Austatud Riigikogu, tere hommikust! Alustame Riigikogu täiskogu IV istungjärgu kolmanda töönädala teisipäevast istungit. Kõigepealt on võimalik üle anda eelnõusid ja arupärimisi. Head kolleegid, kas kellelgi on soovi tulla üle andma eelnõusid või arupärimisi? Eelnõusid ega arupärimisi ei ole mitte kellelgi üle anda. Läheme teadete juurde. Kolmapäeval, s.a 26. septembril osalevad infotunnis järgmised valitsusliikmed: peaminister Andrus Ansip, justiitsminister Kristen Michal ja regionaalminister Siim Valmar Kiisler. Riigikogu esimees on edastanud Riigikogu liikmete arupärimised kultuuriminister Rein Langile ning välisminister Urmas Paetile. Nüüd, head kolleegid, teeme kohaloleku kontrolli. Hetkel on kohalolijaks registreerunud 82 Riigikogu liiget, puudub 19.
Esimene päevakorrapunkt on arutelu põhiõiguste ja vabaduste riivete üle Eestis ning Kaitsepolitseiameti ja prokuratuuri olukorra analüüs. Ma tutvustan teile riiklikult olulise küsimuse arutelu kodukorda. Kõigepealt on Riigikogu liikme Kadri Simsoni ettekanne, mis kestab kuni 20 minutit, sellele järgnevad küsimused ja vastused (kuni 10 minutit). Järgmisena esineb Tallinna abilinnapea Kalle Klandorf, tema ettekanne kestab kuni 20 minutit. Küsimusi esinejale saab esitada 30 minuti jooksul. Kolmas ettekandja on Leon Glikman. Tema ettekanne kestab kuni 20 minutit, küsimusi saab talle esitada 30 minuti jooksul. Head Riigikogu liikmed! Igaüks teist võib selle päevakorrapunkti arutelul esitada ettekandjatele kokku kaks suulist küsimust. Palun, Paul-Eerik Rummo, protseduuriline küsimus!
Mul on protseduuriline küsimus selle päevakorrapunkti ettekandjate kohta. Ma ei taha vaidlustada kellegi isikut, aga mul on põhimõtteline küsimus. Kahe ettekandja, selle fraktsiooni esimehe, kes on päevakorrapunkti algatanud, ning eksperdi, kelleks on vandeadvokaat, arutelul osalemise mõte on arusaadav. Aga missugune puutumus selle teemaga on ühe linna abilinnapeal?
Aitäh selle protseduurilise küsimuse eest! Juhatuse pädevuses ei ole otsustada, kes esineb. Esinejad kinnitatakse juhatuses selle fraktsiooni ettepaneku alusel, kes riiklikult tähtsa küsimuse päevakorda paneb. Palun, Igor Gräzin, protseduuriline küsimus!
Küsimus on selles, et Kadri, meie hea kolleeg, käitub meie kodukorra kohaselt, kolleeg Leon on aga professionaalne advokaat, kelle kohta kehtivad advokaadi käitumisreeglid. Kas mingisugused käitumisreeglid kehtivad siinses arutluses ka näiteks abilinnapea kohta?
Aitäh küsimuse eest! Ma usun, et igasugused käitumise hea tava reeglid kehtivad kõikide inimeste kohta, kes selle maamuna peal elavad. Ma usun, et sellega me saame hakkama. Arutelu lõpetavad läbirääkimised. Kõnega puldist esinevad hea tava kohaselt kõigepealt fraktsioonide esindajad ning seejärel teised Riigikogu liikmed ja komisjonide esindajad. Pärast arutelu lõpetamist Riigikogu otsust vastu ei võta. Me asume päevakorrapunkti arutama. Ma palun kõnepulti Riigikogu liikme Kadri Simsoni!
