Es reprèn la sessió. [[Projecte de codi de conducta dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya]] [[221-00005/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és el Projecte de codi de conducta dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya. Un cop acabada la seva tramitació a la Comissió del Reglament, i d'acord amb la Junta de Portaveus, passem a la intervenció dels grups parlamentaris per a fixar la seva posició. En primer lloc, té la paraula el senyor José María Espejo-Saavedra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Muchas gracias, presidenta. Señoras y señores diputados y diputadas del Parlament de Cataluña, tenía pensado iniciar mi intervención afirmando categóricamente que hoy era un buen día, y no solo porque se acabe el período de sesiones y muchos de nosotros podamos salir también a descansar, que yo creo que después de algunas cosas nos hace falta. Iba a decir que era un buen día porque, con el código de conducta que aprobaremos hoy, este Parlamento hacía un imprescindible ejercicio de acercamiento a la ciudadanía; un buen día porque los políticos que aquí trabajamos haríamos transparentes estas paredes de mármol dentro de las cuales habitualmente, pues, nos cobijamos; un buen día porque con este código asumimos y aceptamos que los políticos, como los ciudadanos, somos responsables de nuestros actos, y somos responsables de nuestros actos precisamente ante los ciudadanos y con una responsabilidad evidentemente aumentada y especial respecto de la que tiene cualquier otra persona. Pero ya me referí también ayer a este código de conducta y dije que, lamentablemente, empezábamos mal, empezábamos incumpliéndolo, antes siquiera de haberlo aprobado. Empezaron algunos diputados a escabullirse con un truco legal de su responsabilidad ante los ciudadanos. Mediante un truco legal, se aprovecharon deliberada y explícitamente de un privilegio, de un privilegio que tienen los políticos, de un privilegio del que no goza nadie más que esos diputados en su condición de tal, lo que viene siendo un abuso de derecho, o lo que viene siendo un fraude de ley, como dije ayer; algo que hoy, esos mismos diputados aprobaran que se prohíba en este código de conducta. Por eso hoy yo no puedo afirmar que sea un buen día. Solo lo puedo desear, y lo deseo –y lo deseo–: ojalá sea un buen día y a partir de hoy los diputados no se amparen en su condición para hacer lo que el resto de ciudadanos, el resto de trabajadores, no pueden hacer. Porque –y entro ya un poco en el fondo– de eso se trata: los ciudadanos son nuestros jefes, los ciudadanos nos pagan el sueldo; los ciudadanos nos pagan el sueldo y es un buen sueldo, y nos lo tenemos que ganar, y tenemos que rendir cuentas ante ellos de lo que hacemos. Y, por supuesto –y creo que eso es evidente–, si exigimos a los ciudadanos que cumplan la ley, es indigno, y lo repito, es indigno que nosotros nos la saltemos. Este código es, fundamentalmente, una herramienta para dos cosas muy importantes: transparencia y prevención. A partir de ahora, los políticos deberemos informar de manera obligatoria sobre nuestra actividad, sobre nuestras reuniones, sobre nuestros votos ante cada una de las iniciativas en este Parlamento, y responder por ello si no lo hacemos. No podrá, ningún diputado, utilizar su cargo para obtener privilegios, regalos, prebendas, o para favorecer a sus amigos o familiares, como por desgracia hemos visto que en Cataluña ha pasado también durante muchos años. Tendrán los diputados que desnudarse económicamente, y todos los ciudadanos podrán saber si los diputados de esta cámara tienen o no intereses que puedan influir en su toma de posición ante cada una de las iniciativas que discutamos aquí. Por todo eso hoy puede –puede– que sea un buen día. Pero no lo será si grandilocuentemente hablamos de transparencia, de responsabilidad y de códigos de conducta y, a la vez, nos amparamos y nos escondemos en privilegios que se tienen por ser diputado para incumplir las leyes que el resto de ciudadanos sí que tienen que cumplir. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Espejo. A continuació té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputades, diputats, el Grup Parlamentari Socialista va participar dels treballs previs a la reunió de la Comissió de Reglament en què finalment es va aprovar aquest codi de conducta que s'eleva a la consideració del Ple. És veritat que aquesta és una obligació que deriva de la Llei de transparència, aprovada ara ja fa un temps. S'ha treballat en el si de la Mesa. Hi havia un text bastant elaborat quan els grups parlamentaris com a tals van començar a aportar les seves esmenes. El nostre grup parlamentari, certament, en va realitzar poques –crec recordar que eren exactament tres, les esmenes que vam presentar al codi de conducta–, perquè en termes generals el text presentat, a iniciativa de la Mesa, doncs, ja contenia aquells elements que nosaltres consideràvem essencials. El que és veritat és que, en el transcurs del debat i amb l'aportació de tots els grups parlamentaris, s'han posat de manifest algunes de les dificultats que podia presentar l'aplicació pràctica d'aquelles previsions, i crec que amb el concurs de tots els grups s'ha millorat, polit el text, de manera que ara és un text força realista, que a la vegada pot cobrir algunes de les necessitats que, des del punt de vista de la transparència, d'aquest despullar-se que comentava el senyor Espejo, dels diputats i diputades d'aquest Parlament, doncs, eren necessàries. Ara bé, no siguem ingenus, perquè cap de les aportacions que aquest codi de conducta certament fa evitarà que, si hi ha una voluntat fraudulenta, qui vulgui escapolir-se de les previsions del codi de conducta trobi la manera de fer-ho. Això no vol dir que ens sembli que és fútil, allò que es regula en el codi de conducta; molt al contrari, creiem que la definició..., més enllà del que més estrictament es podria dir «codi de conducta, el que té a veure amb el tipus de relació que s'exigeix als diputats i diputades amb els altres diputats i diputades, amb els ciutadans, amb els grups que atenen, en tot allò que té a veure amb la regulació del conflicte d'interessos creiem que s'ha fet un progrés important: la mateixa definició de què s'ha de considerar l'esfera dels interessos del diputat o la diputada del Parlament, que va més enllà del seu interès particular, personal, i que s'estén a aquells interessos que puguin ser-li connexos per raó de la seva participació en societats o per raó de la seva relació familiar, per consanguinitat o per afinitat, amb els seus parents. Creiem també que és bo que hi hagi un règim sancionador, i també creiem que és bo que es regulin els procediments a través dels quals la Mesa pot requerir, a iniciativa pròpia o d'algun altre grup parlamentari, informació per tal de procurar fer més difícil que s'oculti una situació que pugui ser conflictiva, des del punt de vista d'una col·lusió d'interessos en el desenvolupament de les nostres tasques. Tot això és molt positiu, creiem que és un pas endavant; per tant, hi donarem suport. Ara bé, reiterem el missatge que no ens faci creure, l'aprovació d'aquest codi de conducta, que estem tots i totes..., o que podem estar tots i totes tranquils, perquè ja no serà possible que hi hagi una situació com les que es pretenen evitar. No, no, les situacions com les que es pretenen evitar, lamentablement, seguiran sent possibles, i, per tant, el que cal és una actitud molt atenta del conjunt dels diputats i diputades, dels òrgans d'aquest Parlament i, evidentment, també del conjunt de la ciutadania. La darrera dificultat, la darrera menció que volíem fer és la dificultat que existeix pel fet que aquest codi de conducta, òbviament, no pot obligar tercers, més enllà de l'àmbit estricte del Parlament de Catalunya. Això és quelcom que ha estat molt present en el debat i és quelcom que s'ha de tenir en compte si ens posem a regular amb més amplitud aquestes circumstàncies que ens poden afectar, en altres àmbits que, amb força de llei, puguin obligar tercers fora d'aquest Parlament. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, crec que avui portem una bona notícia, la Comissió de Reglament i els diferents membres de la Mesa crec que hem treballat bé i ens hem posat d'acord. Això no vol dir que totes les esmenes que tothom va presentar s'hi hagin incorporat; el nostre grup va presentar diverses esmenes que al final no han estat acceptades. Però, de forma global, els treballs que s'han fet, la millora del Reglament, ens satisfan. I per això votarem favorablement aquesta proposta. Avui no estem fent altra cosa que complir la llei, la Llei de transparència, la 19/2014, que en la seva disposició addicional cinquena mandata a aquest Parlament fer uns deures, desenvolupar un codi de conducta que concreti temes de transparència, d'accés a la informació pública i de bon govern. I això és el que estem fent. El síndic, fa pocs dies, en un informe, ens recordava que aquests deures encara no els teníem fets, i avui ens estem posant al dia. Estem contents, especialment, de dues coses. Primera, la regulació del conflicte d'interessos, que en aquest codi de conducta fa un pas endavant, i aquest Parlament ho necessitava, perquè ha tingut episodis greus de conflicte d'interessos en el passat. Per tant, avui sabem que el control dels interessos dels diputats i de l'entorn dels diputats, que poden col·lidir amb l'interès general, seran llegits amb una lupa més grossa. I això és bo, d'alguna forma, i com a mínim dificultarà aquelles actituds de diputats o de diputades que no adoptin aquesta norma mínima ètica. També estem contents amb una altra idea: la idea de l'agenda pública. Avui dia, amb qui parlem –sobretot si ens graven– i amb qui no parlem es converteix en un element públic si som diputats i diputades. Per tant, sí, hem de donar a conèixer la nostra agenda, amb qui ens asseiem, qui ens influeix a l'hora de prendre les nostres decisions. Per tant, la seva agenda, la nostra agenda, és una agenda pública, ha de ser coneguda. Això ha de fer que els grups d'interès s'hagin, també, de moure de forma pública. No és, d'alguna forma, dolent, formar part d'un grup d'interès. El que sí que és reprovable és que aquest grup d'interès defensi interessos privats d'una forma oculta i modifiqui de forma important les opinions i el vot dels diputats i les diputades. Per tant, creem també un mecanisme, no absolut, però que ens ajuda, en aquesta tasca, a fer-ho una mica millor. Ho he dit abans: hi han temes que a nosaltres no se'ns han incorporat. Seguim pensant que les comissions i el funcionament de les comissions d'aquest Parlament són millorables. Demanem comissions i comissions, però a vegades no hi assistim, i no hi anem. I això és un fet que possiblement també el codi de conducta hauria de regular i castigar. Bé, quedarà potser per a una altra tongada i per a una millora de l'actual codi de conducta; això no hi ha pogut ser incorporat en aquest moment. Però, ho repeteixo, crec que llancem un missatge que no està malament llançar-lo. En el passat s'han comès molts errors, però avui fem un pas endavant per cometre'n menys. Seguim per aquesta línia, per aquesta línia sempre ens trobaran. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Nuet. A continuació té la paraula la senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, un código de conducta define las reglas de comportamiento de una organización para mantener y potenciar su prestigio, para evitar comportamientos impropios o que la organización pueda ser utilizada para fines no lícitos o contrarios a sus valores prioritarios. Para tener éxito, un código deber ser creíble, realista, imparcial y bien consensuado. Todo aplica a nuestro Parlamento, que como institución debe mantener como valor prioritario el cumplimiento de la legalidad, desde la lealtad institucional; también lo tiene como un deber cualificado. Nosotros estamos por estos principios, por defender la transparencia y garantizar la ejemplaridad de nuestro comportamiento como diputados, pero tenemos dudas de la eficacia para alcanzar estos objetivos con el texto final del código; dudas planteadas como enmiendas y también como razonamientos que hemos defendido en las sesiones de trabajo, unas veces –las menos– con más éxito que otras. A continuación, expondremos las más importantes. Primera enmienda: es difícil entender que se considere que no actualizar la agenda desprestigia al Parlament; pero se considere una conducta aceptable, prestigiosa y coherente con los valores prioritarios de esta cámara, que los diputados, a sabiendas, actúen contra el marco legal, desacrediten o insulten a otras instituciones, insten a desobedecer o presionar a los tribunales o manifiesten una voluntad explícita y determinada de incumplir la legalidad. Ayer tuvimos una muestra muy grave de esto, porque ya sabemos que nuestra responsabilidad no implica adhesión a todos los contenidos del marco legal, pero sí que nos obliga a cumplirlo desde la lealtad institucional. Y esta es la base democrática del prestigio de esta institución y de la confianza de los ciudadanos en ella, porque es lo que nos protege a todos de la arbitrariedad y de la tiranía de una mayoría coyuntural. Creemos que no haber querido aceptar nuestras enmiendas en esta línea le resta credibilidad al objetivo del código, porque comportamientos absolutamente rechazables y escandalosos en términos democráticos, que lamentablemente se han dado aquí, quedan protegidos. Y también apreciamos falta de imparcialidad, pues no se nos escapa que el código amparará unas acciones partidistas: la hoja de ruta de la insumisión y la desobediencia..., suspendida por el Tribunal Constitucional, pero a la que no renuncia ni el Gobierno ni los dos grupos parlamentarios que tajantemente se posicionaron en contra de estas enmiendas nuestras, Junts pel Sí y la CUP. Ayer tuvimos una muestra indigna. Amparar y proteger estas acciones partidistas y claramente contrarias al valor prioritario, al deber cualificado de este Parlament, demuestra la parcialidad del código, su favoritismo político, y, por tanto, la imposibilidad de tratar con objetividad y con igualdad a todos los diputados. Ayer tuvimos otra muestra lamentable. Otros aspectos que planteamos como enmiendas. En primer lugar, por credibilidad, el código no se debe extralimitar en sus competencias ni en su ámbito de actuación; no se puede obligar e implicar a terceras personas que no son diputados, ni hacer recaer en el diputado la responsabilidad de que estos terceros cumplan con una obligación que no tienen. Así, el artículo 15 obliga al diputado a conocer y declarar todos los intereses de sus abuelos, padres, hermanos, hijos, suegros, cuñados, cónyuge o compañero de convivencia, y abuelos, padres, hijos y hermanos de este. El diputado debe conocer e informar de cualquier empresa, asociación, red social, con la que cualquiera de esas personas trabaje o tenga una relación comercial. Nos parece poco realista. O el artículo 18, nos parece una intromisión en la privacidad de terceras personas, sobre las que la Mesa del Parlamento no tiene jurisdicción, obligar al diputado a solicitar y presentar las declaraciones de la renta o de patrimonio o cualquier información económica relativa a las actividades de sus abuelos, padres, hermanos, hijos, cónyuge o compañero, los abuelos, padres, hijos o hermanos del cónyuge o compañero, aunque solo haya una relación de convivencia. O pedirle documentación sobre relaciones comerciales, relativa a clientes o proveedores de cualquier negocio, de cualquiera de todas las personas que les he mencionado. Todo esto nos parece muy intervencionista y una intromisión en la vida privada de personas ajenas al Parlament, sin tener competencia y que no pensamos que limite la acción de un corrupto –que siempre podrá utilizar un testaferro con el que no tiene parentesco. Además, imponer al diputado responsabilidades y obligaciones que no dependen de él es irreal, injusto y muy poco eficaz. Otra cosa es una investigación judicial, que obliga a todos los ciudadanos, pero el Parlamento no es el poder judicial. Actuar como si lo fuera es impropio, desacredita al código y es hacerse trampas al solitario. También creemos que reducir el sueldo a un diputado que compatibilice con otra actividad, artículo 13, es incongruente con que existan actividades compatibles. La medida, lejos de fomentar la dedicación y la calidad de nuestro trabajo, creemos que fomenta la profesionalización de la política, que es el algo negativo. Por esto nos hemos abstenido en algunos artículos, mantenemos vivas nuestras enmiendas y lamentamos que hoy ratifiquemos un código que no es lo realista, creíble, imparcial, consensuado y eficaz que nos hubiera gustado. Y sobre todo lamentamos que este código ampare una conducta impropia, y que creemos que desprestigia, y mucho, a la institución pública que la consiente. Ayer tuvimos la muestra de que este código nace tocado de arbitrariedad y de partidismo. Muchas gracias, presidenta, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bon dia. Banca Catalana, cas Palau, Caric, Loteries de la Generalitat, Prenafeta, VVM, Treball, Turisme, Planasdemunt, Casinos, Grand Tibidabo, Ferrovial, Europraxis, Estivill, etcètera, etcètera i, desgraciadament, etcètera. A algú li pot semblar que començar així és grandiloqüent, perquè, en definitiva, estem parlant només d'un codi de conducta de diputats i diputades. Però, a nosaltres..., o per nosaltres, la mirada permanent que hem tingut treballant aquest codi de conducta ha estat exactament aquesta: intentar vetllar per incorporar aquelles mesures que poguessin ser efectives, que poguessin ser eficaces en la lluita contra el frau i la corrupció. És veritat que aquest codi parla d'altres coses, regula altres aspectes, des de les qüestions que anomenaríem, diguéssim, de cortesia parlamentaria; s'ha parlat de la qüestió de fer públiques les agendes. Són extrems en què nosaltres la veritat és que no hi hem entrat massa; ens sembla relativament bé el que s'ha proposat, i, com dic, la mirada que hem tingut amb relació al codi de conducta és intentar incorporar aquells elements que poguessin prevenir casos de corrupció i de frau. Som conscients –i avui el següent punt de l'ordre del dia parlarà, abordarà de nou, la lluita contra el frau– que, per lluitar-hi de forma efectiva, s'ha de fer des de diferents institucions, amb diferents pràctiques, a partir de diferents comportaments; però, sobretot, amb una idea transversal, que sigui que puguem evitar la banalització de la corrupció com a principal garantia que aquesta pugui eradicar-se. Nosaltres, per tant, ens hem centrat a incorporar elements de control, de control extern i de control intern, perquè ens sembla..., i no només a nosaltres, ho diuen els experts, alguns dels quals han estat compareixents de la comissió parlamentària contra la corrupció, aquella comissió que una representant d'un grup parlamentari ahir criticava que no es reunís més sovint, però que, en canvi, el que diuen els seus experts..., com el catedràtic de dret penal Joan Queralt, que proposava, ell mateix, que els càrrecs públics haguessin de retre comptes respecte als seus familiars fins al quart grau de consanguinitat i d'afinitat, aquestes mesures que plantegen els compareixents a la comissió contra la corrupció, en canvi, el seu grup parlamentari no les accepta. Per tant, no és tant que es reuneixi setmanalment o quinzenalment, sinó que allò que s'hi veu, el contingut que s'hi coneix, pugui ser assumit. Això és el que hem fet nosaltres. Nosaltres bàsicament hem presentat tres esmenes. La primera, que demanava introduir les entitats mercantils també a la lògica del conflicte d'interessos, s'ha acceptat. La segona, que plantejava una actuació d'ofici dels serveis parlamentaris, perquè de poc servia que els diputats i les diputades poséssiu, poséssim a disposició les declaracions de renda, les declaracions de béns i de patrimoni i que ningú confrontés aquesta informació; per tant, d'ofici, els serveis parlamentaris corroboraran si aquesta informació pot comportar algun indici d'enriquiment il·legítim, il·lícit, i, per tant, aquesta esmena s'ha acceptat, i creiem que és molt positiva. I la tercera esmena que plantejàvem és exactament aquesta: que els diputats i diputades no només haguéssim de retre compte dels nostres béns i del nostre patrimoni, sinó també de la xarxa familiar. Aquesta esmena, jo crec..., i sense que ens hàgim dedicat a comptabilitzar temps de debat, però, sens dubte, és la que ha generat més debat. Hi havia molta inquietud de retre comptes de la xarxa familiar. Per què? Perquè s'al·legaven diferents motius, alguns dels quals no repetiré perquè em faria vergonya fer-ho en públic, però es plantejava que no teníem dret d'exigir aquesta informació, que seria difícil obtenir-la perquè amb molts familiars no ens hi parlem des de fa molts anys, i que, en definitiva, la família no tenia la culpa que nosaltres fóssim diputades i que, per tant, doncs, no tenien per què donar explicacions. A ningú se li escapa que ha estat una pràctica habitual la de posar a nom de familiars aquell enriquiment il·lícit que han adquirit alguns càrrecs electes. Una diputada que acaba de precedir-me deia: «De poco va a servir que tengamos que informar del enriquecimiento de los familiares si al final podemos hacer que los bienes se inscriban a nombre de un amigo. Sí, sí, clar, evidentment; sabem que el frau s'adapta, el frau és molt modelable als límits que se li imposen, i avui posem lupa en els familiars més propers, no fins a quart grau, finalment, però sí fins a segon, i algú, qui tingui ganes de cobdícia, evidentment trobarà un amic a qui posar els..., aquest enriquiment que hagi pogut obtenir. [[Remor de veus.]] Només, per acabar, hi ha dues coses que m'inquieten. I no sé si tinc el company de Ciutadans que ha intervingut, però crec que hem estudiat en facultats de dret diferents. [[Persisteix la remor de veus.]] El que jo conec per «abús de dret té poc a veure amb el que ell ha plantejat...
Si us plau...
...que és abús de dret. I crec que hem estat, també, en comissions diferents, per la representant del PP. En cap moment hem parlat de full de ruta, ni en cap moment he sentit que tingués res a veure el codi de conducta amb el full de ruta cap a la independència. Li asseguro que m'hauria interessat també parlar de democràcia en aquest codi de conducta. En tot cas, benvinguts, perquè teniu una nova lectura a afegir a aquella que feu sovint del Reglament, de la Constitució i de les interlocutòries del Constitucional. Ara també podeu llegir el codi de conducta en clau independentista. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Gabriel. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Corominas, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bon dia, presidenta. Diputats, diputades, consellera, consellers i gairebé tots els diputats..., cosa que fa molt goig per a un codi de conducta i a aquesta hora del matí. També manifestar la satisfacció per haver portat a aprovació aquest codi de conducta i per haver-ho fet amb aquest consens, malgrat les petites qüestions que s'han anat manifestant en les persones que han intervingut. De fet, és una expressió de l'autonomia institucional que ens dóna el 58.1 de l'Estatut, el Parlament té aquesta capacitat d'autoregular-se, i recordem que tot això ve de la Llei de transparència, que ens obliga..., que va ser una llei important, una llei que provoca canvis estructurals en la nostra societat i que, de fet, doncs, també aquest codi de conducta n'és una expressió. Bàsicament, el codi de conducta s'expressa amb principis bàsics, amb les regles de capteniment per als diputats i diputades, i també amb les incompatibilitats i els conflictes d'interessos. És un bon text. Al final, totes les esmenes que vam presentar se'ns han admès excepte una, la que es referia al fet que el senadors de designació parlamentària també estiguessin sotmesos a aquest codi de conducta. Al final no es va acceptar, i, per tant, és l'única esmena nostra que no va ser transaccionada o acceptada. [[Remor de veus.]] Destacaria cinc punts. D'una banda, l'agenda pública dels diputats, com ja s'ha esmentat. [[Persisteix la remor de veus.]] És important, aquest exercici de transparència, malgrat les dificultats...
Silenci, si us plau.
...que això comporta en el dia a dia. De fet, aquesta agenda de diputats avui encara no estarà disponible aquesta possibilitat, perquè estem intentant crear una plataforma que, juntament amb el Govern de la Generalitat, tingui una base comuna, i que, per tant, tant els lobbys i els grups d'interès que reuneixin els diputats i diputades com amb els alts càrrecs del Govern, consellers, etcètera, tinguin una plataforma informàtica comuna de manera que siguin fàcilment accessibles, per a tothom, aquests contactes. També la dedicació i retribució, la possibilitat de treure del sou dels diputats, que tenen una compatibilitat assumida, part del seu sou. Això no s'ha desenvolupat, serà motiu de desenvolupament reglamentari, però evidentment hem obert una porta en aquesta via. També el conflicte d'interessos, que, com deia la senyora Anna Gabriel, l'ha fixat a nivell de familiars fins al segon grau d'afinitat i de consanguinitat. També el detall de la publicitat dels interessos econòmics dels diputats i diputades, amb dues novetats importants: una, el grau de concreció i com s'han d'actualitzar aquestes dades, i l'altra aquest control de la mateixa cambra d'aquelles dades que els diputats i diputades publiquem o que els diputats i diputades fem públics en iniciar el període de sessions. I també el règim de garanties, aquest codi de conducta no és només una declaració, d'alguna manera, per quedar bé. Hi ha un règim de sancions complet que, en cas d'incompliment, evidentment s'aplicarà. I una reflexió per sobre de tot això. De fet, la nostra funció..., el legislatiu de vegades fa coses molt de gestió, però també tenim una funció d'intentar posar-nos al costat de la societat en aquells canvis estructurals que s'han de fer, i crec que el codi de de conducta, juntament amb altres normes que hem estat fent aquests darrers dos anys, acabaran provocant un canvi estructural real en la nostra societat en benefici d'una major honestedat dels servidors públics, i també d'una major confiança dels ciutadans en tot el que estem fent. Què hem fet en aquests darrers dos anys, des del legislatiu i també des de l'executiu? La Llei de transparència, com deia abans. Llegiu-vos l'informe..., llegeixin-se, diputats i diputades, l'informe del Síndic de Greuges que, per primera vegada, ha fet aquest informe general. És un informe que, sobretot, el que ha de comprovar no és el grau de compliment de les diferents administracions, sinó quantes administracions, consorcis..., i tot el sector públic que està afectat per aquesta Llei de transparència. També la Comissió de Garantia del Dret d'Accés, una comissió nova que segur que facilitarà que les administracions donin amb més brevetat la informació. El registre de lobbys, que és nou a nivell europeu. El portal de transparència, dues novetats: si entren al web del Parlament de Catalunya, des d'ahir, el portal de transparència té un altre format i té molta més informació de la que hi havia. Ahir Transparencia Internacional España va publicar les dades de transparència dels disset parlaments autonòmics i del Congrés i del Senat: nosaltres som dels cinc que ho complim tot; el Congrés i el Senat d'Espanya no compleixen res a nivell de contractació –ho dic, també, de cara a la informació. També la reactivació de l'escó 136. I, finalment, aquest codi de conducta. Totes aquestes mesures, ho reitero, ens fan útils com a legisladors –ens fan útils. Com deia el senyor Pedret, segurament, d'avui per demà, tot això no tindrà un efecte perquè la gent, doncs, robi menys, que la gent sigui menys corrupta, sigui més honesta, però ho posa molt més difícil i crea un marc jurídic diferent del que teníem fa dos, fa tres, fa quatre anys. I de cara al futur, això, evidentment, hauria d'anar a favor d'una societat més honesta, una societat més transparent. Bé, i una darrera cosa. Senyor Espejo-Saavedra, avui també és un bon dia, avui és un bon dia perquè portem aquest codi de conducta, però, sobretot, senyor Espejo, ahir va ser un gran dia per al parlamentarisme i sobretot per a la democràcia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Corominas. Un cop acabat el debat, farem una única votació per ratificar el Codi de conducta dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya, que ja va ser aprovat per la Comissió del Reglament el passat dia 25 de juliol. Per tant, ara estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Votarem el codi de conducta dels... [[Veus de fons.]] Vicepresident, aquí també. [[Remor de veus i aplaudiments.]] Iniciem... [[Persisteix la remor de veus.]] Silenci, si us plau, que votem. Iniciem la votació del Codi de conducta dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya. Comença la votació. El Codi de conducta dels diputats i diputades del Parlament de Catalunya ha estat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Procediment per a elegir el director o directora de l'Oficina Antifrau de Catalunya]] [[284-00009/11]] Procediment per a elegir el director de l'Oficina Antifrau de Catalunya. D'acord amb l'article 9.2 de la Llei 14/2008, de l'Oficina Antifrau de Catalunya, ha estat presentada una candidatura a proposta del president de la Generalitat i ahir, dimecres 27 de juliol, la Comissió d'Afers Institucionals va substanciar la compareixença del candidat proposat. Atès que els grups parlamentaris de Catalunya Sí que es Pot i la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent han demanat d'intervenir, obrirem un torn d'intervencions per un temps màxim de tres minuts. En primer lloc, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Nosotros nos vamos a abstener por las siguientes razones: el método de nombramiento del director de la Oficina Antifraude para..., a nuestro juicio, no garantiza suficientemente la imparcialidad del director de la oficina. Por eso, presentamos, hace apenas una semana, una modificación, una propuesta de ley de modificación del método de nombramiento del director de la Oficina Antifraude y lamentamos que la urgencia de este nombramiento haya prevalecido sobre un método mejor, como el que proponíamos nosotros. También hemos de decir que el candidato proviene del Tribunal Superior de Justicia, es un órgano en que los magistrados son nombrados –como se sabe– con intervención de los políticos. Los magistrados que allí van, además, juzgan a políticos aforados. El Tribunal Superior de Justicia, además, en Cataluña, se está convirtiendo en un vivero de nombramientos de oficinas, de personal de confianza, de directores de oficinas como, por ejemplo, en Transparencia y ahora también en la Oficina Antifraude. Nosotros creemos en la honorabilidad del magistrado que se nombra, sin embargo tampoco desconocemos que él entendió de querellas interpuestas contra el presidente de la Generalitat y contra otros diputados, en ejercicio de sus funciones en el Tribunal Superior de Justicia. Sabemos también que en el Tribunal Superior de Justicia se tramitan querellas, que ha sido criticada la poca celeridad, en concreto, contra el señor Artur Mas y otros –ha sido criticada la poca celeridad. También el candidato ha hecho manifestaciones en el sentido de mostrar disgusto porque el Tribunal Superior de Justicia hubiera de entender de la querella por los hechos del 9 de noviembre que se interpuso contra el anterior presidente de la Generalitat. Pese a todo, también el candidato, señor Gimeno Jubero, manifestó –y nosotros creemos que es así– que él..., una cosa son sus opiniones personales y otra, en todo momento, el deber de los jueces de cumplir las leyes y hacerlas cumplir. Y solamente esa convicción personal que él manifiesta y el que nosotros no tengamos, pese a todo, ningún tipo de duda acerca de su honorabilidad y de su actuación, pues es por lo que no vamos a votar en contra del señor Gimeno Jubero, pero sí que tampoco podemos votar favorablemente a su nombramiento. Gracias.
Gràcies, senyor Carrizosa. Del Grup Parlamentari Socialista, vol intervenir...? [[Veus de fons.]] Doncs, senyor Pedret.
Gràcies, presidenta. El Grup Parlamentari Socialista hi votarà favorablement. Nosaltres celebrem la celeritat –relativa, però celeritat– amb què ha estat possible rebre una proposta i poder discutir-la en seu parlamentària. Consideràvem que era extraordinàriament necessari que no s'allargués el període d'interinitat en l'Oficina Antifrau, especialment, tenint en compte per què s'havia produït aquesta situació d'interinitat i l'extraordinària necessitat d'introduir canvis en l'estructura, en el funcionament de l'Oficina Antifrau, per preservar-ne el bon nom i la imatge davant de la ciutadania de Catalunya. I, a més, ens sembla que la persona proposada, tant des del punt de vista de la seva trajectòria professional com de les seves capacitats, i també –creiem– del seu capteniment, és una candidatura sòlida i solvent i esperem –vaja, en tenim tota la convicció– que no es tornarà a produir una situació com la que ens ha portat fins aquí. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. El nostre grup parlamentari va ser dels que va demanar que hi hagués celeritat, i ens felicitem que hagi estat així, en el relleu al capdavant de l'Oficina Antifrau, perquè pensàvem i estem convençuts que la crisi que ens ha conduit a aquesta situació és d'una gravetat política excepcional, sobretot tractant-se d'una institució com aquesta; d'una institució que ha de vetllar per la transparència, per les bones pràctiques i que ha de donar exemple perquè pretén justament exercir també una funció educadora en les institucions, en els poders públics i en la ciutadania. Per tant, felicitar-nos d'aquesta promptitud, ens hauria agradat poder travar un consens major, però la celeritat entenem que prevalia, potser, en aquestes circumstàncies. Dir que la proposició que se'ns fa a nosaltres ens satisfà plenament. Coneixíem ja la trajectòria i la vàlua del senyor Gimeno i tots els inputs dels nostres entorns ens demanen i ens aconsellen que donem un vot favorable a aquesta proposició. El senyor Gimeno va comparèixer efectivament a la comissió parlamentària ahir i va donar la seva visió de com..., la seva filosofia amb relació a l'Oficina Antifrau. Ens va semblar totalment adient la seva concepció d'una entitat rigorosa i independent i també amb una filosofia d'actuació pròpia amb connivència, en col·laboració amb les altres..., amb les institucions del poder judicial, però també amb una capacitat de maniobra i d'actuació en el seu àmbit diferenciat i particular. Per tant, és una proposta que ens sembla important, recollim la proposta que el mateix senyor Gimeno va fer de comparèixer ràpidament per presentar el seu pla de treball i de reorganització de l'oficina. I, per tant, el nostre vot serà favorable. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Bé, nosaltres considerem que capacitació, mèrits, objectivitat, curriculum vitae brillant, el senyor Gimeno els té. Ara bé, nosaltres sí que considerem, des del Partit Popular, que el fet de ser coneixedor de l'actualitat política més candent catalana, el fet de conèixer de la causa del 9-N, doncs, és un handicap; ho vam dir ahir i ho mantenim avui. Considerem que el senyor Gimeno està capacitat i té el compromís per afrontar aquest nou càrrec de director de l'Oficina Antifrau, però considerem el que vam dir ahir, no?, que no és un candidat de consens i no ho és perquè fins i tot ahir ens vam assabentar que va ser proposat el mateix dia que compareixia la senyora Masià, directora d'Oficina Antifrau de caràcter interí el dijous passat, amb la qual cosa considerem que aquest consens que es diu i que es va publicitar per premsa no és real, no? Dit això, nosaltres considerem que determinades explicacions que es van donar ahir a la comissió com que la continuïtat o no de la senyora Masià, que nosaltres considerem que malgrat no és el debat d'avui sí que és veritat que s'ha d'aclarir, no es va solucionar; no es va solucionar tampoc allò que la senyora Masià ens va dir a la comissió, és a dir, que aquells que no li reconeixien la seva autoritat van ser cessats a l'Oficina Antifrau. Per tant, no votarem en contra d'aquest nomenament però ens abstindrem.
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Sí; gràcies, presidenta. Des del compromís en la lluita contra la corrupció del nostre grup parlamentari, de la nostra organització política, avui mateix, per exemple, els mitjans es feien ressò del procediment que la fiscalia ha iniciat precisament arran de la denúncia de la CUP contra el germà de l'exconseller Felip Puig pels seus tràmits davant del Servei Meteorològic de Catalunya, i amb relació, doncs, a tantes i tantíssimes operacions i procediments instants gràcies a l'activitat de la CUP, penso en Innova, penso en el cas de la Llotja de Lleida, penso en el cas Inipro, etcètera; doncs, des d'aquest compromís, per nosaltres era imprescindible que es procedís a nomenar ràpidament un director de l'Oficina Antifrau. Pensem, en aquest sentit, que el Govern ha complert amb les expectatives i volem agrair la rapidesa en la designació. I volem deixar clar també que nosaltres votarem un sí condicional a la designació del director; un sí, perquè pensem que és un bon candidat, que té el perfil idoni, tot i que l'experiència ens ha demostrat que no n'hi ha prou amb un bon currículum i una bona trajectòria professional per dirigir l'Oficina Antifrau. Fa falta també honestedat i dignitat màxima en l'exercici d'aquest càrrec, que és evident que el seu predecessor, doncs, no ha tingut. Per nosaltres hi ha tres objectius bàsics que aquest director ha de complir i que contenen aquesta condició del nostre «sí. En primer lloc, destituir la directora adjunta Maite Masià. No volem que les designacions de la poma podrida que va ser el senyor De Alfonso continuïn ni un dia més en aquesta Oficina Antifrau. En segon lloc, obrir una investigació clara per delimitar i perimetrar quin és l'abast de la poma podrida Daniel de Alfonso a l'Oficina Antifrau, i, per tant, saber exactament les conseqüències de la seva actuació com a director de l'oficina. I, en tercer lloc, imprescindible, dignificar –dignificar– aquesta Oficina Antifrau. Per tant, nosaltres avui votarem «sí; es un sí de confiança, un sí, doncs, que aquests tres objectius es podran dur a terme, però deixant clar que si en algun moment, doncs, no es compleixen aquestes expectatives, nosaltres retirarem la confiança en el director. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació té la paraula el senyor David Bonvehí, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. En nom de Junts pel Sí, mostrar la nostra conformitat, doncs, amb el nomenament del senyor Gimeno. I nosaltres, com a Junts pel Sí, teníem dos grans objectius, que entenem que s'ha complert: la severitat –gràcies, doncs, a la proposta que va fer el president Puigdemont i d'acord amb la majoria de grups parlamentaris d'aquesta cambra–, i, després, aconseguir un bon nom, i crec que el bon nom crec que l'hem aconseguit, crec que el senyor Gimeno dignificarà, recuperarà el prestigi d'aquesta Oficina Antifrau. I nosaltres també, com a Junts pel Sí, volíem dir que encara estem afectats per tota l'actuació de l'exdirector de l'oficina, i que, en aquest sentit, li demanarem al senyor Gimeno, doncs, que ens ajudi a recuperar la credibilitat i honorabilitat d'aquesta institució que nosaltres creiem, doncs, que és important per al nostre país. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Bonvehí. Acomplerts els tràmits que estableix la llei i el Reglament del Parlament, procedirem a l'elecció. D'acord amb l'article 9.3 de la Llei de l'Oficina Antifrau de Catalunya, es requereix el vot favorable d'una majoria de tres cinquenes parts dels membres de la cambra: 81 vots. Si no obté la majoria requerida, s'ha de sotmetre a una segona votació en la mateixa sessió del Ple, en què es requereix el vot favorable de la majoria absoluta dels membres de la cambra. El nom del candidat proposat com a director de l'Oficina Antifrau de Catalunya és el senyor Miguel Ángel Gimeno Jubero. D'acord amb l'article 99.3 del Reglament, la votació es farà electrònica i secreta. Demano als serveis de la cambra que garanteixin el secret de la votació. Cridem a votació. Falta algú per... [[Veus de fons i pausa llarga.]] Procedim a la votació. Comença la votació. Havent-se assolit la majoria requerida, queda designat el senyor Miguel Ángel Gimeno Jubero com a director de l'Oficina Antifrau de Catalunya, per 98 vots a favor, cap en contra i 34 abstencions. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] [[Procediment per a elegir set membres de la Comissió de Control de les Consultes Populars no Referendàries]] [[284-00006/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és: procediment per a elegir set membres de la Comissió de Control de les Consultes Populars no Referendàries. D'acord amb la Llei 10/2014, del 26 de setembre, de consultes populars no referendàries i d'altres formes de participació ciutadana, procedirem ara a la designació. Prego al secretari segon, senyor David Pérez, que llegeixi els noms dels candidats que han estat proposats
«Procediment per a elegir els set membres de la Comissió de Control de Consultes Populars no Referendàries. Propostes de candidats: Agnès Pardell i Veà, Mercè Claramunt Bielsa, Esther Sancho i Cepero, Judith Gifreu i Font, Marc Marsal i Ferret, Josu de Miguel Bárcena i Beatriz Díaz del Rio Mollfulleda.
Passem, doncs, a la votació. Els recordo que, d'acord amb l'article 14.3 de la Llei 10/2014, per a aquesta designació es requereix la majoria de tres cinquenes parts dels diputats, 81 vots. D'acord amb l'article 99.3 del Reglament, la votació es farà electrònica i secreta. Demano també als serveis de la cambra que garanteixin el secret de la votació. Passem, doncs, a la votació dels set membres de la Comissió de Control de les Consultes Populars no Referendàries. Comença la votació. Els set membres de la Comissió de Control de les Consultes Populars no Referendàries han estat aprovats per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Pausa. Veus de fons.]] Doncs, són 131 vots a favor. [[Proposició de llei d'adaptació de la Llei 30/2010, del 3 d'agost, de vegueries, a la nova comarca del Moianès i a la creació de la vegueria del Penedès (debat de totalitat)]] [[202-00035/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat de la Proposició de llei d'adaptació de la Llei 30/2010, de 3 d'agost, de vegueries, a la nova comarca del Moianès i a la creació de la vegueria del Penedès. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presentaran la iniciativa els quatre grups parlamentaris proposants per un temps màxim de deu minuts cadascun. En primer lloc, té la paraula la senyora Eva Martínez, del Grup Parlamentari Socialista. [[Pausa.]]
Gràcies, president...
Sí, ja pot començar.
