Reprenem la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la seguretat ciutadana]] [[300-00073/12]] El catorzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la seguretat ciutadana. Presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, exposa aquesta interpel·lació el diputat senyor Dimas Gragera. Quan vulgui.
Gracias, president. Muy buenos días a todos y a todas. Buenos días, conseller, hoy traemos a debate una interpelación sobre seguridad ciudadana, y es un ámbito que, la verdad, se puede abordar desde muchos puntos de vista, desde muchos prismas. Podríamos, por ejemplo, centrar el debate en analizar el creciente número de delitos que han sucedido en la mayoría de municipios de Cataluña. Mire, como muestra esta gráfica [[l'orador mostra una gràfica a la cambra]] que le indica las infracciones penales en los municipios catalanes de más de treinta mil habitantes, para el periodo de enero a septiembre del año 2018. Observamos lo que le he dicho, que en la mayoría de municipios –se observa en las barras rojas– los delitos se han incrementado, teniendo cifras, a mi entender, alarmantes, por ejemplo, en Barcelona, donde han aumentado un 20 por ciento; en Castelldefels, un 18; Figueras, cerca de un 18, también; un 13 por ciento en Lleida; un 18 por ciento en Manresa; un 30 por ciento en el Prat de Llobregat; un 20 por ciento en Santa Coloma de Gramanet; un 13 por ciento en Tarragona, o, un 23 por ciento, en Vic. Las cifras, como siempre, hay que ponerlas en comparativa. Y si comparamos, por ejemplo, este 20 por ciento que representa Barcelona con otras grandes ciudades, con las diez ciudades más grandes de España, Barcelona está a la cabeza del número de incremento de delitos. Si lo comparamos, por ejemplo, con algo que a ustedes les gusta compararse a menudo, con Madrid, el incremento es de un 1 por ciento. Pero si vemos la cifra absoluta de delitos que se han cometido en Barcelona y en Madrid, el año anterior, la cifra, en valores absolutos, es muy similar; algo que a mí, a mi entender, me parece muy grave, dado que Madrid, como ustedes saben, dobla la población, casi, de Barcelona. Un dato más: en el rato que usted y yo vamos a estar debatiendo, en esta media hora, probablemente, según los datos, en la ciudad de Barcelona se cometan diez delitos, pues en las estadísticas dicen que se producen unos veinte delitos a la hora y usted y yo creo que estaremos, más o menos, media hora debatiendo. Como le digo, había muchas formas de encarar el debate. Le he dado algún dato sobre cifras, pero a mí me gusta encararlo más con hechos reales, no esconderme en la frialdad de unos datos, que seguro que tenemos matices y podríamos discutir sobre ellos. Me gustaría hablarle de casos reales que hay detrás de estas cifras y que, la verdad, lastran el día a día de muchos ciudadanos de Cataluña. Y ahora les voy a decir eso que hacen en las películas: el contenido que sigue a continuación puede herir su sensibilidad, pero tristemente está basado en hechos reales, como les he dicho; hechos reales que tiene que vivir la ciudadanía de Cataluña; hechos reales que hacen una pesadilla la convivencia algunas veces en los barrios. Porque detrás de estos números que le he dado, de, por ejemplo, un 20 por ciento de aumento en Barcelona, hay personas, como los vecinos –usted conoce el caso– del Raval o de la Barceloneta, para los que convivir con narcopisos, día a día, pues se les hace bastante duro; o que tienen que ver como hay heridos de arma blanca a plena luz del día en el barrio. O detrás de estos datos, en Lleida, por ejemplo, tenemos a los vecinos de L'Horta que están cansados y les han advertido en varias ocasiones sobre el incremento de los robos. O vecinos de Tarragona que denuncian el aumento de robo en vehículos, o tienen que sufrir casi dos robos diarios con fuerza en domicilios al día. Lo mismo que sucede también, por ejemplo, en San Cugat del Vallés. Si quiere, yo mismo le puedo explicar de primera mano la situación de una ciudad del área metropolitana que conozco bien, de Santa Coloma de Gramanet, donde los delitos han aumentado cerca de un 20 por ciento, y donde el ratio de policía por habitante no llega a uno por cada mil. O se lo pueden contar también los miembros del consistorio de San Adrián, que estuvieron la semana pasada aquí, en propias palabras de ellos «para pedir auxilio. Ellos decían que usted no les había atendido, y nos hablaban de una realidad de un barrio asfixiado por el tráfico y el consumo de drogas, donde había hasta quince mil jeringuillas en los parques infantiles y en los parques de la zona, según los datos que nos proporcionó el propio consistorio. Además, tienen que soportar problemas de ocupaciones ilegales, de enganches a la red eléctrica, con las problemáticas que suponen. Algo que, como usted sabe, ha sucedido en otros lugares. Sucedió en Badalona, a principios de este año, con un trágico desenlace de un incendio en que hubo incluso personas que fallecieron. Y no es un caso aislado, porque también nos cuentan reivindicaciones en este sentido, de asociaciones de vecinos de Figueras, o, por ejemplo, en el barrio de Mas Pellicer, de Reus, donde se han producido tres incendios por estas causas en los últimos dos meses. Y lo más preocupante de todo esto, considero que es la inacción de su Gobierno. Lo más preocupante de estas situaciones es que los vecinos, los ciudadanos se han tenido que autoorganizar, algo que creo que es extremadamente grave. Le hablo, por ejemplo, de vecinos que se organizan en Reus para tapiar pisos y evitar la entrada de ocupas. O los vecinos del Raval, que tristemente han aprendido los códigos del narcotráfico y cuelgan pañuelos rojos de las ventanas para intentar disuadir a los compradores. O, como decía ayer la diputada socialista en su pregunta, vecinos que se autoorganizan en zonas del Maresme, en patrullas vecinales, para combatir los robos y los asaltos que hay en las urbanizaciones. Ustedes, con sus políticas, han conseguido ahuyentar a muchas empresas de Cataluña, pero la verdad es que son un polo de atracción para las empresas de alarmas. A mí me parece vergonzoso que mientras no hay efectivos suficientes para cubrir la vigilancia en las urbanizaciones, la mansión de Waterloo sí que esté vigilada. Por cierto, me parece tan sorprendente que el Partido Socialista venga aquí a denunciar la inseguridad en los barrios cuando, cuando se lo decimos en los ayuntamientos, nos dicen que no sucede nada y que no hay ninguna problemática. Que pidan mossos cuando en los ayuntamientos tiene la ocurrencia de proponer serenos para encargarse de la seguridad. Y no se rían porque es verdad, esta propuesta la he escuchado yo y la he visto con mis propios ojos. Ciudadanos ha exigido responsabilidades en los ayuntamientos y también la exige aquí, donde –entendemos que la competencia es compartida– también se deben tomar responsabilidades. Yo le pido, señor conseller, hoy, que usted se ponga en la situación de esos vecinos que tienen que aguantar a ocupas incívicos; el que tiene que convivir con un prostíbulo ilegal, que le llaman al timbre a altas horas de la mañana; al que no duerme tranquilo porque puedan entrar en su casa robarle mientras duerme; al del que han robado en su coche, o de los que roban en los negocios, porque tampoco querría olvidarme del grave perjuicio que los delitos causan a muchos negocios de nuestros barrios, a muchos negocios de muchas zonas de Cataluña. También que se ponga en la piel de esa mujer que no vuelve tranquila a casa porque sabe que en su barrio se han cometido muchas agresiones sexuales en los últimos años, o de los que tienen que ver tiroteos o apuñalamientos a la luz del día en su propia calle. O aquellos que no pueden llevar a su hijo a un parque porque está lleno de jeringuillas. Yo le pido, en definitiva, que se ponga en la situación de esos vecinos que tienen que vivir en barrios que se han convertido en auténticos infiernos, de aquellos que han tenido que vender su piso para marchar o peor aún de aquellos que no lo pueden vender porque no es fácil vender un piso, como usted sabrá, en esta situación. Y de verdad no querría descargar en su conselleria ni en usted toda la responsabilidad, porque creo que hay que buscar soluciones a medio y largo plazo, soluciones integrales, soluciones sobre todo efectivas. Que la solución entiendo que debe abordarse desde otras perspectivas como implicando conselleries, como las de vivienda, de educación, políticas sociales. Pero seguro que haber sido la comunidad que ha recortado más en servicios sociales desde el 2009, pues, tampoco ha ayudado mucho a mejorar la situación. Cataluña, nuestras ciudades, nuestros barrios, tienen un problema evidente y creciente de inseguridad y yo creo que su Gobierno no puede mirar para otro lado, debe afrontarlo de cara como se afrontan los problemas. Ustedes dicen que las calles son suyas; algunas calles parecen más que son de los delincuentes que suyas. Nosotros no queremos ni que las calles sean suyas, ni que sean de los delincuentes, queremos que sean de los catalanes. Como decía uno de sus agentes, que se hizo famoso antes de Navidad, la república no existe pero tristemente lo que sí que existen son estas realidades que tenemos que vivir, que tenemos que afrontar en estos barrios. Nosotros las miramos de frente, venimos, le hacemos esta interpelación, le prepararemos una moción donde esperamos llegar a algún punto de solución, donde esperamos abordar el problema. Y esperamos que ustedes también lo miren de frente como hemos hecho nosotros. Muchas gracias, señor conseller; gracias a todos. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a tots i a totes. Diputat, bé, està bé, trobarem, segur, punts de trobada de cara al proper Ple i de cara a la moció que presentarà, i estic convençut que podrem debatre-la i parlar i ajudar també entre tots plegats a com millorar la seguretat ciutadana del nostre país, que al cap i a la fi és un objectiu crec que compartit i que no té color polític, no? Vostè ha dit que la seguretat es pot afrontar des de molts punts de vista i crec que vostè ha fet una barreja de dades interessades que són reals, no dic que no, però que són dades interessades i que se'n descuida tantes d'altres, no? Per exemple, quan vostè compara els fets delictius en altres llocs hem de mirar exactament què hi ha dintre d'aquesta comparativa. Perquè, per exemple, a l'Estat espanyol quan parlen de fets delictius, en els números que fan, les estafes no hi entren i a partir d'aquí, clar, baixa molt el número. I, per exemple, jo els donaré una que altra dada en què les estafes, concretament, en el camp de la Internet, han augmentat molt, han augmentat molt a Catalunya, i això computa en els fets delictius coneguts per part del departament. Ha parlat de diferents coses, jo espero anar-les-hi responent i si no, com que tenim un segon torn, en podrem continuar parlant. Miri, l'última enquesta de seguretat que hi ha, que té el departament és la del 2017. Es fa cada dos anys, per tant, el 2019 en farem una altra. I aquesta enquesta situa que la inseguretat ciutadana estava a l'1,1 per cent quan el 2011 estava al 9. Per tant, baixava, el 2017. No dic que aquest 2019 les dades siguin diferents, però l'última que tenim, aquesta, l'última dada que tenim és aquesta enquesta. Si bé és veritat que entre el 2014 i el 2018 hi ha un augment, un augment del 10,26 per cent de fets coneguts o fets coneguts delictius per part del departament, no? I és cert, en aquests quatre anys ha augmentat aquest 10 per cent. De fet, vostè s'ha comparat amb Madrid i jo li dic que segons El anuario estadístico del Ministerio del Interior, de 2017 –que no inclou les dades conegudes per part de les policies locals, aquestes no les compten, nosaltres sí; nosaltres comptem policies locals i Mossos d'Esquadra, El anuario estadístico del Ministerio del Interior no compta les policies locals, ni les de trànsit–, Catalunya es situa en 55,9 fets per darrere de la Comunitat de Madrid, de 58,6. Clar, vostè compara Barcelona amb Madrid, ciutats capitals i jo li comparo amb comunitats, que és el que ens correspon a nosaltres, no? I entre el 2009 i el 2017 hi va haver una contenció real de fets i, a partir del 2017, aquestes dades ens repunten, no? I concretament ens repuntem en tres punts: en robatori amb força, en estafes i en furts. Aquests fets delictius. En el camp dels furts, actualment representen el 48 per cent dels fets contra el patrimoni i experimenta un augment del 10,41 per cent, els furts, concretament, eh? Perquè hem de situar en els punts, diguem-ne, amb els que ocupen més les dades en aquestes estadístiques. I aquí tenim un problema que és la multireincidència. Abans, quatre furts era presó, ara quatre furts és sanció. I aquí jo crec que entre tots també podem contribuir a atacar la multireincidència, perquè si no se'ns fa difícil també fer la feina policial quan veus que, doncs, no va acompanyada de la tasca judicial. En el camp de robatoris amb força a l'interior de domicili, les detencions en robatoris han augmentat un 85 per cent. Exacte, les detencions per robatoris han augmentat un 85 per cent. Per tant, va acompanyat el fet amb les detencions. La policia actua i treballa i busca les persones que cometen aquests delictes. I, concretament, les presons preventives han augmentat un 104 per cent. Per tant, diguem-ne, de que no només actuen sinó que actuen bé. I atrapen les persones que es dediquen a cometre aquests delictes. I en el fenomen de robatori amb força a l'interior de domicili també li he de dir que hi han uns grups, uns grups criminals que són d'àmbit europeu, que actuen tant a Catalunya com a d'altres estats, i, per tant, són grups que van donant voltes, i –les dades ens ho demostren– bàsicament són grups de Sud-Amèrica, de l'ex-URSS i dels Balcans, eh? I aquí hi ha una feina, doncs, d'investigació de grup criminal que també es fa difícil perquè actuen a Catalunya i se'n van a altres estats a fer actuacions. En el camp de les estafes, li he de dir que hi ha hagut un augment d'un 43,85 per cent, del qual un 72,4 per cent són de comerç online. I vostè fa uns mesos va veure una actuació dels Mossos d'Esquadra de cara al Black Friday, crec que era, en la qual, doncs, s'havia detectat una pàgina web que era d'estafes, i, per tant, des de Mossos d'Esquadra van trobar..., el servidor estava a l'estranger i es va actuar via Europol. També li he de dir que aquesta estafa també correspon a una altra dada, que és que, dins d'Europa, Espanya és el cinquè país en volum de mercat per internet. Per tant, també és estadístic: com més compra, més estafa no? I, a més a més, els servidors i els venedors que venen aquests articles, doncs, normalment estan fora del nostre àmbit, i, per tant, se'ns fa molt difícil poder atrapar-los. En el camp dels fets total..., dels fets... –2018, eh?, estic parlant–, de les variacions percentuals que hem tingut amb tots els fets penals que tenim sobre la taula, jo li puc dir que ha crescut un 11,11 per cent. I en el camp de les detencions ha augmentat un 11,55 per cent. Per tant, el resultat, quin és? Que sí, ens augmenten els fets penals, però que amb menys agents –perquè vostès saben que tenim menys agents– s'ha detingut la mateixa gent, o percentualment ha crescut igual. Per tant, què vol dir això? Doncs que també tenim un cos policial que ha fet un esforç real, que amb menys gent ha fet molta feina i, doncs, persegueix els delinqüents permanentment. Sí que és cert que ens augmenten les dades, però sí que és cert també que les detencions augmenten. I a tall de resum jo li voldria ensenyar una dada que és un resum..., vostè ensenya unes dades, jo n'hi ensenyaré una altra, que és, en el camp dels Mossos d'Esquadra [[el conseller mostra un gràfic]] , vostès aquí podran veure totes aquestes franges vermelles són les convocatòries que s'han fet dels Mossos en els últims vint-i-cinc anys; la franja blava és el número total de mossos que hi havia, i la franja verda és el número que el 2006 es va decidir en una junta de seguretat de mossos que hi hauria d'haver. Vostès veuen que el número màxim a què hem arribat a Mossos és de 17.138, quan la junta de seguretat va decidir que eren 18.267, mil agents menys del compte. A partir d'aquí, aquesta dada s'estabilitza i va baixant, i durant aquests anys no hi ha hagut promocions. Per tant, diguem-ne que hi ha poca policia..., no hi ha poca policia: tenim menys policia que la que hauríem de tenir, però aquesta policia ha doblat l'esforç per perseguir els delinqüents, per perseguir les persones que causen aquesta inseguretat. I els resultats finals són que l'esforç ha valgut la pena, perquè han augmentat percentualment el mateix els delictes que les detencions. I, com li he dit abans, amb aquest 104 per cent, concretament, en robatoris a interior de domicili..., ha augmentat un 104 per cent; per tant, vol dir que la feina no ha estat en va, sinó que les persones que s'han detingut han entrat a presó preventiva. Per tant, la feina ha estat bé, jo crec que podem estar satisfets de la feina que fan els Mossos d'Esquadra. Jo sí que li agrairia a vostè, doncs, el compromís de cara a la moció de reforçar aquests agents, de reforçar que ens donin també suport, donar les eines necessàries a aquesta policia, de dotar aquest cos dels agents que es van decidir el 2006, que encara estarem uns mil i escaig per sota. Després tindré l'oportunitat d'explicar aquesta convocatòria de 750 places, però també m'agradaria veure'ls aquí, no?, al costat no només de dir que la cosa va malament, sinó al costat de dir: «Escolta'm, nosaltres us ajudem a resoldre aquests problemes que té..., per exemple, els 800 milions d'euros que l'Estat espanyol ens deu en el camp de Mossos d'Esquadra. Aquí, si els hi veig, també, doncs, ens ajudarà a aquesta lluita contra la delinqüència que a vostès els preocupa i a mi també. Gràcies.
Gràcies, conseller. De nou, i per fer la rèplica, té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gracias, president. Señor conseller, creo que debo agradecerle que usted haya afrontado el debate desde un punto de vista técnico, desde un punto de vista de por lo menos no negar la realidad. Porque yo veo lógico, veo normal que cuando aquí... Ya le he dicho que no quería centrar el debate en las cifras, porque usted sabe que podríamos estar hasta mañana sacando cifras, y algunas defenderían sus argumentos, otras no, si no los números se cambiarían a valores absolutos, a porcentaje... Pero detrás de esas cifras, como le he dicho, está la realidad de las personas. Y le agradezco de verdad que usted no haya negado esa realidad, que haya hecho un poco de autocrítica, que haya dicho que se tienen que buscar soluciones... Porque, de verdad, no era..., mostrar estas cifras es mostrar una realidad, no era un ataque total a su gobierno; era, pues, bueno, una forma de apuntar cuáles son las realidades que sufren muchas personas, como le he dicho, en los barrios de Cataluña. Como le he dicho, la solución..., jamás vendrá nadie de nuestro grupo a echarle la culpa a ustedes de que se estén cometiendo delitos en las calles. Sí que les podemos acusar, pues, de mayor o menor inacción, pero no era el propósito. Usted ha citado y querría yo aprovechar para felicitar también al Cuerpo de Mossos d'Esquadra, porque nosotros sabemos que sin recursos, sabemos que sin los compañeros suficientes realizan una gran labor y que, realmente, son los que están manteniendo que estas cifras no vayan en aumento. Pero está claro que hay que reaccionar, está claro que hay que buscar una solución y, bueno, usted ya conoce mejor que yo cuáles son las problemáticas, se lo han dicho mis compañeros en la comisión: pues nos enfrentamos a un aumento de las jubilaciones que habrá que abordar, nos enfrentamos a una plantilla que ya es escasa, nos enfrentamos a una situación de agentes que trabajan sin los recursos, porque ellos son los primeros que ponen en peligro su seguridad para defender la nuestra, con lo cual creo que abordar esto, pero también ya en vías de buscar alguna solución..., creo que hay cosas que no cuestan tanto dinero, tantos recursos, como, por ejemplo, tener una mejor coordinación con las policías locales, que es algo que reivindican también los propios sindicatos de policías locales, o, por ejemplo, ante esta realidad que existe pero ahora parece que está un poco más en el foco comunicativo, de los enganches ilegales, pues crear algún tipo de protocolo para que esto se pueda revisar en los barrios. Y, fíjense, quería acabar con una reflexión. Usted dice que los Mossos hacen su faena, que trabajan bien y reconoce la labor del cuerpo. Imagínese si no tuviesen instrucciones, si no tuviesen directrices políticas, lo bien que podrían realizar su actividad. En todo caso, como le digo, seguiremos debatiendo sobre este asunto, presentaremos una moción en la que intentaremos abordar estas problemáticas. Y también le agradezco que usted no haya escogido el clásico mantra de «es culpa de España, «es culpa de..., porque en muchos ámbitos sí, pero en el tema de la seguridad considero que formar parte de un país que es pionero en la seguridad y está dentro de la Unión Europea, sin duda, también es un valor añadido para reforzar la seguridad de los ciudadanos de Cataluña. Con lo cual, en busca de las soluciones, como le digo, presentaremos esta moción, abiertos a que todos los grupos puedan presentar enmiendas, y espero que encontremos un punto de partida para solucionar esas realidades que, como le digo, existen, más allá de las cifras sobre las que podamos debatir. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Per a la rèplica té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Ja ha dit vostè que no es volia centrar en les xifres; n'ha donat, jo també n'he donat... He explicat..., perquè al final també tots sabem que, darrere un robatori amb força a interior de domicili és un robatori amb força a interior de domicili, però la diferència és que, si li passa a vostè, doncs, la inseguretat que se li genera a vostè és molt més gran que el debat que podem estar tenint ara mateix vostè i jo. Per tant, en som molt coneixedors, de que quan algú pateix un fet delictiu, doncs pateix com a persona, pateix com a ciutadà, i nosaltres hi hem de ser i hem de garantir aquesta seguretat, perquè torni a confiar en el sistema. I en això estem treballant, no? Ha vingut a dir, en el seu tram inicial d'aquesta segona intervenció, coses que jo crec que jo no he dit i que... Però, bé, si vostè les ha entès així, jo no li dic pas que no, eh?, però no comparteixo el seu tram inicial. Vostè diu: «Sabem que falten mossos i recursos. Escolti'm, vostès tenen molta més representació que el que pugui representar jo des de..., políticament parlant, eh?, o a nivell de partit a l'Estat espanyol; ajudin-nos. Jo vaig demanar al ministre, a la darrera Junta de Seguretat de Catalunya, la incorporació de 750 mossos, que són necessaris, i al final ens hem hagut –i ho explicaré d'aquí una estona– d'espavilar nosaltres sols per tenir-los. Per tant, ajudin-nos també, vostès que tenen molta representació a l'Estat espanyol, a fer aquesta feina. O també a recuperar aquests 800 milions d'euros que ens servirien per dotar de més material els Mossos d'Esquadra. O també, per exemple, a l'hora de... Si vostès han vist ara..., tot just aquesta setmana ha sortit una notícia: que, després de mesos i mesos i mesos i mesos, l'Estat espanyol ha desencallat el tema de la compra que vam fer, que vam pagar la ciutat de..., Catalunya, d'armes i de munició, en defensa..., o en el treball de la lluita antiterrorista. L'Estat espanyol les ha tingut retingudes durant mesos i mesos i mesos, i això ha fet, doncs, que els nostres agents vagin més desprotegits a l'hora de la lluita antiterrorista. Fixi's que jo no he parlat a la primera intervenció de l'Estat espanyol, només amb unes dades molt concretes, i qui ha tret el tema de Waterloo, de «la culpa és de d'Espanya, tot això, són vostès. Ja sé que vostès són els del monotema –vostès són els del monotema–, vostès volen dividir les coses. I jo li demano, en l'àmbit de seguretat, en l'àmbit d'emergències..., no té color. O sigui, un policia, a l'hora de defensar un ciutadà, no li pregunta què pensa ideològicament; jo no l'hi pregunto a ningú. Un bomber, quan ha d'anar a apagar un foc o a salvar una persona, no li pregunta què pensa, el salva. Un policia el defensa i el protegeix, al ciutadà. Per tant, en aquest camp... Hi ha molts camps en què políticament es pot treballar i es pot defensar una ideologia, però en aquest camp jo els demano que no, si us plau. I les realitats canten, i les dades canten, i és que nosaltres, a la Generalitat de Catalunya, amb la manca d'efectius que tenim sota el número que es va decidir, amb la manca de recursos econòmics que necessitem per dotar aquests grups de seguretat, aquests cossos de seguretat i d'emergències de Catalunya, amb totes aquestes mancances continuem tirant endavant i continuem garantint la seguretat dels catalans i les catalanes. Per tant, posin-se al nostre costat, ajudin-nos també a l'hora de defensar aquests recursos que necessitem, aquests agents que necessitem. Treballem plegats, perquè, ja l'hi dic, en molts temes –en molts temes– podem discutir ideològicament, el que vostès vulguin, però en el tema de la seguretat i les emergències no, en el tema de garantir la seguretat dels treballadors de la Generalitat de Catalunya i, concretament, els que em pertoquen a mi, que són seguretat i emergències, no. I en el que estem parlant de garantir, en general, la seguretat de tots i totes els catalans i catalanes, independentment del que pensin, vostès no poden abonar aquest discurs de que la policia és política o de que el conseller doni instruccions polítiques a la policia, perquè això és fals –és fals–, perquè estem parlant de seguretat de les persones, i, independentment del que pensi una persona, un policia a Catalunya defensa la persona i la protegeix, i un bomber a Catalunya el salva davant d'una emergència. Per tant, no abonin més aquest debat, si us plau, perquè a qui ens fa mal és als mateixos agents i a tot el país en general. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la política universitària i de recerca]] [[300-00069/12]] El següent punt de l'ordre del dia és el punt desè, que és la interpel·lació al Govern sobre la política universitària i de recerca, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Exposa aquesta interpel·lació el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, senyor president. Senyors i senyores diputats, senyora consellera, moltes gràcies per ser aquí. Toca parlar, després de pràcticament una dècada de retallades, de quin model universitari volem per al futur de Catalunya. Les mobilitzacions de professors i estudiants d'aquesta tardor demostren que el model universitari actual ha fet fallida, han evidenciat que existeix un consens entre professors i estudiants sobre la impossibilitat de poder continuar construint un model d'universitats públiques consolidant retallades i mantenint un model de taxes abusiu. Jo era estudiant a la Facultat de Biologia durant els durs anys de les retallades d'Artur Mas. Recordo perfectament el que deia el moviment estudiantil, el que deia el professorat i el que deia el conjunt de la comunitat universitària, i deia precisament que l'augment abusiu de taxes i les retallades sobre la universitat pública expulsarien alumnat de les universitats públiques, precaritzarien la feina docent del professorat i minvarien la qualitat de la universitat, tant per produir coneixement com per ser motor de democràcia i d'igualtat. I segurament, si aquell Govern no hagués sigut tan arrogant i hagués escoltat la comunitat universitària, avui no estaríem en la situació límit en la que ens trobem. Les manifestacions d'aquest any ja no són una protesta ni una reacció a la doctrina del xoc a la que vau sotmetre Catalunya durant aquests anys, sinó l'evidència de que s'ha arribat a una situació límit en els serveis públics d'aquest país i que els estem construint amb un model que no té futur, amb un model econòmic d'austeritat que situa els serveis públics en un horitzó de fallida. És impossible ja seguir fent funcionar els serveis públics de Catalunya sobre pressupostos que any rere any consoliden retallades, i és impossible ja seguir carregant sobre les famílies i els estudiants de Catalunya un augment abusiu de taxes. Catalunya és la comunitat que més ha retallat el finançament públic per alumne. És evident avui que la Generalitat va abandonar les seves universitats mentre animava els joves a anar a Londres a servir cafès. Però el problema no és recordar el cinisme d'aquell Govern; el problema és que cap dels governs posteriors ha rectificat la política de retallades. S'ha consolidat unes retallades d'un 20 per cent del pressupost de les universitats públiques. I aquestes retallades han tingut conseqüències duríssimes pel conjunt de la ciutadania. Les universitats catalanes han perdut alumnes, no des de l'inici de la crisi, sinó des del Decret d'augment de taxes. Cada any hi ha menys alumnes que l'anterior a les universitats públiques de Catalunya, i aquest any hi ha deu mil estudiants universitaris menys que l'any anterior que s'augmentessin les taxes, que el 2011; deu mil estudiants als que se'ls ha tancat la porta de les universitats públiques de Catalunya; deu mil joves de Catalunya expulsats de poder formar-se i de poder escollir quin futur volien per a les seves vides. I els que sí que han pogut accedir a la universitat pública ho han fet arrossegant la motxilla més pesada de tot l'Estat: un augment de taxes del 67 per cent dissenyat perquè les famílies paguessin de la seva butxaca part de les retallades que va fer el Govern de la Generalitat. Les famílies de Catalunya pagaven abans de l'augment de taxes el 14 per cent del preu d'estudiar en una universitat pública a Catalunya, i avui paguen el 25 per cent. La meitat de les retallades que va fer la Generalitat sobre universitats públiques les han carregat directament sobre les esquenes de les famílies de Catalunya. I és insostenible aquesta situació; és insostenible que Catalunya segueixi sent la comunitat que menys inverteix en universitats i que segueixi sent la comunitat on les famílies han de pagar més per poder estudiar; és insostenible que cada any la Generalitat expulsi milers d'estudiants i que cada any milers de famílies, moltes d'elles en situació de dificultat, hagin de fer front a un copagament injust i abusiu per poder garantir un futur als seus fills. L'altra meitat de les retallades, les que la Generalitat no ha volgut compensar amb l'esforç de les famílies, pesen com una llosa sobre el model universitari cada cop més precaritzat i ofegat pressupostàriament. I pesa especialment sobre el professorat universitari. Les retallades han transformat els nous professors universitaris en treballadors precaris. El professorat associat i el professorat docent investigador que cobra menys de cinc-cents euros al mes s'ha incrementat un 40 per cent a Catalunya; professors que estan cobrint places docents estructurals amb salaris per sota del llindar de la pobresa. És una vergonya que la pressió de les seves retallades, aquí i a Madrid, hagi construït un model universitari que exclou milers d'alumnes cada any, que força les famílies de Catalunya a pagar taxes abusives i que empobreix el professorat d'aquest país. És una vergonya que hagin tirat per terra l'esforç de tota una generació, una generació de joves que no ha sigut culpable de la seva gestió econòmica i que se l'està expulsant de les universitats per taxes abusives, i se l'està expulsant dels seus barris per lloguers abusius, i se l'està condemnant a un futur de precarietat laboral o d'exili forçat. I aquest és el panorama sobre el qual aquest 2019 cal parlar de model universitari. Cal parlar de si volem un model universitari que segueixi mantenint les polítiques d'austeritat i de retallades i condemnin Catalunya a una altra dècada perduda en matèria universitària, o si construïm un model universitari de futur, un model universitari que asseguri l'accés universal, la generació de coneixements i d'igualtat d'oportunitats a través de les universitats i que asseguri condicions laborals dignes per al conjunt del seu professorat. I crec que les manifestacions d'aquesta tardor demostren que no hi ha camí del mig, que el sistema universitari públic ja no aguanta seguir creant pressupostos que simplement maquillen les polítiques de retallades. Ja no serveix dir que són els pressupostos més socials de la història mentre es consolida un 20 per cent de retallades en les universitats que fa inviable el sistema universitari. I per parlar del futur de les universitats considerem que hi ha tres elements clau. O Catalunya segueix sent la comunitat que menys inverteix en universitats públiques o revertim el 20 per cent de retallades, o seguim liderant el podi de la vergonya en desinversió pública o recuperem el finançament de les universitats. I aquí, una pregunta clara, senyora consellera, seguirà fent pressupostos de misèria per a les universitats públiques del país o recuperarà la inversió de les universitats públiques del 2010? Ja no li demanem una inversió històrica, li demanem recuperar els pressupostos de la universitat pública d'abans de les retallades. I en segon lloc, o Catalunya segueix sent la comunitat amb les matrícules més cares de l'Estat o assegurem l'accés universal a la universitat pública. Aquest Parlament va aprovar una moció que instava el Govern a reduir un 30 per cent les taxes universitàries, la meitat del que es van incrementar. Què farà el seu Govern: seguirà condemnant les famílies de Catalunya a pagar les taxes més cares de tot l'Estat o obeirà el Parlament i reduirà un 30 per cent les taxes universitàries? I especialment avui, on les reformes i les exigències acadèmiques obliguen molts estudiants a haver de cursar un màster, crec que hi ha una pregunta que és clara: equipararà el Govern els preus de màsters i de graus universitaris? I per fer-la més específica: equipararà el preu dels màsters als graus més cars de tot el país o els equipararà als seus graus corresponents? És a dir, una persona que hagi estudiat, per exemple, Filologia Catalana i vulgui cursar un màster de Filologia Catalana, l'haurà de pagar al preu que li ha costat el grau de Filologia Catalana o l'haurà de pagar com si estigués estudiant Enginyeria Biomèdica? I en tercer lloc crec que hem de parlar seriosament de la política de beques en aquest país. Que la política de beques no ha sigut capaç de compensar l'increment abusiu de taxes ho demostra la pèrdua any rere any d'estudiants universitàries. Nosaltres ho hem dit clarament: les polítiques de beques són polítiques d'igualtat i d'equitat, no són polítiques per a compensar un increment abusiu de taxes; cal assegurar la universalitat en l'accés, i això es fa construint taxes que siguin assumibles pel conjunt de l'estudiantat universitari, no havent de dissenyar una política de beques per compensar taxes abusives injustes. Però és a més tenim situacions de greuge –i amb això ja acabo– que considerem que són abusives. Equipararà el seu Govern la condició de família monoparental a la condició de família nombrosa en el decret de preus i de beques? I en quart lloc, i per últim, quina proposta farà el Govern per acabar amb la precarietat laboral del professorat associat i del professorat docent investigador? Moltes gràcies, senyora consellera. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón.
Gràcies, president. Moltes gràcies, diputat. Estem d'acord en que el sistema universitari actual ha arribat a un fi de model, estem d'acord en els símptomes, potser no en les causes, perquè vostè ha parlat molt bé de retallades. Ja en vam parlar un dia. No estarem d'acord en què va ocasionar aquestes retallades, però més que entretenir-nos en el passat a mi m'interessa molt que ens centrem en quin model volem per al futur del nostre sistema universitari i de coneixement. I ara em referiré a algunes de les qüestions que vostè ha esmentat. Nosaltres entenem que governar vol dir tenir una estratègia, legislar i, evidentment, gestionar uns recursos, que moltes vegades, doncs, no són els que un voldria, una carta als Reis, sinó que són els que són. I aquí també li proposaré, doncs, una sèrie de mesures que volem aplicar amb els recursos amb els quals comptem. Nosaltres entenem a nivell estratègic que l'aspiració a un país millor amb una economia del coneixement sòlida i amb més i millors oportunitats per a tothom té un dels motors més decisius en el sistema d'universitats i recerca. Evidentment, la formació, el talent, la ciència, la tecnologia, la innovació, la cultura emprenedora generen beneficis que la ciutadania rep en forma de coneixement, sí, però també en forma de preparació professional, de qualitat de vida, de salut, d'entorns de benestar i també de cohesió social i territorial. Alhora són fonaments que, entre d'altres, fan avançar la nostra autoestima com a país, la nostra identitat i que contribueixen a la millora d'un desenvolupament sostenible, responsable i també al creixement i competitivitat de la nostra economia. D'altra banda, el nostre país necessita millorar els seus indicadors d'innovació en l'economia productiva per treure el màxim profit de la capacitat del sistema de generació i transmissió de coneixement. Les universitats, els centres de recerca, els centres tecnològics i, en general, les estructures facilitadores de la innovació constitueixen una part molt important del nostre sistema de coneixement; paral·lelament al coneixement generat en l'entorn productiu, també genera coneixement a les empreses i han de treballar coordinadament per tal que puguin seguir fent de Catalunya un país d'oportunitats. En aquest sentit, la formació superior, no només la universitària, també ha d'afrontar un doble repte: adaptar-se als canvis i necessitats del teixit empresarial i també adaptar el teixit empresarial a les noves oportunitats del coneixement per tal de fer-lo competitiu; reptes que necessiten estratègies compartides dels mons empresarial i acadèmic, estratègies participades de tots els agents i consensuades amb tots els agents del sistema. I és per això que presentàvem fa pocs dies el tret de sortida pel desplegament del Pacte nacional per la societat del coneixement, vertebrat en set eixos: la missió i visió del sistema de coneixement, els recursos humans, els recursos econòmics, el sistema de recerca, el sistema de transferència i d'innovació de l'emprenedoria, les infraestructures de suport a la recerca i la interacció del territori i les ciutats. Entenem també que cal una política de vertebració del coneixement en el territori. Però, paral·lelament al desenvolupament d'aquest pacte, que tenim previst acabar, doncs, en uns nou mesos, cal seguir gestionant la distribució dels recursos existents per tal de donar accés a l'educació superior al major nombre de persones i també millorar les condicions laborals –aquí estem totalment d'acord–, polítiques d'accés, de millora de les condicions laborals dels docents investigadors, i també l'estabilitat dels professionals de recerca. Per tant, en aquest mentrestant que estem gestionant ens preocupa, i molt, que no accedeixin al sistema d'educació superior aquells estudiants de rendes familiars no que no poden pagar la matrícula, que per això hi ha també els ajuts que cobreixen la totalitat de la matrícula, sinó també que n'hi ha que no poden ni pagar les despeses associades al fet de cursar estudis. Aquest cost d'oportunitat pot ser excessiu i frenar les aspiracions d'aquests i aquestes joves. És per això que proposem impulsar les beques salari. En segon terme, referit a la reducció de les taxes, dels preus universitaris, ens plantegem aquesta reducció del 30 per cent en els propers tres anys. Aquest 30 per cent començaria en una reducció aplicable als trams 3, 4 i 5 de renda. Volem aplicar, per tant, la primera de les reduccions en aquells estudiants que tenen menys renda. Vostè l'ha esmentat també, una de les altres prioritats que tenim; és l'equiparació dels preus de màster amb els estudis de grau, perquè entenem que els estudis de màster, efectivament, poden condicionar la trajectòria professional dels estudiants. És molt important, per tant, doncs, seguir en aquesta línia. I ens preocupa la retenció de talent; ens preocupa moltíssim la retenció del talent, i aquesta va vinculada al sistema universitari però també el sistema de recerca. Actualment ens trobem amb un sistema de recerca en què el 70 per cent dels seus professionals provenen o estan sotmesos a contractes realitzats a partir de projectes competitius. Això fa que siguin temporals, contractes temporals. I un 30 per cent tenen contractes d'una major estabilitat perquè estan basats en un finançament d'estructura basal. Haurem d'invertir aquesta proporció. És aquí on haurem de treballar. Si volem consolidar el sistema de recerca a Catalunya, haurem de plantejar-nos de tendir a invertir aquestes dades –i aquest és un dels eixos que treballarem en el Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement–, haurem de determinar quin model volem per a Catalunya i quin finançament li correspon. Pel que fa al sector públic, els estàndards d'inversió en recerca als països desenvolupats són de l'1 per cent d'inversió pública. Estem, actualment, nosaltres, en el 0,8 per cent del PIB. Pel que fa al sistema privat, els estàndards europeus són del 2 per cent, nosaltres –aquí hi ha molt camí per recórrer– estem només al 0,7 per cent. L'intentem fomentar, l'intentem promoure. Com? A través d'incentius a entitats agregades d'acceleració, doctorats industrials, indústries del coneixement, etcètera. Per tant, doncs, mentrestant, seguim també apostant per aquesta retenció de talent amb els recursos que tenim. Com ho fem? Doncs, li poso alguns exemples concrets. Per exemple, estem preparant un paquet de contractació de professionals de recerca 1 i 2 que anirà a les universitats amb una dotació estimada de més de 4 milions d'euros per a aquests joves que acaben els seus estudis, que estan cursant el seu doctorat, perquè puguin ser contractats per les universitats. Entenem que cal rejovenir aquesta contractació. També els estudiants que ja han acabat la seva tesi doctoral, està en marxa, ja s'ha produït una convocatòria del programa Beatriu de Pinós que permetrà ampliar de tres a quatre anys –un any més, per tant–, a part d'incrementar el sou dels professionals contractats. I com a iniciatives legislatives, les hem esmentat també en alguna que altra ocasió, estem treballant amb la Llei de la ciència perquè entenem que hi ha una precarietat jurídica evident per als investigadors d'aquest país, i també una nova llei d'empreses emergents, tecnologia i disrupció, perquè entenem també que a molts d'aquests recercadors se'ls ha de facilitar que puguin crear empreses. Ens hem reunit també amb el Govern espanyol demanant, u, les competències –en vam parlar també en una altra interpel·lació– en gestió de beques, l'eliminació també de les taxes de reposició que impedeixen la contractació de professorat a les universitats. Demanem que aquesta contractació s'efectuï segons la disponibilitat pressupostària de cada universitat. Demanem també que es faciliti la creació de graus de 180 crèdits. I, paral·lelament a tot això, seguim també amb les polítiques de gènere, amb el conveni signat amb totes les universitats per tal que estudiants que pateixen violència de gènere, elles o els seus fills puguin canviar gratuïtament d'universitat. Aquest és un conveni que han signat totes les universitats del nostre país. I també, evidentment, el renomenament de la Comissió de Dones i Ciència per tal d'adaptar les polítiques de gènere en l'àmbit de l'educació superior i recerca del Consell Universitari de Catalunya. Per tant, estratègia, visió, que definirem també, complementarem entre tots en el Pacte Nacional per a la Recerca; mesures en aquest mentrestant, en la gestió de pressupostos, i, evidentment, com no podia ser d'altra manera, també integració de les polítiques de gènere en tota la transversalitat que demana aquest àmbit. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. És el torn, per fer la rèplica, del diputat. Quan vulgui. [[Pausa.]]
Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, em sorprèn una mica la distància que hi ha entre la comunitat universitària i el Govern. Jo entenc que venim de trajectòries diferents, però vostè mateixa ho ha dit, que probablement hauríem d'estar d'acord en el que va passar i en per què aquest model és un model fallit. Si estem d'acord els dos en que aquest model és un model fallit, i si la comunitat universitària hi està d'acord, no hauríem de tenir diagnòstics i propostes tan diferents. Vostès ens proposen fer un sistema de beques progressiu i destinar una quantitat que seria entre sis-cents mil i 1 milió d'euros a compensar l'augment de taxes, però és que l'augment de taxes ha suposat un increment de la recaptació de més de 140 milions d'euros, i això no es pot maquillar amb una proposta de beques de sis-cents mil, perquè estem perdent estudiants universitaris any rere any. Cal assumir el cost que té, reduir les taxes un 30 per cent. No per fer un sistema dual d'universitats ni per convertir les polítiques de beca en polítiques de beneficència, sinó per assegurar l'accés universal a l'educació superior, que és del que estem parlant. Perquè si les beques d'equitat estiguessin compensant l'augment de taxes, no hauríem perdut deu mil estudiants universitaris en set anys, i ho hem fet. I crec que aquest diagnòstic ha de pesar com una llosa en les polítiques universitàries d'aquest país. Cal revertir l'increment de taxes a tot l'alumnat, i si volem fer polítiques progressives fiscals, no les fem a l'accés, que és una barrera per a l'entrada a la universitat, feu-les amb progressivitat fiscal, deixeu de bloquejar el debat sobre l'increment d'impostos a les rendes altes d'aquest país i no vulgueu suplir aquest debat amb crear barreres a l'accés als serveis públics d'aquest país. Sobre l'equiparació de graus i màsters..., creiem que és una bona notícia, però creiem que fora una bona notícia que ens diguéssiu si els equiparareu als graus més cars de tot Catalunya o els equiparareu als graus corresponents per a cada titulació. Si un filòleg haurà de pagar un màster al preu d'un enginyer biomèdic o haurà de pagar un màster segons el que li ha costat el seu itinerari docent, i no sobre el que costa l'itinerari docent més car a Catalunya. Hi ha punts en què estem d'acord i també ens agradaria dir-ho. Creiem que cal reactivar la recerca en aquest país, creiem que estem en dades mínimes històriques. Ha empitjorat l'impacte de la recerca i el desenvolupament a Catalunya, en innovació estem en xifres molt baixes i donem suport a que es faci una política de recerca que asseguri una cosa fonamental, que és un finançament basal en aquest país, que asseguri uns pressupostos per a recerca universitària i per a recerca no universitària que siguin basals i que ens permetin retenir talent en aquest país. Però creiem que fer-ho de forma tan esglaonada en el temps impossibilitarà fer una aposta seriosa fins d'aquí cinc o sis anys, confiant sempre que els vostres increments pressupostaris es compleixin cada any, que també caldria ficar-ho amb candeletes. Crec que discrepem molt de la política d'accés a la universitat, i crec que això és un element que ens allunya molt. Crec que hauríeu d'estudiar seriosament la disminució de taxes, i crec que hauríeu d'estudiar seriosament l'equiparació de beques monoparentals i de beques a la condició de família nombrosa. I crec, honestament, que més enllà del finançament basal de la recerca, aquest país necessita que fem una aposta clara per no precaritzar el professorat docent universitari. Hi ha un problema amb les taxes de reposició, però hi ha un problema sobretot amb l'autonomia pressupostària universitària. Hem de lluitar i hem de possibilitar que les universitats tinguin instruments per poder contractar el seu professorat que ja tenen consolidat pressupostàriament, i que tindrien recursos per contractar amb places fixes i amb salaris dignes..., ho puguin fer, no ho juguem tot només a una taxa de reposició que probablement mai serà superior al cent per cent i que no ens permetrà corregir la desinversió de tot aquest any en professorat universitari. Moltes gràcies, senyora consellera. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. De nou, la consellera. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Gràcies, diputat. Ja l'hi he dit, estàvem d'acord en els símptomes, no en les causes, perquè, evidentment, haver de gestionar..., vostè parla de retallades, jo li parlava l'altre dia també d'haver de gestionar dèficits, d'haver de gestionar deutes, i no surten els miracles en els comptes. En aquest sentit, moltes de les iniciatives que vostè esmentava, en les quals estem d'acord, tenim l'espai per fer-ho, que serà aquest Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement. I l'hi deia, governar implica tenir una visió estratègica, consensuar-la, però implica també haver de gestionar uns recursos. Els que tenim ara són els que tenim, i a partir d'aquí, haurem de decidir, hem de prendre la decisió d'on els apliquem. Nosaltres optem, en lloc d'aplicar una reducció lineal de tots els preus... –i ja vam debatre en el seu moment la diferència entre preu i cost real–, la Generalitat finança un 80 per cent del cost dels estudis universitaris, la diferència és per nosaltres que prioritzarem, per tal de garantir l'accés a aquesta formació superior, doncs, concedir beques, ajuts, en aquests trams de renda familiar més baixa. Què més voldríem, de debò, què més voldríem que aplicar aquest 30 per cent d'una estacada, que són 60 milions d'euros. I no ho vinculi tant a reformes fiscals perquè, ho repeteixo, els números no surten per tot el que hauríem de fer, i crec que nosaltres prioritzem, com deia, el nostre sistema d'equitat. Em vaig mirar al seu programa electoral tot el que feia referència al model universitari, i si agafem fil per randa cadascun dels temes, jo crec que els he enumerat i molts coincideixen; en molts coincidim. Aquests plantejaments que vostè em fa ara de reducció immediata d'aquest 30 per cent de les taxes dels preus universitaris, doncs, miri, ajudi'ns a aprovar uns pressupostos que ho permetin. Perquè, com l'hi dic, ho torno a repetir, governar implica tenir una visió estratègica, legislar i gestionar els recursos existents. En aquest sentit, i considerant que estem molt i molt d'acord en la majoria de problemes que té el sistema, jo crec que ens hi podrem trobar. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. [[Decret llei 8/2018, del 20 de desembre, pel qual s'autoritza la creació de 750 places del Cos de Mossos d'Esquadra i 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya]] [[203-00008/12]] El següent punt de l'ordre del dia és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 8/2018, del 20 de desembre, pel qual s'autoritza la creació de 750 places del Cos de Mossos d'Esquadra i 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller d'Interior per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Per tant, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputades, secretari general, director general de la Policia, director general de Prevenció, Extinció d'Incendis i Salvaments, bon dia a tots i a totes. Comparec avui davant de tots vostès per presentar-los els motius que van dur el Departament d'Interior a proposar al Govern l'aprovació d'un decret llei abans d'acabar el 2018 sobre, concretament, la creació de places del Cos de Mossos d'Esquadra i el Cos de Bombers de la Generalitat. Un decret llei, el 8/2018, que com vostès saben va ser aprovat per part del Consell Executiu el passat 20 de desembre de l'any passat. Així, permetin-me que comenci exposant breument la situació del Cos de Mossos d'Esquadra, que, a dia d'avui..., n'hem parlat fa una estona, però vull recordar-los que ens hem de remuntar al 17 de setembre del 2006. Aquell dia es va celebrar una Junta de Seguretat i entre la Generalitat de Catalunya i el Ministeri d'Interior es va fixar de comú acord la xifra de 18.267 membres del Cos de Mossos d'Esquadra a assolir en el desplegament de la Policia de la Generalitat, la policia de Catalunya. Així, el Cos de Mossos d'Esquadra va arribar a tenir 17.138 agents, com els he comentat fa una estona, el juliol de 2012, però cada any es perden efectius per baixes, per defuncions, jubilacions, excedències, etcètera. I les places de policia no es poden cobrir amb interins. Més de tretze anys després, el cos de Mossos d'Esquadra tenia a finals d'any 16.573 membres, 1.694, per tant, 1.700 agents menys dels que s'havien acordat a la Junta de Seguretat de Catalunya del 2006. La darrera convocatòria per entrar al Cos de Mossos d'Esquadra va ser de cinc-cents nous agents i es va publicar el juny de 2017. Vull esmentar que d'aquell juny de 2017 fins a l'anterior promoció de Mossos havien transcorregut sis anys sense aprovar una convocatòria d'accés al Cos de Mossos d'Esquadra. Així doncs, ara farà dos anys, després d'insistents peticions per part del Govern de la Generalitat i després d'una impugnació per part de l'Estat espanyol, que va retardar un temps l'inici del procediment per dotar-nos de la necessària nova promoció d'efectius, els candidats es van incorporar aquest curs a l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, i finalment aquest juny es podran incorporar en pràctiques. Permetin-me que en aquesta nova ocasió faci especial esment una vegada més de l'elevat nivell de professionalitat dels efectius del Cos de Mossos d'Esquadra en un context global de grans reptes associats a la seguretat, com són el terrorisme, el crim organitzat, el tràfic d'éssers humans, la ciberdelinqüència, etcètera, sense perdre mai de vista la gran tasca dels serveis de seguretat ciutadana, aquella feina del dia a dia que dona resposta a la delinqüència de caràcter més ordinari, i la protecció i l'atenció dels més vulnerables. I són precisament aquests reptes els que han obligat a prendre una decisió urgent per tal de mantenir el nivell de servei del Cos de Mossos d'Esquadra. Si el Cos de Mossos d'Esquadra, a nivell de recursos humans, es troba en una situació inferior a la desitjada i desitjable, la situació del Cos de Bombers de la Generalitat no és menys crítica. Des d'un inici he estat molt conscient i he explicat aquí al Parlament i públicament les necessitats a les que hem de donar resposta; les he pogut palesar aquests mesos en els que he visitat i escoltat molts bombers durant les visites que he fet arreu del territori. Els comandaments també m'ho han traslladat. I sé que la gestió del dia a dia és feixuga. Però des d'un inici els he traslladat que aquest Govern estava disposat a treballar intensament per revertir una situació no desitjable. En una compareixença que faré la setmana vinent, a la Comissió d'Interior concretament, podrem parlar vostès i jo, i ens podrem estendre el que faci falta per desgranar la feina feta fins ara en l'àmbit de les emergències, però, com vostès saben, les necessitats ja van ser recollides i aprovades al Pla estratègic de la direcció general per al període 2017-2022. Però si ens centrem en l'objecte de debat del decret, vull destacar que, a excepció de la promoció de 150 bombers que actualment hi ha a l'escola i la que va acabar ara fa un any i mig de 153, des de l'any 2009 no hi ha cap promoció d'accés al Cos de Bombers de la Generalitat, des de l'any 2009. D'aquí la necessitat imperiosa d'aquestes 250 places aprovades, i més si es tenen en compte les previsions de jubilacions recollides en el pla estratègic, que estima que fins l'any 2022 poden jubilar-se fins a 684 persones, 684 efectius de poc més de 2.300 que en té actualment el Cos de Bombers. Fets aquests apunts sobre la situació del personal de Bombers i de Mossos, vull citar també que les polítiques de contenció de la despesa de l'Administració que la Generalitat de Catalunya va haver d'aplicar en exercicis pressupostaris, atesa, evidentment, la conjuntura econòmica d'aquell moment, van limitar de manera notòria l'aprovació d'ofertes d'ocupació pública per la incorporació de personal nou a l'Administració de la Generalitat de Catalunya durant un llarg període de temps. Aquesta situació ha acabat incidint especialment en l'àmbit de la seguretat i de les emergències, atès que s'han vist afectades tant la plantilla de la Policia de la Generalitat, els Mossos d'Esquadra, com la plantilla del Cos de Bombers de la Generalitat, per la manca d'incorporacions de nous efectius i la impossibilitat de fer interinatges per cobrir el servei. Vostès saben que en el cas de Mossos i en el cas de Bombers no podem cobrir la manca de personal amb interinatges. Així s'ha generat un dèficit estructural en aquestes plantilles que col·loca aquests cossos en una situació significativament deficitària d'efectius; una situació que ens preocupa, i em preocupa com a responsable del Departament d'Interior, i que estic convençut que a vostès també els preocupa i la comparteixen; una situació que ha fet inajornable i urgent la creació de noves places i l'aprovació immediata d'una oferta parcial d'ocupació pública per la prestació adequada dels serveis públics de seguretat i d'emergències d'aquest país. Davant d'aquesta realitat, i fetes totes les anàlisis que s'havien de fer, des del Govern de la Generalitat vam decidir procedir amb urgència a la creació de noves places del Cos de Mossos d'Esquadra amb l'objectiu de reforçar-lo fins, com els comentava fa una estona, assolir el nombre d'efectius acordat per la Junta de Seguretat de l'any 2006. Així mateix, també es va decidir procedir a la creació de noves places del Cos de Bombers de la Generalitat per cobrir les mancances estructurals que arrossega i que estan recollides en el Pla estratègic 2017-2022, agreujades, evidentment, per l'envelliment del cos. En aquest context, vull mencionar que també existeix la necessitat d'estabilitzar, d'una banda, l'ocupació temporal de les places de l'escala de suport del Cos de Mossos d'Esquadra, així com també la necessitat de fer i convocar noves convocatòries d'ascens per als comandaments de Mossos i de Bombers, concretament, 8 comissaris, 18 intendents, 44 inspectors de Mossos i 25 sotsinspectors de Bombers. En aquesta compareixença que els faig avui per justificar la necessitat de la mesura, també vull exposar-los breument el context legislatiu que ha emparat la mesura i que avui els presento. Com vostès saben, la situació pressupostària actual és la de la pròrroga de la Llei 4/2017, de pressupostos de la Generalitat de Catalunya, formalitzada mitjançant la Instrucció 1/2017, per la qual s'estableixen els criteris d'aplicació de la pròrroga dels pressupostos mentre no entrin en vigor els del 18, per la qual cosa les dotacions i crèdits previstos són els que consten a l'esmentada llei. Així mateix, la Llei 6/2018, de pressupostos generals de l'Estat per a l'any 2018, regula en el seu article dinovè l'oferta d'ocupació pública, i concretament a l'apartat setè del precepte esmentat s'atribueix el caràcter de legislació bàsica, entre d'altres, als apartats 1 i 6. I són precisament aquests apartats els que empara el Decret de convocatòria que el Govern va aprovar a finals d'any i el que avui vinc a defensar davant de tots vostès. Així doncs, a l'apartat 1 de l'article 19 de la Llei 6/2018, de 3 de juliol, es permet una taxa de reposició d'efectius per a determinats sectors del 100 per cent, entre els quals inclou el personal de serveis de prevenció i extinció d'incendis. Així mateix, l'apartat 1.5 de l'article 19 permet una taxa de reposició d'efectius del 115 per cent en els cossos de les policies autonòmiques. Pel que fa a l'apartat 6 de l'article 19 de la Llei 6/2018, s'estableix –i ho llegeixo textualment–: «La taxa de reposició d'un o diversos sectors o col·lectius prioritaris es podrà acumular en altres sectors o col·lectius prioritaris. A aquests efectes es consideren prioritaris per a totes les administracions públiques els sectors i col·lectius anomenats en l'article 19, apartats 1.3 i 1.5. Igualment, la taxa de reposició dels sectors no prioritaris es pot acumular en els sectors prioritaris. Així doncs, s'atribueix al Govern de la Generalitat la competència per aprovar l'oferta d'ocupació pública, i que l'article 25 del mateix Decret legislatiu 1/97 determina que el Govern pot autoritzar l'aprovació successiva d'ofertes parcials d'ocupació pública dins del mateix exercici pressupostari per tal de garantir, evidentment, el funcionament adequat dels serveis. El Govern de la Generalitat, sota l'impuls del departament que tinc l'honor de dirigir, va procedir a l'acumulació de les taxes de reposició d'efectius corresponents a altres sectors o col·lectius a les taxes del Cos de Mossos d'Esquadra i el Cos de Bombers com a sectors que s'han de cobrir de caràcter prioritari. Per tant, vam agafar places dels diferents departaments del Govern de la Generalitat per acumular-les en el camp de les emergències i de la seguretat. Una mostra més de la prioritat que té aquest Govern també en el camp de la seguretat i les emergències dels catalans i catalanes. En aquest sentit la creació de 750 places del Cos de Mossos d'Esquadra i 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya s'ajusta a les taxes de reposició esmentades, gaudeix de la cobertura pressupostària necessària i esdevé una necessitat imperiosa a la que calia donar compliment de manera inajornable abans de la finalització de l'any 2018. I, per tant, i en ús de l'autorització concedida en l'article 64 de l'Estatut d'autonomia, a proposta del vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, del conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública i a proposta també del conseller d'Interior, un servidor de vostès, i d'acord amb tot el Govern, al darrer consell executiu del 2018 es va autoritzar la creació de 750 places de mossos d'esquadra de la categoria de mosso de l'escala bàsica i 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya per la categoria bomber de l'escala bàsica. I vaig acabant. I, per resumir, treballem per reforçar el model de seguretat i emergències en un context de moltes mancances en què la vessant dels recursos humans no podem resoldre-la amb interinatges. I, per tant, actuem amb les eines que tenim. Com poden observar aquest Decret llei 8/2018, sobre la creació de les 750 places de mossos i 250 places de bombers, és la demostració que l'actual Govern de la Generalitat té molt clares les seves prioritats. Personalment m'hi vaig comprometre en la meva primera compareixença al Parlament a l'inici de la legislatura, i avui és una realitat. Caldrà seguir empenyent, i seguim empenyent, perquè amb aquestes mil places no n'hi ha prou. Ho saben vostès i ho sabem nosaltres. En necessitem més. Però aquest esforç és el que hem estat capaços de fer fins al dia d'avui. Com els vaig dir ara fa mig any, la seguretat ens serveix per garantir la democràcia, la convivència i també per protegir les persones i els béns, i això ho hem de fer amb professionals de la seguretat i de les emergències que estiguin ben formats i amb els mitjans adequats. Aquesta convocatòria d'accés de mil places és tota una demostració no d'intencions sinó de fets encaminada a millorar les polítiques en matèria de seguretat i emergències i a garantir que les catalanes i els catalans viuran en una Catalunya més segura a tots els nivells. Moltes gràcies, president; gràcies, diputats, diputades, compto amb el seu recolzament.