Lugupeetud kolleegid! Head külalised! Ma pean sissejuhatuseks tegema ühe repliigi. Minu sõnavõtu juurde kuulub ka 22-leheküljeline memorandum. Istungi juhataja võttis vastu otsuse, et ta ei luba seda jaotada laudadele ega panna ka saali tagaosas olevatele riiulitele. Seetõttu on selle memorandumi eksemplarid saali kõrval laual. Ma ei pane pahaks, kui minu ettekande ajal keegi teist soovib püsti tõusta, minna ja võtta see memorandum, sest tegemist on tõepoolest huviväärse dokumendiga. Võib-olla mõni võtab selle teksti ka oma kolleegide jaoks, siis ei lähe saal minu kõne ajal päris tühjaks. Ma arvan, et septembrikuu viimane nädal on väga kohane selle teema tõstatamiseks. Me oleme üle saanud aasta alguse ärevusest ja suutnud teha põhjaliku analüüsi Eesti situatsioonist. Pinged on niivõrd vähenenud, et Eesti õigusruumi kohta tehakse juba nalja. Kui asi muutub humoorikaks, siis on näha, et esimesed pinged on möödas. Mõni aeg tagasi kuulsin juristidelt nalja nende turuosa kohta. Nimelt ei peaks Eesti eesmärk olema mitte viie rikkaima riigi hulka jõuda, vaid saavutada hoopis olukord, kus kõik elanikud oleksid mingi õigusrikkumise eest karistatud. Loomulikult on sellel naljal ka oma professionaalse kretinismi külg, sest see tähendaks, et juristide elukutse esindajate pakutavale teenusele oleks retsidiivsuse tõttu olemas ilmselt jätkusuutlik hiigelturg. Kahjuks on sellel naljatlemisel omamoodi tõepõhi all. Justiitsministeeriumi enda avaldatud andmete alusel oli Eestis juulikuu seisuga karistusregistrisse kantud 444 383 kodanikku. Tegemist on jahmatava arvuga, eriti kui arvestada, et teatud osa elanikkonnast on alaealised. Kas me tõesti oleme kriminogeenne rahvas või on viga milleski muus? Nimetatud statistika viitab ühiskondlike suhete ülekriminaliseerimisele või sellele, et liiga paljusid tegusid käsitletakse väärteona, samuti tõsiasjale, et asjaolude kindlakstegemisel, mida erialaselt nimetatakse menetluseks, on mindud lihtsustamise, kiirustamise ja kokkuleppe teed. Kriminaalmenetluses ja väärteomenetluses laialt praktiseeritavad nn liht-, kiir- ja kokkuleppemenetlused tähendavad formaalselt just seda. Eesti meedia kajastab kõikvõimalikke õigusrikkumisi ebamõistlikult palju, võrreldes muude uudistega. See mulje on mul tekkinud isikliku kogemuse põhjal. Ma ei ole näiteks BBC-d või Soome televisiooni jälgides tähele pannud, et õigusrikkumistele pühendataks seal sedavõrd palju tähelepanu kui meie meediakanalites. Selline uudistežanr, kus teatatakse, et on algatatud menetlus, on meedias üks kõige rohkem kasutatuid. Ma arvan, et oleks loomulik, kui uudiskünnise ületamiseks peaks õigusvaldkonnas ikkagi midagi erakordset toimuma. Kahjuks loob kodanike masskaristamine ja toimuva disproportsionaalne kajastamine ühiskonnas teatava, täiesti eriilmelise poolpatoloogilise õhustiku, nii et isegi peaminister kinnitab poliitikute permanentset jälitamist ja telefonikõnede pealtkuulamist, ärimehed ühendavad ärikohtumistel telefone toitepatareidest lahti ja riigi president esineb riigitelevisiooni erakorralistes uudistes valikuliselt avaldustega. Mõistusele pole vastuvõetav, et me oleme kuritegelik rahvas. Järsku pole viga rahvas, vaid milleski muus? Näiteks selles, et õiguse rakendamine on muutumas konveierlikuks. Jõuametkonnad kasutavad oma menetlushuvi läbisurumiseks nii seadusloomet, muutmaks ahtamaks oponentide menetlusvõimalusi, kui ka