Diputats, diputades, vull saludar, en primer lloc, totes les persones i institucions del Penedès que avui ens acompanyen. No sé si també hi ha alguna persona del Moianès..., també saludar-la. I és que avui iniciem el debat de la Proposició de llei d'adaptació de la Llei de vegueries a la nova comarca del Moianès i la creació del Penedès com a vegueria. La primera part queda molt clara amb el títol. La legislatura passada es va aprovar per àmplia majoria la creació de la comarca del Moianès. Alguns municipis d'aquesta comarca nova pertanyen a la vegueria de Barcelona, i altres, a la vegueria de la Catalunya Central. Amb la modificació, tots s'integraran a la vegueria de la Catalunya Central. La segona part és la que suscita més debat, tot i que quatre grups de la cambra hem volgut presentar la proposició de forma conjunta. Es tracta de la creació de la vegueria del Penedès. I el Partit Socialista ho fa recollint les veus del territori. Durant els últims anys, el 93 per cent dels ajuntaments de tot el territori, de les quatre comarques del Gran Penedès, el cent per cent dels consells comarcals, 13 associacions empresarials, 131 entitats i associacions i milers de ciutadans a títol personal s'han adherit a la reclamació de la vegueria. Els socialistes entenem que hi ha una majoria social a favor de la nova divisió territorial que trenca amb els límits provincials i que recupera un espai natural i històric de relació i treball municipal que ja es desenvolupa. Des del PSC hem cregut convenient adherir-nos a la proposició de llei i obrir el debat amb la intenció que aquest sigui plural i inclusiu, i que, sobretot, s'enfronti amb rigor, per donar respostes a les necessitats del territori evitant duplicitats i costos afegits. Creiem que aquesta vegueria s'hauria de plantejar a efectes pràctics com una mancomunitat de serveis ampliada a tot el Penedès i un consell d'alcaldes i alcaldesses on s'hi debatrien i s'impulsarien els projectes, de manera que la vegueria apropi encara més l'Administració als ciutadans, com sempre hem defensat els socialistes. Avui comencem el tràmit que obrirà el debat en la comissió legislativa, amb compareixences, presentació d'esmenes i, a la fi, un text final sobre el qual aquesta cambra donarà el seu vistiplau. És a dir, iniciem un tràmit que durarà mesos. Creiem que és el moment que els ciutadans i ciutadanes d'aquest territori coneguin les implicacions d'aquesta llei, s'obri un procés participatiu i de reflexió al territori amb l'objectiu d'aconseguir la millor proposta possible de vegueria al servei dels ciutadans. I, en aquest sentit, el PSC, que té una gran implantació territorial, treballarà perquè així sigui. Com ja hem dit, no volem crear per crear estructures administratives, sinó donar respostes a les necessitats i problemàtiques del territori. En aquest sentit, vetllarem per tal que durant el tràmit de compareixences, a través de veus expertes i coneixedores de la realitat penedesenca, es complementi la documentació presentada a l'annex, amb els documents de viabilitat econòmica i d'impacte geogràfic, demogràfic, econòmic i social de la iniciativa. I és que la realitat penedesenca no està exempta de reptes, tal com ens mostren les dades; només els en donaré un parell. La diferència de la renda familiar, segons l'IRPF declarat, existent entre els diferents municipis d'aquests territori. Tenim alguns dels municipis amb major renda de Catalunya, com pot ser Avinyonet del Penedès, amb 43.031 euros, o Sitges, amb 36.937 euros; o, per altra banda, el Vendrell, amb 23.825. Però les dades també ens indiquen la problemàtica més greu, que és l'alta taxa d'atur. Dintre de la vegueria està la comarca amb un índex d'atur més alt de tot Catalunya, el Baix Penedès, amb un 22,25 per cent, amb dades del juny de 2016, que contrasta amb altres dades, com un 14,74 per cent de l'Alt Penedès, quasi vuit punts de diferència. Els socialistes entenem les administracions públiques com un instrument i no un fi en si mateixes, i la vegueria ha de ser un instrument que permeti l'augment de la cohesió social i les polítiques destinades a aquells que més pateixen l'actual crisi econòmica, i, per tant, que emprengui el gran repte d'afavorir el creixement econòmic i lluitar contra l‘atur, no renunciar a l'activitat industrial i actuar per evitar el tancament d'empreses. Per escometre aquests reptes, no només serà necessària la creació de la vegueria, sinó polítiques fermes i recursos del Govern contra l'atur i per a l'activació econòmica. Des del nostre grup parlamentari creiem que la delimitació territorial de Catalunya ha de ser un instrument per a l'eficàcia, l'apropament de les administracions públiques als ciutadans i la reducció de costos de la gestió pública. Si fem una mica de memòria, el pare del debat de la nova organització territorial i de la Llei de vegueries, aprovada l'any 2010, va ser el Govern tripartit amb el president José Montilla al capdavant amb la voluntat de modernitzar la ja desfasada distribució provincial. Posteriorment, els governs de Convergència i Unió i de Junts pel Sí han entonat reincidentment l'«ara no toca, i en sis anys poca cosa han fet per tirar-la endavant. De fet, el juliol del 2010 s'aprovava l'àmbit de planificació territorial del Penedès, i en les seves intervencions el diputat de Convergència i Unió, el senyor Raventós, deia: «Ara l'àmbit, després la vegueria. Doncs, hem hagut d'esperar sis anys. En l'anterior legislatura es va presentar, però va decaure per finiment de la legislatura, i, tal com s'ha plantejat aquesta legislatura, jo no posaria la mà al foc que això no torni a passar –esperem que no. Cal una valoració crítica cap a aquells partits polítics que han pogut desenvolupar aquesta llei amb responsabilitat de govern, però que han estat sis anys sense fer-ho, i el Govern, finalment, no ha fet la proposta i l'està fent aquest Parlament. Dit això, en aquests anys els socialistes no hem deixat de treballar per la unitat d'acció del Penedès, com recollíem als nostres posicionaments de finals dels vuitanta. Hem treballat incansablement per impulsar la gestió compartida de serveis a través de la mancomunitat Penedès-Garraf, com també en l'ampliació dels plans estratègics del Penedès, incloent-hi les comarques de l'àmbit Penedès. En el nostre imaginari, si s'hagués plantejat inicialment un debat sobre la vegueria pròpia com un ens de gestió de serveis a l'estil d'una mancomunitat ampliada en tot l'àmbit, el consens hauria estat més fàcil. De fet, no ens allunyem molt del model que és l'àrea metropolitana de Barcelona i que inclou només els trenta-sis municipis de la primera corona de Barcelona. Des del PSC creiem que és aquesta una oportunitat de millorar la prestació de serveis als municipis que formen part d'aquests territoris des d'un nivell més proper i que siguin els mateixos territoris els que decideixin des del coneixement de la realitat més immediata aquelles polítiques públiques més adients. I creiem que la creació de la vegueria ha de donar pas a una mínima estructura institucional, però a una potent descentralització de recursos de la Generalitat cap a les entitats locals. I explicaré bé aquesta idea. Una vegueria sense recursos és una vegueria morta, sense capacitat d'acció sobre les problemàtiques. Si no hi ha recursos des del Govern de la Generalitat serà una casa buida, pintada per fora, aparença, i res per dintre; és a dir, frustració. No calen grans estructures, calen recursos per donar solucions. El Penedès, de fet, ja té les eines de gestió pròpies, la mancomunitat Penedès-Garraf és un bon exemple. Ja fa anys que funciona com una estructura de serveis als ciutadans de l'Alt Penedès i el Garraf, i aquestes dues comarques ja treballen conjuntament amb el Baix Penedès i amb l'Anoia en el desenvolupament del recentment aprovat Pla estratègic, també en plans d'ocupació i en serveis socials. Per altra banda, la nova distribució administrativa s'ha de fer amb racionalitat i en consonància amb el seu àmbit funcional. Per tant, ja hi ha interrelació entre els governs locals i cooperació. Aprofitem les estructures existents i transferim recursos cap al món local. En aquesta crisi els ajuntaments han demostrat la seva capacitat d'adaptació, de resposta, de bona gestió, tot i la manca de recursos d'altres administracions. Els ajuntaments no només han atès les famílies en situació d'emergència, sinó que s'han preocupat per la reactivació econòmica. Des de l'àmbit local s'han endegat moltes bones pràctiques per generar ocupació, retenir les empreses i promoure la inversió, però es necessiten recursos. Des del PSC creiem que la Generalitat ha de transferir més recursos a les entitats locals, i, en aquest cas, cap al nivell administratiu d'actuació més eficaç. Hem de deixar de marejar la perdiu i aprovar d'una vegada una llei de governs locals i de finances locals, que clarifiqui competències, que doti de recursos, que blindi l'autonomia local. Hi insistim: un dels principals instruments que ha de servir per a l'apropament de l'Administració al ciutadà és la llei de governs locals i la llei de finançament local. I, en aquest sentit, el PSC fa una crida a tramitar paral·lelament la delimitació territorial de Catalunya i aquests dos instruments d'importància cabdal per al futur de l'Administració pública local. Però entenem que mentre no es despleguin totes les eines que el futur Penedès tindrà al seu abast s'han d'aprofitar les plataformes que ja existeixen. Hi ha molta feina per fer. Iniciem el debat, treballem des del rigor per resoldre les incerteses que hi ha darrere d'aquesta llei –el finançament, el futur de la resta d'administracions o el contingut en serveis– i, sobretot, resolguem –resolguem– els problemes de la gent des de la proximitat del territori. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula ara, com a grup proposant també de la iniciativa, per part de Catalunya Sí que es Pot, la senyora Hortènsia Grau.
Gràcies, president. Bon dia, benvingudes, benvinguts. Volem saludar, a part dels consellers que ens acompanyen i els diputats i diputades, tota la gent del Penedès, del territori, de la plataforma –que avui també han vingut a veure'ns–, als càrrecs locals, alcaldes, regidors, veïns i veïnes, i molt especialment als representants de la Plataforma per una Vegueria Pròpia, que avui veuen –o veieu–, en part, fruit dels esforços que des de fa onze anys heu anat fent, no?, cercant totes les complicitats, els consensos de totes les forces polítiques –que no ha estat sempre fàcil–, de la societat civil, de l'Administració local i supralocal, del món empresarial, sense defallir i davant d'un recorregut, diguéssim, difícil, no?, amb desencerts, tacticismes, errades tàctiques i estratègiques i, a vegades, utilització partidària i partidista que aquest tema ha comportat en aquests anys. Mireu, jo centraré la meva intervenció en tres punts, i justament la vull centrar en tres punts perquè que avui tinguem un consens –i que jo considero que és molt important– no vol dir que no hàgim de mirar..., que hàgim de fer taula rasa del que ha passat. Jo crec que convé tenir una mica de perspectiva històrica del que ha succeït per no tornar a cometre els mateixos errors. Per tant, faríem un primer punt d'explicar una miqueta com hem arribat fins aquí per poder mirar cap endavant amb més claredat; una segona reflexió al voltant de la planificació territorial i de la necessitat de tenir enllestit el Pla territorial parcial del Penedès, i una tercera reflexió sobre la descentralització i desconcentració dels serveis de la Generalitat en el territori, en el Penedès, per poder fer efectiu aquest principi de proximitat i poder garantir una millor eficiència i eficàcia en els serveis que rep la ciutadania, que, al final, és el que ens conjura a tots, no? Fem això perquè..., per poder fer efectiu aquest principi i, a part del tema identitari, que la gent pugui rebre uns millors serveis. Respecte al primer punt, i molt breument, el recorregut. Arribem fins aquí, i ho deia la companya socialista, des d'un llarg camí començat el 2010, quan el Govern de progrés va aprovar la Llei de vegueries, però que ens vam equivocar. Jo penso que és positiu fer autocrítica, no?, perquè, erràticament, en aquell moment, no vam incloure la vegueria del Penedès, i, d'alguna manera, també amb aquella llei, començàvem una mica la casa per la teulada. Com, després, en l'informe que va fer el Consell de Garanties Estatutàries ens ho va dir, perquè fèiem aquella llei però per fer efectiva aquella llei calia, al mateix temps, modificar tota una sèrie de lleis estatals. És a dir, al mateix temps que impulsàvem les vegueries, havíem d'impulsar una sèrie d'iniciatives per canviar la legislativa estatal. Com a mínim, havíem de canviar el text d'hisendes locals, havíem de canviar la LOREG, havíem de canviar..., havíem de fer una llei orgànica per modificar els límits de les províncies –que, bé, en alguns casos, per exemple, en el País Valencià..., ara fa poc ho va fer–, i havíem de canviar la llei de bases locals. És a dir, en diferents grups, en aquests anys, jo recordo el Jaume Bosch, a la comissió, que ho deia, no?, instava que es modifiquessin, que féssim aquestes modificacions legals a l'Estat per poder fer efectiva la Llei de vegueries. Clar, la pena és que, en aquests anys, Convergència ni ho va intentar. Ja em poden dir: «Oh, és que si ho haguéssim presentat a Madrid, ens ho haurien tombat. Oh, no ho sé. Com a mínim, ho podien haver intentat. Per tant, en aquests anys, no hem presentat aquestes proposicions de llei per canviar les lleis orgàniques que necessitem si realment volem tenir una distribució territorial pròpia –és a dir, en lloc de tenir 4 províncies tinguem 8 províncies, que aquestes 8 províncies no siguin províncies, sinó que els canviem el nom de vegueria i perquè en lloc de tenir diputacions provincials tinguem consells de vegueria. En comptes de fer això, el 2011, el Govern de CiU i PP llavors, què fa? La vicepresidenta –recordo el debat perfectament– atura, fan una moratòria de la Llei de vegueries perquè diuen que no tocava, que no es podia fer i que no es podia desenvolupar; però, paral·lelament, el Grup Parlamentari de CiU, en plena campanya d'eleccions municipals, presenta que s'incrementi una vegueria més. Per tant, eh?, discursos diferents en moments diferents per donar resposta a necessitats electorals diferents. En aquella ocasió, jo recordo que la diputada Anna Simó li deia al Govern que no tenia voluntat pròpia de fer això i que no aturessin la llei, i, com a mínim, que aprofitessin aquella llei per incloure la vegueria del Penedès. I, sobretot, els demanava..., home, ja que, en aquell moment, Esquerra tenia presentades dues proposicions de llei per portar a l'Estat, que les hi votessin. Això no va ser possible, és que ni tan sols es va acceptar a tràmit votar una llei, ho recordo, del Grup de Solidaritat que hi havia llavors a la cambra, que ja demanava, eh?, la vegueria del Penedès. Aquest tipus d'actuacions..., que jo penso que desgraciadament també es van repetir la legislatura passada, quan ja ho teníem quasi tancat i Convergència va actuar unilateralment. Jo crec que això ja no es repetirà, que afortunadament ara estem tots junts i agermanats, eh?, i que espero que aquests tacticismes quedin aparcats definitivament perquè puguem tots donar resposta a la voluntat ferma d'un territori, d'una gent i poder fer efectiu aquest sentiment d'identitat i pertinença, no?, i aquest projecte col·lectiu. Amb relació al següent punt, el punt 2, que és l'àmbit de planificació territorial. Bé. Això també és un mandat que deriva d'una llei del 2010, o sigui, portem sis anys, eh?, justament es va aprovar el juliol del 2010. I, clar, ens preocupa que amb això portem retard. Portem retard perquè ens diu el conseller Rull, en l'última reunió que va venir al territori, que sembla que podrem tenir els treballs el 2017. Clar, aquí tenim molta feina, perquè ens cal fer un diagnòstic comú sobre moltes coses: sobre les infraestructures que travessen el territori, però no ens vertebren com a territori; sobre l'economia; quin paper jugarà l'agricultura; la logística, tenim el gran debat de Logis Penedès; d'aquest pla director que no acaba de tenir el consens del territori; tenim tot el conflicte del paper dels espais protegits, l'aigua, i sobretot, com deia també la companya, el greu problema de l'atur, el més alt de Catalunya, en el cas del Baix Penedès, i el segon, en el cas de l'Anoia. Per tant, necessitem un pla territorial que ha de tenir identitat pròpia que no ha de ser una suma o una barreja del pla territorial de l'àmbit metropolità de les comarques de la Catalunya Central i del Camp de Tarragona, que ha d'incloure qüestions com la protecció del sòl agrari –moltes vegades menystinguda–, les urbanitzacions amb dèficits urbanístics, les infraestructures, etcètera. I, per tant, amb això cal que el Govern acceleri la feina i al mateix temps, mentre el Govern accelera la feina, vosaltres, que això ho sabeu fer molt bé, heu de continuar treballant les entitats municipals, supramunicipals, la societat civil, ja actuant com a vegueria amb aquesta visió institucional, i així poder estirar el Govern i anar per endavant, com sempre heu fet. I en l'últim punt, però no menys important, ens queda el tema de les qüestions relacionades amb la desconcentració i la descentralització dels serveis de la Generalitat que caldria desplegar amb aquesta nova vegueria, com, per exemple, es va fer en el seu dia a les Terres de l'Ebre o a la Catalunya Central. Això ho fem –i això ho dic molt especialment per a Ciudadanos i el PP–, no per duplicar estructures administratives, ho fem per fer efectiu el principi de proximitat, per poder donar un millor servei a la ciutadania. I, en aquest cas, aquí també caldrà que el Govern s'aclareixi. Jo..., em sap greu, conseller Jané, perquè només hi és vostè, però sé que li farà arribar al Govern..., perquè, clar, aquí tenim que el conseller Rull, quan es reuneix amb la plataforma el juliol del 2016, diu que no s'ha de confondre l'organització territorial amb la planificació i que, per tant, això no comportarà que hi hagi noves organitzacions polítiques, com la designació d'un delegat de Govern al Penedès o la descentralització d'alguns serveis de l'Administració. En canvi, el vicepresident Junqueras, en la reunió del 25 de maig del 2016, amb la Plataforma per una Vegueria Pròpia, diu..., demana que és que..., que sí, que podran comptar..., que la vegueria podrà comptar amb els mateixos instruments que la resta de vegueries i que estaven disposats a fer el nomenament del delegat i que, a poc a poc, s'anés fent la descentralització, i que això, a més, no havia de suposar un increment de despesa, sinó simplement reassignar els recursos existents. Una mica com es va fer amb la Llei del Moianès, no?, que hi ha una addicional que diu..., bé, mentre no tinguem els recursos això es reassignarà i tal. Per tant, jo crec que caldria que aquí el Govern s'aclarís al respecte i, sobretot, poguéssim tenir un calendari de: si realment s'ha de fer aquesta descentralització de serveis, com es farà, quan es farà, amb quins «tempos, el tema de les capitalitats, per exemple –jo sé que és un tema que preocupa el territori–, on estarà la seu de la Generalitat, que hi han quatre capitals amb vocació, no? Per tant, crec que aquests són debats que haurem d'emprendre lluny de localismes, que caldrà que tinguem: si és Vilanova, si és Vilafranca..., quin paper juga cada una de les capitals. I, ja per acabar, perquè veig que se m'acaba el temps, fetes totes aquestes reflexions i apreciacions, a mi només em queda demanar-los, com a diputada de Catalunya Sí que es Pot i de l'oposició, al Govern que es posi les piles per desenvolupar i fer efectiva aquesta vegueria, i que també entenguin –perquè moltes vegades, aquí, confonem desitjos o realitats– que, mentre siguem una comunitat autònoma amb les competències actuals i el marc jurídic actual, o canviem les lleis estatals o no podrem fer efectiva realment la vegueria –tindrem el que tenim a Terres de l'Ebre o a la Catalunya central–, o ens haurem d'esperar a tenir la sobirania plena per poder desenvolupar la pròpia organització territorial. I jo el que els prego és que mentrestant, mentre esperem aquesta sobirania o el que hagi de venir, doncs, que igualment el Govern actuï i vagi fent efectiu tot el que amb el marc competencial actual pot fer. Moltes gràcies, conseller, diputats, diputades.
Gràcies, diputada. Té la paraula ara, en representació del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, el senyor Joan Garriga.
Gràcies, president. Bé, una salutació als companys del Penedès que han fet possible que avui aquí en el Parlament tractem el que tractem, no? Dir-vos que qui us parla, ja em coneixeu, sóc de la colla dels escèptics, aquells que vivint a la marina del Garraf veiem el Penedès cada vegada més lluny, atesa una forta relació, cada vegada més forta, amb l'àrea metropolitana de Barcelona. Dic això perquè és bo que nosaltres ens sumem a la vegueria del Penedès assumint, o superant, fortes contradiccions i forts dubtes. I jo crec que això, lluny de debilitar el nostre posicionament respecte a la defensa de la vegueria del Penedès, el que fa és enfortir-la encara més. Malgrat tot, però, en nom de la CUP, dir que avui estem contents d'estar aquí tractant aquest tema, una proposta d'adaptació de la Llei de vegueries que pot semblar un acte de formalitat més, en la mesura que el que fem és modificar uns articulats per donar cabuda a dues propostes polítiques, la de la nova comarca del Moianès i la creació del Penedès com a vegueria, dues realitats que avui volem que siguin, per part nostra, justificades, no només per raons de singularitat, geogràfica, històrica, econòmica, i per donar resposta als sentiments de pertinença de la seva gent, sinó que també ens agradaria que fossin, una mica, l'expressió d'aquests actes de sobirania que són els que fem aquí al Parlament de Catalunya. Pels que vam conèixer, millor dit, vam haver d'aprendre, la realitat territorial del nostre país a través del prisma de la dominació del poder, i la divisió administrativa i política, hi havia unes realitats inqüestionables que es deien «provincias, no? No és estrany, doncs, que avui, encara, qui participa en aquesta dominació de poder sigui contrari a la proposta que avui tractem aquí. Les comarques, les vegueries, les maneres diferents d'organitzar el nostre territori que ens permetin gestionar millor el nostre futur, de les millors maneres, van venir després. Encara que venien de lluny, nosaltres les vam conèixer després. Van venir de la mà del despertar democràtic, de la lluita per les llibertats nacionals i socials. I en aquesta lluita i en aquest despertar vam conèixer una història recent que ens havia estat amagada, unes persones d'alt nivell científic i acadèmic, com era Pau Vila, i fins al vilanoví Albert Virella. I totes aquestes referències anaven i eren sorgides en els àmbits d'unes voluntats democràtiques, republicanes i catalanistes, brutalment aixafades per la bota feixista ara fa vuitanta anys. No és, doncs, ni gratuït ni casual que avui, en plena discussió política i social sobre la necessitat de construir una nova república catalana independent, sigui possible, un cop més, donar resposta a la nostra gent, respostes al nostre territori. Perquè és en el marc d'aquesta voluntat emancipadora que la lluita de més de deu anys per una vegueria del Penedès crec que hi troba resposta, unitat i força parlamentària. Com s'ha escrit, i ens recordava el company Sixte Moral, incansable lluitador per la vegueria, tenim una massa crítica suficient per tenir els serveis necessaris, adequats i amb una qualitat necessària per cohesionar les nostres ciutats; un territori amb dimensió humana, gestionat des d'una proximitat assumible; tenim ciutats, viles, pobles, dinàmics, que generen tota una xarxa activa i potent que pot generar riquesa, i de fet en genera, i la seva distribució justa i equitativa, en clau interna del territori, però també com a projecció i aportació al conjunt del país; tenim un territori que substancia la diversitat geogràfica de manera harmònica i equilibrada, i, per tant, la possibilitat de convivència de diversos sectors de producció; tenim una diversificació econòmica; la possibilitat que el marc productiu sigui també diversificat és compatible..., amb la compatibilitat de la preservació dels valors econòmics vinculats a l'agricultura i la conservació, així mateix del paisatge com un notable valor de potencial turístic, i, per tant, de dinamització econòmica; tenim una universitat que, estenent el seu campus, pot esdevenir un motor en el necessari canvi productiu que tothom invoca en el nostre territori, en complicitat amb els sectors econòmics i socials, i amb el suport, evidentment, de les administracions; tenim infraestructures, ja s'han dit aquí, que, posant-les prioritàriament al servei del mateix territori, i no només com a pas o servitud, poden ajudar al desenvolupament i contribuir a l'equilibri territorial. És evident que sempre serem una comarca de pas, com ho és Catalunya. Així és la història. Però d'aquesta situació cal treure'n les millors possibilitats en els nostres territoris donant-los el valor d'actiu territorial. La modificació de la Llei de vegueries és un primer pas, evidentment. Ara caldrà adaptar la vegueria, pel que fa al Moianès, la Catalunya Central, i defensar el Penedès com el que tenen a altres àmbits i altres vegueries: un delegat del Govern de la Generalitat, la descentralització dels departaments de la Generalitat, una tasca necessària i obligada per fer arribar a la gent del Penedès els serveis que es mereix i els serveis del país. Com dèiem en el manifest per la vegueria, volem tenir veu pròpia per poder gestionar el nostre propi territori, per apropar l'Administració a la ciutadania i per poder participar en les decisions de futur de tot el país. Volem reforçar els llaços socials, econòmics, culturals, que han anat forjant la nostra identitat, contribuint a preservar el millor, i millorar la nostra qualitat de vida. És evident que cal treballar per cohesionar la ciutadania i treballar en les potencialitats col·lectives de la nostra comunitat. Ara, quan gairebé tot està per fer, és el moment de seguir treballant per refermar més que mai les propostes de la vegueria; una manera de viure, de pensar i de posicionar-se en el país, i també una manera de treballar per sortir de la crisi enfortits, estructurats com a territori, i contribuir també a aprofundir en el procés nacional. El Penedès, companys, no és solament possible, sinó que en aquests moments és tota una realitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Garriga. A continuació, en representació del Grup Parlamentari Junts pel Sí, parlaran la senyora Neus Lloveras i la senyora Teresa Vallverdú, que es repartiran el temps. Té la paraula la senyora Neus Lloveras.
Molt bon dia. Gràcies, presidenta, i bon dia, diputades i diputats. En primer lloc, saludar els representants de la plataforma per la vegueria que avui ens acompanyen, companys amb els quals tenim contacte des de fa deu anys, i també saludar el conseller del Baix Penedès, i també tots els regidors, crec que de totes les comarques que tenim, i amics i amigues del territori. No sé si ens acompanya algú del Moianès, però, en tot cas, si avui ens segueix, també una salutació. Avui és la meva primera intervenció en aquest faristol d'aquest Parlament, i és un honor i em sento molt –molt– honorada que pugui fer-ho precisament parlant de la vegueria del Penedès. Avui, 99 de 135 diputats, per tant tres quartes parts del Parlament, fem una proposició de llei per adaptar la legislació a una realitat territorial. Com deia la companya Hortènsia, «i ho fem junts i agermanats. Per tant, un dia important per a aquesta lluita de tants –tants– anys. De què parlem? De manera molt senzilla, parlem de la nova comarca del Moianès i de la creació de la vegueria del Penedès, i no parlem de res més que d'adaptar la divisió territorial a la realitat. I per quins motius? Motius molt senzills. En primer lloc, se n'ha fet ja menció, per aconseguir una organització més eficient. Per què? Perquè els habitants estan habituats a moure's dintre d'un espai concret, i, evidentment, el concepte de proximitat és absolutament important per millorar l'organització. I, per altra banda, també, per afavorir el desenvolupament socioeconòmic del territori. Per què? Perquè hi han sinergies importants i complementarietats molt importants entre totes quatre comarques que han d'impulsar, han de fer possible, una millora, un afavoriment, del creixement econòmic de totes quatre comarques, que, com bé explicava alguna de les intervencions que hi han hagut, són comarques, algunes, amb índexs d'atur, en aquests moments, molt importants. Doncs, això que explico sembla absolutament raonable i normal, no?, que les lleis s'adaptin per millorar, que s'adaptin perquè compleixin més la realitat existent en cada moment. Doncs, bé, tenim dos grups en aquest plenari que han presentat esmenes: el Partit Popular i Ciutadans. I pel que fa al Partit Popular, suposo que defensarà les esmenes el senyor Santi Rodríguez, del Garraf. I em sorprèn que el Partit Popular no hi participi. Perquè, senyor Rodríguez, deu recordar que l'any 2005 al Ple de l'Ajuntament de Vilanova Convergència i Unió presentava la moció d'adhesió a la plataforma i vostè hi va votar a favor. Per tant, deuen haver canviat, les coses. Potser és que ara al Partit Popular qualsevol cosa que fa olor que a Catalunya vulguem decidir les nostres coses els sembla malament. No ho sé. En tot cas, ho sembla. Ja ens ho explicarà. Entrant més en detall, i perquè se m'acaba el temps, voldria destacar que massa sovint, i tradicionalment, quan es parla de divisió territorial es tenen en compte únicament aspectes geogràfics i històrics, però és absolutament necessari també tenir en compte aspectes antropològics, econòmics i socials. Per què? Perquè els territoris han anat creant al llarg del temps nuclis d'expressió territorial, petits mons, àmbits de sentiment de pertinença de la població, configurats pel pas del temps. Pel que fa a la vegueria del Penedès, ja s'ha explicat molt clarament, és una lluita de fa més de deu anys, i la companya Eva Martínez ha dit les xifres. Espectacular. Els plens d'ajuntaments que representen el 93 per cent de la població dels territoris estan adherits a la plataforma, més consells comarcals, organitzacions empresarials, persones particulars... Moltíssim recolzament per part del territori. Per tant, crec que és absolutament defensable. Em costa trobar arguments en contra que la vegueria del Penedès pugui ser una realitat. I també no voldria acabar sense fer referència a l'altre punt que tenim sobre la taula, que és el Moianès, on crec que cal defensar que també és un moviment que ha sortit del territori. Ja el 1200 hi ha documentació que acredita que s'hi feien tràmits administratius de manera independent. I, finalment, el 22 de març de 2015 la consulta va tenir un resultat del 80,6 per cent dels vots a favor de la nova comarca. Per tant, també aquí, un moviment del territori important. Per tot això, demano als diputats i diputades que facin possible que aquesta realitat territorial també tingui una realitat jurídica. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lloveras. A continuació té la paraula la senyora Teresa Vallverdú. Cinc minuts.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller arbocenc, penedesenc, penedesencs que ens acompanyeu avui des de la tribuna, afortunadament la política ha deixat de ser una eina per a uns quants i ha passat a ser l'eina de tots. La política s'omple de sentit quan respon a la voluntat de la gent. Hi ha exemples d'esforç continuat per arribar a un objectiu que són motor d'aquesta voluntat. La feina incansable, l'arrelament al territori, el convenciment del que s'és i del que es vol ser, es personifiquen sense cap mena de dubte en el Penedès, un espai partit, esquarterat i menystingut durant massa temps. El Penedès, malgrat les divisions administratives, ha continuat funcionant com una unitat natural, geogràfica, amb una trajectòria històrica compartida, unes relacions socioeconòmiques fortes i un sentiment d'identitat que ha persistit i s'ha reforçat. Perquè el reconeixement de la seva singularitat no és només una aspiració romàntica, sinó una eina imprescindible per al desenvolupament de polítiques adaptades al territori. El passat hi té un paper, és clar, perquè el Penedès no és una realitat sense fonament, sinó una àrea amb lligams sòlids i amb llarga trajectòria en el temps. Però el Penedès, sobretot, té la voluntat de construir un futur en comú, i necessita les eines d'una vegueria per tirar endavant les seves reivindicacions i la seva realitat. El Penedès és al mig d'una de les zones amb més densitat de població, més industrialitzades i amb més trànsit. Ha estat una reserva de sòl barat, i un lloc que les infraestructures travessen sense cap mena de respecte. Ha crescut sense planificació lògica entre dues grans àrees de població, de les quals depèn per a gairebé tot. I li cal tirar endavant amb un desenvolupament harmònic, sense dependències entre territoris. I per això necessita el reconeixement com a realitat independent, que, entre altres coses, la vegueria també li aportarà. I per això som avui aquí. Hem donat massa voltes; hem estat, potser, des d'aquest Parlament, menys sensibles que el que el territori demanava; molts cops no hem estat a l'altura. Polítics i partits ens hauríem de plantejar si ho hauríem pogut fer més bé, amb el Penedès. Però la societat penedesenca, encapçalada per la Plataforma per una Vegueria Pròpia, ha estat un exemple de paciència, constància, perseverança i voluntat. La gent ha fet la feina que tocava, ara cal que els polítics fem el que ens correspon, i ho farem. Estem convençuts que quan una demanda és tan àmplia i majoritària tots els partits ens l'hem de sentir nostra. Partit Popular i Ciutadans no ho veuen igual, no comparteixen la necessitat que el Penedès tingui un espai propi en l'organització territorial del país, però no perdem l'esperança que si volen ser eines al servei de la ciutadania acabin sent part d'aquest gruix majoritari. El Penedès els espera, i nosaltres també. Modificarem la Llei de vegueries també perquè vam veure néixer una nova comarca, el Moianès, que a més de qüestions lligades a la pertinença a un espai concret trobava en aquesta eina la possibilitat de funcionar de manera més efectiva, i calia posar-la al mapa dins la vegueria de la Catalunya Central. I la modifiquem, també, perquè volem que el Penedès, quan les vegueries puguin funcionar a ple rendiment, estigui en igualtat de condicions respecte de les altres set. El Penedès no vol ser un territori partit ni en dues províncies ni en tres vegueries; no té sentit posar barreres on no se n'hi volen, i hem de ser capaços de deixar via lliure a les relacions, als projectes i a la voluntat d'un territori que vol tirar endavant de la millor manera. La república naixerà de la voluntat de la gent. Els passos que fem –el país– per ser el que volem ser i tenir un govern pròxim i al servei de les persones, fa temps que al Penedès es fan per construir una vegueria que respongui al que volem ser els penedesencs. Com a ciutadans de Catalunya, defensem la necessitat i la urgència de construir la república catalana, i la seva organització interna ha de respondre també a les necessitats de la gent que viu en cada territori. I al Penedès volem una Administració pròxima als ciutadans i coneixedora de la nostra realitat geogràfica, social, econòmica i cultural. Com a penedesenca, avui tinc una satisfacció enorme de saber que al Parlament estem fent finalment la feina que ens toca. Ens hem posat d'acord, hem superat reticències mútues i sobretot hem escoltat la gent. I avui, amb el suport amplíssim de quatre grups, repararem l'error històric de no haver dotat abans el Penedès d'una vegueria pròpia, i la situarem en la mateixa posició de partida que les altres. Avui alguns diputats votarem el que fa molt de temps que hauríem volgut votar. Ajuntaments, consells comarcals, plataforma, entitats, partits, empreses, ciutadans, gràcies. Gràcies al Penedès per no abaixar mai la guàrdia, per no desesperar ni desistir. Avui encetem un camí que ens permetrà als penedesencs construir un país des de les nostres particularitats i idiosincràsies, un país fort com el volem i just i equilibrat com el necessitem. I com diu Martí i Pol –i acabo–: «Vindran altres temps si ho volem tots plegats; mai no ens han fet por ni l'esforç ni la feina. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vallverdú. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, presidenta. Membres de la plataforma, senyores i senyors diputats, conseller, si ens ho permeten, ara defensarem la nostra posició –la nostra posició. I la nostra esmena a la totalitat ha estat presentada sota els arguments que defensarem nosaltres ara en aquest moment, i no sota els arguments que els que han presentat aquesta proposició de llei han posat en veu nostra. Si ens ho permeten, ho farem des de la nostra perspectiva i amb els nostres motius i amb els nostres arguments. Però per a tranquil·litat de tothom, res no ha canviat, senyora Lloveras, des del 2005 –res no ha canviat. Per la nostra part continuem defensant exactament el mateix que defensàvem l'any 2005, i poso els membres de la plataforma per testimonis. Saben quin era el nostre posicionament aleshores, saben perfectament quin és el nostre posicionament a dia d'avui. Mirin, jo volia fer tres consideracions: una sobre el Penedès, l'altra sobre la nostra concepció del que han de ser les vegueries, i l'altra sobre el que és la Llei de vegueries que vostès avui modificaran. I sobre el Penedès jo no m'estendré massa a explicar quines són les relacions entre aquestes quatre o tres comarques i mitja ara, en aquest moment ja perfectament delimitades, perquè hem tingut oportunitat de fer-ho en altres ocasions, en moltes altres ocasions des d'aquest mateix faristol i en aquest mateix Parlament. És cert que hi poden haver característiques històriques, ens podem remuntar al 1300, però cregui'm que allò que ens mou a nosaltres a defensar el posicionament que defensem no és el 1300, en tot cas pot ser el 2300, que és el que ens preocupa i que és cap a on anem. I també, evidentment, quines són les circumstàncies actuals. Evidentment, tenim a les comarques del Penedès característiques geogràfiques, socials, econòmiques i fins i tot polítiques. Jo crec que les polítiques... –i ho esmentava el Joan Garriga, no?–, en el sentit de la tensió que l'àrea metropolitana, la gran àrea metropolitana de Barcelona crea sobre aquestes comarques que són perifèriques. I en menor mesura, també Tarragona per la part del Baix Penedès. Aquest és un element important. Precisament Barcelona, la vegueria de Barcelona, que reuneix pràcticament l'àrea metropolitana, menys aquestes comarques del Penedès que no formem part de l'àrea metropolitana, però que també hi estem a dintre. Sempre ho hem defensat al Penedès i ho hem fet a més a més amb iniciatives en aquest mateix Parlament, en el territori, en ajuntaments, en consells comarcals, i també en aquest mateix Parlament. Senyora Grau, la història no comença el 2010 amb la Llei de vegueries; la història comença molt abans, molt abans. I precisament comença amb algunes propostes de resolució que s'aproven en aquest Parlament els anys 2006 i 2007 que li demanen a un govern del qual el seu grup forma part, que creï l'àmbit de planificació del Penedès. I com que el seu Govern, el Govern de què formava part Iniciativa, Esquerra Republicana també, i el Partit Socialista, no feien allò que aquest Parlament, democràticament, li manava, vàrem haver de presentar proposicions de llei. I ho va fer Convergència i Unió, tal com diu la proposta de llei que avui porten a votació, però no només ho va fer Convergència i Unió. La llei que crea l'àmbit de planificació territorial del Penedès és fruit, sí, d'una proposició de llei de Convergència i Unió, i d'una proposició de llei del Partit Popular, que va presentar aquest mateix diputat en aquest Parlament, i que van ser tramitades conjuntament –van ser tramitades conjuntament– i van ser aprovades l'any 2010, com ja s'ha dit. Precisament perquè el Govern tripartit en el seu moment no feia els deures. Segona qüestió: les vegueries. Quina és la visió que el nostre grup parlamentari ha tingut al llarg de la història i continua tenint i ha mantingut al llarg del temps sobre quin és el paper que han de tenir les vegueries? I el paper que nosaltres entenem que les vegueries han de tenir és el de la divisió territorial i el de l'organització territorial de l'Administració de la Generalitat. Amb funcions de governs locals? També –també. I, des d'aquest punt de vista, nosaltres estem absolutament d'acord i estaríem absolutament d'acord que es desenvolupessin les vegueries. Quin és el problema? El problema és que això no s'ha vist des d'aquesta manera i no ho han vist tampoc els diferents governs de la Generalitat de Catalunya que han anat passant al llarg dels anys. Només els posaré un exemple de la necessitat d'ordenar la divisió territorial de l'Administració de la Generalitat. I em mirava ara al conseller d'Interior, perquè precisament és el Departament d'Interior, que en aquest moment està descentralitzat en nou regions policials, que res tenen a veure ni amb set ni amb vuit vegueries. El Departament de Salut és l'únic que fins ara ha estat descentralitzat en set regions sanitàries que coincidien amb les vegueries. Però, compte, això no és gràcies a la Llei de vegueries del 2010, perquè el Departament de Salut, si està descentralitzat en set regions sanitàries, ho està des de l'any 2005; molt abans de la llei del 2010. I la prova que al Govern de la Generalitat no li ha interessat l'ordenació dels seus serveis territorials al llarg dels anys és que continuem amb el Departament d'Ensenyament amb deu àrees territorials. I continuem amb el Departament d'Agricultura amb sis àrees territorials. És a dir, s'han utilitzat les vegueries per ordenar els serveis territorials de la Generalitat de Catalunya? No. Ha servit la llei –i ara entro en la darrera fase– de vegueries per ordenar els serveis de la Generalitat en el territori? No. Fa deu anys que la tenen aprovada, per què no l'han desenvolupat? Potser perquè la voluntat d'aquella Llei de vegueries no era l'ordenació dels serveis territorials de la Generalitat de Catalunya, potser hi havia una altra voluntat. Per cert, permetin-me que els recordi, perquè sovint una part de la cambra ho oblida, que aquella Llei de vegueries va ser presentada en aquest mateix faristol pel conseller d'Esquerra Republicana, el senyor Jordi Ausàs –ja està, només recordar-ho. Aquesta llei tenia la voluntat de descentralitzar serveis de la Generalitat? No. Quina voluntat tenia? Ordenar els governs locals? No. Que, per cert, per ordenar els governs locals el primer que hem de fer és suprimir els consells comarcals, com ja hem proposat alguna vegada en aquest mateix hemicicle. D'acord amb les vegueries en funcions de governs locals, suprimim els consells comarcals, amb tots els matisos que vulguin, perquè al final els municipis que tenen necessitat d'ordenar serveis de forma mancomunada creen mancomunitats, tenen la possibilitat de crear mancomunitats. La Mancomunitat Penedès-Garraf n'és un exemple, que fa molts anys que existeix precisament per la necessitat dels municipis, d'un conjunt de municipis, d'organitzar serveis de forma mancomunada. I, per tant, els consells comarcals no tenen absolutament cap mena de paper; que la seva funció l'assumeixin les vegueries si realment hi ha la voluntat per part del Govern d'utilitzar la Llei de vegueries, que no hi ha sigut, hi insisteixo, perquè l'única voluntat era carregar-se les províncies i les diputacions provincials. Aquest era l'únic i aquest és l'únic objectiu de la Llei de vegueries. Per què, si no, després de sis anys, aquesta llei no ha servit per què el Govern faci absolutament re? Quan era una llei per organitzar el mateix Govern de la Generalitat, quan era una llei per ordenar els governs locals que depenen de la Generalitat, per què no s'ha desenvolupat? Perquè aquest no era l'objectiu. L'objectiu era carregar-se les províncies i carregar-se les diputacions provincials que, ves per on, és divisió territorial de l'Estat. I amb això, des del Parlament de Catalunya, no podem ordenar l'Estat. Ordenem la Generalitat, que prou feina tenim; els ho acabo de dir: cada departament té una divisió territorial diferent. Emprem les energies a fer allò en què tenim competències i no allò en què no tenim competències. I, per tant, aquest és el motiu de la nostra esmena a la totalitat. Si m'ho permeten, per acabar..., per dir-li a la senyora Lloveras que si nosaltres no hem participat d'aquesta proposició de llei, sap vostè perfectament per què és. Sap que la plataforma es va reunir amb els grups parlamentaris i al Partit Popular no se'ns va convidar. Segurament –segurament– perquè sabien, des del 2005, quin és el posicionament del Partit Popular. Segurament perquè sabien això, però, òbviament, a nosaltres, allà on no se'ns convida, no ens agrada anar-hi. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a presentar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Sergio Sanz.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, personalitats del territori..., en la exposición de motivos que acompaña esta proposición de ley, dicen: «La divisió territorial de Catalunya ha de respondre no només als àmbits territorials, geogràfics, naturals i històrics, sinó als sentiments de pertinença de la població, configurats pel pas del temps. Pero miren, fue el paso del tiempo y de la historia lo que hizo que esas vicarías desapareciesen hace varios siglos. Y es que la evolución de los sistemas políticos, del pensamiento, de la ciencia y de la tecnología hacen que cualquier pretensión de buscar una referencia en aquellos entes medievales no pueda ser considerada más que una expresión de puro romanticismo, contrario a los valores de la Ilustración y del pragmatismo. Lamentablemente, el relato historicista con el que pretenden legitimar las decisiones del presente no es nuevo en este Parlamento. Los gobiernos de la Generalitat han estado preñados de esa visión espiritualista desde que Pujol puso la Administración al servicio de aquel proyecto que llamó «construcció nacional, proyecto con el que –3 por ciento mediante– pretendió crear un sentimiento de pertenencia en Cataluña, consistente en inventar diferencias con el resto de españoles, recreando el pasado y apelando al romanticismo para fundar una mitología. Una mitología que se proyectó también durante los gobiernos del tripartit, porque tanto el PSC como Iniciativa participaban, como participan hoy, del marco mental y de los mitos del pujolismo; mitos que reaparecen hoy al traer de nuevo la Ley de veguerías, que, según su preámbulo, entronca con las instituciones históricas de Cataluña y recupera la división política y administrativa que fue vigente en Cataluña hasta los decretos de Nueva Planta. Nos estamos remitiendo con esta ley al feudalismo: hay que recuperar lo que había antes, hay que recuperar el feudalismo. Es que, según sus mitos, eso sí que es la cosa propia, no como las provincias, ¿eh?; como esto es más nuevo, no, la cosa propia es el feudalismo. Y menos mal que la Ley de veguerías la presentó un tripartito que se decía progresista, porque si llega a ser tradicionalista quizá, en lugar de tomar solo la delimitación y el nombre, nos proponen que las veguerías estén regidas por un vizconde. ¿Se imaginan acudir en pleno siglo XXI a la Administración y encontrarse a un tipo con capa y espada? [[Remor de veus.]] Probablemente no contribuiría mucho a la eficiencia de la Administración, pero así, mientras uno hace cola, disfruta del espectáculo. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
Como espectacular es también que tengamos este debate en un momento en el que lo que debería ocuparnos son las políticas que debemos llevar a cabo para disponer de mejores servicios y prestaciones. Pero para eso lo que tenemos que hacer es liberar recursos públicos, eliminando duplicidades, en lugar de crear más estructuras políticas; más aún cuando Cataluña ya tiene más duplicidades que cualquier otra comunidad autónoma, como por ejemplo los consejos comarcales. ¿Son necesarios? Si nos comparamos con otras comunidades autónomas que no los tienen, no parece que sean necesarios. Sin embargo, los consejos comarcales suponen un gasto de más de 500 millones de euros anuales, un gasto superior a los recortes en sanidad que han llevado a cabo los señores de Convergencia y de Esquerra Republicana estos últimos años. [[Alguns aplaudiments.]] ¿Y por qué han recortado la sanidad en lugar de reformar la Administración? Porque estos partidos que hoy forman Junts pel Sí se sirven de los consejos comarcales para colocar cargos de confianza y repartir contratos, y actúan contra el interés general. Y ahora nos recuerdan que quieren otra administración más: las veguerías. Y encima la justifican apelando a sentimientos de pertenencia de nuestros conciudadanos hacia ellas. ¿Pero de verdad piensan que existe un sentimiento de pertenencia [[l'orador riu]] hacia una administración feudal que dejó de existir hace trescientos años? ¿O simplemente se trata de buscar una excusa? Porque lo que es seguro es que alguna excusa necesitan para que, además de las provincias y los consejos comarcales, tengamos veguerías, cada una de ellas con su presidente y con sus cargos de libre designación y con sus sueldos. Claro. ¿No será ese su verdadero objetivo, y toda la apelación a los sentimientos y la historia, un mero adorno? [[Remor de veus.]] ¿Saben a qué apelamos –les pediría si me pueden escuchar, por favor– desde Ciutadans cuando proponemos una reforma de la Administración? A la necesidad de mejorar su eficiencia; a la necesidad de despolitizar los consejos de administración de las empresas públicas, para que respondan al interés general y no a intereses partidistas; a la necesidad de que contribuya esa reforma a reducir la desigualdad. ¿Saben a qué más? A la necesidad de despolitizar la justicia y dotarla de más recursos, porque nos indigna ver la impunidad de la que disfrutan algunos; entre otros, el señor Pujol, ante el que muchos parecen sentir pavor cada vez que este amenaza con tirar de la manta y ante el que otros, por cierto, no nos amedrentamos, porque lo que queremos es tirar de esa manta para hacer limpieza de tanta corrupción. Todavía recuerdo cuando aquí, un Maragall presidente retiró aquello que había dicho del 3 per cent a petición de Artur Mas, justo aquí. Como decía, tenemos que reformar la Administración, pero en un sentido opuesto al que plantean: para adelgazar el coste político y poder destinar más recursos a los servicios básicos y a las prestaciones sociales que reciben nuestros conciudadanos; para que lleguen las ayudas a la dependencia, y para cubrir las necesidades de vivienda, y para destinar más recursos a política industrial o I+D, para crear más empleo y de más calidad. Y a la sanidad pública, con la que algunos también han querido hacer negocio..., una vez se les acabó, por supuesto, lo de repartir obra pública. Y, por último –podría seguir, porque la lista es muy larga–, pero también para destinar más recursos a la educación, en todos los niveles, desde infantil a la universidad, que con sus tasas está haciendo que haya exclusión por razón de renta familiar. ¿Saben qué diría el preámbulo de una buena ley de organización territorial? Que nace de un estudio orientado a mejorar la eficiencia de la Administración. Sin embargo, como decía, el preámbulo de la Ley de veguerías apela a asentimientos historicistas, así que lo volveré a decir: la organización territorial debe responder a criterios de eficiencia, tiene que responder a criterios que tengan que ver con la gestión de los recursos públicos y no con la gestión de sentimientos. Porque lo que debería preocuparnos es que nuestros ciudadanos disfruten de mejores oportunidades con independencia de su lugar de origen, de sus condiciones socioeconómicas o del lugar donde residan. Debería preocuparnos la igualdad de oportunidades. Ya sé que aquí algunos trabajan por levantar una frontera, que eso, si es algo, es precisamente contrario a la igualdad. Pero a nosotros sí que nos preocupa la igualdad. Todos ustedes conocen también cuál es nuestro modelo territorial: un modelo en el que tendríamos Administración general del Estado, comunidades autónomas y municipios; los municipios que, como ahora, tendrían la capacidad de mancomunar sus servicios, pero sin duplicar estructuras políticas que solo sirven para que los partidos repartan cargos a dedo. Nosotros queremos modernizar la Administración. Las provincias responden a necesidades de descentralización del Estado en la España del siglo XIX, pero es que las veguerías responden a criterios feudales del siglo XII, anteriores a las instituciones democráticas. La Administración que hoy necesitan los ciudadanos se tiene que definir bajo parámetros de simplificación, eficiencia y flexibilidad, y no bajo parámetros medievales. Y, como he explicado hace un momento, nuestro modelo no es tener más de novecientos gobiernos locales y consejos comarcales y diputaciones y, ahora, veguerías. Hay que buscar la racionalización y la eficiencia, es decir, ser capaces de resolver las necesidades de la ciudadanía destinando el mínimo..., con el menor coste de recursos posible. Y en ese sentido deberíamos fijarnos en lo que han hecho otros países durante estos últimos años. En Italia, por ejemplo, prescindieron de 36 entes provinciales; Reino Unido pasó de tener 1.500 corporaciones locales a 400, mientras que Alemania pasó de 25.000 a 8.400 y Dinamarca, de 278 a 98. Porque donde hay que recortar, señores, es en gastos prescindibles. Hay que recortar en estructuras que solo sirven a los partidos y destinar más recursos a cubrir las necesidades sociales. Pero no, aquí lo que hacemos es crear más municipios y más comarcas. La Unión Europea recomienda que los municipios tengan más de 15.000 habitantes y aquí creamos comarcas que, como la del Moianès, tienen 13.000. ¿Por qué? ¿Por cuestiones sentimentales? ¿O porque así tenemos para otro presidente de consejo comarcal? ¿Saben cuál es el sentimiento que deberíamos percibir a la hora de establecer nuestro mapa administrativo? El de la desesperación de aquellas personas sin ingresos que no están siendo atendidas a causa de las ineficiencias de la Administración, o por la falta de recursos, o porque los criterios de acceso a las prestaciones no están bien planteados. Pero en la exposición de motivos hablan de sentimientos de pertenencia. ¿Sentimientos de pertenencia? Miren, aquí la única pertenencia que vale para la ciudadanía es no estar del lado donde se sufre la exclusión social. Lo único que vale es no estar del lado de las personas que ven truncadas sus oportunidades en la vida por razones socioeconómicas. Eso es lo que verdaderamente importa. Y el único sentimiento de pertenencia que vale en una sociedad abierta, tolerante y moderna y solidaria es el saber que uno tiene detrás un estado del bienestar fuerte, capaz de atender las necesidades sociales. Esa es la única historia que vale, dar solución a las necesidades de la ciudadanía. Es una visión materialista, sí, no es sentimental; pero es que aquí estamos para garantizar unas condiciones de vida dignas a las personas y no para alimentar sentimientos, mitos ni identidades. Cuestión aparte es que aquí haya grupos a los que les gusta llamarse progresistas y, sin embargo, recurren a discursos que apelan a sentimientos de pertinencia y a relatos más propios de planteamientos conservadores o tradicionalistas que de personas preocupadas por el progreso de la sociedad. Nosotros seguiremos apelando a la racionalidad y a la necesidad de reformar la Administración para hacer que sea menos costosa y más eficiente, para disponer de más recursos públicos para políticas finalistas que sirvan para combatir la pobreza y la exclusión social. En Ciutadans nos opusimos a la Ley de veguerías, y también a la creación de la comarca del Moianès, porque no respondían a criterios de eficiencia administrativa, así que la proposición de ley que nos presentan y que propone modificar una ley que nosotros derogaríamos para adaptarla a la existencia de una comarca que nosotros no habríamos creado solo nos crea una sensación: la de estar reincidiendo en el error. Además, nos recuerda que lejos de simplificar la Administración, como han hecho otros países para modernizarse, aquí algunos caminan en sentido opuesto y, en lugar de eliminar duplicidades, proponen crear más y más y más. A veces, la sensación aquí en el Parlament es que hay diputados muy sensibilizados con el sentimiento de pertenencia a unas estructuras feudales, a los mitos o quizá a los cargos que se reparten gracias a ellas, pero no tanto a las necesidades y al sentir de la ciudadanía; unas necesidades que nos deberían llevar a actualizar nuestras instituciones para adaptarlas al siglo XXI, integrando mejor distintos países europeos en sentido federal, para procurar un mayor bienestar de todos y una condición de ciudadanía común, y a huir de ese ensimismamiento que toma como referencia instituciones predemocráticas del siglo XII. Pero, si tenemos que construir algún mito en nuestro tiempo, ese mito no debe estar inspirado en el feudalismo. Si tenemos que construir algún mito en nuestro tiempo, debe ser un mito basado en lo que soñaron los padres fundadores de la Unión Europea; unos padres fundadores a los que se está traicionando cuando reaparecen con fuerza, hoy, los relatos tradicionalistas y nacionalistas en todas partes de Europa, incluido aquí. Por todo ello, nos reiteramos en nuestras posiciones. No cuenten con nuestro apoyo para alimentar mitos, que en el fondo lo que hacen es crear más duplicidades administrativas, más cargos políticos y más cargos de libre designación que solo responden a intereses partidistas. No cuenten con nosotros para eso. Para lo que sí que pueden contar con nosotros es para simplificar la Administración bajo criterios de eficiencia, para adelgazar su cuerpo político y reforzar las plantillas en sanidad o educación, porque lo que nos demanda el presente y lo que nos demandará el futuro es disponer de buenos servicios públicos y de una administración que ofrece servicios a los ciudadanos. Así que no piensen tanto en cómo funcionaba esto en el siglo XII, y piensen más en qué era lo que proponía Schuman. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sanz. Com que no hi ha torn de rèplica, passarem directament... [[Veus de fons.]] Sí? [[Neus Lloveras i Massana demana per parlar.]] Senyora Lloveras, sí. Per al torn de rèplica, té la paraula la senyora Lloveras.