Gràcies, senyor conseller. A continuació passem a les intervencions dels grups parlamentaris. Per fixar la seva posició, té la paraula en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat Matías Alonso.
Moltes gràcies, president. Conseller, conselleres, senyores i senyors diputats, avui el Parlament ha de decidir si validem o deroguem aquest decret llei que autoritza al Govern la creació de 750 places del Cos de Mossos d'Esquadra i 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat. No crec que ningú pensi que hi pot haver una majoria que negui la necessitat d'ampliar les plantilles del Cos de Mossos d'Esquadra i del Cos de Bombers de la Generalitat. És una necessitat, ho ha dit també el conseller, que ve de lluny. N'hi ha moltes de necessitats d'aquests dos cossos essencials per la seguretat i les emergències, però és del tot necessari ampliar les seves plantilles; una qüestió de les que, permeti'm que l'hi digui, senyor Buch, no són essencials per al grup parlamentari del club de fans de Puigdemont –segur que no n'han parlat aquest dilluns a Waterloo quan han visitat el seu guru a la seva mansió de luxe–, però aquesta és una qüestió del tot essencial, d'aquelles amb les quals no s'hi juga. De ben segur que m'ho han sentit dir. Avui se'ns proposa validar un decret llei que, de fet, el Govern ja ha desenvolupat amb la resolució de convocatòria de les 750 places de la categoria de mosso de l'escala bàsica, que s'han de cobrir per oposició lliure; 750 places convocades que venen a sumar-se a les cinc-centes que estan en període de formació a l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya; per cert, convocades pel conseller Jané el juliol de 2017, poc abans de plegar i baixar del vaixell fantasma que en aquells moments pilotava en Carles Puigdemont. Tot i que encara tinc dubtes sobre el compromís real d'aquest Govern, del Govern autonòmic de Catalunya, de resoldre com cal la greu situació i la precarietat de les condicions de treball que estan patint ambdós cossos de seguretat i d'emergències, vagi per endavant que donarem suport a la validació d'aquest decret llei perquè la situació de manca de personal de Mossos i de Bombers s'ha de pal·liar i mirar de revertir al més aviat possible. Dit això, en aquests moments encara estem lluny, ho ha dit el conseller, dels 18.267 agents als que s'hauria d'haver arribat després de l'acord amb el Govern d'Espanya en la Junta de Seguretat de l'any 2006, un número que possiblement s'hagi quedat curt amb les noves amenaces que han d'afrontar els Mossos d'Esquadra i que hauria de ser objecte de revisió precisament en el si d'aquesta Junta de Seguretat, conjuntament amb el Govern d'Espanya. Aquesta és també una qüestió essencial: tocar de peus a terra, deixar de mirar el guru de Waterloo, posar fil a l'agulla i començar a governar el que toca, la comunitat autònoma de Catalunya, amb lleialtat a l'ordenament democràtic. La manca d'efectius també s'ha fet crònica al Cos de Bombers, i cal que el Govern com més aviat millor convoqui les 250 places que avui validarem amb la votació d'aquest decret llei. Però hem de parlar d'un decret llei, un model que està ara molt de moda i al que s'han aficionat per motius similars el Govern autonòmic de Catalunya i el Govern d'Espanya de Pedro Sánchez; per cert, instaurat gràcies també a quatre grups representats en aquest Parlament: els dos que donen suport al Govern, la crossa multifunció d'En Comú Podem i lògicament el PSC. En el cas del Govern de la Generalitat, la cosa ve de lluny. Des que Artur Mas va arribar a la plaça de Sant Jaume, a finals del 2010, no s'han debatut mai uns pressupostos de la Generalitat en temps i forma. Quan s'han presentat a debat i votació sempre s'ha fet fora de termini. Ho repeteixo: les darreres quatre legislatures dels hereus de Jordi Pujol i Soley, sols o acompanyats, mai s'han tramitat els pressupostos dins de termini, i massa sovint s'han prorrogat. I, és clar, quan s'entra en aquesta dinàmica tan poc curosa amb el respecte institucional que el Govern ha de tenir amb aquest Parlament, la via fàcil és el decret llei i anar tirant. I aquest, un cop més, és el cas. És fàcil d'entendre que amb tant viatge cap a Bèlgica, Alemanya, Suïssa o a qualsevol poblet d'Idaho és complicat portar els pressupostos en temps i forma a aquest Parlament. No passa res. En la seva república imaginaria els pressupostos no són, ni de bon tros, la principal llei al servei dels ciutadans. De fet, la major part del seu contingut en la seva república de fireta no té res a veure amb tot allò que és essencial, i sempre podran dir que estan oprimits, que només s'han pogut apujar el sou uns milers d'euros, que no arriben a final de mes, i, sobretot, que Espanya els roba. Les mesures socials, aquestes que se'ls omple la boca quan parlen dels pressupostos fantasmes, no són qüestions essencials o no sembla que ho siguin. L'únic important és aixecar-se mirant a Waterloo i, de tant en tant, anar-hi en peregrinació. Prengui nota, conseller, que si avui aquest Parlament valida el decret llei és per la responsabilitat dels grups parlamentaris de l'oposició envers uns serveis essencials que necessiten el reforç que els donarà el nou contingent de mossos i de bombers. Res a veure amb la feina ben feta per part del seu Govern. El Govern el que hauria d'haver fet és portar els pressupostos en temps i forma, incloent-hi la previsió de l'increment d'efectius d'ambdós cossos. Dit això, i com que no tinc ja massa temps, li he de repetir el que ja m'ha sentit a dir alguna altra vegada: tota l'Administració pública, també la de la Generalitat, en tant que la seva república de fireta no és més que això, una broma, està obligada a mantenir la neutralitat en el desenvolupament de les seves funcions administratives i/o governatives. I vostè diu sovint: «Els mossos no són una policia política. I jo li dic: «Ni ho són ni poden semblar-ho. Però hi ha hagut manifestacions públiques, declaracions públiques del seu Govern, en què s'ha donat a entendre, quan no s'ha dit específicament, que els mossos no estan sempre i en tot al servei del conjunt dels ciutadans de Catalunya amb total respecte i acatament a l'ordenament democràtic vigent. Li recordo, conseller, que l'ordenament democràtic no són les lleis fake del 6 i 7 de setembre de 2017, el que vostès en deien entre cometes «de desconnexió. L'ordenament democràtic vigent a Catalunya ara i per molts anys és la Constitució espanyola del 78, l'Estatut d'autonomia de Catalunya del 2006 i totes les lleis democràtiques vigents. Per tant, senyor conseller, els mossos no són una policia política ni poden semblar-ho, mai, en cap moment, com tampoc poden ser els bombers un actor principal en l'estratègia separatista. Lamentable, li ho de dir, molt lamentable l'actitud d'alguns bombers els darrers mesos a Catalunya. També recordarà, senyor conseller, que li vaig dir que era la seva responsabilitat mantenir la moral del Cos de Mossos d'Esquadra. Li ho vaig dir, segur que ho recorda, també, al secretari general i al director general de la Policia, a tots tres, just un parell de dies abans del Consell de la Policia del 19 de novembre de 2018, que escoltessin amb atenció els representants sindicals dels mossos, que la situació que estava patint el cos era dramàtica, que estaven en una situació crítica, i que els havien d'escoltar i que havien de fer quelcom més que un gest. Només cal mirar l'hemeroteca per saber què és el que van fer vostès el dia 19 de novembre en el Consell de la Policia. Els representants sindicals, tancats moltes hores dins de la conselleria, i el conseller sortint, entrada la nit, amb la protecció de la Brimo i escridassat per centenars de policies concentrats al carrer. Miri, conseller, no es pot tenir escanyats els agents i, sense obeir el mandat d'aquest Parlament pel que fa al règim disciplinari i a l'actuació de la divisió d'afers interns, permetre que el cos arribi al nivell de divisió interna i de desmoralització que està patint en aquests moments. I això és responsabilitat de vostè com a conseller, de vostès com a Govern. Vostè ho hauria de saber; però, en tot cas, l'hi he de dir: el menyspreu sistemàtic dels responsables polítics del Departament d'Interior i del Govern de la Generalitat envers els representants sindicals del Cos de Mossos d'Esquadra i de Bombers va començar amb el primer Govern del retorn de Convergència, el primer Govern del senyor Mas, amb Felip Puig de conseller, i des d'aleshores aquest menyspreu segueix present i ataca els drets laborals i de representació dels agents, minvant la moral del cos. És la seva responsabilitat, conseller. Faci el que ha de fer. Posi fil a l'agulla i reverteixi aquesta situació en el si del cos que, l'hi torno a dir, està dividit i està desmoralitzat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per part del Grup Parlamentari PSC i Units per Avançar, té la paraula el diputat Carles Castillo.
Bon dia a tothom. En primer lloc, permetin-me que comenci quasi pel final, dient-los que aprovarem el Decret llei 8/2018 que presenta el Govern pel qual s'autoritza la creació de 750 places del Cos de Mossos d'Esquadra i 250 del de Bombers. No és només que hi estiguem d'acord, és que pensem que és indispensable i que ja tocava que es posessin les piles. Perquè, si bé és cert que els protagonistes personals i, en aquest cas, el conseller d'Interior, senyor Buch, acaba d'arribar, com qui diu –bé, ja porta uns mesets–, i realment sembla que vol ser conscient de la situació en què es troba la seguretat a Catalunya, no és menys cert que aquest Govern és hereu de diversos governs successius dels últims anys que no han apostat el que calia per la seguretat, ni per les emergències, ni per les condicions de treball dels treballadors i treballadores, principalment bombers i mossos d'esquadra. I dic «principalment perquè podríem parlar també largo y tendido dels forestals, dels del SEM, i, fins i tot, de les persones que treballen al 112, número d'emergència telefònica de Catalunya. Mirin, senyors i senyores del Govern, la situació és desesperada, i desesperant és la seva actitud. La seguretat se'ls ha podrit. El seu decret llei ja ho reconeix; només cal que ho reconeguin vostès, i que actuïn amb la celeritat, la sensibilitat –que també cal sensibilitat en aquest tema–, i la urgència que ara la situació requereix. El mateix decret llei parla del dèficit estructural, i el considera conseqüència directa de les polítiques de contenció de la despesa realitzada per la Generalitat en exercicis pressupostaris anteriors. El que els acabo de dir: exercicis pressupostaris anteriors, proposta de governs del quals vostès són hereus directes, en els objectius, en els partits i en les formes. Parla el preàmbul del decret llei, fins i tot, que aquesta contenció de la despesa ha tingut especial incidència en l'àmbit de la seguretat i de les emergències. Manda carallo, que diria aquell. Quan s'havien d'escollir prioritats a l'hora de fer les retallades, van decidir tirar cap als serveis de seguretat i d'emergències. Sí, dels governs dels quals vostès deriven. Suposo que com que són tropa, i a més tropa responsable i persones amb vocació, aguantarien, malgrat les dificultats externes i internes a la seva esquena, el servei públic corresponent. Això devien pensar aquells governs que van fer aquells exercicis pressupostaris, dels que suposo que diran que no hi tenen res a veure. De fet, vostè, conseller, ve aquí i fa un relat com analitzant una situació..., amb la que estem d'acord, i veiem també un punt d'autocrítica en les conseqüències, no en les causes, però, una situació amb la que sembla que no hi tenen res a veure. Jo els aconsello, fins i tot, que podrien tirar de la doctrina del PP i parlar d'aquells governs de què vostè em parla: «Esos gobiernos de los que ustedes me hablan. I realment a la fi tampoc es van equivocar gaire, en el sentit que realment la seguretat i les emergències han aguantat gràcies, quasi en exclusiva, a l'esforç i dedicació dels seus treballadors i treballadores. Han tingut la sort de trobar-se amb persones dedicades, que creuen en el seu treball i en el servei públic que presten. Però el crèdit i la paciència, conseller, se'ls ha esgotat, perquè són també molt conscients de la importància d'aquest servei públic, i volen, «apretant les dents mentre el fan com sigui, poder-lo prestar en condicions dignes, per poder donar realment la qualitat que el seu esforç i la ciutadania de Catalunya mereixen. S'ha deixat arribar a una situació demencial, de col·lapse, en la que hi ha, realment, un increment del risc, quant als bens, que es pretén protegir, entre els quals, com a principal, està la vida. Hi ha un increment del risc per als treballadors i treballadores, que presten el treball en condicions, per dir-ho d'una manera suau, menys rigoroses; que no poden realitzar els seus exercicis d'entrenament de manera adequada; que tenen les eines caducades, quan no malmeses; treballadors i treballadores que, en un moment donat, en una situació d'emergència, es juguen la vida també. Volem saber que els bombers tenen els vehicles i les màscares en condicions adequades, que no tindran un problema sobrevingut amb la roba tècnica necessària. Volem saber que els mossos i les mosses tenen les cartutxeres en condicions perquè un tercer no els pugui treure l'arma. Fa poc, a Tarragona mateix, en el que semblava un trist i avorrit furt, dels que se'n fan centenars, una detinguda va agafar la pistola d'un mosso i va intentar disparar diversos trets a la cara a ell i al seu company. És molt greu. I es van salvar perquè no portava la bala a la recambra, tinc entès. I no entro si va passar quelcom amb la cartutxera, perquè no ho sé, i suposo que hi haurà alguna investigació interna rigorosa. Però, en tot cas, volem que tots els mossos i mosses puguin portar la cartutxera en condicions òptimes de seguretat. I volem, perquè és inadmissible el contrari, que els mossos i les mosses que treballen i presten servei a la zona del Pirineu, a la Seu d'Urgell, al Berguedà o a qualsevol zona de fred no s'hagin de comprar la roba de la seva butxaca, la roba d'abric, per poder aguantar en condicions sota zero. O sigui, s'ha arribat en la seguretat a Catalunya a uns nivells certament preocupants en les condicions en què es presta aquest servei públic. Hi ha llindars que quan es traspassen, senyor conseller, és molt difícil tirar enrere. I no volem fer demagògia ni alarmisme, però hem de ser responsables, i no podem amagar en la dinàmica i en la cortesia parlamentària la situació en la que ja ens trobem avui dia quant a la seguretat i les emergències a Catalunya. Hem de ser molt clars, ho sento moltíssim. I ja tenim un increment del risc quant al lliure ús i gaudi de l'espai públic per part de tota la ciutadania. Ja el tenim, conseller. I em refereixo a l'incivisme, als brètols que hi ha a cada municipi de Catalunya, pràcticament, delinqüència de baixa intensitat, però que molesta moltíssim la ciutadania i que s'ha multiplicat per molt, perquè no hi ha mitjans humans per mantenir presència periòdica a tots els llocs que ho requeririen al nostre territori. Però és que també s'han incrementat els robatoris en «vivenda, en vehicles, etcètera. I és patent, no, el següent, la manca de patrulles efectives de seguretat ciutadana al territori català. Tenim peticions i sol·licituds contínues de diferents municipis i comarques de tot Catalunya que reclamen més mossos. No hi ha més que seguir la Comissió d'Interior mínimament per veure-ho. No parem, uns i altres, grups parlamentaris, tots, de presentar sol·licituds ad hoc i de municipis concrets quan el problema ja està generalitzat a tot arreu. I comencen en alguns indrets, com al Maresme –i ja m'ha arribat que s'ho plantegen en algun altre lloc–, a preparar patrulles ciutadanes. Patrulles ciutadanes, senyors i senyores diputats i diputades. I amb l'assessorament de mossos, amb l'assessorament del Cos de Mossos d'Esquadra. Ens diuen que es donen instruccions i certa formació. I no pot ser, no ho podem veure com a normal. La seguretat és l'obligació més bàsica a mantenir des de l'Administració pública, la més bàsica, i no la podem deixar en mans dels particulars, com si això fos el Far West; fent-ho vestim d'impunitat una iniciativa ciutadana que realment és perillosa. Ho sento, però he de parlar així. Quin missatge donem? Que no som capaços de mantenir la seguretat ciutadana, senyor conseller? Pagui's vostè una alarma i surti a patrullar pel barri? Aquest és el missatge que volem donar des d'una administració seriosa i amb una història de dignitat quant a allò públic inqüestionable? O tornem a Bombers. El 90 per cent de parcs voluntaris, inoperatius, conseller; entre Balaguer i la Seu d'Urgell, cap parc operatiu; entre Lleida i Móra d'Ebre, cap parc operatiu. I sí, ja ho sé –ja ho sé–, estem parlant d'un decret llei que precisament dota de més places Mossos i Bombers, i estan intentant reaccionar, i vostè és nou, dintre del que cap. Però és que no hauríem d'haver arribat en aquesta situació mai, i, a més, és fruit, com reconeix el text que debatem ara, de governs dels que vostès com a mínim són cosins germans. Però saben el pitjor, senyor conseller i Govern de Catalunya? Saben el pitjor? La seva actitud per relacionar-se amb els seus treballadors i treballadores, persones, que –jo ho he dit abans, però vostès també ho diuen, vostès també ho diuen, els ho reconec jo mateix– s'han deixat cos i ànima, temps familiar i salut per prestar el servei en les millors condicions possibles. I vostès els han tractat amb menyspreu i passotisme. Han optat per no complir cap acord dels que ja s'havien signat. Vostè diu que no, però és així. No es negocien condicions laborals amb els bombers des del 2003 –des del 2003–, per cert, època d'aquell menyspreat tripartit que va ser el Govern que més va invertir en col·legis, comissaries, hospitals i servidors públics de tota la història de la Generalitat de Catalunya. No volen ni tan sols tenir en compte que tenen un problema amb la plantilla de bombers. I tenen bombers voluntaris que, com a mínim, tenen una certa preparació; plantegin-se aprofitar, com a mínim, aquesta experiència dels bombers i de les bomberes voluntàries. Han decidit deixar en paper mullat cada resolució d'aquest sant Parlament que tant vanaglorien. Paper mullat, senyor conseller. Tinc un llistat de resolucions i de mocions, que aquest Govern s'ha passat pel «forro, sobre seguretat. S'han aixecat de la mesa de negociació deixant plantats els sindicats mentre deien aquí, en aquest mateix faristol, que havien tancat dotze acords de quinze sol·licituds realitzades per la plantilla del Cos de Mossos d'Esquadra. Mentre deien aquí que havien tancat dotze acords de quinze s'estaven aixecant allà de la mesa de negociació. Al mateix temps. Ahir la representant de Junts per Catalunya deia que no vivien a Matrix i que es reunien amb els sindicats, amb els mossos i amb els bombers. El conseller fa una estona acaba de dir que tenim menys policies dels necessaris –ho ha reconegut–, però que faran el doble d'esforç. Però si això precisament és el que estan denunciant, conseller, que no poden més. Vostès no estan a Matrix, no, vostès estan a l'altra banda del mirall d'Alicia en el país de las maravillas, o potser en Los mundos de Yupi, i tenen vostès paralitzat el Govern sense fer polítiques per a la ciutadania, per tal de fer un mur, en el seu cas no físic ni concret, però sí psicològic i abstracte; un mur, al cap i a la fi. No els recorda a ningú això, senyor conseller? En fi, votarem, en definitiva, a favor d'aquest decret llei i esperem que surti aprovat majoritàriament per aquesta cambra, perquè la necessitat, com diu el mateix secretari general del departament, és imperiosa i cal donar-hi compliment de manera inajornable. Comencem a posar-nos-hi. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat Joan Josep Nuet.
Gràcies. Vicepresident, consellers, secretari general, director general, diputats i diputades, fa uns quants anys el Govern d'esquerres de Catalunya va posar de moda una frase, que era que en la seva gestió va aixecar una bandera, la bandera es deia «Policies, mestres i metges. Era una forma resumida de dir quin país volíem, perquè a través d'aquests funcionaris públics definíem unes polítiques públiques. També podríem haver dit: «Hospitals, escoles, comissaries de policies i parcs de bombers, que en aquell moment se'n construïen de forma important. Era un altre temps, era abans de la crisi econòmica. Però em quedo amb la música –quedin-se vostès també amb la música– d'unes polítiques públiques indispensables. Què vull dir amb això? Que el sistema de seguretat pública i d'emergències de Catalunya, que l'escola i la universitat o que el sistema públic de salut són les ninetes dels nostres ulls. Si no cuidem això, no sé què som, però sense això Catalunya no funciona. Evidentment, Catalunya són moltes més coses que això, però sense això Catalunya no funciona. I aquestes coses, ara parlem d'una part d'elles, de la policia i dels bombers, han acumulat en els darrers..., entre set i deu anys, retallades de tota mena, retallades que, com ja va dir el president Mas, havien toca l'os. El que passa que això ho va dir fa vuit anys i ara ens adonem que seguim tocant l'os. I els ossos dels quals estem avui aquí parlant són els ossos dels policies i dels bombers de Catalunya, que ja no aguanten més. Ens ho han dit, ens ho han dit en privat i, conseller, l'hi han dit en públic, amb una mica de soroll, perquè a vegades les coses perquè se sentin bé cal fer una mica de soroll. Per tant, sí, estem davant d'un decret que votarem favorablement, com no podia ser d'una altra manera. I seguirem votant a favor de futurs decrets i de previsions pressupostàries que portin aquí més mossos i més bombers, perquè aquestes plantilles ja no aguanten. I hem de gestionar de forma urgent i de forma continuada, els propers anys, més policies i més bombers, perquè el país els necessita, com també haurem de gestionar més mestres i, possiblement, també més metges i més infermers i infermeres. Per tant, aquestes polítiques han de ser clares i han de ser nítides. Les plantilles són insuficients, absolutament insuficients. I algunes de les problemàtiques a les quals ens enfrontem... –i aquests dies les estem discutint, per exemple, aquestes patrulles veïnals que hi han en algunes urbanitzacions del Maresme–, si rasquem una miqueta, diputats i diputades, trobarem que els Mossos no arriben. Però també en accidents de trànsit, on trobarem a la policia local i és possible que no trobem els Mossos, no perquè no hi vulguin anar, perquè a vegades hi han tres accidents, i els Mossos han de decidir quin atenen, perquè no hi arriben: no hi han suficients plantilles, i, per tant, aquestes plantilles són absolutament necessàries. I ho repeteixo, l'any que ve més, el proper pressupost més, perquè és indispensable tenir la dotació necessària. I és veritat, avui potser els 18.267 mossos s'han convertit en una xifra insuficient, l'hauríem d'analitzar i l'hauríem d'avaluar en el marc de la Junta de Seguretat per veure si fins i tot hem d'anar més enllà, perquè les alertes de seguretat i la presència de mossos al carrer és una necessitat de polítiques públiques que el país necessita. Ara bé, miri, conseller, la llista és molt llarga. Hi ha un punt, que és el punt 9 d'aquest famós document, que vostè coneix, que li han fet arribar els Mossos, que és el tema de les plantilles –ho repeteixo–, un punt importantíssim; però la llista és molt llarga, hi ha moltes reivindicacions i moltes necessitats acumulades. Jo sé que el departament treu fum per intentar gestionar aquesta llista, però és la seva feina, ho han de fer, perquè –ho repeteixo, com he dit abans– les plantilles ja no aguanten més i ens hem d'inventar el que calgui. Els Mossos i els Bombers necessiten «carinyo de l'Administració catalana. Masses anys de deixadesa, masses gestions en temes econòmics, en temes de material, en temes de roba que s'han resolt malament. Hi ha acumulats nivells de frustració importants en aquestes plantilles públiques de Catalunya i necessiten ser escoltats. Necessitarien que quan venen al Parlament els grups parlamentaris d'aquesta cambra els diuen coses semblants a les que els diu el Govern, perquè en temes de seguretat i d'emergència és molt dolenta la demagògia. És fàcil fer demagògia, però és pa per avui i gana per demà, i per tant, hauríem d'intentar anar coordinats i dir coses semblants. I és veritat que el pressupost és limitat, però hi han d'haver compromisos polítics. Algunes coses es podran resoldre aquest any, altres es resoldran l'any que ve, però han de saber que n'hi han algunes que es resoldran en tres anys, però que es resoldran, que no poden passar del calaix de dalt al calaix de sota, perquè això és el que s'ha fet en altres anys, en altres situacions, i aquesta acumulació ha portat una situació realment desesperada. Per tant, sí, hi han quinze reivindicacions dels Mossos que requereixen acord i resposta, i ja sé que el Govern diu que dotze estan pràcticament resoltes. Però aquest «pràcticament, a vegades, té molt de truc, ja ho saben, i s'ha de convertir en acords ferms que realment facin que el col·lectiu de Mossos es trobi escoltat i que algunes de les seves reivindicacions i algunes de les retallades que s'han acumulat en aquests anys es reverteixin. Parlem d'horaris, parlem d'hores extres, parlem de coses que a vegades són petites, però que psicològicament impacten de forma important en l'autoestima d'una plantilla que –ho torno a repetir– passa per moments difícils. I això s'ha de cuidar, molta mà esquerra i molta presència del conseller en aquests temes. També en el tema de Bombers, un comentari: els grups parlamentaris, tots els portaveus li han demanat, conseller, una reunió per parlar de Bombers, crec que hauria de convocar aquesta cimera. Ja sé que dimecres de la setmana que ve compareix a la Comissió d'Interior i farem un debat monogràfic. No n'hi haurà prou, els problemes són profunds. Ho torno a repetir, convoqui aquesta cimera amb tots els portaveus de tots els grups parlamentaris per parlar de la situació de Bombers, analitzem temes d'emergències també. Fins i tot el 112 hi podria entrar, que necessita també una bona revisió –i no hi entro perquè no és el tema d'avui. Per tant, convoqui aquesta cimera. I la setmana que ve discutirem quina és la situació de Mossos, que passa des de temes salarials a temes materials. És important que els bombers cobrin bé i és important que si necessiten un camió grua, el tinguin. Això és una cosa fonamental, és un servei públic que acumulat deu anys les retallades i posa en perill la nostra seguretat. Acabo. En aquests temes ens hauríem de posar d'acord. La nostra actitud és responsable a tope, com no pot ser d'una altra manera, però crec, conseller, que ha de saber que té entre mans un tema delicat i que li ha tocat fer història, que és donar la sensació, com a mínim, que es reverteix un període acumulat de retallades i de relacions difícils amb aquests col·lectius, que hauria de poder dir que a partir d'aquest any i a partir d'aquest Govern això ha canviat i que en els propers anys millorarà. Nosaltres l'ajudarem, però si no ho fa, l'«apretarem de valent. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, pel Subgrup Parlamentari de CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada Maria Sirvent.
Bé, en primer lloc, una prèvia, i és que hem pogut comprovat que mitjançant un decret llei es poden crear i es poden dotar places de pressupost. Per tant, això es pot fer sense la necessitat d'un pressupost aprovat i en període de pròrroga pressupostària. A més a més, tot això depèn de la voluntat política del Govern, i amb aquest mateix mecanisme –i això és important–, s'hauria pogut optar per ampliar la plantilla de metgesses, de psicòlogues, d'educadores socials, de professores o fins i tot s'hagués pogut optar per fer més places de bombers que no pas de mossos d'esquadra. Així que mai més volem tornar a sentir que depèn d'uns pressupostos que es puguin ampliar les places de qualsevol col·lectiu de treballadores de la Generalitat. Dit això, nosaltres ja els avancem que tenen tot el nostre suport respecte a la convocatòria de les 250 més les 25 places de bombers, i, per tant, de la convocatòria de l'oferta de 275 places, com ja va anunciar el nostre subgrup parlamentari ahir. Inclús, aquestes places ens semblen del tot insuficients, tenint en compte les condicions laborals indignes en les que treballen els bombers, la progressiva i gradual privatització dels sectors, que vostès defensen, les mancances estructurals recollides en el Pla estratègic 2017-2022 i l'envelliment del cos. Això sí, no estem d'acord amb vostès en la priorització que han fet respecte a l'augment de places de Mossos d'Esquadra, perquè entenem que aquesta decisió política va molt lligada al model de seguretat que defensa el Govern de la Generalitat i, a més, en un context polític molt determinat: un model de seguretat punitiu i repressiu, contrari als drets humans, en el que la principal tasca dels 1.700 antiavalots, és a dir, de la Brimo i de l'ARRO, és defensar bancs i fons voltors mentre fan fora la gent de casa seva, les mateixes que defensen els matons de Desokupa, en comptes d'entendre la realitat de les veïnes, i ni parlar, és clar, de la criminalització dels moviments socials, que són els únics que avui defensen els nostres drets davant de la incapacitat del seu Govern per fer-ho. Per nosaltres, viure en ciutats i barris més segurs és una de les nostres prioritats, clar que és una de les nostres prioritats, però un món segur va lligat a moltes més coses que a més policia; va lligat a la provisió de necessitats bàsiques de les persones, perquè, senyor conseller, les persones ens sentim segures quan tenim accés a l'educació, quan tenim accés a la sanitat, a un habitatge digne o als subministraments i, per això, senyor conseller, calen més metges, més professorat, més educadores socials, més psicòlogues i també uns serveis públics potents. I aquesta és la nostra prioritat, el necessari desplegament de polítiques a llarg termini que eliminin la desigualtat i que eliminin tots aquells factors que generen la inseguretat. La participació de la policia, per a nosaltres, ha de ser només en aquelles actuacions en què es consideri que pot fer una tasca de suport per donar resposta a les diferents problemàtiques que puguin sorgir, fruit de la convivència. I, en tot cas, és imprescindible crear en els cossos policials una mirada molt diferent a l'actual, una mirada de relació amb la població que parteixi sempre, sempre, de la idea de servei públic, d'acord amb el ple respecte i promoció dels drets humans i fonamentals per a tota la població. I parlem de tota la població, sense que siguin acceptables actituds autoritàries, precisament, amb els col·lectius més vulnerats pel sistema, en especial, les joves i les persones racialitzades. En aquest sentit, no només és important que ens dotem de mecanismes de control de l'actuació dels cossos de seguretat, sinó que també ens puguem dotar de formacions dirigides a tots els funcionaris policials, amb la finalitat de dotar-los d'eines que els permetin desenvolupar la seva tasca amb ple respecte a aquests drets. Però, malauradament, les nostres insistents propostes, les nostres reiterades peticions sempre, sempre, topen amb la seva rotunda negativa. I no volíem marxar sense mostrar tot el nostre suport amb la sobirania del poble veneçolà, mostrar tot el nostre suport amb la revolució bolivariana i rebutjar aquest intent de cop d'estat promogut per Trump i per Bolsonaro. [[Veus de: «Molt bé. Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sirvent. A continuació és el torn del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya i per això té la paraula el diputat Xavier García Albiol.
Senyor president, senyores i senyors diputats, jo vull començar la meva intervenció donant el nostre suport, com no podia ser d'una altra manera, al poble de Veneçuela, que està patint la repressió del tirà del senyor Maduro i que desitgem que, d'una vegada per totes, els homes i dones d'aquell país puguin retrobar la democràcia i viure en pau. A partir d'aquí, assenyalar que nosaltres, com no podia ser d'una altra manera, donarem suport, validarem aquest decret, un decret que permet, després de molts anys, doncs, veure com les mancances en efectius, tant de Mossos com del cos de Bombers, poden quedar pal·liades o pal·liades, en part, amb aquestes noves places, amb aquestes mil places. Però em permetrà, senyor conseller, en representació del seu Govern, que li digui que aquest decret llei és el reconeixement d'un fracàs. És el reconeixement d'un fracàs que no cenyirem exclusivament en aquesta legislatura o a la seva gestió, sinó que és la visualització d'un fracàs dels darrers vuit anys, perquè, si és cert –i vostè ho apuntava– que des de l'any 2009, o sigui, fa vuit anys, hem vist com, per exemple, en el cos de Mossos d'Esquadra, la plantilla no ha augmentat, això no ha estat culpa ni responsabilitat del Govern d'Espanya de torn, això ha estat per la incapacitat, a l'hora de gestionar els pressupostos de la Generalitat de Catalunya, d'un govern d'un partit del qual vostè forma o en formava part. Per tant, avui, estem davant d'aquesta situació, davant d'aquest reconeixement d'aquest fracàs i qui ha patit les conseqüències, primerament, han estat els ciutadans de Catalunya, que han vist minvats uns serveis que són bàsics i, després, els mateixos membres del cos tant de Bombers com de Mossos d'Esquadra; avui, estem parlant dels mossos i dels bombers, però podríem parlar d'altres professionals del sector públic de Catalunya. És cert que, al llarg d'uns anys, hi ha hagut una obligatòria congelació de les plantilles a les administracions públiques, això ha passat, aquí, a la Generalitat de Catalunya, però ha passat a totes les administracions –als ajuntaments, al mateix Govern central. Però sí que, des del Govern de la Generalitat –i això em sembla que és important ressaltar-ho i posar-ho en valor–, no hi ha hagut cap tipus de voluntat política a intentar resoldre o, com a mínim, minimitzar aquests efectes de la congelació de places de funcionari públic. Vostès tenien l'oportunitat, vostès disposaven de l'ocasió –i no ho han volgut, de la taxa de reposició, per molt limitada que fos durant aquests anys on existia aquesta congelació de places públiques– de poder anar dotant amb aquesta mínima possibilitat les plantilles dels mossos i dels bombers, i no ho han volgut. Per tant, és evident que no ha estat, no ha format part de les seves prioritats com a Govern dotar de recursos aquests dos col·lectius professionals. Ara, ho apuntava fa un moment, estem parlant de Bombers, estem parlant de Mossos d'Esquadra, però podríem parlar d'altres serveis públics essencials per al funcionament de qualsevol país, de qualsevol comunitat, estem parlant dels metges, estem parlant dels serveis socials, estem parlant, al final, d'allò que permet que un país funcioni amb certa normalitat. Deia el senyor Nuet, deia: «Els mossos i els bombers volen “carinyo”. Home, jo li diria que, segurament, tothom vol «carinyo, tothom vol ser estimat, però, segurament, voldrien més, a part del «carinyo, eh?, que això, doncs, és un tema més subjectiu, voldrien sous dignes, condicions materials per poder treballar amb certa dignitat i el «carinyo, a més a més, segurament, estaria molt bé, no?, però sí que jo desitjo que aquest decret sigui el primer pas, senyor conseller, per, d'una vegada per totes, començar a dotar aquests cossos essencials d'unes condicions mínimes. I, aquí, vull ressaltar el gran valor, des d'un punt de vista professional i personal, que varen tindre els bombers i (sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció) els mossos d'esquadra –finalitzo ja–, però, especialment els bombers i la guàrdia urbana, també de Badalona, el passat dia 5 de gener, quan es va produir aquell tràgic incendi a Badalona, on van morir tres persones, on vam estar vostè i jo...
Diputat.
Finalitzo..., al peu del canó, felicitar l'actuació d'aquests cossos, que crec que van estar a l'alçada del que d'ells s'espera. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn, ara, de la diputada senyora Montserrat Fornells.
Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, diputats, diputades, gent del departament i públic que avui ens acompanyen i ens segueixen, molt bon dia a tothom. Estem davant del debat i votació del Decret llei 8/2018, de 20 de desembre, pel qual s'autoritza la creació de 750 places del cos de Mossos d'Esquadra i 250 places del cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya. Primer de tot, des del nostre grup parlamentari, tal com hem fet sempre, volem manifestar el nostre reconeixement a la tasca que duen a terme tots els efectius del cos de Bombers i del cos de Mossos d'Esquadra. Fer-los un reconeixement per la seva dedicació, pel seu esforç, per la feina eficient i el sacrifici que han estat duent a terme en els últims anys, especialment, en aquests anys de difícil crisi econòmica que ha patit el país, amb la situació de contenció en les despeses i contenció en les inversions públiques. Han estat uns anys durs i, malgrat les mancances i dèficits que han patit els dos cossos, aquests han dut a terme la seva feina amb professionalitat i garantint al 100 per cent la seguretat i les emergències del país i de la seva gent. Tenim uns servidors públics exemplars, amb una vocació de servei immensa, que garanteixen la seguretat pública i salven moltes vides. N'hem d'estar molt orgullosos i no hem de deixar mai de reconèixer la seva feina i de fer el possible perquè continuï sent un model d'èxit i exemplar. En aquest hemicicle, en el debat de diferents mocions i també en diverses preguntes al conseller, com també en el debat de diferents propostes de resolució en les comissions, són nombroses les ocasions on s'han posat de manifest la mancança d'efectius del cos de Mossos i del cos de Bombers; dels dèficits estructurals de les dues plantilles i de la necessitat de convocar noves places per cobrir aquestes mancances. El mateix conseller n'és conscient i ho ha manifestat aquí mateix, també, en diverses ocasions. Per tant, aquest decret llei que estem debatent i que aprovarem és molt important perquè podrem tirar endavant i fer efectiva una de les moltes demandes i necessitats dels dos col·lectius que aquí hem aprovat en diferents ocasions. Per tant, des del nostre grup, ens alegrem d'aquest decret llei, perquè era de vital importància, de vital necessitat. Esperem que sigui el primer pas de moltes més convocatòries que s'hauran de dur a terme en els propers anys per arribar als efectius necessaris. Tenim molts més reptes per assolir i fer realitat, de cara a millorar en la seguretat i en les emergències del nostre país, perquè, a més a més de la manca d'efectius, també hi ha altres mancances en materials o les millores que fan falta en la renovació dels parcs i vehicles. Amb el nou pressupost del 2019, d'aquest 2019, tindrem una nova oportunitat per començar a posar-hi remei, per començar a posar el fil a l'agulla. Pel que fa als Mossos d'Esquadra, a dia d'avui, tenim 16.600 efectius i la Junta de Seguretat del 2006, com ha explicat el conseller abans, va acordar que era necessari al cos de disposar de 18.267 agents; hi estem bastant lluny, hem estat set anys, sis, set anys sense haver-hi cap graduat a l'Escola de Policia de Catalunya. Pel que fa als Bombers, des del 2010 fins ara, s'ha reduït considerablement el nombre d'efectius, el nombre de bombers i caldrien mil bombers més, tal com marca el Pla estratègic 2017-2022 i també el Projecte Bombers 2025. Recordar també que, degut a la crisi, es va patir un període de vuit, nou anys sense cap convocatòria de bombers. Per tot això era i és molt necessari cobrir aquest dèficit d'efectius amb convocatòries com aquesta, però en caldran més en un futur per assolir aquesta necessitat d'efectius i també perquè s'hauran de cobrir les jubilacions i la segona activitat, que es produiran en els propers anys. Caldrà treballar per pal·liar, per atenuar aquest dèficit estructural de les plantilles dels dos cossos i pensar també en els reptes que ens depara el futur. Sense que vulgui ser una excusa, crec que és important fer esment a algunes de les qüestions que segur que han perjudicat i han provocat que no s'hagin pogut fer convocatòries abans. Una, segurament, de les qüestions que han provocat que no es poguessen fer convocatòries –també s'ha esmentat– és la crisi econòmica que han patit totes les administracions durant els últims anys, amb la contenció en la despesa, que es va haver de fer, i també va afectar la disponibilitat de recursos suficients. Un altre motiu, també, és que no podem deixar d'esmentar que, des del març del 2009 fins al juliol del 2017, és a dir, més de vuit anys, no es va celebrar cap Junta de Seguretat a Catalunya, amb les conseqüències que això ha suposat, com, per exemple, el fet d'acumular el deute de l'Estat a la Generalitat de més de 600 milions d'euros per al desplegament dels Mossos d'Esquadra entre el 2010 i el 2013, a més a més de la dificultat de poder convocar noves places i de no poder participar en organismes internacionals o en organismes de lluita antiterrorista estant el país a nivell 4 sobre 5. També, sense deixar-ho de comentar, no podem oblidar el dèficit fiscal que pateix Catalunya. No són excuses, però sí que són dades i informacions que cal tenir en compte a l'hora d'abordar la situació complicada que ens incumbeix en aquest debat. Aquestes noves mil places en l'àmbit de la seguretat i les emergències, les 750 de Mossos i les 250 de Bombers, ajudaran a esmenar una de les moltes demandes existents tant dins dels Mossos com dins dels Bombers, i que en les moltes reunions que hem mantingut amb els diferents sindicats així ens ho han transmès. Tots i totes som coneixedors de les mancances i dels dèficits que existeixen, i n'hem parlat en diversos moments. Per tant, caldrà abordar-los. Ens hem de conjurar tots i totes per seguir treballant plegades per atendre i solucionar aquests problemes i aquests greuges. Crec que és unànime per part de tots els grups aquesta voluntat. Fem-ho. Fem-ho, però amb responsabilitat i sense generar falses esperances. La nostra tasca com a parlamentaris ha de ser la de treballar per pressionar i fer tot el possible perquè això sigui una realitat. Aquesta convocatòria de mossos i de bombers era una necessitat urgent; calia donar-hi compliment per reforçar les seves plantilles. Treballem per fer possible totes les altres necessitats que necessiten els dos col·lectius i per garantir el futur de la seguretat i de les emergències del nostre país. Des del nostre grup, així ho farem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Ferran Roquer.