vahetut sekkumist õigusemõistmisesse ja asja otsustavate kohtunike mõjutamist. Meenutagem, et pooleliolevas nn maadevahetusprotsessis on see asjaolu ehk kohtuniku mõjutamine sõnaselgelt kohtuotsusesse märgitud. Vandeadvokaat Alar Urm on kirjutanud Eesti Ekspressis artikli, kus ta on toonud näiteid ühe teise kohtuniku mõjutamise kohta. Meie kolleeg, Euroopa Inimõiguste Kohtu endine kohtunik Rait Maruste on väljendanud muret, et kokkuleppemenetluste liigne ülekaal on viinud õigusemõistmise kohtusaalist tegelikult prokuratuuri ja sisuline õigusemõistmine toimub sealsetes kabinettides. Olgu märgitud, et viimaste aastate statistika põhjal vaadatakse vaid umbes 4% kriminaalasjadest läbi nn üldmenetluse korras, kuigi üldmenetlus on tavaline viis kohtupidamiseks, selline, nagu me kohtuistungit tavaliselt endale ette kujutame. Olukord tekitab seda enam muret, et võimusidemete kaudu on prokuratuur võimeline suruma läbi peaaegu ükskõik millise seadusmuudatuse, mis on talle kasulik. Ilmselt kaldun ma nüüd väga erialasesse diskussiooni, aga mainin siiski, et juristid on kurtnud kohtupraktikas esinevat ja üha enam levivat liigselt madalat tõendamisstandardit, nii et süüdimõistmine võib põhineda meelevaldsetel ja põhjendamatult süüstava kallakuga järeldustel, jättes tähelepanuta mõistuspärased alternatiivsed võimalikkused. Eesti kohtueelne menetlus ei põhine euroopalikul poolte võrdsusel ja võistlevusel, vaid minevikust pärit nn inkvisitsioonilisel uurimisel, kus õigust mõistetakse kohtueelses staadiumis, jällegi mitte avalikul kohtuistungil kohtusaalis, vaid uurija kabinetis. Kapo aastaraamatus avaldatakse isikute kohta negatiivset informatsiooni, ilma et raamatus mainitud inimesed oleksid seadust rikkunud. Põhjenduseks öeldakse, et nende käitumine pole kooskõlas valitsuse eesmärkidega ja valitsuse mingite avaldamata määrustega või salajase teabega, mida isikutele, kelle mainet kahjustavad andmed on avaldatud, aga ei näidata. Selline olukord on tekkinud hoolimata sellest, et isegi Riigikohus on osutanud, et ausa ja õiglase kohtumenetlusega pole kooskõlas olukord, kus isik mõistetakse süüdi või tema suhtes rakendatakse muud negatiivset tagajärge peamises osas informatsiooni põhjal, mida isikule ei näidata ega tutvustata. Samuti ei mahu traditsioonilise ja lääneliku liberaalse demokraatia raamidesse sõnavabaduse piiramine sel teel, et keelatakse kritiseerida valitsuse poliitilist kurssi. Ei ole vaja kõrget haridustaset, mõistmaks, et põhiseaduse § 43 kohaselt peab igale sõnumisaladuse riivele eelnema kohtu luba. Eesti seadused paraku võimaldavad teatavatel juhtudel seda põhiseadusliku õiguse olulist riivet ka kohtu loata. Isegi pärast jälitustegevuse lõppemist ei saa isik teada, mis põhjusel ja kuidas teda jälitati, sest see on välistatud seoses riigisaladusele juurdepääsu piiranguga. On üldteada, et kohtutele salajaseks jälitustegevuseks esitatud taotlused on formaalsed ja peaaegu universaalsed, neid saab kasutada igal juhtumil. Loobutud on põhimõttest, et seda taotlust peaks iga juhtumi puhul eraldi sisuliselt põhjendama. Praktikas on tavaline, et kasutatakse kopeeritud põhja, enamik kohtu väljastatud lubadest on samalaadsed. Olgu märgitud seegi, et jälitustegevusega tõendite kogumine peaks ka kehtiva seaduse alusel olema erandlik, praktikas on aga erandlik see, kui selline mugav tõendite kogumise viis jäetakse kasutamata. Selliseid