Gràcies, presidenta. Per contradiccions, voldria dir, li voldria demanar al senyor Sergio Sanz, de Ciutadans, que surti del despatx, perquè és una vergonya el seu desconeixement dels fets i del territori, i és un insult a mig milió de persones que fa deu anys que lluiten per una millor organització del territori, més propera i eficient. Per tant, que potser escolti el que hem dit els altres i que digui les coses sabent de què parla. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Sí; gràcies, presidenta. Sí, per aclariments. [[Pausa.]] Sí, només aclarir, com que es parla que estem defensant coses feudalistes... El concepte de província, tot i que hi ha dubtes sobre el seu significat, ve dels romans i significa, molts diuen i creuen que significa «terra conquerida. Del que no hi ha dubte és que «província és un concepte vinculat a «imperi; això és segur. I dir dues coses: que en aquests moments, doncs, s'està veient..., el que hi ha en confrontació són esquemes: un de dominació i de poder, i un d'alliberament. I les referències no són tan llargues, no; no cal buscar-les ni al 1300 ni al 1714: al 39. [[Aplaudiments. Diversos diputats demanen la paraula.]]
Senyor Carrizosa o senyor Sanz? [[Veus de fons.]] Sí, la senyora Grau, que l'havia demanat primer –disculpe.
Gràcies, presidenta. Jo, per al·lusions, contestar-li al company Santi Rodríguez que nosaltres..., jo he sigut capaç de fer autocrítica del que vam fer malament al tripartit, però també li recordo... Vostè diu: «Vam ser nosaltres qui vam aprovar... Vostès van aprovar resolucions sobre l'àmbit funcional els anys 2006 i 2007, però va ser el Govern tripartit d'esquerres el que va aprovar, justament el 14 de juliol de 2015, la Llei de l'àmbit funcional. I jo, que... [[Veus de fons.]] Sí, va ser..., sí, sí, tinc aquí la transcripció, el diari de sessions: 14 de juliol de 2010, s'aprova la modificació que permet l'àmbit funcional del Penedès. I llegint el diari de sessions m'ha sabut molt de greu, senyor Rodríguez, perquè el que vostè llavors defensava, i ho defensava molt bé, la necessitat d'aquest àmbit funcional, que ara hagi fet aquest discurs. Deu ser la diferència entre uns i altres: que uns som capaços de fer autocrítica i altres no. I, a més, vostè sap que per fer la vegueria és necessari pertànyer a dues províncies. Per tant, si estem en el marc que jo deia abans, hem de modificar... Si no, haurem de fer l'altra part, la de la sobirania, i llavors sí que desenvolupa el nostre model territorial. Gràcies. [[Alguns aplaudiments. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí, senyora presidenta. Per una qüestió d'ordre. A veure, jo crec que al debat parlamentari, segons el Reglament, hi han al·lusions i hi han també contradiccions, però el que no hi ha són notes al marge, notes al peu de pàgina i comentaris i exegesis i insults, com hem hagut, aquí, d'escoltar, en aquest grup parlamentari, per part d'alguns diputats que no havien estat al·ludits. Per tant, pregaria que les intervencions s'atinguessin al Reglament. Gràcies.
Entenc que s'ha referit a contradiccions. El senyor... [[Veus de fons.]] Ha dit «aclariments, però el que ha dit era..., es referia a contradiccions, he entès jo. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
Contradiccions amb la senyora Grau. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
Sí? [[Pausa.]] Senyora Grau, la llei de l'àmbit funcional que vostè ha citat, del juliol del 2010, no és una llei del Govern, no s'equivoqui: no és una llei del Govern. És una proposició de llei que va presentar Convergència i Unió i una altra proposició de llei que va presentar el Partit Popular, que es van tramitar conjuntament i van acabar en aquesta llei del 2010. No va ser una llei del Govern tripartit. Sí que va ser una llei del Govern tripartit la Llei de vegueries que es va debatre quinze dies després en aquest mateix Parlament. I que, per cert, el nostre grup parlamentari no només va impulsar l'àmbit de planificació del Penedès i va votar favorablement la nostra mateixa proposició de llei, sinó que quinze dies després votàvem en contra de la Llei de vegueries, exactament pels mateixos motius que avui hem presentat l'esmena a la totalitat. [[Sergio Sanz Jiménez demana per parlar.]]
Senyor Sanz.
Sí; per al·lusions, presidenta. Només dir-li a la senyora Lloveras que lamento si, amb la meva opinió, que el que buscava era defensar la racionalitat en el model de reforma de l'Administració, he ferit els seus sentiments. I una petita nota a pàgina. Al senyor Joan Garriga, quan ha parlat de les vegueries, que es van acabar al 39. Miri, li recordaré la figura de Lluís Creus, que va ser una de les persones que van redactar el projecte de vegueries l'any 32, que, a més, va ser després dels que es van sumar, al 32, a carregar-se-les. És a dir, a mi no em sembla que l'argument historicista, que també criticava a la meva mateixa intervenció, sigui massa bo. Gràcies.
Acabat el debat, procedirem a la votació conjunta de les dues esmenes a la totalitat. Comença la votació. Les esmenes a la totalitat han quedat rebutjades per 34 vots a favor, 98 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Gràcies. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Si us plau... Atès que les esmenes a la totalitat de retorn de la proposició de llei han estat rebutjades, aquesta iniciativa legislativa continua la seva tramitació. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2016-2017]] [[302-00064/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'inici del curs escolar 2016-2017, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula la senyora Sonia Sierra. [[Pausa. Remor de veus.]] Els demano, si us plau, com sempre, que surtin de pressa i en silenci, perquè hem de continuar la sessió. [[Pausa.]] Diputada, quan vulgui pot començar.
Gràcies, senyora presidenta; i bon dia a tothom. El meu nebot Jordi va començar l'ESO fa un parell de cursos a un institut on tot són barracots. Aquest institut el va concebre, el tripartit, com un institut escola, i la directora va reunir el que ella considerava que era el millor equip de professionals possible i amb tota la il·lusió van encetar un projecte. Han anat passant els anys, continuen amb la mateixa il·lusió i l'institut, que no és institut escola, també continua en barracots. El meu nebot Jordi, amb els seus companys, han d'anar al camp de futbol, perquè l'institut no té ni gimnàs ni cap mena d'equipament esportiu. I no és només el temps que tarden a anar i tornar, és que el camp de futbol no els deixa fer servir les dutxes, així que ja poden imaginar el que és tornar a la classe tot suats amb el festival de l'hormona que significa l'adolescència. No vull entrar en detalls, però ja saben de què estic parlant. El meu nebot Jordi, com tants altres nens i nenes a Catalunya, estudia en unes instal·lacions precàries, la qual cosa envia un missatge molt negatiu, perquè el que s'està dient és que l'educació no té gaire importància i es pot fer de qualsevol manera. I ja sé que la senyora consellera em retreu que faci servir exemples personals, però jo, com moltes de les meves companyes diputades i segurament alguns diputats també, penso que lo personal es político. I el meu nebot Jordi és un més dels milers de nens que estudien en barracots a Catalunya. I he explicat un cas concret del Vallès Occidental, però casos com aquest els trobem pertot arreu, a tot Catalunya, i molt especialment a la província de Girona, que és la que més barracots concentra de tot el territori. Dimarts passat, durant la compareixença de la senyora Ruiz, vam saber, a la Comissió d'Ensenyament, que aquest curs tindrem 1.010 barracots; és a dir, catorze més que aquest curs, i molt per sobre de la mitjana dels darrers vint anys, que és de 828 barracots per any. Això sí, ens van intentar vendre aquest argument com una bona notícia. Ens van dir que s'han reduït els centres que estan estructurats tots en barracots. Bé. El meu nebot Jordi no ha tingut gaire sort, però me n'alegro que altres nens sí. Malgrat això, resulta que de les cinc noves escoles que obriran aquest curs, tres són totalment en barracots i, dels tres instituts, un també és en barracots. La veritat és que nosaltres no veiem la bona notícia per enlloc. La mitjana de més de vuit-cents barracots per any, els darrers vint anys, ens indica que estem davant d'un problema estructural i que no depèn només d'una situació de crisi o de creixement demogràfic, tot i que aquests aspectes poden empitjorar la situació. Malgrat això, podem veure que el nombre de barracots s'ha mantingut força estable fins i tot en moments de baix creixement. Aquesta mitjana de vuit-cents barracots de les últimes dues dècades no parla gaire bé de la planificació escolar a Catalunya. Des que va començar aquesta legislatura dediquem gran part del temps de la Comissió d'Ensenyament a propostes de resolucions de demandes concretes de centres, molts d'ells en barracots o en condicions precàries, i hi ha una queixa recurrent dels partits de l'oposició sobre la manca de planificació del Departament d'Ensenyament, i que no em sembla just decidir sobre una cas concret sense saber com està la resta del territori. És per aquest motiu que hem presentat aquesta moció, perquè volem acabar amb la xacra de tota una escolarització en barracots i volem, també, garantir unes ràtios adequades i la millora en el procés d'adjudicació del professorat. Es tracta, en definitiva, de vetllar per tal que tant l'alumnat com el professorat gaudeixi de les millors condicions per desenvolupar la seva tasca, i per fer tot el possible per tenir un sistema educatiu de qualitat i que ens faci gaudir, ara sí –perquè fins ara no el tenim per molt que ho repeteixin i ho repeteixin–, d'un model d'èxit a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sierra. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Bien, como dijimos en comisión la semana pasada, escuchando a la consellera, parecería que la educación pública en Cataluña se encuentra en unos niveles de calidad incompatibles con la insatisfacción y las demandas que sistemáticamente desde las familias, los municipios, los centros, se nos hacen llegar. Debemos de ser todos unos desagradecidos que no sabemos valorar la labor del Gobierno, o bien es que el Gobierno no quiere reconocer la realidad, porque efectivamente en Cataluña se han aplicado más recortes y durante más tiempo que en ningún otro sitio, y es muy fácil echarle la culpa al Gobierno de España. Pero hay que decir que el Decreto 14/12 se inspiró en las medidas que el Gobierno de la Generalitat ya estaba implantando en Cataluña. Además, siempre lo hemos dicho, estas medidas de austeridad eran excepcionales. Es decir, si no hay más remedio, y en Cataluña también lo hemos explicado, hay mucho que recortar antes de tocar la educación. Y también eran reversibles, lo que a este Gobierno le está costando mucho entender. El Gobierno de la Generalitat es el único responsable de la pérdida en cuatro años del 20 por ciento del presupuesto educativo, de que no se haya recuperado todavía y de la consiguiente pérdida de calidad educativa. Nos explica la consellera que sus planes para el curso próximo son muy positivos, pero realmente tampoco podemos fiarnos demasiado de promesas que luego no se cumplen. Y aquí tienen una muestra. Miren, señalaba el departamento, como objetivos del curso pasado, literalmente: «Se incrementan los recursos de personal de los centros docentes y habrá 1.180 profesionales más, 360 para la mejora de la escuela inclusiva, desaparece la reducción del 85 por ciento de jornada y sueldo de los substitutos, que trabajarán y cobrarán al cien por cien, y que los mayores de cincuenta y cinco años recuperan una rebaja horaria en el ámbito lectivo. No se aplicará ampliar la ratio al 20 por ciento. Respeto al año pasado hay menos módulos prefabricados, un total de 996. Pues bien, ya hemos visto cómo la escuela inclusiva sigue sin recursos; eso sí, ahora se llama «sistema inclusivo, mucho más grandilocuente, pero igual de inútil para las familias con hijos con alguna discapacidad. Las plantillas siguen siendo insuficientes, no quieren pagar el sueldo de julio a los substitutos, los mayores de cincuenta y cinco años vuelven a perder la rebaja horaria que les corresponde y seguimos con ratios elevadas. Y, por supuesto, 996 barracones son inaceptables –y no es un dato del que nadie pueda presumir. Pero es que incluso ahora sabemos que para el curso próximo tendremos 1.010 barracones, pero eso, nos dice la consellera, no es tan grave, porque no..., habrá menos escuelas totalmente en barracones. Nosotros, disculpen, creemos que esto no les importa mucho a los alumnos que llevan toda su vida escolar en barracones. En definitiva, nosotros creemos que en Cataluña sufrimos un problema estructural, que es una deficiente planificación educativa y una equivocada política presupuestaria que no prioriza los servicios públicos que le importan a la gente. Y aunque no todo se resuelve con dinero sí que hay cosas –como adecuar plantillas, instalaciones, apoyar la inclusión, reforzar el aprendizaje, la cohesión social, la igualdad de oportunidades– que solo se consiguen si se habilitan los recursos económicos necesarios. Por tanto, insistimos a la consellera que defienda y reclame la dotación presupuestaria que necesita, que le corresponde, donde toca, que es el seno del Govern. Ya durante el Pleno pasado hablamos de educación y no nos vamos a repetir. Todos ustedes conocen nuestra posición favorable, a favor de los puntos que Ciudadanos incluye en su moción: docentes, equipamientos, ratios, necesaria dotación presupuestaria para cualquier cosa que aprobemos. Lo que nos sorprende es que no se incorpore a una moción sobre el curso 2016-17, lo que le proponemos como enmienda: que la oferta escolar y el próximo proceso de preinscripción, que son actuaciones del curso próximo, se realicen conforme a la legalidad, preguntando a las familias, sea con la famosa casilla o con cualquier otro procedimiento que disponga la Generalitat, por la lengua habitual del niño y así poder optar por un centro educativo público donde sus hijos reciban parte de la enseñanza en esta lengua. Primero, porque es un derecho expresamente reconocido, primero de todo, en las leyes catalanas de normalización y de política lingüística que aquí se aprobaron. Segundo, porque tanto el Tribunal Superior de Justicia como el Tribunal Supremo ya se han posicionado claramente en este sentido, obligando a la Generalitat a modificar sus impresos de preinscripción. Y aquí tienen de muestra [[l'oradora mostra un dossier a la cambra]] ..., así, rápidamente, ayer encontré cuatro sentencias firmes y luego se las puedo leer si alguien tiene alguna duda. Tercero, porque es obligación de la Generalitat hacer compatible la voluntad de unas familias a la enseñanza monolingüe en catalán con el derecho de otras a enseñanza en catalán y en castellano. Y, además, es muy fácil, valdría con que en cada municipio, al menos, sea bi- o trilingüe. Siempre se nos dice que esto no es cosa del Gobierno, que es tema de autonomía de centro, pero pongamos un ejemplo: si por autonomía de centro todos los colegios, por ejemplo, de Lleida, optaran por una educación diferenciada, estamos seguros de que la Generalitat encontraría la manera de que, al menos, un colegio público fuera mixto para garantizar que aquellas familias que lo prefirieran lo pudieran elegir, ¿no les parece? Muchas gracias, presidenta, consellera, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula la senyora Anna Simó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Diputades i diputats, avui, la senyora Sierra no ha començat citant Confuci, sinó el nebot Jordi, però la interpel·lació la va iniciar dient que «la seguretat engendra esperança, citant Confuci. I la ciutadania, certament, necessitem seguretat per poder esperar resultats determinats, no només que s'instin o es mandatin des d'aquest Parlament. Per això al Govern se li exigeix que mesuri l'impacte de les mesures que vol dur a terme. També l'impacte pressupostari, evidentment. L'impacte dels recursos i també que mesuri les disponibilitats pressupostàries que té per dur aquestes mesures a terme. I això és el que també li va dir la consellera en la interpel·lació. I no només se li exigeix això, sinó prioritzar, al Govern. I als seus departaments se'ls exigeix ser solidaris entre ells per poder oferir aquesta seguretat que ha de generar esperança segons Confuci i la senyora Sierra. Però el que segur que genera seguretat també, o n'hauria de generar, a banda de tenir clar l'impacte pressupostari i les prioritats en uns pressupostos que, per força, són finits i són limitats, és el diàleg entre grups que presenten iniciatives i esmenes per poder acostar posicions malgrat la disparitat de prioritats de despesa, que n'hi ha, només fa falta sentir cada Ple del Parlament i, segur, les intervencions que avui hi haurà. Les prioritats dels darrers anys, després que tornés a ascendir el nombre de mòduls; va haver-hi una davallada el curs 2002-2003, 2004-2005, però després va tornar a remuntar. I ara hi ha hagut un nou descens a partir del curs 15-16, de nombre de mòduls. Les prioritats han estat l'atenció educativa a l'alumnat, que aquí no se'n parla. És com si les escoles només fossin carcasses, només fossin edificis, només fossin inversions; les escoles són alumnes, són docents –que n'heu parlat i en parlarem–, són la comunitat educativa, són els equips de direcció, és la comunitat que envolta aquella escola o aquell institut, és l'ajuntament, són els plans d'entorn, són tantes i tantes coses, són les millores que hi ha hagut en els mòduls, etcètera. Ha estat, deia, l'atenció educativa a l'alumnat i les dotacions de docents per l'increment demogràfic a secundària i també per l'increment d'anys d'escolarització, és a dir, de tres a sis i de setze a divuit, que hi ha hagut en les darreres dècades, que això sembla que s'oblidi. Perquè vostè l'ha ensenyat, senyora Sierra, aquest gràfic –que jo també tinc–: el curs 97-98 ja hi havia 726 mòduls! És que no vull parlar de qüestió estructural però és que estem parlant com si això hagués estat un increment de fa quatre dies. Ens agrada que hi hagi mòduls? Tants? No, a ningú –a ningú–, però és que el curs 97-98, quan encara no havia arribat 1 milió de persones de cop en aquest país, de bell nou, que es van haver de construir escoles, ambulatoris, etcètera, i instituts, ja hi havia més de set-cents mòduls. Aleshores, l'esforç en inversions ha estat important malgrat les restriccions, 2.500 actuacions d'obra RAM –de reforma, ampliació i millora–, des de l'any 2010 fins a l'any 2016, amb un import de gairebé 104 milions d'euros, amb una disminució del nombre de centres totalment en mòduls, malgrat els increments de necessitats de secundària. Això és suficient? És satisfactori? Evidentment que no. Podem parlar de prioritats, de voluntat de reforçar en el pròxim curs el pla d'inversions i d'efectius professionals, com hem fet amb l'esmena 4, que aquesta sí que l'hem pogut transaccionar. La voluntat de reduir centres totalment amb mòduls? És clar; l'esmena 1, que no s'ha acceptat. La voluntat de reduir ràtios? Evidentment –evidentment–; a banda de les mitjanes, que no els agraden, les mitjanes de ràtios a infantil, que estaran al voltant dels vint, vint-i-un alumnes. D'acord, curs per curs. Ara bé, fem números –fem números. Que els instituts estiguin a vint-i-set pel que fa a ESO, vol dir cent-quaranta mòduls, cent-quaranta grups més, amb els mòduls respectius, de manera que això entra en contradicció amb el punt que diuen que en quatre anys barracots fora. Voluntat? Tota. Però, clar, pel que fa a les ràtios, hi ha una esmena que no s'ha acceptat que és relativa al reial decret del 2010 i al que diu la LEC d'increment o decrement de ràtios en funció de criteris d'escolarització i de necessitats. Ara, clar, tot això ho resolen amb el punt 6, partida oberta a cada pressupost per fer tot això. Bé, si els voten els pressupostos, encara, però si no... El proper curs començarà amb més alumnes, i per tant amb més docents; amb més suport a l'educació inclusiva, malgrat el menyspreu que la senyora García Cuevas ha fet a la dotació per a escola inclusiva i el desconeixement, perquè, evidentment, que hi haurà més recursos per a escola inclusiva i també per als centres d'alta complexitat. Prioritzar l'impacte pressupostari d'allò que s'aprova? Seguretat per generar esperança? La seguretat que genera esperança és la del diàleg entre grups i amb el Govern per acordar millores i avenços que permetin votacions per unanimitat, que generin esperança i alhora seguretat de compliment; com hem sabut fer moltes vegades, com hem sabut fer tantes vegades en matèria educativa. Ens hi esforçarem més des d'aquest grup. Està vist. Però esforcem-nos-hi tots. I tornem-hi, perquè els inicis de curs i les necessitats educatives ho mereixen. I, un cop dit això, demano votació separada dels punts 3, 5, 6 i 7, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Simó. A continuació té la paraula la senyora Pilar Castillejo, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades que avui esteu escoltant aquest tema d'inici de curs, que resistiu al Ple de dijous després de dos dies, parlem ara de l'inici de curs amb una moció que presenta tres punts, bàsicament, tres elements bastant senzills, bastant elementals. Estem parlant del personal, que tinguem els nomenaments tancats al mes de juliol; estem parlant d'eliminar..., un pla per eliminar les construccions en precari, i estem parlant d'un pla per no tenir ràtios superiors a les establertes. Són coses molt bàsiques, molt elementals, no?, que hauríem d'entendre que avui tots diguéssim que sí a tirar això endavant. Estem parlant de planificació i estem parlant d'inversió necessària per tirar endavant aquesta planificació. Entenem també que plantejar aquestes qüestions tan elementals..., cal veure per què presentem aquest tipus de coses, entenc que cal analitzar, també, el curs d'on venim, i la situació tan caòtica on estem en aquest moment. Creiem que hi ha moltes més coses a plantejar per a aquest inici de curs, no només aquestes tan elementals, algunes que ja, fins i tot, s'han aprovat per aquest Ple i no estem segurs que es puguin posar en marxa durant el proper curs. Entenem que és molt important el tema de la cobertura de baixes de tot el personal des del primer de juliol i des del primer dia a tots els centres públics escolars, és un tema que s'ha aprovat en aquest Ple i que no sabem si es complirà o no, però que és fonamental per a un bon inici de curs. Hem aprovat també en aquest Ple l'aturada del pla pilot de substitucions, el sistema aquest PDI, esperem que si s'ha aprovat aquí, s'apliqui. Fem èmfasi en aquest punt dels acords aprovats en Ple perquè en el que portem de curs és un tema recurrent, aquelles coses que aprovem, aquells acords que aprovem amb Ensenyament, però que després no acabem d'aplicar. Aquesta sensació que tenim des del Parlament que se'ns fan oïdes sordes, des del Govern, d'aquelles coses que es plantegen, tant sigui en Comissió d'Ensenyament com en Ple parlamentari. I un d'aquests punts, jo crec que és dels fonamentals, que ha tingut molt a veure amb aquest inici de curs que al principi he qualificat de caòtic, no?, i que també creiem que és un tema que ha portat molta angoixa a les famílies, que ha portat a trencaments de models educatius, desplaçaments de nens d'un lloc a l'altre, i estem parlant, ni més ni menys, del tancament de línies amb què hem començat aquest curs; que s'ha aprovat en diferents acords, en diferents propostes de resolució o en mocions contra tancaments de línies i pensem que –bé, ja ho hem repetit diverses vegades– ha estat un desaprofitament d'una oportunitat per abaixar les ràtios a l'escola pública i, per tant, millorar també la seva qualitat. Però sí que hem de parlar d'aquest curs, no?, del curs que hem d'iniciar i mirar amb retrospectiva d'on venim. Creiem que és un tema fonamental també –i faig una miqueta enrere, però, per anar a parar a l'inici del curs–, parlar del moment en què en aquest Ple parlamentari es nega el debat de la ILP per l'ensenyament, no? Un debat parlamentari que finalitza amb l'esmena a la totalitat que presentaven, entre d'altres, Junts pel Sí, però que no ha acabat ni el seu recorregut social, ni el seu debat social. En aquesta ILP es plantejaven molts temes, hi ha moltes coses, una ILP molt fonamentada, però volíem destacar un tema molt important, per nosaltres, que és el de la doble xarxa. No perquè tinguem cap obsessió des de la CUP amb el tema de la defensa del públic, sinó perquè creiem que aquesta doble xarxa és un element important de discriminació i de segregació per raons econòmiques, i si volem una societat igualitària, i si volem una societat cohesionada, és molt important que l'escola ho sigui. Quan parlem d'aquest tema, la consellera sempre ens diu que ella treballa per a la pública, i és evident, sí que treballa per a la pública, però també pensem que determinats acords que es prenen des de la seva conselleria afavoreixen la concertada per sobre de la pública. I aquesta..., des del moment de la preinscripció, aquesta discriminació afavoreix la concertada; aquests tancaments preventius a la pública, a la preinscripció, que no tenen lloc a la concertada, i que aquesta previsió per baixada de la natalitat que s'aplica al públic, però no al concertat, fa que el tancament sigui més elevat en la pública. Dels dotze mil i escaig alumnes de segon cicle d'educació infantil que es matriculen de menys des del 2011, un 6,6 per cent corresponen al sector públic i un 1,7 al sector privat. Ahir en parlàvem, de l'agenda antidiscriminatòria, en la pregunta que li vam fer al president. Creiem que ha d'haver-hi moltes coses en aquesta agenda, però també s'ha d'incloure el tema de la doble xarxa. Cal, també, per iniciar aquest curs proper, un pla per pensar com hem de passar de l'escola concertada cap a l'escola pública. I això cal que ho incloguem també en aquest punt d'inici de curs. Volem acabar amb una cita de la Rosa Sensat que ens diu que: «La societat es transforma, i a mesura que sorgeixen nous ideals de vida, l'escola ha de modificar les seves tendències per tal d'adaptar-se a les necessitats del present i a les que es dibuixen en els horitzons de l'esdevenidor. Nosaltres ara estem també, canviant el nostre futur amb aquest camí cap a la nova república, és indispensable repensar l'ensenyament i per a nosaltres és indispensable fer-ho en base al que planteja la societat amb la seva ILP per a l'ensenyament. Gràcies.
Gràcies, senyora Castillejo. A continuació té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades, consellera. Bé, doncs, des del PSC hem fet un parell d'esmenes que finalment, doncs, no veuran la llum en aquesta moció, i no és que estiguem insatisfets, diguéssim, no?, perquè al final –i també ho deia una mica la diputada Simó– hem d'acabar negociant i intentant cercar els possibles perquè s'aprovin quantes més coses millor. Però cal recordar que vam aprovar una proposta de resolució, fa tot just un mes, una mica promoguda pel MUCE, en què que vam aprovar ja unes quantes coses sobre l'inici de curs. Perquè, de fet, si només llegim aquesta moció, diríem: home, falten moltes coses perquè un inici de curs funcioni, no? I faltaria parlar de molts temes: de l'estabilització dels professionals, de la substitució des del primer dia del professorat, dels recursos per a l'escola inclusiva, del recurs per als centres d'alta complexitat... És a dir, falten coses en aquesta moció, no? Entenem que no falten tenint en compte, doncs, que complementa aquella proposta que es va aprovar. Algunes de les esmenes que nosaltres fèiem anaven en aquesta línia. No s'han acceptat, perquè s'entén que ja estaven aprovades i, per tant, doncs, no calia tornar-les a aprovar, i jo aquí segueixo tenint sempre aquelles previsions de dir: bé, esperem que el Govern compleixi, compleixi allò que es va aprovar, perquè, si no, mal anem fent, no? És a dir, ja accepto que no incorporem de nou aquests elements, però espero que el Govern, doncs, faci el que li toqui, que és complir els mandats del Parlament. Una de les esmenes que nosaltres fèiem era que s'assignessin les places d'interins el 15 de juliol. Ens semblava que d'aquesta manera teníem més temps per poder planificar adequadament el curs, i sobretot també la vida, per dir-ho d'alguna manera, d'aquests docents interins. No se'ns ha acceptat, i en aquest sentit hem sigut flexibles, perquè ens sembla que és millor que sigui el 31 de juliol que no tenir data. I, per tant, doncs, acceptem que no s'accepti aquesta esmena, però creiem que hi guanyem, en el sentit que molt millor que sigui el 31 de juliol que no el 10 de setembre o el 20 o l'1 d'octubre, no? Per tant, en aquest sentit nosaltres recolzarem majoritàriament aquesta moció de Ciutadans, tenint en compte, doncs, que no se'ns han acceptat les esmenes, entenc, per cercar el màxim de consens possible –i aquesta també sempre és la voluntat del Grup Socialista–, però advertint el Govern que hi ha en aquests moments en el Parlament propostes de resolució i mocions aprovades en què ja es marquen alguns compromisos que esperem que es compleixin, perquè són realment els importants per a l'inici de curs. I la consellera ho sap de sobres, no? De fet, aquesta moció el que demana sobretot és molta informació: informes detallats sobre la situació dels barracots, sobre les ràtios... I ens sembla que és important, però al final el que no cal oblidar és que cal posar recursos a l'escola pública, perquè recuperi la dignitat que, creiem nosaltres, està perdent en els darrers anys amb les retallades. I només dir una cosa –perquè també sempre els diputats que donen suport al Govern ho repeteixen des d'aquest faristol–: no hi ha pressupost perquè el Govern va portar una proposta de pressupost sense tenir el suport necessari, i això no és culpa de l'oposició, és culpa del Govern, que presenta uns pressupostos sense tenir aquest suport. I això val a dir..., perquè, si no, quan es repeteix sembla que al final la culpa és dels altres. No, miri, la culpa és de qui el porta sense tenir els suports necessaris. I si per això no es poden posar més recursos, que nosaltres en tenim dubtes, perquè creiem que la llei permet, en pròrroga pressupostària, fer front a necessitats tan bàsiques i tan prioritàries com l'educació, doncs, en aquest sentit val la pena aclarir alguns conceptes. Per tant, votarem favorablement aquesta moció, excepte en un punt que, com sempre, el Partit Popular aprofita per incloure'l, que és el tema, doncs, de la llengua. Nosaltres creiem que el sistema, el model català d'immersió lingüística és vigent, l'hem de mantenir, en tot cas l'hem d'enfortir, i, com sempre, no acceptarem o no ho votarem favorablement –perquè entenc que Ciutadans accepta aquesta esmena– només en aquest punt; en la resta, doncs, li donarem suport. I esperem que més enllà d'aquesta moció complim el que s'aprova en aquest Parlament i puguem començar el curs 2016-2017 en millors condicions del que vam començar el curs anterior. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Bon dia a tothom. He de reconèixer que a aquesta moció li veiem molt bona voluntat però poc realisme; poc realisme, principalment, pels «tempos, pels calendaris que proposa, i que contrasten absolutament amb la realitat amb què ens trobem cada quinze dies a la Comissió d'Ensenyament. Fa tota la pinta que pot acabar sent una d'aquelles mocions que aprovem però que no s'acaben duent a terme. Òbviament, estem d'acord amb una bona part del contingut: la que fa referència als drets laborals, a l'eliminació de barracots i a la reducció de ràtios; però, òbviament, i igual que la companya Romero, no volem ni vore en pintura l'esmena que ha presentat el Partit Popular, perquè nosaltres considerem que el model d'immersió lingüística és un model d'èxit i, a més, nosaltres el defensem. Ara bé, senyora Sierra, jo crec que el Partit Popular li ha fet una bona jugada incloent aquesta esmena en el seu text. Ho podien haver presentat en el text d'ells fa quinze dies en aquest mateix Ple, i d'aquesta manera el que ha fet és que aquesta moció, que ens la podríem fer nostra absolutament, no podrà ser així i no podrem votar, diguem-ne, l'oposició en bloc a favor d'aquesta moció. Però anem a pams. El primer punt, sobre les assignacions de places a docents interins abans del 30 de juliol, doncs, segons el curs no es podrà aplicar, perquè, els anys que hi haja concurs públic, abans s'hauran de..., bé, de tancar les places per als funcionaris i, després, dels interins, i, a més, sempre haurem de reservar places per als interins d'aquells llocs que es creen fruit de la matriculació de setembre. Per tant, clar, hem de tancar al màxim el nombre de places per a interins, però no es podran tancar totes el 30 de juliol, segons la realitat de cada curs. Així compartim l'esperit, però s'ha d'afinar molt més la mesura. Els punts 2 i 3, sobre l'eliminació de barracots, els compartim, però novament els veiem poc factibles si tenim present que ara mateix hi ha mil deu barracots en Catalunya i, a més, que dels vuit centres educatius que estrenem enguany quatre ja s'han fet en mòduls prefabricats, concretament tres escoles i un institut. És cert que va costar que ens ho expliqués la consellera l'altre dia a la compareixença de la Comissió d'Ensenyament; després de preguntar-ho tres vegades ho vam aconseguir. Creiem que revertir aquesta mesura o aquesta situació en quatre anys és una mica naïf. Els punts 4 i 5, sobre les ràtios, són els que veiem més viables, principalment perquè el que es demana de nou és un informe anual detallat per a alertar d'aquelles unitats educatives que estan per sobre de l'establert, i la part referida a establir les ràtios entre vint-i-dos i trenta alumnes, segons el cicle, se suposa que ja s'hauria d'estar fent; el que passa és que no sempre el que està aprovat i recollit acaba complint-se. Què direm de l'esmena de Junts pel Sí? Doncs, que, com sempre, bones paraules, però poques concrecions pressupostàries. I de l'esmena del Partit Popular ni en parlarem. Donar-te les gràcies per aquesta moció i anunciar que demanarem votació separada dels punts 1 i 7. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. En primer lloc vull agrair als diferents partits les esmenes presentades i la facilitat per negociar-la, perquè ha estat molt fàcil arribar a acords amb les companyes portaveus dels altres partits. Ja ho ha explicat una mica la senyora Alicia Romero: volíem acceptar l'esmena del PSC..., de fet, ens hauria agradat acceptar-les les dues. Una ja he explicat que és que ja estava aprovat i ens semblava contraproduent afegir un punt que ja estava aprovat; el mateix va passar amb una de les esmenes de la CUP, i les proponents ho van entendre perfectament. I l'altra esmena que en principi sí que li havíem acceptat, de passar al 15 de juliol, per una qüestió d'aritmètica parlamentària finalment vam haver de dir que no l'acceptàvem. En el cas de la CUP, hem acceptat una esmena, i l'altra ja he explicat per què no s'accepta, i la senyora Castillejo, doncs, també ho va entendre perfectament. I l'esmena que li hem acceptat és per vetllar que les ràtios siguin el més adequades possible per tenir un sistema educatiu de qualitat. No hem acceptat tres de les quatre esmenes presentades per Junts pel Sí, perquè enteníem que rebaixaven les nostres propostes de millora. Jo penso, com la senyora Castillejo, que això és una moció de mínims en realitat, amb la qual cosa no podíem rebaixar més les expectatives. I sí que n'hem acceptat una, transaccionada, que parla de reforçar, durant els propers anys, els plans d'inversió. Bé, com deia la senyora Albiach, bones intencions. I sí, senyora Simó, l'escola és molt més que carcasses. Li ho dic jo, que he estat vint anys treballant a les aules; no ho sé vostè, jo hi he estat vint anys i sé el fred que es passa als instituts públics de Catalunya. I també sé que la comunitat educativa és molt més que les carcasses i que la comunitat educativa està en contra de la LEC, i així s'ha manifestat reiteradament als carrers. I també és comunitat educativa els que vam presentar una ILP que vostès es van negar a debatre en aquest Parlament. Finalment, hem acceptat una esmena del PP que en principi no té relació amb els temes de la moció que nosaltres presentàvem, però, com nosaltres som defensors del plurilingüisme, finalment l'hem acceptat. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Sierra. Estem cridant a votació. [[María José García Cuevas demana per parlar.]] Senyora García Cuevas.
Presidenta, le pido la palabra por varias alusiones en dos cuestiones diferentes.
Digui.
Gracias. En primer lugar, decirle al PSC que nosotros no sacamos el tema de la lengua, sino la garantía de los derechos individuales de los alumnos. Y a Catalunya Sí que es Pot, que en nuestra moción no estaba porque nuestra moción iba de garantía de derechos de los docentes; son ámbitos diferentes. Para acabar, yo ya sé que a la señora Anna Simó le encanta meterse conmigo; pero, mire, en el tema de la inclusión no se lo admito, y no se lo admito porque si ha habido un grupo parlamentario –y, modestamente, esta diputada– que se ha preocupado por el tema, que ha planteado el debate en este Parlamento de manera constructiva, positiva, trabajado con el sector, ha sido el Grupo Parlamentario del Partido Popular, y usted lo sabe –no diga que no con la cabeza, que usted lo sabe. Por tanto, por supuesto que me refiero con ironía al cambio de nombre de su Gobierno: la misma ironía que comparten muchas familias con hijos con discapacidad que están todavía esperando a ver si su Gobierno pone los recursos que necesitan para tener los apoyos y poder escolarizar a sus hijos en la escuela ordinaria. Muchas gracias, presidenta.
S'ha demanat votació separada dels punts 1, 3, 5, 6 i 7. Els punts 3, 5 i 6 es poden votar junts? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Doncs, si els sembla, començarem votant el punt número 1; després votarem el 3, el 5 i el 6 junts; després el 7, i després la resta de la moció. [[Pausa llarga.]] Anem... Comencem la votació. Votem, anem a votar el punt número 1 de la moció. El punt número 1 ha quedat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 11 abstencions. A continuació votarem els punts 3, 5 i 6 junts. Comença la votació. Els punts números 3, 5 i 6 han quedat aprovats per 71 vots a favor, 61 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 ha quedat rebutjat per 34 vots a favor, 98 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre l'inici del curs escolar 2016-2017 ha quedat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política energètica]] [[302-00065/11]] El punt número 16 de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política energètica, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula el senyor Jordi Terrades. [[Remor de veus. Pausa.]] Surtin de pressa, si us plau. [[Pausa.]] Surtin de pressa, si us plau, i en silenci. Diputat, quan vulgui...
Gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats, la cimera de París sobre el canvi climàtic, i sobretot els objectius que va marcar, han de ser l'inici d'un canvi real. Avui, aquest Parlament, de forma majoritària, es manifestarà a favor... –després ho haurem de concretar, evidentment–, es manifestarà a favor que, l'any 2050, el mix energètic a Catalunya sigui cent per cent renovable. Nosaltres creiem que això és important. Ho deia en la interpel·lació que li vaig fer al conseller, que avui no hi és, que en l'horitzó del 2050, la prosperitat del nostre país s'haurà de basar en un model econòmic diferent; d'això, n'estem convençuts, i també estem convençuts que la transformació del sistema energètic serà clau per garantir una economia molt baixa en carboni. Els reptes són molt importants. Els reptes són tenir una economia eficient, un sistema energètic net, una prosperitat que beneficiï a tots i a totes d'una manera incloent. M'estic referint, també, als problemes de la pobresa energètica que han sorgit en els darrers temps. Hem d'actuar ja, eh? Hem d'actuar amb la vista posada a mig i llarg termini, no hem de tenir por al canvi. Sabem que hi haurà resistències, que hi han empreses que tenen la seva pròpia agenda, que no veuen amb bons ulls la necessitat de canviar ni es farà al ritme de la transformació. Però arriba l'hora d'exigir als governs i a les corporacions energètiques que no retardin els canvis. Fer servir exclusivament energies fòssils té uns riscos ecològics evidents. Catalunya, en coordinació amb Espanya i el conjunt de la Unió Europea, ha d'encarar una transició energètica. Portem una legislatura perduda, no s'ha buscat el consens en matèria energètica i tampoc hi ha hagut coherència en les decisions. No complirem els primers objectius fixats per la Unió Europea per a l'any 2020. Hi torno a insistir: l'energia i, sobretot, l'electricitat, poden convertir-se en motor del canvi. El sistema cada cop serà més descentralitzat, amb més generació de petita escala, a escala distribuïda, i en la seva major part serà renovable; també, desenvolupament d'empreses de serveis energètics orientats a gestionar més eficaçment el consum. Avui, la innovació tecnològica, la maduració i l'abaratiment de les energies renovables, sobretot l'eòlica i la fotovoltaica, les mateixes telecomunicacions, l'automatització de les llars i de les indústries, ajuden en aquesta direcció. Creiem que podem fixar objectius ambiciosos per a l'any 2030, com ho estan fent la resta de països del nostre entorn. Creiem que es poden fixar objectius per tal que l'any 2030 es pugui assolir el 70 per cent de participació de les energies renovables en el mix de generació elèctrica, també reduir significativament la intensitat energètica de forma progressiva. Estem en condicions de plantejar objectius realistes i ambiciosos en la mobilitat elèctrica. Nosaltres els plantejàvem que l'any 2030 el cent per cent de la flota de la Generalitat de Catalunya faci servir aquest modus, pensem que l'Administració ha de donar exemple. Els estem plantejant, en definitiva, la necessitat d'aportar, en els propers tres mesos al Parlament un primer document de bases del Pacte nacional per a la transició energètica, amb la voluntat de buscar un acord transversal i majoritari que ens porti a recórrer aquest camí cap a un nou model energètic. Pacte que, des del nostre punt de vista, s'ha de centrar en alguns objectius: ser més eficients, des del punt de vista energètic –per tant, desplegar programes d'estalvi i eficiència a nivell residencial, industrial i de mobilitat–; assegurar, això sí, el subministrament energètic en base a la qualitat i la fiabilitat; reduir la dependència dels combustibles fòssils; abordar el debat de l'energia nuclear; reduir, com deia a l'inici, la precarietat energètica que afecta una part de la ciutadania; fer que els ciutadans tinguin més informació i siguin actors responsables d'aquest canvi i d'aquesta transformació i, dir-li al Govern que, hi estem d'acord, ha de tenir més competències, però aquelles que té, que les exerceixi. I, per tant, creiem que cal començar, com més aviat millor, aquest camí de canvi cap a un nou model energètic a Catalunya.
Gràcies, senyor Terrades. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora María José García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, conseller..., decía el conseller el otro día que el debate energético debe hacerse con datos y con realismo, y no podemos estar más de acuerdo. El problema es que si algo ha faltado en el debate energético en Cataluña, al menos desde que yo soy diputada, son precisamente datos y realismo. La política energética de la Generalitat viene fracasando por dos motivos: primero, porque se debate y se decide de espaldas a la realidad, y segundo, porque las instituciones catalanes se han demostrado incapaces de desarrollar adecuadamente y con eficacia las competencias propias o compartidas. Cataluña no es una isla energética, y tampoco es un estado. Por eso, todo lo que sea hablar de soberanía energética, de transición energética sin contar con nadie, o de gestionar y decidir sobre cosas que no nos competen, como es el mix energético o la energía nuclear, es un bluf, es inútil, es un fraude a los ciudadanos, una pérdida de tiempo y una frustración colectiva. Y esta ha sido la constante en la política energética catalana. Y parece que el nuevo Gobierno sigue por el mismo camino. Lo primero es reconocer como son las cosas desde el punto de vista legal, competencial, tecnológico, económico, y actuar en consecuencia. Es lo mínimo que podemos exigir a un gobierno y a un parlamento sensato y comprometido con los ciudadanos y con el interés general. Desde el Partido Popular de Cataluña hemos tendido la mano al Gobierno de la Generalitat varias veces, para elaborar planes realistas, coordinados con el Estado, para liderar un modelo energético suficiente, seguro, fiable, sostenible, en toda España; liderar desde Cataluña la eficiencia energética, el desarrollo de renovable eficiente, responsable, también gestionable, superando los farragosos procedimientos administrativos que han hecho los proyectos inviables. A cambio, el Gobierno catalán, con sus socios, ha optado por seguir ensimismado, planeando cómo sería tener un estado propio que les permitiera cerrar nucleares y garantizar, en su mundo ideal, un suministro cien por cien renovable, sin redes ni potencia equivalente gestionable –un plan inviable desde un punto de vista técnico y económico–; planteando objetivos irreales, insostenibles y que, además, no son competencia de una comunidad autónoma. Planes, debate y objetivos que, como decimos, solo conducen a la frustración colectiva y a no ocuparnos de lo que sí está en nuestra mano gestionar. El Gobierno ha seguido ensimismado, con la complicidad de los grupos parlamentarios que siguen hablando de modelo catalán, de planes nacionales unilaterales, de nucleares catalanas, como si fueran nuestras, o de transición energética, como les decía, sin contar con nadie, tampoco con la realidad tecnológica de la generación, el transporte y la distribución de la energía. Y la consecuencia es que el debate se convierte en una gran mentira que no sirve para nada. Y a las pruebas me remito: el absoluto y flagrante fracaso de la implantación renovable en Cataluña en relación con otras comunidades autónomas. El fracaso de los sucesivos Pecac, así como la tibia apuesta del Gobierno por planes de eficiencia energética que las empresas y los ciudadanos aplaudimos, pero que siempre son insuficientes por falta de apoyo económico. Desde el Partido Popular les instamos, a todos, a trabajar por interés general, con datos y con realismo, en colaboración con el Gobierno de España y no contra él; a no intoxicar a la gente con informaciones, datos, objetivos que sepamos y sabemos que no son ni realistas, ni reales. En esta línea hemos presentado enmiendas, con la voluntad de apoyar la moción del PSC pidiendo: la garantía de las partidas presupuestarias para aquellos planes de eficiencia que luego fracasan por falta de dotación económica; reconocer que la política energética en Cataluña tiene que ir coordinada con la estatal; introducir la exigencia de que el suministro energético, además de fiable, seguro y barato, tiene que ser sostenible en términos medioambientales –un imperdonable olvido del señor Terrades–; exigir al Gobierno que no solo hable de pobreza energética, sino que cumpla, también, utilizando las competencias y el presupuesto que tiene disponibles; evidenciar la necesidad de redes suficientes y adecuadas para las renovables, porque si no introducimos realismo y sentido común en el debate, mal serviremos al interés general de los catalanes. El PSC, en pago a nuestra buena disposición, no solo no ha aceptado ni una sola de nuestras enmiendas, sino que ha negociado con todos los demás grupos sin contar con nosotros, sin darnos siquiera la oportunidad de participar en la transacción. Y ahora nos presentan una transacción, básicamente con el Gobierno, y nos piden que la apoyemos. Pues mire, señor Terrades, lo sentimos, porque no vamos a avalar el sectarismo de su actuación política, ignorando a un grupo parlamentario tan legítimo como el suyo, porque su actitud ha sido excluyente y contraria, lo creemos, al mínimo espíritu de consenso que debe guiar nuestra acción parlamentaria. Y porque su transacción tiene muy buenas intenciones pero ninguna credibilidad: no es realista en los objetivos, no se pide dotación presupuestaria y entra a decidir sobre cuestiones que no competen ni a este Parlamento ni a este Gobierno. Muchas gracias, presidenta, conseller, señoras y señores diputados.
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, abans de començar la intervenció que tenia preparada, només una miqueta de zasca a la senyora García Cuevas, que em sembla que vivim en realitats i en mons diferents. Perquè vostè parla d'irrealitat catalana, de demagògia, quan el seu Govern, el Govern amb majoria absoluta del PP, va passar el rodet, ha fet la desregulació en temes energètics i elèctrics més bèstia, que a més Europa els acabarà tombant i el sentit comú; no té cap força en el Congrés que li doni suport, i, a més, vostès són els causants –els causants– en el tema de la seva regulació, del desastre que hem tingut amb les renovables. Per tant, no ho sé: o vivim en realitats paral·leles o no sé quin és el problema. Bé, sí que ho sé. I ara ja començo, però és que li ho havia de dir. Miri, el tema de l'energia és un tema que, com jo li vaig dir en la pregunta de la passada..., a la pregunta que li vaig fer al conseller, jo crec que ha estat massa absent en aquest hemicicle, no?, i massa absent en el Govern, tant en aquest exercici, que hem tingut, com en els anteriors governs, no? És veritat que es va comprometre el conseller, que, finalment, al setembre o a la tardor, tindríem l'anunciat Pacte nacional per a la transició energètica, del qual, des que el van anunciar l'estiu passat, no en sabíem res. Nosaltres, en aquest sentit, havíem presentat poques esmenes, perquè així ens ho va demanar el diputat Terrades, que ens va dir que no volia un llençol i, per tant, vam prioritzar. Ens sap greu que no s'hagi acceptat l'esmena 1. Per què? Perquè pensem que, justament la Moció 216/X, que és la que vam aprovar aquí al final de la legislatura passada, el juny del 2015, tenia punts molt potents, i que, a més, està demanant tant la xarxa per la sobirania energètica, el col·lectiu per un nou model energètic; i, sobretot, alguns dels punts, i, concretament, el de fer una auditoria de l'Estat de la xarxa de distribució o la famosa..., demanar a l'Estat la famosa auditoria del sistema elèctric... –que jo crec que al final caurà, perquè, com que no tindrà majoria absoluta el PP i és una voluntat de tots els grups en el Congreso–, la famosa auditoria del sistema elèctric, en què, per fi, puguem computar tots els costos del sistema, inclosos els beneficis caiguts del cel i, fins i tot, els recursos que es va condemnar als oligopolis elèctrics, provinents dels costos de transició a la competència. També, aquí dèiem allò de l'aplicació de la directiva europea relativa a l'eficiència energètica. He vist que, finalment, en la transacció que han fet amb Junts pel Sí aquest punt queda, d'alguna manera, recollit, tot i que nosaltres marcàvem temps, posàvem el 2018, i amb la transacció no queda..., no, no hi ha un termini. Lamentar també que no s'hagi acceptat la nostra esmena 3, de la creació d'un operador energètic –això ho vaig parlar amb el senyor Terrades–, que sigui català, de participació pública ciutadana, també, per fer front a aquests oligopolis. I, a més, perquè pensem..., ja sabem que cal canviar tot el marc regulador i que cal intervenir en el tema de preus, del mix, del pool de preus i com es decideixen els preus, però pensem que canviar..., necessitem canviar el marc regulador. I aquest serà un compromís que el nostre grup en el Congreso, Unidos Podemos - En Comú Podem, hi treballarem. Hem de canviar per fer possible un model distribuït que fomenti la justícia ambiental i social, i sobretot perquè volem la titularitat pública de la xarxa de distribució. També tenim una diferència pel que fa al tema de les centrals nuclears. O sigui, jo estic satisfeta que hàgim fet un pas més, que avancem un passet més, en el tema del tancament. Perquè diu la senyora Cuevas que aquí no hi tenim re a dir. Perdoni, senyora Cuevas: aquí, Camp de Tarragona - Terres de l'Ebre som el lloc més nuclearitzat de l'Estat. I clar que hi tenim a dir, perquè som els que ho patim. I no és que hi tinguem a dir, és que direm. I les nuclears, li agradi a vostè o no li agradi, les tancarem, perquè serà el mateix sector empresarial el que no les farà rendibles i les tancarà. I ja ho veurem, i vostè també ho veurà, com les tanquem, les nuclears. Per tant, no estàvem d'acord amb el punt en què vostès deien això dels quaranta anys..., per nosaltres, i el que hem pactat amb tot el Moviment Ibèric Antinuclear és no renovar les llicències actuals. Per què? Perquè ara és una oportunitat de fer un tancament esglaonat, i si no renovem les llicències actuals no cal tornar a parlar d'augmentar magatzems temporals, augmentar piscines, pel tema dels residus. I, per últim, també..., primer li he dit el que no i ara li dic la satisfacció perquè per fi hàgim pogut incloure en la transacció que hem fet amb Junts pel Sí la nostra esmena 4, en la qual ens comprometem a treballar per fer possible l'autoconsum, com han fet altres comunitats, ho deia jo al conseller, com va fer Múrcia. Perquè..., mig..., ens creiem que és simple..., que mitjançant un mecanisme que deixi les instal·lacions fotovoltaiques com aïllades i que no permeti allò de l'antivertido, de moment, fins que no canviem la legislació, doncs podem afavorir l'autoconsum i treure el famós impost al sòl que el Govern del PP, amb la seva majoria absoluta a rodillo, ens va encolomar la legislatura passada. Així que moltes gràcies, i esperem que tot això puguem veure-ho en el pla que ens presentin i que puguem avançar. Gràcies.
Gràcies, senyora Grau. A continuació té la paraula el senyor Ferran Civit, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, primer de tot agrair la proposta presentada pel company Terrades; també agrair la seva generositat a l'hora de fer les transaccions; també donar les gràcies a la companya Grau, també, amb les esmenes presentades i la transacció que hem pogut compartir. Perquè, al cap i a la fi, el que fem ara aquí és una cosa que un científic maleït, que es deia Nikola Tesla, que ara es recupera la seva memòria, ja va intuir fa més de cent anys. Anem a un procés que es diu «transició energètica, en el qual el model energètic canvia. Fins ara tenim un model energètic, com bé saben, que és com una carpa de circ, i mai més ben dit en el cas del sistema elèctric espanyol; és un circ. Des de dalt, centrals distribueixen tota l'energia pel territori. Però, a més a més, què passa? Que és un model molt centralitzat, amb un model també..., de model energètic que és a base de nuclears i a base de combustibles fòssils, i en què, a més, la ciutadania, que està a baix de tot, té un paper nul. I això el que fem és canviar-ho. Passem d'un model de circ a un model d'envelat, en el qual el model serà horitzontal. El conseller, a l'anterior Ple, ja ens va presentar les línies mestres del que serà tot aquest model en el Pacte nacional per a la transició energètica, que ara a la tardor començarem a debatre i en què tots plegats podrem acabar de definir aquest model. Però mirem el model com si fos un envelat, horitzontal, amb xarxes intel·ligents, amb bateries, amb models d'autoconsum. I aquest és el model en el qual no..., tots nosaltres podem definir i decidir com serà aquest model, i tots plegats el podem fer seguint models que comencen a implementar-se arreu d'Europa. En alguns llocs amb xarxes, en alguns llocs amb temes de mobilitat. Perquè cal recordar, per exemple, que a Noruega, l'any passat, el 25 per cent dels vehicles venuts eren elèctrics; als Països Baixos, a partir del 2025 ja no es vendran més vehicles de combustió interna. I tot el que fem va en aquest sentit. Tenim, lògicament, un panorama molt difícil, perquè ni Catalunya ni l'Estat espanyol han fet els deures. Ara mateix tenim tres centrals nuclears que produeixen uns mil megawatts cada una, tenim unes deu centrals de cicle combinat, que en produeixen uns quatre mil, i, clar, hem d'anar tendint, com deia la companya Grau, cap a un model de descarbonització i desnuclearització barrejat amb un sistema molt més democràtic. I tot això ho podrem fer. Perquè ara el que tenim és un model que està encotillat, un model que frena el canvi, que es basa en dues comportes: una comporta és la mentalitat, que esperem que amb el Pacte nacional per a la transició energètica la puguem canviar, i l'altra és la legislació espanyola, que és la més encarcarada que hi ha actualment a la Unió Europea. Per això, es tracta que amb tots aquests models que comencem a dissenyar des d'aquí el Parlament, des de Catalunya, tot això ho canviem. Perquè si obrim aquestes comportes l'aigua del canvi arribarà i la transformació arribarà. I el tema dels calendaris que tenim marcats –el 2050, 100 per cent d'energies renovables..., amb el canvi de mentalitat i amb el canvi de legislació no tinc cap mena de dubte que aquí a Catalunya aconseguirem que aquest canvi sigui real molt més aviat. Per això fem aquesta transició energètica. I per això també tenim una altra oportunitat molt gran amb aquest model que obrim ara amb el Pacte nacional per a la transició energètica: tenim la possibilitat de crear un sector productiu nou. Perquè ara, com saben, ni plaques solars, ni bateries, ni vehicles; pràcticament no fabriquem res, aquí a Catalunya. Fem una transició energètica, però també fem una transició industrial, canviem d'un model a un altre. Hem de canviar-ho. I per això necessitem en aquest país que tothom sigui productor i distribuïdor alhora d'energia, però que alhora tothom pugui treballar i pugui generar riquesa en aquest sector que tenim encara incipient aquí a Catalunya. Amb aquest motiu, nosaltres ens hem sumat a la proposta que ha presentat el company Terrades. Hem fet aquesta transacció, i estic segur que la proposta que avui debatem, que avui votem, serà la millor avantsala dels acords a què arribarem després a la tardor amb la Llei de transició energètica. Perquè tenim una oportunitat d'or de fer-la, una oportunitat d'or perquè tots plegats dissenyem un millor model, un model més democràtic, un model més sostenible i, al cap i a la fi, un model en el qual tots ens sentim còmodes i que tingui el mínim impacte possible per al país i per al seu entorn. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Civit. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, senyores i senyors diputats..., desde Ciudadanos daremos apoyo a la moción final, porque comparte el 99 por ciento de las prioridades y los ejes de la política energética de Ciudadanos, una política que parte de considerar la energía una prioridad estratégica. Son muchas las razones para considerarlo así, pero permítanme señalar cuatro: en primer lugar, por su importancia en el desarrollo económico, al ser indispensable para el crecimiento económico, la competitividad y, por consiguiente, para el empleo; en segundo lugar, por su incidencia en los hogares, familias y en el transporte de las personas; en tercer lugar, por su repercusión en la lucha contra el cambio climático, y, en cuarto lugar, por su influencia en otras políticas sectoriales, como agricultura, ordenación del territorio o vivienda. Resulta evidente, por tanto, que para Ciudadanos es una prioridad establecer un nuevo modelo energético, lograr una economía baja en emisiones de carbono y establecer una política energética que, por un lado, disminuya nuestra dependencia del exterior, por otro contribuya al cambio de modelo productivo y finalmente también apueste por la utilización máxima de los recursos naturales propios mediante las energías renovables. En Ciudadanos apostamos por una transición gradual hacia un nuevo modelo energético basado en las energías renovables, el autoabastecimiento, el ahorro y la eficiencia, así como un modelo de producción descentralizado. En Ciudadanos queremos un mix energético sostenible y equilibrado, que garantice el suministro energético y que suponga un ahorro de costes para empresas y consumidores. Queremos sobre todo garantizar y blindar..., asegurando un suministro especialmente para las familias con dificultades económicas y en riesgo de exclusión social. Queremos disminuir los altos costes eléctricos para pimes y familias, y para ello hemos de introducir más competencia e impedir que las empresas de generación, distribución y comercialización provenientes de los antiguos monopolios continúen –continúen– formando parte de un mismo grupo empresarial. Solamente si introducimos más competencia podremos generar un aumento de la eficiencia, una reducción de precios y una mejora de la calidad del servicio. Queremos, como no podía ser de otra manera, disminuir nuestra dependencia de la importación de productos petrolíferos, y ello, lógicamente, a través de una política que utilice al máximo los recursos naturales de que disponemos. Tenemos una ventaja que no podemos desaprovechar para hacer de las energías renovables el pilar fundamental de nuestro modelo energético. Pero, señoras y señores diputados, de nada servirá establecer objetivos muy ambiciosos, como se recogen en la moción, si no invertimos en tecnologías energéticas sostenibles. Las inversiones que la economía de Cataluña y del resto de España tendrán que realizar entre 2016 y 2050 para alcanzar la deseada descarbonización se calculan entre 330.000 millones de euros y 385.000 millones de euros. Hay que ponerse a ello, ¿eh? Quiero finalizar mi intervención señalando que compartimos los objetivos de la moción de desplegar el coche eléctrico y ampliar los puntos de carga. Igualmente, compartimos la necesidad de fomentar la rehabilitación de edificios con criterios de eficiencia energética y medioambiental. La única duda que tenemos en relación con esta moción es la rigidez que se establece en los plazos y en los porcentajes asociados. Mire, nosotros compartimos que se mejore en la eficiencia, pero, sinceramente, nos parece bastante irreal pensar que de aquí al 2050 vamos a bajar el consumo en un 50 por ciento. Nos parece francamente irreal. Es más: los estudios indican que vamos por otro camino, que vamos a aumentar la demanda. Y eso no es malo, porque eso lo que nos permitirá es bajar el precio y realizar las inversiones que antes he dicho que necesitábamos. Otro ejemplo de rigidez de la moción es el objetivo de alcanzar en el 2050 el 100 por cien de la generación de origen renovable. Mire, nosotros queremos que se vaya en esa dirección, pero, sinceramente, pensamos que sería más razonable establecer un criterio de entre el 90 y el 100 por cien. ¿Por qué? Pues porque es muy probable que incluso en esas fechas sigamos necesitando de energías que nos garanticen energías de respaldo, precisamente que nos garanticen ese suministro, ¿eh?, porque es muy probable que ni tan siquiera con esa enorme voluntad de ir hacia esa transición de la descarbonización podamos conseguir la total descarbonización el 2050. Por tanto, diputados y diputadas, seamos ambiciosos, pero seamos realistas. Muchas gracias.
Gràcies, senyor Espinosa. A continuació té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé. Gràcies, presidenta. D'entrada, ja aviso que farem una abstenció a tots los punts, així ja mos quedem tranquils, i intentaré desgranar el perquè. És a dir, no podem votar en contra d'uns mínims que mos semblen raonables i carregats de bones intencions, però que a la vegada considerem insuficients i poc ambiciosos, i per tant no podem avalar tampoc aquests mínims, no? En tot cas, nosaltres anirem desgranant cada un d'aquests punts, o alguns d'aquests punts, d'aquesta moció per veure de quina manera considerem que caldria anar més enllà, no? Per tant, ja dic que farem aquesta abstenció generalitzada. A banda, també se centra molt en tot lo que seria el Pacte nacional per a la transició energètica, que considerem que no complix los mínims de participació ciutadana. Entenem, pel que se mos ha dit, que només s'han fet dos reunions fins al mes de desembre amb la taula d'entitats, i tampoc hi eren totes les que hi haurien de ser, o que nosaltres considerem que hi haurien de ser. Nosaltres considerem l'energia com una de les estructures d'estat que haurem d'abordar, efectivament, en lo marc d'aquest Pacte nacional per a la transició energètica i que, en tot cas, nosaltres també voldríem vincular, o que fos participat, amb lo marc del procés constituent, a què tot just ahir vam donar el tret de sortida. I diem que mos sembla insuficient bàsicament perquè sembla que és una moció amb poques ganes d'abordar la problemàtica real, no?, que és lo decreixement energètic en lo qual estem immersos, i que això, inevitablement, vulguem o no, mos agradi més o no, i va més enllà de les idees o ideologies que cada u de nosaltres tinguem, comporta una transformació econòmica i social. Unes dades. Els anys seixanta la disponibilitat energètica de barrils de petroli l'any per capita era de 2,85. Als anys seixanta. Los anys esplendorosos del desenvolupament i del «desarrollisme a nivell mundial van ser els anys 75, 80, amb 6 barrils per capita l'any. Ara ja estem en decreixement. Estem..., la passada dècada, amb uns nivells de 4,6, i estem transicionant cap a uns nivells de 2,35 l'any 30. Per tant, és una realitat que ja existix i, diguem-ne, com més aviat l'abordem i amb major profunditat l'abordem, millor per a totes. I tot això, a més a més, en un context en lo qual, diguéssim, lo model està acaparat per unes molt poques empreses, aquestes de les famoses portes giratòries. És un model profundament injust; és un model que està basat en fonts contaminants i perilloses a la vegada; basat en grans centrals productores, un model molt centralitzat, grans centrals, poques unitats, amb la necessitat de construir línies d'alta tensió o bé, grans gasoductes, en lo cas dels altres recursos energètics. I a més a més és ineficient. Per exemple, les centrals nuclears o les tèrmiques, en la qual cosa està basat bona part del subministrament elèctric del país i més enllà, només transformen en electricitat lo 35 per cent de l'escalfor que generen, la resta la tiren a l'entorn, per tant, són màquines de calor més que no pas d'electricitat, i això, diguéssim, és una qüestió absolutament irracional que hem d'anar canviant. Les solucions, o algunes de les solucions que vostès plantegen aquí en aquesta moció, doncs, parlen de «l'eficiència, no?, diguéssim, una miqueta com la panacea que mos ha de conduir cap a l'estalvi. Bé, si només ho basem en l'eficiència mos podem trobar amb la paradoxa de Jevons. La paradoxa de Jevons mos diu que en un context capitalista un increment de l'eficiència comporta un increment final del consum, perquè tota energia que nosaltres deixem de consumir és acaparada per un altre, i eficients ja fa més de dos-cents anys que ho som, tecnològicament, i a major eficiència no s'ha demostrat pas que hàgim decrescut los nostres nivells de consum. Per tant, la clau de tot això està en l'estalvi i el decreixement energètic que hem de fer sí o sí, però no perquè ho diguem nosaltres com a CUP, sinó perquè ja són les dades, diguéssim, que a nivell mundial..., com he dit, de disponibilitat de barrils de petroli per capita són les que són, i no hi ha més, en aquest sentit. Parlen d'assegurar també el subministrament energètic, especialment a les persones pobres, i diem: «Sí, clar, a això, no mos hi podem oposar. Però d'alguna manera tampoc podem avalar que si no està garantit amb quin tipus d'energies..., o si això, aquests diners que nosaltres derivarem de lo públic aniran cap a lo privat, no?, o cap a aquestes empreses de sempre, les cinc grans empreses elèctriques, per exemple, en lo cas de l'electricitat, embolcallades a la patronal Unesa, doncs, tampoc farem massa res. Parlen de desenvolupar les energies renovables? I tant. Vull dir, avui en dia és una qüestió que ja no és opinable, és a dir, tothom estem en aquesta línia. Però tornem al mateix, és a dir, com ho fem, aquest model d'energies renovables? Ho fem com hem fet amb les central eòliques?, aquestes centrals eòliques que estan lluny, que són grans, que estan lluny dels llocs de consum, que han necessitat noves línies d'alta tensió, que estan tenint un baix impacte econòmic als municipis on estan instal·lades i que a més han estat i continuen estant controlades per grans empreses? Un 65 per cent de l'energia eòlica a nivell de l'Estat espanyol està en mans de sis empreses. Per tant, clar, si hem de transicionar cap a un model de renovables, però que continua sent lo mateix model, excepte que en comptes de nuclears o fòssils lo que fem és renovables; com a model, diguéssim, general, ja mos sembla bé, però hem d'anar a lo concret. I lo concret passa per apropar, diguéssim, i apoderar més la ciutadania a través que siguin los mateixos usuaris d'electricitat –que a nosaltres no mos agrada dir-los consumidors, no?, sinó usuaris d'un servei, l'energia ha de ser un servei–, doncs, que siguin los mateixos que es generin aquestes energies. Lo cas d'Alemanya és un cas paradoxal, no?, bé..., paradigmàtic, en aquest sentit. Un país que ha decidit anar tancant les nuclears i que tot lo desplegament de renovables l'està basant a apoderar la ciutadania. Un 50 per cent del conjunt de les energies renovables a Alemanya està desenvolupat en fórmules comunitàries. I només un apunt. En lo cas de les nuclears, quaranta anys millor que seixanta, evidentment, però nosaltres estem pel tancament quan acabi l'actual període d'explotació. En lo cas de Vandellòs II és l'any 2020, i Ascó és l'any 2021. Bàsicament per una cosa, també, diguéssim, objectiva, que és que el conjunt de reactors que s'han tancat ja al món, a nivell mundial, ho han fet amb vint-i-quatre anys de vida. Per tant, si voleu anar jugant a la loteria dels quaranta anys, jugueu-hi, però nosaltres continuarem lluitant per tancar-les en lo termini de temps més breu possible. Gràcies.
Gràcies, senyor Saladié. Per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. La voluntat d'aquesta moció no era concretar excessivament, era testar la voluntat del Govern respecte a la capacitat o la voluntat de negociació i d'ampli consens el dia que s'abordi el Pacte nacional per a la transició energètica. Escolti, molta satisfacció perquè el Govern s'hagi compromès que en el termini de tres mesos, a la tardor, eh?, podrem obrir aquest debat. I nosaltres fixàvem alguns objectius: reducció dels combustibles fòssils, estem d'acord amb el Govern i amb el grup majoritari que li dóna suport –amb altres grups parlamentaris, també–; augment de les energies renovables; plans concrets d'eficiència i d'estalvi energètic –el fet de concretar alguns temes aquí indica la voluntat del Govern d'incidir-hi amb recursos econòmics–; un pla concret a favor del vehicle elèctric –és el mateix–; obrir el debat de les nuclears i buscar un acord el més ampli possible. Deia Albert Einstein que la força motriu més poderosa no és ni el vapor, ni l'electricitat, ni l'energia atòmica, és la voluntat, eh? I, per tant, ara tindrem oportunitat de concretar aquestes voluntats en el debat del Pacte nacional per a la transició energètica. I hem constatat una altra cosa, que estem molt lluny de les posicions en matèria energètica amb el Partit Popular, en altres coses també, però en els temes energètics són evidents. Jo crec que han de renovar les seves dades sobre renovables, per exemple, i posar-se a l'alçada dels nous temps, com han fet els països nòrdics; com ha fet David Cameron, quan era primer ministre del Regne Unit; com ha fet Alemanya; com està fent França; com estan fent els Estats Units, Canadà i Mèxic. És el signe dels temps i, per tant, hem d'abordar sense apriorismes aquest debat en el qual jo crec que vostès també tenen moltes coses a dir, però han de canviar molts dels seus plantejaments que estan ancorats en el passat i no en el futur. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. Estem cridant a votació. [[María José García Cuevas demana per parlar.]] Senyora García Cuevas.
[[L'oradora comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] Decía que me parecía que estaba primero la señora de Catalunya Sí que es Pot...
Per què em demana la paraula?
Por alusiones y contradicciones; tres puntos, fundamentalmente. [[Pausa.]] Gracias, presidenta. Primero, decirle a la diputada de Catalunya Sí que es Pot que el impuesto al sol no existe, es una intoxicación más, existe el pago, el peaje, pago de la red si es que se quiere conectarse a la red. Si tú no te conectas a la red y montas una placa fotovoltaica, no pagas este peaje. No existe impuesto al sol, existe peaje por la red. Segundo, todo el mundo tiene derecho a decir lo que quiera, faltaría más, y a opinar. A nosotros, a diferencia de otros, no nos molesta en absoluto. Lo que no podemos es decidir sobre lo que no nos compete. Y, para acabar, le confirmo que vivimos en realidades paralelas: usted está en un grupo parlamentario y yo estoy en otro. Y, legítimamente, estamos defendiendo soluciones diferentes y modelos diferentes. No se escandalice por la pluralidad porque yo no me escandalizo de sus intervenciones, no se escandalice de que yo ejerza mi derecho a pensar diferente y a expresarlo, a ver si lo que nos está faltando es un poquito de tolerancia. Finalmente, presidenta, le quería pedir votación separada del punto 1. apartado c, y del punto 4 de la moción. Gracias.
Perdó, ha dit l'1.c i quin altre? Senyora García Cuevas, m'ha demanat votació separada del punt 1.c i de quin altre?
El 4. Gracias.
El 4. Gràcies. [[Hortènsia Grau Juan demana per parlar.]] Senyora Grau.
És per demanar votació separada de l'últim punt, el punt 6, el de les nuclears, i també perquè m'agradaria que es pogués llegir el punt 3.e. El punt 3.e de la transacció. Gràcies. [[Pausa.]]
La secretària Simó donarà lectura a l'apartat 3.c, que ens ha demanat la senyora Grau.
«En el marc dels treballs de desenvolupament del Pacte nacional per a la transició energètica, el Parlament també insta el Govern a presentar en un termini de sis mesos un pla de desplegament amb les propostes legislatives adients de l'autoconsum elèctric solar, fotovoltaic i eòlic que afavoreixi la implantació de les tecnologies de generació elèctrica distribuïda als edificis, amb una gestió activa de la seva demanada i producció d'energia elèctrica, amb el recolzament de les tecnologies d'emmagatzematge d'energia que permeti reduir els consums energètics, maximitzar les capacitats del sistema elèctric i millorar-ne la seva sostenibilitat ambiental i econòmica global.
Gràcies, secretària. Ens han demanat votació separada dels punts 1.c, 4 i 6, es poden votar junts? [[Veus de fons.]] No. Doncs, votarem aquests tres punts i després votarem la resta de la moció, d'acord? [[Pausa.]] Doncs, s'inicia la votació. Votarem el punt 1.c. Comença la votació. El punt 1.c ha quedat aprovat per 112 vots a favor, 9 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat per 112 vots a favor, 9 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat per 100 vots a favor, cap en contra i 30 abstencions. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció sobre la política energètica ha quedat aprovada per 111 vots a favor, cap en contra i 18 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Agència Europea del Medicament]] [[302-00066/11]] El punt número 17 de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'Agència Europea del Medicament, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Montserrat Candini. [[Pausa.]] Els demano, si us plau, que surtin de pressa i en silenci, perquè puguem continuar la sessió. Gràcies.
