused konkreetsesse ajalisse konteksti. Me mäletame kõik suurepäraselt, kuidas peaaegu iga Eestimaa inimene üritas olla majandusanalüütik ja ette näha, millal finants- või majanduskriis saabub. Kõik ju mäletasid kooliõpikust, et vaba turumajandus areneb tsükliliselt, igale tõusule järgneb langus. Ma olen kindel, et inimestel, kes 2007. aasta lõpus rääkisid Eestit tabanud kõige sügavamast kriisist pärast teist maailmasõda, ei olnud mitte mingisugust arusaamist majandusest. Nad lihtsalt püüdsid olla oraaklid, ennustajad, kelle ennustus läheb täide. Aastal 2007, nagu te teate, ei olnud meil mitte mingisugust kriisi. Rahanduslikus ja üldse majanduslikus mõttes oli 2007. aasta Eesti riigis kindlasti üks parimaid. 2007. aastal me panime valitsussektori reservidesse 6 miljardit krooni. Kui see on kriis, siis sellises kriisis ma tahangi elada! Kõik tahaksid elada kriisis, mille korral eelarve ülejääk oleks 3% sisemajanduse kogutoodangust. Tööpuudus vähenes. Me kõik tahaksime elada kriisis, mille korral tööpuudus oleks 4%. Nii et hinnangute andmisel tuleb alati vaadata ajalist konteksti, millal mingisuguseid avaldusi on tehtud. Nüüd finantstehingute maksust. Ka Euroopa Komisjoni poolt Euroopa Liidu 27 riigile pakutud variandi korral polnud ette nähtud maksustada kodanikevahelisi tehinguid ja tavaliste äriühingute vahelisi tehinguid. Oleks maksustatud umbes 85% finantsinstitutsioonidevahelistest tehingutest. Aga nagu me teame, need institutsioonid lõppkokkuvõttes teenivad ikkagi tavatarbijate arvel. Nii et kui kelleltki nõutakse mingit suuremat maksuraha, siis küllap see kompenseerimist leiab ja lõpuks maandub maks ikkagi tavatarbija õlule. Küsimus on õigluses: kas need, kes kõige rohkem ebastabiilsust tekitavad, peaks ise ka riskifonde looma või jääb riskifondide loomine tavalise jaepanganduse ja jaepanganduse klientide hooleks? Neil on riskifondid praegu loodud ja nende maht on küllaltki arvestatav. Meie pangandus on kriisis käitunud vastutustundlikult, paraku ei saa seda öelda kõigi Euroopa Liidu riikide kohta. Kui finantstehingute maks leiab toetust valdavas osas Euroopa Liidu maadest, siis mina isiklikult pean otstarbekaks Eestiski see maks kehtestada. Kui seda aga vähe toetatakse ja kui Rootsi seda üldse ei toeta, siis tuleks väga tõsiselt kaaluda, kas sellise maksu kehtestamine Eestis oleks otstarbekas. Ma juba ütlesin, et maksimaalselt me loodaksime saada sellest maksust 10 miljonit eurot, aga tegelikkus, nagu äsja esitatud näitest selgus, võib viia selleni, et ei tule ühtegi eurot, tulevad ainult kahjud.
Suur tänu, härra peaminister! Rohkem kõnesoove ei ole, lõpetan läbirääkimised. Arupärimistele on vastatud.
Nüüd on aeg registreeruda sõnavõtuks vabas mikrofonis, seda saab teha peale minu haamrilööki. Palun, kolleeg Kalle Laanet!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Täna on meil väga tähtis päev. Siin saalis on kaks väga tähtsat kõnet peetud ja ma pean tunnistama, et mõlema kõne puhul oli minu arvates väga palju kaasa mõelda. Kui alustada presidendi kõnest, siis ta rääkis väga pikalt ESM-ist ja kiitis Riigikogu ESM-i osas tehtud otsuste eest. Mina aga olen selles mõttes täiesti lahkteel, sest kui ma Riigikogu liikmena mööda Eestimaad, sh ka Saare maakonnas ringi liikusin, siis sain ikka väga tõsiselt võtta selle eest, et Riigikogu just selliseid otsuseid teinud on. Minu jaoks ongi küsimus, kus see tõde on. Kas see, mida president kiidab ja rahvas laidab, või see, mida rahvas kiidab ja president laidab? Mida me tegema peaksime? See ongi minu arvates Riigikogu liikme sisemise otsustamise küsimus. Teinekord on otsust teha väga keeruline ja raske. Proua Riigikogu esimehe kõne aga oli minu jaoks väga suur üllatus. See oli täiesti uue kvaliteediga kõne, milles kutsuti korrale nii Riigikogu liikmeid kui ka ministreid ja soovitati neil käituda vastavalt nende positsioonile. Suur kummardus selle eest! Aitäh!
Suur tänu! Rohkem kõnesoove ei ole. Istung on lõppenud. Istungi lõpp kell 16.43.