tähelepanekuid võib tuua palju. Tegemist on tendentsiga, mis näitab, et riik liigub hiilivalt isiku põhiõiguste piiramise poole ja me lepime selle kui paratamatusega. Demokraatia tähendab üksikisiku jaoks eelkõige isikuvabaduste olemasolu ja reaalset võimalust neid vabadusi faktiliselt kasutada. Isikuvabaduste põhjendamatu ja liigne piiramine on ohusignaal laiemas tähenduses. Meil on tekkinud ohtlikud märgid inimeste riigist võõrandumise kohta. Miks me oleme sellisesse olukorda jõudnud ja mida oleks vaja teha, et olukorda minimaalseltki tasakaalustada? Sellisesse olukorda oleme jõudnud eelkõige seetõttu, et poliitiline võim üritab kasutada õiguskaitseorganeid oma poliitiliste eesmärkide saavutamiseks ehk vahendina poliitilises võitluses. Seda eesmärki on lihtsam saavutada, kui seadused teevad kodanike järel luuramise üha mugavamaks ja lihtsamaks. Teiste sõnadega: meie anname teile parema relvastuse, andke teie meile vastu lubatud paremad tulemused poliitiliste vastaste heidutamisel. Riigikogu eelmises koosseisus neli aastat minu kolleeg olnud Ain Seppik on riigi peaprokuröri nimetanud parteiprokuröriks. Olles temaga lähedalt koos töötanud, võin öelda, et Ain Seppik enne mõtleb, kui ütleb, ja kui pole vaja öelda, siis jätab ütlemata. Nii et ma usun, et ta teadis, mida rääkis. Õiguspraktika on tema tähelepanekut kinnitanud. Mõistlik oleks kujunenud olukorras kavandada teatavaid samme, et paremini kaitsta meie põhiseaduses nimetatud olulisi õigusvaldkonna väärtusi. Ma mainin neist mõne. Põhiseaduse § 3 – piiranguid isikule võib kehtestada üksnes avaldatud seaduse alusel. Põhiseaduse § 10 – õiguskindlus. Põhiseaduse § 11 – proportsionaalsus. Põhiseaduse § 13 lõige 2 – riigi omavoli keeld. Põhiseaduse § 14 – tõhus menetlus ja õiguste efektiivne kaitse. Põhiseaduse § 26 – eraelu puutumatus. Põhiseaduse § 43 – sõnumisaladus ja kohtu luba erandite korral. Põhiseaduse § 45 – sõnavabadus. Ma lõpetan põhiseaduse §-ga 123, mis näeb ette ratifitseeritud rahvusvahelise õiguse prioriteedi. Teen viite ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonile, mille artikkel 6 sätestab ausa menetluse, artikkel 8 privaatsuse ja artikkel 13 õiguste efektiivse kaitse. Oluline on, et märgitud põhiväärtused ei oleks õigusruumis deklaratiivsed, vaid praktiliselt rakendatavad. Seega, mida oleks vaja kohe üle vaadata? Ettepanekutest rääkimist alustan kohtunike julgeolekukontrolliga. Korrigeerimist vajaksid kohtute seaduse §-d 54 ja 541, mis reguleerivad julgeolekukontrolli. Praegu teeb kohtunikuks pürgija ja Riigikohtu esimehe julgeolekukontrolli kapo. Seaduses olev julgeolekukontrolli nõue on mõistlik ja põhjendatud, aga kui seda teeb organ, kes on ise samal ajal kriminaalasjade menetleja ja ka kohtuvaidluse üks pool, siis pole vajalikul määral tagatud kohtunike sõltumatus. Pole raske arvata, miks selline oht esineb ja kuidas seda võidakse ära kasutada. Küsigem, kas kapo endised töötajad Põder ja Dressen olid näiteks sedavõrd kutse-eetilised, et nad mingil juhul ei oleks osutatud seost oma seadusvastaste eesmärkide saavutamiseks ära kasutanud? Mõeldav oleks luua vastav eriorgan või reformida kapot nii, et ta uurimisorganina üldse vahetult ei tegutseks või ei teeks seda nii ulatuslikult. See välistaks või vähendaks vahetu menetlushuvi puudumise korral kiusatust kedagi või midagi mõjutada. Siit ma jõuangi teise ettepanekuni: kapo pädevuse