Gràcies, presidenta. Consellers, moltes gràcies per la vostra presència. Diputades i diputats, certament avui debatem la moció posterior a la interpel·lació sobre l'Agència Europea del Medicament a Barcelona. Em repetiré en alguns dels arguments, però és necessari donar valor a allò que en el moment de l'exposició, quan vaig fer la interpel·lació, vàrem comentar. Dir que, i recordar-ho, ara fa vint-i-tres anys; després de la presentació de la candidatura, el Govern vol tornar a impulsar la candidatura de Barcelona com a seu de l'Agència del Medicament. Per què ho diem això? Doncs, ho diem perquè, com a país, Catalunya, és un clúster de biociència molt gran; amb unes condicions..., des d'un punt de vista també, per què no?, de les condicions de connexió, un punt de connexió nord-sud, Europa-Mediterrani, un punt de bones connexions marítimes, aèries, terrestres; un centre de recerca i coneixement, amb universitats de prestigi; un hub d'organismes multilaterals, i que és evident que tot això són elements importantíssims. Com a país tenim unes dades importants, des del punt de vista, doncs, també dels laboratoris farmacèutics. Torno a recordar algunes de les dades més destacades sobre aquesta indústria: 230 laboratoris farmacèutics, dels quals un 40 per cent, 90, són fabricants; aquest xifra representa gairebé el 50 per cent de tota la indústria farmacèutica ubicada a l'Estat espanyol; 21.200 persones ocupades a Catalunya, xifra que suposa un 3,3 per cent de l'ocupació industrial a Catalunya, i un 56,2 per cent de l'ocupació del sector farmacèutic espanyol. Per tant, Catalunya és –ho tornem a dir avui, perquè les dades i els indicadors ho plasmen d'una manera absolutament clara– una potència en la producció farmacèutica a Europa, i té un sector industrial altament productiu i competitiu. La producció farmacèutica catalana representa el 3,5 per cent de l'europea i és assimilable a la dels Països Baixos, que és el 4 per cent; Dinamarca, un 3,7 per cent; o Suècia, el 3,6 per cent. Per tant, el sector farmacèutic català és el cinquè més productiu de la Unió Europea. Altres elements. Evidentment el sector salut té una posició capdavantera, com ho expliquem des de la vessant també farmacèutica, però pel conjunt de tot el que representa, doncs, dins de l'economia catalana, en termes de generació de valor afegit i ocupació. Per tant, insistim en aquest valor del motor econòmic, i d'aquí la importància que per nosaltres té, la importància de poder aconseguir que l'Agència Europea del Medicament, doncs, ara que el Regne Unit se'n va i, per tant, Londres deixa de tenir aquesta agència..., nosaltres poder disposar d'ella. D'aquí que nosaltres vàrem presentar aquesta moció, en la qual diu el primer punt: «El Parlament de Catalunya reconeix la importància estratègica que té l'Agència Europea del Medicament per al conjunt del país i insta el Govern de la Generalitat a impulsar la candidatura perquè Barcelona aculli la seu d'aquesta agència. El segon punt que nosaltres plantejàvem és: «El Parlament de Catalunya insta el Govern de la Generalitat a treballar conjuntament amb la resta d'administracions públiques, en especial l'Ajuntament de Barcelona, en l'impuls d'aquesta candidatura i sumar-hi el màxim de representants de la societat civil, agents socials, universitats, centres i instituts de recerca, xarxa hospitalària, indústria farmacèutica i col·legis professionals. I al tercer punt dèiem: «El Parlament de Catalunya sol·licita al Govern de la Generalitat que insti el Govern de l'Estat espanyol a efectuar totes les gestions que li corresponen per a defensar Barcelona com a seu de l'Agència Europea del Medicament. Hi ha hagut, s'han presentat esmenes, i de les explicacions de cada una de les respectives esmenes..., jo crec que en el segon torn, doncs, de ben segur que podrem trobar un text que acabi representant l'esperit que jo crec que en bona mesura representa gairebé el conjunt del 90 per cent d'aquesta cambra parlamentària i es pugui tirar endavant amb aquesta voluntat, entre tots, que l'Agència Europea del Medicament definitivament pugui venir a la capital del país, que és Barcelona. Moltes gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, senyora Candini. [[Aplaudiments.]] Per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Trencar, dividir, separar, aïllar, et fa més feble, et fa perdre oportunitats. Aquí ho sabem tots, no?; alguns ho dissimulen, però ho sabem, ho sabem tots. Ho hem vist amb el referèndum del Brexit: lluny de ser una solució, ha estat aliment del populisme, fins i tot en una democràcia tan avançada com la del Regne Unit; lluny de ser una festa de la democràcia, el referèndum ha deixat una ciutat britànica més dividida del que ja ho estava. En tot cas, s'ha pres una decisió legal, Brexit és Brexit, i el Regne Unit patirà la pèrdua d'organismes europeus com l'Agència Europea del Medicament. Això, com va dir la diputada Candini fa dues setmanes, és una oportunitat, és una oportunitat per a Barcelona que no podem deixar escapar. Al Partit Popular Català ens alegra que presentin aquesta moció, hi donarem suport, i encara amb més entusiasme després que la senyora Candini, doncs, hagi acceptat dues de les tres esmenes del nostre partit. Són unes esmenes que creiem que són necessàries, perquè milloren tècnicament el text, però també diguem-ne que ajuden a una millor col·laboració amb el Govern d'Espanya. Els ho deu haver dit –ara no hi és present, però els ho deu haver dit– el vicepresident Junqueras, que ha tingut una actitud dialogant en aquest tema –més que altres líders independentistes–: el Govern d'Espanya té una voluntat ferma de portar aquesta agència a Barcelona. Però, clar, després del que vam viure ahir al Parlament, ja em permetran que verbalitzi alguns pensaments que no em puc estar de dir. No puc evitar la sensació que aquí algú ens està estafant: o ens enganyen avui amb una moció que dóna per fet que aquí es respectaran el marc jurídic, la Constitució i els tractats comunitaris, perquè aquesta agència només vindrà a Catalunya si garantim un mínim d'estabilitat jurídica i política, o ens enganyaven ahir quan deien que iniciaven un full de ruta per a trencar-ho tot i no sotmetre's a res. Perquè si Brexit és Brexit, out is out, independència és independència. I, com diuen totes les institucions europees –totes– i els tractats comunitaris, una regió que se separa d'un estat membre queda fora de la Unió Europea. No aconseguirem treure benefici del Brexit si aquí el que predomina és el discurs del Brexit. I és que els senyors de Junts pel Sí esteu proposant un full de ruta que ens deixaria fora de la Unió Europea, fins i tot, abans que el Regne Unit. Per tant, o enganyaven ahir o estan enganyant avui. No poden dir als catalans que se separaran de la resta d'Espanya, que crearan una mena d'assemblea de separatistes omnipotents, lluny d'una democràcia occidental, una cosa més semblant a l'Olimp dels déus o al Komintern, carregant-se la divisió de poders, sense respectar cap llei –ni Estatut, ni Constitució, ni tractats comunitaris ni res–, i, al mateix temps, assegurar a la Unió Europea que respectarem els seus valors i els seus principis, entre ells, per cert, i no poc importants, el respecte a l'estat de dret i a la integritat territorial dels estats. O una cosa o l'altra. No es pot acontentar la CUP per a mantenir el poder a Catalunya i aparentar respecte a les lleis davant de la Unió Europea per a obtenir una agència. Potser no ho saben, però mirin el que diu el programa dels seus socis, de la CUP: «La CUP - Crida Constituent rebutja formar part de la Unió Europea, l'euro, l'OTAN i l'euroexèrcit. No cal ser politòleg per a saber que aquests no són els millors socis per a demanar coses davant de la Unió Europea. Rectifiquin, deixin de ser l'obstacle que frena les potencialitats de Barcelona, perquè l'Agència Europea del Medicament és una oportunitat que no podem deixar escapar. A la interpel·lació ho va explicar bé la senyora Candini: és un sector clau per a la protecció de les persones, que representa una economia de present, perquè la salut és el segon sector més important, en termes d'ocupació, a Catalunya; però també representa l'economia del futur: és innovació, és recerca. I és aquesta, sens dubte, una de les agències més importants, més interessants de la Unió Europea. Rectifiquin. Amenaçar a trencar el marc jurídic és la pitjor targeta de presentació davant les institucions europees. Davant la Unió Europea, el separatisme perjudica greument la salut de la societat que tant diu que defensa. Rectifiquin, perquè el compromís del Govern d'Espanya i del Partit Popular perquè l'Agència Europea del Medicament vingui a Barcelona és total. No siguin vostès el pitjor obstacle. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Milián. A continuació té la paraula el senyor David Mejía, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades... [[L'orador mostra a la cambra un full.]] «El Brexit deja sin sede a la Agencia Europea del Medicamento. Germà, es veu bé? [[Veus de fons.]] Bé, anirem millorant. «¿Dónde irá la Agencia Europea del Medicamento si hay Brexit? Mireu, aquests titulars d'aquestes notícies plasmen perfectament, per un costat, les conseqüències negatives que suposa sortir de la Unió Europea i que ara mateix està patint el Regne Unit; plasmen també les conseqüències que suposa la desconnexió i la futura pèrdua d'oportunitats. Però també ens mostren altres oportunitats per a diferents països, per a altres ciutats, com pot ser Barcelona, que després de l'any 92 podem tornar a sol·licitar la candidatura per acollir l'Agència Europea del Medicament. I els hem de dir que estem molt satisfets. Estem satisfets, tot i que no s'hagin acceptat les nostres esmenes, que crèiem sincerament que enriquien el text i feien una moció més bona, estem satisfets perquè amb aquesta iniciativa el Govern demostra, independentment del que va passar ahir en el Ple i amb l'espectacle que van oferir ahir en el Ple, que vol seguir formant part d'Espanya i, per tant, vol seguir formant part d'Europa, ja que, com saben, actualment una cosa sense l'altra no té sentit. Mireu, apostar per aquesta candidatura és molt positiu per a Catalunya. Barcelona mereix tenir la seu de l'Agència Europea del Medicament. I, a més a més, sabem que estem capacitats per acollir-ho. I també sabem que tenim els requisits necessaris per formalitzar aquesta candidatura i ser una alternativa real. Des de Ciutadans ja hem donat suport públicament que vingui aquesta agència, i avui ho tornarem a fer. Ho tornarem a fer, perquè sabem que això suposa crear nous llocs de treball; suposa que el talent retorni a Catalunya, i no només que retorni, sinó que també paralitzi la seva fuga; suposa créixer econòmicament; augmentar el nostre prestigi internacional, ser una atracció turística més potent i fomentar la marca de Barcelona, la marca de Catalunya, i també la marca d'Espanya. Com ja s'ha dit per part de la diputada Candini, Catalunya té 230 laboratoris farmacèutics, que suposa el 50 per cent del total nacional, i tenim una producció farmacèutica que suposa el 3,5 per cent a nivell europeu, que són unes xifres molt i molt bones. Per tant, tot són bons arguments per defensar la conveniència que aquesta Agència Europea del Medicament vingui a Barcelona. Però és per això que vull avisar –i ho faig per tenir els objectius clars– que el tema que portem sobre la taula és un clar exemple de les greus conseqüències que suposarien si es materialitzessin els objectius separatistes dels que avui, paradoxalment, són els qui presenten aquesta moció, que no tindria cap sentit si Catalunya no formés part d'Espanya i, per tant, de la Unió Europea. Ho repeteixo, aquesta moció no tindria cap sentit si Catalunya no formés part d'Espanya i, per tant, de la Unió Europea. Mirin, jo actualment estic d'excedència d'una societat científica de farmacèutics comunitaris, i a la meva feina tenia un contacte diari amb diferents laboratoris, per cert, molts d'ells d'origen català. I saben quina era la resposta que em donaven en nom de l'empresa quan parlaven al respecte dels posicionaments separatistes que té el Govern? Doncs, que molts d'ells –molts d'ells– canviarien les seves seus a altres ciutats d'Espanya. I saben què és el que suposaria això? Sí que ho saben, però ho vull recordar: suposaria disminuir el nostre potencial industrial i econòmic, suposaria reduir molts llocs de treball, suposaria reduir les nostres possibilitats per seguir estant a primera fila de l'I+D+I. En conclusió, comptin amb el nostre suport a l'hora de treballar per la candidatura de Barcelona. Comptin amb els nostres esforços des del nostre grup parlamentari aquí al Parlament de Catalunya, i també des de Congrés dels Diputats, per aconseguir-ho, i comptin amb el Govern d'Espanya, que és qui finalment té la potestat perquè això arribi a bon port. Esperem aconseguir-ho i, un cop ho tinguem, esperem que l'agència no s'hagi de mudar de nou per culpa del deliri separatista que alguns porten en el seu full de ruta i que, com s'ha vist amb el Brexit, només porta conseqüències negatives. Senyors del Govern, pel bé de Catalunya, no s'equivoquin de camí i, si us plau, no posin fronteres que ens tanquin les portes d'Europa i del món. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Mejía. A continuació té la paraula la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Nosaltres donarem suport a aquesta moció, com ho estan fent els nostres companys i companyes en el govern de l'Ajuntament de Barcelona, intentant liderar –i sé que així ho han manifestat també als consellers aquí presents– que Barcelona sigui la seu de l'Agència Europea del Medicament. Ho van fer l'any 92 des del Govern de la ciutat, liderant també des de la ciutat..., tot i que en aquell moment –i els recordo que era l'any olímpic– poc recolzament vam tenir pel que aleshores era el Govern de la Generalitat. Vull recordar que el Govern Pujol es va mirar sempre amb gran recel el que feia la ciutat de Barcelona. Celebro que avui no sigui així. És veritat que a això s'hi van sumar altres interessos, diplomàtics i econòmics, que van fer que al final Londres fos la seu escollida. Obrim ara una segona oportunitat, tot i que existeixen molts interrogants sobre com es produirà l'anomenada «desconnexió britànica. Alguns companys que m'han precedit també hi han afegit i afegeixo jo mateixa tants interrogants com els que ahir es van generar després de la votació. M'agradaria també recordar que ciutats tan importants com Copenhaguen, Estocolm o Milà, amb també gran tradició farmacèutica i de la indústria farmacèutica, han optat ja a aquesta Agència Europea del Medicament; ciutats, totes elles, importants, el que farà important..., és a dir que hi haurà una dura competència i farà necessària una cosa que diu la mateixa resolució, la mateixa que ha presentat la diputada Candini, que és la intensa col·laboració tant de la indústria com dels centres de recerca, els universitaris, col·legis professionals, però sobretot caldrà una intensa col·laboració, que a més sigui lleial, entre la Generalitat de Catalunya, l'Ajuntament de Barcelona i el Govern d'Espanya. Per això saludem que s'hi hagin incorporat algunes esmenes que ha presentat el Partit Popular en aquest sentit de treballar conjuntament, perquè el que volem és una defensa unànime de Barcelona com a seu. Deu ser, interpreto, que les converses entre el vicepresident Junqueras i la vicepresidenta Sáenz de Santamaría han anat bé en aquest aspecte; de la resta, no en sé res més. Però, en tot cas, sembla que aquest sigui un símptoma. Volem donar la benvinguda a la comissió de treball que va anunciar el conseller de Salut, però els reclamaria, potser, que posessin ja en marxa la comissió interinstitucional amb un lideratge compartit que faci que hi puguin ser presents no només els departaments de la Generalitat, sinó l'ajuntament, i també el Govern de l'Estat. Afegir el que s'ha dit sobre la importància de la indústria farmacèutica al nostre país i a la nostra ciutat –Catalunya alberga avui prop del 50 per cent de la indústria farmacèutica espanyola–, però també reivindicar –i avui em toca reivindicar la meva ciutat, Barcelona– el clúster de ciències de la salut que té la ciutat, més enllà de la indústria; tot el tema en recerca sobre ciències de la salut, en recerca biomèdica és un dels eixos més importants sobre els quals podem aportar quan reclamem aquesta agència. Instituts com el Parc de Recerca Biomèdica, el CRG i tants d'altres són, en termes de generació de coneixement i innovació, la nostra millor carta de presentació per acollir l'agència, i, per tant, presentar-nos; sense menysprear els impactes econòmics directes o indirectes que pot portar l'agència a la ciutat i a Catalunya. Espero que aprovem, doncs, avui aquesta moció; que ho fem amb el màxim de consens, perquè comencem a treballar amb la màxima cooperació; demanar-los que incorporin l'Ajuntament de Barcelona a aquest treball inicial i també a tot el Govern de l'Estat, per tal de fer tirar endavant aquesta agència i aquesta sol·licitud. Mentrestant veurem com es resolen els interrogants que avui queden oberts sobre la sortida del Regne Unit de la Unió Europea. Són molts interrogants, hi han alguns titulars, però poc s'ha aclarit sobre com es produirà, per no esmentar els interrogants que ahir vam obrir a través de les seves votacions i de les seves resolucions. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Escarp. A continuació té la paraula el senyor Albano Dante Fachin, en representació del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies. Bé, començo dient que nosaltres recolzarem aquesta moció; sembla que s'ha obert una oportunitat a la qual aspiren diverses ciutats. Bé, Barcelona té capacitat de fer-ho. També es veritat que caldria destacar, no?, i ja ho han fet les persones que m'han precedit, que presentar el Brexit com una oportunitat, alegrement, és arriscat; potser n'hi han algunes, potser n'hi han algunes que són tot el contrari a oportunitats. Però jo, més enllà que aprovarem i donarem suport a aquesta proposta, crec que cal dir algunes coses sobre la manera en la qual aquesta proposta ha estat presentada. Sentíem l'altre dia a la interpel·lació i avui a la introducció de la moció per part de la diputada Candini..., fa la sensació que parlem d'economia i de la salut de les persones d'una manera com molt barrejada, no?, això, «grans oportunitats econòmiques i la salut..., i està tot allà ficat en un discurs. Cal anar amb compte a barrejar el discurs de l'oportunitat econòmica, del creixement, de..., amb un tema tan delicat com és el de la salut de les persones, sobretot tenint en compte que a Catalunya ja n'hi han massa, de mercaders, a les portes del temple de la salut de les persones. S'ha d'anar amb molta cura; estem parlant de dues coses que en moltes ocasions s'ha vist que són incompatibles. La segona cosa. Parlem de la nostra indústria farmacèutica, no?, com una cosa de país. I vinga, la nostra indústria farmacèutica. Sens dubte, ningú pot negar que és una part important del teixit econòmic català, que hi han oportunitats de negocis, però hauríem de recordar, perquè sembla que aquí anem tots a una i la indústria farmacèutica, i l'agència del medicament, i tots junts farem un munt de coses maques..., no ens oblidem que l'agència del medicament ha de controlar, si és que funciona bé, ha de controlar el que fa la indústria farmacèutica, no? Això deixem-ho clar, perquè és que si algú no sap ben bé a què es dedica la indústria farmacèutica i a què es dedica l'agència..., sembla que tots junts serem molt feliços amb... Control. O sigui, no estem tots junts; seria un error si tot fos una festa on ens ho passem bé tots. Última: gran oportunitat econòmica, també per a la indústria farmacèutica. Vull recordar –i això segur que el conseller ho sap– que tenim un problema..., molts, però n'hi ha un que tampoc ha sortit: som el segon país més medicalitzat del món. Això no és bo –això no és bo. Si ho volem solucionar i ho volem corregir..., m'imagino que –depèn com– la indústria farmacèutica no ens ajudarà gaire a desmedicalitzar la nostra societat. Per tant, davant d'aquest problema que tenim i davant d'aquesta gran lloança a la indústria farmacèutica i a les oportunitats que s'obren i tal, també cal recordar que, com a societat, tenim aquest problema i que, per solucionar-lo, en algun moment, potser, caldrà tenir clar si estem aquí per defensar la salut de les persones o per defensar el compte de resultats de la indústria farmacèutica. No ho dic com a qüestions incompatibles, però si fem les coses bé en algun moment se donarà aquest conflicte. I com a representants de l'interès general i no com a representants de l'interès de la indústria farmacèutica, espero que quan arribi el moment d'aquest conflicte tinguem molt més clar que ara, tal com es presenten les coses, què és el que estem fent aquí i quin és l'objectiu últim del que estem fent aquí. A banda d'això, res més. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Fachin. A continuació té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Ben, bon dia a toti e a totes. Vau a hèr ua prèvia, perque sò molt contenta, perque i a agut molti grops qu'an arreconeishut eth Brexit, e aquerò ei important perque ei arreconéisher era legitimitat d'un territòri a autodeterminar eth sòn futur. Moltes gràcies, companhs de Socialistes, de Ciutadans e deth PP. Non è cap dubte que trobaram païsi qu'arreconeisherán eth dret dera autodeterminacion de Catalonha quan hésquem eth nòste referendom, que serà ben lèu Centrant-mos ena Agéncia Europèa deth Medicament, dues dades. Era prumèra –escoten ben, eh?–: 29.000 per cent –29.000 per cent– ei era astronomica diferéncia entre còst de produccion e còst de venta ací, en Espanha, d'un tractament de dotze setmanes entara epatitis C, damb un medicament que se ditz Sofosbuvir; un medicament qu'ena Índia se fabrique coma generic e qu'era Union Europèa se i a negat, non sonque a fabricar-lo coma generic, senon tanben a negociar eth prètz damb era indústria farmaceutica. Segona dada: 40 milions d'èuros; 40 milions d'èuros ei çò qu'era indústria farmaceutica gaste cada an entà hèr de lobby justament ara Agéncia Europèa deth Medicament. Ei qu'era Agéncia Europèa deth Medicament ei un des pejors lobbys sanitaris deth planeta; laguens d'era opère tota aguesta indústria farmaceutica que consolide es pòrtes giratòries entre es macrofarmaceutiques e aguest organisme. Eth contròl des medicaments ei ara madeish un problèma entàs classes populares, perque era Agéncia Europèa deth Medicament a rebaishat, a peticion d'aguesti lobbys, qu'invertissen 40 milions d'euros ar an, es requisits entà considerar un placebo coma medicament; a creat naues necessitats medicaus, a comerçat damb patents, e a hèt que s'excludisque ara classa trabalhadora, ara que mens sòs a, der accès ad aguesti medicaments. Tant ei atau, qu'era presidéncia, damb Junquer ena Comission, d'aguesta, dera Agéncia Europèa deth Medicament, passèc dera Comission de Salut ara Comission d'Empresa e Indústria. Açò te hè a preguntar moltes causes. Era Agéncia Europèa deth Medicament ei salut o ei empresa e indústria? Era Comission Europèa refusèc era peticion de quinze païsi non sonque ja tà elaborar un generic tara epatitis C, senon que tanben entà hèr pression entara rebaisha des prètzi. Ei qu'aguesta ombra de pòrtes giratòries, aguest lobby, aguesti 40 milions d'èuros annaus, planegen ath dessús d'aguesta Agéncia Europèa deth Medicament. De hèt, era Federacion d'Associacions en Defensa dera Sanitat Publica mos arrebrembe qu'eth 80 per cent deth sòn finançament proven d'aguestes multinacionaus, que non sonque non vòlen baishar eth prètz, qu'auem a 29.000 per 100 més nau, senon que se gasten 40 milions d'èuros annaus entà hèr lobby. Sabem çò que volem portar tà casa nòsta? A jo me semble que..., de moment, aguest poder des laboratòris farmaceutics en Espanha hè que sigue un des païsi damb ua despensa en farmàcia mès grana en tot eth mon. De hèt, un de cada quate euros dera despensa sanitària se'n va entara farmàcia. E açò ei per aguesta dependéncia des multinacionaus que les diguia. E non sonque aquerò; es farmaceutiques s'estan profitant der I+D que se hè enes universitats publiques d'aguest país: nosati investigam de forma publica, eri ac profiten enes sues patents, e nosati èm es sòns majors clients, estam pagant dus còps pes medicaments, senhors. Entara CUP - Crida Constituenta ei evident que cau apostar per ua farmaceutica publica, ja ac auem dit, formar part deth nòste modèl perque mos permeterie auer accès universau as medecines, e, a mès, era creacion d'un sistèma farmaceutic public aurie d'abastar era recèrca, era produccion, era distribucion de farmacs qu'an perdut era patent o que, sense auer-la perdut, an d'èster consideradi necessaris per motius de salut publica, e, per tant, s'aurie d'expropriar era patent. Darrèra causa. Aguesta candidatura l'a d'avalar eth Govèrn der Estat. Qué hérem ager ací, alavetz? Non començàuem a desconnectar? Qué estam demanant ara?
Gràcies, senyora Boya. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Montserrat Candini.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, m'agradaria poder remarcar l'excel·lent to, diguem-ne, de les converses que hem tingut amb els diferents grups, més enllà de determinats posicionaments en algunes de les esmenes, lògicament, sobretot les del Partit Popular i també de Ciutadans, en les quals, doncs, venien a dir que tenir l'agència, l'agència del medicament, era condició sine qua non..., perquè d'una manera o altra, doncs, a nosaltres, segons vostès, podia ser que ens fessin fora de la Unió Europea si definitivament som el que volem ser, que és un estat de la Unió Europea. És evident que el nostre món és el món, que no hi ha major frontera que aquella que és la..., des del punt de vista..., doncs, la frontera mental de determinats àmbits culturals que el que pretenen és que la seva manera de fer el relat de la política és el de ser súbdit. Per tant, com que nosaltres tenim claríssim que només pot ser universal allò que es respecta des d'allò local..., i només podrà ser universal de debò amb tots les potencialitats per a tots els territoris. Dit això, nosaltres tenim el privilegi de formar part d'un territori que hi ha moltíssimes oportunitats, que hi ha molt de talent, que és un territori, doncs, ric des de moltes i moltes vessants, sobretot del grau d'implicació de la gent, l'esforç, la perseverança, i això és el que ens ha fet, al cap i a la fi, un poble absolutament combatiu. Dir també que, en tot cas, deien que bé, que no sabien segur si ben bé nosaltres, doncs, podríem tirar endavant, perquè acabàvem sent quelcom segregador. Mirin, dir-los que Junts pel Sí –ho diu el nom– som «junts; pel sí?, d'acord, però som junts, perquè som gent que portem en el nostre ADN intentar sumar tot allò que bonament puguem per tirar endavant. En definitiva, moltíssimes gràcies per les aportacions. Dir que el que anem a votar és: «El Parlament de Catalunya reconeix la importància estratègica que té l'Agència Europea del Medicament per al conjunt del país, i que insta el Govern de la Generalitat a impulsar juntament –evidentment, perquè ho fem amb tothom– amb el Govern d'Espanya la candidatura perquè Barcelona aculli la seu d'aquesta agència. Donar les gràcies també, doncs, al conjunt de l'Ajuntament de Barcelona, de manera molt especial al cap de l'oposició, el senyor Xavier Trias, que va presentar tot un seguit de proposicions, diguem-ne, per instar i presentar conjuntament aquesta petició davant de la Comissió d'Economia i Hisenda. I, en tot cas, dir, per acabar, que sense la política de la recerca, evidentment –evidentment–, nosaltres seríem en aquest sentit un país més petit. I dir en tot cas que no sé si som un poble excessivament... –no ho sé, eh?, en tot cas–, amb uns percentatges de medicalització alts –ho diu, en tot cas, el diputat Dante; algun element té–, però amb el que sí que em quedo, en tot cas, és amb l'indicador que som un poble amb gent amb l'esperança de vida més gran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Candini. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Votarem la moció –votarem la moció. No s'ha demanat votació separada; per tant, votarem la moció conjuntament. Comença la votació. La Moció sobre l'Agència Europea del Medicament ha quedat aprovada per 121 vots a favor, 10 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política aeroportuària de l'Estat espanyol i AENA i la seva incidència en els problemes recents de Vueling]] [[302-00067/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política aeroportuària de l'Estat espanyol i AENA i la seva incidència en els problemes recents de Vueling, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Marc Sanglas. Els demano, si us plau, com sempre, que surtin en silenci i de pressa per poder continuar la sessió. Gràcies.
Gràcies, presidenta. Consellers, vicepresident, en tot cas, fruit de la interpel·lació que aquest grup parlamentari va fer en el darrer Ple, en el qual vam analitzar, per una banda, la situació de Vueling..., però no serà objecte d'aquesta moció, atès que els consellers Baiget i Rull van comparèixer la setmana passada en el si de la Comissió de Territori; per tant, allà ja es van donar les explicacions oportunes sobre l'activitat, les accions dutes a terme pel Govern de la Generalitat davant de la crisi de Vueling. I, per tant, ens sembla que des d'aquest punt de vista quedava aclarit què és el que havia fet el Govern i, per tant, no es feia necessari [[remor de veus]] cap tipus de...
Silenci, si us plau.
...declaració, de moció. I, per tant, ens hem centrat, bàsicament, en aquesta moció a parlar del model aeroportuari, el qual sí que ens sembla que és essencial per a la construcció d'aquest país, i, per tant, diguem-ne, des d'aquest punt de vista ens semblava que valia la pena posar l'accent en aquest àmbit. I, per tant, des d'aquest punt de vista ho hem fet així. Hem plantejat un primer punt, en la moció, el qual ens sembla adient, adient respecte al que s'ha estat fent en aquest país en els darrers temps, bàsicament el que és reclamar al Govern de l'Estat el traspàs de la titularitat dels aeroports del Prat, de Girona, Reus i Sabadell per tal que ho podem gestionar des de Catalunya. Ens sembla que el sistema actual, la política aeroportuària d'AENA, és un sistema ineficaç, és un sistema caduc, en el qual, diguem-ne, hi ha una companyia aèria que s'emporta tots els beneficis d'una planificació centralitzada. Entenem que el model que reclama la modernitat, que reclama el país, que reclama, en definitiva, la competitivitat existent avui en dia a Europa, és una gestió individualitzada dels aeroports; el model, per exemple, del que estan fent a altres aeroports europeus i que, per tant, demostra que aquesta competència entre aeroports és necessària i és positiva i genera uns efectes molt positius. Entenem que aquest model de gestió des de Catalunya ens generaria..., ens permetria treballar molt més amb polítiques, a generar unes polítiques pròpies des de l'aeroport del Prat, i aconseguiríem, també, que des del Govern i des de l'aeroport es tracessin i es marquessin unes fites comunes que ens permetrien alinear l'acció comercial, l'acció turística, l'acció política per part del Govern, a fi i efecte de generar un pol important que ens permetés –a més a més, amb combinació amb l'aeroport i el port de Barcelona, i també el sistema ferroviari–..., que ens permetria muntar un sistema intermodal que ens permetria ser un port important, i, per tant, generar també un punt importantíssim d'entrada de mercaderies en el país que ens permetés generar un punt important. Ens sembla que el fet d'aproximar aquesta gestió..., i, per tant, nosaltres el que reclamem és que aquest model de gestió sigui un consorci on hi participin, també, la Generalitat, els ajuntaments afectats, les administracions locals més properes, a fi i efecte de generar una política que teixeixi. El següent punt d'aquesta moció, a la qual nosaltres els demanem suport, és acabar amb aquests privilegis que tenen algunes companyies aèries. Per tant, el que fem és reclamar al Govern de l'Estat la modificació i la derogació d'aquells convenis internacionals que fan que els vols s'encaminin cap a l'aeroport de Barajas i dificulten de manera important la seva entrada a l'aeroport del Prat. I, per tant, diguem-ne, ens sembla que en ple segle XXI això no deixa de ser un model, diguem-ne, caduc, en el sentit de potenciar un únic aeroport en detriment d'altres. Ens sembla que potenciar l'eficàcia, l'eficiència en el funcionament és molt més positiu que no utilitzar un sistema de decisions polítiques que acaben promocionant un únic aeroport, tampoc sense uns avantatges ni una competitivitat. El model actual d'AENA, el model centralitzat, no ha comportat una millora en tots els territoris, sinó que el que ha acabat comportant en la majoria de casos ha estat la desastrosa gestió, la desastrosa construcció i desastrosa gestió d'alguns aeroports que no generen cap tipus de benefici en el territori i, en canvi, generen unes càrregues importantíssimes. I, finalment, el que plantegem, fruit també de la feina que ja està fent el Govern, és fixar un termini perquè el Govern presenti en aquest Parlament el Pla estratègic d'aeroports de Catalunya 2017-2030, un document que ens sembla que ha de veure l'any vinent la llum, que ens ha de permetre tenir aquesta visió generalitzada, aquesta ordenació de tots els aeroports, de quina estratègia han de seguir tots els aeroports, quin és el conjunt d'aeroports i d'aeròdroms de Catalunya, quina estratègia han de seguir per treballar conjuntament. El que els dèiem, treballar de manera descentralitzada, però treballant en xarxa, també, perquè ens sembla que és molt més interessant, des d'aquest punt de vista, i molt més eficient. En tot cas, deixo per a la segona intervenció l'element, diguem-ne, de les esmenes presentades. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sanglas. A continuació té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellers... Bé, nosaltres hem presentat esmenes. Ja diem des d'ara que hi donem suport, i hi donem suport perquè, al final, el que estem reclamant en aquesta moció és el que ja vam reclamar quan s'estava discutint l'Estatut de Catalunya del 2006, que hi van haver converses entre el Parlament de Catalunya, la Generalitat i l'Estat –justament quan s'estava redactant l'Estatut– perquè s'arribés a un acord per traspassar la gestió de l'aeroport de Barcelona - el Prat a un ens que havia d'estar liderat per la Generalitat i l'Ajuntament de Barcelona i agents econòmics i socials. Per què? Doncs, perquè la gestió d'AENA sempre ha tendit a beneficiar l'aeroport de Madrid-Barajas com a aeroport de l'Estat en detriment i en competència..., no només en detriment, i entrant en competència directa amb l'aeroport de Barcelona, tant pel que fa a l'assignació de slots com a les taxes, rutes, i també com a inversions que van no directament a l'aeroport, sinó inversions en infraestructures vinculades a l'aeroport i que garanteixen la intermodalitat. Inclús tots recordarem la decisió que en el seu dia va prendre la companyia Iberia, no? –entre els principals accionistes hi havia Caja Madrid–, d'abandonar l'aeroport de Barcelona, centrar-se en l'aeroport de Madrid-Barajas, i va deixar la filial de baix cost –que llavors era Clickair, que després ha estat Vueling– per operar des de Barcelona, amb la política de taxes aeroportuàries d'AENA, la qual cosa el que va fer és que les companyies de Ryanair abandonessin..., van anar a l'aeroport del Prat i van abandonar, de retruc, els aeroports de Reus i Girona, on també exercien en monopoli. I, bé, avui ens trobem, per exemple, amb el problema a l'aeroport de Girona, que hem passat de quasi 3 milions de passatgers a trenta mil. Bé, tots aquests problemes derivats. Per tant, per això nosaltres..., bé, per això, perquè aquest aeroport creiem que la manera millor de gestionar-lo és des de la proximitat, perquè creiem que això, que s'està actuant en detriment de l'aeroport de Barcelona i hi donarem suport. Sobre les esmenes que hem presentat; per nosaltres és important una esmena que parla que aquest pla que s'ha d'aprovar d'aeroports 2017-2030, que entenem que quan s'aprovi, s'haurà avaluat el pla que en el seu dia es va presentar, 2009-2015, que va presentar el conseller Nadal, i en el qual en algunes coses en aquell moment ja no vam estar d'acord; hi hem incorporat dos punts que li agraïm al diputat Sanglas que s'hagin aprovat, que és la necessitat de, en aquest pla, consensuar amb el territori i amb els ajuntaments on van les instal·lacions aeroportuàries. I, sobretot, sempre que aquest nou pla comporti noves inversions, que aquestes es realitzin afinant molt bé els estudis, les anàlisis de cost-benefici i riscos d'impacte social i ambiental, perquè això recordo que va ser un tema que va sortir justament en les conclusions de quan vam fer la comissió d'investigació de la fallida de Spanair, aquest era un dels temes que sortia, que justament en la fallida van haver-hi informes tant de Lufthansa com de SAS que no eren imparcials, que operaven de part. I moltes vegades demanem informes externs i aquests informes externs, a vegades, no són tan externs. Per això era important que quan fem aquest pla tinguem en compte tots els elements, i puguem fer aquestes anàlisis, i quan busquem consultores externes, mirem si realment són externes i imparcials o operen de part. També agraïm que s'hi hagi incorporat l'esmena que fa referència –hem arribat a una transacció– a realitzar un estudi de les condicions laborals. Per què? Perquè és cert: els treballadors i treballadores, els de handling, no?, els del servei de handling, ens trobem que, com que són ja molts concursos, es van subrogant moltes empreses i, com diuen, no?, a cada bugada perdem un llençol, i aquests treballadors a cada subcontracte d'aquests perden o condicions laborals o es perden llocs de treball. Per tant, que es vetlli perquè això no sigui així. I, sobretot, que es faci un estudi perquè realment les condicions laborals dels treballadors i treballadores dels aeroports, doncs, creiem que moltes vegades incompleixen, s'estan incomplint les normatives laborals. Això ho hem vist últimament en tot el conflicte que ha passat amb Vueling, però també ho vam veure amb tots els conflictes que vam tenir a l'aeroport de Reus farà un parell d'anys, o els que hi han hagut a l'aeroport de Girona. Per tant, crec que cal vetllar per les condicions laborals dels treballadors i les treballadores. I, ja per acabar, també nosaltres creiem que hem d'avançar, si volem que realment l'aeroport del Prat es converteixi en un hub, cal avançar en aquesta línia. I, per tant, ja dic, donarem suport als tres punts de la moció. Gràcies.
Gràcies, senyora Grau. A continuació té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, conseller, diputades, diputats, jo ja entenc que ho hagin centrat tot en la gestió aeroportuària, perquè amb el tema de Vueling el Govern ha fet com la companyia aèria: va arribar tard i ho va fer malament, eh? Entre altres coses, perquè nosaltres tenim competències en defensa dels consumidors i, per tant, dels usuaris de la companyia aèria, i es van passar tot un cap de setmana que el Govern de la Generalitat, com el Govern de l'Estat, va deixar els usuaris de Vueling amb unes males condicions, eh?, aquest cap de setmana nefast. Perquè els problemes de Vueling jo crec que tenen poc a veure amb l'actitud centralitzadora del Govern de l'Estat respecte al model aeroportuari, eh? Té més aviat a veure amb la cobdícia de la companyia aèria, amb la mala planificació del seu model, en temporades altes, com és en aquests moments l'estiu, i amb esprémer al límit els recursos de la companyia. Per això dic que vostès van arribar com la companyia, en aquesta crisi: tard i malament. I parlant del sistema aeroportuari, no?, i de la gestió del model del Prat, seguim amb la polèmica, seguim amb aquests bucles en què, a vegades, està instal·lada la política catalana, i ara toca reclamar la transferència total del sistema ferroviari, i toca demanar la transferència total de l'aeroport de Barcelona, amb l'argument que així tindrem més possibilitats que l'aeroport de Barcelona - El Prat es converteixi en un hub de vols intercontinentals. Després en parlaré, eh?, del model. Vostès saben quin és el model dels socialistes respecte a la gestió aeroportuària del conjunt de l'Estat, dels socialistes catalans, no només pel que fa a l'aeroport del Prat, eh? Nosaltres creiem en la gestió individualitzada dels aeroports del país, sobretot dels tres o quatre fonamentals de la xarxa; per tant, en un model competitiu. Ara, això serveix o és l'únic argument per defensar que així guanyarem quota de mercat? És discutible aquesta posició. Fins ara, tots, onze anys enrere, dèiem: «Si es retira la companyia de bandera –que fins llavors era Iberia; els estats tenien companyies de bandera– «de l'aeroport de Barcelona, amb una decisió malèvola del Govern central, des d'un punt de vista de la competència, això anirà fatal. Doncs, miri, resulta que no: dels aeroports de l'Estat espanyol que exponencialment han crescut més, tenim l'aeroport de Barcelona. La inversió de la T1 va ser fonamental per a aquest creixement i va alliberar la T2 perquè companyies de low cost, doncs, també fessin servir aquesta terminal en aquest sentit. Una transferència de tots els recursos al Govern de la Generalitat servirà per aconseguir que Barcelona sigui un hub internacional? No necessàriament, perquè la companyia..., qui decideix si un aeroport va en aquesta línia no són els governs dels territoris, sinó que acaben sent decisions de les aerolínies per motius operatius i comercials. La decisió de Singapore Airlines d'aquesta darrera setmana va en aquesta línia. I amb aquests quaranta segons que em queden... Miri, nosaltres no estem d'acord amb el model fortament centralitzat que té AENA, no el compartim. Tampoc compartim la idea de privatitzar el conjunt d'AENA per evitar, justament, la fragmentació del model, per seguir-lo mantenint agrupat en mans d'una companyia privada; estem per una gestió individualitzada, per tant, una gestió de l'aeroport del Prat en què tinguin presència i que sigui determinant el Govern de la Generalitat, les administracions locals, i també amb participació del Govern de l'Estat. Aquesta és la nostra posició. Els hem presentat una esmena en aquest sentit, que ja sé que no ens l'han acceptada, i, per tant, del punt..., ja demano votació separada del punt primer, i que no el podrem votar a favor. La resta de punts sí que sap que compartim els criteris.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació té la paraula la senyora Marina Bravo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. ¿Podremos hablar aquí algún día sobre infraestructuras? Porque a mí me encantaría, pero no. Tuvimos una interpelación muy bonita hace quince días que parecía que sí, que hablábamos de aeropuertos, de los modelos de gestión aeroportuaria, se habló de conexiones punto a punto o en red, de hubs... Pero luego lo que nos traen a votar no son propuestas sobre infraestructuras catalanas, no, son propuestas sobre estructuras de estado. Y lo que nos traen a votar, además, son más bien sus mantras, se pueden casi leer: punto 1, «nosotros lo haríamos mejor; punto 2, «España nos roba. Es que casi se pueden leer. En fin, echaba un poco en falta el punto tres, el de «la culpa es de Madrid, pero ya cuando se ha presentado la moción veo que estaba en los dos puntos, incluido. Pues, miren, nosotros no vamos a apoyar ni apriorismos, ni mucho menos…, iba a decir «mentiras, o propuestas en base a interpretaciones capciosas o medias verdades o como las quieran llamar; sobre todo cuando lo único que pretenden es generar crispación para ver si con estos argumentos consiguen atraer a gente a su causa independentista, gente que con las verdades y con los hechos reales no querría levantar ninguna frontera. Lo dije hace un par de días y lo repetiré cada vez que volvamos a una propuesta así. Pero como estos mantras ya cansan un poco y empiezan a ser muy aburridos voy a disimular, voy a hacer como que estamos hablando de aeropuertos y, además, creo que le interesará un poquito más, al menos a la mitad de la gente que tenemos aquí, al público y a cualquiera que nos escuche. Además, en cualquier caso, alguien tiene que contar la otra mitad de las medias verdades que cuentan. Bien, 39,7 millones de pasajeros pasaron por el aeropuerto del Prat en 2015. Récord absoluto de todos los tiempos y, lo que es más importante, parece que es una tendencia que se consolida a la alza. Tiene menos conexiones intercontinentales que otros aeropuertos similares de Europa, eso es cierto; pero no me digan que no saben que está mejorando mucho. ¿O no lo saben? Y, ¿eso lo está consiguiendo Madrid? ¿Lo están consiguiendo ustedes con la participación que tienen aquí? Es un problemón, ¿eh?, cuando las cosas que son competencia del Gobierno de España [[l'oradora riu]] y ustedes participan es un problemón: no saben si decir si es gracias a España, si es gracias a ustedes, si funcionan bien, si funcionan mal... ¡Qué dilema! En general, cuando se habla con quien está metido en el ajo en estos casos suele reconocer que la cosa va bien: en puertos, en aeropuertos. Y, de hecho, la participación territorial tiene mucho que ver en que vayan bien; en eso estamos de acuerdo. Gracias a la configuración de AENA podemos mantener la red de aeropuertos que tenemos. Quizá no deberíamos tener tanto, seguramente no. Quizá aquí en Cataluña tampoco, pero hay que ser positivo y constructivo y gestionarlos lo mejor que podamos, porque ¿les he dicho alguna vez que no nos importa quien gestiona las cosas, que lo que nos importa es cómo se gestionan? AENA gestiona una red de aeropuertos que de momento funciona y no requiere un euro de inversión pública, a diferencia de otros aeropuertos. Y si este modelo aeroportuario tiene que evolucionar, que seguramente es así, habrá que abrir un debate, pero habrá que abrirlo en el Congreso porque hoy por hoy aquí no estamos en el sitio que toca. En cuanto a los acuerdos bilaterales… –y aquí me dirijo un poco al resto de los grupos, a ver si puedo cambiar algún sentido de voto de los que he oído por aquí–, este tema de los acuerdos bilaterales cumple un poco las tres características que cumplen muchas de sus mentiras del «España nos roba. Una es que tiene algo de verdad –esto lo comentaba, lo han comentado mucha gente, a Borrell se lo oía el otro día–, que tiene un poco de verdad. Sí, hay convenios bilaterales, acuerdos con otros países donde pone la palabra «Madrid, que se tiene que volar, pues, de Lima a Madrid, los hay, existen. Dos, que se repite muchas veces, cada vez que pueden o cada vez que una ruta o un destino nuevo no sale bien y al final no acaba llegando al Prat, pues, es culpa de Madrid, seguro. Y punto tres, que les interesa creerlas, no va a ser que no vuelen a Barcelona porque no les interese, no. Eso sería muy feo. Nos interesa creernos que es porque hay un acuerdo, un papel, donde les dice que nos les dejamos volar a Madrid. Eso no es así. Hace muchos años ya que se creó el Comité de Desarrollo de Rutas Aéreas de Barcelona; ustedes están ahí, ven cómo funciona cada día, lo saben, así que ni siquiera pueden escudarse en el desconocimiento. La Generalitat de Cataluña está ahí, el Ayuntamiento de Barcelona está ahí, la Cámara de Comercio de Barcelona. La Cámara de Comercio de Barcelona, precisamente, encargó un estudio sobre los acuerdos bilaterales entre España y el resto de los países del mundo, o sea que conocen perfectamente cuál es la situación. Estos acuerdos bilaterales existen porque el mundo de la aviación es muy complejo, y cuando se establecen..., y para volar entre..., en Europa ya no son necesarios, cada uno puede volar donde quiera, pero con otros países se establecen acuerdos donde se fija «cuántas veces vuelas a la semana, «de dónde a dónde, en función de donde les interesa a las compañías. Con muchos países, ahora mismo, se fija Madrid; con otros Madrid y Barcelona; con otros..., otras compañías París, con otros sitios. ¿Los derogamos todos? Y esos acuerdos no impiden que si a una compañía le interesa volar a Barcelona pues vuela, y pide que se redacte el acuerdo que corresponda, se redacta, se fija y se vuela a Barcelona. Eso es así, y ustedes lo saben. Y se me ha agotado el tiempo, aunque nadie me lo diga..., pero, en fin... [[Veus de fons. L'oradora riu.]] Se..., por no empezar con lo siguiente... No se trata de borrar lo que tenemos, se trata de construir cosas nuevas. Construir es lento, es costoso. Dinamitar es instantáneo y no tiene ningún mérito, eso lo deberían recordar para esto…
Hemos quedado que se le ha agotado el tiempo.
...y para todo. Sí, sí... Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gracias, señora Bravo. A continuació té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. Bé, després d'analitzar les transaccions a les quals s'ha arribat, aquesta moció té dues parts diferenciades. Una, que és el punt 3 amb els afegits que s'han pactat, que considerem adient: efectivament es necessita un pla estratègic d'aeroport 2017-2030; és necessari, és urgent, cal fer-ho, i creiem que les condicions que es fiquen dintre de la moció en les propostes d'altres formacions polítiques són correctes. La resta ho ha explicat molt bé la portaveu de Ciutadans: prejudicis, falsedats, mites. El fonamental, efectivament, és aquest segons el qual vostès, per «ciencia infusa, que es diu, ho farien millor, quan la realitat demostra que és tot el contrari. En una pregunta parlamentària vaig tenir l'oportunitat de manera esquemàtica d'explicar que és tot el contrari, que vostès ho acostumen a fer molt pitjor. Si analitzem com han gestionat Lleida, Andorra, el «forat còsmic –com vaig definir aquell dia Spanair. Spanair com a metàfora dels deliris de grandesa en matèria aeroportuària del nacionalisme a Catalunya. Vaig resumir, en definitiva, la seva gestió dient que Déu no els havia cridat pel camí de la gestió aeroportuària, per tant, haurien d'aprendre d'aquells que sí que ho saben fer. Aprofundim una miqueta en els prejudicis, en els mantres. AENA i el Govern d'Espanya treballen, sembla, s'aixequen cada matí obsessionats a perjudicar l'aeroport del Prat. Doncs, resulta que el Prat, en els darrers tres exercicis –2012, 13, 14 i 15– ha arribat als 37 milions d'usuaris, ha arribat al seu rècord, les millors xifres de la seva història i, en alguns paràmetres, millor que Madrid. Aquesta és la persecució a què vostès es refereixen i ha sigut amb un govern de majoria absoluta del Partit Popular; d'això, també se n'obliden. Xifres, per cert, que contrasten dramàticament amb les que són, vostès, capaços de portar als aeroports de gestió de la Generalitat de Catalunya. Per tant, hi torno a insistir, fins que no es demostri el contrari, vostès no en saben massa, de gestionar aeroports. Continuen, també, amb més mantres: aquest de la societat civil i la Generalitat cooperant. Mai ha sigut societat civil, vostès han fet projectes de partit –projectes de partit. Allò de Femcat i Spanair era un projecte de partit, no era la societat civil espontàniament generant un projecte. I els va sortir com els va sortir i després diuen que la culpa, com sempre, és d'AENA quan resulta que fins i tot Spanair encara deu a AENA més de 40 milions d'euros, que el que ha fet AENA és pràcticament ajornar aquest tema, no parlar-ne massa, perquè, al final, ja se sap que tot allò perjudica conjuntament el sistema. I no només això, no només és el mantra aquest de la societat civil i la bona cooperació publicoprivada de què presumeixen, i és fals, sinó que si hem de resumir la seva actuació en aquests projectes podem parlar directament de males praxis, per no dir una altra cosa. Perquè només de mala praxi es pot parlar, valgui la redundància fonètica, de la contractació d'Europraxis, de Josep Pujol Ferrusola, o la posada endavant del projecte de Ferran Soriano i Joan Roca Segarra, persones que mereixen tot el respecte, però que no tenien cap tipus d'experiència en el món aeroportuari. I després de tot això arriba Vueling. Mirin, la culpable de tot el que va passar amb aquesta situació és Vueling. Culpable i responsable, que quedi clar. I el Govern de Catalunya al que s'ha dedicat fins ara, i ha treballat insistentment, és a intentar convèncer el Govern d'Espanya perquè no sancioni durament Vueling. Han fet vostès d'alguna cosa semblant a un lobby de Vueling, i s'ha de dir rotundament. Amb aquesta pràctica tan convergent de fer gesticulacions grandiloqüents en aquesta cambra, però després trucar a Madrid: «Si us plau, “porfa”, “porfa”, “porfa”, no sancioneu a Vueling, no els tragueu els slots... És el que estan fent vostès, perquè a nosaltres ens ho expliquen, senyor conseller –ens ho expliquen. I, per tant, molt millor que AENA gestioni els interessos dels consumidors que ho facin vostès fent de lobby de Vueling. I jo és amb això amb el que vull acabar aquesta intervenció. Els demanem, si us plau, que es posin al costat dels consumidors i no al costat de l'empresa. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Algú va dir en aquesta cambra: «Gracias, Tribunal Constitucional; contigo empezó todo. No li faltava tota la raó. Déu n'hi do, tot el que va començar al 2010, però Déu n'hi do, també, com la política d'infraestructures ha generat un clima d'emprenyament que, efectivament, doncs, l'independentisme ha sabut canalitzar políticament. La qüestió ferroviària ens té cada dia pendents de les notícies dels trens que fallen, dels trens que fallen per manca d'inversió; però Déu n'hi do, també, la política aeroportuària; que, de fet, va generar un acte massiu ja el març del 2007, en el qual, doncs, diversos representants, especialment del món empresarial, que és un món poc acostumat a la protesta política, però, fins i tot, en aquell cas, entitats tan poc sospitoses d'independentistes i de, diguem-ne, revolucionàries o subversives, com Foment del Treball, la cambra o la fira es van posar d'acord per fer un acte polític i, efectivament, demanar això que, doncs, per una altra vegada tornem aquí a debatre, tornem a demanar, no?, el traspàs de la gestió dels aeroports. Sense aquesta gestió un aeroport no té les eines per afavorir que una companyia o una altra sigui..., la que és el seu principal proveïdor de vols. Per tant, efectivament, sí que té a veure la qüestió de Vueling –que és qui gestiona el 40 per cent dels vols en l'aeroport del Prat– amb el fet de tenir la gestió o no d'aquest aeroport i afavorir que sigui o no una companyia de low cost. I no és una qüestió estètica, no és que vesteixi més que sigui Iberia la principal companyia del teu aeroport amb el fet que ho sigui Vueling. El fet que sigui una companyia low cost té a veure amb les condicions que pateixen els usuaris i els treballadors d'aquestes empreses. Dels greuges dels usuaris, doncs, en som coneixedors; se n'ha parlat en aquest Ple, i se'n va parlar, també, en la compareixença dels consellers de Territori i d'Empresa, i, efectivament, és una qüestió del fet que la Generalitat estigui sempre al costat en la defensa dels drets del consumidor. I de les qüestions de..., trobem encertat que en la versió final de la moció també es parli de les condicions de treball. Efectivament, doncs, els retards i les cancel·lacions de Vueling són fruit d'una política d'empresa que apura el màxim els marges per poder obtenir més beneficis; uns beneficis que existeixen, en el cas d'aquesta empresa, que l'exercici del 2015 van ser de 95,3 milions d'euros. Apurar els marges amb els avions, apurar els marges amb el personal. I, per tant, reitero que aquesta moció faci referència al personal, doncs, també és molt adient. Per tant, sí que té a veure gestió aeroportuària amb crisi de Vueling, crisi d'aquesta empresa. L'altra part de la moció, en la qual es fa referència a les limitacions que es posen per als vols internacionals que arriben a l'Estat espanyol i que han de passar per Madrid, jo crec que..., bé, són vint-i-tres tractats els que estan comptabilitzats que fan referència a això, i, hi insisteixo, també, qui en parla, doncs, no són partits independentistes, no és societat civil independentista, són informes de la cambra de comerç; no se'ls han inventat, espero. El mateix Parlament Europeu va votar contra aquesta política, no crec que s'enredessin a tots aquests eurodiputats per tal..., des de la propaganda independentista. Un apunt: el cercador de vols Skyscanner va presentar fa un parell de mesos un estudi sobre els vols no existents més demanats pels viatgers, i, per exemple, doncs, de fora cap a Barcelona hi ha molta demanda de gent que voldria volar directament des de Seül, Mèxic, Caracas o Hong Kong a Barcelona, i són vols, doncs, que no existeixen. A la inversa, des de Barcelona, el que més demana la gent, i que no existeix, doncs, Bangkok, Tòquio, Lima, San José, de Costa Rica, i Santiago de Xile. En molts d'aquests casos és falta d'una oferta comercial, però dubto que, si hi ha tanta demanda, no es doni aquesta oferta comercial, en molts dels altres, especialment amb els de Llatinoamèrica, hi han aquests tractats que obliguen que les companyies volin a l'aeroport de Madrid. Això és política cent per cent, això és construcció nacional –que abans se'n parlava, en el cas de la vegueria del Penedès–, això sí que és construcció nacional de la bona, feta a partir de l'esquema radial d'infraestructures, i, per tant, sí que s'ha d'abordar políticament. Nosaltres diem «sí en aquesta moció. Entenem que diem «sí a la gestió catalana dels aeroports, «sí a vols internacionals directes i «sí a les condicions de treball de la gent que està en el món dels aeroports. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Botran. A continuació, té la paraula el senyor Marc Sanglas, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Miri, aquest diputat ha tingut voluntat d'incorporar esmenes, i, per tant, diguem-ne, a través de la senyora Grau, les hem incorporat. He parlat, també, amb la resta de portaveus. Directament ja em va dir que no; que, en tot cas, havíem presentat les seves esmenes, no amb voluntat integrar-les al text, sinó per mostrar, diguem-ne, quin era el seu posicionament. Per tant, diguem-ne, des d'aquest punt de vista hem ofert la possibilitat de transaccionar, però no hi ha hagut voluntat. Se'ns acusa per part d'alguns grups d'un mantra, de la crispació, de dinamitar... No, no... Escoltin, no volem dinamitar absolutament res, volem construir. I aquest país intenta construir. Construir malgrat que tenim un estat que no ens ajuda absolutament en res. Algun dels portaveus, que m'ha precedit, ho explicava clarament, la demanda de la gestió individualitzada de l'aeroport de Barcelona, no és un mantra independentista, no és un mantra nacionalista, és un mantra de la societat civil i de la societat econòmica, que necessita..., que es fa necessari perquè aquest país es pugui desenvolupar econòmicament. I això no ha passat només amb l'aeroport de Barcelona –però, miri, escolti, és que aquests nacionalistes són uns «plastes–, no, no... Això ha passat també amb el port de Barcelona, també, amb la incapacitat de generar inversions que ens permetin treure les mercaderies. I vostè ho coneix perfectament. I vostè sap que hi ha hagut una intencionalitat política en tot això, no és que no hi hagi capacitat, no és que no hi hagi ningú que no vulgui tirar endavant amb això. I quan hi han hagut opcions, quan hi ha hagut voluntat de tirar pràctiques... I és veritat que no només amb la gestió de l'aeroport s'aconsegueix un hub internacional, sinó que amb la voluntat d'aconseguir un hub internacional es va apostar per una companyia; des de l'Estat espanyol –i així ho denunciarem, sempre, tantes vegades com calgui– es va dinamitar aquesta operació, espantant els possibles inversors. I això és cert, i això està demostrat, i això no és un mantra que ens inventem els nacionalistes, això queda constatat que algú va fer mans i mànigues per enfonsar una operació que no era una operació partidista, era una operació de país, perquè la majoria de partits polítics veien que era necessària aquesta inversió i hi havia també la societat civil que estava al darrere d'això. Necessitem, aquest país necessita infraestructures. El dèficit d'infraestructures en aquest país ha sigut gràcies a l'Estat, que no ha invertit i s'ha dedicat a invertir a Madrid. Per tant, seguirem reclamant la gestió catalana d'aquestes infraestructures, aquestes, les aeroportuàries i les ferroviàries, que ens permetin sortir al món sense necessitat de passar per Madrid. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sanglas. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Votació separada del punt 3. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí, senyora presidenta, per demanar votació separada dels punts 1 i 2.