Gràcies. Gràcies, president. President Torra, conseller Buch, diputades, diputats, secretari general del Departament d'Interior, director general de la Policia, director general d'Extinció d'Incendis..., bé, la primera cosa que he de fer, senyor Buch, de sortir aquí, és felicitar-lo. Porta mig any al Govern, porta mig any al capdavant del Departament d'Interior i ja ha estat capaç –ha estat capaç– de trobar places, les suficients places, 750 places per la convocatòria de mossos d'esquadra i 250 places per la convocatòria de bombers. I ho ha fet per un procediment..., aprofitant les taxes de reposició que tenia la mateixa Generalitat. Aquesta és una feina que vostè ha fet, però és una feina que hem d'agrair a tot el Govern. Jo surto de la casa, de la Generalitat, i sé de quina manera érem zelosos, cadascun dels nostres departaments, amb les nostres places. Per tant, el Govern està clar que prioritza la seguretat dels ciutadans de Catalunya respecte a altres tasques, per exemple, administratives, que les força..., les fan menys persones. Per tant, el primer que volia posar en valor era això. Vostès ho han dit i s'ha dit aquí: des de la Junta de Seguretat del 2006 que es xifra el nombre de mossos d'esquadra que hi ha d'haver a Catalunya en 18.267. Portem reiterades convocatòries del cos, però no s'ha arribat mai a assolir aquesta quantitat. Avui, avui per avui, havent passat una punta de 17.100, estem al voltant dels 16.500. I deixi'm-li afegir una altra cosa: aquest número va ser pensat el 2006, i jo crec que la societat catalana avui té unes altres necessitats. La societat catalana avui vol una policia moderna, una policia que estigui al seu costat, una policia que estigui lluny de detencions a la matinada a alcaldes democràticament elegits, una policia que no vagi «a por ellos el dia 1 d'octubre, una policia que actuï amb eficàcia i eficiència el dia 17 d'agost després dels atacs gihadistes a la Rambla; vol una policia moderna i del segle XXI, cosa per la qual deixi'm-li intuir que crec que aquestes 18.267 places no seran suficients i que haurem d'anar pensant en crear més places que aquestes, eh?, fixar un horitzó més alt. Vostè i jo ens hem reunit –vostè ho coneix, jo també– amb diferents organitzacions sindicals, diferents organitzacions sindicals de bombers i de mossos d'esquadra. Vostè arriba al Govern després del 155, de l'aplicació del 155, que va tenir uns efectes devastadors sobre el seu departament. I ara que parlo del 155, i ara que estic aquí, un record pel conseller Forn, injustament empresonat, pel major Trapero i per tots els funcionaris d'Interior que hauran d'assumir [[aplaudiments]] conseqüències penals del seu comportament exemplar l'1 d'octubre. Aquestes negociacions, aquestes demandes dels sindicats, sovint necessiten, per poder-se dur a terme, increments de plantilla; reduir les hores extraordinàries requereix que les faci alguna altra persona, si no es poden fer hores extraordinàries. Per tant, aquesta convocatòria és una de les principals solucions a les demandes dels cossos. Sé –i vostè mateix ho va dir en seu parlamentària– que a altres demandes del col·lectiu s'hi ha fet front ja, ja s'hi han fet front, i a altres que no eren pròpiament del col·lectiu –del col·lectiu dels Mossos d'Esquadra o dels Bombers– s'hi ha fet front a través del Govern, com és el pagament del cent per cent de les incapacitats laborals transitòries o el retorn de les pagues dobles del 2013 i 2014 el 2019-2020 i el 2021-2022. Com és que un país com Catalunya, un país que és capaç de generar valor afegit, un país que genera riquesa –eh–, genera riquesa per valor de 200.000 milions i escaig cada any, es troba amb les circumstàncies d'haver de discutir si té 750 mossos d'esquadra més o té 750 mossos d'esquadra menys, 250 bombers més o 250 bombers menys, quatre mànegues més o quatre mànegues menys? Sobre això hi concerneixen tres..., hi ha múltiples circumstàncies que hi concerneixen, però jo vull fer esment de tres. Una, la manca de capacitat del Govern de la Generalitat per convocar les places quan ell vol. El Govern de la Generalitat es veu obligat a complir el que dicten els pressupostos de l'Estat, un govern de l'Estat al qual hem de demanar permís per treure convocatòries quan no les agafem dels administratius de tots els departaments de la Generalitat. Li hem de demanar permís. I, en ocasions, els interessos per donar-nos o no donar-nos permís per contractar no depenen de la necessitat de seguretat dels ciutadans de Catalunya sinó que depenen d'altres consideracions polítiques. Vostè ho ha dit, i s'hi han referit altres grups: el mes de juny d'enguany sortiran cinc-cents mossos d'esquadra de l'escola de formació de la policia de Catalunya. Sap quants volia el Govern espanyol que en sortissin? Una cinquantena encara no, una cinquantena! Després de que tots els grups que han parlat aquí estan d'acord que cal incrementar les plantilles, com pot ser que el Govern pensi que amb una cinquantena n'hi ha suficient. Una altra dada que vull posar a la seva consideració. Els Mossos d'Esquadra apareixen com a policia de seguretat ciutadana de Catalunya i es pacta amb l'Estat una retribució, els diners que l'Estat ha de pagar com a conseqüència de deixar de fer aquesta activitat amb les seves policies. Es fixa una quantitat; una quantitat, per cert, sense tenir en compte tots els elements salarials que perceben les policies espanyoles, perquè no només perceben el sou: tenen economats, tenen habitatge, tenen un règim especial de la protecció social, de la cotització. Hi ha un deute històric, un deute històric que ascendeix aproximadament a 800 milions d'euros. I finalment –hi va fer referència ahir el president Torra, hi va fer referència el diputat Solsona, al qual vull felicitar des d'aquí per l'excel·lent tasca que va fer dels recursos que es destinaven a Catalunya i de l'obtenció de la riquesa a Catalunya, el felicito–, doncs bé, aquest dèficit fiscal. Ahir vaig buscar unes dades del dèficit fiscal. Dèficit fiscal, aquí sempre es discuteix. Dèficit fiscal pel costat del flux monetari, és a dir, les inversions del sector públic que afecten directament el territori. En una sèrie de quatre anys, una mitjana de 16.000 milions d'euros de dèficit fiscal, una mitjana de 8,2 per cent del PIB. Dèficit fiscal segons el mètode de la càrrega-benefici; és a dir, al territori d'on es treuen els tributs, els serveis que, a l'entendre de qui elabora les balances fiscals, reben els seus ciutadans. Perquè ens entenguem: quan va el senyor Borrell al Parlament Europeu i diu que hi ha hagut dos ferits l'1 d'octubre i diu que les imatges que surten de policies estomacant persones que van a votar són fakes, això formaria part del mètode càrrega-benefici: és un benefici per nosaltres, encara que la despesa no es dediqui aquí. O el xalet de l'ambaixador a no sé on o la pinacoteca del Prado. Això són 11.000 milions, entre un 5 i mig i un 6 per cent del PIB. I vostès diran: «Has triat els anys que has volgut; has calculat això sobre els quatre anys que has volgut. No. En una sèrie des de 1986, no hi ha hagut cap any que aquest país no hagi tingut dèficit fiscal. I una altra cosa: saben quant representa això sobre el PIB? La mitjana és exactament el 8 per cent. Dius: «Oh, però hi ha anys que n'hi ha més i hi ha anys que n'hi ha menys. No; la desviació típica, la desviació estàndard, 0,9. És a dir, en un ventall de 7,1 i de 8,9, trobaríem tot el dèficit d'aquest país. I això..., 16.000 milions, és que és un número que no es pot..., sap quant és per persona, això? Uns 2.200 o 2.300 euros per persona/any. Amb tots aquests recursos i totes aquestes circumstàncies que li he dit podríem atendre les necessitats dels ciutadans, podríem atendre les necessitats lícites –i que al meu entendre tenen tota la raó– dels mossos d'esquadra, dels bombers i de tots aquells altres serveis que necessita aquest país. Per descomptat donarem suport a la convalidació d'aquest decret, perquè com a conseqüència de l'aprovació d'aquest decret tindrem un país millor perquè els seus ciutadans hi viuran millor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, procedirem a la votació. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Passarem, doncs, a la votació del Decret llei 8/2018. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament saben que s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i els vots negatius són favorables a la derogació. Comencem la votació. El Decret llei 8/2018 ha quedat validat per 122 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. D'acord amb l'article 158.4 haig de preguntar a la cambra si algun grup vol tramitar aquest decret llei com a projecte de llei. Hi ha algun grup que l'hi vulgui tramitar? No? [[Pausa.]] [[Proposició de llei de mesures per a la despolitització dels òrgans de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (debat de totalitat i retirada)]] [[202-00027/12]] Doncs passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de mesures per a la despolitització dels òrgans de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, que, com saben, i tal com es va acordar... [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau. Si han de sortir de l'hemicicle, ho facin en silenci. Deia que aquest debat se substanciarà conjuntament, tal com va acordar la Junta de Portaveus, amb el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de modificació parcial de la Llei 2/2000, de 4 de maig, del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. Farem un debat conjunt, i en primer lloc, per exposar la posició del grup, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans i per un temps màxim de quinze minuts, el diputat senyor David Mejía. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, consellers, diputats, diputades, diuen que a la tercera va la vençuda, i avui, per tercera vegada, després de tres legislatures amb la qüestió que ens ocupa, tornem a portar una nova proposta per modificar la llei de mitjans de comunicació públics a Catalunya. Crec sincerament que, si alguna cosa podem treure de bo de tot aquest recorregut que hem tingut, és que el consens de tornar als dos terços per a la renovació dels òrgans directius de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals sembla consolidat, o així ho creiem, o així ho esperem. Ara bé, també és cert que la pressa per portar-ho a terme dels diferents grups parlamentaris té diferents velocitats, i nosaltres, des de Ciutadans, creiem que ja és hora de fer-ho. Creiem que no tenim més excuses, que cap grup d'aquesta cambra té més excuses per no arribar a un acord satisfactori per als interessos de la corporació. De fet, avui es porten a debat dues proposicions: una, presentada per Ciutadans, amb una proposta ambiciosa per a la modificació de la llei, i una altra, firmada pel conjunt dels grups parlamentaris, també per Ciutadans, amb uns mínims absolutament necessaris per canviar la legislació i fer que la nova legislació audiovisual sigui una legislació més plural. Perquè, sigui com sigui, l'objectiu final que hem de perseguir és aquest, és el d'uns mitjans de comunicació públics plurals, neutrals i amb voluntat d'objectivitat, que representin la diversitat de la societat catalana. I tristament, com saben, això actualment, doncs, no està passant. I per això el títol de la nostra proposta de llei, que parla de la despolitització dels òrgans de govern de la corporació. Perquè «despolititzar és sinònim de pluralitat, «despolititzar és sinònim de neutralitat, «despolititzar és sinònim d'objectivitat. I com podem aconseguir aquests objectius? Tenim moltes mesures a prendre, però és primordial fer una cosa: mitjançant l'elecció d'un concurs públic, escollir els membres de l'òrgan de govern de la direcció de la corporació. Un concurs públic que sigui obert; un concurs públic que sigui transparent; un concurs públic que tingui la igualtat d'oportunitats per a totes aquelles persones que s'hi vulguin presentar; on es premiïn els mèrits i les capacitats professionals de les persones, i no el carnet de partit que tinguin; que l'experiència professional que tinguin sigui un requisit indispensable, i no ho sigui la seva militància política. Hablábamos de la necesidad de despolitizar, y es una necesidad imperiosa. También lo es la de recuperar la función de servicio público o de interés público que deberían tener TV3 y Catalunya Ràdio, y dejar de una vez por todas la función de servicio al separatismo y al proceso independentista, que es, lamentablemente, lo que está pasando actualmente. Los ejemplos de utilización de los medios públicos como un aparato de agitación y propaganda independentista son realmente incontables, con programas de cualquier tipo de formato: desde los informativos, hasta los programas de entretenimiento, hasta los programas de humor. De hecho, en cada comisión de control que se realiza en esta institución queda patente, y queda claro también que no es un ejemplo aislado, sino más bien todo lo contrario. Son ejemplos constantes que podemos ver, como decía, en los telediarios de cada día, pero también en los de documentales, pasando por los programas de entretenimiento, como decía, o incluso en los programas infantiles, donde se convierte al señor Puigdemont en un superhéroe, una cosa realmente surrealista, sin duda, y más cuando procede de una televisión pública que pagamos todos los catalanes. Por lo tanto, una cuestión surrealista y preocupante y constante. Obviamente, las tertulias que se producen tanto en Televisión de Cataluña como en Cataluña Radio no son una excepción, como pudimos constatar de hecho después de la respuesta que obtuvimos por parte del Govern a las preguntas que realizamos desde nuestro grupo parlamentario, en las que pudimos verificar, precisamente, algo que muchos de nosotros ya sabíamos: en los programas de debate político, la proporción de tertulianos separatistas o procesistas no tiene nada que ver con la proporción real de la sociedad catalana. Como hemos podido ver en algunos medios que sí se hacen eco de esta cuestión, el número de tertulianos separatistas o procesistas cuadriplican el número de tertulianos constitucionalistas. Todo ello, por cierto, a pesar de lo que dice el libro de estilo de la propia Corporación Catalana de Medios Audiovisuales, que cuenta entre sus objetivos la voluntad de reflejar el pluralismo de nuestra sociedad. Como decía, lamentablemente, estos ejemplos no son unos episodios aislados, sino que constituyen una práctica sistemática orientada a apuntalar la tesis separatista entre la opinión pública catalana. Y sin ir más lejos, para poner algún ejemplo reciente..., realmente podríamos poner muchos ejemplos, pero para poner un ejemplo reciente, hemos visto esta propia semana cómo en los informativos se daba una pieza de apoyo de un diputado del Partido Nacional Escocés a la señora Forcadell. Pero es que resulta –resulta– que ese mismo día en la eurocámara, en el Parlamento Europeo, se debatía y se mantenía abierto el expediente en el que se examina la falta de pluralidad de TV3, aspecto que obviamente recogían la mayoría de los medios pero que en TV3 no hubo ni un solo comentario. Curioso, ¿no? Pues sí, diputados y diputadas, TV3 manipula cada día, tristemente. Es triste, la verdad es que es triste. Pero es que ya nada nos sorprende. ¿Cómo nos va a sorprender cuando tenemos a una presidenta en funciones que tiene el carnet de Convergencia Democrática o del PDECAT? ¿Cómo nos va a sorprender cuando tenemos un director de la Televisión de Cataluña, que está reprobado, por cierto, por este Parlamento, que hace mítines con esteladas y que además está imputado por el 1 de octubre? También la presidenta en funciones, también el director de Cataluña Radio. Supongo y entiendo –entiendo– que hablar de pluralidad para ellos es muy difícil de sustentar cuando se hacen, por ejemplo, entrevistas como la que se hizo a la líder de la oposición y en la que quedó absolutamente retratada la falta de objetividad que debería tener –que debería tener– el director de una televisión pública, que es quien fue el entrevistador. Bueno, que es quien debatía con la líder de la oposición, porque entrevistar, entrevistar, la verdad es que bastante poco. Però, diputats i diputades, tenim altres deures, també. En primer lloc, exigir al Govern de la Generalitat l'elaboració d'un nou contracte programa. De fet, és una qüestió que portem reivindicant des de fa molts i molts anys, i que portem reivindicant no només des de Ciutadans, sinó també des d'altres grups de la cambra, i també en comissió en el Parlament. La resposta del Govern sempre és la mateixa, però és que, sincerament, ja no convenç a ningú. Les excuses per no fer-ho se'ls han acabat. No ens prenguin més el pèl; però no al conjunt dels diputats, sinó al conjunt de la ciutadania. És inacceptable que no tinguem un contracte programa des del 2009 –des del 2009–; és a dir, fa deu anys que hauríem de tenir un contracte programa. Sense ell, com pensen donar vostès seguretat a la corporació? Com pensen donar vostès estabilitat financera, si no tenim un contracte programa en el que es defineixi? Quins són els objectius concrets i específics que té la corporació? Quina és la seva planificació? No tenim planificació. El senyor Homs, en el seu moment, imaginin, el senyor Homs, quan era conseller, deia que ja estaven treballant en aquest contracte programa. Doncs sincerament, creiem que deu tenir molta pols en el calaix i que els consellers que han anat passant després d'ell tenen molta feina en treure la pols que deu haver-hi a sobre. Però és que ja toca exercir les funcions que té el Govern, ja toca treballar, que per això els paguen, ja toca fer aquest contracte programa que fa deu anys –deu anys– que s'hauria d'haver fet. Sincerament, vostès creuen que això és seriós? Nosaltres no ho creiem. És més, nosaltres creiem que és inacceptable i que és insostenible. I que encara és més vergonyós anar regant de diners públics els mitjans, sense cap tipus de planificació, sense cap tipus d'estratègia. En conclusió, aquestes proposicions de llei són una reivindicació dels partits polítics, de molts dels partits polítics, també del sector audiovisual, també dels treballadors de la casa, i sabem, des de Ciutadans sabem que hi han moltes coses a canviar, que hi han moltes modificacions a realitzar i a millorar en el conjunt del sector audiovisual. Perquè realment a Catalunya tenim un sector audiovisual molt potent i que hem d'anar de la mà. Però la urgència, la urgència de la despolitització dels mitjans públics és de màxima –de màxima– necessitat. I per això hem d'estar a l'alçada del que es reclama i fer tot el possible d'una vegada per totes per donar una resposta a aquesta qüestió, que, com deia, porta tres legislatures sobre la taula. I donar una resposta que ajudi a que aquells requisits establerts precisament en el llibre d'estil de la corporació, doncs es compleixin. Nosaltres ho posarem tot de la nostra part, com sempre hem fet en aquesta qüestió. No deixarem passar l'oportunitat una altra vegada per fer aquesta modificació. No deixem escapar de nou el tren del consens i de la pluralitat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Proposició de llei de modificació parcial de la Llei 2/2000, del 4 de maig, del Consell de l'Audiovisual de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00030/12]] A continuació, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor David Pérez. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, senyores i senyors diputats, en tot cas, aprofitaré el temps per posicionar-me a favor de la proposta que nosaltres presentem; suposo que d'altres membres també faran esment del que hem signat tots els grups parlamentaris. És una proposta que ve avalada per diferents mocions aprovades en aquest Parlament i el que vol, en definitiva, és retornar als criteris de governança que inspirava la llei del 2007. Recordem que és l'anomenada «llei Tresserras, la llei del 2007, eh?, i el que volem és retornar als criteris de governança de 2007, que es resumeixen molt fàcilment: que els acords es prenguin per consens, per majoria, si pot ser, de dos terços. Una iniciativa legislativa que afecta fonamentalment, que afecta de fet tant la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals com el Consell de l'Audiovisual de Catalunya. I, efectivament, un dels punts de la llei és el tema del contracte programa; està en l'apartat f. I per què és important el contracte programa?, per què és important aquest contracte programa? Doncs fonamentalment per una raó: perquè el que pretén el contracte programa no és despolititzar la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; el que pretén és desgovernamentalitzar la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, és a dir, que no depengui del Govern, perquè cada vegada –i a la darrera comissió de control una altra vegada– que ve la presidenta en funcions i diu que torna a demanar al Govern una quantitat econòmica per al manteniment i el dia a dia de la corporació, una aportació extraordinària, en aquest cas –bé, sempre supera el milió d'euros–, el que fa és dependre cada vegada més del Govern i, per tant, el que perd és l'autonomia, el que perd, per tant, és la possibilitat de ser completament independent del Govern. És clar que ha d'haver-hi pluralitat. N'hi ha moltes, de pluralitats: pluralitat de veus, pluralitat de gènere, pluralitat de veu, d'edat, però també pluralitat política, també ha d'haver-hi pluralitat política i és imprescindible que n'hi hagi a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Per tant, nosaltres estaríem d'acord amb el que presentem, perquè va en la línia del que hem parlat sempre. Efectivament, va ser el conseller Homs que va dir: «La setmana que ve presentarem la nostra proposta de contracte programa. I d'això ja en fa molts anys. L'últim intent de fer un contracte programa, i tornem a abans, va ser del Govern tripartit, a l'època Tresserras. Nosaltres no hi renunciem, per tant, i entenem que val la pena tirar endavant aquesta part de modificació de les lleis de l'audiovisual, la part de governança, tot i que, com tots els grups parlamentaris ja han comentat en diferents ocasions, hem de mantenir viva la ponència per seguir parlant d'altres temes. I acabo per posicionar-me també en la llei o la part que acaba de presentar el diputat David Mejía. Hi han elements de la seva proposta que nosaltres compartim, que nosaltres podríem signar, si es convertissin en una esmena. Hi han altres elements en què no estem d'acord, però, vaja, no és una..., podríem parlar, diguem-ne, d'aquests temes. Però, per tant, sí que li faig una petita reflexió, que valdria la pena, potser, en ares d'aquest consens absolutament imprescindible en aquest moment, en aquest temps parlamentari –és imprescindible el consens de totes les forces polítiques–, la reflexió que pugui retirar la seva proposta, convertir-la en esmenes i que es puguin convertir també en un treball dins de la ponència. Si es fa això ja li anuncio que hi han elements de la seva proposta en què nosaltres estem a favor, eh?, que a nosaltres també ens convenç, per exemple, la possibilitat que els directors dels mitjans, els directors de la corporació, els directors de la televisió, els directors de la ràdio, siguin escollits per un procediment de concurs públic, com planteja vostè, també, en la seva proposta. De fet, això nosaltres ja ho vam fer a BTV. S'ha fet també a Ràdio Televisió Espanyola. Pensem que es podria també fer en els nostres mitjans, en els mitjans de televisió i de la ràdio. En qualsevol cas, nosaltres farem el nostre treball parlamentari de seguiment i control del que fan els mitjans d'audiovisual a la comissió de control, i aquí el que fem és posicionar-nos sobre dues lleis i el que pensem és que val la pena, en aquest cas, per tant, aprovar per una àmplia majoria parlamentària aquesta llei i, si m'ho permet, senyor president, un posicionament i prec a la resta de grups parlamentaris: fem la llei i fem-la al més aviat possible, al més ràpid possible. Per part nostra intentarem que tots els procediments s'escurcin, es facin al més ràpid possible, i m'agradaria que aquest fos també el capteniment de la resta de grups parlamentaris. Res més; moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, li correspon el torn a la diputada senyora Marta Ribas.
Bon dia. Gràcies, president. Mirin, Catalunya va ser pionera a Espanya en el desenvolupament d'una regulació audiovisual que fes que tinguéssim mitjans públics amb continguts de qualitat, amb referents de pluralisme, però que a més fossin mitjans inclusius, que garantissin un sistema de comunicació de mitjans de comunicació públics de veracitat, de pluralitat, que entenguessin que la seva missió és garantir el dret a la informació de la ciutadania. Durant dècades s'ha construït una regulació audiovisual moderna, que vetllés per aquesta qualitat, i un organisme de control de tot l'àmbit audiovisual català a l'estil d'altres països europeus. Han estat, van ser, dècades de construcció d'un consens nacional, una cosa que ara sona estranya, consens nacional amplíssim a l'entorn d'estructures, d'estructures d'estat, d'estructures de mitjans de comunicació i d'aquest regulador. Consens acadèmic, consens professional i consens polític. L'any 2012, Convergència i Unió i el Partit Popular dinamitaven absolutament aquest consens. Ho feien amb una d'aquelles famoses lleis òmnibus en què van desregular aquest tema, en què van eliminar les majories àmplies necessàries per a les renovacions dels governs d'aquests òrgans, tant dels mitjans de comunicació públics com del Consell de l'Audiovisual, i en aquell moment ja moltes vam advertir que aquella contrareforma de la llei tindria conseqüències nefastes per als mateixos mitjans de comunicació, per als seus professionals, per al pluralisme dels nostres mitjans públics i per a la supervivència d'una estructura d'uns mitjans que intentaven tenir el nivell europeu i emmirallar-se en allò que estava passant en altres llocs, on es guiaven a partir d'aquesta garantia del dret a la informació de la ciutadania i de tenir una indústria audiovisual important com a país. Va ser una contrareforma que tenia objectius clars i els va aconseguir. Es va governamentalitzar el Consell de l'Audiovisual; es va governamentalitzar la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; va fer que tots plegats fessin més de corretja de transmissió d'allò que es volia des dels partits que estaven al Govern; es va laminar en alguns casos trencar, amb importància, alguna d'aquelles coses que s'havien construït en trenta anys de consensos, com ara el propi pressupost o sostenibilitat de la corporació, que es va reduir en més d'un terç; es van carregar corresponsals al territori i pel món; es va eliminar o fusionar canals i emissores de la televisió i de la ràdio; es va eliminar l'emissió per satèl·lit al món; es va reduir la contractació i la coproducció audiovisuals; hi va haver 280 acomiadaments; es va reduir un 30 per cent el poder adquisitiu dels treballadors i treballadores dels nostres mitjans públics; es va intentar externalitzar el departament comercial de TV3... Hi havia objectius molt clars darrere del que es va fer l'any 2012, i es van aconseguir molts d'aquests objectius. Déu-n'hi-do els efectes d'aquella contrareforma. Durant aquests anys, moltes i molts hem estat intentant lluitar per tornar enrere aquella contrareforma, per evitar aquests efectes de la contrareforma i per revertir molts d'aquests efectes, si encara són reversibles. I vull destacar especialment la insistència i la constància dels professionals de la corporació i també des de la societat civil del Col·legi de Periodistes, dels sindicats i de moltes empreses del sector audiovisual, que han estat insistint que el que ens cal són mitjans més públics, més plurals, de gestió més professional, que ens cal no només revertir aquella contrareforma del 2012 sinó fins i tot anar més enllà i seguir-nos emmirallant en Europa en aquest tema. Ara mateix encara estem estancats. Estem, de fet, amb un consell de govern de la corporació absolutament caducat. Estem amb uns mitjans de comunicació públics sense contracte programa i, per tant, sense garantia de continuïtat en aquells recursos mínims bàsics necessaris que necessiten per fer d'empresa pública com cal. Avui, però, tot s'ha de dir, fem un petit pas. Comencem –espero– el camí d'aquella reversió que moltes i molts hem estat insistint que ens calia durant els darrers anys. Ho fem amb un text que és signat per tots els grups parlamentaris i, per tant, per mi una de les reversions importants que comença avui és també la del trencament d'aquells consensos que s'havien construït durant trenta anys i que avui podem tornar a intentar reconstruir respecte als nostres mitjans de comunicació públics. I els soc també molt sincera: crec que o és així o no salvarem els nostres mitjans de comunicació públics, o no farem que realment tornin a fer la funció que el mateix Estatut de Catalunya i el seu mandat marc des d'aquest Parlament els dona, el que han de fer. És un text, el que avui estem debatent, un dels dos que estem debatent, assumit per tots els grups, que no va arribar a tramitar-se al final de la legislatura passada, perquè es va acabar sobtadament la legislatura, però que el nostre grup porta batallant des de l'inici d'aquesta legislatura, perquè de nou tots els grups tornéssim a signar i poguéssim portar a debat al Ple en aquesta legislatura. La veritat és que m'he fet molt pesada –els diputats i diputades ho saben– amb aquest tema, tant perseguint les firmes com després perseguint que es portés al Ple. Alguns grups, però, que havien signat aquest text ho anaven vetant o retardant. I amb el temps vam anar descobrint per què: perquè en paral·lel s'estava negociant un acord polític de cadires, un acord entre Junts per Catalunya, Ciutadans, Esquerra Republicana i el Partit Socialista, un acord que vam batejar com «Frankenstein i vergonyant, un acord que tornava a posar la lògica de repartir les cadires del govern de la Corporació i del Consell de l'Audiovisual entre els partits i, per tant, amb lògica partidista i no pas de recuperar aquells grans consensos de país, tot i que teníem aquest text signat i a punt de tramitar-se al Parlament. Aquell acord s'ha trencat i ha desencallat, aquest trencament, que puguem estar avui parlant d'aquesta llei i puguem estar iniciant la tramitació d'aquesta llei. Sigui com sigui, no ens relaxem. Jo almenys no ho faré, i insto de nou els professionals, el Col·legi de Periodistes, els sindicats, el sector audiovisual d'aquest país a que no ho facin. Hi ha hagut quatre partits que ens han demostrat que potser no es creuen del tot el que diu aquest text que avui comencem a tramitar, perquè mentre estava encara a punt de tramitar-se estaven fent absolutament el contrari del que pretenem amb aquesta llei tancats en un despatx. No ens relaxarem. Volem que aquesta llei es tramiti, volem que aquesta llei no es perverteixi. Volem que ara no vinguin les rebaixes i volem que es tramiti ràpid i acabem fent la renovació que pertoca del govern de la «corpo i del govern del CAC a partir del que diu aquesta llei i no de nou a partir d'un pacte de despatxos. No acceptarem rebaixes en aquells punts essencials d'aquesta llei. No acceptarem rebaixes en que s'han de revertir totalment aquells canvis d'aquella contrareforma feta el 2012 per Convergència i Unió i el Partit Popular. Per tant, tornar a àmplies majories del Parlament a l'hora d'aprovar qui governa la corporació i el CAC. No acceptarem rebaixes en que ens cal anar més enllà d'això i que, per tant, haurem de complir amb allò que aquest text que signem totes i tots diu que també hi haurà d'haver un procés obert, que les persones que es presentin per formar part del govern de la corporació o de la direcció de TV3 o de Catalunya Ràdio, hauran de fer-ho a partir d'un procediment obert, amb un projecte, i s'haurà d'avaluar la seva idoneïtat professional per estar en aquests llocs de càrrecs directius. No acceptarem rebaixes en que s'han d'equiparar no només el règim d'incompatibilitats sinó també el règim de retribucions, o sigui, el que cobren, dels membres dels consells de govern de la corporació i del CAC amb els alts càrrecs de la Generalitat de Catalunya. No acceptarem rebaixes en altres aspectes que incorpora aquest text, com la declaració d'incompatibilitats obligatòria, com la necessitat del compliment dels convenis col·lectius i la participació dels representants dels treballadors en decisions importants de l'empresa. No acceptarem rebaixes en que s'ha de fer un pla de participació i un pla de funcions a TV3 i a Catalunya Ràdio que permetin estructurar la participació dels treballadors i treballadores en l'estratègia empresarial. No acceptarem rebaixes en el retiment de comptes millorat a la comissió de control del Parlament de tots els càrrecs directius de la corporació, per tant, de TV3 i de Catalunya Ràdio, ni acceptarem rebaixes en que s'ha de reforçar el paper del Consell Assessor de Continguts de la corporació. I encara menys acceptarem rebaixes en el compromís que vam tancar quan vam acordar aquest text, el juliol de 2017, que és que aquesta llei s'ha de tramitar ràpidament i diligentment en el Parlament de Catalunya. Per tant, diputades i diputats de la resta de grups parlamentaris –els ho recordo, per si no eren vostès els que estaven al final de la legislatura passada signant aquest text–, no només avui ens comprometem a tirar endavant aquest text, sinó a allò que no posa el text però que també era part del compromís, que és que la tramitació ha de ser ràpida, que es pot fer sense compareixences, perquè no cal fer venir a repetir a gent el mateix que ja van fer la legislatura passada; que es pot fer amb un termini d'urgència de les esmenes parcials, i, per tant, retornar-ho al Ple al més aviat possible, perquè no ens podem permetre tornar a acabar una legislatura sense haver aprovat aquesta llei i les conseqüències que s'han de derivar d'aquesta llei. Per fer aquell acord de consens, tots vam renunciar a elements importants. Nosaltres tornarem a plantejar-ne alguns, d'aquells, en la tramitació de la llei via esmenes parcials. Ja els ho anunciem. Tornarem a introduir que ens cal anar més enllà del que ja és actualment el govern de la corporació i introduir un model de cogestió, i, per tant, fer copartícips en el mateix òrgan de govern de la corporació, per tant de TV3 i de Catalunya Ràdio, els treballadors i treballadores de la casa, que crec que són els que tenen precisament més coneixement sobre com funciona l'empresa pública en què ells treballen i com es pot gestionar millor els moments de bonança però també els moments de crisi. I també tornarem a introduir que hi hagi d'haver criteris socials en les contractacions i exigència de compliment de les condicions laborals i dels codis deontològics de la professió a les empreses que es contractin per part de TV3 o de Catalunya Ràdio. I instem a Ciutadans que també ho facin, facin esmenes parcials a aquesta llei i allò que posen com a diferencial en el text que avui també estan portant a tramitació, a debat, en aquest Ple, ho traslladin via esmenes parcials a la llei que totes i tots hem signat, també vostès. Retirin la llei que han mantingut fins avui, l'objectiu de posar-se una medalla crec que mor avui; retirin-la, no té més sentit, i traslladin les seves aportacions via esmenes parcials. Bé, amb voluntat constructiva de treure el tap de l'embut que no permet que cap iniciativa sobre aquest tema avanci i perquè entenem que el més important és que retornem a uns mitjans públics forts, plurals, líders i de qualitat, i que reflecteixin la pluralitat i la complexitat del nostre país, nosaltres ens felicitem que vam aconseguir aquell consens al final de la legislatura passada, que en aquesta haguem tornat a aconseguir signar per part de tots els grups aquest text de proposició de llei i que avui iniciem aquesta tramitació. És una proposició que aborda bàsicament temes de governança de la corporació i del CAC, però que crec que ens pot fer tornar a aquells grans consensos necessaris per salvar els nostres mitjans de comunicació públics. Caldrà abordar molts més aspectes, per fer això, segur, però hem de començar per algun, i el principal i el que era el tap, era la governança, de TV3 i de Catalunya Ràdio. Serem exigents, com els he dit, en que es tramiti per urgència i que no tornem a tancar una legislatura més sense renovar els òrgans de govern dels nostres mitjans públics ni del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn, ara, de la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia a tots i a totes. Bé, per fi, no?, per fi ens trobem parlant d'aquesta qüestió. Quan vam fer el traspàs amb l'anterior grup parlamentari, ens van dir: «Hi ha un text de consens per la modificació de la Llei sobre els mitjans audiovisuals i això serà immediat, hi ha un consens fantàstic. Un any després, fa un any, la CUP estàvem negociant investidures fallides en què ficàvem algunes de les prioritats sobre la taula, i una d'aquestes era la urgent necessitat o la necessitat urgent de renovar el Consell de Govern de la Corporació. Saben que per nosaltres ha estat una qüestió important, ho hem manifestat amb les preguntes tant al president com al Govern. I les respostes sempre han estat molt ambigües. Des de la nostra perspectiva política, els reptes dels mitjans públics catalans són molts: l'espai català de comunicació audiovisual, la defensa de l'espai radioelèctric públic, la modernització tecnològica, l'envelliment de la plantilla i l'impediment per contractar nou personal, la necessitat, com ja s'ha dit, amb arguments que compartim, de dotar-nos d'un contracte programa, ser capaces de teixir estratègies compartides entre la televisió pública i la ràdio pública i que no tinguem una televisió que sembli més aviat televisió RAC1 i no pas una televisió i una ràdio que treballi compartidament per teixir estratègies comunicatives de país. Avui, com deia, per fi recuperem aquest text de mínims, el text de consens que ve de la legislatura passada, per modificar la Llei del Consell de l'Audiovisual, però un consens que lamentem que Ciutadans no comparteixi i que, tot i que ho va fer, no ho ha fet ara, ho va fer al setembre, ha tirat pel dret en presentar la seva pròpia proposta en comptes de fer valer aquest consens de mínims, hi insistim, en què, com ja s'ha dit, som molts els grups que hi vam fer moltes renúncies per poder tirar endavant la renovació amb uns consensos amplis, de forma democràtica, transparent i que no sigui una subhasta de cadires o de retorn de favors pels partits polítics. Sobre la proposta de Ciutadans, que també en aquest punt n'hem de parlar, nosaltres podríem compartir algunes de les mesures, i desitgem que en el procés de modificació de la llei puguem entrar a fons sobre algunes de les propostes que els diferents grups segur que tindrem, ara bé, no acceptarem que una vegada més Ciutadans no només faci afirmacions esbiaixades, tendencioses i irrespectuoses, sinó que el que fa és insistir en desprestigiar els professionals, desprestigiar principis bàsics internacionals de l'ètica periodística com els recollits en els textos de la UNESCO, que, en el seu article vuitè, per exemple, ja els ho hem explicat alguna vegada, indiquen que un bon periodista defensa els valors universals de l'humanisme, en particular, de la pau, la democràcia, els drets de l'home, el progrés social i l'alliberament nacional i el respecte al dret de cada poble a decidir lliurement –sí, el dret a decidir–; uns periodistes que segons el mateix codi ètic de la UNESCO, i cito textualment, han de tenir un compromís ètic pels valors universals de l'humanisme que previnguin contra tota forma d'apologia o incitació favorable a qualsevol forma de violència i també assegurar el respecte pels drets i la dignitat de totes les nacions. Bé, potser d'aquesta manera, el que faran és començar a respectar la llibertat periodística, la llibertat professional d'aquests professionals de la casa que tant han patit amb les seves calúmnies que no paren d'insistir dia rere dia, per exemple, en la sessió de control de la «corpo. Jo els demano: si us plau, podrien fer una aportació més interessant, pel que fa a projectes i propostes pels mitjans públics, que no sigui, per exemple, el PSC, l'altre dia, recriminar que els treballadors públics, en el dinar de Nadal que fan, a Catalunya Ràdio, cantin nadales amb contingut de suport als presos, que és que ja no és que sigui allò de dir «mira..., que vulneri llibertats o que...; és que és ridícul, bàsicament. Però, bé, hem volgut insistir en aquesta qüestió, perquè, hi insistim, ens agradaria que poguéssim treballar des del consens qüestions que el tenen. Poc consens que tenim, dotem-lo de fortalesa. Nosaltres, si s'acaba votant l'esmena a la totalitat, hi donaríem suport, i ens hagués agradat que no s'hagués tirat endavant i s'hagués retirat. Des de fa anys, la desgovernamentalització del consell de govern dels mitjans públics és una urgència, ja ho hem dit. I també vam saber, i hi vam ser molt crítiques en el seu moment, que hi havia un pacte cuinant-se entre Ciutadans, PSC, Esquerra i Junts per Catalunya per repartir-se sous, per repartir-se cadires. I això també ens connecta amb una qüestió que és potser més general, que és quan nosaltres, des de la CUP, parlem de polítiques en lògica autonomista, parlem també d'una forma de fer política que va en la lògica d'això, de perpetrar lobbys de poder, de repartir càrrecs amb carnets polítics, i no buscar realment en aquest cas uns mitjans públics democràtics, transparents i governats des d'una perspectiva plural i també una perspectiva professional. A través de la tramitació d'aquesta modificació, esperem que el Govern no culmini el que vam anomenar en el seu moment l'estafa cap als mitjans públics que volien perpetrar. Nosaltres creiem, hi insistim, que el debat i l'elecció sobre els membres del consell de govern i sobre la seva direcció ha de ser pública, transparent i democràtica. I treballarem en el període d'esmenes per trobar majories àmplies que facin possible la participació tan exigida i tan reivindicada dels treballadors i les treballadores de la corporació. Sabem, però, que les majories àmplies no són la única garantia per arribar als objectius que aparentment compartim; es fa necessària la despartidització, o sigui, impedir que els membres del govern s'escullin amb un repartiment, hi insisteixo, de cadires de diferents grups. No oblidem que el problema del consell encapçalat per Brauli no va ser una majoria exigua; el va votar Convergència i Unió, però també altres, el PSC i el PP, que van sortir-ne beneficiats obtenint cadires i sous –ho recordem–; el problema va ser que no era un perfil adient: calen perfils professionals, menys partidistes, que presentin un projecte real pels mitjans públics. Avui ja sabem que Brauli en sap més de policia i de repressió als moviments socials que no pas de mitjans públics. En aquest sentit, i ja per anar acabant, nosaltres, ho hem dit moltes vegades, farem valdre un consell més professionalitzat i menys partiditzat, introduint-hi la participació dels professionals. La comissió de cogestió i les seves conclusions val la pena que les revisem i que les compartim en aquest procés, que, hi insistim també, compartim que ha de ser un procés ràpid i que pugui realment obrir les portes a aquesta urgent i necessària renovació del govern dels mitjans públics. Nosaltres, així ens hi comprometem i desitgem que, quan debatem aquesta modificació de llei, hi insistim, no estiguem parlant sobre el contingut i la llibertat de premsa dels periodistes de TV3 i de Catalunya Ràdio i estiguem parlant realment del que ens toca sobre com realment fem possible que no hi hagi unes modificacions partidistes i polítiques en l'estratègia i el govern de la «corpo i sí que hi hagi una perspectiva professional que doni resposta a les necessitats de la comunicació pública d'aquest país.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Andrea Levy.
Gràcies, president. Diputats, diputades... Me permito hacer una previa. Señora Frías, una pregunta: ¿usted es de Iniciativa, no?; no es de Podemos, ni «errejoner, ¿es de Iniciativa, no? Es que, a veces, para venir a dar lecciones, hay que tener memoria. ¿Sabe qué es esto? [[L'oradora mostra un full a la cambra.]] ¿Sabe qué es esto? Esto es el decreto de nombramiento de Enric Marín, por el cual ustedes, que formaban parte del tripartito, se cargaron las dos terceras partes de elección de los miembros y fueron a la vía de la mayoría absoluta para nombrar al secretario de Comunicación del Gobierno de ese momento, tripartito, como presidente del consejo de gobierno de la «corpo. Por lo tanto, hombre, está bien que venga a hablar usted de las rebajas, pero es que ustedes fueron los primeros, con este decreto, que fueron al sistema de mayoría absoluta. Las lecciones están muy bien, pero la memoria, ya sabe, rabas de pasas, que van muy bien para este caso. Bien, TV3, TV3, TV3. Este tema no es nuevo. Solo por la determinación y la perseverancia que ponemos en este Parlament, yo creo que los diputados independentistas deberían hacernos un poco de caso y atención sobre esta cuestión, porque es que seguiremos, seguiremos con determinación y perseverancia, hasta que logremos lo que proponen las propuestas que hoy aquí se presentan: la despolitización de los medios públicos de Cataluña. Porque, fíjense, yo he dicho muchas veces que siento nostalgia, y la siento, de la TV3 que antes se veía en todos los hogares catalanes. Y por eso creo que TV3 debe ganarse de nuevo los afectos. TV3 no puede ser más noticia que las propias noticias que da. TV3 no puede seguir siendo el centro de la polémica por sus elevados costes, el pozo sin fondo, a los que cada Gobierno ha venido dando y dando dinero..., a TV3, para su subsistencia, y siendo noticia por el sesgo ideológico..., a los que los gobiernos le vienen haciendo su gestión partidista. No puede ser que el director de TV3 venga en sede parlamentaria a decirnos: «Esperen sentados hasta que yo presente mi dimisión. Porque si TV3 no fuera el minarete de los independentistas, uno se pregunta exactamente dónde blandirían sus proclamas o dónde se promocionarían los CDRs. Por eso, ustedes tienen esa vocación de seguir manteniendo el férreo control partidista a TV3 para que siga siendo la «teleprocés, porque es el último reducto que les queda para aún intentarnos colar su sueño del procés. No puede ser que TV3 no sea un ejemplo de neutralidad; no solo debería hacerlo, sino también parecerlo. Y por eso podríamos venir aquí a presentarles, una y mil veces, las evidencias que demuestran que TV3 no es una televisión neutral ni una televisión con vocación de servicio público. Porque ustedes eligen a presentadoras de TV3 en función de si hacen paellas o si se van de veraneo con los presidentes de la Generalitat o si son hagiógrafas o no del presidente de la Generalitat. Ustedes tienen a directores de TV3 que están alineados ideológicamente y que hacen activismo político en favor de sus tesis. Por ello seguiremos viniendo aquí a pedir la despolitización de TV3 y Cataluña Radio, de los medios públicos de Cataluña. Porque los medios públicos de Cataluña, porque TV3 debería cohesionar. Les pedimos y ustedes deberían estar con nosotros pidiéndoles que TV3 cohesionara, que TV3 uniera, no que TV3 tuviera que ser noticia permanentemente y que viniéramos siempre, permanentemente, en este Pleno, es que no recuerdo uno en el que no haya estado en esta tribuna hablando de TV3. Debería ser algo que nos uniera, un espacio en el que pudiéramos compartir esa pluralidad, esa diversidad que existe en Cataluña. Porque, si no, condenaran a TV3 a que solo represente a una parte de la audiencia y que los demás no podamos verla, que la tengamos desintonizada, que solo la recordemos en la nostalgia, en los recuerdos de aquella TV3 que, como bien decía la diputada –en eso tenía usted buena memoria, señora Frías–..., es cierto: es que TV3 y el sector del audiovisual en Cataluña han sido siempre un referente en su programación y un referente en cuanto a la calidad de sus emisiones; es cierto, y eso se lo reconozco. Pero es que hoy en día no podemos decir que en TV3 existan esos puntos en común, esos lugares de acuerdo a los que debe..., a los que deberíamos promocionar como responsables políticos y que se vieran en los medios públicos de Cataluña, y que debería ser el centro de nuestra motivación, los responsables políticos, y muy especialmente el de la consellera Artadi, que siempre es un placer saludar personalmente en este Pleno. Por ello les pedimos: hagan de los medios públicos de Cataluña un lugar de encuentro; hagan de los medios de Cataluña un motor de cohesión; hagan que Catalunya Ràdio i que TV3 se ganen de nuevo los afectos de todos los catalanes, que tengan vocación de servicio público y que nos sintamos todos reconocidos, desde las series, desde los programas de entretenimiento, desde los programas de humor, desde los informativos. No hagan de TV3 más «la seva, la de los independentistas, sino «la nostra, la de todos los catalanes. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Gerard Gómez del Moral.
Gràcies, president. Conselleres, diputades, diputats, doncs avui som aquí per parlar de la corporació catalana, però no en parlem cada ple, que deia ara la senyora Levi, no en parlem cada ple. Però avui parlem de la llei, no? Efectivament, avui no fem propaganda política o no fem interessos de cada partit per intentar desprestigiar un mitjà públic, sinó que avui parlem, efectivament, de la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i, subsidiàriament també, del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. I, en primer lloc, com a mínim a mi el que m'agradaria començar és fent una defensa de la corporació, de TV3, de Catalunya Ràdio, dels mitjans públics de Catalunya, que signifiquen..., van significar en el seu dia un avenç de país; que van significar en el seu dia també un gran consens de país per crear un mitjà de comunicació a Catalunya, perquè van representar, representen i representaran –malgrat, crec, o a vegades em sembla interpretar, no?, que els molesti– una eina indispensable de normalització lingüística al nostre país, quan no hi ha cap mitjà de comunicació que emeti en català o que emetés en català –ara, com a mínim hi ha algun privat que també ho fa–, quan la desproporció és tan immensament gran entre els mitjans de comunicació que emeten, bé sigui públics o privats, en llengua castellana en el nostre país, i no n'hi havia cap. I TV3 ha sigut, és i serà una eina indispensable de normalització lingüística. De defensar també els seus treballadors i treballadores, professionals que permanentment –permanentment– estan sotmesos a pressions, fins i tot en manifestacions... Hem vist..., n'hem parlat també en aquest Ple, potser no ho recorden alguns diputats, però també de les agressions als professionals de TV3, als quals no se'ls deixa treballar amb llibertat, i que ells són periodistes..., els que són periodistes; òbviament, hi ha molts altres professionals a la casa que fan una magnífica feina, probablement més tècnica o que no han de patir el seu escarni, no? Però jo també vull defensar els professionals i els periodistes de la casa. I defensar-los, com els deia, de les ingerències que han de patir. I també defensar TV3, especialment, però, la corporació, com a motor de l'audiovisual a Catalunya. Perquè a vegades no hi posem atenció o no ho diem prou, però efectivament TV3 és un dels motors de l'audiovisual a Catalunya, i entre tots convindria que ho defenséssim. Demandes per a la corporació. Crec que totes han sortit; per tant, intentaré passar ràpid, perquè altres diputats i diputades les han comentat, i és bo –i és bo–, crec, que a més a més les compartim, com a mínim d'una manera molt majoritària. Efectivament, cal fer un mandat marc, i aquesta és una feina que estrictament és nostra, diguéssim, no?, és del Parlament de Catalunya. I, per tant, per nosaltres és important que abordem la qüestió del mandat marc. És important –i aquesta no és només nostra– que s'abordi la qüestió del contracte programa, que el diputat Pérez..., no faré bromes amb la meva edat, però insistentment a la comissió de control insisteix sobre aquesta qüestió. I és veritat, és important tornar a posar sobre la taula el contracte programa. Jo també els hi diré: és important la renovació del consell de govern. Aquí potser no hi estarem d'acord, però els professionals ens havien demanat, en la primera compareixença que vam fer de la comissió de control, renovació immediata del consell de govern. Perquè la situació no només de caducitat, sinó de precarietat del mateix consell, on ara queden quatre dels sis membres i no hi ha presidència, ens hauria de preocupar a tots, pel bé de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Per tant, com a mínim el meu grup sí: la renovació del consell de govern és una qüestió absolutament important i que tenim com a prioritat també, i no ens n'amaguem. També ho compartíem, eh?, amb els treballadors i en la compareixença que es va fer a la mateixa comissió de control. I reforma de les lleis, que efectivament és el que ens ocupa ara de les dues lleis –i ara m'hi referiré una mica més concretament en les dues. Que és veritat que probablement és tard, però també és veritat que també hem començat una legislatura no normal. Efectivament, això va ser del juliol del 17, aquest primer acord que havíem de portar en el Ple; jo no hi era, en aquella ponència, però en soc coneixedor. I, per tant, podríem dir: «”Hosti”, això és del juliol del 17 i estem al gener del 19. I això és estrictament cert. Però també hem de recordar que la primera proposició de llei, el primer debat a la totalitat que vam tenir en aquest Parlament des del juliol del 17 va ser el 24 d'octubre del 2018, és a dir, fa..., no arriba a tres mesos –no arriba a tres mesos. Per què? Per una situació política d'absoluta anormalitat, és a dir: del 155, d'intervenció de la Generalitat, de no publicació del decret de nomenament del govern, de que no hi havia govern, fins que no hi ha govern no hi ha comissions legislatives... Per tant, efectivament, des del mes de juliol han passat molts mesos, però fins al 24 d'octubre de l'any 18 no hi ha hagut un debat a la totalitat en aquest Parlament. N'hem de ser conscients, de l'anormalitat política que vivim. Efectivament, això hauria d'haver-se tramitat abans? Sens dubte –sens dubte. Ha sigut materialment, diguéssim, impossible, o molt difícil també. No podem fer veure que no existeix una altra part del debat. Però, dit això, per fi tenim les dues lleis sobre la taula. Crec que en la primera..., bé, la primera cronològicament, diguéssim, no?, la de Ciutadans, que abans ha exposat el senyor Mejía, tenim coses en comú, ho ha dit tothom. Crec que en compartim part –altra part no, també els hi he de dir–, però nosaltres hem presentat una esmena a la totalitat, efectivament, a expenses, doncs, que puguin o no retirar la proposició de llei, no?, el seu grup, però nosaltres hem presentat esmena a la totalitat. En primer lloc, perquè no compartim l'estratègia de Ciutadans –els hi he de dir–, d'intentar sempre córrer una miqueta més, presentar nosaltres la iniciativa i dir: «Esto lo presentamos nosotros antes y se hace porque Ciudadanos ha estado apretando para que el Parlament lo haga, quan estàvem treballant en una proposició tots els grups, l'havíem signat... De fet, després la senyora Ribas, primer la senyora Albiach, encara, quan era portaveu de la comissió... Va ser de les primeres coses que vam fer com a comissió, no? Per tant, hi estàvem treballant tots, però Ciutadans presenta la seva per dir: «Esto es gracias a Ciutadans. Clar, i com que n'estem una mica farts, perquè ens ho hem trobat amb tot, doncs per això en part presentem l'esmena a la totalitat. També per una qüestió d'això de la pluralitat i de que no hi hagi control del Govern, que, clar, que ho digui Ciutadans ens sorprèn i diria fins i tot que ens molesta una mica, quan han aprovat que volen que el 155 intervingui directament sobre els mitjans públics. Llavors parlen de pluralitat i que no han d'estar sotmesos al Govern. I van aprovar vostès a Extremadura l'altre dia: «Esto significa el control de la televisión pública catalana por parte de representantes del Estado, textualment, eh?, demanen que els «representantes del Estado s'encarreguin de la televisió pública catalana. I després diuen: «És que no volem que cap govern tingui res a veure amb la televisió pública, neutralidad i no sé què. Clar, ja arriba a un punt en què és surrealista, amb tota l'estima els hi dic. I, per tant, quan vostès estan demanat la intervenció, alguns demanen que es tanqui TV3 i s'obri amb «gent normal, dic... [[veus de fons]] –vosaltres no; no, no, vostès no; això va ser el Partit Popular–, i ho dic citant entre cometes, eh?, textualment, i demanen la intervenció dels mitjans públics i després venen a dir que són vostès els adalils de la pluralitat i de que no hi hagi control..., home, sembla curiós. I hi ha coses que tampoc comparteixo, no?, des del punt de vista de la neutralitat, que en la seva proposició de llei..., la citaré; no vull entrar en el contingut, però és que em va fer molta gràcia, no?, perquè en la seva proposició de llei diuen que estableixen incompatibilitats i parlen que ningú pot formar part del consell de govern, «que participe en partidos políticos, sindicatos o entidades que puedan ser consideradas grupos de interés que tengan por finalidad influir en las decisiones del poder legislativo o cargos de confianza, eventuales y tal. I una mica més avall, en el mateix article, diuen: «Se entenderá que esta persona está afectada por estas causes de inelegibilidad y con las personas que mantuviese una relación familiar hasta cuarto grado de consanguinidad. És a dir, vostès estan dient..., perquè quart grau de consanguinitat vol dir que els cònjuges dels cosins..., o sigui, si un té un cònjuge del cosí que ha militat en un sindicat, posem pel cas que és de la UGT, en el seu lloc de treball, ja invalida una possible candidatura de no sé qui, no? Clar, només els faltava que només s'hi podran presentar gent que hagi viscut en una cova els últims deu anys i que no tinguin família i que ningú hagi participat en cap entitat que tingui per interès canviar la situació política del país. És una cosa que realment m'ha fet gràcia, no?, perquè realment és, com diria el senyor Pérez, d'aurora boreal. És increïble, no?, només faltava això: que posessin que hauria de ser en una cova. Per tant, per tot això nosaltres hem presentat esmena a la totalitat, efectivament, perquè creiem que no és la manera, que vostès poden presentar esmenes a la llei conjunta i que se'ns dubte les debatrem i podrem tirar-les endavant. I a la llei conjunta, com que s'ha dit tot, crec que em queda poc a afegir. Doncs efectivament, volem tornar als criteris de l'any 2007, volem tornar als criteris de majories qualificades de tres grups parlamentaris... S'ha citat tot abans; nosaltres hi estem absolutament d'acord –absolutament d'acord. I a partir d'aquí caldrà parlar d'altres qüestions, també, que estan sobre la taula. La senyora Ribas n'ha citat algunes; el senyor Mejía també, perquè formen part del cos, diguéssim, de la seva proposició; nosaltres també, hi ha la qüestió del concurs que en part és el que planteja Ciutadans, que per nosaltres també és important; també hi ha qüestions, per exemple, del consell assessor que per nosaltres també són importants... És a dir, hi haurà molts temes en què haurem d'anar filant prim, entre altres coses, perquè la proposició de llei..., que a vegades diuen: «No, aquest és el document per aprovar... Bé, fins i tot no queda clar ni quants membres són, no?, del consell de govern. Per tant, sí que encara ens queda feina per poder, doncs, acabar de filar prim i tenir la llei de la corporació que tots els ciutadans i ciutadanes es mereixen. Per tant –i acabo–, per nosaltres avui és un pas important. Creiem que el que fem avui, sens dubte, té transcendència per al país, és necessari per als nostres mitjans públics, perquè sense mitjans públics no hi ha democràcia. I acabo insistint en la necessitat, jo diria, vital de defensar els mitjans públics, i en especial, doncs, com que som a Catalunya, TV3, Catalunya Ràdio i els mitjans de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Perquè es parla de política i es parla de despolititzar, i els mitjans han de ser incisius, ens agradi o no. Una altra cosa diferent és la desgovernamentalització, que efectivament crec que aquí hi hauria d'haver un consens important per totes i tots. Però hi ha un cert discurs de neutralitat que jo no puc compartir, perquè els mitjans de comunicació per definició no han de ser neutrals; han d'incidir, han d'aportar llum, han d'informar, han d'explicar el que passa, s'han de mullar. De fet, allò, em recorda, no?, el poema de Celaya que parlava en aquest cas de la poesia, no? «Maldigo la poesía, concebida como un lujo cultural de los neutrales. Maldigo la poesía que no toma partido hasta mancharse. Doncs, efectivament, la política, la comunicació, el periodisme, han de prendre partit, han d'influir, han d'informar, han d'estar agafant el pols de la societat, de les reivindicacions, sens dubte: és que és el que han de fer. I hi ha un discurs perillós de falsa neutralitat que crec que el que vol és desinformar, o que crec que el que vol és que no puguin, els mitjans, fer la feina que els correspon com a garants del periodisme i de la informació i també, sens dubte, un dels pilars de la democràcia. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Josep Riera.