täpsustamine. Kapo pädevus oleks vaja täpsemalt kindlaks määrata ka seetõttu, et kohtueelne uurimine on seadusega rangelt reglementeeritud tegevus, aga vastuluuretegevusele riigid au- ja eetikakoodeksit kehtestanud ei ole. Seega on ühes ja samas riigiasutuses ühendatud tegevused, mille seadusandlikud alused ja tegevuspõhimõtted on täiesti eripalgelised. Põhimõte "eesmärk pühitseb abinõu" ja mentaliteet "meile on kõik lubatud" on kerged imbuma seadusega täpselt reguleeritud kohtueelsesse menetlusse. Samuti arvan, et täpsustamist vajab riigivastutuse seadus. Muutmist ja Euroopa kohtupraktikaga vastavusse viimist vajab riigivastutuse seadus seetõttu, et praegu oleks seda õigem nimetada pigem riigi vastutusest vabastamise seaduseks. Riigi vastutuse alused on ebamõistlikult piiratud. Õigusemõistmisest tekitatud kahju eest vastutab riik vaid juhul, kui kohtunik pani toime kuriteo. Euroopa Kohtu lahendites on riigi vastutuse alused tunduvalt laiemad. Pole mõistlikku põhjendust, miks riik ei võiks vastutada kahju eest samasuguses ulatuses ja samal viisil nagu teised isikud. Mööda ei saa minna ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonist. Meie seadused ja kohtupraktika peavad vastama vähemalt konventsiooni miinimumstandarditele. Seal on näiteks selline standard, et jälitustegevus on lubatud ainult kaaluka ühiskondliku huvi korral, mitte aga mugavusvahendina. Jälitustegevusele peaksid kohalduma üksikasjalikud reeglid. Pole kahtlust, et kodanike massiivne varjatud jälgimine viitab politseiriigile. See on lubatud ainult juhul, kui seda on vaja demokraatlike institutsioonide kaitseks, sedagi ultima ratio põhimõttel. Jälitustegevust võiks algatada sisulise kaalutlusõigusega tehtud kohtuniku otsuse alusel, mitte aga loa andmisega valmistrükitud plangil. Eesti statistika kohaselt on kohtud viimastel aastatel rahuldanud 97–98% pealtkuulamistaotlustest. See näitab, et taotluste hindamise protseduur on niisama sisukas, nagu oli valimiste hindamine Nõukogude Liidu valimistulemuste põhjal. Enamik karistusseadustiku kuriteokoosseise võimaldab pealtkuulamist. Selline olukord ei ole mõistlik. Viimaseks peatun ühel ettepanekul, mis võiks kujunenud olukorras Eestis tõsiselt kaalumisele tulla. See on vandekohtu institutsiooni loomine. Meie riigi ja ühiskonna areng on küps sellise põhimõttelise otsuse vastuvõtmiseks. Hoolimata deklareeritud süütuse presumptsioonist on õigusemõistmine meie kohtutes siiski süüdistava kallakuga. Otsuste langetamisel osaleb Eesti oludes piiratud arv isikuid. See on märkimisväärne negatiivne asjaolu, arvestades riigi väiksust ja suletud suhtlusringkonda. See loob liigse võimaluse menetluse kohtuväliseks mõjutamiseks. Hoolimata meie demokraatlikust riigikorrast ei käi kehtiv kohtusüsteem piisavalt kiiresti kaasas ühiskonnaelu muutustega. Vandekohus on kohus, kus süüdimõistmine ja karistuse määramine on isikuti lahku viidud: vannutatud mehed ja naised otsustavad vaid süüküsimuse, kutseline kohtunik annab aga teole õige juriidilise hinnangu ning määrab seaduse põhjal karistuse. Vandemehed valitakse tehniliselt mingil juhuvaliku printsiibil, näiteks valijate nimekirjade alusel, telefoniraamatu järgi või tehakse valik arvuti abil. See minimeerib kohtuasja menetlusvälise mõjutamise. Vandemehi on võimalik taandada, kui peaksid ilmnema erapooletust kõigutavad asjaolud. Vandekohtusüsteemis on ette nähtud