S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2 i 3. Es poden votar junts? [[Veus de fons.]] No. D'acord. Doncs, si els sembla, procedirem a la votació. Votarem, primer, el punt 1, després el 2, després el 3 i després la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, anem a votar el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha quedat aprovat per 80 vots a favor, 50 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat per 98 vots a favor, 33 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat aprovat per 130 vots a favor, 1 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha quedat aprovada per 121 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. Es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el treball autònom]] [[302-00068/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el treball autònom, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Laura Vílchez.
Gràcies, presidenta. La moción que hoy les presentamos era una moción necesaria. Es una moción necesaria y factible a partes iguales. Lo que pretende es que los autónomos en Cataluña dejen de ser invisibles, pretende llevar sobre ellos el foco de la Administración y dotarles con las armas que tenemos para que no salgan a la lucha diaria a cuerpo descubierto. Incomprensiblemente, el socorrido mantra de la falta de competencias paraliza a este Govern en materia de ocupación, y deja de buscar soluciones para el día a día de los catalanes y centra su acción en crear macroestructuras de estado. Incomprensiblemente, este mantra les absorbe tanto tiempo y tantos recursos que no se paran a pensar medidas realmente efectivas para pymes y autónomos, curiosamente cuando estos representan más del 99 por ciento del tejido empresarial de Cataluña, y han sustentado, también, en épocas de crisis y con mucho esfuerzo, la economía catalana. En Ciutadans creemos que hay que fortalecer a los que generan empleo para poder consolidar así la creación de empleo en Cataluña. Y hay que hacerlo mediante ayudas directas, programas útiles de verdad y muy concretos. Esta moción es un claro ejemplo de que la falta de competencias no puede ser la excusa para todo. Esta moción es un claro ejemplo de lo que se puede llegar a hacer, de lo que ya se debería estar haciendo y no se hace por omisión, por inacción o por dejación. Déjenme decirles que, si no conseguimos aprobar esta batería de medidas hoy, no es porque no puedan; es simple y llanamente porque no quieren. Porque el primer punto de esta moción propone una subvención directa al nuevo autónomo, pero directa, que afecta directamente al bolsillo de los que emprenden nuevas actividades económicas, y que supondría un alivio en los primeros meses de puesta en marcha. Esta partida supondría para la Administración el mismo coste que el aumento que tenían previsto en el presupuesto de 2016 para el departamento del minister Romeva. Valoren ustedes qué inversión es más útil, si seguir haciendo propaganda separatista por el mundo o echar una mano para levantar la persiana a los autónomos catalanes. Démosles más tiempo para establecerse y para consolidarse. ¿Por qué no? Lo hace Madrid, lo hace Cantabria, lo hacen algunos municipios catalanes, con buenos resultados todos ellos, y lo hacía la Generalitat hace unos años. Por tanto, vamos a dejar el debate de las competencias para otro asunto, porque si esto no se aprueba hoy, es porque no quieren. Los dos siguientes puntos: nos vamos a poner a trabajar con el SOC por y para los autónomos, favoreciendo a la vez a los colectivos más vulnerables que tienen entre sus adscritos, que son los mayores de cuarenta y cinco años y los cabezas de familias monoparentales, que casi, de facto, podríamos hablar de familias monomarentales. Vamos a colaborar con ellos aportando ideas de programas muy específicos que para nosotros son un win-win. Facilitar el traspaso de negocios consolidados regentados por autónomos que están a punto de jubilarse en favor de los desempleados, preferentemente de los colectivos más vulnerables que antes les he mencionado. Ayudemos al que acaba de reincorporarse al mercado laboral para que inicie su andadura como nuevo autónomo, facilitándole las condiciones de la operación del traspaso de la actividad que va a recibir. Dos. Facilitar el día a día y las condiciones laborales de los autónomos que se ven obligados a coger la baja por maternidad, paternidad, accidente laboral o incapacidad temporal, en favor también de los desempleados, con preferencia de los colectivos más vulnerables que antes les mencionaba. Crear una bolsa donde estos autónomos puedan recurrir y encontrar una sustitución mientras no estén capacitados para seguir en su negocio. Es decir: uno, facilitar el relevo generacional de negocios consolidados, y dos, facilitar la sustitución por baja de autónomos. Propuestas del todo sensatas, que, si no se aprueban, no es porque no puedan; es porque no quieren. En el cuarto punto, pedimos una revisión, una revisión profunda de los programas que ya existen, que están, en teoría, dirigidos ya a autónomos, con la intención de que saquen sus propias conclusiones sobre cómo mejorar el funcionamiento, la gestión, sobre todo la utilidad y los resultados. El Govern sabe, como sabemos nosotros, que los resultados de estos programas han caído en picado. Así, la Xarxa Emprèn ha pasado, en un año, de atender a 26.000 personas a atender solo 13.000, invirtiendo más recursos en un año donde se han producido más de 7.000 nuevas altas. Y, por último, el Consell Català del Treball Autònom. Desde el 2010 tenemos un decreto que pide su constitución. No es fácil, quizá por la ambigüedad del mismo decreto, pero para salvar esas dificultades han tenido seis años, y ya no es serio, por lo que, si esto no se aprueba hoy, es porque no quieren. Es inadmisible que un colectivo como los y las autónomas catalanes sigan siendo...
Diputada, em sap greu...
...a día de hoy...
...però ha exhaurit el temps.
...para este Govern, invisibles. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vílchez. Per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, gràcies. Un parell de consideracions prèvies, la primera de les quals també fa referència a un mantra, i és que el discurs «si estàs aturat, fes-te emprenedor o «fes-te autònom, no és neutre tampoc, i acaba presentant la situació d'atur de les persones com una responsabilitat individual. Parlem, per exemple, d'aquestes persones que s'assenyalen com en situació crítica, no?, tant, per una banda, les monomarentals, com, per altra banda, les persones de quaranta-cinc a cinquanta-cinc. Doncs, que als lògics sentiments de frustració d'haver-se vist expulsats del mercat laboral hi hagin de sobreposar, com una actitud de superació personal, perquè els gurus de l'autoajuda diuen que la vida t'ofereix l'oportunitat de reinventar-te..., acaba remetent en l'individu les possibilitats d'això, de trobar feina, i de «si no, doncs, munta la teva pròpia feina; busca-te-la, que la feina hi és. I no és veritat, són problemes socials, són dinàmiques de fons del capitalisme, de quan va mutar el capitalisme als anys setanta i vuitanta, i, per tant, són fenòmens socials. El tema de les deslocalitzacions, el tema de les subcontractacions..., l'expansió d'aquest sistema de subcontractacions fa, doncs, que les pimes i els autònoms siguin els principals proveïdors, perquè així la força de treball deixa d'estar concentrada, perquè concentrada dóna més maldecap a l'inversor, més maldecap a l'empresari. Per tant, el discurs aquest de l'eufòria per l'autonomia i per l'autoempresa no és neutre. Aquesta és una prèvia. La segona prèvia és que, efectivament, el món dels autònoms és un enorme ventall: des de l'empresari que té gent treballant al seu càrrec fins a qui, efectivament, amb prou feines li surt a compte pagar la quota d'autònom, perquè factura poquíssim. I, per tant, «mesures fiscals per afavorir els autònoms, així, en genèric, van contra el sentit de progressivitat fiscal. I és per aquesta raó que pensem que tota acció legislativa sobre els autònoms hauria d'anar acompanyada d'un estudi una mica més profund de l'impacte que tindrà dintre d'aquesta varietat, dintre de tota la categoria dels autònoms, i saber quines són les prioritats del sector. I tenim al nostre abast dos àmbits en els quals fer-ho: vam aprovar, tots els grups, per unanimitat, la possibilitat que es faci una comissió d'estudi sobre els autònoms, i, per altra banda, hi haurà la ponència de llei de la Llei catalana de protecció social, no? –ahir en parlàvem una mica, de protecció social, perquè el que es creava era l'agència. Nosaltres hi hem proposat una esmena: que també sobre quotes a la protecció social catalana, es discuteixi en aquesta llei, no?, i fem un enfocament integral, doncs, de les aportacions des del món del treball –sigui autònom, sigui assalariat– a la seguretat social. Que hi puguem fer aquest enfocament integral i sapiguem l'impacte econòmic que tenen aquestes ajudes i l'impacte social –si veritablement, doncs, són positives. Per això les dues mesures dintre de la moció que parlen de quotes i de tributs no comptaran amb el nostre suport; la resta, doncs, veiem que són bones idees que podrien començar a implantar-se. I, finalment, l'altra esmena que hem fet, l'hem fet en la direcció d'assenyalar la mala praxi, la praxi fraudulenta de la forma d'autònom, aquest autònom que l'obliguen a ser-ho. Són els que es coneixen com a «falsos autònoms, que, segons la Confederació de Treballadors Autònoms de Catalunya - UGT, es calcula que representen al voltant del 30 per cent de les noves altes en el règim d'autònoms, que no és poca cosa. Una lluita que la marea blava dels treballadors de Movistar va posar en el centre d'atenció mediàtic, social i polític, i gràcies a això, doncs, després el Departament de Treball i la inspecció de treball van poder-hi anar al darrere, i recentment han sancionat, de manera encertada des del nostre punt de vista, les empreses que fan ús fraudulent d'aquesta forma del fals autònom. Això, en el camp de la telefonia. I nosaltres, fa quinze dies, doncs, parlàvem d'una manera encara més barroera d'aprofitar aquest marc legal de manera fraudulenta, en la forma dels falsos cooperativistes en el sector carni, especialment a la comarca d'Osona, i en el qual també han sigut dues lluites –en el primer cas, doncs, els treballadors d'Esfosa, i, després, a Le Porc Gourmet– les que han situat aquest problema dels falsos cooperativistes, dels falsos autònoms. Aquesta era l'esmena que fèiem, d'addició. Creiem que s'ha acceptat; ho veiem, doncs, encertat. Evidentment, hi donarem suport. Creiem que abordar la problemàtica dels autònoms sense abordar la dels falsos autònoms, doncs, era un mancança.
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació té la paraula el senyor Pol Gibert, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Avui el Grup de Ciutadans ens proposa una moció que aborda una de les problemàtiques que tenim en el tema dels autònoms i que aquest Parlament ja n'ha parlat altres vegades, també en comissions. Unes problemàtiques que en altres ocasions han sigut abordades pel nostre grup, com són els programes d'acompanyament, línies de finançament o la lluita contra els falsos autònoms, que ara citava el company Botran, també. Així, doncs, un ampli àmbit tractat des de molts punts de vista en aquesta cambra i amb molta raó de ser, perquè, si en mirem les dades, el nombre d'altes d'autònoms no ha parat de créixer els darrers mesos, i ens trobem ara mateix amb més de 550.000 autònoms a Catalunya. Per tant, molta gent es veurà afectada per les mesures que aquí podem decidir. Però aquesta activitat tan intensa que desenvolupa aquesta cambra no s'ha vist moltes vegades acompanyada per l'acció del Govern. I és que, quan va començar aquest Govern a posar-se en marxa, ja va ser criticada, l'estructura que tenia dintre mateix, per diversos col·lectius, i es va relegar el tema dels autònoms a una direcció general molt, molt heterogènia. Però això són figues d'un altre paner i ja en parlarem en un altre moment. Entrant a la moció que presenta Ciutadans avui, voldríem valorar generalment alguns aspectes i concretament alguns altres. És una moció que tracta diferents temes, alguns en un àmbit, diguem-ne, bastant superficial, però és veritat que fica punts sobre les is en alguns temes que són importants. Sobre el primer punt, que parla de l'extensió de les ajudes per pagar quotes d'autònoms ampliant la tarifa plana que ja existeix en el Govern estatal..., el nostre grup s'abstindrà, en aquest punt, i ho farà perquè en pot compartir potser el fons, però no comparteix qui ho ha de fer. Nosaltres creiem que aquesta ampliació del termini de la tarifa plana l'hauria de fer el Govern de l'Estat, i creiem que carregar més, encara més, les finances de la Generalitat amb una mesura com aquesta, doncs, no seria oportú en aquest moment. Pel que fa als punts 2 i 3, el nostre grup hi va presentar esmenes per prioritzar col·lectius afectats per aquests punts, i els col·lectius que creiem que eren prioritaris eren tres: joves, aturats de llarga durada i majors de quaranta-cinc anys. Creiem que si la moció busca facilitar el relleu generacional, era bastant de sentit comú que incorporés els joves, també; bàsicament, perquè el que busquem és que..., a vegades tenim empreses molt envellides, i el que busquem és passar aquesta empresa sencera a un col·lectiu molt més jove. No serà possible, i ho lamentem; creiem que hauria sigut un bon punt per incorporar a la moció. D'igual manera, també creiem que els aturats de llarga durada podrien trobar en el fet de reprendre un altre projecte o bé substituir temporalment un autònom un espai d'oxigen per poder tenir un sou durant un temps; però tampoc ha estat possible, per tant, incloure-hi aquest col·lectiu. Tot i això, hi donarem suport. Per què? Perquè considerem que l'essència de la proposta és bona, tot i que el seu contingut era millorable. Pel que fa a la resta de punts, donarem suport a la millora, com no pot ser d'una altra manera, de programes com el «Consolida't, la Xarxa Emprèn o la xarxa Reempresa, que hem incorporat en una esmena que ha sigut acceptada per part del nostre grup. Creiem també necessari acompanyar la creació d'empreses, i, sobretot, acompanyar la seva activitat productiva, no deixar-les morir quan es creen. I, a més, s'ha dit, per la part proponent, que la moció torna a demanar –i crec que és la segona vegada que ho demanen a aquest Parlament– la constitució del Consell Català del Treball Autònom. Ho vam fer fa dos mesos a la Comissió de Treball, si no ho recordo malament, i avui hi tornem a insistir al Govern. Sembla que hi ha mandats democràtics que costen més de complir que altres, i això que aquest no porta cap tipus de despesa associada; esperem que no calgui una tercera vegada perquè sigui realitat. I, per últim, i com no pot ser d'un altra manera, agrair a la CUP l'esmena que ha fet per incrementar inspeccions de treball –creiem que és molt oportuna– i combatre l'ús dels falsos autònoms; segueix la línia de la proposta que vam fer nosaltres fa pocs dies i que va ser aprovada a la Comissió de Treball. És important, aquest punt, perquè, com s'ha dit aquí abans, un 30 per cent de les noves altes poden ser considerades falsos autònoms, i provoca una mercantilització de les relacions laborals que només va a costa dels drets dels treballadors. Per tant, un punt molt important que ha millorat molt la moció. Moltes gràcies, presidenta, i gràcies a la proponent.
Moltes gràcies, senyor Gibert. A continuació té la paraula el senyor Joan Ramon Casals, de Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera Bassa, bé, jo, en principi, començaré negant part de la major del que ha comentat la Laura, que els autònoms, diguéssim, per a aquest Govern són invisibles. Tot el contrari. Jo crec que, justament, hi han dades objectives que ho demostren: la mitjana de l'activitat emprenedora a Espanya és del 5,1 per cent, i la mitjana a la Unió Europea és del 6,9 per cent; la catalana és del 7,5 per cent. Estem per sobre de totes les mitjanes, i, per tant, vol dir que som un país d'esperit emprenedor, però que, en tot cas, té les institucions al seu costat perquè sigui així, possible. I recordar-li, en tot cas, les dades: que, només en l'últim any, gràcies al «Catalunya emprèn s'han creat més de quatre mil empreses. En tot cas, d'això en podrem parlar, perquè jo crec que és una mostra clara que realment també ens interessem, des d'un punt de vista de grup parlamentari que estem en el Govern o defensem el Govern..., que és que hem impulsat, conjuntament amb tots els grups –i els agraeixo molt l'esforç que ha fet el seu propi grup, també, amb el Joan García–, la comissió d'estudi per a l'emprenedoria i el treball autònom. Jo crec que justament a la moció hi han parts que demostren clarament que ho hem de treballar d'una forma conjunta, perquè nosaltres entenem, des del nostre punt de vista, que hi havien propostes que tenien a veure molt, també, amb com s'enfocava l'emprenedoria, i ho tractaven des d'un punt de vista més d'autònom o de treball, i això s'hauria d'aclarir. Dit això, per què també proposem aquesta..., i és oportú parlar-ne en aquesta comissió d'estudi –i no en parlarem avui, en aquesta moció? Doncs, perquè hi han molts temes que realment interessen als autònoms que no depenen de les competències de la Generalitat de Catalunya, i això no pot negar que no és cert, perquè estem parlant de quin és el problema de les pensions. Tots sabem que els autònoms tenen un 40 per cent menys de pensions quan es jubilen que els treballadors, diguéssim, del règim general, i, això, qui té la competència per millorar-ho és l'Estat espanyol; el de pagar l'IVA quan hagin pagat les factures, no abans... En el tema dels falsos autònoms, també la legislació la té el Govern de l'Estat. Per tant..., o coses que compartim tots els que estem en aquesta cambra, però sembla que a l'Estat espanyol no ho vulguin compartir, que és que, per exemple, els autònoms que estiguin..., diguéssim, que facturin menys que el salari mínim interprofessional no paguin la quota d'autònoms que estem parlant, i que és un dels punts –el primer punt– d'aquesta moció. Jo, en tot cas, també, dins d'això, d'aquestes diferències –que jo espero, com ha dit l'Albert Botran, que en la comissió d'estudi puguem analitzar-ho molt més enllà–, agrair també l'esforç que hem fet entre tots, i especialment amb Ciutadans, per intentar millorar el màxim possible la moció i fer una moció que pugui aportar coses en positiu per als emprenedors i els autònoms del nostre país. Per això hem fet esmenes en la línia de millorar el SOC, en la línia de crear bosses per ajudar a buscar substituts d'autònoms. També el tema de mirar el «Catalunya emprèn i el «Consolida't, diguéssim..., tenir molta més definició i suport per a aquests col·lectius concrets a què fan referència. O, justament, les línies de finançament, que, tant de l'ICF com d'altres programes que ja està fent la Generalitat de Catalunya des del Departament d'Empresa, puguin anar, més específiques, en aquests col·lectius, i especialment en el que té a veure amb el relleu generacional, que sobretot es fa des d'Empresa i des del programa Reempresa i té un èxit molt, molt important. Nosaltres sí que també diem ja..., ja avancem que demanem votació separada del punt 1, del punt 2.b i del punt número 5. El punt número 5, que és al que volia fer referència, és la constitució del Consell Català del Treball Autònom. Sap –i ho hem defensat aquí, molt clarament, nosaltres– que per qüestions formals ara no ho podríem fer. En tot cas, nosaltres ens abstindrem, perquè no ens volem negar a fer-ho, però serà molt difícil poder-ho fer. On sí que hi ha la gran diferència entre..., d'aquesta moció entre Junts pel Sí i Ciutadans –jo crec que algun altre grup també ho ha dit, que ho comparteix, ara mateix ho ha dit el Grup Socialista–..., això ho hauria de fer l'Estat. El que no pot ser és que se'ns demani que incrementem una despesa de 16 milions d'euros..., no val treure-la del departament del senyor Romeva, que fa una feina excel·lent per ajudar les empreses i els emprenedors del nostre país a poder-se externalitzar i exterioritzar i exportar, i això és bàsic per a les empreses. Però el que no pot ser és que..., no sé si és que del que tenen és por, poder..., com que s'estan gastant els diners del Pacte de Toledo, de la seguretat social, necessiten garantir els ingressos de la seguretat social de l'Estat, perquè és veritat que els estan dilapidant, i el que està en risc són les pensions de tots els catalans, i també dels espanyols. Però també una altra raó: perquè no tots..., o sigui, l'ajuda que s'ha de fer –hi estem d'acord– per als emprenedors que comencen, que no paguin durant el primer any, s'ha de fer per als emprenedors, no per a tots els autònoms; estaríem bonificant o beneficiant, poder, falsos autònoms. S'ha de fer a aquells emprenedors que passin pel programa acreditat per les empreses de Xarxa Emprèn, que són les que garanteixen que efectivament són emprenedors que efectivament posen en marxa el seu negoci i són emprenedors entesos com a tals, que són els que nosaltres entenem que han de rebre aquesta bonificació. Però qui ho ha de fer és l'Estat. I, a més a més, no estem d'acord, tampoc, en les bonificacions que proposen, perquè a pesar que considerem que, a més a més, se'n beneficiaran molts pocs casos de relleu generacional –estem parlant en el cas de transmissions patrimonials, perquè no es produeix, en la majoria d'aquests casos–..., a més a més, és molt simbòlic, i acabaria sent un altre problema: vostès demanen que engreixem, des de la Generalitat, els ingressos de l'Estat i buidem els ingressos de la Generalitat de Catalunya. Creiem que això, amb el sistema de finançament que té el nostre país, no és el que ens mereixem. El que ens mereixem és, justament, un govern amb els màxims recursos per poder ajudar els emprenedors i els autònoms del nostre país. Per últim, sí que agraïm molt tot el tema dels falsos autònoms, amb l'esmena que ha fet la CUP –també, molt d'acord–; però, sobretot, gràcies també a la feina que ha fet la consellera Bassa justament en el cas de Movistar, per demostrar que, efectivament, al Govern es va fer molt bona feina...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...i ho té com una prioritat. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Casals. A continuació té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bé; gràcies, presidenta. Vicepresident, conselleres, diputades, diputats, bona tarda. En la seva interpel·lació, la diputada Vílchez feia referència a la difícil situació dels treballadors autònoms en comparació amb la resta de treballadors i les seves condicions laborals, i té tota la raó del món: un treballador autònom té molt més difícil l'atur, té la cobertura de malaltia amb molta més dificultat, o la pensió, per exemple, i sobretot, el que és pitjor, no té cap capacitat de negociació sobre les seves condicions laborals –cap, ni una. Però, és clar, al mateix temps, es felicitava perquè s'hagués incrementat el total de treballadors autònoms en un 1,4 per cent els darrers sis mesos, liderat, aquest creixement, sobretot per les dones. Doncs, miri, no sé si cal felicitar-nos gaire, perquè s'incrementi el nombre de treballadors que sabem que comparativament són els que tenen pitjors condicions laborals. Ho dic perquè..., és bo que tinguem més gent treballant? I tant que sí. Ara, hem de potenciar aquest treball més precari? I tant que no. És una reflexió, eh? Jo suposo que tenim alguna diferència de plantejament amb relació al treball autònom, perquè, per exemple, en la seva interpel·lació de l'altre dia vostè deia: «També s'és autònom quan es té un esperit emprenedor. Home, «també, no: «sobretot. O sigui, nosaltres creiem que la figura de l'autònom hauria de ser bàsicament la d'aquell emprenedor que vol desenvolupar una feina de manera autònoma i no per compte d'altri, i que, en canvi, el que es fa autònom però és dependent, perquè ho fa per necessitat o ho fa per exigència empresarial, és més una anomalia del nostre sistema laboral que no un element per afavorir, sinó més aviat per intentar transformar en una situació de dependència laboral, estable i sota conveni. És a dir, el nostre model laboral per sortir de la crisi no és ni l'autoocupació ni el foment del treball autònom. Els treballadors autònoms que decideixen emprendre un projecte laboral propi perquè tenen idees i són emprenedors, se'ls ha d'afavorir, naturalment, i s'han de millorar les seves capacitats per desenvolupar els seus projectes, és clar que sí, i han de tenir un nivell de protecció social molt més elevat que el que tenen ara; però el que no podem és, potenciant l'autoemprenedoria, ampliar l'estratègia d'externalització del treball basada en l'autoexplotació dels autònoms que, per necessitat, renuncien a unes condicions laborals dignes. Jo crec que hem de fer una reflexió seriosa sobre aquest tema, perquè hi ha estudis que ens confirmen que la majoria del més de mig milió d'autònoms al nostre país ho són per obligació: el 70 per cent declaren que ho són perquè no poden ser assalariats. Per tant, no convertim una anomalia en la normalitat del nostre mercat de treball, si us plau. I una prova palpable del que dic és la voracitat de les grans empreses, que, no contentes només a derivar feina cap a autònoms dependents que tenen més o menys una mínima regulació legal, fan frau de llei i converteixen el que hauria de ser una relació laboral assalariada en uns falsos autònoms dependents, com aquí hem anat parlant. I ho demostra la sanció recentment posada per la inspecció de treball, i ho demostra la situació escandalosa de les Càrniques d'Osona, o de la Garrotxa, que, utilitzant precisament aquesta figura, estan sotmetent els seus treballadors, francament, a una situació que podríem dir que és d'autèntic esclavatge laboral. Nosaltres demanem, en una de les nostres esmenes, un pla per eradicar aquesta pràctica i sancionar els mals usos de la figura de l'autònom dependent –esmena que no sé si se'ns ha acceptat o no, que no l'he vista en el resultat final. Per aquesta raó no podem votar, francament, el primer punt que vostès ens plantegen; bàsicament perquè, segons quin tipus d'actuació fem sota l'aparença d'ajuda als autònoms, el que acabem fent és incentivar les grans empreses a utilitzar aquesta figura per precaritzar les condicions de treball. El punt 2, en canvi, ens sembla correcte i el votarem a favor, excepte, també, el punt 2.b –el punt 2.b–, perquè creiem que s'hauria d'acotar moltíssim, ja ho vam parlar. Per exemple, vostè sap que la majoria de grans fortunes del país cotitzen com a autònoms? [[Veus de fons.]] No, no, no és demagògia, eh? No creu vostè que si fem bonificacions així, sense més, estem obrint l'aixeta de la picaresca? Plantegem-nos-ho. Hauríem d'estudiar i posar límits a qualsevol possible bonificació. El punt 3, que inicialment no s'entenia gaire el que volia dir, amb relació a les substitucions en cas de baixa, tal com ha quedat en les transaccions que han fet ens sembla correcte, innocu però correcte, així com també ens semblen correctes el punt 4 i el punt 5, que els votarem a favor. No sabem què farà vostè amb l'esmena segona que hem fet nosaltres per fer un programa per facilitar la substitució del treball autònom per treball assalariat i amb drets. Per la via de la negociació i amb l'impuls de l'Administració pública, podríem acabar transformant en un treball més regulat i amb més drets el que estan fent moltes persones que es fan autònoms per exigència de les empreses, si volen treballar. En resum, doncs, agraïm l'acceptació de l'esmena –si ens n'accepta alguna, que no ho sabem–, i demanarem votació separada dels punts 1 i 2.b, que es podrien votar conjuntament. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Vidal. A continuació té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya. [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau.
Senyora presidenta... Honorable presidenta, vicepresident del Govern, conselleres, aviso que ahir se'm va acabar tota la creativitat [[rialles]] i que avui faré una cosa... [[Aplaudiments.]] Bé, escoltin, alguns entenen que el motor de la nostra economia són el sector públic i la iniciativa pública. I, efectivament, el sector públic hi ha de jugar un paper important, eh? I hi ha de jugar un paper que és justament el contrari –i jo no sé, conseller, si algun dia n'aprendrem–..., és a dir, el contrari del que habitualment fem, que és: en les èpoques expansives, també augmentar la despesa pública, i després..., en contra del sentit comú més bàsic, no? I en les èpoques..., llavors has de fer unes retallades, i no et permet fer polítiques contracícliques, però... Per tant, hi té un paper, el sector públic, però per nosaltres no serà mai l'eix central de l'activitat i del creixement econòmic, no? Nosaltres pensem que són els que s'hi deixen la pell, els que es juguen els diners, els que aixequen la persiana cada matí els que al final –per tant, els petits empresaris, sobretot, els autònoms–..., els que tenen el pols i les regnes de l'economia, no? I el que hem de fer nosaltres és precisament facilitar la seva activitat –facilitar la seva activitat–; el contrari, per exemple, del que està fent l'Ajuntament de Barcelona. Vostè, que no sé si té contacte amb l'ajuntament, o el senyor Dante, que ara té vara alta i pot parlar amb els seus companys de l'ajuntament..., escoltin, vostès estan fent una política clarament contrària als autònoms i als petits empresaris, amb la seva política contra les terrasses dels bars. Aquest matí han enviat la policia a requisar i a retirar les terrasses de la Boqueria; doncs, això és precisament el contrari del que s'ha de fer. I el que s'ha de fer és crear un marc, precisament, perquè els autònoms puguin tenir feina i puguin vendre i puguin oferir els seus serveis. I per això la reforma laboral que per vostès és l'avançada de l'apocalipsi..., doncs, la reforma laboral ha beneficiat també els autònoms, perquè els ha permès també tenir més flexibilitat i més capacitat d'adaptació, a pimes i a autònoms. Perquè abans que deduccions, i nosaltres votarem a favor d'aquestes deduccions..., però abans que deduccions el que necessiten els autònoms és creixement, és pols econòmic, és consum, perquè això els permet sobreviure i créixer. I nosaltres estem fent els deures, i són evidents, malgrat que vostès preferirien un panorama molt més enfosquit i poder dir que amb el PP tot va malament; però no, les coses van bé, i a veure si ens hi posem i tenim d'una vegada un govern. Per tant, a més d'aquest marc general de creixement, que és l'aire que permet la vida als autònoms, nosaltres hem treballat també, des del Govern d'Espanya, per prendre mesures concretes que facilitessin la seva activitat. Per exemple, la tarifa plana, que aquí es demana ampliar a nivell autonòmic. Es demana, i algú deia: «Això ho ha de fer l'Estat. Doncs, miri, hi ha altres comunitats autònomes... I deia el diputat de Junts pel Sí: «No es poden demanar més sacrificis a la Generalitat. Escolti'm, hi ha altres comunitats autònomes, com Madrid, que segons vostès tenen un dèficit fiscal superior, que estan bonificant els autònoms durant més mesos dels que la llei estatal ho fa. I, per tant, aquí també ho podem fer, perquè si allà tenen diners, aquí en tenim, també. D'aquesta tarifa plana, se n'han beneficiat 715.000 autònoms. Hem abaixat també els impostos per als petits..., i els autònoms que tenen menys nivell d'ingressos. Nosaltres celebrem aquest text de Ciutadans, que votarem a favor. És una llàstima que no ens hagin acceptat les nostres esmenes, pensem, perquè vostès parlen d'unes figures especialment vulnerables. Nosaltres pensem que aquestes tipologies de vulnerabilitat es podien ampliar una mica. No només les figures que vostès diuen tenen necessitat de tenir feina; hi ha altres casos que també la requereixen amb intensitat. També ens semblen encertades les esmenes que s'hi han introduït de Junts pel Sí i del PSC, home, perquè al que van és a dir: «Escolti'm, tenim eines?, tenim instruments? Doncs, aprofitem-los, enfortim-los i musculem-nos. I, per tot això, nosaltres hi votarem a favor, i agraïm aquesta moció.
Moltes gràcies, senyor Sánchez. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Laura Vílchez.
Gràcies, presidenta. Bé, primer de tot, agrair a tots els grups les esmenes presentades, la predisposició per arribar a acord. A l'Albert Botran, de la CUP, només..., no li hem acceptat aquella primera esmena amb un redactat futurista, perquè trobem que prou en tenim de gestionar el present per posar-nos a gestionar futurs marcs legals. Al PSC, al Pol, qui ho ha de fer? Bé, demanem, com deia el Fernando, complementar el que ja fa l'Estat, el que es fa en altres comunitats i en altres municipis –catalans, inclús– i és un model d'èxit. De quotes i tot això, ja tindrem temps de parlar-ne al Congrés. A Junts pel Sí, això que jo li dic, que vostè em nega, estarem encantats de discutir-ho a la comissió que crearem. Vostè sap que aquest model, del punt 1, de complementar les quotes, té èxit en altres indrets, però, bé, continuarem aprofundint i treballant el tema per poder-ho tirar endavant. Al Fernando, del Partit Popular, agrair-li els seus comentaris en aquestes esmenes que no li hem volgut acceptar, però no per res, sinó perquè simplement anaven dirigits..., aquests programes van dirigits a tothom, però hem volgut marcar aquesta preferència en aquests dos col·lectius, que, com vostè bé ha dit, són especialment vulnerables. A Catalunya Sí que es Pot, creiem que tant si és estrictament emprenedoria com si és per provar l'autoocupació, se'ls ha de donar cobertura; sigui pel motiu que sigui, que un es fa autònom, se'ls ha de donar cobertura. La bonificació és concreta; la bonificació, que vostè parlava que era molt genèrica, jo crec que en el text queda ben dit que és específicament per a aquestes operacions de traspàs d'activitat. I re, hem intentat transaccionar tot el que hem pogut perquè tothom s'hi pogués sumar. I, bé, sempre hem tingut en ment els interessos dels autònoms, i suposo que deuen estar esperant de nosaltres que els tinguem una mica més d'atenció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vílchez. Estem cridant a votació. Senyor Turull... [[Pausa.]] [[Joan Ramon Casals i Mata demana per parlar.]] Senyor Casals.
Sí, només recordar que hem demanat votació separada del punt 1, del 2.b i del punt número 5.
Sí, m'han demanat votació separada del punt 1 i del 2.b.
I del 5.