Gràcies, president. President, conselleres, secretari, diputades, diputats, convidats, treballadors, avui comencem en aquest Parlament el que fa temps que és una necessària reforma de la legislació audiovisual. «Ja era hora!, diuen alguns, però ho diuen des de la falsa normalitat que nosaltres no només no volem acceptar sinó que la posarem en evidència sempre que calgui. Que aquesta reforma no s'hagi emprès encara no ha estat ni per falta d'interès ni per desídia, encara que alguns ho vulguin fer veure així. Mirin, en aquest país han passat coses, diguem-ne, en aquests dos últims anys, com a mínim. Hi ha hagut un camí cap a un referèndum d'autodeterminació ple d'obstacles, i, davant d'això, abans i després, hi ha hagut un estat que, en lloc de donar una resposta democràtica al conflicte que ha empresonat el Govern legítim, ha aplicat il·legítimament l'article 155, va convocar unes eleccions al Parlament per guanyar-les –però les va perdre a les urnes– i després aquest estat les ha intentat guanyar per la força de forçar la llei que vostès tant es posen a la boca: ha impedit tres investidures, ha vulnerat i vulnera drets polítics individuals i col·lectius, ha violat i viola l'autonomia d'aquest Parlament, ha reprimit i reprimeix persones i col·lectius. No s'ha pogut formar govern fins al cap de mig any d'haver fet eleccions, i aquest mateix estat ha impedit que, en aquest Govern, hi hagués les persones que van decidir els catalans amb els seus vots el 21 de desembre de 2017. En tot aquest temps i fins ara s'ha mantingut la situació de presó i d'exili del Govern a qui el poble de Catalunya no ha retirat mai la confiança. I ara comença un judici que és un judici a tots els que vam votar en el referèndum de l'1 d'octubre, un judici a la democràcia. No ens cansarem de recordar-los-ho, d'insistir que tot això que ha passat, que està passant, no és innocu, ans al contrari, perquè aquest és el terreny de joc –el brut terreny de joc– on se suposa que hem de fer política, on el Govern ha de governar i aquest Parlament ha de legislar. Això no és normalitat institucional, és excepcionalitat il·legítima. Aquest és el context, doncs, en què avui estem debatent la tramitació de dues proposicions de llei sobre la governança dels mitjans de comunicació públics. Tenim la que ha presentat el Grup de Ciutadans, en solitari, i la que presentem conjuntament tots els grups d'aquesta cambra. No cal ser gaire perspicaç per veure què és el més convenient per tirar endavant els canvis que cal impulsar: si ja ens hem posat d'acord en un punt de partida, anem per aquest camí, que anirem més bé i més de pressa, que ja ens cal –em sembla que també hi estem d'acord, en això. Per això no té gaire sentit que es tramiti una proposició de llei paral·lela presentada per un sol grup, quan ja en tenim una que gaudeix de més consens. Per això hi hem presentat una esmena a la totalitat –bé, per això i per més coses. Mirin, el contingut de la seva proposició, de Ciudadanos, el poden plantejar perfectament durant la tramitació de la llei; el que és inadmissible, però, és el seu preàmbul –i el títol–, el seu retrat de la situació dels mitjans públics catalans. Vostès parlen de «la creixent politització dels mitjans de comunicació públics i que són «instruments d'agitació i propaganda partidista. Si no fos perquè ja sabem què volen dir i ja ho diuen més endavant, els hauria de donar la raó. Els donaria la raó si això ho apliquem a vostès, perquè són vostès els que, de manera constant, polititzen els mitjans públics i els utilitzen com a instruments d'agitació i propaganda seva. Per cert, vostès que són tan hàbils qualificant el que no els agrada –de TV3 en diuen «instrument d'agitació i propaganda, «teleprocés, «telePuigdemont, «teleCDR –és l'última aportació al seu lèxic–, [[rialles]] vostès que són tan contundents qualificant o desqualificant, en canvi, a Vox, només el veuen una mica populista. [[Rialles.]] El caràcter selectiu del seu llenguatge també els delata. Vostès pinten els mitjans públics catalans com els pinten per guanyar vots a Espanya, i, ara, també per governar amb Vox a Andalusia i, així que puguin, a Espanya. El que els interessa més de TV3 i Catalunya Ràdio és que són el seu cartell de propaganda electoral a Espanya, per això els pinten del color que més els agrada, que és el de la demagògia. Doncs sí, en aquest sentit sí que podem dir que TV3 i Catalunya Ràdio estan polititzats, perquè vostès els polititzen veient politització a tot arreu, i a tot arreu és a tot arreu: en els gags humorístics, en els documentals, en les sèries de ficció, en els informatius del Super3, en els dibuixos animats... No surten d'aquesta dinàmica, fins al punt que el PSC els va a roda; vull dir, ho deia la diputada Natàlia Sànchez: ara ja també les nadales que canten els treballadors de Catalunya Ràdio, cada any des de fa molts anys, també són motiu o prova de politització dels mitjans. Vostès, els que hi volen aplicar el 155, també són els que no aixecaven la veu, ans al contrari, els que donaven suport al Govern del Partit Popular mentre la manipulació política de Televisió Espanyola era tan evident que eren els mateixos treballadors els que la denunciaven. Els periodistes de Televisió Espanyola protestaven, a títol personal a les xarxes socials, i amb la seva indumentària quan sortien en pantalla, però també el Consell d'Informatius de Televisió Espanyola va denunciar al Parlament Europeu la manipulació i la censura imposada per la direcció d'informatius. I no només manipulació i censura en les informacions sobre el referèndum de l'1 d'octubre, una manipulació i censura continuades. Per cert, ara diuen que el Parlament Europeu debat acusacions de manipulació de TV3, però no expliquen qui les fa, aquestes acusacions: vostès. [[Rialles.]] Ciudadanos i el PP. El que no expliquen és que el Consell Professional de TV3 en aquesta sessió és qui va defensar la televisió catalana en aquest fòrum –això no ho expliquen. Aquesta Televisió Espanyola manipulada, manipuladora, era també la seva televisió, el seu model de televisió mentre van ser la crossa del Partit Popular. I mentre a Espanya és el Consell d'Informatius de Televisió Espanyola qui denuncia els mateixos dirigents de la televisió, aquí, a Catalunya, qui és que és censurat pel Consell Professional de TV3 per la seva actitud inadmissible amb els professionals del mitjà? Sí, efectivament: el líder del seu partit, el senyor Rivera. Censurat per la seva impresentable actitud durant l'entrevista que li va fer a TV3 la periodista Lídia Heredia –o que ell va intentar fer-li a ella– i per reiterades declaracions contra els professionals del mitjà. Mirin, ens hem acostumat que vostès atribueixin tots els mals d'aquest país –fins i tot també tots els mals d'Espanya– a l'independentisme. I els seus atacs a la televisió i la ràdio públiques sempre tenen aquest leitmotiv. Això és perquè conjunturalment els interessa. Però el seu problema amb TV3 és de fons, és de model; gairebé diria que és pel fet que existeixi. Vostès preferirien que TV3 i Catalunya Ràdio ni existissin –fora que algun dia les poguessin controlar, és clar. El seu problema és de model, perquè ja en el seu manifest fundacional com a partit ja parlaven de –cito: «...la cada vez más escandalosa pedagogía del odio que difunden los medios de comunicación del Gobierno catalán contra todo lo español. Recordo que el seu manifest fundacional és del 2005, i ja deien el mateix que ara. Tot el que atribueixen a l'independentisme ja passava, segons vostès, quan ni tan sols s'havien cepillado l'Estatut ni el Constitucional l'havia neutralitzat, molt i molt abans del procés independentista. El que qüestionen no és la politització, és el model. El problema que tenen és de concepció dels mitjans públics, i en això, com en tantes coses, sí que la distància entre vostès i nosaltres és sideral. Ho deia la consellera Artadi en aquesta tribuna, el juliol passat, amb aquestes paraules: «TV3 no és una televisió antropològica, i Catalunya Ràdio no és una ràdio minoritària. I això ha estat així al llarg dels anys perquè van néixer per proveir continguts informatius, culturals, educatius i d'entreteniment de qualitat, uns continguts indispensables per abastir una societat més lliure, desperta i activa. El que els deia la consellera és, resumidament, que per a nosaltres el model és una televisió i una ràdio nacionals, la televisió i la ràdio nacionals de Catalunya, no una televisió de peculiaritats regionals, una televisió costumista, com són la immensa majoria de les televisions dites «autonòmiques de l'Estat espanyol. Això és el que voldrien vostès per a TV3: que no expliqués Catalunya al món i el món des d'una òptica catalana. Una televisió, i una ràdio també, sense perspectiva nacional, una televisió i una ràdio d'àmbit regional i de perspectiva regionalitzada. El que els molesta més és que les audiències reflecteixen també la diferència entre una televisió amb vocació nacional, com és TV3, i les televisions amb vocació autonomista. Vegem, per exemple, les audiències de cada televisió i el lloc que ocupen en les preferències dels espectadors de cada territori; les dades són d'aquest 2018 que s'acaba d'acabar. TV3, 14 per cent d'audiència, primera, líder a Catalunya –per cert, senyora Ribas, líder d'audiència i de qualitat ja ho és, TV3, no és que hagi de tornar a ser-ho: ja ho és, eh?–; Canal Sur, 8,7 per cent, quarta; Televisió de Galícia, 10 per cent d'audiència, quarta; Euskal Telebista, 8,3, quarta; Aragó Televisió, 8,4, quarta; Castilla la Mancha Televisió, 5,7, cinquena; Telemadrid, 4,6 per cent, sisena; Televisió de Canàries, 5,2 per cent, sisena; Astúries Televisió, 5,5 per cent, sisena; IB3 –Balears–, 2,5 per cent, setena; Múrcia Televisió, 2,9 per cent, novena, i À Punt, del País Valencià, 0,3 per cent, novena, però aquí hi ha un asterisc perquè emet de nou des del mes d'octubre després d'haver-la portat al tancament els senyors del PP i els seus socis. I avui els estalvio els magnífics índexs de qualitat que té TV3, o els informes de pluralitat, que la situen on realment és i no on vostès volen fer veure. Ja ho hem fet moltes vegades i ja és una evidència que per una orella els entra i per l'altra els surt, i, en tot cas, només utilitzen aquestes dades, prèviament manipulades a la seva conveniència. En fi, resulta, doncs, que l'única televisió que té vocació nacional és la que té més audiència i l'única que és líder en el seu àmbit. I, per mala sort per a vostès, resulta que és la televisió pública de Catalunya. [[Remor de veus.]] Doncs mirin, el nostre model és aquest: el de la televisió nacional. I continuarem defensant-lo, protegint-lo i potenciant-lo. I ara toca fer-ho amb la reforma de les lleis audiovisuals. Nosaltres creiem que hem de millorar, que es pot millorar: hem de millorar la governança de la corporació, sí, i aprovar la nova llei de l'audiovisual per poder afrontar els reptes de futur en un sector que està en innovació constant, però el que vostès proposen no és una millora, és una esmena a la totalitat als mitjans públics catalans. Per això la nostra esmena a la totalitat a la seva proposició de llei. Tramitem, la proposició de llei conjunta; posem-nos-hi, som-hi. Perquè cal resoldre-ho tan aviat com puguem, i sembla que en això hi estem tots molt d'acord. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, i atès que s'ha presentat una esmena a la totalitat de retorn de la Proposició de llei de mesures de despolitització dels òrgans del govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, el Grup Parlamentari de Ciutadans, autor d'aquesta iniciativa, té un torn ara per posicionar-se respecte a aquesta esmena a la totalitat, de cinc minuts. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Ho faré des de l'escó, ràpidament. Simplement, una puntualització, senyor Riera: el model de televisió pública que vol Ciutadans és un model de televisió en el que hi càpiga el conjunt de la societat catalana, no com el que tenen vostès, que només hi cap la meitat dels catalans. Dit això, anunciar al president que, com Ciutadans té la voluntat de consens en aquesta qüestió i sembla que hi és, a pesar de l'última intervenció, que, si més no, ha estat interessant –obro parèntesi d'ironia–, com tenim clar que s'ha de modificar la llei al més aviat possible i com volem que aquesta pluralitat que reclamem no només des del nostre grup, sinó des d'altres grups arribi al més aviat possible, retirarem la proposició de llei i en tot cas realitzarem esmenes parcials a la proposició conjunta. Gràcies.
Molt bé. Gràcies, diputats. Doncs, així, si es retira aquesta proposició de llei, queda vigent l'altra proposició de llei de modificació de la Llei 2/2000, de 4 de maig, del Consell de l'Audiovisual de Catalunya, i atès que no hi ha esmenes a la totalitat en aquesta proposició de llei, aquesta iniciativa legislativa pot continuar la seva tramitació. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de l'economia catalana]] [[302-00047/12]] Passem, doncs, ara, al següent punt de l'ordre del dia, que és el setzè i és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la competitivitat de l'economia catalana, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, conselleres..., bé, presentem aquesta moció subsegüent a la interpel·lació, quan parlàvem de la interpel·lació, fèiem una primera referència que el creixement econòmic és important, a l'hora de garantir el benestar de les persones o a l'hora de garantir el benestar d'una societat. I apuntàvem, en aquella interpel·lació, que, precisament, la competitivitat de l'economia de la nostra societat, de Catalunya, tot i ser positiva, hi havien alguns riscos i, per tant, els riscos sobre la competitivitat econòmica suposen també riscos sobre el benestar de la societat. Aquest era, fonamentalment, l'objectiu de la interpel·lació. Aquest és també, fonamentalment, l'objectiu de la moció que hem presentat. I, en aquesta moció, apuntem deu propostes genèriques... –no hi han mesures tampoc concretes–, genèriques, sobre aspectes que tenen incidència sobre la competitivitat de l'economia. La primera. Precisament, amb relació a un informe que va sortir pocs dies abans de la interpel·lació que presentàvem, ens deien que, a Catalunya, que som líders en moltes coses, també ho som en fiscalitat. I, per tant, aquest és un lideratge que nosaltres no compartim. Segurament hi han altres grups que aquest lideratge el volen reforçar. Jo crec que, en aquesta mateixa sessió, veurem una altra moció en què, precisament, es demana el contrari del que demanem nosaltres, que és reforçar el lideratge en fiscalitat, incrementar encara més la fiscalitat als catalans. Doncs el que proposem va, precisament, en sentit contrari. Perquè, precisament, i sobre, diguem-ne, l'impost per excel·lència, el primer dels impostos que paguem tots els contribuents, l'impost sobre la renda, precisament, són els catalans, som els catalans els més afectats de tot Espanya. Per què? Doncs perquè els contribuents que declaren menys de 30.000 euros a l'any –que, per cert, són el 80 per cent dels contribuents–, els catalans són els que paguen més de tot Espanya. I, per tant, creiem que val la pena intentar revertir aquesta situació. Un segon element, important i que agrupa diversos aspectes de la mateixa moció, és amb relació a la seguretat jurídica i a l'estabilitat política. Les aventures polítiques a les que l'anterior Govern, i sembla que també l'actual, ens vol conduir no aporten res de positiu cap a la competitivitat de la nostra economia. Recordàvem..., no en fem esment a la moció –així em vaig comprometre en la interpel·lació–, però, recordàvem que més de 5.000 empreses han marxat, han tret la seva seu social de Catalunya. Però, després d'un any del 6 i 7 de setembre, i de l'espectacle que vam viure aquí i de la declaració d'independència i de tot el que va passar, a Catalunya s'han creat menys empreses, en un nombre de 1.176, que l'any anterior. I això també ha significat, òbviament, una reducció important del capital constitucional de noves empreses. També hi ha hagut una caiguda important, pel que fa a les inversions estrangeres, i també s'han presentat riscos i es presenten riscos en el sector turístic, ja no només amb relació al turisme intern, al turisme procedent de la resta d'Espanya, que també, sinó també amb relació al turisme internacional. I, en aquest sentit, el passat mes d'agost, eren 5 països –Alemanya, el Regne Unit, els Estats Units, Canadà i Austràlia–, que representen el 30 per cent dels països emissors de turistes que venen a Catalunya, que recomanaven prudència a l'hora de venir a Barcelona, per la conflictivitat política que hi podia haver. Altres aspectes, amb relació també a la competitivitat, la millora de la qualitat de les exportacions. I, en aquest sentit, apuntàvem tres element, diguem-ne, conseqüents, eh?, amb aquesta millora de la qualitat de les exportacions: recuperar nivells d'inversió en recerca perduda en els darrers anys, millorar la innovació i també política universitària, més recursos, menys taxes i més autonomia també. Crec que tindrem oportunitat de debatre una moció en aquest sentit en els propers plens. I altres aspectes, per acabar de completar la moció, la formació permanent dels treballadors per millorar les seves competències i adaptar-la a les noves necessitats del mercat de treball; reptes demogràfics, abordar el repte demogràfic, tenir-lo present, tenir present que tenim una debilitat i que, per tant, hem de treballar per intentar-la corregir, i després, majors inversions, tant en ensenyament com en sanitat, que formen part, també, dels indicadors de competitivitat de qualsevol sanitat. Per tant, l'objectiu de la moció és, precisament [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , apuntar en la millora del...
Diputat...
...–acabo, president–, apuntar en la millora de la competitivitat econòmica com a part fonamental de la millora del benestar dels catalans. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor David Cid.
Bé. Aquesta moció és una espècie de totum revolutum i –no se m'enfadi el diputat, però– de moció Frankenstein, perquè amb una mà vol fer una cosa i amb l'altra mà planteja la contrària. Miri, vostès tenen un discurs molt clar, que és el mateix que estan fent, per exemple, a Andalusia, que, sobre suposades rebaixes de la pressió fiscal a les classes populars i a les classes mitjanes, el que acaben és produint rebaixes fiscals a qui més té, i, sobretot, defensant els interessos privats i, sobretot, defensant els interessos dels rendistes i defensant els interessos de les rendes altes. Perquè, clar, per exemple, vostè, en el primer punt, situa: «No, cal reduir l'impost sobre la renda a les persones aquelles que tenen rendes inferiors de trenta mil euros. Bé. Vostè no explica que això afecta al total dels contribuents; però, clar, al final, posa: «Reduir el nombre total de trams i simplificar l'impost. Escolti, si això ja sabem què vol dir, que vol dir reduir la progressivitat reduir els trams de l'impost sobre la renda. Per tant, si vostès, una vegada més, igual que han fet, per exemple, amb l'acord de govern d'Andalusia –per cert, infame acord de govern d'Andalusia, en aquest cas, amb Vox–, vostès el que acaben fent és, una vegada més, plantejar rebaixes a aquella gent qui més té. Per exemple, entre altres coses, també, el que vostès plantegen és rebaixar l'impost sobre patrimoni. O sigui, l'impost sobre patrimoni, que, per exemple, grava no precisament les classes populars i, en aquest cas, tampoc les rendes mitjanes. Per tant, òbviament, vostès plantegen una reforma fiscal, en el sentit del que vostès defensen, que és les persones que són rendistes, aquelles persones que més ingressen, per tant, els interessos de classe que vostès acostumen, com sempre, defensar, que són els mateixos que defensen a Andalusia o que són els mateixos que defensa, per exemple, amb el canvi de govern a Brasil, el senyor Bolsonaro, que, a part de ser un racista i un masclista, a part també, defensa els interessos, en aquest cas, de les classes altes i de les classes rendistes de Brasil. Per tant, el mateix a tot arreu. El segon punt... També són especialistes, això no és només cosa seva, però són especialistes en veure els impactes sobre l'economia catalana, és a dir, no?, com diu la meva àvia, «veure la palla a l'ull de l'altre, però no veure la biga en l'ull propi. Perquè, miri, jo no li negaré que segur que la via unilateral, que ha estat un autèntic disbarat, que ha seguit, en alguns moments, com, per exemple, l'any passat, la majoria independentista, ha tingut un impacte sobre l'economia catalana. Segurament, menys de la demagògia que han fet alguns o que s'ha dit que han fet alguns altres, però és evident que ha tingut impacte. Però, bé, jo també crec que ha tingut impacte, per exemple, segur, les imatges de repressió de l'1 d'octubre, en aquest cas, el que va provocar la policia espanyola en els carrers de Catalunya. I això vostès –i jo li he fet una esmena en aquest sentit–, i segurament vostès no en volen parlar. Però, clar, quan es parla, per exemple també, no?, de seguretat jurídica i d'abandonar projectes que comporten el trencament de l'ordenament jurídic... Miri, jo hi estic d'acord, però comencem, per exemple, per deixar de robar. I, en tot cas, també hi han informes –com, per exemple, en aquest cas, del BBVA– que expliquen que la corrupció i el finançament il·legal de partits polítics... –per exemple, vostès, que en són especialistes, no li citaré tots els casos de corrupció que tenen, perquè, sinó, em menjo els dos minuts que me queden–, però vostès, per exemple, són especialistes en això. I, miri, li cito un informe del BBVA, que deia: «La baixa qualitat institucional i la corrupció es tradueixen en menor productivitat, major atur i salaris inferiors dels que podria tenir un país com l'Estat espanyol amb la capacitat tecnològica i el capital humà disponible. Per tant, si parlem, parlem de tot. És evident que la via unilateral té un impacte, però és evident que les imatges de repressió també en tenen, i és evident, no?, que la corrupció de la qual vostès són els líders absoluts també té un impacte sobre l'economia catalana i l'economia espanyola. I, després, també jo li deia que és una moció Frankenstein per dos motius: el primer, perquè hi ha, jo diria, altes dosis de cinisme. És a dir que vostès parlin de millorar les condicions del mercat laboral després del que han fet amb la reforma laboral..., vull dir, és de traca. Perquè vostès, bàsicament, el que han fet és una rebaixa, és una devaluació interna per la via dels salaris amb l'aplicació de la reforma laboral. Per tant..., o sigui, ara, ens presenten... Vostès han posat en crisi... Li recomano un article avui del senyor Coscubiela, que publica, on explica com vostès han posat en crisi la seguretat social espanyola, bàsicament, a partir de la reforma laboral. I, després, clar, al punt desè és molt difícil votar-li en contra. Jo li dic: «Sí, aquest li votaré a favor. Però, clar, que vostès demanin major inversió en el sistema públic de salut i ensenyament, si ja hi estic d'acord, però expliquin com es fa això. És a dir, vostès plantegen rebaixes fiscals a qui més té, per tant, que la Generalitat disposi de menys recursos, però, a la vegada, volen..., tota la moció són..., no he entrat, com que és molt genèrica, és difícil, però jo crec que estem parlant de centenars de milions d'euros el que vostès proposen en aquest cas. No sé què vol dir en quant vostès volen millorar, en aquest cas, la inversió de la salut i l'ensenyament a Catalunya. Jo hi estic d'acord, però com es paga això? No em dirà vostè que vol fer dèficit i deute? M'imagino que no, perquè vostès en això sempre han sigut autèntics, no?, addictes [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , ionquis, jo diria, en aquest cas, del dèficit zero. Doncs, per tant...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...si no vol fer-ho, m'expliqui com es fa tot això que vostè proposa? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor José María Cano.
Gracias, señor presidente. Consellers, consellera, diputados, diputadas, buenas tardes a todos. Hoy debatimos una moción que nos habla de competitividad. Cuando hablamos de competitividad nos referimos a la capacidad que tiene la economía catalana de obtener rentabilidad en el mercado, en relación a sus competidores. Que la economía sea competitiva lleva asociado el crecimiento económico, que es el que permite la creación de empleo. Y, desde el punto de vista de la Administración, cuando hablamos de competitividad, hablamos de la capacidad de proporcionar un entorno favorable a las empresas, con el objetivo último de mejorar el bienestar de la ciudadanía. La moción intenta dar unas pautas de cómo mejorar la competitividad y de nuestra economía, dentro de las competencias de nuestra comunidad autónoma. La mayoría son aportaciones muy genéricas, sin demasiada concreción, y a nuestro modo de ver, no identifica claramente cuál es el principal lastre que tiene la economía catalana. Y es que el principal lastre, el principal problema que tiene la economía catalana es un govern insolidario e irresponsable. No hay ningún otro ejemplo de gobierno de una región de Europa que haga lo que hacen los políticos del procés. Solo ustedes son capaces de ir en contra de su propia economía. Y, en ninguna parte del mundo, el vicepresidente amenaza con paralizar la economía, como hizo el señor Junqueras. Y, en Cataluña, por desgracia, no basta con preguntarnos qué tipo de políticas tenemos que poner en marcha para mejorar la competitividad de nuestra economía. La pregunta es qué tienen que dejar de hacer los políticos del procés –qué tienen que dejar de hacer– para no ser el peor enemigo de las empresas, para no ser el peor enemigo de los autónomos, de aquellos que con mucho esfuerzo levantan la persiana cada día. En cinco minutos no tengo tiempo suficiente para detallarles todas las barbaridades, pero les comentaré algunas. Han huido miles de empresas, y ustedes siguen con el mismo objetivo que provocó su marcha. Las empresas les han lanzado un mensaje muy claro, pero ustedes hacen oídos sordos y siguen obsesionados con dar un golpe a la democracia, y no solo han expulsado a las empresas, también huyen los inversores. Cataluña lleva un año y medio de caída libre de la inversión extranjera, y esa caída es fruto de la paralización, el retraso o la cancelación de decisiones de inversión, ante la inseguridad jurídica e inestabilidad política que provocan. Por otro lado, se gastan cientos de millones de euros con el único objetivo de desprestigiar a España a nivel internacional. ¿No se dan cuenta de que contar mentiras y hablar mal de España es hablar mal de las empresas catalanas, a las que están perjudicando? Y, además, en un alarde de insolidaridad extrema, acusan al resto de españoles de que les roban: el famoso déficit fiscal. Aparte de ser una falacia, porque la cifra que dan la desmintió su propio exconseller de Economía, el señor Mas-Colell, ese mismo razonamiento se podría hacer entre provincias, entre comarcas, entre ciudades, entre los barrios ricos y los más modestos, incluso les digo que entre los rellanos de mi escalera. Claro, claro que aporta más el que más renta obtiene, eso se llama «progresividad fiscal, y no aceptar esas reglas básicas se llama «insolidaridad. Miren, los impuestos los pagan las personas, no los territorios, y ustedes no buscan argumentos para mejorar el modelo de financiación, buscan excusas, como en todo, para su objetivo de separar Cataluña del resto de España y sacarla de Europa. Por la cantidad de veces que escuché ayer y hoy «déficit fiscal estoy convencido de que esa es su orden de equipo actual para intentar añadir adeptos a su causa. La orden es ser insolidarios. ¿De verdad no son conscientes de que con esas afirmaciones están atacando al principal mercado de nuestras empresas? Las empresas catalanas venden más a Aragón que a toda Francia. Llaman ladrones a quienes compran el 40 por ciento de la producción. ¿Eso ayuda a mejorar la competitividad? Yo les diría que claramente no. Otro tema. ¿De verdad se sienten orgullosos y no condenan que sus entidades, como la ANC, alienten boicots a los productos del resto de España? Este acto vil, además de ser moral y éticamente despreciable, perjudica a nuestra economía y es de una enorme incultura. La gran mayoría de productos españoles llevan algún componente fabricado en nuestra comunidad autónoma. Y podría seguir poniendo ejemplos, pero miren, señores del Govern, economía competitiva tenemos. La tendremos hasta que por desgracia se la carguen, pero lo que no tenemos en Cataluña es un Govern competitivo, y eso es precisamente lo que necesita la economía catalana, un Govern competitivo y competente a la altura de los esfuerzos que hacen nuestros trabajadores, nuestras empresas y nuestros autónomos. Nosotros hemos presentado enmiendas encaminadas a mejorar la coordinación con el resto del Estado, haciendo también hincapié en la necesidad de invertir en una educación de calidad como garante de la igualdad de oportunidades, y agradecemos a los compañeros del PP que las hayan aceptado. Gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades. Senyor Rodríguez, sense ànim d'ofendre, però ens presenta avui aquí, vostè, una moció trampa, una moció demagògica, una moció que diu allò tan col·loquial de «di lo que yo digo y no lo que yo hago, no?, perquè el que proposa és tot el contrari del que el Partit Popular ha fet quan estava al Govern de l'Estat, presidit pel senyor Rajoy, tot el contrari. Miri, sobre fiscalitat no hi podem estar d'acord. No hi podem estar d'acord, perquè si no tenim un sistema fiscal potent, just i progressiu, en el que paguin més els que més tenen i els que més guanyen, es van deteriorant els serveis públics, que és el que ha passat a l'Estat espanyol. Li donaré algunes dades, per si no les recorda. La recaptació mitjana de la Unió Europea és de 41,3 per cent del PIB. Aquí estem a l'entorn dels 34. Mai pugem dels 35. Si ens volem assemblar a aquells països com Dinamarca o França o Bèlgica, aquells estan a l'entorn del 47. És a dir, que no tenim una pressió fiscal molt alta, ni molt menys, per molt que vostès diguin això. El que s'ha de fer és augmentar la pressió fiscal d'aquells que en aquests moments no estan pagant. Societats, perquè, li recordem, la majoria de la pressió fiscal recau en les persones físiques i no en el capital i, per tant, el que hauríem de fer és, sí, sí, augmentar la pressió fiscal a les rendes del capital i també a aquelles empreses que són les que evadeixen més impostos. Per tant, no podem estar d'acord amb aquesta proposta, que després, probablement, vostès la votaran conjuntament amb el Govern de la Generalitat, perquè pensen el mateix que vostès, en això sí que sempre s'han posat d'acord el Partit Popular i els que en aquests moments, doncs, hi ha al Govern de la Generalitat. Després, clar, algunes altres trampes. Parla vostè de recerca, de ciència, desenvolupament... Home, que ho digui vostè, que des del 2009 al 2017 va haver-hi les retallades més grans en ciència, 20.000 milions d'euros, el 40 per cent del pressupost de la ciència es va retallar mentre el Govern de Mariano Rajoy liderava el Govern de l'Estat. Sap quants científics i investigadors van marxar de l'Estat? Onze mil. Onze mil investigadors que van haver de marxar. I no sé si li sonarà la data del 14 de juny del 2013, però es va produir la més gran manifestació de científics a tot l'Estat, cinc mil científics es van plantar davant del Ministeri d'Economia per entregar la Carta per la ciència. Sap qui els va rebre, senyor Rodríguez? Ningú; ningú va atendre aquells cinc mil científics, la més gran manifestació de la història que s'ha produït a l'Estat i no els va rebre absolutament ningú. Van anar al Congrés dels Diputats i allà, doncs, se'ls va atendre. La seva Carta per la ciència es va porta a votació i es va aprovar amb tots les vots a favor excepte els del Partit Popular. Escolti, no vingui aquí a donar-nos lliçons del que s'ha de fer a Catalunya. Que evidentment s'han d'augmentar els recursos per la recerca, però és que vostès no ho van fer allà quan tenien la possibilitat de donar exemple... I tant, home, escolti'm, aquestes dades les dona el consell de científics estatal, és a dir, no són del Grup Socialista. Per tant, vostès el que no poden és donar-nos tantes lliçons. En universitat, que també ens en dona unes quantes..., home, han retallat, en aquells anys, el 20 per cent de la inversió pública, 1.900 milions d'euros en universitats. I vostè aquí parla de... –em fa molta gràcia–, de governança, d'autonomia, de finançament. Miri, escolti, per a algunes coses s'ha de canviar la Ley de universidades. Està disposat el PP a fer-ho? Perquè, en aquells anys en els quals vostès van governar i teníem el ministre Wert liderant les universitats, sap quins van ser els canvis legislatius que va fer el Govern del PP? Sap quins són? Dos. Un, el decret que va permetre augmentar les taxes, i aquí Catalunya va aixecar la mà i vam ser els primers, campeones mundiales, en augmentar taxes: el 66 per cent. Però ho va permetre un decret del ministre Wert, Partit Popular. I sap quin és l'altre decret que va fer per modificar o millorar algun aspecte en l'àmbit d'universitats? Aprovar un decret que permetia tenir graus de tres anys. Aquests són els grans canvis legislatius que va fer el Partit Popular en l'àmbit d'universitats, i havia tingut majoria absoluta! Si vostès realment creien que la universitat es pot modernitzar, com diuen vostès, home, doncs ho podien haver fet. I, en canvi, fan aquestes modificacions penoses que no han millorat en res la universitat i a sobre ens posen la taxa de reposició al 0 per cent, cosa que ha fet que es rebaixin les plantilles universitàries i tinguem en aquests moments un dèficit molt important i un envelliment molt important de les plantilles. És clar, jo, que vingui aquí a donar-nos lliçons, doncs, sincerament, no s'entén. I, per tant, fa una proposta trampa, perquè sí, hi ha molts punts que els podem votar a favor, sí, clar, són tan genèrics: més recursos per a recerca, millorar la universitat... Sí, estupend, però és que vostès justament, quan han pogut demostrar el que creuen en la universitat o en la recerca, han fet justament el contrari. Per tant, sincerament, és una moció molt tramposa i molt demagògica. Ja per últim, en aquests segons que em queden, home, parla vostè de turisme. Doncs, sap què li diria, jo? Que no fomentin vostès la catalanofòbia, perquè part dels nostres recursos que venen del turisme venen del mercat interior. Per tant, vostès parlin bé de Catalunya i dels catalans i potser també ens anirà millor...
Diputada...
...en el sector turístic. Gràcies.
Gràcies, diputada. Seguidament, i en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, doncs, aquesta moció en gran part se centra en la idea de millorar la competitivitat via exportacions. La realitat, senyor Rodríguez, és que l'augment de la competitivitat dels sectors exportadors és més aviat fruit de la caiguda salarial i de la reducció de les plantilles que no pas de la innovació i de l'aparició de sectors capdavanters i autòctons en el mercat internacional. La mateixa Organització Internacional del Treball adverteix que els efectes negatius de la devaluació salarial en la demanda interna són més grans que no pas els efectes positius sobre els sectors exportadors. Les dades parlen per si soles. El desenvolupament del capitalisme durant aquests anys ens ha conduit al col·lapse social i ecològic i a societats, definitivament, cada vegada més autoritàries. Aquesta proposta desenvolupa i aprofundeix aquest model econòmic, el propi de la reproducció del capital, un model agressiu, autoritari, explotador i altament desposseïdor de la riquesa col·lectiva. És per aquests motius, precisament, per desfer-nos d'aquest sistema, que nosaltres volem autodeterminar-nos, perquè de la mateixa manera que es pretenia enganyar la població amb les causes de la crisi, culpabilitzant les famílies treballadores que s'havien endeutat per adquirir un habitatge –recordeu allò de «han vivido por encima de sus posibilidades–, ara el que es vol fer creure és que la recuperació està en marxa. La veritat, però, és que ens trobem davant d'una realitat social devastada. Ahir en Carles va donar moltes dades, no em repeteixo: cada vegada hi ha menys rics més rics i més pobres cada vegada més pobres. Si considerem diferències per gènere, tots els indicadors ens diuen que nosaltres estem en una situació més desfavorable, menys renda, més risc d'exclusió social i més pobresa. Nosaltres sí que creiem en la redistribució de la riquesa. I diguin això que diuen en la seva proposta de resolució a la gent que fan fora de casa seva, a la que desespera en els passadissos dels hospitals, a aquelles que després d'una jornada de vuit hores no poden pagar el seu lloguer, allò que l'economia catalana a partir de l'any 2014 ha mostrat signes de creixement positius, la qual cosa ha permès deixar enrere aquella crisi econòmica. I segueixen, eh? «És important mantenir el ritme de creixement econòmic. A costa de què? A costa de qui?, nosaltres ens preguntem. De guanyar competitivitat a base d'explotar la classe treballadora?, a base de desposseir-nos dels nostres drets? Senyor Cano, això sí que és una qüestió absolutament insolidària. Nosaltres seguim defensant una vida...
Diputada...
...que valgui la pena viure.
Gràcies. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Antoni Castellà.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, avui el Grup Popular ens presenta una moció sobre la competitivitat de l'economia catalana, amb tot de mesures genèriques, i deixi'm començar dient, ras i curt, que és un gran acte de cinisme. I dic que és un gran acte de cinisme perquè precisament és el Govern del Partit Popular en aquests últims anys i els poders de l'Estat que han estat el gran element desestabilitzador de l'economia catalana. De fet, ho han intentat i no se n'han sortit. Per això dic que és un acte de cinisme. El creixement de l'economia catalana ha estat prou sòlid des del 2015, i ho ha estat per suportar l'embat de l'Estat espanyol, i ho ha estat malgrat, ho torno a dir, aquest intent de desestabilització de l'Estat espanyol. Vostès ara ens presenten una sèrie de mesures per reforçar el creixement econòmic, deixin-m'ho dir així, buscant, jo crec, blanquejar la irresponsabilitat del Govern anterior del Partit Popular. I els diem que des del nostre grup no els blanquejarem. Fem una esmena a la totalitat d'aquest plantejament de moció. Vostès defensen la tesi de que el projecte d'autodeterminació de Catalunya ha estat un problema per a l'economia de Catalunya, i jo els nego la major. De fet, el període de recuperació coincideix a partir del 2015 amb una majoria independentista en el Govern de Catalunya i en aquest Parlament, i durant tot aquest temps, durant tot aquest temps, l'economia catalana ha crescut i s'ha reforçat. I si ens n'anem a l'any més complex, el del referèndum de l'1 d'octubre, any infame per vostès, el 2017, les dades són molt tossudes: acabem el 2017 amb un increment del 3,4 per cent del PIB, per sobre del 3,1 espanyol. La balança comercial el 2017 té un superàvit del 12 per cent. Durant el 2017 acabem amb una taxa d'atur del 13,4 per cent, evidentment, lluny encara de la zona euro del 9 per cent, però molt per sota del 17,2 de l'Estat espanyol. El 2017 les inversions estrangeres..., vam acabar amb un saldo de 3.000 milions d'inversió estrangera, amb una mitjana de 4.000 milions en el quinquenni, que és com s'analitzen les fases, les sèries temporals de la inversió estrangera. I el Financial Times, de fet, segueix recomanant Catalunya com la millor regió de l'àmbit continental europeu per invertir. Ho va dir el 16, el 17, el 18 i ho ha tornat a dir l'any 19. El 2017, el turisme estranger va arribar a 19 milions de turistes, i la despesa total, que és de qualitat, és indicador de qualitat, va ser un 9,6 per cent més elevada que el 2016. I l'aeroport de Barcelona segueix batent rècords en termes d'usuaris. I el 2017, en recerca, per sisè any consecutiu, Catalunya és el segon país de la Unió Europea en captació de fons d'excel·lència per milió d'habitants; els del Consell de Recerca Europeu. De fet, Catalunya capta el 60 per cent dels recursos que arriben a l'Estat espanyol. Evidentment, tot això és fruit de l'esforç col·lectiu –de la societat, d'empreses, de sindicats, d'universitats–, però també dels governs, i també d'un govern independentista. Ara, vostès, en el quart trimestre del 2017, decideixen fer una altra cosa. Què decideixen fer? Decideixen exercir la violència brutal contra la ciutadania que només volia votar; gran element estabilitzador. Decideixen empresonar preventivament i sense judici a representants escollits pel poble, inventant un relat fals; gran element estabilitzador. Dissolen un govern, democràticament escollit, i el seu Parlament; és una gran aportació també. I com no en tenien prou, aproven un decret per deslocalitzar empreses sense l'autorització dels seus propietaris, i, el més gros: sembla ser que el cap d'estat es dedica a fer trucades, i el president de l'Estat, perquè es deslocalitzin les empreses; gran aportació a l'estabilitat. És en aquest sentit, per tant, que nosaltres pensem que és un gran acte de cinisme. Catalunya, com he dit fa un moment amb dades, ha tingut un creixement en tots els seus indicadors. Això amb un estat en contra; dit obertament: amb un estat en contra. Imaginin-se vostès el dia que tinguem un estat a favor. És això el que van votar majoritàriament els ciutadans de Catalunya, l'1 d'octubre. I anunciar-los que, per descomptat, no ens aturarem fins que Catalunya sigui una república, un estat independent a favor de la llibertat, de la justícia social i del progrés econòmic de tots i cada un dels ciutadans de Catalunya. Un estat a favor. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Bon dia. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats, vicepresident, consellera, estem davant d'una moció de típica oposició d'aquelles de model –de model. Quan parla de reordenació fiscal, el primer que fa és proposar una pèrdua total de recaptació de 850 milions d'euros. I, al mateix temps, a continuació, a partir d'allí, a partir d'aquest punt 1, proposem tot de mesures del 3 al 10, que només suposen un increment de despesa. Mereix una menció especial precisament el punt 1, la reordenació fiscal. Comentaré només dos dels impostos que toquen. Toquen l'IRPF. I, efectivament, és trampós, perquè parlen d'una reducció de trams que suposen realment una pèrdua de progressivitat de l'impost. Demanen la rebaixa del tipus marginal del primer tram, que suposa, en la pràctica, una reducció del tipus efectiu de les rendes més altes. Amb relació als impostos propis, dels quals demanen la supressió, la qual cosa indica el seu compromís amb l'autogovern de Catalunya, demanen la supressió dels impostos d'emissió de gasos, d'òxids de nitrogen, que precisament tenen una funció no tant recaptatòria com mediambiental. La qual cosa també indica quines són les seves prioritats. També demanen la supressió de l'impost d'actius no productius de persones jurídiques, quan precisament persegueixen la funció social de l'habitatge. Ens congratula el punt 3 –així i tot tampoc hi votarem a favor–, que demanen, precisament, l'activació de les oficines exteriors de la Generalitat, quan el primer que van fer amb el 155 va ser eliminar i suprimir aquestes oficines d'incentivació de l'economia exterior catalana. Amb relació a les exportacions, no cal que pateixin, el 2017 han crescut un 8,7 per cent, i Catalunya supera el creixement de l'eurozona durant vuit anys consecutius. El turisme, com ja s'ha dit..., han baixat lleugeríssimament els visitants, però, en canvi, han augmentat els ingressos, cosa que indica un augment de la seva qualitat. Amb relació a la investigació i desenvolupament, no cal que pateixin, perquè el Govern ja està tirant endavant les mesures del Pacte nacional per la indústria i s'iniciaran les del Pacte nacional pel coneixement. I totes les mesures que proposen d'universitats, formació, amb relació a natalitat, ensenyament, el que requereixen són recursos; requereixen diners i requereixen aprovar pressupostos –i no estic mirant a ningú. Vostès no tenen, senyors del Partit Popular, ni legitimitat ni credibilitat ni cap mena d'autoritat moral per parlar de la competitivitat de l'economia catalana, quan són els que han aprofundit en el dèficit fiscal. No m'estendré en les xifres que tan magistralment va exposar ahir el diputat de Junts per Catalunya, senyor Solsona, però sí que voldria fer una referència. Recentment hem estat objecte d'atenció per part del Parlament d'Extremadura –d'aquí enviem una cordial salutació al poble extremeny–, en què, reiteraven l'aplicació del 155, i argumentant-ho que «instaban al Gobierno de España a la defensa incondicional de los símbolos que nos representan como nación y como españoles, que nos representan a todos. Quins són aquests símbols? Doncs, aquests símbols els tenim en una proposta que va presentar precisament el Partit Popular –ja veuen que ens fixem en el que proposen– al Parlament d'Extremadura, el 2014. I aquests símbols eren, precisament, davant d'un suposat cupo catalán –que, de fet, ningú no ha vist mai–..., els símbols eren aquest: que si realment Catalunya recaptés i gestionés els seus recursos, «nuestra comunidad autónoma perdería el 12 por ciento de ingresos, y el resto de comunidades perdería, del régimen común, 16.000 millones de euros al año. El Parlament d'Extremadura va tenir l'amabilitat de quantificar-nos el dèficit fiscal. Mirin, en realitat, aquesta proposta, això que presenten, aquesta moció, l'únic que els preocupa és el punt 2, el punt sobre el procés. I plantegen una sèrie de problemes als quals jo ara mateix els donaré una sèrie de solucions. Plantegen que tenim problemes de seguretat jurídica; doncs, posem-hi una solució política i democràtica. Plantegen que tenim problemes d'estabilitat política; doncs, deixin de criminalitzar un objectiu polític, legítim i legal, com és l'independentisme. Parlen que s'abandonin projectes de trencament de l'ordenament jurídic, doncs, deixin precisament de perseguir ideologies per la via judicial. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]]
Diputat.
I parlen de conflictes polítics que perjudiquen, doncs, solucionin-los com els van solucionar al Canadà i a la Gran Bretanya. Certament, la república no existeix encara...
Diputat, se li ha acabat el temps.
Ara acabo, president..., però el dret d'autodeterminació sí que existeix. I per als aficionats a llegir textos legals, els recomano la lectura de l'article 1.1 del Pacte internacional...
Diputat...
...de drets civils i polítics. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat, el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Senyor Cid, jo m'imagino que vostès, les esmenes, les van presentar per tenir discurs. Jo vaig intentar parlar amb vostè per tal de negociar-les, llavors hauria sabut exactament quin era el nostre parer al respecte. No vam tenir l'oportunitat de fer-ho, ho lamento. Amb relació a les esmenes de Ciutadans, és cert o no és cert, jo vaig intentar parlar amb vostè. Vostè em va contestar els missatges, em va dir que em trucaria i encara no m'ha trucat, eh? Respecte a les esmenes de Ciutadans acceptem les esmenes que ens presenten, fem una transacció, però permetin-me que els cridi l'atenció. Intentin evitar d'adoptar el llenguatge nacionalista i independentista, aquell que precisament tracta Espanya com si no fóssim nosaltres, com si fos una tercera persona. Perquè la transacció precisament és per dir que Catalunya també és Espanya, perquè vostès ho tractaven com si fos un ens a part. Senyora Romero, poques coses puc dir-li, però tingui una mica de memòria. Fins al desembre del 2011 governava un senyor que es deia Zapatero i va deixar el país com el va deixar. Se'n recorda, de Zapatero? Els taxistes es recorden molt bé de Zapatero, eh? Els taxistes es recorden molt bé de Zapatero. Escolti, doncs, a això és al que es va haver de dedicar el Govern de Rajoy. Diu: «No tenim la fiscalitat alta. No és el que diuen els informes, cap informe que he vist sobre la fiscalitat de Catalunya no és això el que diu, però jo ja m'ho crec que vostès ho deuen pensar. Així ens va amb el senyor Sánchez. [[Remor de veus.]] Molt ràpidament, que serveix tant per Podem com serveix per a la CUP. Mirin, jo ja entenc que el model econòmic en el que se sustenta la democràcia...
Silenci.
...el model econòmic en el que se sustenta la democràcia occidental per a vostès és autoritari. Per això no ens sorprèn que, per exemple, a dia d'avui, vostès continuïn defensant dictadures com la de Maduro, a Veneçuela. [[Remor de veus.]] Al senyor Castellà, miri, senyor Castellà, miri, molt senzill, simplement demani-li a la consellera Chacón els informes sobre l'impacte que tenia sobre l'economia i sobre la indústria catalana [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] tot el procés del 6 i 7 de setembre...
Diputat.
...i les declaracions d'independència. I acabo. Senyor Campdepadrós, no vam tancar amb el 155 ni una sola oficina de dinamització comercial, vam tancar les delegacions polítiques que es dedicaven a fer...
Diputat.
...apologia de l'independentisme. No menteixin en aquest sentit. Gràcies.
Hem cridat a votació. Digui'm, senyora Granados, per què em demana la paraula?
Per fer votació separada del punt 1. Gràcies.
Del punt 1. [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]] Sí, senyora...
Per demanar votació separada del punt 1.b, de Barcelona. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]]
Senyora Segovia, digui'm.
Votació separada de tots els punts, si us plau.
De tots els punts. Molt bé. Dels subpunts també o en aquest podem votar només separadament el punt 1.b? [[Veus de fons.]] Sí? D'acord. Votarem, per tant, punt per punt tots els punts separadament d'aquesta moció. Comencem votant el subpunt 1.b, que també s'ha demanat votació separada. Per tant, comencem votant el punt 1.b, de Barcelona. Comença la votació. Aquest punt, l'1.b, queda rebutjat per 4 vots a favor, 89 en contra i 34 abstencions. Passem ara a votar la resta del punt 1 –la resta del punt 1. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 38 vots a favor, 89 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 55 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 55 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. Passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 63 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 5. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 38 vots a favor, 64 en contra i 25 abstencions. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 55 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. Passem ara a votar el punt número 7. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 38 vots a favor, 64 en contra i 25 abstencions. Passem ara a votar el punt número 8. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 63 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 9. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 55 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. I passem ara a votar el punt desè i darrer d'aquesta moció. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 63 vots a favor, 60 en contra i 4 abstencions. I, si no ens hem descomptat, hem votat el conjunt de punts d'aquesta moció. Per tant, suspenem la sessió fins a les tres de la tarda. Moltes gràcies.
[[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç de l'any transcorregut des de les eleccions del 21 de desembre de 2017 i la vulneració dels drets civils i polítics]] [[302-00050/12]] El dissetè punt és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç de l'any transcorregut des de les eleccions del 21 de desembre de 2017 i la vulneració de dels drets civils i polítics. Presentada pel Grup Parlamentari Republicà, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Marta Vilalta.