vandekohtu valimine, mille käigus selgitatakse välja võimalikult erapooletu vandekohtunike kogu. Vandekohtu olemasolu lõpetaks levinud jutud kallutatud jõududest, sest küündimatu ja puuduliku kohtueelse uurimismaterjali alusel on raske kedagi süüdi mõista. Süüdistust ei viidaks kergekäeliselt kohtusse ja valelik süüdistatav ei taotleks kergekäeliselt asja lahendamist vandekohtus, sest talle on teada tegelikud asjaolud, mida on raske endakasuliselt esitada. Vandekohtu puhul rakenduks tegelikult poolte võistlevuse printsiip menetluses. Vaieldamatult muudaks see rangemaks nõudmisi poolte, nii prokuröri kui ka advokaadi kutseoskusele. Loomulikult on vandekohtule vastuväiteid, eelkõige tehnilist ja organisatsioonilist laadi ning ka maksumusega seotuid, aga Eesti oludes võiks vandekohus vabalt piirduda kõigest kuue liikmega. Eesmärk ei ole mitte kogu senine kohtukorraldus pea peale pöörata, vaid seadustada selline võimalus raskemate kuritegude ja veel mõne teatavat liiki kuriteo puhul. Ühiskond vajab tasakaalu. Riigikogu ülesanne ei ole mitte heaks kiita seaduseelnõusid, mis peavad silmas ühe poole huve, vaid tasakaalustatult kaaluda kujunenud situatsiooni. Ma tänan teid tähelepanu eest! Viimase kümne sekundi jooksul annan istungi juhatajale üle minu kõne juurde kuuluva memorandumi. Ma loodan, et see lisatakse istungi stenogrammi. Aitäh!
Aitäh! Asume nüüd küsimuste ja vastuste juurde. Palun, Enn Eesmaa!
Suur aitäh! Austatud ettekandja! Sa viitasid oma sisukas ettekandes vandeadvokaat Alar Urmi artiklile Eesti Ekspressis. Ta kirjeldab seal prokuratuuri ja kaitsepolitsei taktikat nii: "Taktika on, et läbi otsitakse korraga töökoht, sõidukid, kodu ja suvekodu. Kui kahtlustatavaid on mitu, siis kõik võimalikult ühel ajal. Sellega koos valmistatakse ette pressiteated, vähemalt avalikkuse tähelepanu väärivate juhtumite puhul. Samas võetakse ülekuulatuilt allkirjad vaikimiskohustuse kohta." Kui vandekohtu eesmärk on muuta konkreetne kohtukoosseis erapooletumaks, siis kas tegelikult ei muutu vandekohus meie praegusest kohtukoosseisust mõjutatavamaks? Mõte on ju selles, et meedia kaudu on võimalik nn lihtinimesi ja nendest moodustatud vandekohtu kolleegiumi kergemini mõjutada kui professionaalseid kohtunikke.
Aitäh küsimuse eest! Selles küsimuses oli mitu osa. Nii väga kui ma ka tahaksin, ei saa ma ajalisest piirangust tulenevalt pikemalt peatuda vandeadvokaat Alar Urmi Eesti Ekspressis ilmunud väga huvitaval artiklil. Aga meediamanipulatsioonide eest ei ole me kaitstud ka praegu. Seda illustreerib maadevahetuse kohtuotsus, milles kohtunik Valeri Lõõnik heitis kapo peadirektorile Raivo Aegile ette katset meedia kaudu kohtuotsust mõjutada. Vandekohtunikud võivad küll meedia vahendusel lihtsamini mõjutatavad olla, aga selle vastu on võimalik võtta mitmeid meetmeid. On võimalik reguleerida meediasuhtlust protsesside ajal, sätestades menetluspoolele piirangud teatud teemade käsitlemisel kohtumenetluse vältel. Nende rikkumise korral võiks rikkujat ähvardada distsiplinaarvastutus või kohtu määratud sanktsioon või trahv. Samuti tuleks sellisel juhul kaaluda vandekohut kasutavates riikides väljatöötatud meedet, et suure meedia tähelepanu korral saab vandekohtunikke muust maailmast eraldada. See tähendab nende paigutamist protsessi ajal näiteks hotelli või muusse kohta, mida kohus turvab. Me teame, et seda praktikat kasutatakse näiteks USA-s.