Es poden votar conjuntament? [[Veus de fons.]] No. [[Pausa llarga.]] S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2.b i 5. Començarem votant el punt 1, després el 2.b, després el 5 i després la resta de la moció. D'acord? [[Pausa.]] Anem a votar, doncs, el punt número 1. Comença la votació. El punt 1 ha quedat rebutjat per 33 vots a favor, 72 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt 2.b. Comença la votació. El punt 2.b ha quedat rebutjat per 49 vots a favor, 71 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt 5 ha quedat aprovat per 69 vots a favor, cap en contra i 60 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre el treball autònom ha quedat aprovada per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció a la infància]] [[302-00071/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció a la infància, presentada pel Grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. [[Remor de veus.]] Per a exposar-la, té la paraula la senyora Gemma Lienas. [[Pausa. Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci; gràcies. Diputada, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades, aprofito per saludar les persones que ens acompanyen avui. En una narració, el punt de vista és l'òptica on se situa el narrador per explicar la història. Imaginin una novel·la policíaca on hi ha un assassí, una investigadora i una persona assassinada: la història seria molt diferent si poséssim el punt de vista sobre la investigadora, sobre l'assassinat o –per què no?– sobre la persona morta. El punt de vista també és molt diferent..., o la història és molt diferent si el punt de vista és un narrador que participa de la història o és un narrador que no participa de la història, sinó que ens l'explica des de fora. El punt de vista des del qual s'explica qualsevol novel·la, notícia, anunci, resulta bàsic per comunicar una emoció o un concepte, o de vegades les dues coses alhora. No sé si recorden la pel·lícula La finestra indiscreta, de Hitchcock. Hi ha una escena que és molt bona, és una escena en la qual la noia entra a la casa del que suposen –ella i la seva parella– que és l'assassí. I hi entra pensant que l'assassí no hi és, però l'assassí entra a la casa després que ella hi hagi entrat. I tot està explicat des de l'òptica del company, que ho veu des d'una finestra i que no hi pot actuar, perquè té una cama enguixada, i, per tant, no es pot moure. Aquest punt de vista aconsegueix comunicar una angoixa brutal a l'espectador. Però no sempre el punt de vista és deliberat, sinó que sovint, a la vida de cada dia, l'apliquem per inèrcia. És el punt de vista amb el qual estem programats per defecte; és el punt de vista que ens ha inculcat la cultura en la qual vivim, en el nostre cas, per fer-ho fàcil i ràpid, el patriarcat. Així que la majoria de persones, ho sàpiguen o no, estan acostumades a observar la realitat des d'aquesta mirada. I per què els explico tot això? Doncs, perquè té relació amb el nostre sistema de protecció a la infància. Repeteixo el que vaig dir en l'anterior Ple: no pretenem atacar els nostres professionals, ni tan sols l'Administració. No diem que tots els desemparaments siguin injustos, no ho diem; diem que alguns ho són i que d'altres, els que estan etiquetats amb l'etiqueta de negligència, potser podríem resoldre'ls, de vegades, sense necessitat de treure les criatures de casa, si poguéssim ajudar més les famílies. El que diem, doncs, és que cal revisar el sistema, que ens cal un nou punt de vista; un punt de vista que de debò preservi els drets de l'infant, perquè una cosa és respectar els drets d'infants i joves, i l'altra –molt diferent– és aplicar una perspectiva adulta als seus drets. Creuen que els infants aplicarien el mateix punt de vista que l'Administració, quan se'ls desempara? De vegades segur que no. Per això presentem una moció que toca tres punts bàsics: al primer demanem que les accions que es fan per determinar si un infant es troba en risc es revisin i s'apliquin amb un punt de vista que, d'una banda, sigui rigorós i transparent, i que, de l'altra, sigui menys restrictiu, que tingui menys biaix de classe social i menys biaix de cultura occidental. No pot ser, per exemple, que una malaltia mental provoqui un desemparament; el que hauria d'implicar és més ajuda a la família perquè l'infant pogués mantenir-se en el nucli familiar, i més ajuda a la persona que té la malaltia mental. No pot ser que un divorci tempestuós desemboqui en un desemparament de les criatures; hauria de portar a oferir una mediació. Segon punt: demanem més recursos i formació per als EAIA. Tenen una feina molt delicada i han de disposar, doncs, de més eines. I, a la vegada, atesa la importància de les seves decisions, que impliquen de vegades una modificació molt important de la vida d'infants i joves, necessiten molta més formació i també la supervisió de l'Administració. I tercer: demanem dades, dades objectives penjades amb regularitat al web del departament que ens permetin tenir una mirada objectiva dels problemes, i, per tant, buscar-ne les solucions. Perquè, per un costat, hem de conèixer el nombre de criatures que estan en risc, els motius, les mesures que s'apliquen, i, de l'altre, hem de tenir les dades també de què passa amb totes aquestes criatures quan les tutela l'Administració, quins resultats n'obtenim. Finalment, si hagués de resumir-ho tot en una sola paraula, diria que necessitem transparència perquè totes les parts entenguin què es fa i per què es fa. I no vull acabar sense agrair la feina feta al grup dels socialistes i també a Ciutadans, perquè les seves esmenes han millorat el text inicial. I també agrair a Junts pel Sí la seva voluntat negociadora, que ha permès molts acords. Diputats, diputades, ara ja se sap que un centre no és el millor lloc per educar un infant, per donar-li l'escalf al qual té dret. I també se sap que la família perfecta no existeix, i el risc zero per als nostres infants, tampoc. El que necessiten les famílies, i, sobretot, els infants i joves, és ajuda quan es troben en una situació difícil. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Lienas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Elisabeth Valencia, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Buenas tardes a todos, diputados, diputadas, conselleres. Ninguna etapa es más intensa, bonita y vulnerable que nuestra infancia; nuestras primeras experiencias marcarán el rumbo de nuestras vidas. Por este motivo agradecemos que se vuelva a poner encima de la mesa la necesidad de revisar el sistema de protección de infancia que tenemos en Cataluña. Hemos presentado enmiendas a la moción con voluntad de sumar, de priorizar en políticas de infancia, revisando las partes del sistema de protección que se pueden mejorar. Agradecemos desde aquí a Catalunya Sí que es Pot su voluntad para llegar a acuerdos en esta moción. Queremos que el objetivo que persigue la ley, proteger los derechos de los menores y hacer que la infancia esté en el centro de las políticas públicas, sea una realidad. Cuando existe una posible vulneración de derechos de menores, los que deciden la medida protectora a aplicar e intervienen en caso de desamparo son los equipos de EAIA. En cuanto a la intervención de estos equipos, defendemos que sea lo más humana posible para garantizar la estabilidad emocional del menor y de su familia. Queremos dar las gracias desde aquí a los profesionales que trabajan día a día con los menores. Nos consta que trabajan con recursos insuficientes, con falta de supervisión, y en ocasiones están sobresaturados. Estos equipos tienen una gran responsabilidad: la protección de derechos de los menores, y deben plantear un plan de mejora a las familias en caso de que exista un desamparo para que puedan recuperar la guarda y la custodia de sus hijos lo antes posible. Respecto al plan de mejora de las familias, es necesario un seguimiento de las visitas a los familiares. Las visitas deben estar notificadas y deben evaluarse para saber si desaparecen o no los factores de riesgo, porque la importancia de cada caso es vital. Y, para unificar criterios de actuación que faciliten el trabajo de los profesionales, es muy necesario un protocolo de actuación que sea claro y más completo que las guías actuales. Tenemos ya un protocolo de intervención en el caso de vulneración de derechos que contempla el ámbito educativo, pero necesitamos un protocolo que podamos utilizar en todos los casos y para todos los entornos; un protocolo donde se contemple historia, antecedentes familiares, número de entrevistas; un protocolo en el que se cuente con la opinión del menor. Es importante que en cuanto se detecten dificultades en las familias, ya sean económicas o de otro tipo, que comporten un riesgo para los derechos de los menores, la Administración esté para apoyarlos y esté de su lado, y, por favor, que no les dé la espalda. Las familias, cuando pasan un mal momento, necesitan más ayudas; necesitamos más inversión en prevención para que no se den estos casos. En cuanto a los anuncios de la conselleria sobre las firmas del contrato programa que ha anunciado este Gobierno recientemente, supondría una inversión para los equipos EAIA, pero la gran pregunta que tenemos es: «¿Para cuándo? Este Gobierno se ha puesto la fecha para el cumplimiento de este contrato programa hasta 2019; ¿sabe este Gobierno dónde estará en unos meses? Nosotros pensamos que no lo sabe. Miren, este Gobierno es el Gobierno del «vuelva usted mañana, para políticas sociales..., però tenim pressa per la independència. Permítannos que bajemos a la realidad. Este president se someterá a una cuestión de confianza este próximo mes de septiembre, y este Gobierno no cuenta con apoyos ni para aprobar el presupuesto. Si la enmienda que han presentado desde Junts pel Sí comprometiéndose a dotar personal en 2017 se cumple igual que la aprobación del presupuesto, señora consellera, lo llevamos claro. Presenten ustedes un presupuesto en el que no se destine ni un solo euro para independencia y destinen ese dinero a políticas sociales: ya verá como las cosas cambian. Los menores, sus familias y los profesionales necesitan un gobierno que vaya más allá de fotos y de anuncios. Necesitan acciones de gobierno, realidades, y, si no lo van a hacer, dejen paso: nosotros estamos preparados, y, en cuanto podamos, lo haremos. En relación con el plan de mejora anunciado por la DGAIA, necesitamos fechas concretas para la puesta en marcha. El plan anterior lo hemos tenido caducado nada más y nada menos que durante dos años. Para finalizar, les diré que hay que revisar el sistema de protección. Para ello son necesarias voluntad política e inversión. Cuenten con nosotros para colaborar en que Cataluña sea más próspera y tenga más justicia social. Para planes independentistas, no nos llamen; para mejoras sociales, sí. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Valencia. A continuació té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. [[Veus de fons.]] Sí. Gràcies, presidenta. Senyora Lienas, es deu haver oblidat de mi, de nosaltres, de la CUP - Crida Constituent, perquè tinc torn de paraula perquè hem fet esmenes i perquè vostè ens ha acceptat esmenes, i sembla que ni hem presentat esmenes, ni han sigut útils, ni han millorat el text. Bé, suposo que estem tots molt esgotats, molt nerviosos i amb necessitat de vacances. No li peguis més, Coscubiela, que això no es fa. [[Rialles.]] Partim... [[Rialles i alguns aplaudiments.]] Això no es fa amb ningú –amb ningú–, i amb una companya tampoc. Partim de la base que el nostre sistema de protecció a la infància és profundament fràgil, tot i que partim d'un model ben dissenyat però insuficientment dotat a tots els nivells, i sobretot pel que fa als nivells més preventius, que són els que corresponen als serveis bàsics d'atenció social, que estan a hores d'ara absolutament col·lapsats i sense donar resposta. Igualment ens preocupa –és preocupant– la saturació dels nivells d'atenció especialitzada, on trobem mancances de tota mena, i valgui a dir que un dels problemes més importants per a aquesta atenció especialitzada rau també en el fet que aquest sistema, tot i estar ben dissenyat, té una gran part d'externalització dels serveis –externalització dels serveis que és una pràctica heretada de les directrius polítiques d'Unió Democràtica durant tots els anys que va estar al capdavant de la conselleria d'Afers Socials i Família, i que, malauradament, no ha estat mai revisada ni reorientada–; com ens preocupa l'incompliment de les ràtios professionals als EAIA, que ha estat incorporada a la moció que ens presenta Catalunya Sí que es Pot; com ens preocupen la dotació clarament insuficient dels professionals per a la Unitat de detecció i prevenció del maltractament infantil i la manca de places de serveis residencials als CRAE, i també dels centres d'acolliment. Ara bé, potser són menys conegudes, però no menys importants, les mancances existents en els dispositius de suport als infants que es troben dins del circuit de protecció. I, en aquest sentit, cal destacar la insuficiència de personal, per exemple, per a una cosa tan bàsica com l'acompanyament físic dels infants als espais de visites amb les famílies, que solen ser espais allunyats d'on viu el nen o la nena; com la manca de dispositius per assegurar una protecció immediata quan es requereix; o com l'endarreriment en el cobrament de les prestacions per al dret subjectiu –Cose–, que són les prestacions a les famílies acollidores extenses i les prestacions als joves extutelats. Totes aquestes carències i mancances provoquen unes disfuncions importants dintre del sistema, i col·lapsen: hem de dir que tenim un sistema col·lapsat. I cal destacar –ho ha dit l'anterior compareixença– que si aquest sistema avui funciona, hem de dir-ho clarament, funciona substancialment per la dedicació, per l'interès de les persones professionals que hi són; persones professionals altament compromeses i que massa sovint, excessivament massa sovint, treballen per sobre de les seves possibilitats. Trobem casos de poca atenció; trobem casos d'endarreriments; trobem casos, fins i tot, d'algunes actituds prou professionals, però hem de tenir en compte que... Només cal estudiar els nivells de baixes laborals i d'inestabilitat dels professionals del sector precisament per temes d'esgotament, d'estrès; per tant, uns nivells que no responen al nivell professional que requereixen les criatures més vulnerables. Cal tenir en compte aquestes professionals, cal tenir en compte els seus drets, cal tenir en compte les condicions amb què estan treballant. Però, en aquest escenari, també entenem que hi ha mesures que caldria implementar amb urgència –s'ha dit, també–: dotar de recursos d'atenció els infants i les seves famílies per garantir el desenvolupament integral dels infants en el si de les famílies, abans que hagin de ser separades; complir amb les ràtios de professionals –introduït també a les esmenes que s'han presentat–; revisar i actualitzar el document de bases dels EAIA –és del 2008–, i garantir un sistema de finançament d'aquests equips que incorpori la direcció tècnica de lideratge, de suport, supervisió, etcètera. I d'extrema urgència: reduir el temps d'espera entre la proposta i l'assignació d'una plaça, centre o família d'acollida; resoldre la situació dels infants i adolescents tutelats que resideixen en centres no adequats per a les seves necessitats; atendre eficaçment les necessitats dels infants i adolescents tutelats amb greus trastorns de conducta i emocionals. Així mateix, cal revisar –i amb això aniria acabant– el cost d'estada d'un infant o un adolescent en un centre residencial. Actualment es donen excessives..., massa diferències entre el cost en un centre públic, en un centre privat o en un centre de concurs. Són temes que hauríem de tenir molt presents, perquè afecten no només la qualitat del servei, sinó també la qualitat de les condicions laborals dels treballadors. I, per últim –i amb això acabo, em deixo coses, però...–, senyora Lienas, voldria que aquest tema no fos un tema més que anés a la paperera. Ho hem parlat moltes vegades; penso que a la Comissió de la Infància n'hem de crear una comissió de seguiment. Hem d'intentar que aquest tema no sigui el tres-cents vuitanta-quatre, que queda en un paper i que queda en una votació molt bonica, però que no tira més enllà. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies. Gràcies, senyora Serra. A continuació té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Senyores, senyors diputats, conselleres, vicepresidenta, el tema que ens ocupa avui no és fàcil, tant per la seva amplitud –també– com per la seva complexitat. Catalunya compta, jo crec, amb un sistema de protecció de la infància i de l'adolescència que és bo, bo en general; tenim els recursos, tenim els circuits, els professionals que fan possible que quan un infant o un jove es troba en situació de desemparament, doncs, pugui tenir accés a una sèrie de recursos i a una sèrie d'itineraris que li permetin desenvolupar la seva vida en condicions òptimes. Vagi per endavant, també, que considerem que els treballadors i treballadores de la DGAIA són grans professionals, tot l'equip de les EAIA també, als territoris, que sovint han de prendre decisions molt complicades. I decisions que estan basades, al final de tot un recorregut, a decretar el desemparament d'una família del seu fill, i, per tant, és una de les decisions possiblement més dures que han de prendre. I és per aquest motiu que celebrem la moció de Catalunya Sí que es Pot. El desemparament considerem que ha de ser l'última, i, de fet, és l'última de les decisions que s'han de prendre; és la més traumàtica per a la família, però també, sobretot, per al menor. Som com som per l'educació que rebem, fonamentalment de la nostra família, i quan es detecta una situació de maltractament, d'abús o de manca de cura de la família cap als infants, quan es detecta i, per tant, s'acredita, doncs, s'ha de fer una actuació ràpida. Però deurà coincidir amb mi que cadascun dels errors que es produeixen –que són pocs, però que es produeixen– esdevé el trencament del nucli familiar, amb conseqüències psicològiques molt greus per a l'infant però també per als pares, que veuen com l'Administració –i no un jutge– pren la decisió de separar-los del seu fill, quan els criden a una reunió, sense possibilitat d'acomiadar-se'n, i amb greus dificultats per defensar-se de les acusacions. Per tant, defensar les famílies en aquests casos d'error és també protegir el menor davant d'una decisió mal presa per part de l'Administració. Les esmenes socialistes van en dues línies: la primera, augmentar les possibilitats de les famílies davant les decisions que es poden considerar injustes; i assegurar que els infants i joves tutelats per la DGAIA no perdin els drets que tenen com a ciutadans. Per fer efectiva la primera de les línies, doncs, considerem que cal assegurar que, si es produeixen retirades de tutela per qüestió de manca de recursos econòmics, s'incorpori..., o es reforci –perquè en aquest cas ja existeix– el que es diu Cose, senyora Vilella, el que alguns en diem «pla individual d'acció –moltes vegades té diferents noms, no?–, i, per tant, que les famílies que es troben en aquesta situació rebin els recursos per part de l'Administració per intentar deixar de tenir manca de recursos, i, per tant, poder recuperar la tutela. I això ja s'incorpora en la moció. També celebrem que s'hi hagi inclòs la possibilitat, sempre que sigui possible, d'acomiadar-se del menor –d'acomiadar-se'n–, un fet que ara mateix no sempre es produïa i que denota una certa manca de sensibilitat en alguns casos –hi insisteixo, en els que es pot, perquè de vegades no es pot fer– dels processos actuals. Que, davant una retirada del menor del seu nucli familiar, l'EAIA o la DGAIA faciliti a la família un document intel·ligible i clarificador on s'exposin totes les vies existents, tant en l'àmbit administratiu com en el judicial, a què la família pugui recórrer tant per exercir la seva defensa com per a la recuperació del menor; també l'accés a tota la documentació referent al seu cas per tal de garantir la possibilitat de defensa davant d'un jutge. Demanem –i sembla que Junts pel Sí no ho té clar, per les converses que hem tingut– que les famílies que ho desitgin puguin anar acompanyats d'un advocat o una advocada a les reunions de la DGAIA. Per tant, després intento... [[Veus de fons.]] Sembla que al final sí? [[Pausa.]] Fantàstic. Anava a dir: «Si us plau, expliqui'm per què no, perquè no ho acabava d'entendre, no? En tercer lloc, instem el Govern a prendre totes les mesures necessàries en l'Administració de justícia per tal d'accelerar els judicis que pugin existir en casos de desemparament. Saben les limitacions competencials que tenim per a aquest fet, i crec que, al final, la transacció que s'ha fet uneix la voluntat de tots els partits polítics de trobar la millor solució per intentar que l'Administració de justícia en aquests casos sigui bastant més ràpida del que és actualment. Vaig acabant. Vull centrar-me, en aquests quaranta segons que ens queden, en una de les propostes que no han estat acceptades i que té a veure amb una qüestió que va directament als drets dels infants, i que no es troba en aquesta moció en aquests moments. Quan un jove o infant tutelat deixa d'estar tutelat..., quan un jove deixa d'estar tutelat, de fet, rep una prestació econòmica del voltant de quatre-cents cinquanta euros durant un temps, eh?, perquè pugui continuar la seva vida, no? Com es finança? Hi ha una part important que posa el mateix Govern, però també es finança a través de les pensions d'orfandat, que són dels mateixos infants. I nosaltres, i també el Síndic de Greuges, demanàvem que, en tant que és una pensió pròpia de cadascun d'aquests infants, en tot cas, li n'hauríem de fer la devolució quan marxi, però el que no podem fer és donar els mateixos serveis a tots els infants i que uns hi hagin contribuït amb la seva pensió i els altres no ho hagin fet. Per tant, és un sistema que no és just, en el seu finançament. Això ho hem de mirar; no ha pogut ser possible. Nosaltres ja anunciem que ho farem via proposta de resolució a la comissió de benestar social. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Moreno. A continuació té la paraula la senyora Montserrat Vilella, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera..., conselleres –vaja–, diputades i diputats, bona tarda. La veritat és que avui, doncs, fa goig poder arribar a aquesta moció, sobretot pel que ens ha sorprès, de canvi de to, respecte a la interpel·lació que va motivar aquesta mateixa moció. Perquè, des del nostre punt de vista, la vam trobar dura, la vam trobar desafortunada, perquè posava el punt de mira més en els professionals i en l'acció que ells fan, i enteníem que això no ajudava a fer que poguessin fer la feina millor i que nosaltres els poguéssim recolzar en aquest sentit. Dic que ens n'hem alegrat, perquè després, en veure el text de la moció, i també en poder esmenar, transaccionar i parlar durant aquests darrers dies, doncs, hem vist que la voluntat no era aquesta, ni molt menys –la de la senyora Lienas i del seu grup, i també de la resta. Tots plegats el que volem és tenir un bon sistema de protecció a la infància, i això, doncs, ens alegra, perquè realment és un tema delicadíssim i un tema de vital importància per a qualsevol societat que es preui. De què estem parlant? Doncs, estem parlant que hi ha els infants, que tenen uns drets; que hem de garantir tots els drets dels infants i d'uns pares –bàsicament, els pares biològics, però també altres fórmules que es puguin donar–, i, en tot cas, d'aquelles persones que han de garantir aquests drets, que tenen uns drets i tenen uns deures. I per què ho dic, això? Perquè quan parlem d'infància –i avui s'ha pogut veure, en les exposicions de la defensa d'aquesta moció–, hi han molts temes, però avui, en aquesta moció, parlem d'això, de quan un equip d'infància ha de decidir si pren una decisió perquè es veuen vulnerats els drets de l'infant respecte als drets dels pares. Estem parlant d'això, entenc jo. I, per parlar d'això, hem de veure també que si els pares no garanteixen aquests drets ho ha de fer l'Administració. I l'Administració ho pot fer de diferents maneres, però també hi ha casuístiques diferents. Hi ha aquells casos molt greus, en què estem tots d'acord que hi ha d'haver una retirada –podem parlar del cas de l'Alba–, i aquí també és molt greu que hi hagi un error, i en podem posar l'exemple que posava l'altre dia la senyora Lienas, però no ho hem de barrejar. I tampoc no ho hem de barrejar amb l'altra casuística, que també exposava la senyora Lienas, que són aquelles situacions en què hi ha una desatenció que, de tan greu que és, pot arribar a una negligència. Jo els en puc posar un exemple: un nadó a qui donaven el biberó amb poca quantitat d'aigua, tan poca respecte al que li posaven de pols de llet que li va provocar una deshidratació, i això va fer que pateixi una deficiència profunda severa, i irreversible. Per tant, el que hem de tenir molt en compte també quan parlem que el sistema ha de garantir que no fem aquests errors de què parlàvem abans, dels nens que es van hospitalitzar i no hi havia raó de ser, hem de tenir molt present que només hi ha una cosa pitjor que li pot passar a un menor, que és..., a part de ser maltractat, només una, i és que, a més a més de ser maltractat, no hi hagi algú al costat per defensar-lo perquè això no es repeteixi i per treure'l d'aquesta situació. I aquest «algú segur que han de ser el servei de protecció a la infància i els equips. I aquests equips han de poder tenir les eines diagnòstiques, han de poder tenir la capacitat de poder prendre una decisió i de formular una proposta a l'Administració, i aquesta Administració ha de ser valenta i poder prendre decisions, perquè, si no, aquest infant no el defensarà ningú, i es repetirà. És evident que fer malament la feina al sistema de protecció també pot provocar vulneracions de drets –és evident. I, per tant, està bé que fem aquesta moció, està bé que ens arromanguem tots, que posem el punt de mira a cada una de les possibilitats que té el sistema, d'equivocar-se, per evitar els errors. Però no barregem, perquè si barregem realment el que estem fent és provocar una situació d'indefensió en els mateixos professionals. I el que hem de fer és defensar-los perquè puguin fer bé la seva feina; els hem d'apoderar, els hem d'avalar i els hem de donar les eines suficients. Amb aquests punts que aprovem en aquesta moció, entenem que això és així. Tranquil·litzem els grups que pensen que això pot ser una moció que no es dugui a terme. Si l'hem esmenat, si hi hem posat esforços per arribar a un text consensuat, és perquè volem que el s'aprovi aquí es dugui a terme. També dir que s'estan fent, des del Govern, moltíssims esforços per posar en marxa tot el desplegament de la Llei, del 2010, de la infància. Aquesta llei ja preveu moltes situacions, ja preveu moltes ajudes a les famílies, i sobretot pel que fa a la parentalitat positiva, que és una de les vessants que en aquest país hi tenim molt de recorregut i que, a més a més, l'hauríem de fer entre tots. Per tant, dotem-nos d'un bon sistema de protecció a la infància, fem-ho entre tots i avalem les persones que estan al davant de tot, que estan donant la cara, que estan donant la responsabilitat de donar una resposta.
Diputada, ha exhaurit el temps.
Sí, gràcies. Ho deixaríem aquí. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Moltes gràcies, senyora Vilella. A continuació té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, conselleres, diputats, diputades, bé, la interpel·lació, juntament amb la moció, que avui votarem sobre el sistema de protecció de la infància, presentada per la diputada Lienas, entenem que en part és fruit de l'opacitat, de la manca de transparència de la DGAIA i els equips d'atenció a la infància i adolescència que hi ha arreu de Catalunya. Davant aquesta situació, es plantegen, a través d'aquesta moció, diferents mecanismes per garantir que l'actuació del departament, i concretament a través dels diferents equips d'atenció, doncs, sigui clara i transparent, i que s'actuï de forma objectiva i rigorosa, amb dades fiables i diferents. En el marc de la Llei de drets i oportunitats de la infància i l'adolescència, l'Administració –és a dir, aquest Govern– ha de proporcionar la protecció i l'assistència necessàries a les famílies perquè puguin assumir plenament llurs responsabilitats. Per tant, i en primer lloc, abans de dur a terme un desemparament, abans de separar un infant de la seva família per part de la DGAIA, s'han de posar tots els mecanismes, bolcar tots els esforços, perquè els infants puguin continuar vivint amb els seus pares, tutors, familiars directes, etcètera. Crec que tots coincidim que, a banda de la despesa econòmica que suposa mantindre un nen en un centre tutelat –és a dir, a banda del que pot estalviar-se el Govern–, el que realment importa és que s'activin tots els mecanismes possibles per tal que els infants i joves menors continuïn en el seu marc habitual, el seu propi de convivència, que no és un altre que la seva pròpia llar. És cert que aquesta és la teoria, que en moltes ocasions no es podrà dur a la pràctica perquè hi ha situacions molt complicades que fan impossible que un menor pugui viure o continuar vivint en un entorn familiar adequat. En som conscients, però també hem pogut detectar un cert malestar d'algunes famílies que es queixen de la retirada dels seus fills sense que hi hagi hagut motius de pes, motius suficientment poderosos que impliquin el desemparament d'un fill. També entenem que, davant la incertesa, i tenint en compte la responsabilitat de l'Administració, és lògic que no s'arrisqui a deixar-lo en un entorn familiar que pot ser desfavorable, però no se'n pot abusar. I per això, i tal com proposa la diputada Lienas, cal revisar el sistema que tenim actualment, perquè quelcom està fallant. És important també abordar amb fermesa com s'estan duent a terme aquests processos: el temps, el temps que es tarda a avaluar les situacions. I, mirin, l'altre dia m'explicaven..., d'un nen que es trobava en un centre des de fa uns mesos i que l'àvia, una àvia molt jove –més jove que vostè, senyora Lienas, i ja és dir, eh?–, [[remor de veus]] se'l volia endur a casa seva, però no hi havia manera –no hi havia manera. Gairebé no podia veure el nen; només unes hores el mes, no? Crec que finalment s'ha resolt, aquest tema [[persisteix la remor de veus]] , però ha tardat...
Silenci, si us plau...
...ha tardat, i per a una criatura, doncs, això és molt dolorós, i per a la família ja no cal ni dir-ho. Una altra qüestió important i que la moció tracta: què poden fer les famílies davant una sospita de desemparament injustificat? Què és el que poden fer? Doncs, només –només– es pot revocar la decisió de la DGAIA sobre un desemparament a través de la via judicial, un procediment que no totes les famílies poden iniciar per manca d'eines. En els casos en què això passa, alguna vegada el jutge ha acabat decretant la nul·litat d'aquell desemparament i ha evidenciat que l'Administració s'havia precipitat a l'hora de prendre la decisió, cosa que demostra que no tot es fa bé. I, ho repeteixo, per tant, cal revisar el sistema. Per això, des del Partit Popular donarem suport als diferents punts d'aquesta moció que no suposen una despesa econòmica per al Govern, i que, si realment tiren endavant, poden ajudar molt, moltíssim, tant els infants com les famílies que sí que poden mantenir els seus fills, perquè en cap cas podem permetre que la manca d'aliments o roba sigui un motiu de desemparament. Una altra qüestió és que els pares tinguin problemes d'addiccions o maltractaments, però, per a això, cal examinar exhaustivament cada cas i que la decisió no només recaigui en uns tècnics del departament, sinó en professionals –en professionals. Aquí s'ha parlat molt d'ells, i evidentment que fan una tasca esplèndida, no?, i que realment són ells qui han d'estudiar, de forma integral, les diferents problemàtiques. Per tant, senyora Lienas, totalment d'acord que s'obrin portes i finestres amb relació al procés de desemparament i a les dades a través del que vostè ens proposa –i la resta de grups parlamentaris–: un protocol d'actuació perquè els EAIA el facin servir per fer la síntesi avaluativa objectivable, la presentació de més informes i d'un pla de treball per poder avaluar amb més objectivitat, la publicitat de les dades, etcètera. Gràcies, presidenta.
Gràcies, senyora Xandri. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Gemma Lienas.
Gràcies, presidenta. Mirin, jo, per preparar una interpel·lació..., no sé com ho fan vostès, però jo ho faig igual que quan preparo un article o preparo una novel·la: penso en un fil conductor, penso en un punt de vista –el de les interpel·lacions no té gaire secret, perquè és el meu punt de vista o el del meu grup– i penso molt en el to, com quan escric una novel·la o un article. Jo volia fer una interpel·lació no agressiva i conciliadora; de fet, ja vaig dir a la meva primera intervenció, no?, en aquest hemicicle, que jo intentaria tenir una actitud constructiva, de cooperar i trobar solucions, més que de confrontar. Sorprenentment, mentre la majoria de grups –ho he anat preguntant– van interpretar la meva interpel·lació tal com jo l'havia preparada, Junts pel Sí l'ha interpretat com a molt agressiva, tal com ha dit la diputada Vilella. No m'hauria de sorprendre. No m'hauria de sorprendre, per què? Perquè, quan escric una novel·la, no tothom la interpreta igual que com jo l'he volguda escriure, perquè la gent tenim els nostres referents, tenim les nostres expectatives. I, per descomptat, les expectatives de Junts pel Sí no eren les mateixes que les nostres; per tant, van fer-ne una interpretació diferent. Però sí que és veritat que voldria que tinguessin clar que l'emissor, que era jo, va fer-ho amb voluntat de col·laboració i no d'agressió. Pel que fa a la CUP, li demano perdó, senyora diputada, i a totes les diputades, per haver-me'n oblidat. Em sap greu, perquè, a més, la Gabriela Serra i jo tenim molt bona relació i hem pogut treballar molt durant tota la legislatura, i molt bé. Però els últims dies –els ho he de dir francament– pensava que la Gabriela ja no m'estimava, perquè jo li anava molt al darrere, però ella no em feia cas, gens de cas. [[Remor de veus.]] I, al final, de veritat –de veritat–, crec que estava molt preocupada per una altra qüestió. Ho entenc –ho entenc. [[Persisteix la remor de veus.]] Ho entenc. El que vull dir és que la CUP ha presentat esmenes, però no les hem pogut treballar a fons, i potser per això me n'he oblidat. Ho sento –ho sento. Estic d'acord amb vostès i també amb Ciutadans que tenim magnífics professionals que treballen, dic jo, per sobre de les seves possibilitats, i que cal que tinguin més dotació. Estic totalment d'acord amb totes les esmenes que ens ha presentat el Partit dels Socialistes, que han estat esmenes molt interessants, i, a més a més, garantistes, perquè jo penso, senyora Vilella, que els nostres professionals han de poder treballar amb garanties, però les nostres famílies també han de poder tenir garanties.
Senyora Lienas, ha exhaurit el temps.
Ja acabo. Els vull donar les gràcies per totes les esmenes que m'han presentat i per la voluntat que han tingut de cooperar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Lienas. Com que no s'ha demanat cap votació separada, anem a votar el conjunt de la moció. Comença la votació. La Moció sobre el sistema de protecció a la infància [[aplaudiments]] ha quedat aprovada per 131 vots, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances]] [[302-00069/11]] El vint-i-unè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Fa dues setmanes iniciàvem un debat..., que nosaltres creiem que és tard, que l'hauríem d'haver iniciat fa temps, que des del Grup Parlamentari de la CUP - Alternativa d'Esquerres la legislatura passada ja vam intentar iniciar, que en certa manera fa tres anys ja vam deixar una mica a mitges, però no arribàvem al punt que creiem que hem d'arribar, que és a la banca pública generalista. Ara tornem a estar en el mateix punt, i en certa manera sembla que ens tornarem a quedar exactament on ens vam quedar el 2013; però, bé, podem dir que avancem una mica. Si jo dic que hi ha qui reconeix el paper positiu que han jugat els bancs públics de diversos països durant la crisi financera per mantenir el flux de crèdit compensant parcialment la reducció del crèdit ofert per bancs privats o constato l'evidència del paper contracíclic que han jugat diversos bancs públics durant la crisi, no estaré parlant de bancs públics –i ja m'avanço, per si de cas–..., bancs públics veneçolans, ni estaré fent afirmacions bolxevics, sinó que estaré fent referència a un informe del Banc Mundial de l'any 2015. Per tant, res de contrarevolucionari, més aviat quelcom que..., un ens que per nosaltres no ha estat mai garant del que havia d'haver estat quan es va crear. Per tant, que la banca pública té un sentit, una utilitat, i, sobretot, és necessària per garantir uns mínims, és quelcom que reconeix tothom. I, per tant, és una llàstima que aquí ens tornem a quedar només amb l'Institut Català de Finances com quelcom que ha d'esdevenir un banc públic d'inversió, perquè, malgrat que actuï com a tal o vulgui actuar com a tal, no podem oblidar que no ho és. I no, la CUP - Crida Constituent no és legalista ni s'ha convertit ara, d'un dia per l'altre –i mai millor dit– en un garant d'aquelles lleis que no defensen els interessos de les classes populars, sinó que precisament per això cal que parlem i diguem les coses amb propietat. Si compartim totes que la crisi ve propiciada per..., perquè les entitats financeres no parlaven clar, les entitats financeres estafaven, utilitzaven llenguatge que no era correcte, utilitzaven expressions que no eren les que corresponien, el que no podem fer és dir a l'Institut Català de Finances que és la banca pública d'inversió catalana. Ara bé, que hi estem treballant? Sí. Que hi hem de continuar treballant i potenciant-la? També. Però també que hem de començar a potenciar de manera clara un model econòmic que no sigui el mateix que ens va portar a la situació que vam viure a nivell mundial –i que estem vivint encara ara– el 2007 i el 2008. És a dir, per tant, potenciar un model econòmic diferent, i, per tant, que potenciï l'economia social i solidària. I sí, l'Institut Català de Finances ha augmentat la inversió en economia social i solidària: de 307 milions d'euros que dóna en crèdits, 18 milions d'euros són per a economia social i solidària. Evidentment, el volum econòmic de l'economia social i solidària és el que és, i és molt minso a casa nostra, però si volem potenciar una economia diferent, vol dir que en la inversió i en el crèdit hem de potenciar també això. I, per tant, és per això que nosaltres plantejàvem i plantegem –després podré encara ampliar-ho més, però...– que cal continuar treballant perquè realment l'Institut Català de Finances sigui un banc públic d'inversió, però també que s'obri de manera clara a aquest model econòmic, a aquesta economia social i solidària, emergent a casa nostra, que té en compte la persona, que posa la persona en el centre i que potencia un model absolutament diferent. I és per això que també era important per nosaltres parlar de banca pública generalista amb visió de banca ètica i respectant els principis de banca ètica, i per això hi ha un punt a la moció on es parla de promoure aquests principis. I perquè tothom els tingui clars abans de votar i després no ens vinguin sorpreses, recordem quins són, perquè promoure aquests principis vol dir promoure un model econòmic absolutament diferent del que vivim. Parlem d'ètica aplicada en totes les accions, parlem de participació, parlem de coherència, parlem de transparència i parlem d'implicació. Parlem de dir: «Aquí sí que hi invertim. Oblidem ja allò de dir: «Aquí no hi invertim. Ja tenim clar que en la indústria armamentista, que és on inverteixen moltes de les entitats financeres de l'Estat espanyol, i catalanes també, no hi volem invertir. El que diem és: «Aquí, sí. Per tant, volem invertir en un model econòmic i en un model d'empreses i en un model d'economia absolutament diferent. I aquests cinc principis són els que regeixen la banca ètica, la banca ètica i cooperativa, i això és el que volem que es promogui. Com que se m'acaba el temps, no parlaré més; després, ja en la resposta, intentaré poder avançar una mica més. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Reguant. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputats, vicepresident. Bé, doncs, avui la CUP ens presenta una moció de la banca pública. Si no ho recordo malament, em sembla que en la desena legislatura també en va presentar una, que també vam aprovar, en alguns punts determinats; nosaltres també hi vam donar força suport. També hi donarem força suport, a aquesta. Ara, en tot cas, explicaré aquells punts en els quals nosaltres no acabem d'estar d'acord, però val a dir que hem defensat també una banca pública. Una banca pública molt dirigida a inversions, que aposti per un model productiu diferent, que aposti per un nou model de desenvolupament econòmic, activitats basades en el coneixement, en la innovació, en la recerca; és a dir que, des de la banca pública, puguem també marcar la línia d'un nou model econòmic que creiem que ha de generar també llocs de treball estable, molt més sòlids, i, per tant, una economia que tingui un altre caire que el que té en aquests moments. Per tant, nosaltres sempre hem estat a favor d'aquest tipus de banca pública, si parlem d'això: molt dirigida a inversions, molt dirigida a reforçar un model productiu determinat. I, per tant, en aquest sentit i en aquesta línia, doncs, sempre hi estarem d'acord, com no pot ser d'un altra manera. Amb els principis que deia la diputada Reguant, no?: la banca ètica, els principis lligats a la participació, a la transparència, a la implicació, al control democràtic... Em sembla que això és important, i és, doncs, justament a tot això que hi donarem suport. Ara bé, hi ha alguns elements que han servit per fer esmenes..., que alguns no s'han acceptat i que nosaltres no compartim. No compartim que aquesta banca pública hagi de gestionar passiu, és a dir, que, d'alguna manera, inverteixi segons els estalvis que posen els catalans i les catalanes en aquesta banca. No sabem massa que hi hagi un model a cap país, diguéssim, que tingui o que parteixi d'aquesta base. Nosaltres això no ho compartim. Creiem que pot haver-hi altres maneres de finançar aquesta banca, amb aquests criteris de banca ètica i amb els principis que hem comentat, però que gestioni passiu i que el passiu serveixi per fer aquestes inversions..., nosaltres, no és el model que compartim, i no acabem d'entendre en què es basa, també, en quin model es basa, doncs, per plantejar aquesta proposta. L'altra esmena que hem fet, que no compartim..., és la lligada a la Sareb. Demana, la CUP, que tots els béns immobles que la Sareb té a Catalunya passin a gestionar-se des de la banca pública. Aleshores, tampoc estem d'acord en això. Creiem que potser tots no caldria, i el que demanàvem en aquesta esmena és que estudiéssim aquests béns immobles i veiéssim quins poden ser susceptibles que es gestionin des de la banca pública, però creiem que no tots són oportuns, potser, de gestionar-s'hi, no? I, per tant, doncs, en aquest sentit hem fet una esmena, que no se'ns ha acceptat. Suposo que aquests dos punts són en els que tenim la discrepància amb la CUP, però la resta de punts la veritat és que els votarem a favor. Hi ha hagut molta transacció, és veritat. En aquest sentit, també vull donar les gràcies a la diputada Reguant, que ha sigut flexible, suposo, també, per intentar aprovar el màxim possible de punts. Com deia ella: «Almenys que avancem, no? Moltes vegades l'important és avançar, perquè si et tanques en la teva posició no aconsegueixes res. Jo crec que, amb aquesta moció, avançarem en alguns punts. Em sembla bé que creem aquest grup de treball dins de la Comissió d'Economia per anar fent un cert seguiment de com avança la creació d'aquesta banca, perquè no depèn de nosaltres, tampoc, no depèn del Govern de la Generalitat, és veritat; també depèn del Banc d'Espanya i de com les institucions, doncs, afavoreixin aquest pas endavant, no? Per tant, votarem favorablement quasi tota la moció. Només en aquests dos punts no hi podem estar d'acord. I, per tant, esperem que, si la resta de grups també hi donen suport, puguem avançar una mica més, perquè és veritat que seria important i seria també, doncs, un avenç per la capacitat que tindríem d'intervenir, d'invertir i d'avançar en aposta per inversions en empreses, en cooperatives, en projectes de ciutadans que marquin un nou model econòmic, un model productiu diferent, basat més en el coneixement, en llocs de treball estables, i, per tant, que marquin un futur una mica més esperançador del que tenim en aquests moments. Tant de bo ho puguem fer al més aviat possible. No sé si serà en els cinc mesos que diu la moció, però, en tot cas, que el Govern hi pugui treballar, i que en aquesta comissió o en aquest grup de treball també ens pugui anar informant de com s'avança en els treballs. Per tant, aquesta és la posició del PSC. Esperem..., què fan els altres grups per veure què, finalment, podem aprovar. Gràcies.
Gràcies, senyora Romero. A continuació té la paraula el senyor Oriol Amat, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Vicepresident, diputades, diputats, aquesta moció de la CUP és una moció sobre l'Institut Català de Finances, sobre la banca pública, sobre la banca ètica i cooperativa. Per tant, és una moció que fa referència, doncs, al sistema financer, a una part molt important del sistema financer, i el sistema financer és un puntal bàsic del sistema econòmic. Com que la diputada Reguant ha fet referència al model econòmic, un comentari previ seria que el nostre enfocament, amb què hem agafat aquesta moció, en què acceptem tres dels punts de la moció i dos no –els dos que no, ja ho avanço, són els mateixos que ha comentat la diputat Alícia Romero–..., doncs, aleshores, el nostre enfocament, amb què hem agafat aquesta moció, és: nosaltres entenem el sistema econòmic com un sistema econòmic basat en una economia de mercat potent, eh? Aquesta economia de mercat inclou, per descomptat, l'economia social i cooperativa, una economia de mercat amb bons valors, amb bon sistema de valors, i, per tant, amb ètica, RSC. Aleshores..., una economia de mercat que ha d'estar combinada amb bona regulació, no tant si és més o menys regulació, sinó bona regulació –les darreres dècades s'ha fet molta regulació, i normalment ha sigut regulació dolenta, eh?–, impostos suficients que permetin un sector públic sòlid, ben gestionat, i un estat del benestar, doncs..., el que ens mereixem, i que garanteixi la igualtat d'oportunitats. Per tant, quan diem que sí a una part de la moció i que no a una part, té a veure amb aquesta filosofia de com entenem el model econòmic. El punt 1 de la moció sobre l'Institut Català de Finances..., nosaltres entenem que les qüestions que s'hi proposen ja s'estan duent a terme. S'hi inclou una mesura que creiem positiva, que és que l'ICF incorpori en els seus òrgans persones amb sensibilitat i coneixements en matèria d'economia social i cooperativa. Creiem que això és una bona mesura, i per això hem fet una esmena de substitució que n'ha adaptat el redactat, que ha sigut millorada amb l'aportació del PSC, i la CUP hi ha proposat una transacció, que acceptem, eh? El punt 2 és sobre banca pública de tipus generalista. Creiem que el punt 2 és contradictori amb el punt 3. El punt 3 sí que l'hem acceptat, i també hi hem fet una proposta d'esmena de substitució, que ha sigut acceptada. Nosaltres creiem que els punts 2 i 3 són contradictoris: si en un demanem que l'ICF i el Govern de la Generalitat impulsin un projecte de banca pública, creiem que això és contradictori amb demanar-li, per altra banda, crear un grup de treball sobre banca pública; és o una cosa o l'altra. En aquest moment, el que creiem que pot ajudar, i pot ajudar a avançar, i a avançar en la bona direcció –perquè no solament l'important és avançar, sinó avançar en la bona direcció–, és impulsar, dins del Parlament de Catalunya, dins de la Comissió d'Economia i Hisenda, doncs, un grup de treball sobre la banca pública, eh? Celebrem que la CUP hagi acceptat la nostra esmena, i per això la votarem a favor. El punt cinquè, sobre la Sareb, ja ho ha comentat molt bé la diputada Alícia, i, per tant, doncs, seria el mateix. Hi havíem proposat una esmena de substitució que hauria permès avançar en una bona direcció, que és el que s'està fent en aquests moments, el que està fent el Govern de la Generalitat, signar convenis amb la Sareb per a cessió d'habitatges destinats a objecte social. A dia d'avui, la Sareb i la Generalitat de Catalunya han signat convenis per a la cessió de nou-cents habitatges, i aquesta xifra és la més elevada de cessions que ha fet la Sareb amb qualsevol altra administració. Creiem que l'esmena que proposàvem era anar en aquesta línia, i hauríem ajudat moltes famílies i molta gent. Bé, el darrer punt és sobre la promoció de la banca ètica i cooperativa. A nivell internacional –el comentari que faré no és a nivell espanyol, diguem-ne, o català–, les entitats de crèdit tenien sistemes de valors molt negatius durant la bombolla, i les seves males pràctiques van contribuir decisivament a la crisi financera global, eh? L'informe Grayling, referit a l'Estat espanyol, diu que el 76 per cent dels clients no confien en la banca. Bé, a dia d'avui, també a nivell internacional, les entitats de crèdit tornen a tindre mals valors, tornen a tindre problemes d'ètica importants. Segueixen comercialitzant productes que els clients no entenen, i el que encara no han entès les entitats de crèdit és que estan comercialitzant productes que ni ells entenen, perquè el cervell humà no està preparat per entendre'ls, eh? Són entitats, a nivell internacional, amb ventalls salarials que van d'una a quatre-centes vegades, a cinc-centes vegades, a mil vegades. Per tant, tenim un sistema financer que té problemes importants. Per això creiem que convé promoure la banca ètica i la cooperativa: no financen empreses dolentes –armament, tabac–, tenen ventalls salarials d'u a nou, tenen menys volatilitat... Per tant, per tot això creiem que és molt bo promoure la banca ètica i cooperativa. Per això compartim aquest punt de la moció i hi votarem a favor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Amat. A continuació té la paraula el senyor Antonio Espinosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor vicepresidente, conseller de Economía, señoras y señores diputados..., diputada Reguant i resto de diputados de la CUP, desde el máximo respeto a vuestras personas, no puedo dejar de decir que esta moción es un auténtico churro. [[Remor de veus.]] Creo que nos han presentado una moción, pero que no tienen claro qué quieren que sea el Institut Català de Finances; no. Parece ser que lo único que quieren es que sea público, porque para ustedes eso es un tótem, es, vaya, un dogma; pero es que ya es una entidad financiera pública. Por tanto, realmente, quiero resaltar y analizar un poquito la moción. En el primer punto nos dibujan un banco público de inversión, y en el segundo nos perfilan un banco generalista, un banco comercial que capte y gestione los depósitos de los ciudadanos. Quizá no saben que generalmente los países exigen licencias especiales para los bancos de inversión, y no permiten que estos operen simultáneamente como bancos comerciales, es decir, captando depósitos. Quizá no saben que las exigencias de licencias especiales y de la necesaria separación de banca de inversión y banca comercial tienen por finalidad proteger al pequeño ahorrador de los riesgos en que incurre la banca de inversión. Por favor, dejen que el Instituto Catalán de Finanzas siga siendo la entidad financiera pública que ya es, y que siga completando al sector financiero privado impulsando y facilitando el acceso a financiación al tejido empresarial de Cataluña al objeto de contribuir precisamente al crecimiento de la economía catalana, y precisamente que cumpla una función que creo que es importante, muy importante, del Instituto Catalán de Finanzas, y es que corrija la falta de financiación que, en épocas de crisis, se sabe que se produce en la banca privada. La banca privada tiene ese fallo de mercado, y eso lo puede corregir el Institut Català de Finances, pero no necesitamos más banca pública. Por cierto, pedir que el Institut Català de Finances financie empresas y cooperativas es desconocer que ya lo hace. El Instituto Catalán de Finanzas financia a emprendedores, a autónomos, a microempresas, a pymes y a grandes empresas; por supuesto, también a empresas de la economía social y cooperativas. Es que no sé si es que no saben lo que es el Institut Català de Finances... Diputados y diputadas, el churro de moción culmina con un punto quinto que pretende exigir al Gobierno español el traspaso de todos los bienes inmuebles actualmente propiedad de la Sareb; de todos, no solo de aquellos situados en Cataluña. Ante mi perplejidad, he leído varias veces el punto, y no hay duda: se exige al Gobierno de España el traspaso de todos los bienes inmuebles de la Sareb a la banca pública catalana, aunque estén en Murcia o en La Coruña. [[Remor de veus.]] La moción no da más de sí, de manera que permítanme que vaya concluyendo diciéndole lo que nosotros entendemos..., cuál es nuestro punto de vista en relación con este tema de lo público y lo privado, o la banca pública y la banca privada. Mire, para Ciudadanos, ni Cataluña ni el resto de España necesitan más banca pública; tampoco más banca general, ya que el sector bancario es enorme –es enorme. [[Veus de fons.]] Sí, sí, mire, llega al 300 por cien del PIB, mientras que en Estados Unidos es el 100 por cien del PIB, o sea que menos banca pública y privada. Yo creo que ya estamos sobredimensionados. Mire, lo que sí necesitamos es que haya una mejor regulación, ¿eh?, una mejor regulación de la banca privada y mayor peso de las instituciones financieras alternativas a la banca, como más capital riesgo, mercado de capitales e inversiones institucionales. Lo que necesitamos es que la banca proceda a una buena asignación de crédito e inversiones que midan bien el riesgo –que, a fin de cuentas, está contando con el dinero de todos nosotros–, y que por supuesto –por supuesto– se proceda a la liquidación de aquellos bancos privados que lo hagan mal. Muchas gracias, señoras y señores diputados. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espinosa. A continuació, té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Bona tarda. A veure, nosaltres defensem que, com a ciutadania, ens mereixem tindre sobirania econòmica; sobirania econòmica per no dependre d'especuladors i d'interessos privats, d'aquells que s'omplin les butxaques amb la nostra misèria, d'aquells que ens han estafat i ens volen pobres i submises, d'aquells que utilitzen els nostres diners per finançar negocis que no estan massa clars, d'aquells que actuen com a veritables màfies, d'aquells que estan al servei de les constructores i no de les persones desnonades, i d'aquells que tanquen l'aixeta al crèdit de les famílies i dels petits comerciants però que després hem de rescatar amb els diners de totes. I, per tant, si volem sobirania econòmica, entre d'altres coses, una de les eines que ens podria ajudar és la banca pública, i també regular la banca privada perquè funcione com a servei públic. La banca privada també hauria de funcionar dins d'uns paràmetres i d'uns objectius orientats al bé comú. Ara mateix no podem confiar en els bancs privats. Ja ens ha quedat ben clar que el sector financer actual ens condemna a una baixa qualitat de vida i a un sistema de benestar social que cada vegada és més malestar social. I és que no només controlen les nostres finances, controlen també els mitjans de comunicació i les institucions polítiques de totes i de tots, a conseqüència del greu endeutament que pateixen. I, si la banca privada controla les nostres finances, les nostres institucions i els nostres mitjans de comunicació, és una obvietat que ni tenim democràcia real..., i estem a les seues mans, és a dir, estan fent negoci amb la vida de la gent i actuen com un pop amb les seues potes dominant cada àmbit d'influència i de decisió. Per això, cal una banca pública; una banca pública que faci front a les davallades dels mercats produïdes per la seua naturalesa cíclica. Sabem que no és la solució per a tots els problemes, ho tenim clar, però sí que ajudaria a enfortir l'economia local i l'estalvi de les famílies, i no ho diem nosaltres, ho diu el Nobel d'economia, Joseph Stiglitz. Una banca pública que siga transparent, ètica i al servei de les necessitats socials, de la creació d'ocupació de qualitat, de projectes sostenibles i ecològics, del cooperativisme, de la formació i de la recerca; i una banca pública que faci efectiu el dret a decidir sobre el destí dels nostres estalvis. I, a més, és que la banca pública no és res estrambòtic. Ja han comentat, els companys i les companyes, que n'hi ha a Alemanya, a Xile, a l'Argentina, al Brasil, a França, a Noruega, fins i tot als Estats Units, on, a Dakota, s'ha convertit en la segona banca més gran de l'estat. Per tant, l'experiència ens diu que el millor que podem fer és tindre una banca pública, i l'activitat financera és massa poderosa per no oferir una alternativa pública, ètica, supervisada, controlada democràticament i orientada al bé comú. I, per tot això, votarem a favor d'aquesta moció. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Bé, voldríem iniciar aquesta intervenció negant la major. «Negant la major significa que, per nosaltres, la banca pública no és la solució, sinó que ha sigut part del problema, no tota la part del problema, però una part substancial. I no li direm, a qui pensi diferent, que és una bolxevic, com deia la senyora Reguant, i, més, després de sentir la seva intervenció reivindicant un informe del Banc Mundial –m'he emocionat i tot, potser s'està aburgesant, acabarà com el Jiménez Losantos, del comunisme al neoliberalisme; encara no hem perdut l'esperança, veig que porta el bon camí, no està tot perdut. En qualsevol cas, la prova més evident que no és la solució, sinó que és el problema, és que el mateix Banc Central Europeu, l'any 2014, crea el mecanisme únic de supervisió. Era el reconeixement implícit del desgavell que havien provocat els bancs públics nacionals, era la liquidació de la seva capacitat. Anem per esglaons d'administració; Espanya: Banc d'Espanya, època Zapatero, Fernández Ordóñez tenia com a funció regular, supervisar, vigilar. Es va dedicar a fer d'altres coses, i, per tant, va provocar el desgavell que va provocar. Catalunya: Catalunya Caixa, Diputació de Barcelona; Caixa Tarragona, Diputació de Tarragona, entre d'altres. Com deia aquell: «No hace falta decir nada más. [[Rialles.]] Van provocar el que van provocar. I també feien servir expressions grandiloqüents, típiques d'aquesta cambra: «Bé comú, «l'obra social... I l'únic que volen fer vostès des de la CUP és insistir en els mateixos errors que van provocar el que van provocar, que són polítics dirigint i intervenint, més enllà de les competències de supervisió, la banca pública. I quin és l'argument substancial que fan servir vostès? Que vostès, èticament, són superiors a la resta. Jo no li diré que són inferiors, però, com a mínim, som tots iguals. Al final, més o menys, tothom, en aquest sentit, dubto que pugui dir que és èticament superior. La banca pública avui no té cap sentit –avui–, en una conjuntura de tipus d'interès pràcticament zero, en una conjuntura de reactivació clara del préstec a la banca privada, a pimes i a privats, que anirà incrementant-se en els propers anys de manera exponencial, ho diuen tots els informes, també el del Banc Mundial. Ens queden instruments que justifiquen la intervenció pública? Efectivament: ICO, Institut Català de Finances. Que es poden millorar? També. Però no, ni molt menys, en el sentit que proposen vostès, en el sentit que proposen en aquesta moció. És un model, el de la banca pública regional, fracassat a tot Europa; fracassat a Alemanya, de dotze –dotze– Ländersbank –«Girozentralen, es diuen–, sis van fer fallida, els altres sis estan a punt. Angela Merkel es nega a ficar-los en els tests d'estrès perquè saben que no els podrien passar. La Unió Europea ja ha avisat que, si no canvien, hauran de fer fallida, també, i hauran de desaparèixer. Model fracassat a Itàlia, allà es deien «bancs públics regionals, directament. Tots han fet fallida. És una moció que, efectivament, ho ha explicat molt bé el portaveu de Ciutadans a la seva intervenció, té un punt final absolutament delirant, en el qual es demana gestionar els immobles de Sareb de tot Espanya, no només els de Catalunya; una petició que només es pot disculpar en el marc del debat d'ahir dels diferents usos del cànnabis, perquè, si no, no se pot entendre. [[Remor de veus.]] És una moció absolutament incompatible amb la recuperació econòmica, és una moció incompatible amb les instruccions que està donant la Unió Europea en la matèria. En definitiva, i amb això acabo, la banca privada no és cap panacea, no és un balneari, ho sabem tots aquells que devem diners al banc, tinguem una hipoteca, un préstec d'un cotxe, el que sigui. Ja sabem com es comporten, però la banca pública en mans de polítics irresponsables, i més aquí a Catalunya, en un procés, diuen, de construcció nacional, seria encara pitjor. D'aquí el nostre rebuig a la moció. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Fernández. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Gràcies. Perfecte, m'hauria preocupat que, amb Ciutadans i amb PP, haguéssim coincidit en aquesta moció, per tant, ja em sembla perfecte que tot hagi quedat clar. Jo, al senyor Alejandro li preguntaria si se'n recorda, de Caja Madrid, de qui va desmantellar Caja Madrid, de quins partits i quin partit hi ha al darrere, i tot el que s'ha generat al voltant, perquè crec que aquí tothom ha d'assumir les seves responsabilitats. Però també li diria que, que jo sàpiga, les caixes d'estalvi no eren banca pública. O sigui, si us plau, parlem, llavors..., si a mi em diuen que parli amb propietat, parlin vostès amb propietat, també. Al senyor Espinosa, espero que el xurro amb xocolata se li assenti bé, poca cosa més a dir, no se li indigesti, que vagi bé la tarda. Res més. [[Remor de veus.]] A la senyora Alícia Romero i al senyor Oriol Amat, amb el tema de la Sareb: jo els diria: «Podem trobar solucions intermèdies? Potser sí, però seguir contribuint al lífting de cinc estrelles, a què la ciutadania de tot l'Estat hem contribuït, a les entitats financeres responsables de la bombolla immobiliària, i, per tant, dels centenars de desnonaments que viuen les persones, no em sembla just. Per tant, entenem que la Sareb ha de poder posar a mans no només de la ciutadania..., posar a mans de les administracions públiques, no progressivament, no preferentment gratuïtament, sinó que ha de posar a mans públiques aquests pisos, perquè la Sareb no deixa de ser, per més que sigui considerada una entitat privada, quelcom pagat amb els diners de totes. És a dir, 45 per cent està a mans del FROB, però és que la resta, el 55 per cent que està a mans privades, està a mans de les entitats financeres a qui nosaltres, sistemàticament, els hem donat milers de milions d'euros. Per tant, aquests pisos han d'estar gestionats de manera pública i no progressivament, sinó des del primer moment. Que la Generalitat està fent feina al voltant d'això? Ho sabem. Que la continuï fent. Nosaltres seguirem reclamant que aquests pisos tornin a mans de les persones, i, per tant, a mans de les entitats públiques. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Reguant. Estem cridant a votació. [[Jordi Turull i Negre demana per parlar.]] Senyor Turull.