Moltes gràcies, president. Bona tarda a tots i a totes. Comencem aquest any de la mateixa manera que vam acabar l'anterior i seguint amb la tònica que ja havia començar a passar, doncs, de forma intensiva des de finals del 2017; i això és una cartografia, un mapa de repressió al nostre país. Ja ho vam fer durant la interpel·lació al senyor Bosch, però és que el llistat és intens i és interminable: nou presos i preses polítiques; set dirigents independentistes a l'exili; desenes de persones del Govern que estan encausades, i també del seu entorn, que tenen diligències obertes per haver deixat votar la ciutadania; activistes socials també represaliats, alguns a l'exili i altres confinats en el seu municipi, com l'Adri o la Tamara; més de set-cents alcaldes també perseguits, i alcaldesses perseguides, i ciutadans diversos del nostre país amb causes obertes de forma incomprensible i delictes inversemblants, i aquí trobem des de pallassos a rapers, com el Valtònyc, tuitaires, bombers, mestres o persones de l'àmbit acadèmic, per citar-ne només unes quantes. I és una llista que, en lloc d'escurçar-se, que en lloc de fer-se cada vegada més petita, com hauria de passar en un país normal i democràtic, cada cop es fa més llarga, com hem pogut veure, per exemple, just la setmana passada, amb les detencions arbitràries a alguns alcaldes, la setmana passada, unes detencions sense mandat judicial, per tant, amb la voluntat només de poder i de voler atemorir la ciutadania. O també, com hem vist també recentment aquesta setmana, amb la prohibició de que els diputats presos i preses puguin participar en la comissió, puguin comparèixer a la Comissió d'Investigació del 155, com hem vist, que no se'ls va permetre, de moment, de poder-hi comparèixer. I ho hem vist també de forma recent aquesta mateixa setmana amb aquesta voluntat de deshumanitzar l'altre i de tergiversar tot el relat, com el ministre Borrell, de forma cínica, ha descrit les imatges de l'1 d'octubre, les imatges de violència de l'1 d'octubre, com a fake news. Davant de tot aquest panorama, que podríem seguir, però òbviament el temps és limitat, no volem ni podem restar impacients, no volem ni quedar-ne al marge ni mirar cap a un altre costat. I per això li vam fer una interpel·lació en l'últim Ple abans d'acabar l'any al conseller Bosch i avui presentem aquesta moció amb els següents punts, que ara els explicaré. Miri, nosaltres ens vam presentar a les últimes eleccions del 21 de desembre, amb un lema molt clar, que és «La democràcia sempre guanya, perquè així ho creiem, perquè així ho defensem, malgrat les ingerències que hem vist. Perquè els poders polítics de l'Estat, amb la complicitat d'alguns dels grups aquí presents, doncs s'han encarregat que això no sigui així, de que la democràcia no sempre guanyi, com hauria de passar en un país normal, com hauria de passar en una democràcia normal: que allò que voten a les urnes és inalterable, perquè és el mandat popular de la ciutadania. I és per això que des del Grup Republicà hem proposat en aquesta moció constatar que des de la constitució d'aquesta legislatura hi ha hagut una intencionalitat d'alterar les majories sorgides de les urnes el 21 de desembre. És per això també que en aquesta moció el que fem és denunciar aquesta deriva autoritària, que s'ha vist evidenciada amb la vulneració de drets civils i polítics, com el dret a la participació política, com la inviolabilitat parlamentària, com la llibertat d'expressió, com el dret de reunió i de manifestació, com el principi de legalitat penal i com el dret a la tutela judicial efectiva. I també hem volgut denunciar, i ho farem les vegades que faci falta, aquesta resposta repressiva, perquè aquesta resposta repressiva és l'única resposta que de moment hem trobat a la voluntat de decidir, a la voluntat de construir un país millor per part de la ciutadania de Catalunya. I, per tant, també el que fem és denunciar aquesta resposta repressiva, que té l'únic objectiu de criminalitzar i de deslegitimar el moviment independentista català. Aquest camí de repressió té una etapa les properes setmanes, els propers dies, que és el judici. I per això el que fem, i ho volem constatar, és denunciar aquest judici, aquest judici de l'1 d'octubre, com un judici a la democràcia. Perquè el que s'està jutjant són les urnes que es van posar, el que s'està jutjant són els vots que es van emetre. Per tant, el que s'està perseguint i el que s'està jutjant és la democràcia. I així ho denunciem, evidenciant que hi ha hagut, a més a més, una instrucció polititzada. I finalment, acabant amb aquest punt propositiu, quina és la nostra proposta, la nostra aposta, que sempre –sempre– hi insistirem? La que creiem que és responsable, que creiem que és factible i que creiem que és necessària, que és, evidentment, una solució política, una solució que passi necessàriament per la democràcia, una solució que passi pel dret a l'autodeterminació per part de la ciutadania de Catalunya, la ciutadania del nostre poble, i per tant, que s'acabi, ja per totes, amb la via repressiva que és l'única resposta que hem trobat fins ara. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Eduard Pujol.
Bona tarda, president. Senyores i senyors diputats, què ha passat a Catalunya des del 21 de desembre del 2017? Doncs que l'Estat va mentir, l'Estat ens va mentir. «Sense violència es pot parlar de tot, se'ns va dir, i era fals. I la mentida és la porta oberta a la repressió i a un estat en descomposició. L'autoliquidació de l'Estat va començar amb una mentida a Catalunya, i quan un estat menteix es carrega l'ètica pública. I a partir d'aquí, ja se sap: es pot pegar, es pot reprimir, convertint la justícia en una mena de Blandi Blub legal, i la presó provisional, en un càstig injust i etern. Tot, absolutament tot, és clar que sí, al servei de l'«una, grande y libre. Precisament ahir va fer sis anys clavadets que aquest Parlament va aprovar, per àmplia majoria, la Declaració de sobirania i del dret a decidir del poble de Catalunya. El Tribunal Constitucional, que mai ens decep, va suspendre aquesta declaració; només faltaria. Ahir va fer sis anys, que el Tribunal Constitucional va decidir que les catalanes i els catalans no sabem votar. No sabem votar, perquè no votem com voldrien. I de retruc no sabem pensar, perquè no pensem com voldrien. Això és exactament el que també va passar l'estiu del 2010 amb la sentència de l'Estatut, i això és el que va tornar a passar, senyores i senyors diputats, la nit del 21 de desembre, la nit que Catalunya va derrotar la ultra-Espanya. La ultra-Espanya del tripartit del 155, la ultra-Espanya de la governadora Cunillera, la que truca de matinada, la de «polis amb caputxes a les sis de la matinada; i a les cases, a les sis de la matinada, no s'hi va a fer res, no es va per les cases a aquesta hora. La ultra-Espanya de Lo Raier del Manzanares, un mentider compulsiu a Europa i, a la vegada, ministre accionista, com Pepe Borrell. La del PP del micro-Aznar, en Casado. Tota aquesta tropa, i també aquest invent de màrqueting que és Ciutadans, va veure com Catalunya els deia: «Democràcia sí, repressió no, i institucions sí, 155 no. L'Estat actua arbitràriament a Catalunya, perquè no la coneix. I no la coneix perquè no la reconeix, i si no la reconeix, és evident que no la pot respectar. I si no la respecta, és impossible estimar-la. Una pregunta que, la veritat, em té intrigat: diputats del tripartit del 155, ara que fem balanç de tot el que ha passat des del 21 de desembre del 2017, quin estrany mecanisme els fa ser còmplices del botxí? Per què es posen al costat d'un estat que ens renya i ens pega? Com es pot defensar aquest artefacte maligne, el 155, que afecta tots els catalans, tots? La veritat és que se'ns fa molt difícil d'entendre. La ultra-Espanya ho va dissenyar tot per guanyar, però, ah, carai! –ah, carai!–, la nit del 21 de desembre del 2017 les urnes els van donar un bany de realitat i van veure com els ciutadans de Catalunya van decidir república i 1 d'octubre, dignitat, llibertat i democràcia. Des d'aquella nit, l'Estat, la veritat és que no ha suportat haver perdut a Catalunya. Per això des d'aleshores han augmentat la repressió, més presó i més exili, i més investigats i més policia. El 21 de desembre es va despertar la pitjor cara d'aquesta gran claveguera que és l'Estat al·lèrgic al vot de la gent, a l'expressió majoritària de la gent. La brutalitat amb què l'Estat ha actuat ha fet retrocedir l'Estat espanyol setanta anys. I és per això que el poder executiu i el poder judicial continuen fent jocs de mans, per no permetre la investidura del president Puigdemont, ni la de Jordi Sánchez, ni la de Jordi Turull. Doncs bé... I, per cert, que l'Estat entossudit a no respectar el resultat electoral ho sàpiga, que se sàpiga: farem el que calgui per investir el president Puigdemont, farem el que calgui, perquè malament rai, pobra democràcia, quan els parlaments no treballen per respectar la voluntat de les urnes, malament rai. I nosaltres no hem renunciat a res. Pagarem el preu que calgui per mantenir-nos fidels a les nostres conviccions; a aquestes alçades ens juguem com s'escriurà la història de Catalunya en aquest segle. Ens fan triar: un país nou i ben parit o un estat vell que viu en «francodecadència, amb una justícia que és una mena de Forocoches judicial. Democràcia o remor de togues: què prefereixen? Als volts del 5 de febrer viurem un judici indigne. Es jutjarà uns líders socials perquè es van manifestar, i a uns líders polítics per complir el programa electoral. Serà un judici a les urnes, és un judici a la democràcia.
Diputat...
Un dia agafarem perspectiva i ens posarem les mans al cap. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Susanna Segovia.
Bona tarda, diputats, diputades, membres de la Mesa... Jo voldria començar aquesta intervenció mostrant la nostra preocupació per la situació que està vivint Veneçuela, per l'intent de cop d'estat que hi ha. Fem una crida a que hi hagi una solució dialogada, que respecti drets civils i polítics, i també els drets socials. També fem una crida a aquells partits que diuen que són demòcrates i que acusen a d'altres de colpistes a que no donin suport a intents de cop d'estat, per molt que ho faci el president dels Estats Units. Nosaltres venim aquí per una moció que creiem que és una nova oportunitat per denunciar des del Parlament la greu vulneració de drets civils i polítics que està patint la ciutadania de Catalunya, però també de la resta de l'Estat. Perquè no passa només des de fa un parell d'anys, passa des de molt abans i passa arreu. En aquesta denúncia, nosaltres hi hem estat sempre, ens hi trobarem sempre. Aquesta moció podria haver estat una oportunitat per exemplificar aquest consens ampli davant la repressió. No ha pogut ser-ho en tots els seus punts, perquè el grup proposant ha preferit el suport del seu soci de govern que sumar aliances, per tenir un relat que tanca el focus en lloc d'ampliar-lo. Però, tot i així, en moltes coses davant la repressió, ens hi trobarem. Compartim diagnòstic i segurament proposta. Ens trobaran sempre en un front ampli, de majories, que denunciï de forma clara la ingerència a la política i a la societat d'una judicatura parcial, heteropatriarcal, classista, que en molts casos falla a favor dels que tenen el poder, perquè el poder s'alimenta i es preserva. Estem a les portes d'un judici clarament polític, que vol criminalitzar unes idees determinades i les persones que les defensen, perquè no és un judici només contra l'independentisme, perquè està en joc l'estat de dret. Per això a Barcelona es presenta una declaració institucional i s'ha constituït un front ampli antirepressiu, en solidaritat amb els presos i les preses polítiques i les seves famílies. L'anterior diputada, la Marta Vilalta, ja ha fet alguna enumeració d'alguna de les persones que han patit aquesta vulneració. A nosaltres ens agradaria ampliar una miqueta el focus i parlar també dels joves d'Altsasu, que porten vuit-cents dies en presó preventiva, dels titellaires de Madrid, de les nou de Vilanova, de les activistes d'«Encerclem el Parlament, de les vaguistes del 8 de març, a les quals Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya les ha denunciat i es demanen també penes de presó: l'Alfon, l'Adri, la Tamara, els rapers, però també la tuitaire Cassandra i Willy Toledo, i el Dani Mateu i el seu refredat patriòtic, i, clar, les professores de Sant Andreu de la Barca. Me'n deixo moltes, és..., per temps, és difícil enumerar-les totes. Creiem que cal una política jurídica valenta. Posar la política jurídica dels governs i de les institucions al servei dels reprimits; en tots els casos, no només quan parlem de persones represaliades per les seves idees independentistes, per a totes. Nosaltres no ens posem de perfil, no ens hi hem posat mai. Potser no compartim o no comprem l'estratègia de protesta del moviment independentista, però això no vol dir que no hi siguem amb paraules i amb fets, i amb contundència. Per això, només arribar a l'Ajuntament de Barcelona, ens vam retirar de totes les acusacions a manifestants i activistes que hi havia personat l'Ajuntament de Barcelona de governs anteriors. No només ens retirem, ens personem judicialment. Des del mateix 1 d'octubre es va posar en marxa un servei de suport jurídic a les víctimes de l'1 d'octubre que ha atès a centenars de persones. Busquem reparació, veritat i justícia, i garantir que això no torni a passar. Gràcies a les acusacions de les entitats que defensen els drets humans de l'Ajuntament de Barcelona, segueix oberta la causa contra l'operatiu policial de l'1 d'octubre. Ja han declarat vint-i-quatre agents. Demanem a la Generalitat la mateixa valentia i que també es retiri de totes aquelles causes on està personada, que són causes contra activistes que criminalitzen la protesta. Celebrem que hi hagi la personació en la causa contra les gravíssimes detencions a Celrà i a Verges de la setmana passada. Però per això no entenem –i ens sembla, fins i tot, cínic–, que la Generalitat continuï personada com a acusació en la judicialització de la protesta de les dotze exestudiants i personal del PAS de la Universitat de Girona, que defensava la universitat pública contra les retallades del Govern de Convergència i Unió; i que demanin penes superiors al Ministeri Fiscal. No ho entenem: com es pot denunciar la repressió, per una banda, i continuar personats en acusacions que justament criminalitzen la protesta. Podem parlar de l'operació Pandora i de l'operatiu dels mossos contra activistes anarquistes. Celebrem que els hereus de Convergència, ara, parlin de la criminalització de la política, però tenim al cap com es va perseguir judicialment els activistes «Encerclem el Parlament, i com algú va comparar aquesta mobilització amb el cop d'estat de Tejero i va escriure que havia sentit suor freda, nàusea i la sensació de reviure un malson –va ser el president de la Generalitat Quim Torra, sobre els activistes que van encerclar el Parlament. El mateix senyor Puig va considerar que alterar el funcionament del Parlament per una protesta social legítima era una greu vulneració de drets. Crec que totes hem de fer un pas, acceptar on estem, però també hem de recordar en què ens hem equivocat. Si fem aquest pas ampli, si mirem cap endavant, ens trobarem, però també demanem valentia. Per això demanem al Govern de la Generalitat que sigui conseqüent i que no actuï en les causes que criminalitzen la protesta. Gràcies.
Gràcies, diputada. en nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, per fixar la seva posició, té la paraula el senyor Ignacio Martín.
Bé. Bon dia, senyores, senyors diputats. Sincerament, crec que és imprescindible que comenci avui dient una opinió molt personal que compartim amb la resta dels membres del meu grup, però crec que és realment impresentable i ridícul que en l'Espanya d'avui estiguem parlant de vulneracions, suposades vulneracions de drets civils, de drets polítics, quan tota la humanitat, tot l'univers ens diu tot el contrari al que diuen vostès. [[Remor de veus.]] En aquesta moció..., riguin, riguin, riguin. Fixin-s'hi, vostè deia avui, senyor Pujol, que algun dia mirarem amb perspectiva el que ha passat aquests anys i ja ens posarem les mans al cap. I espero que així sigui, perquè, efectivament, la quantitat de mentides que han dit tots aquests anys els faran avergonyir d'aquí a uns anys, n'estic convençut. [[Aplaudiments.]] Miri, ahir, el president de la Generalitat, el senyor Torra, va mentir en dues ocasions en seu parlamentària, amb tota la tranquil·litat. I, fins i tot, quan la senyora presidenta del nostre grup l'hi recordava, ell encara es reafirmava. Deia que sí, que efectivament. Va dir que el senyor Puigdemont havia estat jutjat a Alemanya. On està el judici? No hi ha ni judici, ni sentència, ni res que se li assembli; tot al contrari, l'única cosa que ha dit el Tribunal de Schleswig-Holstein és que a Espanya no hi ha ningú que sigui perseguit per les seves idees polítiques. És l'única cosa que ha dit aquest tribunal –l'única cosa. [[Aplaudiments.]] Mirin, senyors diputats dels partits separatistes, Espanya no és una democràcia militant, a diferència d'Alemanya. A Espanya, totes les idees poden ser defensades, sempre que es faci dintre dels marcs legalment establerts, sempre que es faci sense vulnerar la llei; és un principi de qualsevol democràcia que no sigui democràcia militant. A Alemanya, per exemple, un partit que sigui contrari a l'Estat federal alemany, a la República Federal i Social Alemanya, seria immediatament il·legalitzat, declarat inconstitucional pel Tribunal Constitucional. Això a Espanya no passa. Ens agradarà més o menys la democràcia a alemanya o la democràcia espanyola, ara, la nostra és molt més garantista que l'alemanya. També els hi dic, perquè sàpiguen el que li podria passar a un partit que volgués acabar amb l'ordenament constitucional democràtic que hi ha en un país. Això és el que passaria a Alemanya. A Espanya és evident que tenim una democràcia, segurament molt més garantista i molt més respectuosa amb la pluralitat interna del país, que és la que és i de la qual nosaltres ens en sentim orgullosos. Des d'aquest punt de vista, a Espanya sempre hi ha hagut partits separatistes. El senyor Torra és un independentista empedreït i aquí el tenim, perfectament arrepapat, assegut al seu seient, al seu escó, sense cap mena de problema. Els vull dir, també, alguna altra cosa. I això crec que és important. Entiendo, señores de la bancada separatista, que les duela que ninguna organización internacional les dé apoyo, dé pábulo a sus tesis, a su relato catastrofista sobre la realidad de España, que les duela que The Economist sitúe a España entre las únicas veinte democracias plenas del mundo. Entiendo que les duela que Freedom House les diga que España es uno de los países donde más se respetan los derechos y las libertades individuales. Entiendo que les duela que cualquier organismo internacional les diga que España es una democracia perfectamente consolidada. Entiendo que les duela que España sea uno de los países con menos sentencias condenatorias en el Tribunal Europeo de Derechos Humanos. Entiendo que les duela todo esto, porque todo esto va en contradicción con su relato falaz y tramposo sobre la democracia española que pretenden hacernos creer. Y vienen cada día aquí a decir, pues, todo este tipo de falacias, que lo único que hacen es hacer daño a la convivencia, pero, por supuesto, éxito internacional tienen poco, la verdad. En su tour por el mundo, en su tour de las mentiras por el mundo, lo que han conseguido es el apoyo de la Liga Norte, el apoyo de los ultranacionalistas flamencos, el apoyo de los ultranacionalistas finlandeses, recientemente incluso el apoyo de un eurodiputado de Amanecer Dorado, ni más ni menos, del partido de ultraderecha griega. Tienen algunos apoyos también entre el Tea Party estadounidense. [[Aplaudiments.]] ¿Eso es todo lo que han conseguido con su gira, con su tour de mentiras? Pues bien, a mí me parece personalmente magro resultado para su pretensión de internacionalizar el proceso. Y lo que tengo muy claro es que esto hace daño a la imagen de Cataluña y hace daño en definitiva a la imagen de la democracia, pero desde el punto de vista general no a la democracia española. La democracia española goza de una salud muy, muy respetada y muy valorada en el mundo por todo lo que les he dicho. Es que no digan que no, no nieguen la evidencia. Son evidencias, sencillamente evidencias. Resulta agotador tener que aguantar cada día su discurso sobre la democracia española. Es realmente lamentable que pretendan hacernos comulgar con rueda de molino cuando todo el mundo les está diciendo que nada tiene que ver con la realidad su relato catastrofista sobre España. Ustedes intentan deslegitimar, erosionar la imagen de nuestra democracia y lo hacen con burdas mentiras. Nada de lo que dicen se corresponde con la realidad, con la realidad objetiva. Miren, señores, está claro que aquí nadie se cree que la república exista. No se lo cree ni el señor Puigdemont que recientemente ha presentado un recurso en el Tribunal Constitucional, precisamente, contra el presidente de esta cámara, el señor Torrent, que él seguramente no lo sabía, como probablemente tampoco sabía el señor Junqueras que el señor Puigdemont se fugaría. Pero, en todo caso, el señor Puigdemont ya nos tiene acostumbrados a este tipo de deslealtades, no con el conjunto de los ciudadanos de Cataluña, sino incluso con sus socios parlamentarios. En fin, les digo una cosa, la república no existe. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Pero, en todo caso, si existiese…
Diputat...
…su república es tan imaginaria y disparatada como la Freedonia de los hermanos Marx, téngalo presente. Señores diputados les pido, por favor, que dejen de mentir…
Diputat, se li ha acabat el temps.
…y dejen de decir falsedades sobre la democracia española. Gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn ara del diputat, senyor Ferran Pedret.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades..., bé, hem sentit..., no tots els relats perquè encara queden grups parlamentaris per intervenir, però, hem sentit alguns relats netament contraposats entre ells. I és el que té l'elaboració de relats que pretenen ser sense fissures, del tot coherents internament i sense cap contradicció; el que difícilment es correspon mai amb cap realitat social i política que són per definició enormement complexes i plurals. Amb això no pretenc dir que els relats de l'un o de l'altre siguin completament falsos en el sentit en què tots ells es basen –si no, serien purament insostenibles– en quelcom que és cert o almenys que és cert per una part important de la ciutadania. I, per tant, és rellevant políticament. I com que aquí estem en un parlament i, en principi, hauríem d'estar per intentar trobar els mínims consensos bàsics que ens permetin seguir funcionant com una comunitat política funcional que no es fragmenti, que no es divideixi en grups de visions i interessos diferents fins a un punt en què sigui insostenible la convivència, hauríem de procurar atendre allò que és rellevant, políticament i socialment, per a un grup significatiu dels nostres conciutadans i conciutadanes; sostinguin o no sostinguin les nostres pròpies tesis. I, per tant, crec que, malgrat les dificultats d'encabir un debat tan rellevant com el que es planteja en un debat parlamentari com aquest en una moció, és important que els fem, aquests debats. Però, com veuen, la pretensió de sostenir relats absolutament coherents, diguem-ne, sense fissures, sense cap contradicció, topa amb la dificultat de fer-los compatibles, eh? I jo en algun debat anterior he dit que probablement ens falta un xic de perspectiva històrica sobre tots els esdeveniments terribles que s'han succeït al llarg d'aquest any i escaig –probablement dos anys, cadascú que posi l'inici dels esdeveniments, diguem-ne, més durs en el moment que vulgui– per poder establir un relat mínimament compartit de la història recent del nostre país. Probablement sigui massa d'hora. I probablement sigui recomanable allò que, a vegades, es diu, des d'alguns grups parlamentaris i no sempre acabem de practicar, que és l'intent de mirar endavant i veure com som capaços de superar les divisions que s'han anant aprofundint en la nostra societat en els darrers anys. Perquè, miri... –jo l'hi dic, amb tot el respecte, a la diputada que ha fet de portaveu del seu grup en la presentació d'aquesta moció–, hi havia una de les afirmacions que volia discutir especialment, n'hi han d'altres que podríem discutir, que estic segur que tindrem l'ocasió de fer, però n'hi ha una que feia i que jo li vull discutir. Vostès han dit: «No, és que no hi ha altra resposta, no hem sentit altra resposta que la repressió. Miri, jo l'hi he de dir: «Nosaltres no podem coincidir en això. S'han posat sobre la taula possibles solucions polítiques, algunes, diguem-ne, de menor abast que tenen a veure amb l'intent de solucionar qüestions que estan encallades des de fa molt de temps, i altres que tenen a veure amb una reforma de les nostres institucions, que seria d'enorme profunditat, en el cas d'avançar cap a un estat plenament federal, democràtic i social, com el que voldríem alguns. Una altra cosa és que això no sigui de satisfacció d'uns determinats grups parlamentaris que representen, molt legítimament, a un conjunt de la ciutadania catalana que s'ha de tenir molt en compte. Però, a nosaltres, ens sembla que no mereixen, diguem-ne, la desqualificació total que suposa el fet d'ignorar el fet de que s'hagin formulat. I és veritat que això, a vegades, es descarta dient que «ja és tard, que «ara ja no toca, etcètera. Nosaltres particularment pensem que ningú està en possessió, diguem-ne, del rellotge de la història per aturar-lo quan vulgui, i que hi ha qüestions que són objectivament bones per al conjunt de la ciutadania, que s'han trigat molt a conquerir. I que, efectivament, després cal estar sempre atent a defensar, però que no es pot dir que, pel fet de que hagi fracassat, diguem-ne, la primera república espanyola, doncs, ja mai més ni la república, ni el federalisme poden ser una bona solució. Nosaltres els diem a uns i a altres que nosaltres pensem que no és moment per insistir, encara que sigui merament com a insinuació, en una via de declaració unilateral d'independència, com hem sentit al president de la Generalitat en una recent entrevista a la ràdio. I tampoc ens sembla que sigui de rebut, i és una molt mala idea de totes, totes, a part de ser directament inconstitucional, la idea d'aplicar un 155 permanent i perpetu que, aleshores sí, deixa de ser un últim recurs i una intervenció de l'autonomia per passar a ser una suspensió del mateix principi d'autonomia que està jeràrquicament entre els principis fundacionals de l'estat democràtic i social que és Espanya. Per tant, ni una ni l'altra solució, el que hem de fer és dialogar fins que aconseguim restablir uns consensos mínims. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn, ara, del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó; per dir que el nostre grup dona ple suport a aquesta moció. En compartim tots els plantejaments i hem de dir que més ara que abans. És a dir, nosaltres celebrem que en els darrers punts d'aquesta moció finalment s'hagi concretat que, efectivament, la resolució democràtica per al conflicte polític passa efectivament pel dret a l'autodeterminació i per la fi de la repressió. Nosaltres participem que aquest conflicte polític requereix ineludiblement una solució democràtica, però és que creiem que l'única solució democràtica passa necessàriament per l'exercici del dret a l'autodeterminació i per la fi de la repressió. Sense aquestes dues condicions, no hi ha un marc democràtic i, per tant, tampoc creiem en cap diàleg que no se centri en aquest marc democràtic. I, dit sigui de pas, tot i que això no és matèria d'aquesta moció, seguim pensant, i aquí ens refermem, que, atès que a l'altre costat no hi ha ningú que vulgui parlar d'autodeterminació i de fi de la repressió, l'única via per assolir aquest marc democràtic és la ruptura democràtica amb l'Estat espanyol per la via unilateral. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn del senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, president. Des de l'escó. Com ens veuen, a Espanya, des de fora? No, evidentment, més enllà dels opinadors a sou del Govern de Catalunya, com un estat feixista. Ens veuen com una democràcia plena –s'ha explicat abans–, de les úniques vint del món, segons The Economist; ens veuen com el segon país –són dades objectives– en esperança de vida del món; ens veuen com un dels deu millors països del món per viure-hi; de fet, som el primer, el primer en l'àmbit de la Unió Europea, en resposta espontània, com a destinació de treball, una cosa curiosa, que un estat feixista sigui el preferit per les democràcies del món per anar-hi a treballar. Fet que també ens convida a la reflexió: seríem també, si Espanya fos un estat feixista, l'únic i primer estat feixista de la història de la humanitat en el qual els oprimits, és a dir, vostès, estarien negociant els pressupostos amb els repressors feixistes, una cosa francament divertida i que convertiria el senyor Eduard Pujol en membre també del club de complicitat i repressió de l'article 155 durant tot aquest temps. Si parlem de vulneració de drets, l'única vulneració de drets que ha estat clarament demostrada és la seva, els dies 6 i 7 de setembre. Imagini's si tenen vostès afició a la vulneració de drets que fins i tot el senyor Carles Puigdemont s'ha vist obligat a denunciar-los a vostès mateixos per vulneració de drets, i és que fins i tot entre vostès ho fan, s'estan vulnerant els drets tot el dia; ens ho fan a nosaltres, s'ho fan a vostès..., aquí arribarà un moment que un dia en el Parlament de Catalunya direm «bon dia i ens denunciaran per vulneració de drets. Gràcies.
Per pronunciar-se sobre les esmenes té la paraula de nou la diputada senyora Marta Vilalta.
Bé; gràcies, president. En primer lloc, abans no he tingut temps però sí que volia fer un especial agraïment als grups parlamentaris que han presentat esmenes, per les seves aportacions, per la generositat també per poder arribar a acords i, per tant, millorar –crec que sí– aquest text inicial que havíem proposat des del meu grup parlamentari. Hem acceptat dues de les esmenes íntegres presentades per part del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, una de les quals, precisament, el que fa és denunciar aquesta aplicació del 155, i les amenaces de seguir aplicant aquest 155. Hem transaccionat la majoria de les altres esmenes. Certament, senyora Segovia, la llista de represaliats és llarga, i sempre ens hi trobaran, en la defensa dels drets i en la lluita i en plantar cara a les vulneracions de drets. Alguna referència també a les paraules que s'han dit al llarg de les intervencions de la resta de grups parlamentaris. Miri, la justícia alemanya sí que s'ha pronunciat, i en aquest cas va dir clarament que no hi havia rebel·lió. I això ho ha dit clarament, si. Per tant, sí, el temps ens acabarà donant la raó. I si parlem de suports, parlem de tots els suports, i aquí els únics que han pactat amb l'extrema dreta feixista, amb l'extrema dreta masclista i amb l'extrema dreta racista, que són els de Vox, són vostès en el pacte a Andalusia. Per tant, que no ens vinguin a donar cap mena de lliçó. Acabo, ja, amb una última referència, en tot cas, al Grup del Partit dels Socialistes, convidant-los a votar el punt que fa explícit que cal una solució democràtica a través de la via del dret de l'autodeterminació i a través de la fi de la repressió. Si diuen que han fet moviments, doncs, que es vegin i, per tant, els demanem el suport també en aquest punt. I vull acabar fent un esment del llibre que recentment ha publicat el Raül Romeva, que es diu Esperança i llibertat, que és un missatge molt potent, perquè malgrat les ingerències judicials, malgrat les amenaces, malgrat aquesta voluntat de criminalitzar-nos, malgrat tot plegat la repressió no servirà per aturar aquest moviment. Els ho dic amb sinceritat i amb humilitat: quan surtin de la presó...
Diputada...
...–acabo– perquè en sortiran, no els podran mirar als ulls. La presó dura un temps, perquè en sortiran, però la dignitat i l'orgull són per sempre.
Diputada... Gràcies. [[Aplaudiments.]] Hem cridat a votació. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Digui'm, senyor Pedret. Demana la paraula, per?
Per demanar votació separada del punt que estava numerat com a 6, en tot cas, el darrer.
Crec que continua sent el sisè. Per tant, votarem separadament el punt sisè i la resta de la moció? No? [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Senyora Segovia, digui.
Sí, per demanar la votació separada del punt 1.
Del punt 1 complet, eh? Molt bé. Molt bé. Doncs, votarem el punt 1, el punt 6 i la resta de la moció. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 63 vots a favor, 54 en contra i 8 abstencions. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 queda aprovat per 88 vots a favor, 37 en contra i cap abstenció. Votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 71 vots a favor, 54 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política fiscal]] [[302-00051/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre política fiscal. Presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula per exposar-la el diputat senyor David Cid.
Deia el vicepresident Pere Aragonès, en el debat de la interpel·lació: «Estic més a prop de Catalunya en Comú que del PP. De fet, deia: «Estic més a la vora seva. Era el debat que teníem el 18 de desembre passat, i aquestes eren les paraules del vicepresident, quan parlàvem del debat sobre fiscalitat en el debat de la interpel·lació. I nosaltres li reclamàvem, com a grup, fets i no paraules. Bé, avui som a 24 de gener, i jo crec que som on érem, lluny de Catalunya en Comú, estan al costat del PDECAT, i, a més a més, estan més a prop del PP que no pas de nosaltres. Des de fiscalitat –nosaltres ho plantejàvem i ho seguim plantejant–, tenim, des del nostre punt de vista, tres objectius principals en allò que nosaltres plantegem, en la necessitat d'una reforma fiscal, en clau progressiva, i també que inclogui, en aquest cas, fiscalitat ambiental. En primer lloc, reduir la desigualtat, que segueix creixent a Catalunya malgrat la teòrica millora de la situació econòmica; segon, obtenir més recursos per al pressupost de la Generalitat per poder blindar serveis socials i acabar amb les retallades, i, tercer, en ple segle XXI, introduir la fiscalitat ambiental com un element fonamental de la lluita contra el canvi climàtic. Perquè, clar, sense més recursos, a què estem disposats a renunciar? Mirin, nosaltres, en el debat de pressupostos, estem fent propostes molt concretes: que la Generalitat torni a finançar al cent per cent les escoles bressol; renunciem a això? 850 nous professionals sanitaris; no estem disposats a assumir això? Acabar amb les persones, en aquest cas, amb la llista de persones que esperen un pis d'emergència a les taules d'emergència; una altra proposta. Reduir les llistes d'espera en dependència en 3.500 places, amb noves places de residència per a gent gran; no volem posar en marxa això? Dos-cents milions d'euros més per a la renda garantida. O doblar, per exemple, els recursos per a la infància, com va aprovar en aquest mateix Parlament, fa poc, la majoria del Govern, conjuntament amb altres grups. O, per exemple, més inversió per a transport públic. I ahir els deia la nostra presidenta: en el debat de pressupostos estem a anys llum, però és que en fiscalitat jo crec que, ara per ara, estem en una altra dimensió. Jo crec que un partit com Esquerra Republicana, com deia aquella famosa sèrie nord-americana, està en una dimensió desconeguda, al nostre entendre. Perquè, miri, llegeixo algunes coses que he trobat. Es deia: «Cal aprofitar el nostre petit però no menyspreable marge fiscal de gestió pressupostària per tal de repartir d'una manera més equitativa els costos de l'actual crisi econòmica. Programa d'Esquerra Republicana a les eleccions autonòmiques de 2012. També es deia: «Incrementar la progressivitat de l'IRPF en les eventuals futures reformes mitjançant el sistema de trams i de tipus marginal. Programa d'Esquerra Republicana de l'any 2011. Clar, jo els pregunto: li demanem a Espanya el que no estem disposats a fer a Catalunya? Perquè en IRPF vostès estan tancats a cal y canto. Jo els dic: des que Esquerra Republicana gestiona la conselleria d'Economia no hi ha hagut cap reforma substancial en els dos principals impostos directes que gestiona la Generalitat, impost de successions i impost d'IRPF. I, clar, vostès sempre em posen..., m'assenyalen les dificultats que hi ha per tocar, per exemple, l'impost sobre la renda, les dificultats que això genera... Però, clar, miri, comunitats autònomes que des de l'any 2015, és a dir, des que Esquerra Republicana gestiona la conselleria d'Economia, que han modificat l'impost de la renda, per exemple: La Rioja, es paga el 25,5 a partir de 120.000 euros; País Valencià, el 25,5 a partir de 120.000 euros; Balears, el 24 per cent a partir de 120.000 euros; Astúries, el 25 per cent a partir de 90.000 euros; Cantàbria, el 25 i mig a partir de 90.000 euros; Aragó, el 23 i mig a partir de 90.000 euros; Extremadura, el 24 i mig a partir de 100.000 euros. Escolti, si ho estan fent moltes comunitats autònomes... Ja no m'atreveixo a plantejar el que aquests moments és el debat a Estats Units, que enveja fan, on la senyora Alexandria Ocasio-Cortez, per exemple, planteja un tipus màxim del 70 per cent per a aquella gent que guanya més de 10 milions d'euros. Miri, nosaltres estem fent propostes concretes, volem que Catalunya lideri la lluita contra la desigualtat i el canvi climàtic, i jo crec que és el moment que es decideixin i diguin què estan disposats i què no estan disposats a fer en fiscalitat, i això és el que nosaltres els plantegem avui damunt de la taula. I nosaltres creiem que si realment volem uns pressupostos socials necessitem una reforma fiscal progressiva en fiscalitat ambiental per blindar els serveis públics i, en aquest cas, protegir les persones més vulnerables. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Tot seguit, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bon dia, president, vicepresident, consellers, diputats i diputades. Doncs bé, els comuns, el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem ens presenta una moció sobre fiscalitat. És un tema en què alguns grups parlamentaris som una mica gota malaia, perquè portem bastant de temps presentant en aquest plenari la necessitat de fer una reforma fiscal integral, que realment es plantegin alguns canvis en fiscalitat a Catalunya, perquè ens sembla que cal millorar la justícia i la progressivitat d'alguns impostos que depenen de la nostra Administració. És veritat que molt sovint diem que no tenim prou competències, però en aquells impostos en què sí que les tenim hauríem d'aprofitar al màxim el nostre autogovern per intentar fer tres coses. Una, lluitar contra les desigualtats, i aquesta segurament hauria de ser la prioritat de qualsevol govern en un moment en què han crescut desmesuradament, els darrers anys. Dos, aconseguir ser més justos, és a dir, que qui més té més pagui, que qui més guanya més pagui, per tant, més contribueixi a la millora dels serveis públics, que en els darrers anys, i degut a les retallades i a la crisi, han patit una degradació important. Per tant, cal demanar més esforços a aquell qui més pot fer-los i no com s'ha fet els darrers anys, que hem demanat esforços a les classes mitjanes, als pensionistes, als funcionaris públics... Per tant, aquest esforç també s'ha de fer per justícia social. I, en tercer lloc, per aconseguir més ingressos, perquè, quan el vicepresident –esperem– aviat ens presenti els pressupostos, hi hagi més marge. Si tenim més ingressos, tindrem més capacitat de despesa i de poder dedicar aquests recursos a despesa social, tan necessària com deia abans per lluitar, per exemple, contra la desigualtat. Per tant, són tres elements clau que reforcen la nostra necessitat i la nostra voluntat que hi hagi una reforma fiscal important a Catalunya. És veritat que ens agradaria que fos molt més ambiciosa, però, amb els recursos i la capacitat normativa que tenim, doncs, es pot fer el que es pot fer. Però, en tot cas, hi ha un marge i creiem que nosaltres l'hauríem de treballar. I, en aquest sentit, ens semblen molt bé, coincideixen molt amb les nostres les propostes que planteja Catalunya en Comú Podem, tant pel que fa a l'IRPF com pel que fa a successions i donacions, que crec que, a bastament, també ho vam explicar quan vam presentar la nostra interpel·lació i posterior moció. Ens sembla encertada la proposta que es fa sobre l'augment del tipus en l'impost d'actes jurídics documentats, ara que el paguen els bancs, el subjecte passiu són els bancs. És veritat que sempre han tret i darrerament beneficis importants. L'Estat també va fer un esforç important per mantenir-los en una situació adequada i, per tant, creiem que ara podrien fer ells un esforç, igual que li demanem també a aquells qui més tenen i més guanyen, no? Algunes propostes que es fan també en fiscalitat verda, que nosaltres també compartim i les nostres esmenes, que eren molt, diguéssim, d'enfocament, si ho vols, o d'accent en alguns aspectes, eren, sobretot, perquè incloguessin –que crec que s'haurà acceptat– una proposta per incorporar el compliment de dues disposicions addicionals que hi havia en la Llei del canvi climàtic i que obligaven al Govern a posar en marxa, a entrar en vigor l'any 2019, dos impostos: sobre les activitats econòmiques que generen gasos amb efecte hivernacle i l'impost sobre les emissions portuàries de grans vaixells. Per tant, això ja hauria d'haver entrat en vigor aquest 2019, no hi ha entrat i el que demanaríem al Govern és que doni compliment a aquestes disposicions i es posi a treballar. Ara, és veritat que tot és molt just, però hi ha una llei de mesures fiscals i financeres, a les quals podrien introduir-se, per exemple, aquests dos impostos, no? Per tant, aquesta és una de les esmenes que fem nosaltres. I l'altra, quan parlem de lluitar contra el frau, que és veritat que algú..., crec que era la senyora Albiach que en parlava l'altre dia, és veritat que s'ha fet un esforç i al senyor Salvadó també li reconeixem les coses, i és veritat que fa un parell d'anys, crec que va ser, va haver-hi una recaptació important de 490 milions de la lluita contra el frau, però hem de seguir treballant en aquest sentit, no?, i quan analitzem els estudis que ha fet Economia, doncs, resulta que ens anem que hi ha un frau important, sobretot, a successions i donacions, no?, i per tant, aquí, podríem aconseguir més ingressos. I nosaltres creiem que, per lluitar contra el frau, més enllà de dir-ho i més enllà de fer campanyes de conscienciació, caldria posar més inspectors, això vol dir més recursos i, per tant, en l'esmena que nosaltres fem, el que demanem és, justament, que s'augmenti el control tributari i la inspecció, però amb recursos personals que permetin fer aquesta feina. Perquè, tenint en compte que, quan eren els registradors de la propietat i les oficines els que feien aquesta tasca de recaptació, però també d'inspecció, s'inspeccionaven el 100 per cent dels expedients i nosaltres tenim els dubtes de si ara això segueix sent així i, si no és així, caldrà posar més recursos perquè ho sigui. Per tant, si ens creiem de veritat això del frau, perquè, al final, són recursos que no entren i haurien d'entrar, hi hem de lluitar d'una manera més decidida. I, per tant, aquestes són les dues esmenes que fem, felicitem el diputat Cid per la presentació d'aquesta moció i per esperar que es pugui aprovar. Però, com deia ell, no sabem massa quina posició té el Govern en això, creiem que no conjunta, perquè ho vam veure fa uns mesos, però, en tot cas, esperem que, en aquesta setmana, hagin pogut avançar i madurar i vegem, avui, una proposta més valenta. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn, ara, del diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Diputats, diputades. Bé, faré algunes reflexions sobre el contingut de la moció i, òbviament, difícilment, podem entrar en el fons de la qüestió en un debat de cinc minuts, però, de ben segur, que el Grup Parlamentari dels Comuns tindran i estan tenint molta oportunitat de poder debatre amb detall cadascuna d'aquestes figures amb el Departament d'Economia i Hisenda, en el marc d'aquesta aproximació a la negociació dels pressupostos del 2019. En tot cas, avançar-los que votarem una part molt, molt important de les propostes que ens fan en aquesta moció i, com bé saben, hem votat pràcticament en contra de totes les propostes que ha fet, en matèria fiscal, el Partit Popular; per tant, veuran clarament que estem molt, molt més a prop de vostès que no pas del Partit Popular. Em sembla que, en matèria fiscal, estem molt més a prop del que es voldria manifestar o que s'intenta manifestar en els debats i les intervencions que ens han precedit i em sembla que és important tenir present una premissa fonamental, la matèria fiscal és un dels elements que impacta d'una forma més transversal i d'una forma molt més directa sobre la ciutadania i sobre el conjunt dels centenars de petites i mitjanes empreses del nostre país. I ens sembla que la millora i l'evolució contínua del sistema fiscal ha de desenvolupar-se, en bona mesura i en la mesura que sigui possible, sobre amplis consensos. El país, la ciutadania i el nostre ampli teixit econòmic rebutja i defuig, de forma general, els cops de volant, les anades i les vingudes, i els anuncis electoralistes en matèria d'impostos, i ens sembla que, en bona mesura, una part molt important de les propostes que es fan avui responen a aquest esperit de grans consensos i a aquest esperit de millora contínua i, per aquest motiu, recolzarem una part molt substancial de la moció i esperem i estarem encantats de poder-les materialitzar conjuntament en el marc d'aquesta negociació pressupostària. Altres mesures, altres propostes que ens fan, malauradament, no les podrem recolzar, però no perquè no tinguem la voluntat i no perquè el Govern no tingui la voluntat de treballar-les, aproximar-les i construir consensos en aquestos aspectes com, per exemple, l'impost de successions, però, possiblement, segurament, tot i no poder votar una proposta concreta que diu que s'ha d'incrementar la recaptació de l'impost de successions en 475,5 milions d'euros, potser no estem d'acord amb els decimals, potser no estem d'acord en la qüestió tan, tan concreta que se'ns planteja, però que, òbviament, com s'ha manifestat, per part del vicepresident del Govern en diverses ocasions, marge i voluntat de poder fer aproximacions n'existeixen. Hem aportat algunes esmenes sobre el contingut de la moció, esmenes que la primera d'elles intenta posar èmfasi que Catalunya ja fa molts d'anys i, especialment, durant els últims anys, que està fent –com ningú en el conjunt de l'Estat espanyol– una reforma fiscal contínua, de caràcter social, de caràcter progressiu, de caràcter ambiental i em sembla rellevant destacar este fet. No comencem avui a parlar de fiscalitat, portem molts d'anys aprovant en aquest Parlament impostos propis. Qualsevol informe comparatiu en matèria fiscal del conjunt de les autonomies evidencia, d'una forma molt clara, que Catalunya, avui, té quinze impostos propis, la segona comunitat és Andalusia i Múrcia, que en tenen sis, i comunitats com el País Valencià, les que posen com a exemple a la moció, en tenen tres, o les Illes Balears, també en tenen tres. I no només és rellevant la potència del nostre sistema impositiu propi, en termes quantitatius, sinó també en termes qualitatius. Alguns dels impostos que tenim són veritables referents de la política social, progressista i ambiental, que ningú més té implantats al conjunt de l'Estat, com l'impost sobre begudes ensucrades, un impost que està sent molt eficient en la reducció d'externalitats negatives en matèria de salut, o l'impost de pisos buits, un impost que actua contra l'especulació immobiliària dels bancs, o l'impost sobre estades turístiques, o l'impost sobre actius no productius, que permet ser molt més eficients en la lluita contra el frau en l'impost sobre el patrimoni o l'impost sobre el CO2 de vehicles, o l'impost sobre l'aviació comercial, sense dir que, en termes agregats, la pressió fiscal que tenim a Catalunya és força elevada en termes comparatius amb altres comunitats de l'Estat; destacar que el 50 per cent de l'impost sobre patrimoni, pràcticament, el 50 per cent, es recapta a Catalunya. Per tant, em sembla que és bo que continuem parlant de com millorar, de com fer evolucionar, de com fer més progressiu, de com fer més social el sistema tributari i el sistema fiscal de Catalunya, però tenim molt present que, de lluny, estem molt per davant de la resta de comunitats autònomes, molt per davant, i que, en tot cas, estem a la seva disposició per continuar treballant, des del rigor, des del consens, per millorar aquest sistema fiscal des de la perspectiva social i ambiental. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. [[Alguns aplaudiments.]] En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn, ara, de la diputada senyora Teresa Pallarès.
Moltes gràcies. Gràcies, president; president, vicepresident, consellers, diputades, diputats, mirin, havia preparat començar amb una mica de marc introductori de la situació econòmica a casa nostra, però he pensat que, com que alguns de vosaltres tampoc no es creuran les dades que jo els digui, els remeto directament a un informe del Col·legi d'Economistes de Catalunya, que entenc que són independents de les versions que es puguin donar, sobre el balanç que han fet de l'any passat i les perspectives futures. Resumint: l'economia catalana rebat els catastrofismes. Dit això, quan se l'hagin llegit, si ho volen, el comentem. Val a dir la importància de l'evolució dels ingressos de la Generalitat, a casa nostra, des de l'any 2012, que ha sigut important i que això ha permès prioritzar i augmentar en despesa social. Però, òbviament, ens cal tenir un pressupost, perquè la Llei de pressupostos és la llei més important que puguem aprovar en aquesta cambra. Això significa que puguem parlar d'aplicar, d'incrementar la despesa social, la millora dels ingressos i tot això reverteix directament en la ciutadania del nostre país i en la millora de la qualitat dels serveis públics. Tot i amb això, la reforma de la política fiscal que puguem dur a terme, tots sabem que té un impacte recaptatori limitat i amb una capacitat normativa també limitada, hem de parlar de sostre de dèficit, hem de parlar de la regla de despesa i, malauradament, encara hem de parlar de l'ARSAL. Tots sabem que tenim una limitació molt important, que es diu model de finançament. Per això, entrant en cada un dels punts que ens proposa el grup dels Comuns, agraeixo les propostes que han fet, les hem treballat, no ens han acceptat les transaccions que nosaltres havíem fet amb ells, però sí que vull comentar, respecte a cada un dels punts, el perquè de com ho hem portat nosaltres. Quan parlen de posar en marxa aquesta reforma fiscal, mirin, de fons, el debat és que el dia que nosaltres puguem recaptar els nostres ingressos propis farem el model de fiscalitat i les figures fiscals que, realment, siguin bones per a Catalunya. Ara, en aquest moment, estem discutint una quantitat que ve donada per un govern de l'Estat que, d'alguna forma, ens posa damunt de la taula uns diners que hem d'intentar a veure com els repartim entre els departaments. Per tant, tenim molta feina per fer encara i el debat de base és, precisament, el model de finançament que, algun dia, suposo, com vostès també han dit, senyor Cid, en alguna ocasió, estan d'acord que, algun dia, el puguem canviar. Pel que fa als actes jurídics documentats, la proposta del mig punt que vostès diuen, entenent que els subjectes passius, ara, són les entitats financeres, crec que és una mesura que es pot prendre en consideració. Pensem que, amb això, estem parlant de 78 i mig milions d'euros, d'acord? Però, oidà!, jo només poso damunt la taula que ens haurem de plantejar sobre qui recaurà aquesta pujada de l'impost de les entitats financeres. Però crec que aquest és un debat que, potser, tindrem un altre dia. Pel que fa a les successions, en la proposta d'aquest impost, el tema d'eliminar totes les bonificacions, jo crec que hi han alguns punts que poden provocar efectes adversos. Un d'ells és generar una situació de regressivitat, atès que, si eliminem la bonificació, també s'incrementa molt més la càrrega fiscal a les herències més baixes, amb relació a les més elevades. I un tema que a mi em preocupa especialment és que, quant a la transmissió dins de l'empresa familiar, això podria arribar a afectar el model empresarial del nostre país, que és la petita i mitjana empresa, perquè, probablement, moltes d'aquestes petites i mitjanes empreses tenen més dificultat per aplicar aquestes bonificacions i tenir-les suposa garantir la seva activitat, cosa que ens garanteix molts de llocs de treball. Quant a l'IRPF, jo crec que també se n'ha parlat. Aquí, en el fons, s'amaga un impacte que pot tindre uns termes de regressivitat, suposant que aquest 25,5, a partir de 120.000 euros vol dir que l'hauran de pagar tant els de 121.000 com els de 200 o els de 600; per tant, entrem també en un debat regressiu. Amb el canvi climàtic, evidentment que hi estem d'acord. Aquest és un impost que ha passat per moments com, per exemple, la llei aturada i impugnada al Constitucional, hem tingut dificultats per elaborar el padró dels vehicles, però, evidentment, i malgrat les vicissituds d'aquest període, se'n van fent actuacions per tal d'avançar en la millora d'aquest tribut i, per tant, aquí estem amb vostès, no? Amb el tema de la taxa turística, només dir-los que, evidentment, és un tema que es pot estudiar i que crec que cal tenir en compte la figura del director general de Turisme, perquè crec que és la persona que pot entendre més bé com es pot distribuir.
Diputada...
Moltes gràcies, només dir-los que al pacte de govern el nostre capteniment és promoure la igualtat d'oportunitats a través d'uns pressupostos socials i equitatius. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, és el torn, ara, per fixar la seva posició, del diputat senyor Martí Pachamé.