Aitäh! Palun, Kalev Kallo!
Aitäh, austatud eesistuja! Lugupeetud ettekandja! Minul tekkis küsimus seoses kohtunike n-ö julgeolekukontrolliga kapo poolt. Mis annab alust arvata, et kapo ametnikud peaksid potentsiaalseid kohtunikke kontrollides käituma kas soosivalt või patte andeksandvalt? Julgeolekukontrolli ei tee ju kapo menetlusosakond, vaid vastuluureosakond, aga neil puudub igasugune huvi kriminaalmenetluse vastu.
Ma näen, et elavalt reageerib sellele küsimusele julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni esimees, aga ma arvan, et ei ole põhjendatud arvata, et kapo vastuluureosakond ja menetlusosakond omavahel ei suhtle. Tegemist on siiski ühe organisatsiooniga ja ühise juhtkonnaga. Seega ei ole vastuluureosakonna ja menetlusosakonna huvid täielikult lahutatavad. Teiseks võib vastuluureosakonnal olla otsene seos kriminaalmenetlusega, sest vastuluurelisest tegevusest võivad välja kasvada kriminaalasjad. Sellele vastuolule organisatsiooni sees on tähelepanu juhitud ka enne minu tänast esinemist.
Aitäh! Palun, Aadu Must!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Me oleme Kaleviga pinginaabrid ja ühes komisjonis ning ka küsime ühtemoodi, kuigi me eelnevalt selles kokku ei leppinud. Aga tõepoolest, mullegi jäi kõrvu õiguskaitse metoodiline ja volituste pool. Kapo menetlusosakond uurib kriminaalasju, milleks tihti tehakse jälitustoiminguid ehk, teisisõnu, talle on antud samad volitused mis vastuluureosakonnale. Seega, äkki ei olegi selles mitte midagi halba, kui kapo menetlusosakond ja vastuluureosakond oma töös sarnaseid või samu meetodeid kasutavad?
Aitäh! Ma arvan, et küsimus on üldistes reeglites ja mentaliteedis, mis mõlema tööga kaasneb. Vastuluureline tegevus kuulub valdkonda, kus reegleid on vähe ning eesmärk pühitseb abinõu. Kriminaalmenetlus on aga vägagi konkreetsete menetlusreeglitega, mistõttu tuleb menetlejal suhtuda talle antud õiguste rakendamisse konservatiivselt. Vastupidine käitumine on meid toonud tänasesse päeva, kus põhiõiguste rikkumine kriminaalmenetluse käigus on pigem reegel kui erand. Ma arvan, et ilma lisagarantiideta läheks asi ilmselt veelgi kaugemale. Eestis puudub igasugune vajadus hoida vastuluurelist ning kriminaalmenetluslikku tegevust n-ö ühes majas, seetõttu on mõistlik need valdkonnad lahutada, et vähendada omavoli võimalikkust ning tagada paremini põhiõiguste ja vabaduste kaitse. Ma arvan, et see võiks olla see valdkond, millega Riigikogu kapo komisjon lisaks järelevalvele tõsisemalt tegelda võiks.
Aitäh! Palun, Marika Tuus-Laul!
Aitäh! Hea esineja! Selle memorandumi laudadele jagamise keelamine tegi sellest niivõrd kuuma dokumendi, et see kadus hetkega, kuid seal eespool olevat seda praegu veel saada. Ütlen ka ajakirjanikele, et minge võtke sealt. Aga selles memorandumis on palju juttu vandekohtust. See on meile pigem võõras teema. Me teame, et see on selline Ameerika meetod. Kas ja millal oleks ikkagi mõeldav see Eestis kasutusele võtta? Nagu me teame, neid otsuseid tehakse meil juba kohtueelses staadiumis. Võib-olla oleks see ikkagi palju ausam?