Sí, presidenta; per demanar votació separada del punt 2 i del punt 5.
2 i 5.
Es poden votar, per nosaltres, conjuntament.
D'acord. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]] Senyora Romero.
Per demanar votació separada del punt 2.a. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Per demanar votació separada del punt 4.
S'ha demanat votació separada. M'ha dit el senyor Turull, del 2 al 5, que es poden votar conjuntament, però no es podran votar conjuntament perquè m'han demanat votar el 2.a. Per tant, començarem, la votació. Votarem el 2.a, el 2, el 4 i el 5, d'acord? [[Pausa.]] Doncs, votem el punt 2.a. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 21 vots a favor, 111 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 2. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 37 vots a favor, 95 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 4. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 123 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt número 5. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 21 vots a favor, 111 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la futura banca pública catalana i l'Institut Català de Finances ha quedat aprovada per 99 vots a favor, 33 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la creació d'estructures administratives, fiscals i financeres]] [[302-00070/11]] El vint-i-dosè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la creació d'estructures administratives, fiscals i financeres, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la té la paraula el senyor Santi Rodríguez. [[Remor de veus.]] Surtin de pressa, si us plau.
Gràcies, presidenta. Conseller, senyores i senyors diputats –conseller, sí, he dit «conseller, sí–, els grups parlamentaris, quan plantegem les interpel·lacions al Govern, mirem els escenaris de l'actualitat política tant en el moment de la interpel·lació com en el moment de la substanciació de la moció subsegüent. Els ben asseguro que, en el moment que vam plantejar aquesta interpel·lació, no teníem ni la més remota idea que la moció –que, també, quan la vam presentar, doncs, es va presentar en un determinat marc– no tindria absolutament res a veure amb el marc que es planteja avui, després de l'episodi que vam veure ahir en el Parlament. Per tant, és una moció, segurament, més necessària i més d'actualitat que mai, especialment més que quan el nostre portaveu, l'Enric Millo, va interpel·lar el vicepresident. En aquell moment, parlàvem d'una sentència i les seves conseqüències, però creiem que ahir es van superar totes les expectatives. I em permetran una breu reflexió, que la presidenta del Parlament coneix, perquè –ella, que ha comparegut alguna vegada quan era presidenta d'una associació en el Parlament– jo mateix havia tingut l'oportunitat d'expressar-li: «Vostè que ve aquí, al Parlament, a dir-nos que hem de desobeir les lleis, a nosaltres, que estem aquí fent lleis, quina autoritat ens pot quedar? I és en aquest sentit que a la intervenció de presentació d'aquesta moció em permetran que els faci unes reflexions, no? La primera; en les democràcies modernes, un dels elements clau és l'existència d'una constitució –si m'ho permeten, «constitució en minúscules, no interpretin «una constitució com «la Constitució– que defineix els drets i els deures, que defineix les funcions de l'Estat i que defineix els procediments de presa de decisions. Em permeto recordar el concepte de llibertat de Montesquieu: «La llibertat política és el dret de fer tot allò que les lleis permeten. I segueix, que: «Si algú pogués fer el que les lleis prohibeixen no hi hauria llibertat, precisament perquè tots els altres tindrien exactament la mateixa facultat. Segurament, a vostès els agradarà més una cita de Rousseau en el seu Contracte social, en què esmentava que la república –en minúscules, també, amb caràcter generalista– és tot estat o cos polític governat per lleis, la legitimitat del qual consisteix a estar vinculat a la voluntat dels ciutadans, que es manifesta a través de les lleis. I, encara, si m'ho permeten, una tercera cita, de Tocqueville, en aquest cas, que alertava sobre el perill del que ell anomenava «la tirania de la majoria. Perquè, en definitiva, la democràcia no pot ignorar l'Estat constitucional i de dret, perquè, si s'ignora aquest marc de l'Estat de dret, el demos –el demos– pot adquirir una força il·limitada, i, fins i tot, destructiva. I aquesta conclusió la podem veure en l'aplicació pràctica de moltes de les teories de Rousseau, de Marx, o, més contemporàniament, de les democràcies populars que imperen especialment a Sud-amèrica. Doncs, aquesta moció és, en aquest àmbit, molt elemental. El que ve a demanar és: preservem la democràcia, complim les lleis, perquè tenim el gran privilegi de poder canviar les lleis, democràticament, però democràcia i lleis són dues coses que no poden anar per separat, que han d'anar conjuntament. I això és el que pretén aquesta moció, que és una moció que és tan elemental que, en condicions normals, no seria necessari plantejar-la, i que el que demana és que aquest Parlament manifesti el seu compromís i el seu respecte amb l'ordenament jurídic, precisament, que li dóna legitimitat, que no és més que la Constitució –ara sí, en majúscula– i que l'Estatut –també en majúscula. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, com que no hi ha esmenes presentades, per a fixar la seva posició té la paraula el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Vicepresidente, señoras y señores diputados, hace tres semanas –fue el 7 de julio–, el Tribunal Constitucional declaró inconstitucionales las estructuras de estado que se preveían en la Ley 3/2015, de 11 de marzo, de medidas fiscales, administrativas y financieras. Las disposiciones adicionales 22 a 26 las declaró inconstitucionales, porque, básicamente, lo que se preveía en esas disposiciones adicionales era la creación de unas estructuras; unas, de administración tributaria de Cataluña; otras, de sectores de energía, telecomunicaciones, información, transporte ferroviario, previendo una eventual asunción de competencias que está vetada, en la actualidad, por esta Constitución que tenemos, de 1978. El Tribunal Constitucional lo ha dicho clarísimo: «Oigan, ustedes no pueden prever coger competencias que, ya en la actualidad, la Constitución dice que no son suyas. No pueden estar previendo, en estas leyes, que habrá una modificación constitucional que les permitirá coger, asumir unas competencias que ya no les da la Constitución. Preveían también crear una agencia catalana de seguridad social, que... Vimos, el otro día, aquí, que se votó la ley que pretende hacer esta estructura de estado que fue declarada inconstitucional hace tres semanas, y la aprobamos aquí. Y, por último, una elaboración del catálogo de infraestructuras estratégicas para Cataluña, «para garantizar –decía la ley declarada inconstitucional– «la continuidad, servicio e infraestructuras estratégicas de Cataluña. Y ayer, por fin, se declara, también, se aprueba una resolución que, directamente, desobedecía un mandato expreso del Tribunal Constitucional, asumiendo, a nuestro parecer, la responsabilidad por parte de la presidenta del Parlamento, ya que los diputados, como se nos dijo, y es verdad, son inviolables en cuanto a las opiniones y a los votos que se vierten en la cámara. Por lo tanto, este ataque frontal al Tribunal Constitucional ya se está dando desde el Gobierno, desde el Gobierno de la Generalitat y desde este Parlamento. Y eso nos lleva a lo siguiente: sabemos, porque todos somos mayorcitos ya, que, bueno, ustedes, en esta parte del hemiciclo, dicen que van a ir a la independencia, lo cual es muy respetable y muy legítimo; lo que no es respetable ni es legítimo es hacerlo atropellando a la democracia y atropellando a las leyes y atropellando a los derechos de la mayor parte de los catalanes, pensando que solo van a obedecer las leyes que a ustedes les gustan, las leyes que ustedes crean que son las buenas o las razonables. Miren, nosotros creemos que esto que están haciendo ustedes no es algo excesivamente novedoso ni es raro en Europa hoy día. En Europa, hoy día, tenemos movimientos populistas en todas partes. Está Le Pen en Francia, ha pasado el Brexit en Gran Bretaña, en Austria, en Polonia, en Hungría, en Estados Unidos con Donald Trump, en Grecia, en todas partes tenemos populismos. Y, aquí, en Cataluña, tenemos uno; pero uno tan grave –tan grave– que incluso se salta las leyes, incluso desobedece a los propios tribunales del país en el que están radicados. Esto, créanme, les va a pasar factura política, porque ustedes han mentido a los catalanes, ustedes están mintiendo continuamente a los catalanes. El otro día veía el famoso debate –famoso entre los unionistas, y seguro que, digamos, entre los independentistas, deplorado debate– del señor Borrell contra el señor Junqueras, aquel en el que se puso de manifiesto que la cifra de los 16.500 millones de déficit fiscal es falsa; que la cifra de los 800 millones que ganaba el Estado financiando a Cataluña es falsa; que la cifra del 4 por ciento de los Länder, de límite de gasto que tanto decían, es falsa. Y todo eso falso..., decía el señor Junqueras: «¡Bueno, ni que fuese un céntimo! ¡Qué importa! Aunque fuese un céntimo, lo que importa es si uno quiere regir sus propios destinos o no. Y, hombre, pues sí que importa, porque cuando se miente para conseguir que los demás te voten, es cuando se hace el populismo que denunciamos en otras partes de España, en otras partes de Europa y en otras partes del mundo, en Estados Unidos. Y, ustedes, lo que hacen es valerse de esas mentiras para conseguir ampliar esa minoría grande que tienen, pero que no es mayoría todavía. Y sin esta mayoría, ustedes están intentando crear unas estructuras de estado basadas en la mentira y en el atropello de las leyes. Nosotros, señores, vamos a votar que sí a esta propuesta de resolución del Partido Popular porque dice verdades de Perogrullo: que se cumplan las leyes, que se cumplan las sentencias. Y espero que todos los grupos de esta cámara que no están en el desafío a la democracia lo hagan, porque la verdad es que es un poco vergonzoso para los catalanes y para Cataluña, lo que está pasando en este Parlamento. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. A continuació té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, conseller, diputats, diputades, ens demana el Partit Popular, al conjunt de la cambra, que manifestem que tota l'activitat parlamentària s'ha d'ajustar al marc constitucional i estatutari de què emanen els poders i la legitimitat de la cambra. Bé, cap inconvenient. És, com ja s'ha dit, fins i tot per part del grup proponent, una obvietat. Ens demana, també, en el segon punt de la moció, que es respecti allò que ha dit una sentència del Tribunal Constitucional, i, per tant, que no es desenvolupin les iniciatives polítiques, jurídiques i socials que tinguin com a objectiu desenvolupar o exercir competències que no són pròpies de la Generalitat, d'acord amb l'Estatut d'autonomia de Catalunya. D'acord. Això també és quelcom que hauria d'estar en la pràctica normal i habitual de qualsevol Govern. Bé està dir, també, que tots els estats que són compostos, que són plurals internament, tenen conflictes de competències. Una altra qüestió és quan es busca deliberadament accedir a aquestes competències sabent que és així i volent la confrontació institucional. I, en el tercer punt, se'ns demana que, ja que no es pot desenvolupar allò que ha estat anul·lat per part del Tribunal Constitucional, doncs, que es deixi de fer, que s'informi el Parlament d'allò que s'hauria fet i que es deixi de desenvolupar allò que, bé, que deriva d'allò que s'ha anul·lat. És evident que els actes administratius, tot allò..., tota decisió radicada en quelcom que s'ha anul·lat, doncs, hauria de paralitzar-se, com a mínim, i, en tot cas, segurament, seria considerat nul si també fos portat davant d'un tribunal. Fins aquí el que és normal. Ja li ho dic, sí, sí, la votarem a favor. Però, serà refusada? Coneixem la majoria parlamentària que hi ha en aquesta cambra; probablement, fins i tot en el cas que fos aprovada, seria ignorada, perquè hi ha un full de ruta que, en part, busca aquesta estratègia de conflicte institucional, d'augment de la tensió entre les institucions catalanes i el Govern espanyol. I no resolem el problema polític de fons. Jo crec que el que hem de fer és reconèixer tots i totes que hi ha un problema polític de fons, de molt difícil resolució, mentre unes parts i altres decideixin enrocar-se, únicament i exclusivament, en les seves posicions i les considerin inamovibles. Estarem en un permanent empat d'impotències –ho he dit més d'una vegada des d'aquest faristol; el meu grup ho sosté– si no convenim tots que cal explorar projectes polítics que puguin ser més compartits que aquell que consisteix a considerar que res no es pot qüestionar, que res no es pot moure pel que fa a l'ordre establert, o aquells que consideren que no hi ha altra sortida possible que declarar unilateralment la secessió de Catalunya i posar-se, de fet, ja, a construir aquest nou estat català. Perquè, en cas contrari, ens trobarem davant d'una situació molt difícil de resoldre. Mirin, hem sentit, sovint, en aquesta cambra i fora d'aquesta cambra, l'eufemisme o la metàfora que l'Estat espanyol és un mur i que el que cal és saltar la paret. Molt bé. I, en part, crec que el que vam veure ahir és una gesticulació tendent a fer creure que hi ha aquest salt de la paret, i que, per tant, es comencen a construir les institucions d'un estat català independent. Pot haver-hi una part de la ciutadania, una part significativa de la ciutadania catalana que consideri legítimes i representatives aquestes noves institucions. Per cert, ja ho vaig apuntar ahir: en les conclusions de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent també se'ns avisa que tota persona física o jurídica i tot poder públic hauran d'estar sotmesos a allò que digui l'assemblea constituent. I dic, jo, que també deuen preveure algun mecanisme de coerció per fer que això, efectivament, sigui així. I em pregunto si reconeixeran, aleshores, el nostre dret, dels que no creguem que aquestes siguin les institucions legítimes i representatives, a desobeir-les i a construir les nostres pròpies institucions en el marc de Catalunya. Entenc que això, efectivament, ens aboca a aquesta situació, que uns catalans i catalanes creguin que les institucions del nou estat català naixent són les legítimes i representatives, i molts altres catalans i catalanes creguem que les institucions legítimes i representatives són les que emanen de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, de la Constitució espanyola, i que, per tant, això és una situació en què cap governant responsable voldria posar els seus conciutadans i conciutadanes, perquè és una situació molt difícil de resoldre. Si algú m'explica com es resol això sense un conflicte no només institucional, sinó també polític i social importantíssim, estic ben disposat a escoltar-ho. Però ens hem de preguntar –i acabo aquí– si paga la pena fer aquest salt endavant, actuar, de fet, d'aquesta manera, quan hi ha una part significativa, important, del país, que no vol saltar la paret amb vostès, que no els vol acompanyar. Gràcies.
Gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Joan Coscubiela, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, sincerament, crec que, perquè la funció d'aquest Ple sigui completa, no podia faltar la moció del PP en defensa de l'ordre constitucional. A l'escenificació dramàtica..., com la d'ahir, no seria el mateix, sens dubte, sense una moció del PP, de resposta, en defensa de l'ordre constitucional; un PP que, per cert, li dedica tant de temps, a la defensa de la Constitució, que no li queda temps de llegir-la, sembla que es queda en l'article 2, «la indisoluble unidad de la nación española, i no ha tingut temps d'arribar, per exemple, a l'article 35, que reconeix el dret del treball, o a l'article 47, que reconeix el dret a l'habitatge digne. Però, bé, des d'aquesta perspectiva, tot plegat, la sessió d'ahir i la moció del PP d'avui estan al servei, així ho crec i així els ho dic, d'una escenificació que, curiosament, té menys conflicte del que sembla, que és un objectiu compartit. Per un costat, serveix de coartada a alguns per al seu «sí a la qüestió de confiança del president Puigdemont; a l'altre, serveix per alimentar la pressió per aconseguir la investidura del candidat Rajoy. Aquests propers dies, segur, assistirem a una cerimònia que s'oficiarà en platós diferents, però que tindrà el mateix guió: pujarà la tensió in crescendo a partir de demà, especialment a partir del Consell de Ministres. Fins quan? Fins que un i l'altre tinguin garantit el que volen: un, la qüestió de confiança, senyor Puigdemont; l'altre, la investidura, el senyor Rajoy. Rajoy utilitzarà el desafiament de vellut, la desobediència de cartró pedra i en diferit, la revolució de les mocions, encapçalada per Jordi Turull, àlies el Bukharin català [[rialles]] , tot per pressionar el PSOE i Ciutadans perquè donin el seu suport a la investidura. I Puigdemont utilitzarà –ja ho veuran vostès, com és veritat– aquesta pressió, que demà sortirà in crescendo del Consell de Ministres, per a què? Per donar més raons, encara, al vot d'alguna gent a la seva qüestió de confiança. En definitiva, és una cosa molt vella, és la retroalimentació mútua d'un conflicte que és més aparent que real, però que es basa, fonamentalment, en l'escenificació del xoc de legitimitats, que, com ha dit clarament el senyor Ferran Pedret, no té més que dues solucions: una, la de la negociació i el pacte, imprescindible; l'altra, una que crec que no voldria ningú, la d'un conflicte que, sens dubte, és un conflicte social, i no només amb Espanya, sinó també un conflicte intern a Catalunya. En definitiva, estem davant d'una situació complicada, i aquesta moció, s'hagi fet quan s'hagi fet, està al servei d'aquesta estratègia de polarització, que, al final, només sortirà beneficiant el president Puigdemont i el candidat Rajoy. Però, curiosament, que ningú es cregui que l'escenificació acaba avui. Tot apunta que demà tindrem un epíleg interessant, eh? Vull dir, el Consell de Ministres adoptarà una sèrie de mesures que ja ha anunciat, al voltant de la decisió d'ahir del Ple d'aquest Parlament, i, simultàniament, prendrà una decisió al voltant del Grup de Convergència Democràtica de Catalunya. Ja veurem com acaba. Pot acabar amb un pagament dels serveis prestats a Convergència Democràtica de Catalunya pel seu vot al PP i Ciutadans a la Mesa del Congrés, o pot acabar d'una altra manera, pot acabar com li acaben darrerament les coses, a Convergència, en aquest sentit, i és que es troba que no té aquest pagament, perquè, com que Convergència Democràtica de Catalunya, ells sabran per què, s'ha acostumat a pagar per anticipat sense demanar paga i senyal, i ho fa a la CUP a Catalunya i al PP a Espanya, doncs, es pot trobar en una situació així. Bé, aquesta és la realitat que ens trobem, i és una realitat francament complicada, perquè, darrere de tot això, hi ha un problema gravíssim de xocs de legitimitats que no podem continuar alimentant des d'aquesta perspectiva. I, sobretot, no ho podem alimentar dient, clarament, com es va dir ahir, nosaltres ja vam manifestar la nostra posició en contra, que hi ha una legalitat, que se surt de no sé on, que s'imposa sobre qualsevol altra cosa, sobre els drets de la resta de la gent i sense cap tipus de control, ni de poder d'un altre tipus, ni, tampoc, judicial. En aquest sentit, nosaltres votarem que no a aquesta moció del PP, i no perquè no estiguem d'acord amb el respecte a les normes democràtiques; hi estem d'acord. Votarem que no per dues raons: perquè incentiva aquest xoc de legitimitats i no ens porta a cap lloc, i, en segon lloc, perquè, sincerament –sincerament–, per plantejar coses com aquestes cal tenir una certa autoritat moral, i em perdonarà el senyor Santi Rodríguez, no ell, sinó el que representa, el Partit Popular té escassa legitimitat per donar-nos lliçons de respecte constitucional. Alguns l'hem patit, i l'hem patit en primera figura, com s'esclafen les minories al Congrés de Diputats i a Espanya, com s'esclafen les minories dissidents de qualsevol altre lloc de l'Estat. Per això votarem que no, però ho fem convençuts que estem arribant a una situació que esperem que no sigui de no-retorn. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. He de començar, en primer lloc, fent una prèvia per contestar el senyor Pedret i el senyor Coscubiela, perquè em sorprèn que dues persones que coneixen tant el dret i que ens donen tantes lliçons de dret en aquesta cambra després pateixin confusions tan greus sobre la diferència entre el que és poder constituent i el que és poder constituït, perquè, ahir, el que es discutia en aquesta cambra eren unes conclusions de procés constituent, i, a qualsevol procés constituent a qualsevol lloc del món que sigui democràtic, no hi ha cap norma que passi per sobre del que està decidint el poder constituent, precisament perquè ve d'unes eleccions constituents –constituents!–, a veure si entenen d'una vegada aquesta paraula, que quan són unes eleccions constituents apareix un poder constituent, i, d'aquí, apareix una constitució. [[Veus de fons.]] No, a l'Estat espanyol, no! Allà hi havia Franco, primer, i després el rei espanyol, que van imposar una canalització d'aquest poder constituent, i, per això, no va ser mai poder constituent. I sobta que vostès, que contenien dins de la seva formació un grup que es diu Poder Constituent, no sàpiguen distingir el que és poder constituent del que és poder constituït. Per tant, ahir, aquí, del que es va parlar és de quines regles regirien en un procés constituent. I, en un procés constituït, no ho oblidem, la justícia no controla les lleis, perquè vostès, que reivindiquen tant la separació de poders, precisament, un és el poder judicial i l'altre és el poder legislatiu. No juguem a fer «trilerisme jurídic, clar que no, són poders independents. Sí o no? [[Pausa.]] Sí o no? [[Pausa.]] Per tant, no vinguin a caricaturitzar, diguin que no volen participar en un procés constituent, diguin que no volen reconèixer la sobirania d'aquest Parlament i deixin –deixin– de fer trampes al solitari fent classes de dret en aquest Parlament. En segon lloc, i que era el que jo tenia ganes de dir en aquesta intervenció, més enllà d'haver-los de contestar. El dret –el dret– diu..., deia Albert Lamarca, el president de la Comissió Jurídica Assessora, parafrasejant Vicent Andrés Estellés, que el dret no és la clau que obre tots els panys, però que tampoc pot ser la porta que tanqui totes les esperances. Jo crec que, almenys des d'una posició democràtica, el dret ha de ser sempre instrument de canvi, ha de ser instrument de solució. El dret no pot ser entès des d'una visió catequística monolítica, com aquí ens han intentat plantejar, si no, podem córrer el risc d'acabar en un estat autoritari de dret –un estat autoritari de dret–, que també ha existit. A vostès que els agrada tant evocar episodis de la història contemporània d'Europa..., m'agradaria precisament que, des d'una perspectiva jurídica, reflexionessin sobre quines són les conclusions que fa el constitucionalisme posterior a la Segona Guerra Mundial, precisament, amb relació a com va gestionar el dret –el dret– el període del nacionalsocialisme. I és, precisament, quan analitza quin ha estat el paper del dret i de l'obediència al dret, que Hannah Arendt conclou que obediència i feixisme són dues cares de la mateixa moneda, i és quan Hannah Arendt planteja la necessitat de desobeir allò que sigui injust. I la Constitució alemanya inclou, precisament, en el seu article 20.4, la necessitat que els ciutadans desobeeixin les lleis, quan aquestes lleis siguin injustes. Clar que parlo de la Constitució alemanya, no parlo de la Constitució espanyola, clar, perquè la Constitució alemanya, diguem-ne, que vostès no l'evoquen mai, qui diu la Constitució alemanya, diu la Constitució portuguesa, diu la Constitució argentina, tantíssimes constitucions que inclouen el dret a la desobediència dels ciutadans, entenent, precisament, que quan hi ha una injustícia és obligació dels ciutadans conscients i demòcrates compromesos de desobeir allò que sigui injust. I, per tant, nosaltres votarem frontalment en contra de la seva moció, no només perquè és evident que no reconeix la sobirania, d'alguna manera, plena, d'aquest Parlament, que nosaltres hem reivindicat en el moment històric en què ens trobem, sinó perquè, a més a més, jo penso que fa una trampa que tanca el cercle d'aquesta qüestió, i és que planteja que el poder i la legitimitat d'aquesta cambra provenen del marc constitucional i estatutari. Ja sabem que, a les institucions catalanes, no els va donar legitimitat la Constitució del 78; nosaltres vam recuperar aquestes institucions abans de l'any 78. Però no només per això, sinó perquè els poders dels parlaments i la legitimitat dels parlaments no provenen de les constitucions, provenen del poble. És el poble qui dóna legitimitat i qui dóna poder als parlaments. I això és el que reivindicarem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació té la paraula el senyor Eduardo Reyes, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom, vicepresident, conseller, diputats i diputades..., es increíble lo que se siente cuando uno se pone aquí a dirigirse a políticos profesionales, habiendo venido de donde yo vengo. Como siempre, siempre me escribo algo para decir, pero luego me sale aquí decir lo que tengo que decir, que creo que es lo que tengo que hacer, ¿no? A mí me da vergüenza, de verdad, a mí me da vergüenza sentir cosas que siento aquí. Ustedes están aquí para servir al pueblo, para servir a lo que quiera la mayoría del pueblo, eso es la pura democracia. Pero no esa cantidad de pueblo que ustedes dicen que son la mayoría del pueblo..., miren, detrás de setenta y dos diputados hay dos millones de personas [[remor de veus]] y nosotros... [[Veus de fons.]]
Silenci, si us plau.
Señora presidenta, ¿me descontará este tiempo que me...?
Silenci, si us plau.
Ustedes están aquí como yo: para atender..., para que no se avergüencen el día de mañana de que sus hijos vayan a vivir peor que ustedes, porque yo viví un poco mejor que mis padres porque se dejaron los cuernos ahí trabajando para darnos una vida digna, y ustedes... [[Veus de fons.]]
Demano que respectin el torn de paraula.
Es una forma de hablar. [[Veus de fons.]] Perdón –perdón. Si me van a aplicar ahora el código ético, seguramente que... Miren, es muy sencillo, yo cada día estoy en la calle, hablando con la gente y escuchando sus problemas, escuchando los problemas de la gente que de verdad tiene problemas, que no llega a final de mes, y cuando yo les explico lo que es el déficit fiscal, mucha gente que no lo entiende, que no sabe lo que es el déficit fiscal, me dice: «Yo esto no lo sabía. Yo no lo sabía. Y reacciono ante un voto de miedo. De miedo. Porque ustedes, empezando por el partido Ciutadans, ustedes van diciendo... Yo llevo cincuenta y cinco años en Barcelona..., i he parlat en català..., fa vuit mesos, un any, que jo parlo català. Mai ningú m'ha dit que «te trencaré la cara perquè..., si no parles català o castellà. Pero ¿qué es esto? ¿De qué van ustedes por la vida? Vayan ustedes de personas, por la vida –de personas. Todos van mintiendo como bellacos –como bellacos. [[Remor de veus.]] Bien, nosotros votaremos, desde Junts pel Sí, «no a la moción presentada por el Partido Popular. Esta moción responde a la misma política que hasta ahora el Gobierno de Mariano Rajoy ha ignorado, ha hecho ignorando la voluntad mayoritaria del pueblo de Cataluña y combatiéndola de manera muy poco limpia. Entrando en el texto de la moción, debemos tener en cuenta que hace tres años supimos que el presidente del Tribunal Constitucional pagaba la cuota de militante del PP, incluso cuando ya formaba parte del mismo Tribunal Constitucional. Hablar del Tribunal Constitucional es hablar de un tribunal político, no de un tribunal constitucional. Las instituciones del Estado han convertido este órgano, encargado de controlar la constitucionalidad de las leyes, en un órgano político, desacreditando desde el vergonzoso proceso de estudio del recurso de inconstitucionalidad del Estatuto de autonomía de Cataluña, machacando –repito, machacando– la norma aprobada por el Parlament de Catalunya, por las Cortes Generales, refrendada por el pueblo de Cataluña. Sin embargo, lo que es evidente es que la conflictividad constitucional es la expresión de la incapacidad del Gobierno del Partido Popular de gestionar la demanda de la mayoría de los ciudadanos de ejercer el derecho a decidir sobre su estatus político, de Cataluña, ya que, en vez de dar muestra de un talante democrático, se esconde constantemente detrás de un tribunal constitucional, invocando a diestro y siniestro el carácter sacramental del texto constitucional en la versión más centralista posible de este. Una muestra son las interposiciones sistemáticas de recursos de inconstitucionalidad contra las medidas tributarias impulsadas por la Generalitat, como las tasas judiciales, el euro por receta, impuesto sobre la producción de energía eléctrica de origen nuclear, impuesto de pisos vacíos, así como el impuesto sobre los depósitos en las entidades de crédito; o sea, siempre en contra de la capacidad de decidir y de crear herramientas para mejorar los ingresos de la Generalitat, siempre en contra de los instrumentos para que podamos crear leyes para ayudar a la gente, como la Ley 24/2015, de medidas urgentes para afrontar la emergencia en el ámbito de la vivienda y de la pobreza energética. En cuanto a la... [[veus de fons]] –me quedo sin tiempo, hasta donde llegue. En cuanto a la sentencia, declara la inconstitucionalidad de algunos preceptos de la Ley de medidas fiscales, financieras y administrativas de 2015, el Tribunal Constitucional reconoce la competencia exclusiva de la Generalitat de regular su propia administración tributaria, la Agencia Tributaria de Cataluña y sus órganos económicos administrativos, y reconoce igualmente la competencia normativa en el ámbito tributario. Lo que declara inconstitucional es el Plan director de la Administración...
Senyor Reyes, ha exhaurit el temps.
...tributaria en relación... Felices vacaciones, que se lo pasen bien, y, cuando vengan, un poco recuerden que hay mucha gente ahí esperando que se comporten como personas más de la calle que como políticos.
Gràcies, senyor Reyes. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] A continuació, passarem a la votació de la moció. Estem cridant a votació. [[Ferran Pedret i Santos demana per parlar.]] Senyor Pedret.
Per contradiccions i al·lusions del senyor Salellas, òbviament. Senyor Salellas, quan nosaltres donem el nostre parer en aquesta cambra, sigui en comissió o en Ple, no pretenem donar lliçons a ningú. Si les entoma així, possiblement tingui vostè un problema amb el diàleg i la interlocució entre diferents grups parlamentaris; això, d'una banda. D'altra banda, en una democràcia..., ja que vostè m'il·lustra sobre la seva visió del poder constituent i el constituït, en una democràcia que compta amb una constitució democràtica, el poder constituent es canalitza a través dels mecanismes previstos... [[veus de fons]] , i tant, a través dels mecanismes previstos en la Constitució –i tant. Vostès poden –vostès poden–, de facto –vostès poden, de facto–, si tenen la capacitat d'imposar-ho, erigir-se en poder constituent d'una nova república catalana. Poden intentar-ho –poden intentar-ho–, però no em poden convèncer a mi que això sigui lícit ni legítim en base a unes eleccions legislatives a un parlament com és el Parlament de Catalunya. No tenen cap legitimitat per fer un pas que és, de facto, erigir-se en poder constituent i decidir quines hauran de ser les noves institucions de la república catalana. No ens podran convèncer. I, en tot cas, no ens contesten mai –mai– a la pregunta que els faig: què en fem, de tots aquells catalans i catalanes que no volen saltar la paret amb vostès, que no consideren que allò que estan fent sigui legítim ni lícit? Què en fem? [[Aplaudiments.]]
Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Señora presidenta, por contradicciones y por alusiones.
Un minut.
Por contradicciones, el señor Salellas..., señor Salellas, yo creo que ha..., bueno, no sé, nos ha querido dar aquí una lección del contenido de la Constitución alemana, y la verdad es que la Constitución alemana dice exactamente lo contrario, el artículo 20, de lo que usted dice. Mire, artículo 20.3: «El poder legislativo está sometido al orden constitucional; los poderes ejecutivo y judicial, a la ley y al derecho. Y el punto 4, el de resistencia, dice: «Contra cualquiera que intente eliminar este orden, todos los alemanes tienen el derecho de resistencia cuando no fuere posible otro recurso. Eso es lo que dice. [[Aplaudiments.]] En cuanto a las contradicciones; bueno, señora presidenta, primero le manifestaría la queja de mi grupo porque se ha consentido que uno de los intervinientes llamase «mentirosos y «bellacos a los integrantes de mi grupo, sin que fuese llamado al orden, que creo que era lo mínimo que se puede pedir cuando hay una presidenta dirigiendo los debates. Y segundo, referirme al Grupo de Esquerra Republicana. El Grupo de Esquerra Republicana, recuerdo que, hace un par de años, hicieron un escrache a Elvira Lindo porque hacia el pregón municipal en Barcelona en idioma castellano. Cuando alguien habló, aquí, en este Parlamento, en idioma castellano, los diputados de Esquerra Republicana se levantaron y se fueron ofendidos del hemiciclo, también los de Convergència. Y celebro que ahora hayan incorporado [[remor de veus]] a su grupo..., la brillante incorporación del señor Reyes, con el cual se han estrenado brillantemente en este hemiciclo hablando en castellano de Castilla. [[Aplaudiments.]] [[Benet Salellas i Vilar demana per parlar.]]
Senyor Salellas –senyor Salellas. [[Veus de fons.]]
Per al·lusions, trenta segons li demano, per contestar les consideracions. En primer lloc, al senyor Pedret..., i, realment, m'he explicat molt malament, és a dir, la diferència entre reforma constitucional i procés constituent jo crec que l'hauríem de tenir bastant clara. Una reforma constitucional no és un procés constituent. I aquí és precisament on està la diferència. En segon lloc, sobre el contingut de l'article 20.4 de la llei fonamental alemanya, m'agrada molt que consultin internet per buscar-la, però, en qualsevol cas, llegeixin –llegeixin– el que diu l'acadèmia sobre el contingut d'aquest article, llegeixin com s'ha interpretat, llegeixin què diu Hannah Arendt, precisament, sobre l'obediència, i, llegeixin, precisament, com s'ha de lluitar contra el feixisme. I, finalment, amb relació als que no volen saltar, senyor Pedret. Doncs, és molt senzill: posin un referèndum, d'una vegada, i permetin-nos exercir el dret a l'autodeterminació d'aquest país i veurem si guanya el «sí o si guanya el «no. Si guanya el «sí, proclamarem aquesta república d'una vegada. Moltes gràcies. [[Aplaudiments. Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]]
Senyor Rodríguez.
Per al·lusions i contradiccions amb el senyor Salellas i el senyor Reyes. [[Veus de fons.]] Gràcies. Senyor Reyes..., mire, soy nacido en Vilanova i la Geltrú, de padres y abuelos catalanes, trabajadores y obreros, y yo no necesito hablar ni un idioma ni otro para reafirmar mi catalanidad, y menos, declararme independentista. [[Aplaudiments.]] Senyor Salellas, ha parlat del nacionalsocialisme i ha parlat de l'obediència a les lleis. S'ha oblidat, també, dient que, segons a quines lleis, es justifica la desobediència. Ha oblidat un aspecte fonamental, dos, diversos. Un: recordar que el nacionalsocialisme va accedir també al poder a través de la democràcia –un. Dos: l'obediència i la desobediència a les lleis, qui les decideix? Vostè?, l'assemblea de la CUP?, o qui les decideix? I per acabar: i el procés..., que estem en un procés constituent, també és vostè, que ho decideix? La resta de la societat no hi té absolutament res a dir? Crec que s'equivoquen. Perdó, em queda una referència encara a la Constitució alemanya, la qual, com la Constitució espanyola, té uns principis constitucionals que, en Espanya, requereixen una majoria reforçada i referèndums per ser modificats, però que, a Alemanya, no estan ni permesos. És a dir, allò que vostès demanen a Catalunya o a Espanya per a Catalunya, a Alemanya no ho podrien demanar. [[Aplaudiments.]]
Passem a votar la moció. Senyor Turull, per què em demana la paraula?
Per al·lusions a aquest grup, només dir al senyor Santi Rodríguez que això és l'hemicicle del Parlament de Catalunya, que no és una teràpia de grup, que tots expliquem d'on venim i què som. [[Remor de veus.]] I, després, dir-li, al senyor Carrizosa, que entenc perfectament que, quan se'ls ha dit que vostès mentien, doncs, no els ha cridat l'atenció, perquè això no és una opinió, sinó que és una constatació. Amb el tema de llengua, vostès menteixen més que parlen. Aquí els únics que abandonen l'hemicicle són vostès quan es vota una cosa que no els agrada. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Vicepresident, per què em demana la paraula?, vostè no ha intervingut. [[Veus de fons.]] És veritat, l'han al·ludit. D'acord.
Vaja, m'he sentit al·ludit com a president d'un partit que ha estat explícitament citat per un diputat del grup de Ciudadanos, que s'ha queixat que havia entès que li deien «mentider, i, tot seguit, ha fet un reguitzell de mentides, una rere l'altra. Per tant, no..., que jo sàpiga, aquest grup ni els diputats de..., referit a Esquerra Republicana, no hem abandonat aquest hemicicle aquests dies ni fa... I, en canvi, vostès l'abandonen cada dos per tres. Per tant... [[Remor de veus.]] Per tant, i escolti, i sobre la qüestió lingüística, recordar-li, una altra vegada, el que hem recordat moltes vegades: els nens d'aquest país, els nens i les nenes d'aquest país acaben l'educació obligatòria parlant el triple de llengües que qualsevol president del Govern espanyol a la seva història. [[Aplaudiments. Sonia Sierra Infante demana per parlar.]]
Senyora Sierra, vostè no ha parlat. En tot cas, que demani... [[Rialles i forta remor de veus.]] Escolti, s'ha fet una al·lusió a Esquerra Republicana, vostè no ha parlat, que demani la paraula el senyor Carrizosa, que ha parlat.
És que s'ha mentit; Junqueras acaba de mentir. Ha dit que el seu grup no va abandonar l'hemicicle per parlar en castellà; sí, va ser el 30 d'octubre de 1996, quan el senyor Julio Ariza, diputat del PP, va parlar en espanyol. Llavors, els diputats tant de Convergència com d'Esquerra Republicana van marxar. I, a l'Ajuntament de Barcelona, van plantar la senyora Elvira Lindo, li van organitzar un escrache i a mi em van llançar una ampolla plena d'aigua, i va ser organitzat pels senyors d'Esquerra Republicana de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments. María José García Cuevas demana per parlar.]]
Senyora García Cuevas... A veure, aquí ja pot parlar tothom? [[Pausa.]] Senyor Rodríguez. No. S'ha acabat. Si us plau, que parli el senyor Rodríguez.
Primera qüestió; una qüestió d'ordre a la presidenta del Parlament. El vicepresident del Govern pot parlar com a vicepresident del Govern, no com a secretari general d'Esquerra Republicana, i em dóna la impressió [[aplaudiments]] que ha utilitzat la paraula com a secretari general d'Esquerra Republicana. En qualsevol cas, com que les consideracions ja s'han fet, recordar-li, al senyor Junqueras..., ja ho ha fet una diputada de Ciutadans, però jo em remuntaré, si vol, a la Segona República [[remor de veus]] , quan, durant la votació –durant la votació– del president Macià, una part d'aquest hemicicle va abandonar, també, el Parlament de Catalunya. Per tant, fixi's que la tradició d'abandonar els escons davant de segons quines imposicions no és cap innovació del Partit Popular. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. El Ple el dirigeixo jo. Passem a la votació. [[Forta remor de veus i aplaudiments.]] Comença la votació. La Moció sobre la creació d'estructures administratives, fiscals i financeres ha estat rebutjada per 50 vots a favor, 82 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] I abans de cloure el Ple, com és el darrer d'aquest període de sessions, malgrat tot, vull agrair als membres de la Mesa, de la Junta de Portaveus i al conjunt de tots els grups parlamentaris la seva disposició a treballar a favor de la institució des de diferents posicions polítiques, evidentment. I, en especial, vull donar les gràcies a tots aquells diputats i diputades que han mantingut una actitud destacada de col·laboració i d'entesa envers les friccions pròpies de la vida parlamentària. Moltes gràcies i molt bones vacances. [[Aplaudiments.]] La sessió s'aixeca a tres quarts de sis de la tarda.