Senyor president, president, vicepresident, consellers, diputats, diputades... Senyor Cid, la seva moció té dos línies argumentals ben diferenciades: promoure una fiscalitat progressiva i de lluita contra el frau, i, òbviament, incrementar el número d'impostos o bé apujar-los als ciutadans, un nou intent de «podemitzar l'economia. Catalunya té el dubtós honor de ser la comunitat autònoma amb la pressió fiscal més alta de tot Espanya i la que aplica l'IRPF més elevat per a les rendes baixes. Som, amb diferència, la comunitat autònoma amb més tributs propis, quinze, gairebé el doble respecte a la segona, com bé s'ha dit aquí. L'hi hem dit ben clar: els ciutadans, sobretot les classes mitjana i treballadora, sobre les que recau el pes de la recaptació actual i sobre les que recauran un altre cop les noves mesures fiscals estan ben fartes de la pressió fiscal a la que estan sotmeses. Veurà, nosaltres no som com el doctor Sánchez, nosaltres no recolzem pressupostos fake, que són un nyap, com la Unió Europea ja ens ha dit, o aquesta proposta de política fiscal confiscadora, que atempta precisament contra els interessos dels que diuen defendre, les classes mitjana i treballadora. Nosaltres no volem apujar impostos, els volem abaixar, volem fer millor polítiques públiques i volem modernitzar Catalunya i Espanya. Nosaltres creiem en una política fiscal que ajudi a estimular la inversió, que potenciï l'ocupació i que contribueixi a reduir les desigualtats. Aquests han de ser els tres eixos fonamentals sobre els que podem arribar a acords. La solució no sempre és apujar impostos. Ja sap allò de l'Einstein: si busques resultats diferents, no facis sempre el mateix. L'únic que saben fer vostès és crear nous impostos i apujar els existents. Ens condemnen a un permanent infern fiscal. Entenem que és el camí més fàcil, que és la postura populista; és dir que apujar els impostos solucionarà tots els problemes. Però és que, com vostè sap, apujar els impostos no significa sempre obtenir una recaptació més elevada o fins i tot que aquesta sigui redistributiva. S'ha de reflexionar molt bé què es fa en matèria fiscal, perquè els seus efectes tenen molta repercussions. No hi ha solucions fàcils per problemes complexos. La reforma de l'IRPF «robinhoodiana que ens ha portat en aquesta moció no serveix pel que vostès pretenen. La seva proposta és molt simple: que el malbaratament i l'augment de despesa només el financin els rics. Miri, això és demagògic i populista. Apujar els tipus marginals més alts només distorsiona, i amb prou feines proporciona recaptació. Exemples. El 2012 el subidón fiscal del PP als trams superiors als 150.000 euros no va recaptar res. De fet, es va perdre recaptació; després d'apujar entre sis i set punts els trams superiors, al final, 18 milions menys de recaptació. És a dir, va significar en realitat un IRPF menys equitatiu i menys progressiu. Respecte a l'augment de l'impost d'actes jurídics documentats, dir-li que és, un altre cop, una mesura demagògica i populista. Els bancs repercutiran l'impost al client, no en tingui cap dubte; via increment dels costos de constitució, de cancel·lació, un increment del tipus d'interès, es perdran bonificacions a la gent jove dificultant l'accés al primer habitatge per aquest col·lectiu... La reacció dels bancs serà repercutir-ho de forma indiferenciada, ja que el seu client és nacional. Conclusió: els ciutadans hauran de patir les conseqüències negatives de l'encariment de l'habitatge. Hi han estudis empírics sobre els efectes d'un impost sobre la banca. Un que busqui augmentar la recaptació un 0,1 per cent del PIB donaria lloc a una reducció del PIB del 0,09 per cent, a un augment de deu punts bàsics sobre els tipus d'interès i a una reducció del volum del crèdit dels dipòsits i del capital bancari. No hi ha solucions fàcils per problemes complexos. En tot cas, si ja s'hagués aplicat realment aquest augment, hauria de ser imposant un criteri únic a nivell de tot Espanya, tot i sabent els efectes de segona ronda que ja he esmentat, igual que passa amb l'impost de successions. Senyor Cid, nosaltres donarem suport a mesures que efectivament condueixin a una millor redistribució de la renda; que redueixin la pressió fiscal a les rendes dels nostres conciutadans que estan per sota dels trenta mil euros, ara per ara la més alta de tot Espanya; a una reducció en el número d'exempcions i deduccions; a afavorir la creació d'ocupació amb l'increment de les inversions productives, que això també és política fiscal; a una reducció efectiva del frau fiscal. I també recolzarem totes aquelles mesures que es prenguin per assolir una racionalització del sector públic. Som la segona comunitat autònoma en la despesa de personal més elevada, amb el nombre més gran d'alts càrrecs i personal eventual més ben pagats, amb el número més gran de «xiringuitos –avui s'ha conegut precisament que reguem el PEN International català amb seixanta mil euros cada any; 300.000 en portem, es veu, en els últims temps–; la televisió pública més cara, i que és un autèntic forat negre. Tenim, en definitiva, un problema de priorització de les despeses [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i d'hiperinflació d'alts càrrecs i vostès l'única cosa que plantegen és apujar els impostos...
Diputat...
...als ciutadans. Senyor Cid, està molt bé d'anar de Robin Hood, és molt mediàtic; el problema és que, vist el que ens porta avui aquí, no són Robin Hood, és el xèrif de Nottingham. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la senyora Maria Sirvent.
Bé; bona tarda. Nosaltres entenem que en l'àmbit fiscal és d'una importància cabdal, precisament en l'articulació d'un model de societat que posi al centre la vida, l'increment dels impostos del patrimoni improductiu i als estrats de renda més elevats, tot això en el marc d'una reforma fiscal progressiva i en matèria mediambiental. Per tant, nosaltres ens posicionarem a favor d'aquesta proposta, malgrat que entenem que conté unes mesures que són de mínims. Però serem molt clares. Nosaltres volem i apostem per superar el capitalisme i avançar cap a formes diferents de societat. I tornem a repetir que, per poder garantir aquells drets que a dia d'avui no estan garantits –vostè ha parlat de les escoles bressol o de l'habitatge– i també per eliminar les desigualtats, hem de ser molt conscients de que en algun moment caldrà avançar a partir de processos que impliquen desobediència i que impliquen conflicte amb el conjunt de poders econòmics i institucionals que conformen el capitalisme. No sé si vostès pensen que en el marc juridicopolític actual es pot garantir el dret a l'habitatge. Nosaltres creiem que no. Mirin, mentre els drets essencials per la vida se segueixin gestionant des de la lògica de reproducció del capital, mentre aquests béns no es gestionin pensant en els drets i necessitats de la majoria treballadora i popular, no podrem aconseguir garantir aquests drets tan essencials per al desenvolupament de la vida. Per tant, nosaltres entenem que és cert que hem de donar suport a mesures que es mouen en el terreny de la pal·liació o de l'emergència, però que hem d'anar molt més enllà perquè no hi hagi unes poques que se segueixin enriquint a costa de l'explotació de la majoria treballadora. En aquest sentit som clares, i ho vam ser, clares, també, en l'exercici pressupostari del 2017, i no volem generar falses esperances, perquè entenem que generar falses esperances és molt perillós i només contribueix a institucionalitzar la lluita dels moviments socials.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Bé, aquesta és una moció que ens presenta el Grup de Podem, el senyor Cid, en què ens venen a dir: més impost d'actes jurídics documentats perquè els paguen els bancs, com si els bancs no repercutissin l'impost sobre les hipoteques, que ja ho han fet, més impost de successions i donacions, més IRPF, més impost de vehicles contaminants, més impost d'estades turístiques. Continuen: –ah, la inestimable contribució del Partit Socialista– més impost d'activitats econòmiques sobre els emissors de gasos amb efecte hivernacle, més impost sobre creuers... Superen Iniciativa, Iniciativa-Podem; per cada punt, apugen un impost; vostès, amb un sol punt n'apugen dos, no? Vull dir, és una competició aviam qui apuja més els impostos. I al final un punt que diu, escolti'm, més recursos per al frau fiscal. I aquí hi podríem estar d'acord. Però, miri, tampoc no els hi votarem, eh? [[Rialles.]] I no els hi votarem perquè... Clar, no, no; escolti'm, vostès m'entendran, no? [[Alguns aplaudiments.]] No els hi votarem perquè, al final, clar, apugen tant els impostos que el que fan és incentivar el frau fiscal. [[Forta remor de veus.]] I llavors, clar... Sí, home, sí, clar. [[Remor de veus.]] Doncs, miri, els hi resumiré...
Silenci!
...els hi resumiré... Dos coses més, tinc poc temps. Els hi resumiré... Primera, estem orgullosíssims de que el Govern estigui més a prop de la seva política fiscal que no pas de la nostra. Detecto en les últimes setmanes una germanor entre la crossa de l'independentisme i l'independentisme per poder aprovar pressupostos del senyor Sánchez, del senyor Torra, i tots contents i tots amics, per poder anar tirant uns anys més. Em permetran ara que els resumeixi la nostra posició a la seva proposta. Doncs, miri, molt senzilla: no, no, no, no, no, no, no, no i no; nou punts, nou nos. [[Alguns aplaudiments.]] Perquè, en definitiva –jo crec que vostès ho saben, però, clar, com que potser des de la seva filosofia no queda bé...–, més impostos –més impostos–, que és el que vostès proposen, acaba significant menys creixement econòmic, acaba significant més atur, acaba significant més pobresa i acaba significant menys llibertat. Escolti'm, ho repeteixo, molt orgullosos i molt satisfets d'estar absolutament a les antípodes de vostès.
Gràcies, diputat. Ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, és un torn de dos minuts, de nou, pel diputat David Cid.
Saben què passa? Que els discursos ho aguanten tot, però ara veurem qui està més a prop de qui. Quan allà em surtin els llums, jo vaticino que Ciutadans, PP, Junts per Catalunya i Esquerra Republicana avui votaran punts conjuntament. I, per tant, veurem qui està més a prop de qui i qui està més lluny de qui, perquè el grau de proximitat –el grau de proximitat– no es mesura amb el bla, bla, bla, bla, bla, bla, bla, bla; es mesura amb el vot [[alguns aplaudiments]] ; quan la gent es mulla és quan vota, no quan parla, quan vota –quan vota. [[Remor de veus.]] Exacte. Aquí és quan la gent es mulla. I, mirin, jo ho sento, però, clar, jo ja ho sé que Catalunya té quinze figures fiscals, sí, però sempre, sempre, sempre, les que no es poden tocar són l'IRPF i l'impost de successions, que, ai quina casualitat, són els dos impostos amb els que tenim capacitat normativa, més capacitat de recaptació i que toquen les rendes altes. Perquè, mirin, vostès el problema que tenen és que no volen tocar les rendes altes –no volen tocar les rendes altes. Perquè vostès parlen: Catalunya paga més impostos que ningú. Mentida. Hi ha comunitats autònomes on les rendes altes paguen molts més impostos que a Catalunya. L'impost de patrimoni al tipus màxim, no el paga Catalunya; l'impost de patrimoni al tipus màxim el paguen a València, Balears i altres comunitats autònomes que tenen un tipus màxim per sobre el de Catalunya. I, mirin, si no, agafin les xifres: València, el 3,12; Catalunya el 2,75. Per tant, miri si tenim marge; miri si tenim marge per gravar les rendes més altes. I jo també els vull dir als senyors de Ciutadans: mil vegades més –mirin què els dic–, mil vegades més Robin Hood abans que el senyor xèrif Abascal i els dos palmeros de Ciutadans i del PP, que són els que han aprovat les rebaixes fiscals a Andalusia, que ja veurem el que passa amb la recaptació, perquè a Andalusia el que passarà és que baixarà la recaptació i destrossaran vostès els serveis públics de la mà del senyor xèrif Abascal, que aquest sí que és un senyor xèrif i no el Robin Hood. [[Aplaudiments.]]
Hem cridat a votació. Sí, senyor vicepresident, per què em demana la paraula?
D'acord amb el Reglament, el Govern pot intervenir. Per tant, demanaria poder intervenir.
D'acord. És conscient de que obre torn de rèplica, eh?
Sí, en soc.
Molt bé. Endavant, doncs. [[Remor de veus.]]
Moltes gràcies, senyor president. Senyores i senyors diputats...
Un moment; un moment, vicepresident. Silenci, si us plau. [[Pausa.]] Continuï.
Senyores i senyors diputats, intervinc, d'acord amb el Reglament, que permet al Govern intervenir en qualsevol moment de la discussió, per fer uns apunts que considero absolutament necessaris en aquest debat sobre fiscalitat i sobre pressupostos. S'ha fet esment a programes electorals i a propostes de l'any 2011 i 2012, i li agraeixo aquest esment, senyor Cid, perquè em dona l'oportunitat d'explicar el que s'ha fet des de l'any 2011 i 2012. Perquè vostè ha començat a fer preguntes de què s'havia fet a partir del desembre de 2015. S'ha deixat tres anys entre mig. Tres anys en què va haver-hi una veritable reforma fiscal que va fer el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el Grup Parlamentari de Convergència i Unió, que va fer el Govern, amb el conseller Mas-Colell, i que jo, com a responsable, com a diputat d'economia en aquell moment, també amb l'ara consellera Elsa Artadi –era directora general de Tributs–, es va portar a terme una reforma fiscal en profunditat. Es va augmentar l'impost de patrimoni, que ens permet recaptar més de 500 milions d'euros. Hi ha altres comunitats que el tenen suprimit; comunitats que competeixen amb nosaltres en la captació de talent i de rendes altes. Es va augmentar el tipus d'actes jurídics documentats: 91 milions d'euros més de recaptació en els darrers pressupostos. Es va incrementar l'impost sobre hidrocarburs: 115 milions d'euros, en els darrers pressupostos, d'augment de recaptació. Es va reformar l'impost de grans establiments comercials: increment de 15 milions d'euros. S'ha incrementat l'impost de transmissions patrimonials, que passen del 8 al 10 per cent: 245 milions d'euros. Vam fer la reforma de l'impost de successions, l'any 2014, que va permetre un increment de 140 milions d'euros. S'ha creat l'impost sobre l'audiovisual, que tornarem a recuperar –tornarem a recuperar– un cop el Tribunal Constitucional, amb una majoria ajustadíssima, va decidir anul·lar; el recuperarem molt més robust jurídicament. Es va crear l'impost d'habitatges buits, que el Constitucional ha validat. S'ha creat l'impost en begudes amb excés de sucre. L'impost sobre emissió, emmagatzematge i transport d'elements radiotòxics de la indústria nuclear. En total, figures que s'han creat que permeten, en els darrers pressupostos aprovats, un increment de recaptació de 100 milions d'euros. Per tant, Catalunya ha fet un recorregut en matèria de fiscalitat. Ara, on s'ha de fer el recorregut? S'ha de fer a nivell de l'Estat. I s'ha de fer a nivell de l'Estat encara més gravant les rendes de capital en l'IRPF –encara més. I s'ha de fer. I nosaltres entenem també que, si volem mantenir una economia competitiva, una economia que sigui capaç també d'atraure talent i ser competitiva en aquest àmbit, hem d'exigir, en els nivells que corresponen, que es creïn les figures impositives que toquen. Cal avançar cap a un impost de societats harmonitzat a nivell europeu. Cal penalitzar el dumping fiscal que ens estan fent amb l'impost de successions i donacions en altres territoris. Per tant, és fonamental, entenem nosaltres, no perdre la perspectiva de quin és aquest entorn. Però també és important, ja que s'ha mencionat el que són els elements propis d'aquest debat, que hem tingut negociació pressupostària..., de les més de deu reunions que hem fet amb el seu grup en matèria pressupostària, vostè ha explicat algunes mancances, al seu entendre, que té el pressupost. I, evidentment, de mancances, en el pressupost, sempre n'hi hauran, perquè els recursos econòmics són finits per naturalesa, i la qüestió és prioritzar. Però s'ha dit que hi haurà 1.660 milions d'euros més per als departaments, que podrem situar, si vostès estan disposats a acordar un pressupost, si estan disposats a permetre la tramitació d'aquest pressupost, i no només un grup parlamentari sinó el conjunt de la cambra, cridem que permeti a fer un gran acord polític per permetre la tramitació del pressupost, que permeti complir amb les previsions que tenim en aquest moment, que és que el proper pressupost pot permetre un increment de l'actual dotació pressupostària del Departament d'Ensenyament, més d'un 9 per cent; més d'un 9 per cent, també, en el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies; l'increment de més de 500 milions d'euros del pressupost del Departament de Salut; l'impuls de la inversió en la fibra òptica; la recuperació de bona part de les mesures del Pacte nacional de la indústria, que no s'havien pogut incloure. Per tant, crec que això també s'ha de posar sobre la taula, i nosaltres estem disposats a arribar al màxim d'acords. També s'ha d'explicar que la proposta de pressupost, que molts dels grups parlamentaris en són coneixedors perquè els ho hem explicat reiteradament, torna a corresponsabilitzar la Generalitat en el finançament de les escoles bressol municipals. No tant com voldríem, cert, però és un primer pas. I, per tant, faig el repte que ens ajudin encara a millorar-ho. I que comptem amb altres instruments per dinamitzar alguns àmbits on no podem arribar des del marge directe pressupostari, però amb altres instruments de la Generalitat, com són les polítiques d'habitatge, i vull citar, en aquest cas, la línia de 250 milions d'euros que el nostre banc públic, que l'ICF ha impulsat, de crèdits per a ajuntaments i per a promotors d'habitatge social. Per tant, està a les seves mans tramitar aquest pressupost. Per tant, quan es diu una informació, crec que s'ha de dir tota. I aquest era el motiu de la meva intervenció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Atenent el temps del qual ha disposat el vicepresident, correspon un minut per a cada grup parlamentari; mig minut, òbviament per a cada subgrup. [[Veus de fons.]] És el que correspon proporcionalment, senyor Cid. Ho farem, si els sembla, pel mateix ordre d'intervenció de la defensa de la moció, sempre que els grups parlamentaris vulguin, efectivament, intervenir. Per tant, començaríem pel senyor Cid. (Veus de fons.)
Li agraeixo, president del Parlament, haver allargat el temps d'intervenció. Gràcies. Miri, jo també em sé llegir el DOGC, eh?, i, per tant, celebro que hagi citat tots els impostos que va modificar el senyor Mas-Colell. Potser al final acabarem estant més a prop del senyor Mas-Colell que no de vostè. Ja seria... [[rialles]] , seria divertit. Al final, el que estem parlant: successions i IRPF sí o no? I els ho torno a dir: al costat de qui votaran, avui? Ja ho veurem. Escolti, vostè parla de 1.600 milions d'euros més. Els 1.600 milions d'euros més vostè sap que ja els tenen compromesos i que estan, per exemple... Si vostè, ho sap, perquè l'informe mensual d'execució el fa molt bé, vostè. O sigui, si agafa el pressupost liquidat del 2018, ja els tindrem gastats, aquests 1.600 milions d'euros més. Per tant, si tot això que vostè està explicant, perquè, no?, és cert, com és que estem tan lluny? Com és que cap de les mesures que nosaltres els estem posant damunt la taula al final ens les estan comprant a les reunions que tenim? Vostè parla de deu reunions. Sí, sí, si ens estan explicant moltes coses, però de les mesures concretes que nosaltres els proposem, ni una. Pràcticament, ni una, i, algunes, ja veurem si es compleixen, perquè jo tinc la sensació [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que els seus pressupostos, més que pressupostos reals són pressupostos ficticis o pressupostos fakes. I ja veurem si algunes mesures com, per exemple, la paga extra...
Diputat...
...dels funcionaris, vostès la poden acabar pagant si no apliquen les nostres mesures fiscals que s'estan plantejant. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Senyor Aragonès, no li està sortint bé la seva tàctica de seducció, eh? [[Rialles.]] Perquè ha vingut aquí a intentar seduir els senyors dels comuns. Sí, home, perquè els donin suport al seu pressupost i perquè s'adoni que vostè ho va fer tot amb el senyor Mas-Colell. És a dir, que segueix estant més a prop de Convergència i Unió i no dels partits que realment estem a l'esquerra. [[Aplaudiments.]] Per tant, faci una certa reflexió –faci una certa reflexió. En tot cas, vostè com sempre, com sempre acaba dient «no tenim marge –no tenim marge i el marge el van portar fins al límit amb la senyora Artadi. Però sap el que hauria de fer, senyor Aragonès, li suggereixo, vagi a Madrid, negociï els pressupostos generals de l'Estat, parli amb ells de successions, parli amb ells de l'impost de societats i de tot allò que sí que allà es pot canviar. Si ho negocia –si ho negocia– i aprova aquells pressupostos, és possible que les coses també funcionin millor aquí, entre altres coses perquè tindrem més ingressos i podrem dedicar més recursos a polítiques socials. Per tant, està bé aquest anunci que ens ha fet aquí enmig de la nostra moció. Un anunci, eh?, fantàstic sobre els seus pressupostos, però també li recomano [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que vingui i ens els presenti, així no només els coneixerà el senyor Cid i la bancada de Catalunya en Comú Podem sinó tots.
Diputada.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Republicà, el senyor Lluís Salvadó. Quan vulgui.
Ho faré des d'aquí mateix per evitar baixar. En tot cas, sembla que davant de les intervencions tan contraposades que hem tingut fa uns moments, em sembla que és molt oportú trobar aquest espai de grans i d'amplis consensos en un tema tan important com és la matèria fiscal. Se n'ha fet referència, per part del Grup de Ciutadans, de certes posicions demagògiques. Jo, em sembla que estem tots d'acord i és important atendre aquestes reflexions, però tant demagògic és dir que apujar impostos és fantàstic com plantejar, de forma electoralista, que abaixar impostos és un element positiu. Com en tot a la vida, en certs àmbits, apujar impostos és útil, és necessari per evitar externalitats negatives de la nostra societat, de la nostra economia i en altres àmbits no és tan bo. En tot cas, per precisar –i abans ho he dit–, si algú vol que es voti en contra d'una proposta només cal dir 475,5. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] No hi estem d'acord, segurament en els decimals...
Senyor Salvadó.
...i segurament ens agradaria poder tenir l'oportunitat de discutir una millora en l'impost de successions, però, com a mínim, deixi'ns discutir de si els decimals són els que toquen o no.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari Junts per Catalunya, la diputada senyora Teresa Pallarès.
Moltes gràcies, president. Vicepresident, amb aquest torn hem aconseguit apujar el to del debat i, en una situació com aquesta, cauen moltes caretes. I, per tant, això no es tracta ni de dretes ni d'esquerres sinó de portar els millors pressupostos que calguin en aquesta casa nostra. I, per tant, els pressupostos de la Generalitat que hem de plantejar destinen un 80 per cent de la despesa social. A l'hora de la negociació, es veurà la priorització i sabrem de quin cantó està cadascun dels grups parlamentaris. Mirin, alguns estan més preocupats pel que passa a Madrid i el que han de fer és centrar-se a casa nostra, als ciutadans i ciutadanes de Catalunya, que és la nostra missió més important. [[Crits de «Molt bé!]] [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé.
Sí, gràcies. Bé, jo els voldria dir que la veritat és que la hisenda pròpia que vostès plantegen sempre s'ha plantejat com una estructura d'estat, mai per a un bé per a la ciutadania. Els seus grups només han servit per buscar excuses, presentant impostos davant de la ciutadania sense tenir en compte si aquests impostos tenien raó de ser o no raó de ser. Simplement eren excuses per buscar el victimisme. Després de tots aquests enganys, perdonin que els ho digui, però vostès han perdut la credibilitat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, senyora Sirvent.
Bé, no sé a qui volen intentar interpel·lar vostès en el procés d'autodeterminació del nostre poble si encara mantenen els privilegis d'unes quantes i segueixen mantenint la càrrega fiscal sobre la majoria popular i treballadora. I, en segon lloc, gràcies per la informació que ens ha donat en aquest Ple respecte als pressupostos, perquè amb nosaltres no ha tingut cap reunió.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Deu d'octubre, conseller, li sona d'alguna cosa? Estem a 24 de gener i ens ve a parlar dels pressupostos que sembla que no coneix ningú, encara que la senyora Romero jo estic convençut no només que els coneixerà aviat sinó que els acabarà votant favorablement. [[Remor de veus.]] Igual que aquests grups acabaran votant favorablement el pressupost del senyor Sánchez, no en tinguin cap mena de dubte. [[Remor de veus.]] Però com ens queden pocs segons, conseller, i perquè els acabi de quedar clar...
De fet els ha esgotat, senyor Rodríguez.
...el nostre posicionament amb relació a més impostos, afegeixin-hi cinc «no addicionals. Gràcies.
Gràcies. Passem ara sí, després d'aquest torn, a la votació d'aquesta moció. Hi ha alguna sol·licitud de votació separada? [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Sí, senyor Carrizosa?
Sí, votación separada, por favor, de los puntos 1, 4 y 8.
U, 4 i 8.
No se pueden votar conjuntamente, ¿eh?
Per tant, separats.
Sí, sí, separats.
Separats tots tres. Molt bé. Alguna altra petició. Sí, senyora Caula?
Li demanaria votació separada de tots els punts perquè crec que hi ha bastantes discordances i farà acord de tots els grups parlamentaris.
D'acord, molt bé. Doncs votem punt per punt cada un... [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Disculpi. Sí, senyora Sirvent? Si és per votació separada ja tal com ha dit la senyora Caula, votarem separadament, eh?
No.
Doncs, digui, digui.
És per fer la lectura del punt 4 abans de la seva votació, si us plau.
Del punt 4, d'acord. Molt bé, passem a la votació. Comencem votant el punt 1. Comença la votació. Aquest punt, el punt 1, ha quedat aprovat per 29 vots a favor, 3 en contra i 94 abstencions. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 89 vots a favor, 37 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 29 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. Passem a votar ara el punt número 4. Abans, però, en farem la lectura –sí, senyora Segovia. Demano al secretari Pérez que en faci la lectura, si us plau.
«El Parlament de Catalunya insta el Govern a: 4. Impulsar una reforma de l'IRPF que afecti només el 2 per cent de la població, en el mateix sentit que el Govern del País Valencià, on les rendes de més de 120.000 euros paguin el 25,5 per cent, amb l'objectiu de reduir la desigualtat i augmentar la recaptació de la Generalitat.
Molt bé. Passem a la votació d'aquest punt. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 29 vots a favor, 63 en contra i 34 abstencions. Passem ara a votar el punt número 5. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 89 vots a favor, 37 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 queda rebutjat per 29 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 7. Comença la votació. El punt setè queda aprovat per 85 vots a favor, 37 en contra i 4 abstencions. Passem ara a votar el punt vuitè. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el novè i darrer punt d'aquesta moció. Comença la votació. Aquest punt queda rebutjat per 29 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. No hi ha cap més punt d'aquesta moció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'exercici de drets i llibertats fonamentals]] [[302-00053/12]] Per tant, passem al següent punt de l'ordre del dia... [[Remor de veus.]] I els demano que, si han de sortir de l'hemicicle, ho facin ràpidament i en silenci. Gràcies. [[Pausa. Persisteix la remor de veus.]] Si han de sortir de l'hemicicle, ho facin ràpidament i en silenci, si us plau. [[Pausa.]] El següent punt de l'ordre del dia és el dinovè, i és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'exercici de drets i llibertats fonamentals, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Gracias, señor presidente. Señoras y señores diputados, en esta moción traemos once puntos a votación. Antes se decía aquí por un diputado que el momento de la verdad es cuando se vota; que se dicen muchas cosas, pero nos retratamos cuando votamos. Y yo quiero que hoy aquí el hemiciclo se retrate también respecto a la vulneración de los derechos fundamentales de los catalanes, a ver en qué lado estamos los diputados cuando defendemos a los catalanes, cuando se vulneran sus derechos. Y hay algunos puntos que yo considero muy importantes. Uno: ¿vamos a respaldar en este Parlamento cuando el presidente de la Generalitat dice a los CDRs «apretad, apretad para que vulneren los derechos de los catalanes, para que no puedan llevar las familias a sus hijos a los colegios, para que no puedan acudir a los hospitales, para que no puedan hacer, desarrollar su vida con normalidad? ¿Vamos a respaldar esto? Pues nosotros, desde Ciudadanos, pedimos que estas palabras el Parlamento las condene. Igual que pedimos algo muy básico, que es que, cuando un presidente de la Generalitat toma como modelo el conflicto de Eslovenia, el Parlamento se pronuncie y desautorice unas palabras así pronunciadas por un líder político. Porque son unas palabras que atentan contra la convivencia, no son de recibo. Y por eso queremos que los grupos parlamentarios desautoricen, den otro camino, enseñen el camino de la convivencia a aquellos dirigentes que, por su radicalidad, se distinguen con comentarios absolutamente..., que no tienen ningún tipo de pase. El punto número 5 de la moción precisamente distancia todo lo que ocurre en Cataluña de aquello que ocurrió en Eslovenia, nos distancia de un modelo pernicioso que rompe con la convivencia y que llega incluso al conflicto armado. Otro grupo de propuestas que damos a votar hoy es cuando pedimos que se condene la violencia de aquellos que evitaron que personas ejerciesen su derecho fundamental a la reunión. Cuando una manifestación por el bilingüismo o por los policías, la Policía Nacional o la Guardia Civil, resulta que es reventada por gente violenta, el Parlamento de Cataluña se debe pronunciar. No tiene pase no hacerlo. Por eso nosotros pediremos que se lea ese punto, para que sepamos qué parlamentarios apoyan que se reviente el derecho a manifestación de los ciudadanos, sea cual sea el tema por el que se quieran manifestar. [[Aplaudiments.]] Y seguimos. Con lo que ocurrió el día 21 de diciembre, que afectó a los derechos de los catalanes, que supuso cortes en carreteras, cortes de vías férreas, cierres de centros educativos, cierres de consultas médicas, caos, heridos, violencia, altercados..., queremos que el Parlamento detecte esta afectación de los derechos de los catalanes, y también diga que se desmarca, que eso no estuvo bien, que no fue correcto. Otra serie de puntos los centramos en la responsabilidad del Gobierno. Eso no fue gratis, eso no fue por obra y gracia de grupos organizados radicales, separatistas, antidemócratas que no quieren dejar que los demás lleven una vida normal, sino que quieren influir por motivos políticos. Eso no fue solamente esos grupos, fue el Gobierno, que actúa como cabeza de los CDRs, quien auspició, animó y, en última instancia, no evitó que ocurriera todo aquello que ocurrió el día 21 de diciembre. Por eso nosotros condenamos por un lado lo del 21 de diciembre y exigimos al Gobierno que eso no vuelva a hacer..., a cometer hechos similares, como es animar y luego no poner remedio cuando se vulneran los derechos de los conciudadanos. Y, por último, la responsabilidad del señor Buch y del director general de la Policía en buena parte de estos hechos, en lo que es la dirección de los Mossos d'Esquadra, en lo que es marcar políticamente a un cuerpo de profesionales extraordinarios, de profesionales que sirven con neutralidad y con ecuanimidad a todos los catalanes, y lamentablemente se encuentran con unos jefes políticos que quieren convertirlos en una policía política. Por eso ustedes ocultaron hechos muy graves en los que algunos funcionarios de los Mossos d'Esquadra salieron heridos, y no nos enteramos hasta unos días después. Por eso ustedes son directamente responsables, por haber animado desde su Gobierno y luego no haber utilizado a los Mossos para evitar que los derechos de los catalanes se vulnerasen. Son ustedes, usted, señor Buch, y el director general de la Policía...
Diputat...
...quienes merecen la reprobación del Parlamento y que se vote sobre su destitución. [[Aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya i per defensar l'esmena presentada, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidente. Bien, nosotros hemos presentado una enmienda para hacer hincapié, intentar mejorar el texto en relación, efectivamente, con la presión de grupos violentos; que, como ayer señalaba, suele ser característica de los sistemas autoritarios el intentar apartar las instituciones democráticas convencionales y sustituirlas por otras paralelas. Y hemos vivido ejemplos de eso en Cataluña en los últimos tiempos. Hemos asistido a cómo se ha dado órdenes explícitas de no actuar a las fuerzas del orden legítimas, llamadas «Mossos d'Esquadra, mientras, campando a sus anchas, los CDRs se dedicaban a presionar a jueces y a fiscales en sus domicilios; a amenazar e incluso agredir a agentes de la ley; ataques a sedes de entidades constitucionalistas y partidos políticos; un intento de asalto al Parlament de Catalunya, que afortunadamente no triunfó; el uso totalitario del espacio público, que debería ser de todos, o la ocupación sin ningún tipo de control democrático de infraestructuras o de vías necesarias para la movilidad de las personas. Eso, no controlar ese tipo de expresiones es típico, insisto, de sistemas autoritarios que intentan gestionar la sociedad al margen de las instituciones previas democráticas. Es una práctica absolutamente inadmisible y que queríamos, pues, destacar como añadido en esta moción. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Eva Granados.
Gràcies, president. Consellers... Ciudadanos se queja todo el día de que los grupos que apoyan al Gobierno están todo el día hablando del procés. Y a nosotros también..., no nos gusta que se pierda el tiempo. Pero es que ustedes hacen lo mismo; es que dedican todos los tiempos de intervención, cuando toca y cuando no toca. Ayer hablábamos de servicios públicos, y también la señora Arrimadas se dedicó a hablar del procés. Y lo que lamentamos es que, al final, la única respuesta que estamos encontrando por parte de Ciudadanos es la trifulca, es la bronca, es el follón sobre el monotema. Y a nosotros nos gustaría que, en vez de tener un proyecto político que se base en la bronca, y ya..., escuchar por parte del grupo más importante del Parlament de Catalunya alternativas, propuestas, para salir del lío. Y yo creo que es una pena. Y creo que es una pena, aquellos que les votaron a ustedes y a los que votaron a otras formaciones políticas, que sigamos enquistados en esa pantalla del juego, ¿no?, que sigamos unos hablando de DUI, otro hablando de 155 perpetuo... Y yo creo que no debemos seguir por ahí, unos y otros: ni DUI ni 155. Y ahí siguen. Miren, tenemos un gobierno histriónico, estamos de acuerdo; un gobierno que hace grandes declaraciones, pero que son declaraciones vacías, sobre la independencia, sobre la autodeterminación..., totalmente vacías. Hoy hemos escuchado al president Torra otra vez hablando no se sabe muy bien si de la DUI. Pero, fíjense, están respetando las leyes, acatan interlocutorias, van al Tribunal Constitucional para denunciarse entre ellos. Así que volver con la DUI creo que no es una buena idea. Fíjense, antes escuchábamos al señor Pujol con una intervención muy acalorada, pero después escuchábamos a la señora Pallarès, que hablaba de cuándo se negociará el modelo de financiación económica. Ese es el Gobierno que tenemos en estos momentos. Y yo creo que los catalanes que votaron a Ciudadanos y a otros grupos políticos, creo que están un poco cansados de tanto griterío; griterío del independentismo pero también griterío por parte del principal grupo de este Parlament, y yo creo que nos están pidiendo, ese conjunto de ciudadanos, que pasemos a otra fase, quizás a una fase más constructiva. Creo que la moción que nos trae hoy el señor Carrizosa ha envejecido mal, ¿no?, que la planteó usted y vino aquí a interpelar a la consellera de Justícia para buscar literales para la querella esa que le presentaron al Gobierno justo antes de Navidad. Y lamentablemente para sus intereses, la consellera, pues, no le dio esos literales, no se los dio porque ellos siguen en el argumentario que tienen ahora, en esta nueva temporada del procés, que es que España no es una democracia, es a lo que ahora nos tienen acostumbrados esta parte de la bancada, que nos van repitiendo una y otra vez. Y nosotros sabemos que España es un estado social y de derecho, y sabemos que es una democracia plena, perfectible como todas, pero es una democracia plena. Pero aquí la pregunta que yo creo que nos tenemos que plantear hoy es: qué podemos esperar de Ciudadanos, si continuar alimentando el discurso independentista y ni siquiera sentarse en una mesa a hablar... Recuerden, el 16 de enero aquí se suspendieron cinco comisiones porque los grupos que dan apoyo al Gobierno y también los comunes decidieron hacer un uso partidista del Parlament, y nosotros nos quejamos, y ustedes, los señores y señoras de Ciudadanos, también se quejaron de esa paralización, porque se estaba haciendo un uso partidista de esta institución, del Parlament. Pero es que vienen ustedes hoy y vuelven a hacer lo mismo que están haciendo los independentistas. Ustedes también están haciendo un uso partidista de este Parlament. Y nosotros no queremos alimentar el frentismo, y ustedes siguen alimentando el frentismo. Lo alimentan ellos, pero lo alimenta también Ciudadanos. Fíjese, lo que dice la moción, señor Carrizosa, ya se ha calificado. Estamos de acuerdo, los servicios públicos se tienen que mantener, tenemos que garantizar la movilidad, los Mossos es un cuerpo profesional que debemos respetar y mantener, no nos gusta cuando Torra habla de alentar a los CDRs, pero, escúchenme, rebajar la tensión es trabajo de todos, también de ustedes. Y tenemos la sensación de que esta moción es como..., parece que usted no viene hoy como portavoz de Ciudadanos sino que viene como portavoz de esa reciente alianza de derechas, ¿no?, a ver quién la dice más gorda. Y Ciudadanos está ahí, y es una lástima, porque yo creo que sería más útil ese Ciudadanos regeneracionista que nos plantearon algún día y no seguir con los bloques y el enfrentamiento. Mire, el PSC está, como el presidente Sánchez, buscando vías de diálogo desde la ley, para superar esa situación, y ahí vamos a estar. Y para superar esta Cataluña triste, crispada, decepcionada, no podemos cambiar una mitad por la otra mitad, señores de Ciudadanos, eso no funciona. La Cataluña de todos nos necesita a todos, y para eso tenemos que hablar. Por lo tanto, creo que es mejor que Ciudadanos...
Diputada...
...abandonara la marca de demoliciones y encontráramos un Ciudadanos de construcciones. Gracias.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn ara de la diputada senyora Elisenda Alamany.
Quan llegia aquesta proposta de resolució pensava que si el text d'aquesta moció arribava a algú del carrer no sabria distingir si és una proposta del PP, de Vox o directament si és una notícia d'OK Diario. Vostès van néixer fa molt poc, són un grup parlamentari..., són un partit que podríem dir que és relativament nou, que van néixer fa poc, no? Fa dotze anys, però podríem dir que fa poc. Però, per molt que ho diguin, això que són nous, jo crec que sonen a molt vell, perquè la nova política no pacta amb partits racistes, perquè no pacta amb res que sigui tan vell com el masclisme, perquè no sosté governs corruptes i perquè tampoc és el representant polític de les elits econòmiques i de l'establishment. Això no és gaire nou. Vostès són el partit que va guanyar les eleccions, ho diuen moltes vegades. Són el grup parlamentari més nombrós del Parlament. Jo no vaig votar la senyora Arrimadas –lògicament no tenim absolutament res en comú–, però, tot i així, és cert i és evident que és el grup parlamentari més gran de la institució. Jo del grup majoritari al Parlament del meu país n'esperaria una miqueta més –una miqueta més. N'esperaria més que portar propostes com aquesta o ensenyar cartellets al Ple. De vostès encara esperem alguna proposta política, alguna proposta que vagi més enllà d'aixecar un cartellet on s'hi llegeix 155. La solvència no és un tema de dir-ho, ni tan sols de semblar-ho. I no sé si propostes com aquestes, que semblen tretes d'OK Diario, són la millor aportació política que vostès poden fer al país. Vostès van ser escollits com a representants en aquest Parlament per fer política, per plantejar solucions polítiques, però jo he arribat a la conclusió que no les plantegen perquè no les tenen –perquè no les tenen. I com que no en tenen, dibuixen una apocalipsi amb què enfrontar-s'hi, perquè aquesta és la proposta de l'apocalipsi on vostès parlen de caos social, intimidació, amenaces per a la realització de manifestacions i protestes pacífiques. I saben on jo veig una amenaça a la convivència? Veiem l'amenaça en la convivència en la corrupció que vostès han sostingut durant anys sostenint els governs del Partit Popular a Espanya, saquejadors d'arques públiques, de les butxaques de la gent. Jo veig l'amenaça a la convivència en l'atiament de l'odi que vostès faran amb Vox a Andalusia, una formació contrària a l'eixamplament de drets i llibertats, racista, xenòfoba, autoritària, contrària a la igualtat entre homes i dones. Però seguim. On veiem nosaltres també l'amenaça a la convivència? Veiem l'amenaça a la convivència amb l'única fractura social que existeix a Catalunya, que es diu desigualtat. Una desigualtat que no ocupa precisament el centre de la seva agenda política, perquè malgrat que vostès van presentar-se a les eleccions dient que volien acabar amb el monotema del procés, la realitat és aquesta: que gran part de totes les seves intervencions són un bucle sobre el procés. Però això ja ho saben. I, per acabar, saben on jo veig també intimidació i amenaces? Quan la Brigada d'Informació de la policia truca a la matinada a la porta d'alcaldes i activistes i els deté. Un periodista, diversos estudiants i treballadors, així com dos alcaldes, eren assaltats a primera hora del matí per homes encaputxats i armats. Els emmanillaven i se'ls emportaven als calabossos sense ordre judicial prèvia. La proposta de Ciutadans per garantir drets i llibertats és que tornem al passat. Però jo els proposo que mirem cap al futur, perquè tenim molta feina per fer. Això és evident. Deixar de mirar el passat i mirar cap al futur vol dir, per exemple, que el PSOE faci un punt i a part, de la inèrcia que va imposar el Partit Popular i que no es deixa acomplexar per la dreta. Deixar de mirar el passat també implica que el sobiranisme hagi de revisar l'estratègia que ens ha dut fins aquí, revisar els errors per no tornar a ser més febles davant de la repressió de l'Estat. Deixar de mirar el passat i construir un nou futur també vol dir exigir-nos que cal construir grans majories a Catalunya per avançar en el nostre dret a decidir i construir lliurement el nostre futur. Mirar el futur també vol dir assumir que la política ha d'avançar al mateix ritme que la societat, entendre que el manual de respostes que ens ha dut fins aquí ja no serveix per al país que tenim al davant. Un nou futur no s'escriu sense que renovem la política, sense que construïm, evidentment, una nova política, i això és oferir respostes solvents a una societat que ha canviat molt els darrers anys, però molt em temo que això no ho farem tornant al passat, no ho farem debatent propostes estèrils i, sobretot, no ho farem ensenyant cartellets. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP Crida Constituent, és el torn ara per al diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des de l'escó. Miri, davant d'aquesta moció, dir-los clarament que no passaran, no passaran tant si van de dia uniformats com si van de nit rebentant cotxes en pobles, en municipis com el de Verges. Els hi diem, encara que no els agradi sentir-ho, que, efectivament, els carrers seran sempre nostres. I dir-los que estem treballant per construir un país, un país en el que vostès, tard o d'hora, hauran de viure, espero que més d'hora que no pas tard, un país que serà realment democràtic, que serà realment democràtic i en el que tothom –també vostès– podrà gaudir plenament de drets socials, civils i polítics, i en el que tothom –també vostès– podrà exercir lliurement el dret democràtic a l'autodeterminació. I els asseguro que això, si depèn de nosaltres, serà més d'hora que no pas tard. Un país per a tothom, on tothom realment pugui gaudir de drets civils, socials i polítics, inclòs el dret a l'autodeterminació, també vostès. Un país democràtic absolutament per a tothom. I també dir-los que serà un país..., que volem un país on, efectivament, de forma nítida i clara el feixisme no hi tingui lloc, on el feixisme no hi tingui espai ni temps per viure. I, a propòsit de la intervenció del Partit Socialista, dir-los que nosaltres ni tristes ni crispades; alegres i combatives. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà és el torn ara del diputat senyor Ernest Maragall.
Gràcies, president. Un cop més, eh? Un cop més ens trobem aquí per debatre el relat de Ciutadans, aquesta narrativa que ja coneixem tan bé, que només té com a objectiu criminalitzar unes idees, principalment les del republicanisme català, i si pot ser, a més, mantenir obert l'ambient de conflicte social permanent. Ja hi estem acostumats. Cada cop ens fan menys dany, en contra del que pretenen. Vostès fan al·lusió a protegir els drets i llibertats fonamentals de tots els catalans, perseguint, tal com diuen literalment a la moció, els moviments socials i la dissidència política, o els que identifiquen com a responsables d'actes violents i coactius. De veritat creuen que es garanteixen drets perseguint i reprimint idees amb les que no estan d'acord? És aquest el seu concepte? En una democràcia s'ha de poder manifestar el malestar, el descontentament social, la crítica, la queixa... És evident, no caldria dir-ho ni recordar-ho. Estar en conta de l'statu quo establert és el que fa avançar les societats. Repassin la història, la nostra i la de totes les societats democràticament avançades, la del Regne Unit, la dels països nòrdics, la de França, la d'Itàlia, la nostra... Arreu hi trobaren el mateix motlle: mobilitzacions, manifestacions, vagues, interrupció de serveis públics i privats, exercici dels drets negats, negociació, acord i salt endavant col·lectiu. Això és també el que estem fent avui a Catalunya. El setembre del 2018 no es va produir cap vulneració del dret de manifestació, o dels manifestants, com diuen vostès, en defensa del bilingüisme o el suport de forces i cossos de seguretat. Les dues manifestacions es van realitzar, gràcies a la gestió del Govern de la Generalitat en condicions difícils, que les va garantir, ambdues, ambdues van ser garantides i es van dur a terme, de manera que no s'inventin realitats inexistents. El 21 de desembre es va convocar una manifestació perfectament emparada en el marc del dret de reunió i manifestació per protestar contra la repressió judicial a Catalunya, contra la situació d'excepcionalitat que viu amb relació a la declaració de drets civils i polítics al nostre país i per mostrar la disconformitat amb el Govern espanyol, que va venir a reunir-se precisament un any després de l'aplicació de l'article 155 i la dissolució del Govern de la Generalitat i el Parlament i les eleccions imposades. És clar que van haver-hi problemes de circulació i mobilitat, com es produeixen a qualsevol protesta social, a qualsevol vaga, a qualsevol situació oberta de demostració d'aspiracions noves. El dret de vaga és això. El dret de protesta és exactament això. Com ha passat, com passa tan sovint, amb les vagues del metro o del tren, o amb la vaga de professionals de la sanitat, o amb la vaga de taxis que acabem de viure. La mesura d'una democràcia és aquesta, és saber aguantar i gestionar aquest tipus de situacions, aquest tipus de protestes, tal com segueix passant a França amb els armilles grogues les últimes setmanes. Però com que el seu objectiu és criminalitzar el moviment independentista no hi ha problema, per vostès, amb inventar-se tota mena d'acusacions, inclús les de terrorisme. Però en tenim la història plena, d'acusacions de terrorisme als moviments socials, cívics i polítics: el Congrés Nacional Africà de Nelson Mandela, o la Rússia de Putin, que instrumentalitza la llei per acusar d'agents estrangers i terroristes ONGs i activistes de drets civils, etcètera. En aquest procés de criminalització, ahir, senyor Carrizosa, vostè va fer ús del llibre aquest How democracies die, eh?, dels professors Levitsky i Ziblatt, per tornar a acusar-nos de colpistes. Jo crec que vostè mateix no s'adonava de la ironia que, mentre ho feia, era vostè el que il·lustrava l'actitud que aquest llibre critica. Era exactament això, el que vostè estava fent, estava personificant el subjecte polític que el llibre descriu: descriure els seus rivals com a subversius, descriure els rivals polítics com a criminals, com a transgressors que mereixen desqualificació... Jo diria que vostès amb aquest llibre el que fan és fer-lo servir de manual d'ús per a vostès, d'autoritarisme contra la democràcia. Això és el que està passant en aquest país, l'autoritarisme són vostès, és el bloc del 155 en conjunt, en una certa mesura, però vostès al capdavant amb una certa distància. Nosaltres volem un canvi constitucional i el tirarem endavant. Miri, senyor Carrizosa, jo li proposo, tornin, vinguin a la Comissió de Drets Civils que aquest Parlament acaba de posar en marxa a proposta del president. Deixin de presentar querelles contra el president del Parlament [[remor de veus]] , preventives, abans que passi res. No s'inventin la querella preventiva, que ja és el súmmum. Vinguin en aquesta comissió de drets civils, i allà podran, per exemple, escoltar, perquè els invitarem, els autors d'aquest llibre. I allà tindrem l'ocasió de debatre què vol dir drets civils avui a Catalunya, què vol dir, efectivament [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , defensa del dret de protesta, de la llibertat d'expressió...
Diputat...
...i dels drets col·lectius d'un país com el nostre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya té la paraula, ara, el diputat senyor Francesc Dalmases.
Gràcies, president. President Torra, «la veritat necessita ser dita perquè si no es diu no existeix. És una frase que ens la podem agafar tots com a frase de capçalera de l'enyorada Maria Aurèlia Capmany. Per tant, inventin, insultin, fabulin, menteixin, menystinguin; però, com a mínim, els diputats i diputades de Junts per Catalunya els trobaran sempre intentant buscar, dir i defensant la veritat. I la veritat passa, per exemple, per no anomenar la seva moció «moció sobre l'exercici de drets i llibertats fonamentals. La veritat seria que la seva moció s'hagués titulat: «Catàleg de propostes de Ciutadans per a la retallada de drets civils i polítics. En una sola moció s'han carregat sis drets, «s'han petat sis drets, que diria el meu fill: el dret a la llibertat d'expressió, dret d'associació, dret de reunió, dret de manifestació, dret a la participació política i el dret a un judici just. Sis. Mirin, ja ho saben que votarem no, però ni es pensin que entrarem a debatre sobre mentides o sobre retallades de drets. Al Parlament s'hi ve amb el primer de democràcia aprovat. L'independentisme a Catalunya, afortunadament, es fonamenta en una idea essencial: la promoció, el coneixement i el reconeixement dels drets humans, tots per a tothom. Sense drets humans, sense respecte als principis democràtics essencials, hauria de ser impossible qualsevol projecte polític. I alguns han identificat que l'oxigen de l'independentisme és precisament això: la defensa i la promoció dels drets humans i el respecte als principis democràtics essencials. I per això els posen en el punt de mira. Avui, sis. Si cal mentir sobre Eslovènia? Es menteix. Que cal reinventar la història i oblidar que la més destacada intel·lectualitat europea va estar al costat dels eslovens? Doncs es fa. Si cal mentir i oblidar que l'Europa democràtica feia costat a aquest futur nou Estat, es fa. Però la veritat és tossuda, i l'hemeroteca també. Els he trobat un article, del 13 de juliol del 91, publicat a El País –poc sospitós, oi?– i l'autor era en Milan Kundera, un dels intel·lectuals europeus de referència. I l'article es titulava «Hay que salvar Eslovenia, i deia: «Oigo hablar de los viejos demonios del nacionalismo y, sin embargo, durante este siglo varias naciones europeas se han hecho independientes: los noruegos, los irlandeses, los polacos, los húngaros, los rumanos, y hoy constituyen la hermosa diversidad de una Europa inimaginable sin ellas. Desde siempre su patriotismo ha estado basado no en un ejército o un partido político, sino en la cultura, y muy especialmente en la literatura. Su máxima personalidad no es un guerrero o un predicador, sino Prešeren, el gran poeta romántico de la primera mitad del siglo XIX. Hagan todo lo necesario para salvar Eslovenia. Hi estan en contra d'això? Hi estan en contra d'això que escrivia Milan Kundera? No els agrada el que van fer els eslovens? Perquè l'alternativa és el que va fer Milošević. I tota aquesta mentida de la via eslovena, que alguns hi van caure de quatre potes, no ve sobre la via eslovena mateixa, sinó ve de la ràbia d'un nou èxit internacional del president Torra, com ho va ser fa una setmana el viatge als Estats Units. [[Aplaudiments.]] Perquè quan el president Torra es va entrevistar amb el president de la República d'Eslovènia, van parlar del president legítim de Catalunya, i van saber que estava a l'exili. I quan el president Torra es va entrevistar amb el president del Parlament d'Eslovènia, van saber que la presidenta legítima d'aquest Parlament és a la presó. I això és el que vostès no suporten. I recorre el món per dialogar, per fer política, per promoure els drets humans, forma part de l'ADN de l'independentisme, però hauria de formar part de l'ADN de qualsevol formació política. Facin-ho, per què no ho intenten? Els ho hem dit moltes vegades: s'estimen una certa idea d'Espanya, legítimament, magníficament, si m'ho permeten; però defensin-la, defensin-la des d'aquesta perspectiva de drets humans i de principis democràtics essencials. No poden defensar la idea d'un estat en què des del màxim representant d'aquest estat, que és el rei espanyol, fins a l'últim policia destinat a Girona es vanten de carregar-se els drets humans. La història ens demostra que l'autoritarisme i, molt especialment, el feixisme, si no li plantem cara no té aturador. I que com en el poema de Niemöller, «si no hi posem remei, ens acaba afectant a tots. O aturem les mentides i l'autoritarisme del feixisme o ens acabaran afectant a tots. També a vostès i també a les persones que els voten. Fa pocs dies a Madrid el seu líder, Albert Rivera, va rebre més violència verbal i més insults de la que afortunadament mai rebrà a Catalunya. Quina part alíquota d'aquesta catalanofòbia és culpa seva quan algú li diu «catalán de mierda? Diguin la veritat, no enganyi, i, sobretot, no s'enganyin. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula, per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, el diputat senyor Carlos Carrizosa. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. En cuanto a las enmiendas, agradecer al Partido Popular la transacción que ha realizado con una de las enmiendas que nos presentó acerca de la censura de la actitud del president Torra, y en general hablando de Eslovenia, y de que aprieten los CDR. Y, luego, lamentar aquellas enmiendas que no han sido presentadas. El Partido Socialista va a votar que no a varios de los puntos que van substancialmente a censurar la actitud de este Gobierno cuando vulnera los derechos fundamentales de los catalanes, cuando anima a ello, cuando evita que las fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado garanticen estos derechos, y el socialismo se abstiene de presentar ningún tipo de enmienda y simplemente va a votar que no; pero eso es absolutamente compatible con la defensa cerrada que ha hecho la portavoz del Partido Socialista del señor Torra. Y como ustedes lo defienden porque realmente el Gobierno de España necesita continuar en la Moncloa con los votos de aquellos que quieren romper España [[remor de veus]] , pues aquí es como estamos, con el socialismo blanqueando y defendiendo que cumplan la legalidad aquellos que se gastan el dinero de todos los catalanes en embajadas o en lobbys en Washington. Si eso es legal, si eso es cumplir la ley, pues ya me dirá usted qué concepto tiene de incumplirla. Y en cuanto a Podemos no merece demasiado comentario porque de todos es sabido que es la muleta del separatismo y, por tanto [[remor de veus]] , pues que cierran filas. Usted misma, señora Alamany, es separatista y le parece muy bien y está con sus amigos de la CUP [[rialles]] y con el señor Torra, famoso por sus artículos xenófobos y supremacistas. Y, para terminar, señor Francesc de Dalmases, usted estuvo reventando la manifestación del bilingüismo con la señora Madaula, ¿sí o no? [[Remor de veus.]] ¿Fue usted uno de los que estaban allí precisamente evitando que hubiese catalanes que se manifestasen...
Diputat...
...por lo que quisiesen?
...se li ha acabat el temps.
Pues así..., es la explicación por la que van a votar...
Diputat...
...en el sentido que lo harán. [[Aplaudiments.]]
S'ha demanat votació separada dels punts 3, 5, 11 en bloc, i 4 i 6 també en bloc. Alguna petició de votació separada més? [[Veus de fons.]] Sí, senyora Segovia.
Del punt 5, per separat, si us plau.
Per tant, farem quatre blocs. Primer, votarem el punt 5 per separat, punt 3 i 11 conjuntament, punt 4 i 6 conjuntament i, seguidament, la resta de la moció. Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Comencem la votació. Començarem votant el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha quedat rebutjat per 62 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar els punts 3 i 11 conjuntament –3 i 11 conjuntament. Comença la votació. Els punts 3 i 11 queden rebutjats per 54 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar en bloc els punts 4 i 6 –4 i 6. Comença la votació. Els punts 4 i 6 han quedat rebutjats per 37 vots a favor, 72 en contra i 17 abstencions. Passem ara a votar la resta de la moció. [[Veus de fons.]] Perdó... Un moment... –un moment, un moment–, no ha començat la votació. Secretari..., s'havia demanat lectura. Com que no m'ho ha tornat a repetir no ho recordava. Quin punt era? [[Pausa.]] El punt 2. Per tant, ara que votem la resta de la moció i, per tant, inclòs el punt 2, fem lectura d'aquest punt, si el secretari García..., si vol llegir-lo.
«El Parlament de Catalunya. Dos: Constata que durante el mes septiembre de 2018 se produjo la vulneración del derecho a manifestación de colectivos o asociaciones en defensa del bilingüismo en Cataluña o en apoyo a las fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado, a los que se impidió llevar a cabo sus manifestaciones legalmente autorizadas, por la presencia de grupos separatistas que impidieron violentamente el ejercicio de ese derecho, y condena el ejercicio de esa violencia, exigiendo al Departamento de Interior que en lo sucesivo garantice el derecho constitucional a reunión y manifestación pacíficas de cualquier ideología.
Molt bé. Passem, ara sí, a votar aquest punt i la resta de punts que quedaven per votar de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha quedat rebutjada per 37 vots a favor, 89 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la formació professional]] [[302-00048/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el vintè, i és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la formació professional, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Ramon Espadaler. [[Pausa.]]
Moltes gràcies, senyor vicepresident del Parlament. Honorable conseller, honorables conselleres i consellers, recordaran que en el darrer Ple, just abans del període d'interrupció de les vacances de Nadal, vàrem interpel·lar el Govern amb relació a la formació professional. Ho vam fer amb un to crític –ho vam fer un to crític– perquè crèiem que existint una colla de factors ben alineats que haurien de permetre un desplegament potent de la formació professional en algunes de les seves expressions més rellevants, com és la formació professional dual, tenint el Govern eines com li havia donat el Parlament a través d'una llei amplament consensuada, existint a fora del Parlament un consens en el conjunt del món socioeconòmic –és a dir, d'empresaris, de sindicats, de patronals, per desplegar això–, crèiem, doncs, que l'esforç, que la feina del Govern era netament –netament– insuficient. Vàrem fer aquesta denúncia i avui hem fet una interpel·lació. Però ja en aquell moment de la interpel·lació vàrem dir que no només ens quedàvem, doncs, amb el retret, amb la crítica, sinó que volíem fer-ho propositivament. Perquè creiem que paga la pena continuar sumant esforços, continuar esperonant el Govern i continuar, doncs, treballant en el sentit de la unitat de la cambra per poder fer això que el Govern, doncs, ha fet amb massa lentitud fins a dia d'avui, que és aquest desplegament de la llei. I el desplegament de la llei, això és en el que centra fonamentalment la moció, té bàsicament tres –tres– grans aspectes. Té un aspecte que té a veure amb l'arquitectura institucional, amb allò que el Govern ha de fer i només pot fer ell, que és, fonamentalment, desplegar l'agència catalana, que és el punt de trobada..., em sembla que ho definíem en la interpel·lació com «el canvi veritable de cultura, perquè uneix les voluntats de dins el Govern de diferents departaments que fins ara han treballat en direccions diferents, bàsicament Ensenyament i Treball, però perquè integra també el criteri dels agents socials, a saber, doncs, sindicats, les patronals, el món empresarial i una visió també territorial. Per tant, el primer que li reclamem al Govern i la proposta que hem fet és, doncs, que ja compleixi amb aquest desplegament amb un termini que sigui raonable, no amb terminis impossibles. Nosaltres creiem que es pot fer en tres mesos; hi ha alguna contraproposta per part dels grups que donen suport al govern que..., ja ho avançarem després, però que en qualsevol cas ho assumiríem, perquè ens sembla prudent, raonable, el termini, doncs, d'aquí a l'estiu. Hi ha moltes altres coses que creiem que entretant pot fer el Govern, que no cal esperar; que no cal esperar, doncs, a que l'agència estigui formalment constituïda, sinó que en paral·lel es pot treballar en aquesta direcció. I no les relataré totes –vostès disposen de la moció–, però sí algunes de les més importants. Aportar seguretat jurídica a les parts, treballar en el que han de ser els protocols, treballar en el que ha de ser el marc de protocols, que doni seguretat a totes les parts: als estudiants que estan en pràctiques en la formació professional dual, però també als empresaris que ocupen i donen feina i aprenentatge, alliçonen aquests treballadors. Hi ha un conjunt d'aspectes que venen relacionats en la moció que són importants. Però voldríem fixar-nos particularment en un aspecte que vam intentar ja de posar-lo de manifest quan vàrem fer la interpel·lació, que és la importància de la formació professional dual. A Europa funciona, això; particularment, Alemanya és el país punter des de moltes perspectives. La formació professional dual, aquesta que permet la pràctica..., no només la pràctica, sinó la integració de la formació de l'alumne, colze a colze, amb els centres de treball, siguin grans empreses o siguin microempreses –perquè aquesta és la nostra realitat també–, està encallada. I denunciàvem en aquell moment, doncs, que hi havia una certa paràlisi. Que el mateix Govern tenia un objectiu que li recordem en aquesta proposta, que era, doncs, triplicar l'oferta. Hem passat –i així ens ho deia l'honorable conseller– d'ofertar vuit mil i escaig, crec que eren 8.022 places, a fer-ne deu mil i molt poques més. És un creixement netament insuficient. Demostrava, des de la nostra perspectiva, que el Govern no creia en la formació professional dual, que no s'havia posat les piles en aquest sentit. I, per tant, també l'hi demanem i li aportem alguns arguments; no els que diem nosaltres, sinó que ho deien el mateix Govern de la Generalitat i el Consell de Cambres de Catalunya, que la inserció que es veu en els estudiants que han acabat la formació professional dual és deu punts superior als que han acabat la formació professional ordinària. Per tant, paga molt la pena de fer aquest esforç en aquest sentit d'una aposta rotunda, valenta, convençuda, concertada amb els sectors econòmics, empresaris i sindicats, i amb el territori en la formació dual. I darrera reflexió: hi ha un últim punt que és tan important com tots els altres, que no els he relatat amb detall, que és que hi hagi les consignacions pressupostàries necessàries, imprescindibles per poder fer aquest desplegament. Si no fos així, tota la resta –tota la resta– és un brindis al sol, inclòs un punt que hem acordat, doncs, amb els grups que donen suport al Govern –i els agraeixo la voluntat de diàleg que hem trobat amb tots ells, a proposta dels comuns, les coses pel seu nom, amb el suport del Grup Republicà i del Grup de Junts per Catalunya–, que fa referència a l'eliminació de les taxes per a l'FP, en dos exercicis. Podíem haver exigit al Govern que ho fes en un any, que ho fes a corre-cuita, que ho fes així..., ens conformem amb que sigui en dos exercicis, però que sigui, en definitiva, una realitat. Això exigeix, per altre costat, que es compleixi també el darrer dels punts de la moció, que és que s'habilitin les partides pressupostàries necessàries en el proper pressupost per tal de fer front a...
Senyor diputat, vagi acabant.
...totes aquestes... Moltes gràcies, senyor vicepresident.
Gràcies. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la senyora Yolanda López.
Gràcies, president. Bona tarda. Desde el Grupo Parlamentario Catalunya en Comú Podem, compartimos el deseo del PSC de ver por fin desplegada la Ley de formación y cualificación profesional, que se aprobó el 19 de junio de 2015. Así que, por lo tanto, nos alegramos de que entre en esta moción. Esta ley ha estado, desde entonces, ha permanecido prácticamente olvidada en un cajón, casi cuatro años después. No se han desplegado las propuestas esenciales, como por ejemplo el despliegue de la Agencia de Formación y Cualificación Profesional de Cataluña, algo que la ley marcaba que debía realizarse antes de junio de 2016, y sin embargo, a día de hoy, el Govern solo ha aprobado el acuerdo, y lo hizo el pasado mes de diciembre, casi cuatro años después. Tampoco contamos con la evaluación de la ley, que debía de haberse producido en 2018, pero evidentemente, ante la falta de su desarrollo, pues ha sido imposible llevarse a cabo el año pasado, y por la forma que tiene de trabajar aquest Govern, quizá tampoco lo veamos en el 2019. Porque, señores y señoras del Govern, esta ley no está paralizada solo por la aplicación del 155, esta ley está paralizada por la falta de voluntad política y la falta de entendimiento entre los departamentos de la Generalitat implicados. Y vamos tarde, vamos cuatro años tarde. Por otro lado, desde Catalunya en Comú Podem queremos destacar también lo cortita que se queda esta ley. Es necesario que se pongan las medidas para garantizar la formación profesional a lo largo de la vida y combatir así la precariedad laboral. Estas deben ser las prioridades para poder garantizar la igualdad de oportunidades y mejorar la cualificación de toda la población activa. Desde Catalunya en Comú Podem creemos que una FP de calidad..., apueste claramente por la inserción laboral y luche contra la precariedad que en nuestro país sufren especialmente mujeres y jóvenes; una FP dual que no esté al servicio de aquellas empresas que quieren obtener beneficios a costa de la explotación laboral y que cuente con las organizaciones sindicales y la representación legal de los trabajadores y trabajadoras. Es urgente que dignifiquemos la formación profesional y que la dotemos del reconocimiento social que merece, si verdaderamente queremos que sea una pieza clave para la emancipación juvenil, combatir el abandono prematuro de los estudios y garantizar segundas oportunidades. La educación es un derecho fundamental de la ciudadanía que debe incluir, de una manera digna y accesible, todas las etapas de la vida de las personas, para las que cualquier momento es bueno aprender, para integrarse mejor en la sociedad, para ser más competente, para cambiar situaciones vitales y para crecer como persona. Y eso debe hacerse teniendo en cuenta todo el territorio, no solo con un sistema de becas para gastos de transporte y manutención, sino descentralizando los centros y acercando la formación profesional en el territorio y su tejido productivo. Y es una lástima que la moción que nos presentaba hoy PSC no haga referencia a la eliminación de las tasas que el Gobierno de Convergència i Unió impuso en el año 2012 a la formación profesional superior, demostrando su concepción elitista y excluyente de la formación superior. Por eso el Grupo de Catalunya en Comú Podem hemos presentado una enmienda al respecto, y nos alegra que hayamos podido llegar a un acuerdo tanto con PSC como con Esquerra Republicana para que salga adelante la enmienda. Lo que necesita hoy la formación profesional son recursos que permitan dar respuesta a la demanda existente y que ninguna persona sea expulsada del derecho de la educación por falta de recursos económicos, que es lo que está pasando en Cataluña con este Govern que no governa.
Gràcies, senyora diputada. A continuació és el torn del Grup Parlamentari de Ciutadans, i per això té la paraula la senyora diputada María Luz Guilarte.
Senyor president... Bona tarda, consellers, diputats. La moción que el PSC trae hoy a debate pide el cumplimiento de los puntos básicos de la Ley 10/2015, de formación y cualificación profesionales, que ciertamente el Govern, tras cuatro años dedicados exclusivamente al procés, sigue sin tener el menor interés en desplegar. En cualquier caso, consideramos que esta es una moción de mínimos, que se conforma con dilatar los plazos y no plantea una verdadera apuesta comprometida por la formación profesional. Porque el mayor problema de la formación profesional en Cataluña es que al separatismo no le interesa la formación profesional, o solo cuando puede utilizarla para la creación de chiringuitos donde recolocar enchufados, cuyo único mérito es el de ser militantes activos del procesismo. Y así lo demostró el pasado 6 de noviembre en su comparecencia el flamante presidente del Consell Català de Formació Professional, el señor Fabià Mohedano, que hoy nos acompaña, exdiputado independentista que cuenta con una extensa carrera en la práctica del recoloque. De manera que gran parte del presupuesto que debería destinarse a formar a los jóvenes, teniendo en cuenta que el 85 por ciento de las pymes catalanas dice que tiene dificultades para encontrar los perfiles laborales que necesita, acaba en los sueldos de los altos cargos que los independentistas se reparten en las agencias, els instituts, les taules i els consells, en los que descaradamente duplican y triplican funciones vacías de contenido. Miren, en Cataluña tenemos un modelo de formación profesional obsoleto, que siguen gestionando y dedicándole prácticamente los mismos recursos que hace veinte años, y, por lo tanto, no responde a los retos del mercado laboral que trae consigo la industria 4.0. Los expertos alertan que en el año 2035 el 65 por ciento de los puestos de trabajo ofertados en España estarán dirigidos a profesionales de la formación profesional. Sin embargo, el curso pasado en Cataluña hubo un 15 por ciento de estudiantes del área metropolitana de Barcelona que no pudieron estudiar FP, por la insuficiente oferta territorial. Muchos tienen además que desplazarse a centros que están lejos de sus casas y asumir los costes que ello implica, porque las becas son escasas. Y aunque la inserción laboral de la formación profesional va en alza, especialmente la dual, que es de un 70 por ciento, en Cataluña solo el 3,4 por ciento de los alumnos cursa esta modalidad –que es la estándar, por cierto, en los países europeos de referencia–, es decir, unos cinco mil alumnos, de 120.000. Esto, señores, es una cifra ridícula. De ahí nuestra enmienda, que lamentablemente no ha sido aceptada y que proponía que en tres años la modalidad dual fuese el 50 por ciento de la FP, frente a lo que propone el PSC, que en cifras concretas significaría que en 2025 la FP dual sea el 10 por ciento de la formación profesional. Sigue siendo una cifra tremendamente ridícula. Aun así, votaremos a favor, porque más vale muy tarde, como es el caso, que nunca. Agradecemos, sin embargo, la aceptación de las enmiendas sobre la redefinición de la oferta actual, el fomento del emprendimiento y la promoción de los estudios tecnológicos entre mujeres. Y como muestra de que los gobiernos separatistas no han hecho nada por la FP tenemos un ejemplo paradigmático de su ineptitud en el Centro de Formación de Automoción de Cataluña, que está en Martorell, que, a causa de la pugna que ustedes tienen entre conselleries para medrar en sus órganos de gobierno y de gestión, sigue sin la oferta formativa específica del sector cuatro años después de ser creado con un coste de más de 23 millones de euros; centro que además debía ser un referente en España de colaboración publicoprivada con la industria automovilística, que es el segundo sector productivo en Cataluña. Pero ¡qué imagen y que precedente tan lamentable le están ustedes dando al sector o a cualquier otro que se plantease una colaboración de esta índole con este Govern! Además, tenemos a la señora Chacón, a la consellera de Empresa y Conocimiento, diciendo que no necesitan las empresas que el propio procés ha expulsado de Cataluña. Y así, con un paro juvenil altísimo, se van perdiendo oportunidades de oro para que nuestros jóvenes tengan una formación profesional competitiva a nivel global, que esté en contacto directo y transversal con la innovación, la tecnología, las empresas, la universidad y los centros de investigación, que este es el modelo que Ciudadanos quiere para los jóvenes catalanes, el que nos equiparará a Europa y el que abrirá las fronteras en la globalización. Pero este Govern solo sabe malgastar el dinero de todos los catalanes en repúblicas que no existen y así esconder sus carencias e incapacidades para afrontar y gestionar el futuro de todos los catalanes; futuro donde la formación profesional será clave para la empleabilidad de cientos de miles de jóvenes, por tanto, para el desarrollo económico y social de nuestra comunidad autónoma. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació, també per defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat Jordi Albert.
Bé, gràcies. Consellers, diputats, diputades, treballadores i treballadors del Parlament, estem de nou amb una moció respecte a la formació professional; una moció que, com molt bé ha dit el senyor Espadaler anteriorment, doncs, ve arran d'una interpel·lació que es va fer en el Ple d'abans de finalitzar l'any 2018. Hem estat treballant en diverses esmenes en el document, perquè, si bé és cert que la moció apunta alguns elements que són interessants, i jo crec que això, al final, es reflectirà en els acords als quals hem arribat i en les aprovacions –que n'estic plenament convençut que seran àmpliament majoritàries– d'aquests acords. És feina que ja s'està fent i és feina que ja s'està avançant. I passo, sobretot, a l'àmbit que més ens preocupa a tots plegats, que és, lògicament, el desplegament de la llei. I, per poder desplegar aquesta llei, la Llei 10/2015, del 19 de juny, és imprescindible tenir aquell element, aquella estructura que permetrà un salt endavant en l'àmbit de la formació professional, que és l'agència; en efecte, és l'agència. I aquesta agència era el rovell de l'ou que teníem no només en aquesta moció, sinó és el rovell de l'ou del desplegament d'aquesta llei, perquè, acompanyat de l'agència, tindrem també el consell i, acompanyat de l'agència, tindrem aquesta coordinació transversal entre els dos àmbits principals als quals interpel·la aquesta llei, que és l'àmbit de treball i és l'àmbit de l'educació. A través d'aquesta agència, tindrem una relació permanent amb els agents socioeconòmics, que ens han de permetre vertebrar les propostes adequades, tant a nivell territorial, com també a nivell sectorial i professional, que permetin donar sortida a joves, i no només als joves, gent del nostre país amb formació adequada per als llocs de treball que tindrem a Catalunya. Aquesta agència, que serà cabdal, serà una realitat. I serà una realitat ben aviat. El que és evidentíssim és que continuem parlant del passat, del passat i del passat, però és que sembla, per a vostès, que aquest Govern, que tot just que fa uns mesos que ha començat a caminar, ara hagi de resoldre tots els problemes d'una tacada. Però és que som plenament conscients que aquests problemes s'estan resolent. Igual que som plenament conscients que per posar d'acord tot el sector socioeconòmic, que és imprescindible la seva concertació per establir l'agència, cal diàleg i aquest diàleg requereix temps. I el que tenim molt clar i el que també demanem al Govern és que aquesta agència només es pugui impulsar quan hi hagi la base necessària i sòlida perquè sigui un èxit, un èxit rotund i, per aquest motiu, el més important és que aquests agents socioeconòmics hi estiguin plenament d'acord, perquè són els primers que se sentiran interpel·lats, perquè són els primers que hauran de donar sortida a les propostes i als reptes que planteja la nostra societat i que planteja la mateixa llei. I això sembla que alguns grups ho obliden. Sembla que alguns grups es pensen que podem arribar com a Govern i implementar sense ni consultar aquells que realment han de fer possible l'èxit de la llei. Doncs, no, aquest Govern això no ho farà, perquè aquest Govern creu en el diàleg, aquest Govern creu en la concertació, aquest Govern creu que la millor manera d'avançar és a partir d'un ampli consens, a partir d'un consens generalitzat entre totes les parts que han de fer-ho possible. I no hem d'oblidar tampoc que els cicles formatius són cabdals –són cabdals– i prova d'això és que veuran que, en els propers mesos, s'anirà avançant i molt en l'evolució del cicle formatiu de graus mitjans, que són els que ara mateix necessiten el nostre punt de mira i la nostra focalització, que, en els propers mesos, s'anirà avançant –i molt– en la participació i en la promoció perquè les dones estudiïn aquells cicles que estan altament masculinitzats i aquells cicles que, sobretot, tenen a veure –i molt– amb l'àmbit industrial i tecnològic. Però no només això, també la mateixa organització del model d'FP dual és cabdal. No és un 3 per cent, és un 10 per cent i el que no farem serà aprovar propostes de fer volar coloms, no podem aprovar que, en pocs mesos, girarem la truita de l'FP dual fins arribar al 50 per cent, això és una utopia. El que sí farem serà caminar i arribar a aquest 50 per cent en els terminis adequats. Per tant, aquestes esmenes responen...
Vagi acabant, senyor diputat.
Sí, ja acabo. Aquestes esmenes responen, simplement, a posar els punts sobre les is. I, lògicament, agrair-ho als grups que han permès acordar-ho. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. Per finalitzar aquest torn de les esmenes presentades, té la paraula el diputat Lluís Font, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Bona tarda, senyor vicepresident, senyors consellers, senyor Mohedano, diputades i diputats. Voldria començar agraint al diputat Ramon Espadaler la bona disposició a entendre les nostres raons i a incorporar les aportacions en el text final, que votarem favorablement. Començo confessant que soc un separatista a qui sempre li ha interessat la formació professional. Fa trenta-cinc anys, quan vaig començar la meva carrera professional com a professor en un institut politècnic, em va captivar el que representava aquesta formació professional. Els he de dir que, en aquest període llarg de temps, l'FP ha millorat molt en el nostre país. No voldria destacar en quins aspectes ha millorat –en tot cas, en podem parlar en una altra ocasió–, sinó proposar una anàlisi de per què ha millorat. És obvi que la qualitat del professorat, la seva formació tècnica i pedagògica ha estat cabdal, que la comunitat educativa hi ha estat present, que les empreses s'hi han involucrat, però m'agradaria remarcar un element, les administracions educatives han mantingut una línia de continuïtat, han donat estabilitat al conjunt del sistema de formació professional, malgrat les diferències polítiques i ideològiques, traient l'avantatge d'això i introduint elements específics, han volgut que hi hagués aquest fil conductor. Els estudis internacionals ponderen que la qualitat d'un sistema, en bona part, depèn d'això, de la seva capacitat d'estabilitat, no de quedar estancat, sinó de ser estable en la visió macro per permetre que en el centres concrets, en les xarxes educatives hi hagi una innovació que no distorsioni. I això és aplicable al conjunt del sistema, però també a l'FP. Aquest era el primer element que volia destacar. El segon, fa referència a l'aposta per l'agència. Hem sentit dir per part d'alguns que hem trigat temps a posar-ho en pràctica, que hem anat lents... Jo crec que la nova política té un repte en aquest sentit, estem acostumats a distribuir les competències a les administracions a partir de compartiments estancs i els problemes d'ara reclamen un tractament més global, ser capaços de desbordar el marc ordinari del nostre treball de cada dia per donar una resposta de conjunt. Però això no és fàcil de fer, perquè les inèrcies en totes les administracions ens porten per un camí diferent. I aquesta és una excepció molt important. L'agència representa un espai de trobada, d'encontre de sectors del món productiu, industrial i del món educatiu no que juxtaposen purament, sinó que comparteixen lògiques, treballen en comú i desenvolupen un projecte que dona resposta a un problema, a un repte objectiu. I, per tant, vull felicitar molt el conseller i tot l'equip i també, evidentment, el conseller de Treball, perquè això que havia estat un somni, ara, per fi, pugui ser realitat. En tercer lloc, m'agradaria comentar que la integració dels subsistemes de formació, de la formació reglada, de la formació contínua, de la formació ocupacional, té una lògica, que és oferir itineraris formatius personalitzats, perquè els joves o no tan joves trobin en el sistema allò que necessiten en funció de les seves necessitats educatives i en funció també de les demandes emergents dels sectors laborals. Això reclama versatilitat en el conjunt del sistema i reclama també aquesta cura que faciliti el transvasament d'un i altre. Jo crec que l'agència ens pot ajudar sòlidament a avançar en aquesta direcció. Com ser capaços, doncs, per tant, que un sistema de conjunt que abasta milers d'estudiants respongui a necessitats concretes de capacitació de les persones? Aquesta, jo diria, és la clau de volta del conjunt, i l'FP, en aquest sentit, està molt qualificada per fer-ho. M'agradaria també comentar que el nostre professorat necessita una formació actualitzada, on les competències transversals són cabdals, no basta la tècnica, no basta el treball intel·lectual, hem de ser capaços de donar respostes a realitats diverses, pensant sempre en la capacitat de seguir-se formant al llarg de la vida dels nostres estudiants. I, per últim, sobre la formació professional dual. És una bona opció, però no és l'única opció. Alemanya i Àustria són països d'una tradició, d'una cultura luterana, d'una mentalitat, d'una implicació de les empreses..., no es pot traspassar al peu de la lletra el que és una experiència forana a aquí. La pedagogia comparada no consisteix en agafar al peu de les lletra quelcom que es fa a fora i traslladar-ho aquí. Això no seria una evidència, sinó que seria treballar...
Vagi acabant, senyor diputat.
...a partir d'una ocurrència. Moltes gràcies, senyores diputades i diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el diputat Carles Riera, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent.
Gràcies, president. Bé, des de l'escó, per dir que nosaltres votarem de forma separada, en funció dels diferents punts de la moció, per això, demanarem després votació separada. Per les següents raons: nosaltres no compartim el model de formació professional actual a Catalunya i que, per tant, aquesta moció entenem que vol aprofundir i desenvolupar. Un sistema mixt basat en la convivència de centres públics i centres privats i concertats. I, precisament, a casa nostra, en la formació professional, hem de reconèixer que el sector privat i concertat hi té un pes molt rellevant. Òbviament, si volem resoldre els problemes a la formació professional i volem col·locar la formació professional en un lloc digne, rellevant, important i al nivell que li correspon, el que hem de fer és crear, precisament, un sistema públic de formació professional universal i gratuït per a tothom; per tant, no podem compartir propostes que el que fan és aprofundir un model que no compartim. I, d'altra banda, el mateix model de gestió que es proposa, la idea de l'agència. Als anys vuitanta es van començar a crear agències amb una finalitat molt concreta: la recepta neoliberal de privatitzar serveis públics, començant mitjançant una transició de gestió publicoprivada, i, per això s'han creat les agències, no ens enganyem. I és obvi que, de cara a aquest model, és contingent, doncs, que es vulgui aprofundir en aquesta idea d'agència que nosaltres no podem compartir i, entre altres coses, perquè creiem que el sistema de formació professional ha de dependre, fonamentalment o exclusivament, del Departament d'Educació, després, amb les coordinacions que escaiguin, però ha de dependre del Departament d'Educació. Per tant, en conseqüència, votarem en contra de tots els punts que van en aquesta línia, ens abstindrem en alguns, però votarem a favor de tots aquells altres punts que considerem que, al marge d'aquest debat, sí que contribueixen a avançar, si més no en certs aspectes, en la formació professional a casa nostra. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. Finalment, és el torn del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya i, per això, té la paraula el diputat Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Nosaltres sí que donarem suport a aquesta moció. I ho farem perquè el model de formació professional, la formació professional té una doble virtualitat, d'una banda, ha mostrat un grau d'inserció dels alumnes prou elevat i, per tant, des del punt de vista de millorar i de facilitar l'ocupabilitat dels joves ha esdevingut una bona eina i, per una altra banda, ha resultat també una bona eina, per part de les empreses, per obtenir, doncs, treballadors especialitzats en determinats àmbits. I, per tant, des d'aquesta doble alimentació de millorar l'ocupabilitat i millorar també l'ocupació de les empreses entenem que és una bona eina. Creiem també que cal aprofundir més en la formació professional dual. I, evidentment, el Govern té tot el temps del món per desenvolupar la llei de 2015, però el tema és aquest, és que ja porten tres anys i mig, i no és que hi hagin presses o no hi hagin presses, és que, després de tres anys i mig, sembla que massa massa no s'ha avançat en aquest sentit, i, per tant, creiem que és important fer-ho. I, per tant..., acabar per potenciar la formació professional. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula, pel grup proposant, el diputat Ramon Espadaler.
Moltes gràcies, senyor vicepresident. Els grups tenen les esmenes que hem acceptat. Per fer-ne una lectura ràpida, transaccionem l'esmena primera de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, que modula el termini d'implantació del que és l'agència. Em sembla un aspecte important. La més rellevant és la supressió de les taxes no en els termes que proposava estrictament, doncs, el grup dels comuns, sinó amb una gradualitat de dos anys, això jo crec que és el més rellevant. Per explicar les coses més rellevants del Grup de Ciutadans, a qui agraeixo també les aportacions que han fet, doncs, emfatitzar el tema de les campanyes informatives als estudiants i a la població, i, també, l'aspecte de poder feminitzar aquells àmbits professionals en els quals, doncs, no hi ha encara la presència femenina que s'escauria o que pertocaria a les alçades que estem, i, en definitiva, també hem desestimat algunes de les esmenes. Val a dir que del que voldria deixar constància és d'un agraïment a tots aquells grups parlamentaris, sense excepció, que han fet esmenes. Totes elles han millorat el text, i aquesta és una realitat objectiva, per la predisposició de tots els grups i la voluntat, que ha estat compartida per part de tots, de continuar fent d'aquest àmbit, doncs, un àmbit de consens, perquè creiem que això és bo per a l'economia. I també, doncs, a aquells grups que no han esmenat perquè hi votaran a favor, i així ho han manifestat. I, també, a aquells grups, doncs, que hi votaran en contra. Però, si m'ho permet, senyor Riera, una matisació: quan vostè parla de formació dual, crec que ho té mal entès. Jo crec que vostè estava pensant en la pública/concertada, o en la pública/privada, i la formació dual no hi té res a veure, encara que sí que pugui ser impartida en centres públics i concertats; però, en qualsevol cas, estem parlant d'una altra qüestió. Però, si em permet la qüestió, fins i tot, i ho dic amb simpatia, em tranquil·litza que vostès, la CUP, no donin suport a la totalitat dels punts que proposem. Gràcies, senyor president.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Crec que s'ha demanat alguna votació separada. Si podem especificar de quins punts, o de tots els punts de la moció... [[Pausa.]] Demano als grups, doncs, si hi ha alguna sol·licitud de votació separada? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Senyor Riera..., han demanat votació separada, tinc entès. De quins punts?
Miri..., de fet, nosaltres demanaríem votació separada, president, de tots els punts excepte el 9 d bis, i el 9 e bis. Aquests els podem votar tots conjuntament, el 9 d bis i el 9 e bis. La resta, caldria que fos votació separada. Gràcies.
Entenc que separada vol dir els punts i no els subpunts, eh? [[Pausa.]] O sigui, separat cada punt i no els subpunts. Sí? [[Pausa.]]
En aquest cas, serien també els subpunts.
També els subpunts.
Gràcies.
Molt bé. Doncs, votarem un per un tots els punts i subpunts d'aquesta moció. Comencem votant el punt 1 de la moció –punt 1. [[Veus de fons.]] No, el punt 1.1 el votarem posteriorment, eh? Estem votant només el punt 1. Comença la votació. El punt 1 queda aprovat per 121 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 1.1 –1.1. Comença la votació. El punt 1.1 queda aprovat per 122 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 1.2. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció; és a dir, per unanimitat. I ara votaríem els punts nous d bis i e bis, conjuntament. Es poden votar, m'ha dit, senyor Riera? [[Pausa.]] Sí, d bis i e bis, que són els dos punts que queden per votar de la moció.*** Comença la votació. Aquests dos punts queden aprovats per unanimitat, que vol dir 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Disculpin, faltava un punt, que és el punt número 2. Votem ara el punt número 2 de la moció. Comença la votació. Aquest punt també a estat aprovat per unanimitat: 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I, si no ens equivoquem, no queda cap altre punt d'aquesta moció per votar. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre contaminació, qualitat de l'aire i salut pública]] [[302-00049/12]] Passem al punt següent de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre contaminació, qualitat de l'aire i salut pública, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
Conseller, diputades, diputats, jo crec que tots nosaltres sabem que tenim un problema, un problema en la qualitat de l'aire, una qualitat de l'aire que és molt millorable, ja no només a l'entorn metropolità de Barcelona, també a l'entorn metropolità de Tarragona, també a Girona, eh? –que tenim alguns problemes amb alguna paperera, amb alguna pedrera–, també a comarques com a Osona o a comarques del Prepirineu; contaminació provocada bàsicament pel diòxid de nitrogen, per les partícules i per l'ozó troposfèric. Pràcticament, sabem que tota la contaminació que es produeix en l'aire és fruit de les activitats humanes, bàsicament de l'activitat industrial, també del transport, també de la mobilitat, que són els principals focus generadors de la contaminació de l'aire i, per tant, d'una qualitat de l'aire deficitària. El 90 per cent de la població metropolitana està exposat, en aquests moments, a nivells de partícules superiors a les que recomana l'Organització Mundial de la Salut. Els episodis de contaminació augmenten quan hi han les consultes respiratòries pediàtriques en un 8 per cent. Recentment, aquesta setmana, l'Institut Tecnològic de Massachusetts, també ha tret un informe que diu que l'ansietat, la depressió i la manca de felicitat es deu en bona mesura a la contaminació de l'aire. A Catalunya ja sabem que 3.500 morts prematures es deuen, justament, a la manca de qualitat de l'aire, cent vegades més –cent vegades més– que els accidents de trànsit. Això té un enorme cost humà i econòmic, dies de feina perduts, congestió, milions en despesa sanitària. Per tant, jo concloc que la millora de la qualitat de l'aire és un dels reptes que tenim com a societat. El Grup Socialista ja ha presentat en els darrers dos anys i mig tres interpel·lacions, s'han aprovat tres mocions. El 6 de març del 2017 ja va haver-hi una cimera a Pedralbes on totes les administracions implicades en aquesta problemàtica, i per buscar una solució, van acordar un seguit de mesures, però l'òrgan de coordinació d'aquesta cimera es va reunir vint-i-un mesos després de la cimera. Des del nostre punt de vista, i li ho deia, conseller, en la interpel·lació, nosaltres creiem que els incompliments de la Generalitat són flagrants, i la sorpresa va ser que en aquesta reunió de coordinació vostès van dir que això era culpa del 155. Home, no cola, eh?, aquest argument, conseller, diputades, diputats, no cola en aquest tema, eh? Tenim la convicció que no avancem, que el Govern de la Generalitat no lidera, que ho deixen tot, o bona part, en mans de l'Administració local. Al conseller Rull, en les anteriors interpel·lacions ja li demanaven que liderés, ara li ho demanem a vostè, que lideri les polítiques. Alguns dels punts de la moció els tornem a reiterar. Esperem que si s'aproven aquesta vegada, vostès els tirin endavant, els compleixin i no s'«escaquegin de les seves responsabilitats. Volem que al llarg de l'any 2019 el Govern porti a aquest Parlament una llei de qualitat de l'aire. Que al llarg d'aquest any actualitzin els inventaris d'emissions contaminants arreu del territori del país. Que durant l'any 2019 aprovin el reglament de la Llei de finançament del sistema del transport públic, una llei que vam aprovar el juliol del 2015, amb un any havien de fer el reglament i portem ja dos anys i escaig de retard respecte a aquest tema. Procedint al termini de tres anys, des del nostre punt de vista, l'automatització de les dades que proporcionen les estacions de la xarxa de vigilància de la qualitat de l'aire, perquè, no és que sigui una mania nostra, és que d'això se'n diu «transparència de les dades, perquè sinó ens trobem que les dades manuals que en aquests moments estan penjades, són del maig del 2018. I així no hi ha manera de saber què passa en el país. Que creïn una línia de suport econòmic als ajuntaments de més de 50.000 habitants, i a l'Àrea Metropolitana de Barcelona per definir conjuntament les àrees de zones de baixes emissions o d'atmosfera protegida. Que implantin d'una vegada la T-Mobilitat, 2019-2020, i que el 2021 ja hi hagi el nou sistema de tarifes, més enllà de les actuals corones, que ens habiliti a treballar, justament, en benefici del transport públic.
Gràcies, diputat. Té la paraula, per defensar les esmenes presentades, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Ferran Civit.
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, i també conseller Rull, doncs, ja que abans el diputat Terrades l'ha esmentat, doncs, demà també li explicaré, quan lo visiti a Lledoners, una mica com ha anat aquest debat, aquesta trobada. Que, per cert, algú s'ha deixat un bolígraf aquí; últimament, quan intervinc aquí sempre algú es descuida un bolígraf, negre i d'ESADE, per tant, si algú el vol recollir després, que ho sàpiga, que se l'ha deixat aquí. Primer de tot, moltíssimes gràcies al diputat Terrades, que ja sap que des de la legislatura passada, que vam coincidir, doncs, sempre trobem punts de suport. Hem presentat unes esmenes conjuntament amb Junts per Catalunya. Ens hem trobat d'acord amb algunes esmenes, amb d'altres no hem transaccionat, però sempre trobem algunes vies en les quals trobem acords. I si algunes no ens hem transaccionat, doncs, ja sap que, o són per defectes de forma, o perquè algunes no són atribucions estrictament de la Generalitat, o bé per algun altre motiu que, més tard o més d'hora, acabarem solucionant, i si no sap que acabarà sent així. També, m'agradaria parlar del fet aquest... –i que això el diputat Terrades també ho ha esmentat–, efectivament, tot el tema que avui estem parlant aquí, avui podríem debatre-ho, si és mobilitat o qualitat de l'aire, o salut, o tot va lligat. Efectivament, tot va lligat. Vostè ha esmentat unes dades de mobilitat, també ha esmentat unes dades de salut pública. Amb tot el que ens afecta aquí, perquè estem parlant que la gent, no només de l'àrea metropolitana de Tarragona, sinó de qualsevol àrea metropolitana de Catalunya, però també d'altres llocs, com pot ser també Osona, o qualsevol altre lloc, o també, vostè ho sap, el Vallès Oriental, amb tota la contaminació que puja de l'àrea metropolitana i que pel Congost arriba fins a Osona, fa que moltíssima gent, doncs, tingui problemes de salut, i que això fa que tots plegats ens hi haguem de posar. Això vol dir totes les administracions, perquè estem parlant, les administracions, com aquesta, que és l'objecte de la moció de la Generalitat, però també els ajuntaments. Cal tenir en compte que, per exemple, la ciutat on estem ara encara no ha fet moltes de les coses que hauria d'haver fet, el municipi en qüestió o l'àrea metropolitana en qüestió, perquè a Londres, des de fa molts anys, tenim un peatge per a accés; tenim ciutats com Copenhagen, que estan traient vehicles del centre a favor de la bicicleta; tenim ciutats també, aquí, a prop, com per exemple Madrid, que ha fet el Madrid Central, que és una cosa molt interessant i que crec que també aquí hauríem de començar a mirar a veure com ho fem. Perquè el tema de la contaminació, el tema de la qualitat de l'aire va lligat sobretot amb el tema de la mobilitat. Cal tenir en compte que la immensa majoria de la gent que ve a Barcelona o surt de Barcelona, si poguessin, no agafarien el vehicle, i, si ho fan és perquè s'hi veuen obligats. Servidor de vostès ve de l'Espluga de Francolí, a 150, 130 quilòmetres d'aquí, però també amb un tren des de fa cent cinquanta anys; doncs és com si no en tingués, perquè, per les freqüències que hi han, no em serveix per a res per venir al Parlament, i moltíssima gent per treballar o per estudiar. Per tant, això hem de modificar-ho. A la URV, per exemple, el 10% dels estudiants que van a la universitat han d'abandonar precisament per problemes de mobilitat, perquè els horaris no els van bé i fa que hagin d'abandonar els estudis. I, si em permeten, jo ara, a nivell personal, estic gaudint d'un Erasmus 155, tinc la sort de poder visitar molt sovint Suïssa, i encara més sovint Bèlgica, i tinc el plaer de poder comparar la mobilitat i també el sistema democràtic i judicial allà, que lògicament es poden imaginar que és molt diferent. A tot arreu veus carrils bici, amb un sistema de trens molt puntual, molt eficient. Fins i tot a Anvers, si se'n van a l'estació central d'Anvers, trobaran tres nivells de ferrocarril. O sigui, l'excusa no és la capacitat, no, és que és molt estret... Doncs escolti'm, han excavat fins a tres nivells de ferrocarril. I clar, amb això tots ens hi hem de posar: els ajuntaments, la Generalitat, que és l'objecte d'aquesta moció, i, efectivament, una de les esmenes que no ha estat acceptada en aquest cas és el gran deutor de tot plegat, que en aquest cas estem parlant de l'Estat espanyol. Cal tenir en compte que el 80% de la inversió ferroviària a l'Estat espanyol se'n va a alta velocitat, mentre el 20% se'n va a rodalies, que és el gruix de la gent que ho fa servir. Però, a més a més, clar, això ho ha dit –no ho diu servidor– sinó que ho ha dit el Gremi de Contractistes de Catalunya, que només es licita una quarta part de les obres, i d'aquestes només se n'executa un 75%. O sigui, un de cada tres euros només executat. I clar, davant d'això, quan es parla del park and ride, no cal que hi hagi park si no hi ha ride. La gent no deixarà el cotxe si no pot agafar un tren amb garanties. I clar, no millorarà la qualitat de l'aire i no millorarà l'eficiència si això no millora, i si lògicament l'Estat no fa els deures. I per això aprofito, ja que ha quedat inaugurada la temporada de cartellets [[l'orador mostra una imatge a la cambra]] , doncs, aprofito per treure aquesta gran portada històrica, en la qual aquí diuen que tindrem un gran festival de milions. Però clar, aquí, en lloc de lluvia de millones hem tingut lluvia de detenciones, i a més, casualment, no sé si s'hi fixen, aquí els tres coets surten de tres municipis catalans molt coneguts darrerament, que es diuen Mas d'Enric, Lledoners i Puig de les Basses, i, lògicament, el que necessitem aquí és més mobilitat, més llibertat, i tots plegats ho farem, no pateixin. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Narcís Clara.
Gràcies, president. Conseller, membres del Govern i del Parlament, convidats. L'activitat humana desenvolupada des de la revolució industrial ha provocat que la qualitat de l'aire s'hagi deteriorat. La conseqüència més coneguda d'aquest fet és l'escalfament global degut a l'augment de les concentracions dels gasos amb efecte hivernacle. Ara bé, en el deteriorament de la qualitat de l'aire intervenen molts altres productes, com els òxids de nitrogen o les partícules sòlides, per citar dos exemples que ens afectes especialment. La relació directa entre contaminació, qualitat de l'aire i salut pública és evident. L'Agència Europea del Medi Ambient, que és l'agència independent de la Unió Europea, assenyala que els increments de les concentracions de determinats contaminants de l'aire són la causa de nombrosos problemes en els àmbits de la salut i el medi ambient. Segons la Comissió Europea, es produeixen cada any més de 400.000 morts per aquests motius. Aquest problema de salut pública implica que l'activitat econòmica i les finances públiques també se'n ressentin. Es perden milions d'hores de treball i augmenten els costos sanitaris i farmacèutics. Tal i com va manifestar el conseller Rull en el Parlament, s'han d'aplicar canvis estructurals en matèria de transport i en política industrial. Aprofito l'avinentesa per saludar-lo amicalment, així com als altres polítics catalans que no ens poden acompanyar per motius injustos prou coneguts. Crec que la ciutadania espera de nosaltres, els seus representants, no només que implementem mesures per millorar la qualitat de l'aire, sinó també que fem pública la informació disponible amb transparència, claredat i simplicitat. Amb aquesta darrera finalitat es definí l'índex de la qualitat de l'aire, amb un sol valor numèric en el rang de -100 a 100 es pot conèixer quina és la qualitat de l'aire que es respira. Només que una de les concentracions considerades superi el llindar preestablert, té com a conseqüència que l'índex de qualitat sigui negatiu. Per què els explico això? Doncs bé, tots els valors mitjans anuals avaluats a Catalunya són superiors a 50. Dic «mitjans perquè existeixen moments en què es superen els llindars preestablerts per la Unió Europea, com passa, per altra banda, a moltes ciutats de l'Europa occidental. Aquests episodis de contaminació certament són molt preocupants i hem de treballar per minimitzar-los. Respecte al sentit del nostre vot, els avanço que votarem en contra dels punts 4, 9, 14, 15 i 16 i a favor de la resta. Per tant, votarem a favor de gairebé tres quartes parts dels punts proposats. En conseqüència, agraeixo al diputat Terrades el bon clima creat en l'avaluació de les diferents propostes. Quines discrepàncies han sorgit, la majoria de les quals a causa de condicionants externs? Primer, opino que qüestionar la metodologia utilitzada per al tractament de dades, la qual ha estat avalada pels tècnics de la Unió Europea, no és el camí. Deixem que els experts facin la seva feina. Respecte a la conveniència d'automatitzar totes les dades, hi ha dos motius per no fer-ho. Per una banda, la Comissió Europea demana que es mesurin manualment alguns dels contaminants, com per exemple les partícules amb un diàmetre menor de 10 micròmetres. Per altra banda, seria un malbaratament de recursos automatitzar totes les 122 estacions. Només cal fer-ho en estacions on els experts ho considerin necessari, és a dir, en aquells punts en què l'evolució de la contaminació pugui ser més problemàtica. Segon, estem en consonància amb la proposta sobre el desplegament de la zona de baixes emissions de les rondes de Barcelona i la resta de municipis de més de 50.000 habitants. S'ha de tenir en compte, però, que algunes competències són municipals. Tanmateix, el punt principal de desacord està en la creació d'una línia de suport econòmic. No m'estendré en el dèficit fiscal que pateix Catalunya, atès que ja ha estat analitzat de forma brillant en aquest ple, però voldria recordar els 25 milions que el conseller Calvet va anomenar que havia d'aportar a l'Estat per al Pla de millores del transport públic el 2018 i que no han estat pagats. La confiança és una qualitat que no es pot mesurar amb un instrument, amb un sensor, és un intangible; però algunes de les variables que hi influeixen sí que són mesurables; en aquest cas, els 25 milions. En aquestes condicions, quina confiança es genera? Cal afegir a més que l'organisme que ho hauria de sol·licitar a l'AMB no ho ha pas fet. Tercer, compartim que caldria reglamentar la restricció de la circulació per episodis ambientals declarats en les vies que corresponguin, però primer cal tenir la facultat de sancionar les infraccions per després desenvolupar el reglament anteriorment citat; és una qüestió d'ordre. I per acabar, estaríem d'acord també a establir quines infraestructures s'han d'executar a l'àrea de Barcelona els primers cinc anys, però sempre en el marc de l'ATM. No cal crear un altre instrument de planificació. Moltes gràcies, president.
Gràcies, diputat. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, president. Diputados, diputadas, conseller. Bueno, ¿cuántas mociones llevamos ya sobre calidad del aire? Seguro que me han escuchado, todos ustedes, hablar aquí, en este..., aquí, en el hemiciclo, sobre este tema, sobre el grave problema que tenemos ya hoy en día en nuestras ciudades, en Barcelona, en Sabadell. Hemos hablado sobre el problema que suponen, pues, los óxidos de nitrógeno, las PM10 y otras partículas que llegan a nuestro aire y que dificultan mucho la vida de las personas alérgicas, de las personas con problemas respiratorios, y que incluso se estima que llegan a causar más de tres mil muertes prematuras al año. Se han aprobado varias mociones sobre calidad del aire, y esto, en principio, pues debería ser algo sobre lo que estar satisfecho. Es positivo, sí, porque refleja la preocupación de diversos grupos parlamentarios sobre una problemática que está en la calle, y que de hecho es una preocupación creciente en la ciudanía. Es positivo pues porque un problema real, que está en la calle, ha calado dentro de la agenda política, y muestra de ello son las distintas mociones que se han ido aprobando. Se han aprobado, digo, muchas mociones, pero ¿y acciones del Govern, o resultados, o avances? Pues en muchas, en la mayoría de las cuestiones, se responde muy rápidamente: ninguno. De hecho, no hay más que ver las propuestas que se proponen hoy, como la de aparcamientos disuasorios, que se aprobó ya hace tres años y no solo se tiene que volver a plantear hoy, sino que está exactamente en el mismo punto que estaba entonces. Queremos más mociones sobre la calidad del aire, muchas más, pero no queremos que tengan que ser iguales a las de años anteriores porque no se ha avanzado nada, y no lo digo por decir. Podemos leer algunos puntos: «Adecuar los protocolos de actuación en caso de aviso preventivo o episodio de contaminación, está en la moción de este año y está en una moción de la legislatura pasada, y no del final, precisamente. O «incorporar una estrategia para reducir el ozono troposférico en la comarca de Osona, exactamente, lo mismo. Estaba ya en una moción de la legislatura pasada. O tenemos incluso una muy graciosa: este año tenemos la ley de financiación del transporte público, y tenemos un punto en la moción de este año que dice: «aprobar, antes de que se acabe 2019, el reglamento de esta ley. Pues bien, en 2017 teníamos: «aprobar, antes de que se acabe 2017, el reglamento de esa ley, y así estamos. ¿De verdad, en estos dos, tres años no han tenido tiempo para redactar este reglamento, para cualquiera de las otras cuestiones? ¿O es que han tenido otras prioridades? Porque yo creo que va a ser eso. Porque, mire, tienen tiempo para ir a Waterloo. Bueno, esta creo que es de Berlín, esta, en particular, pero para ir a Waterloo también tienen tiempo. O tienen tiempo, pues, para ir a..., para montar actos y chiringuitos como el Consell per a la República. Ahí tenemos a nuestro conseller de Medio Ambiente en primera fila, porque seguro que allí se habla muchísimo de calidad del aire, es muy importante que esté allí. Y, sin embargo, cuando tienen que comparecer delante de la Comisión de Medio Ambiente, como ocurría el miércoles pasado, ya saben qué ocurrió en este Parlamento el miércoles pasado, pues no se les..., no tienen..., no les da vergüenza el no venir y, en su lugar, mandarnos una cartita donde nos dicen: «Us comuniquem que no ens és possible assistir. No les es posible asistir. Ya me dirán ustedes qué cosa más importante tenían que hacer el miércoles pasado a las tres de la tarde que venir a comparecer a una comisión con la que estaban comprometidos. «I us sol·licitem posposar les sessions informatives. El miércoles pasado. Hasta el miércoles que viene, que, por cierto, la Comisión de Territorio se quedará sin las mociones que tenían que verse la semana pasada y van a retrasarse como mínimo un mes. Y, además: «us sol·licitem posposar. ¿Os solicitamos? No, mire, hablen con propiedad. Os solicitamos, no: os imponemos posponer, os imponemos, nos impusieron... [[aplaudiments]] el cierre de la comisión, de seis comisiones a lo largo de todo el día. Nos bloquearon, nos impidieron cumplir con nuestras obligaciones. Ustedes solo acuden a los foros del procés, y Cataluña tiene muchos problemas complejos: ATLL, el metro, tiene una deuda enorme, tiene un montón de facturas pendientes de pagar, tenemos, como aquí se habla, la contaminación del aire, y necesitamos un gobierno al que le preocupen y que se ocupe al 100% de estos problemas, pero no lo tenemos. El Govern de Torra ni quiere ni puede gobernar Cataluña, ni puede ni quiere resolver los problemas de los catalanes. Daremos apoyo a esta moción, sí, pero necesitamos que en Cataluña haya un cambio de etapa para que dentro de tres años no volvamos a estar aprobando la misma moción porque no se habrá hecho nada. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació i per fixar la seva posició té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, en primer lloc, el diputat senyor Lucas Ferro. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, nosaltres donarem suport a la moció, com no podria ser d'una altra forma, però creiem que hi ha una paradoxa en les polítiques que tenen a veure amb la lluita contra el canvi climàtic, amb la contaminació i amb la salut pública. Avui, a diferència de fa quinze o vint anys, em sembla haver-hi un consens sobre els grans reptes de país que tenim davant. Ja ningú ve a aquest faristol a negar que la contaminació no afecta la salut pública o a negar que cal repensar la mobilitat interurbana, ni a negar que cal liderar una estratègia pública que aporti solucions. Ja no hi ha negacionistes; ara tot el Govern ha assumit el que és una evidència per al conjunt de la ciutadania, però són incapaços de creure's les seves pròpies paraules i sobretot són incapaços de liderar una agenda pública a l'altura dels grans reptes de país. Ja no hi ha negacionistes; ara el que tenim és un govern gris que ni es creu el que es diu ni és capaç de liderar una nova proposta de benestar. Liderar una proposta de benestar avui és incloure en la necessària recuperació de drets i serveis públics una aposta per transformar les nostres societats. Cal liderar una nova aposta per fer societats més sostenibles, més equitatives i que lluitin contra la xacra masclista. I la Generalitat no lidera cap proposta en cap d'aquests tres grans eixos. Mentre les ciutats del canvi estan liderant soles una nova agenda de futur, el Govern és incapaç de liderar cap aposta política, quan no es dedica a posar pals a les rodes a les institucions que sí que intenten tirar-les endavant. En matèria de sostenibilitat tenim dos grans reptes: la transició energètica i la lluita contra les emissions i la contaminació. En matèria de transició energètica, veiem que mentre Barcelona ha liderat l'aposta per un operador públic cent per cent renovable d'energia per assegurar una transició energètica justa i sostenible, aquí fa mesos que esperem que es creï una comissió per construir conjuntament un pla de transició energètica per a Catalunya; doblement greu si tenim en compte que la Llei de canvi climàtic fixa el tancament de les centrals nuclears a Catalunya en menys de deu anys. Quan parlarem i planificarem en aquest Parlament la necessitat de garantir els llocs de treball, el futur productiu de Catalunya i la necessitat de liderar una transició energètica? On està el lideratge de la Generalitat en propostes de transició energètica? On està el lideratge de la Generalitat en energies renovables? Mentre els ajuntaments lideren, amb competències molt limitades, una nova aposta per transformar les ciutats, per reduir la contaminació, per reconstruir una agenda de benestar, la Generalitat és incapaç de liderar cap proposta. Hem vist a Madrid el debat sobre Madrid Central. Hem vist a Barcelona el debat sobre l'operador energètic, sobre les superilles, sobre la connexió del tram. I on estan els debats que està liderant la Generalitat de Catalunya? Cap debat; ni d'habitatge, ni de mobilitat, ni de transport, ni d'energia; cap debat ambiciós, cap proposta que marqui l'agenda pública de debat i que ens doni una línia de treball a futur que hagi liderat la Generalitat de Catalunya. I això és especialment evident quan parlem del segon repte que tenim en matèria de sostenibilitat, que és la qualitat de l'aire. El problema de la qualitat de l'aire no només és un repte ecològic, és també un repte de salut pública. Cada any, a Catalunya, moren més de 3.500 persones de forma prematura per problemes sanitaris associats a la qualitat de l'aire; un 3 per cent del PIB és la despesa sanitària associada a malalties provocades per problemes de la contaminació de l'aire. I davant d'un problema de salut pública de primer ordre, la Generalitat és incapaç de liderar una proposta ambiciosa. Aquesta moció no és nova. I no és nova no perquè el diputat socialista no hagi fet la seva feina, no és nova perquè el 2014 vam debatre una moció que incloïa la majoria de punts que seguim avui reivindicant en aquest Parlament. Però és que això va passar el 2014. I el 2015 i el 2016 i el 2017 seguim presentant i exigint a la Generalitat que no faci el sord i que lideri una proposta pròpia en matèria de qualitat de l'aire. Cal que es posin les piles. Cal un projecte de llei de qualitat de l'aire valent i ambiciós. Cal que es reglamenti el finançament del transport públic a Catalunya per impulsar un nou model de mobilitat. Cal planificar i cal innovar en la mobilitat al país. En definitiva, cal que les mesures que aprova aquest Parlament no les tanquin en un calaix i s'atreveixin a liderar propostes ambicioses. Senyors del Govern, governin i construeixin una agenda pública a l'altura dels grans reptes del país...
Diputat...
Amb això acabo, senyor president...
...s'ha acabat el temps.
Liderin una aposta pel benestar, la igualtat i la sostenibilitat que ens permeti construir un nou futur per Catalunya, liderin-ho, perquè ja fa anys que se'ls hi està reclamant. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn ara de la senyora Natàlia Sànchez.
Gràcies. Hola de nou. Bé, ja s'ha dit, ho han dit diverses diputades; hem parlat sobre la qualitat de l'aire en moltes ocasions en aquest Ple. S'agraeix que es vagi traient, però, a vegades, no?, de tant repetir, pot quedar tan superflu que passi això, no?, que repetim debats, ens hi comprometem molt, però al cap i a la fi aquí no es prenen mesures realistes, perquè no ens ho prenem seriosament. Producte de la dependència del consum del petroli –no els dic re de nou–, la qualitat de l'aire ha continuat deteriorant-se, especialment a les àrees metropolitanes de Barcelona i Tarragona. Ho saben. En aquest sentit, aquest deteriorament va lligat a les emissions del transport rodat, l'activitat industrial i el transport marítim, que s'amplifica amb la ineficàcia de les mesures proposades per la Generalitat, especialment, i pels municipis, en connivència amb els sectors automobilístic, industrial i turístic. I aquí hi ha una de les qüestions clares. Perquè si aprovem molts punts en què fem moltes declaracions de bones intencions, però, per exemple, des del Govern de la Generalitat no som capaços de mirar a la cara, per exemple, el sector industrial, el sector del ciment, que coneixem perfectament quin és el seu pes, importantíssim, en la qualitat de l'aire, de res servirà que anem imprimint papers, anem aprovant mocions. Sobre algunes de les qüestions, també, la moció també és una mica calaix de sastre de tot de coses: mobilitat, T-Mobilitat... Bé, hi ha coses que hi votarem a favor, coses que no. El que sí..., a nosaltres ens agradaria poder plantejar un horitzó en què ens imaginem realment..., no només mirant a la cara el sector de les cimenteres, per exemple, sinó imaginar-nos un transport públic gratuït de qualitat i accessible per a tothom, no només a l'àrea metropolitana. I, en fi, sobre totes aquestes qüestions, també la llei. Nosaltres no la veiem com una prioritat. Ja hi ha moltes normatives que caldria renovar –en aquest sentit, la Llei sobre la qualitat de l'aire–, i bàsicament caldria fer-les complir, perquè no és que no tinguem, no estiguem dotats de reglaments i normatives sobre la qüestió. I per acabar sobre aquesta qüestió, per no allargar-me més tampoc, no?, mentre no mirem a la cara aquesta qüestió i anem fent polítiques de gomet verd que simplement blanquegen el que bàsicament passa en aquest planeta, mentre es van fent anuncis de la mà d'Ecoembes i altres indústries que s'enriqueixen amb el logo de l'ecologisme, però d'ecologistes no en tenen res, en què diuen «les teves excuses estan acabant amb el nostre planeta, nosaltres els diem que el seu capitalisme, la seva política d'amiguets, la seva política neoliberal, és el que realment està asfixiant la vida. I mai més ben dit quan parlem de la qualitat de l'aire.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya és el torn ara del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Per posicionar-nos globalment a favor d'aquesta moció introduirem algun matís i algun vot diferenciat en alguns aspectes en els que discrepem. La contaminació de l'aire, la qualitat de l'aire és un problema que coneixem, però també és un tema recurrent. Ja s'ha dit que periòdicament, doncs, tenim propostes de resolució i tenim mocions i interpel·lacions que fan referència a aquestes qüestions; plans..., periòdicament s'estableixen uns plans, no s'acaben d'obtenir resultats desitjats, apareixen nous plans, etcètera, no? Però aquest és un tema que evidentment no té una única solució sinó que té múltiples solucions, moltes i petites solucions; no té tampoc un únic origen sinó que té múltiples orígens. Però nosaltres som del criteri de que no podem exigir als particulars si com a administració no fem els deures i no prediquem amb l'exemple, no? I en aquest sentit comparteixo algunes de les paraules que hi han hagut en el sentit de que segurament no s'han fet, no s'han posat des de l'Administració totes les eines i tots els elements necessaris com per després poder anar exigint. Nosaltres d'entrada no seríem partidaris d'una nova llei sinó que seríem partidaris de complir els plans que ens proposem, que crec que és basant més senzill. Nosaltres donarem suport a totes aquelles mesures propositives d'accions i d'actuacions de l'Administració que es fan en aquesta moció, però ens abstindrem en dos punts i votarem en contra d'un altre. Ens abstindrem en aquell punt que fa referència al Reglament de la Llei de finançament del transport públic, perquè molt ens temem –i més venint del Grup Socialista i tal– que segurament, doncs, té un interès amb relació a un increment de la fiscalitat; no ens hi posarem favorablement. I després també ens abstindrem en aquell punt que fa referència al carril bus-VAO, no? I em disculparan, eh?, però venint del PSC ens fa un cert pànic recordant l'últim carril bus-VAO que es va posar en marxa, el de la C-55, que va trigar no sé quants anys en funcionar després d'un cost de bastant més de 80 milions d'euros, no? I, per tant, home, això... Però no és aquesta la discrepància; la discrepància és aquest afegitó d'evitar l'increment de la capacitat viària a l'entorn de Barcelona. I finalment votarem en contra d'aquell punt que el que demana o el que ve a dir és: no hem sigut capaços d'intentar posar remei a la contaminació de l'aire...
Senyor diputat...
...i la qualitat de l'aire a l'espai públic, anem a fer una anàlisi de quina és la qualitat de l'aire a l'interior dels edificis. Em dispensaran, ja hi ha normativa sectorial...
Diputat, s'ha acabat el temps.
...al respecte; per tant, en aquest punt, hi votarem en contra.
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn ara el diputat senyor Jordi Terrades.
No hem acceptat l'esmena de Ciutadans perquè ja li he comentat a la diputada Marina Bravo que nosaltres creiem que aquest és un tema que s'ha de resoldre en el debat de la T-Mobilitat i de com organitzem els preus, els títols, etcètera. I, senyores i senyors del Govern, nosaltres creiem que han de passar dels discursos als compromisos. I les esmenes que no els hem acceptat són aquelles que eren a compromisos concrets. Quins compromisos? Compromisos pressupostaris i bàsicament de lideratge del Govern. Vostès d'aquest debat se n'intenten «escaquejar cada vegada que surt: no volen complir la Llei de finançament del transport públic; no volen assumir les responsabilitats que els pertoca com a govern de Catalunya com les de la regulació de les vies que són de la seva competència. I creiem que aquesta és una actuació negligent del Govern, atenent a dues raons: a que tenen, vostès tenen competències en algunes de les vies que entren a la capital de Catalunya, a Barcelona..., que hi ha bona predisposició del Govern d'Espanya a parlar amb vostès per solucionar aquest tema; perquè els papers que s'havien d'enviar a la Dirección General de Tráfico vostès els han perdut per algun calaix i no els han enviat. I, senyor Civit, en el tema de les infraestructures, aquest debat que en aquest Ple alguns diputats de vostès n'han parlat. Vostè ha vingut aquí i ha explicat la meitat d'aquest debat que vam tenir el nostre grup i els dos grups que donen suport al Govern, que era que nosaltres els dèiem «estem d'acord en reclamar al Govern d'Espanya que compleixi els seus compromisos, i hi afegíem «tal com comença a fixar els pressupostos del 2019. I, a vostès, com que dels pressupostos del 2019 els fa pànic parlar-ne, per això ve aquí i ens ha fet el discurs que ens ha fet. Escolti'm, assumeixin responsabilitats, passin dels discursos als compromisos.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Passarem a votar la moció. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, senyor Rodríguez; votacions separades?
Sí; els punts 5 i 12, que es podrien votar conjuntament, per la nostra part, i el punt 15, separadament.
Molt bé. Senyor Civit... [[Pausa.]]
Demanaríem votació separada del punt 4...
Senyora Caula.
...no... [[Remor de veus.]]
No juguin entre vostès amb els micros, perquè, si no, no... Algú em demana la paraula?
Jo. [[Rialles.]]
Sí? [[Pausa.]] Senyora Caula, parli.
Li demanaríem votació separada dels punts 4, 9, 14, 15 i 16, que per nosaltres es podrien votar conjuntament.
Molt bé. Alguna altra petició més? [[Pausa.]] Sí, senyora Sànchez? [[Rialles.]] Senyor Civit, per què... Em demana la paraula o no, senyor Civit? [[Veus de fons.]] Per què em demana la paraula?
Era per demanar en aquest cas per al·lusions...
Fem una cosa, demanem les votacions separades i després li donaré la paraula. [[Pausa.]] Senyora Sànchez.
Bé, amb cap intenció d'allargar més el Ple..., si podem votar-los tots un per un serà per nosaltres més senzill, si no els fa re.
Molt bé. Per tant, votarem separadament tots els punts de la moció. Senyor Civit, ara sí. Trenta segons.
Gràcies, president. En aquest cas, senyor Terrades, el tema aquest no anava només pels pressupostos d'enguany sinó per tots els pressupostos, de tothom que ha passat per Madrid, que sempre han anat incomplint de manera reiterada..., els incompliments pressupostaris, i això inclou l'incompliment de les disposicions addicionals de l'Estatut, que només es va complir una vegada i després no s'ha complert més. I això significa des de la recuperació de la democràcia fins ara. Com a mínim que en tinguem constància, perquè durant el franquisme ja era una altra cosa. [[Aplaudiments.]]
Molt bé. [[Jordi Terrades i Santacreu demana per parlar.]] Senyor Terrades, entenc que per al·lusions...
Sí, senyor president.
Trenta segons, també.
Com que en aquest Ple s'ha parlat de compliments, d'execucions pressupostàries, etcètera, jo també he fet l'exercici de mirar què havia passat en els darrers vuit anys en l'execució pressupostària d'aquelles infraestructures que són responsabilitat del Govern de la Generalitat. I, escolti, si s'ho miren, veuran que tampoc és per tirar coets; més o menys en la línia del Govern d'Espanya. [[Veus de «Molt bé! i aplaudiments.]]
Passem, ara sí, doncs, a la votació de la moció, punt per punt. Comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per unanimitat: 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 62 vots a favor, 59 en contra, 3 abstencions i un diputat o diputada que no ha votat. Passem ara a votar el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 queda aprovat per 119 vots a favor, cap en contra i 6 abstencions. Passem ara a votar el punt número 6. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 7. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I passem ara a votar el punt vuitè. Comença la votació. El punt vuitè queda aprovat per unanimitat, és a dir, 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara a votar el punt 9. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 65 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt número 10. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 122 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt onzè. Comença la votació. [[Remor de veus.]] Onzè –onzè. Onze. Aquest punt queda aprovat per unanimitat: 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt dotzè. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 119 vots a favor, cap en contra i 6 abstencions. Passem ara a votar el punt tretzè. Comença la votació. El punt tretzè queda aprovat per 122 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. I ara votem el catorzè. Comença la votació. El catorzè queda rebutjat per 28 vots a favor, 60 en contra i 37 abstencions. Passem ara al quinzè. Comença la votació. El punt quinzè queda rebutjat per 62 vots a favor, 63 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt setzè. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 62 vots a favor, 60 en contra i 3 abstencions. I passem ara a votar el punt dissetè. Comença la votació. El punt dissetè queda aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I passem ara a votar el punt divuitè. Comença la votació. El punt divuitè queda aprovat per unanimitat, que vol dir 125 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara a votar el punt dinovè i darrer d'aquesta moció. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. [[Alguns aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el foment del món rural i de l'alta muntanya]] [[302-00052/12]] Un cop votada aquesta moció, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el foment del món rural i de l'alta muntanya, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat senyor Javier Rivas. [[Pausa.]]
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades. Cuentan que una mañana, a Churchill, a Winston Churchill, le preguntaron si podía dar una conferencia y él preguntó: «¿De cuánto rato? Le dijeron: «–De dos horas. –Bueno. Sí, anem-hi, al moment. Y mientras se ponía el gabán y encendía el puro, pues ya se dirigía a la conferencia, ¿no? En la puerta lo pararon y le dijeron: «No, espere, que nos hemos equivocado. Es de quince minutos. Entonces dijo: «No, me quito la chaqueta. Yo, una conferencia de quince minutos, necesito un día entero para prepararla. ¿Qué quiero decir con esto? Que la capacidad de síntesis es quizás lo más complicado, lo más difícil y lo más meritorio. Pero en esta moción, que es de un mundo rural, de todo un mundo –porque hay muchos mundos, aunque todos están en este mundo–, realmente, me dispensarán de que explique los puntos uno por uno de lo que hemos hecho, porque realmente es una moción muy grande, que todos la tienen por escrito y que cada uno, pues, ya se habrá leído y tendrá su propio criterio, ¿no? La voluntad de esta moción no es otra que poner el foco en un problema que tenemos con la vertebración del territorio, con una sociedad que tenemos que vertebrar bajo un concepto de ciudadanía en igualdad de posibilidades, de oportunidades, de derechos y de obligaciones. Soy de consciente de que no estoy descubriendo las sopas de ajo, que este problema está encima de la mesa, que la Administración es consciente de ello, ¿no?, que no es nuevo, pero sí que es nuevo que está en una tendencia incremental de mucho riesgo que se está acelerando. De hecho, hace años que la Administración –y tengo que reconocerlo– trabaja en estos temas, vía leyes, decretos, secretarías, direcciones generales, observatorios, institutos, subsecretarías, comisiones y un largo etcétera, ¿no?; pero la realidad es testaruda, y la verdad es que los datos son desoladores: lo que nos están diciendo es que el problema no se está corrigiendo, sino que se está incrementando. Por eso esta moción, por eso queremos poner bajo el foco, queremos poner encima de la mesa esta problemática, porque necesitamos que el Gobierno intervenga; que reconozco y repito que sabemos que ya lo hace, pero queremos añadir no una variable, sino una constante en esta ecuación, y es la de la eficacia del Gobierno, el Gobierno tiene que ser mucho más eficaz. No se trata de montar instituciones. Gobernar no es hacer un decreto y consignarlo presupuestariamente y ya está. Gobernar es hacer un análisis, dotarlo de medios, hacer seguimiento, marcar un rumbo, ir corrigiendo los defectos que se van viendo sobre la marcha; es incluso, diría, atarse al timón y llegar hasta puerto, ¿no? Es un puerto que yo creo que a todos nos interesa como sociedad, ¿no?, porque somos un conjunto, he dicho, que, aunque somos diferentes mundos, todos estamos bajo el mismo mundo. Creo que es una sociedad que la Administración tiene que hacer que sea más justa, ¿no?, que sea más igualitaria, que no dependa tanto del sitio donde has nacido o donde vivas. Me dirán que muchas de estas cosas, los que hayan leído la moción, efectivamente, ya existen, que ya se están haciendo, ¿no? Pero es que lo que le pedimos es que funcionen, no que estén ahí en un cajón o en una estantería o que estén en un titular de prensa, sino que sean una realidad, que sean una herramienta útil para que un territorio que tiene una viabilidad milenaria la pueda seguir manteniendo y pueda de más a más incorporarse a una economía del conocimiento del siglo XXI. Por mi trabajo, como el de la mayoría de los compañeros, hablamos mucho con mucha gente; yo soy una persona que me gusta más escuchar que hablar, ¿no?, y esta moción me ha resultado muy fácil hacerla, porque al final no soy más que un simple amanuense de las voces, de las peticiones de toda mi tierra. He hablado al comienzo de esta moción de síntesis, y permítanme una anécdota que creo que resume el objetivo de esta moción; es una anécdota ganadera, pero yo creo que es extrapolable a cualquier otro sector, ¿no? Un día estaba en una reunión de ganaderos que estaban tratando la problemática de la reintroducción del oso y la gestión que se ha llevado, que les está derivando en muchos problemas, en especial con un oso llamado Goiat, ¿no? Yo allí no conocía a nadie, solamente tenía un amigo, uno que conocía, Ramón, que estaba en el rincón del ángulo oscuro. Había uno que tenía la palabra y estaba muy airado, el hombre; decía: «No, es que lo que tenemos que hacer es que nos paguen seis mil euros por cada cordero que nos mate el oso, y así veréis cómo la Administración se pone las pilas, y este problema se acabaría, ¿no? Mi amigo Ramón, que es un tipo silencioso, como un río profundo, me llamó mucho la atención, porque tomó la palabra y se puso como un basilisco; dijo: «Tú no eres un ganadero, pidiendo estas cosas. Yo soy ganadero y quiero seguir siendo ganadero. Yo no quiero ser un subsidiario, yo no quiero vivir de la limosna ni de las indemnizaciones. Yo quiero vivir de mi trabajo en la ganadería. Eso es un poco lo que pide la gente. De eso va esta moción, de las limitaciones que tiene el mundo rural y de la dignidad de las personas del mundo rural. Y, para esa encomienda, decirles que pueden contar siempre con Ciudadanos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per defensar les esmenes presentades té la paraula, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat Òscar Ordeig.
Gràcies, vicepresident. Consellera, membres del Govern que ens acompanyen, per defensar el posicionament del Grup Socialistes i Units per Avançar a la darrera moció d'aquest plenari, però no menys important, sobre el món rural i les polítiques de muntanya. Començarem pel final que tenia pensat dir a la meva intervenció i és que nosaltres reclamàvem a l'anterior legislatura –i ja vam fer un debat de desenvolupament rural– que el Govern assumeixi el repte de la despoblació; que el Govern de la Generalitat de Catalunya ha d'assumir el repte del desenvolupament rural, i ho ha de fer des d'una perspectiva integral, des d'una perspectiva de lideratge de totes les administracions públiques que tenen una incidència directa en el desenvolupament rural, des d'Europa, que és molt important, des de Madrid, que també certes competències, des de Catalunya, que també en tenim unes altres. Però també donant pautes a un projecte de país, un projecte territorial, que recordem que afecta les polítiques de desenvolupament rural, el 75 per cent del territori de Catalunya, ha de liderar també davant dels consells comarcals, davant de les capitals de les principals comarques del món rural; sense la seva ajuda, evidentment, serà impossible. Com també reclamem més pressupost al Govern de la Generalitat, però no tot s'acaba, evidentment, amb més diners, sinó que, sobretot, en liderar un projecte integral de desenvolupament rural, de polítiques de muntanya, com toquen, perquè fa molt temps que sentim que la Llei d'Aran i el seu finançament estan pendents d'arribar i no arriben; fa molt temps que sentim que la Llei de muntanya s'està treballant i no arriba, i fa molt temps que sentim que s'ha fet una retallada en carreteres que tornaran i camins i que no arriben, fa molt temps que sentim a parlar que es millorarà la cobertura de telefonia mòbil o la fibra òptica i no arriba. I, per tant, diu: «Un llarg etcètera de promeses, un llarg etcètera de retallades en inversions, de recentralització de determinats serveis públics, que porta una certa decepció i, evidentment, accelera aquestes desigualtats territorials, aquesta cohesió territorial tan necessària. On som? Doncs, home, tenim una situació d'empobriment, envelliment i despoblació agreujada des de l'inici de la crisi, també per les retallades, que també l'han accelerat. L'augment de les desigualtats territorials, sumat als pressupostos públics de desinversió, sumats, evidentment, al Pirineu, a les zones de muntanya, amb unes adversitats objectives que, a més a més, encara accentuen més aquestes dificultats. Això sumat a la gran saturació, com ara hem comentat aquí, de les grans capitals, la falta de recursos a les grans capitals, i, per tant, amb aquest desplaçament de la població i de l'activitat econòmica a grans àrees metropolitanes, està agreujant també la gestió del nostre país, i també una visió excessivament centralista i metropolitana quan cal fer gestió del territori. Cal fer una bona gestió del territori i cal preguntar més i cal posar més la lupa des del territori en el qual es volen fer les propostes. I què podem fer? Nosaltres hem fet propostes, però tampoc voldria entrar al detall de totes les propostes que hem fet, perquè ja ens fem pesats d'anar-les repetint una i una altra vegada, obro parèntesi, jo agraeixo també a la consellera d'Agricultura, com també vaig agrair, en el seu dia, a la consellera Serret, que sí que des de tant important..., nosaltres volíem que es liderés la política de desenvolupament rural des de Presidència. I també és veritat que des d'Agricultura hi ha hagut interès, ja que es tenen competències en desenvolupament rural, a liderar aquest projecte, aquesta visió, aquesta comissió interdepartamental que avui tornem a rescatar –segurament, ho aprovarem–, que ja venia de l'anterior legislatura a proposa del nostre grup parlamentari, i, per tant, el que volem és que algú assumeixi, que algú lideri, que algú faci la reflexió, que algú assegui a la mateixa taula tots els agents implicats, públics i privats, en tirar les comarques rurals endavant, les empreses, les infraestructures necessàries, la connexió amb la resta de territoris de frontera amb França, amb Andorra, amb Aragó, amb la Comunitat Valenciana. Les fronteres són administratives, però moltes vegades poden ajudar a la dinamització econòmica i social. Per tant, projecte de país, a favor de la comissió interdepartamental, i nosaltres les propostes agraïm que s'hagin acceptat una petita part de les esmenes que hem presentat i, entre les quals, hi ha, evidentment, la comissió interdepartamental; descentralitzar els serveis públics de la Generalitat; l'Observatori Socioeconòmic, que creiem que s'hi ha de treballar; millora de parcs naturals; millora en la gestió de la fauna salvatge i els problemes; pla industrial específic del món rural, que ho hem demanat moltes vegades; més recursos per als hospitals de muntanya; més i millors comunicacions viàries i millora del transport pública, són element essencials que fixen la població al territori, recollits a les conclusions de la Fundació Món Rural; més suport a les persones amb discapacitat, als infants al món rural. Les problemàtiques a la ciutat agafen una dimensió diferent, moltes vegades, al món rural. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] No estem d'acord amb el punt dels cultius abandonats i tampoc estem d'acord amb quan es parla de la centralització dels serveis centrals, perquè nosaltres ho hauríem redactat diferent. En tot cas, agrair...
Vagi acabant.
...senyor Javier Rivas, per haver posat aquest tema debat, i, evidentment, a la resta també de companys, de diputats, que portaven aquesta responsabilitat, per les esmenes que hem anat parlant i que hem acordat. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació, pel Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat Francesc Viaplana.
Moltes gràcies, president. Consellera, diputats, diputades, permetin-me fer una prèvia. Aquesta moció afecta nou departaments de la Generalitat. Hi ha punts que, per ells sols, ja hi ha tant a dir que donarien per fer-ne una sola moció. Per tant, es fa molt difícil, per no dir impossible, que, en cinc minuts, puguem argumentar políticament els posicionaments de cada punt. Al meu entendre, hagués estat més oportú presentar una moció més concreta i poder abordar cada tema amb més profunditat, i així poder definir bé les solucions oportunes; solucions que fan falta, perquè estic d'acord que els temes que es tracten a la moció s'han d'abordar, però, d'aquesta manera potser no és la forma més adequada. Tot i això, li vull agrair, diputat Rivas, la predisposició que ha tingut per arribar a acords, i celebrem que hagi acceptat que no és necessari crear més òrgans ni malgastar més recursos públics, quan ja en tenim de creats, com és el cas de la Comissió Interdepartamental sobre Desenvolupament Rural, que, precisament, serveix per fomentar totes aquelles polítiques que fan falta des d'una visió transversal. I, des d'aquí, vull tenir un record i un agraïment especial a la consellera Serret per fer-ho possible. Em centraré, però, en els punts en què no coincidim. Al punt 2 es demana una desconcentració progressiva dels serveis centrals dels diferents departaments, amb la voluntat que les diferents conselleries posin les seves seus arreu del país. Al nostre entendre, el que cal prioritzar és l'eficiència de l'Administració i no tant on estiguin ubicades les seus. El que sí que considerem fonamental, i així els hi proposàvem en l'esmena, és que es continuï i es culmini el desplegament veguerial, en què aquest Govern s'ha compromès, ja que és fonamental que cada territori, amb les seves especificitats, tingui el seu propi representant, coneixedor de les dificultats i les problemàtiques del mateix territori. Però, és clar, segurament, el seu grup i el nostre això de les vegueries ho veiem de manera diferent. En el punt 5, demana que es redacti un pla de mobilitat de les zones rurals. Però és que, en els estudis comarcals que es realitzen des de la Direcció General de Transports i Mobilitat amb els consells comarcals i els municipis, ja es tenen en compte les necessitats específiques de mobilitats dels entorns rurals i es concreten les subvencions en què atorga el Departament de Territori als consells comarcals per a la potenciació dels serveis de transport. Per aquest motiu, no considerem necessari la redacció d'un pla de mobilitat específic de les zones rurals, com es proposa a la moció. A l'apartat 8.a, que afecta al control de la cadena de preus, ens hi abstindrem, ja que el Departament d'Agricultura ja està impulsant totes les mesures i eines possibles per reforçar la viabilitat de les explotacions i la transparència en la cadena de valor. Doncs, no es pot incidir en els preus, però s'estan implementant mesures, com és l'Observatori de Preus, on els agents tenen l'obligació d'enviar-hi les dades vinculades amb informació sobre els preus, amb l'objectiu de poder-ho publicar, al mateix temps que es promou la creació de circumscripcions econòmiques en els diferents sectors que així ho considerin. A l'apartat 8.b tampoc hi podem donar suport, ja que la normativa per executar les concentracions parcel·làries ja existeix, està vigent i en ús. El problema de les concentracions és pressupostari per a la redacció dels projectes i l'execució, després, de la mateixa concentració, fets que no estan relacionats amb la normativa. Pel que fa al punt 8.d respecte a incentivar la reforestació, no sembla gaire coherent, al nostre entendre, quan estem parlant de la Llei d'espais agraris, amb la recuperació de les finques abandonades per facilitar-ne el conreu. Tampoc ho és amb la necessitat de producció d'aliments que necessitem per millorar el grau de sobirania alimentària. És a dir, no trobem lògic incentivar la reforestació quan el que pretenem és evitar perdre sòl agrari en l'actual augment de zona boscosa que tenim al nostre país. Al punt vuitè, ens hi abstindrem, ja que el Departament d'Agricultura, actualment, convoca ajuts dins del PDR 2014-2020, de suport a la ramaderia extensiva de muntanya i a la millora de les pastures. Paral·lelament, s'està començant a treballar el Pla estratègic de la ramaderia extensiva de muntanya, per veure quines mesures s'han de prendre per assegurar la continuïtat d'aquest sector, dins d'unes condicions de producció difícils, i també les mesures a adoptar per minimitzar i compensar els perjudicis que provoca la interacció amb la fauna salvatge, ja sigui protegida o cinegètica. Segons vostè, amb les concentracions de ramats que es fan actualment per a prevenció d'atacs d'ós, ja no es pot considerar ramaderia extensiva i, en això, discrepem, ja que les concentracions són una pràctica que ja, de fa molts anys, es realitzaven i no per això deixa de ser ramaderia extensiva, ja que durant el dia el bestiar pastura lliurement i no pas en règim intensiu. Als punts 9.c i 9.d tampoc els hi podrem donar suport, ja que, per un costat, des de l'adopció del programa Catalunya clústers, l'any 2014, tots els clústers tenen àmbit català. Tanmateix, això no exclou que es pugui fer servir la metodologia clúster per treballar en un àmbit més restringit o local. I, pel que fa als incentius fiscals, cal recordar que els impostos són d'àmbit estatal i que, per tant, la Generalitat no té gaire capacitat normativa. D'altra banda, nosaltres creiem que és més efectiu fer polítiques de despesa, ja sigui amb ajuts o subvencions, que no pas tocant els ingressos, ja que s'incrementen els costos de gestió i no és tan controlable fiscalment. Per últim, no puc cloure la meva intervenció sense dir-li que em va saber especialment greu quan vostè, en la seva interpel·lació, va menystenir l'IDAPA. Senyor Rivas, n'hi ha molts que portem molts anys lluitant perquè a l'Alt Pirineu i Aran se'ns reconegui com a territori, perquè crec fermament que ho som, perquè tenim unes problemàtiques comunes i un entorn que ens agermana, i l'IDAPA va ser el primer instrument que vam tenir per lligar i vertebrar aquest territori. Podem discutir que hi ha marge per millorar o que hi ha aspectes que es poden modificar, però criticar l'existència mateixa de l'institut ho trobo una falta de respecte cap al mateix territori i per als que, durant molt de temps, des de diferents partits i des de fora dels partits, han treballat i treballen per al reconeixement de l'Alt Pirineu. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada Anna Geli.
Ben; bona tarde, conselhères; bona tarde, deputats, deputades. Mos trobam damb ua mocion massa pòc clara peth sòn contengut mès sustot pera sua forma. Ua mocion d'onze punts e mès de vint-e-dus apartats qu'impliquen a nau departaments. Açò hè que sigue impossible apregondir en un solet tèma, en un mon tant important com ei eth rurau e eth dera montanha. Senhors de Ciutadans demanen fòrça causes, e bères ues d'eres son contràries. Per exemple, en prumèr lòc –ac a dit eth mèn companh–, demanen descentralizar departaments deth Govèrn, mès non a hèt ne ua soleta referéncia ar IDAPA, qu'ei un departament qu'a eth Govèrn en territòri; un organisme que volerien eliminar, mès qu'ei ua hònt d'iniciatives coma era Taula de Camins deth Naut Pirenèu e Aran. Ei a díder, vòlen descentralizar era Administracion, mès, quan se descentralize, la vòlen suprimir. En dusau..., ua dusau contradiccion: s'opause a incentivar era refosteracion per un costat, e per un aute recuperar es finques abandonades entà facilitar-ne eth cultiu; un punt que ja quede estudiat e reflectit ena Lei d'espacis agraris. Per tant, no cau tornar a persutar-i. En tresau lòc, demanen eth desplegament dera banda ampla e es hilats mobils de darrèra generacion. E mos felicitam. Mos felicitam pr'amor que vien tara nòsta tèsi sus era importància de convertir Catalonha en ua republica digitau. Soent les provòque arridolets açò, mès saben tan ben coma nosati que coesione eth territòri, es vides e tanben era Administracion. Es pirenencs sabem tanben que sense un coche ei malaisit poder-mos desplaçar, e quan ac hèm, mos tòque condusir pera nacionau 230, ua des carretères mès perilhoses qu'a en son curriculum er Estat espanhòu. Per açò, des de Junts per Catalonha, posam eth Pla de transpòrt de viatgèrs de Catalonha 2020, que ja includís mesures de potenciacion e melhora deth transpòrt public enes zònes ruraus, concretades damb es conselhs comarcaus e damb eth Conselh Generau. Per aquerò, vòlen oposicion o constructiva o destructiva? Donques se era sua oposicion ei constructiva, non cau tornar a rehèr açò que ja i a hèt; en tot cas, melhoram e redefinim çò que ja auem. De un aute costat, en aguesta mocion i trobam dos punts que tanben interpèllen al Gobierno. Senhor Rivas, vosté qu'a partit en Madrid, exigisque ath senhor Sánchez qu'articule, per exemple, un mecanisme especific entà miei rurau en Pla estatau de viuenda, e qu'invertisque auments çò que i auie destinat en 2010: 100 milions d'èuros e non 50 milions d'èuros. Entà Junts per Catalonha, eth pagès ei tot. E per açò cercam mecanismes qu'articulen era convivéncia entre era ramaderia extensiva e era fauna sauvatja, programes que s'amien dejà a tèrme e qu'an coma basa eth madeish postulat qu'Union de Pagesi. E quin ei eth concèpte? Aué en dia, dilhèu non introdusiríem er os, mès ja que i ei, donques i auram de convíuer tanben, non? Senhores e senhors, guarden, programes com eth de desvolupament rurau, eth Pla estrategic dera ramaderia extensiva de montanha, eth POCTEFA, er Alberapastur, eth Cooperem Odisseu, es grops d'accion locau e iniciatives ruraus, non sonque son com ditz vosté entà fomentar el pastoreo, senon que prebotgen, per exemple, estades d'universitaris en toti es municipis ruraus dera montanha. Un exemple qu'a força a prop de vosté, en Vielha, eth Centre de Recerca de Nauta Montanha. D'ací n'an gessut arreconeishudes especialistes en tot eth mon per çò que tanh ara prevencion e ara deteccion des lauegi. E per çò qu'ei deth Pacte nacionau dera transicion energetica, que tanben l'encabís per aquiu, nosati tanben li demanariem, escote, l'ac digue ath senhor Rivera, qu'ei en Madrid, qu'«aprete en aguest cas ath senhor Sánchez entà lheuar era impugnacion deth Tribunau Constitucionau per çò que tanh as emissions de CO2. E ja entà acabar, prepausen tanben campanhes de divulgacion deth mon rurau. Mes, de hèt, ja se hèn aguestes campanhes, entre eres es que difon Món Rural. Çò que non a massa coeréncia ei que volguen barrar TV3 per un costat e ath madeish temps volguen hèr campanhes mediatiques entà auèr mès resson. Per tant, demori que non sigue sonque entà seguir era politica deth mon rurau deth sòn soci en Andalusia, qu'ei basicament eth foment deth mon dera tauromaquia. Com li didia ar inici: demanen fòrça causes, en bera d'ua d'eres se contradissen, e, per tant, les dideria e les demanaria, se les platz, que siguen coerenti, senhores e senhors de Ciutadans. Fòrça gràcies, senhores e senhors deputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn ara de la diputada senyora Yolanda López.
Gracias, president. Diputats, diputades, conselleres... A pesar de que gran parte de los puntos de esta moción están recogidos ya en otras leyes y reglamentos, y otros que no, pero consideramos importante, pues, reforzarlos, por eso votaremos, a excepción de algún punto, a favor de la misma. Nos parece interesante y conveniente que los programas específicos de desarrollo y diversificación económica en las zonas rurales contemplen el enfoque Leader de la Unión Europea para la financiación de iniciativas de desarrollo rural. Dado que para nosotros es fundamental la dinamización social, que se ceda la iniciativa de planificación a las comunidades locales de cada territorio rural para que, organizados en grupos de acción local, elaboren y ejecuten las estrategias de desarrollo para los territorios y planteen las soluciones a los problemas comunes que les afectan..., es decir, que se apueste por la gobernanza local. Y como creemos en la gobernanza local y en la dinamización social, también creemos que es fundamental para la creación del Comisionado del Medio Rural Transversal contar con plataformas sociales o con fundaciones, por eso nos parece contradictorio que el señor Rivas no haya querido aceptar nuestra enmienda para que estos colectivos puedan formar parte... Por otro lado, consideramos imprescindible que se apueste por medidas que acerquen el transporte, la telesanidad e internet a las zonas rurales, con el fin de frenar la despoblación rural y para que los habitantes de las zonas rurales puedan ejercer los mismos derechos que el resto. Aunque estas medidas resultan insuficientes si nuestro objetivo es ir más allá de frenar la despoblación y empezar a repoblar los territorios, porque, como dice Luis Antonio Sáez, profesor de economía aplicada de la Universidad de Zaragoza, la banda ancha por sí sola no atrae, pero su carencia, pues, sí genera rechazo. Por otro lado, sí que nos gustaría destacar alguna de las contradicciones de los señores y señoras de Ciudadanos, como por ejemplo la del punto 8, porque es imposible que se pueda poner en valor la importancia del sector primario y facilitar su desarrollo y modernización mientras partidos como el suyo, el de Ciudadanos, sigan impulsando tratados de libre comercio. Lo hemos podido comprobar en el caso de los cítricos valencianos, con el tratado de Sudáfrica. Por otro lado, respecto a los puntos 8.e y 8.d, sería interesante que los señores de Ciudadanos aclarasen qué consideran ustedes que se debe hacer con las tierras agrícolas abandonadas, incentivar que se cultiven, que se destinen a pastos o que se destinen a masa forestal. Aparte que ya es una cosa que estamos tratando, pues, en la Ley de espacios agrarios. Y, por último, también nos gustaría decir que esta propuesta que nos traen hoy, en algunos aspectos se nos queda corta, porque en ningún momento se habla sobre el fomento del emprendimiento y la gestión sostenible en el mundo rural; tampoco en ningún momento se habla sobre el papel de la mujer en el mundo rural, y tampoco esta moción nos habla de las causas del porqué el mundo rural cada vez tiene menos población y menos peso económico. Y ya la combinación máxima es que presenten ustedes mociones cortas y contradictorias, porque para luchar contra el desequilibrio territorial no vale con hacer alguna moción, vale con defender un modelo de gestión del mundo rural sostenible, que luche de verdad contra el desequilibrio territorial, algo que se contrapone con las políticas y el modelo de privatización, precarización y liberalización que ustedes defienden, que eso lo único que hace es expulsar a la gente del campo. Buenas tardes.
Moltes gràcies, diputada. A continuació i per fixar la seva posició té la paraula, en primer lloc, el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Ho farem des d'aquí l'escó. Serem breus, perquè moltes de les qüestions s'han dit ja, especialment la primera, la qüestió de certes contradiccions. No repetiré les que ja s'han dit: la manca de concreció, i una mica, no?, com qüestions que creiem que no són prioritàries quan parlem del títol d'aquesta moció: «Món rural i alta muntanya. Una qüestió sobre el punt 3, per exemple: compartim el plantejament que acaba de fer la diputada dels comuns, la importància que espais per dibuixar línies estratègiques per saber plantejar horitzons han d'estar arrelats al territori, connectats..., i on tinguin participació tots els agents socioeconòmics, polítics i socials. A banda de les mancances que ja s'han dit, també, qüestions que diria que ningú ha comentat, qüestions interessants sobre custòdia agrària, així com el paper de la dona en el món rural són imprescindibles si realment el que s'està intentant plantejar és quelcom que sigui realment interessant per al món rural. Ens fa la sensació que malgrat..., vull dir, no en tinc ni idea d'on viu vostè, però ens fa la sensació una mica que és una moció feta des del passeig de Gràcia, per dir-ho d'alguna manera; que no ha tingut en compte la mirada i les necessitats locals. [[Remor de veus.]] D'altra banda, ens han sorprès, per exemple, algunes qüestions sobre la telesanitat... [[Remor de veus. Pausa.]] Ens han sorprès algunes qüestions sobre la telesanitat, alhora que posava en valor els hospitals de muntanya. Vigilem amb aquestes qüestions, perquè la salut no podem fer-la telemàtica, depenent d'on hagis nascut, i una atenció primària i directa si has nascut, hi insisteixo, a l'àrea metropolitana. Acabem, per no insistir en qüestions que ja s'han dit, amb una qüestió que també trobem a faltar parlant les zones d'alta muntanya..., sobre fer la seva intervenció, per exemple, en aranès. Ens hauria agradat, i de fet esperàvem...: «Mira, Ciutadans potser posarà en valor la necessitat de preservar la llengua, de preservar els trets identitaris de l'Aran, i ni rastre. I, finalment, també, una de les qüestions fonamentals, com és la preservació del territori. Si volem parlar del Pirineu, si parlem de les zones i de la preservació del territori i de les seves qüestions prioritàries, cal, sens dubte –i espero que aviat ho puguem fer–, debatre sobre les possibles prospeccions i investigacions mineres, perquè grans transnacionals estan pretenent trinxar el territori d'aquestes zones precisament.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Sí; gracias, presidente. Muy brevemente, para trasladar nuestro apoyo a esta moción, muy parecida a una que debatimos y aprobamos en la pasada legislatura impulsada por nuestro grupo. Esencialmente, por tres elementos que contemplaba aquella y que también contempla, incluso ampliados, esta, que es muy larga. El primero, garantizar en el mundo rural los servicios públicos. El segundo, hacer frente al reto demográfico; fundamental. Y el tercero, revertir aquellos elementos que penalizan al mundo rural. Evitar que la gente se vaya, incentivar a que algunos vuelvan y también incentivar a que los que nunca han estado se planteen desarrollar su proyecto de vida allí. Hablamos de tecnologías de la información y la comunicación; hablamos, en definitiva, de todas las infraestructuras que son necesarias para que esas tres condiciones se produzcan. Gracias.
Gràcies, diputat. I ara, per posicionar-se sobre les esmenes presentades, té la paraula el senyor Javier Rivas, de nou. Gràcies.
Gràcies, president. I el primer, molt important, que no se m'oblidi, donar les gràcies als companys pirinencs, i a Yolanda, encara que no siguis del Pirineu..., pero estás invitada, te esperamos. Tanto a Òscar como a Anna, como a Francesc, gracias por las sugerencias, gracias por las esmenes. No entraré a discutir, porque yo creo que ya en el trámite transaccional ya hemos discutido bastante, y con bastantes desencuentros, ¿no? Pondré un ejemplo, solamente, de lo que hemos aceptado, por qué lo hemos aceptado, y lo que no, por qué no lo hemos aceptado. O sea, todo lo que sea propositivo, todo lo que sea «nos entendemos, lo hemos aceptado de muy buena gana, y con un ánimo muy propositivo. Lo que no aceptamos son las cosas que desvirtúan esa que es realmente nuestra voluntad. Por poner un ejemplo, porque no tengo tiempo, ¿no? El punto 5 que Francesc decía de los planes de movilidad. Dice: «No, es que ya están hechos, entonces, a esto votamos en contra, porque como ya están hechos, pues no hace falta volver a hacerlos. Bueno, es que es tan fácil como que, si están hechos, realmente, pues, vótalo a favor, y cuando la oposición, desde nuestro legítimo papel, digamos: «Oye, preséntame el plan que el Parlament aprobó, pues como ya lo tienes hecho, lo presentas, si no, es que debe ser que no está hecho. Entonces, en los tripijocs estos no entraremos. Pero sí quiero quedarme con la parte positiva del trabajo que hemos hecho entre todos juntos, y la voluntad de que no empiece y acabe aquí, que no sea una moción más de las muchas que se aprueban. Hubo una la pasada legislatura del PSC y del Partido Popular similar, parecida, en esta línea, pero ya se ha hablado esta tarde en esta cámara de que se aprueban cosas que luego son brindis al sol, que no se traducen en hechos reales, ¿no? Y el mundo rural, que es todo un mundo, repito; alguno me criticaba que era corta la moción, y otros que era larga; es normal, lo entiendo. O sea, todo no se podía poner, porque es todo un mundo. Pero en lo que sí que creo que estamos todos de acuerdo es que necesita soluciones, que necesita intervención por parte de la Administración. Nuestra voluntad, repito, es de que nos entendamos. Creo que..., bueno, creo no, sé que todos abrimos los ojos bajo el mismo cielo y bebemos del mismo río, y estamos obligados a entendernos. ¡Gracias! [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Sí, senyora Granados...
Sí, per demanar votació separada del punt 2, i del punt 8.d, de Dinamarca. Haurien de ser per separat, aquestes dues, president. Gràcies.
Sí, senyora Sànchez...
Ja em sap greu, però ens agradaria votar tots els punts separats. [[Remor de veus.]] I els subpunts de... –perdó, un moment–, del punt 8 votar separat el subpunt e, també.
Són conscients de que són quinze punts i uns quants subpunts, eh? [[Pausa.]] En tot cas, segur que no els poden agrupar per sentit de la votació? Perquè després resulta que fem votacions separades en què es produeixen els mateixos resultats que en l'anterior punt.
Segur. Som inexpertes, però ho hem intentat, també tenim ganes d'anar-nos-en a casa. [[Rialles.]]
Molt bé, molt bé.
Però una cosa... Una cosa només: sobre els subpunts, del punt 8 només el subpunt..., un, l'e va separat, i la resta van conjuntament.
Sí, però també s'ha demanat el punt 8.d.
Ah! Disculpi'm.
D, eh?, d de Dinamarca. Molt bé. Doncs, passem a votar... [[Veus de fons.]] Perdó, senyora Caula...
Em sap greu, però encara es pot, potser... Nosaltres demanaríem el vot separat de tots els punts i també tots els subpunts. Faríem una proposta, si li sembla. És una votació, doncs, penso que amb bastanta diversitat, com veurem durant la votació. Per part nostra, el subpunt 9.e, 9.f, 9.g, 9.h conjuntament, després, amb els punts 11, 13, 14 i 15, podrien agrupar-se.
Votarem separadament tots els subpunts, perquè acabarem abans que anar fent-ho agrupat. Som-hi.
Tanmateix –si ens ho permet–, entendríem que quan votem un punt votem l'enunciat en el contingut d'aquest punt, que era un dels dubtes que hi havia hagut en un dels que té molts i molts subpunts.
Votarem el punt i després cada subpunt, cada lletra.
Exacte.
Molt bé, som-hi. Votem el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 113 vots a favor, 3 en contra i 8 abstencions. Passem ara a votar el número 2. Comença la votació. El punt número 2 queda rebutjat per 47 vots a favor, 60 en contra i 16 abstencions. Passem ara a votar el punt 3.a, sí? 3.a. Comença la votació. El punt 3.a queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 3.b. Comença la votació. El punt 3.b queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 3.c. Comença la votació. El punt 3.c queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. I passem ara a votar el punt número 4. Comença la votació. El punt 4 queda aprovat per 123 vots a favor, 1 en contra i cap abstenció. Passarem ara a votar el punt número 5.a –5.a, eh?. Comença la votació. El punt 5.a queda aprovat per 65 vots a favor, 58 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 5.b. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per unanimitat, 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 6.a. Comença la votació. El punt 6.a queda aprovat per 64 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 6.b. Comença la votació. El punt 6.b queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 7. Comença la votació. El punt setè queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 8.a –8.a. Comença la votació. El punt 8.a queda aprovat per 61 vots a favor, 3 en contra i 55 abstencions. Passem ara a votar el punt 8.b. Comença la votació. El punt 8.b queda rebutjat per 63 vots en contra, 61 a favor i cap abstenció. Passem ara a votar el punt 8.c. Comença la votació. El punt 8.c queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Votem ara el punt 8.d. Comença la votació. El punt 8.d queda rebutjat per 45 vots a favor, 79 en contra i cap abstenció. I ara votem el punt 8.e. Comença la votació. El punt 8.e queda aprovat per 64 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.a. Comença la votació. El punt 9.a queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.b. Comença la votació. El punt 9.b queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.c. Comença la votació. El punt 9.c queda aprovat per 61 vots a favor, 60 en contra i 3 abstencions. I passem ara al punt 9.d. Comença la votació. El punt 9.d queda aprovat per 61 vots a favor, 60 en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.e. Comença la votació. El punt 9.e queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.f. Comença la votació. El punt 9.f queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt 9.g. Comença la votació. El punt 9.g queda aprovat per unanimitat. És a dir, 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I passem ara a votar el punt 9.h. Comença la votació. El punt 9.h queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt número 10. Comença la votació. El punt 10 queda aprovat per 61 vots a favor, 3 en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar el punt 11. Comença la votació. El punt 11 queda aprovat per 121 vots a favor, 3 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt dotzè. Comença la votació. El punt dotzè queda aprovat per 64 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar el punt tretzè. Comença la votació. El punt tretzè queda aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Passem ara a votar el punt catorzè. Comença la votació. El punt catorzè queda aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. I votem ara el punt quinzè. Comença la votació. El punt quinzè queda aprovat per 124 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Sí, senyora Caula, per què em demana la paraula?
Li fèiem esment abans que hi havia algun enunciat que també és votable com a punt, nosaltres demanaríem una última votació del punt 5. Els altres, en el nostre sentit, serien vot favorable i entenem que podrien quedar englobats. Però sí que demanem aquest, el del punt 5.
Molt bé. Votem, per tant, el punt 5, que és l'enunciat, eh? Comença la votació. El punt cinquè, el seu enunciat, queda aprovat per 64 vots a favor, 60 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] I creiem que ja hem votat tots els punts d'aquesta moció. S'aixeca la sessió.