Vandekohus on tõepoolest traditsiooniliselt rakendamist leidnud angloameerikaliku õiguskultuuriga riikides. Eesti puhul on aga oluline silmas pidada, et 2004. aastal, kui jõustus kriminaalmenetluse seadustik, siis me võtsime uue suuna ja pöördusime võistleva menetluse poole. Võistleva menetluse keskne väärtus on võimalikult erapooletu ja sõltumatu kohus, keda menetluspooled proovivad veenda oma positsiooni õigsuses. Olles võtnud omaks võistlevuse põhimõtte, mis tuleneb Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklist 6, peame tegema pingutusi, et tagada maksimaalne erapooletus ja sõltumatus. Viimastel kuudel on tulnud välja mitu juhtumit, kus kohtunikke on varjatult mõjutatud. Meie õnneks on mõned sellised mõjutamisjuhtumid tulnud avalikkuse ette ja me saame seetõttu neile kohtunikele pakkuda avalikkuse tuge ja kaitset. Need juhtumid näitavad, et oluline võimu tasakaalustamine on praegu puudu. Suur osa meie kehtivast õigusest pärineb Euroopa Liidust. Tulles korraks päevapoliitikasse ütlen, et ESM-iga liitudes me andsime mõista, et me oleme valmis osa oma suveräänsest otsustusõigusest ära andma. Vandekohus oleks samm teises suunas. Vandekohus oleks demokraatia ülim väljendus. Vandekohtu kaudu saab osa võimust anda otse sellele, kellele võim demokraatlikus ühiskonnas kuuluma peaks. Vandekohus tähendab kohtuvõimu tagasiandmist rahvale. Teine oluline punkt vandekohtu puhul on see, et nii jagataks meie väikeses ühiskonnas vastutust vandemeeste ja kohtuniku vahel: vandemehed teevad otsuse ja kohtunik määrab karistuse karmuse.
Aitäh! Kuigi aega on jäänud ainult 24 sekundit, luban esitada veel ühe küsimuse ja kuulame ära ka selle vastuse. Palun, Igor Gräzin!
Aitäh! Lõpus läks asi vussi. Võistleval protsessil ja vandekohtul ei ole mingit seost. Inkvisitsioonikohus, teatavasti, on võistlev. Seda esiteks. Teine asi on vandekohus ja angloameerika õiguskultuur. No tule taevas appi! Venemaa ja Prantsusmaa – kus siin angloameerika süsteem on? Kolmandaks, mulle tundub, et te olete palju lugenud Ameerika raamatuid. Näiteks, Harper Lee raamatus "Tappa laulurästast" mõistavad vandemehed süütu inimese süüdi. Advokaat Anatoli Koni saavutas Zassulitši kohtuasjas, et süüdi olev inimene mõisteti õigeks. Miks sa arvad, et olukorras, kus Eesti kriminaalprotsessi lahutamatu osa on sellised menetluslikud toimingud nagu prokuröri intervjuu, kapo juhi meenutused ja arvamused jne, nendes tingimustes, kus selles väikses riigis kõik toimub ajalehe kaudu, ei muutu vandemehed lintšikohtuks? Kas ei ole nii, et professionaalne kohtunik on Eestis viimane, kes veel õiguse eest seisab?
Vabandust, ettekandja! Protseduuriline küsimus Mihhail Stalnuhhinilt.
Aitäh, proua juhataja! Selgitage meile palun! Pool tundi tagasi te ütlesite, et küsimuste ja vastuste vooruks on aega kümme minutit. See aeg sai täis siis, kui sai täis 15 sekundit kolleeg Gräzini sütitavast kõnest. Te hakkate tavaliselt selles olukorras kella helistama ja peatate kõne. Milline eriline staatus on kolleeg Gräzinil, et ta võib rikkuda reglementi, millest te rääkisite alles pool tundi tagasi?
Ma vastan sellele küsimusele. Kodu- ja töökorra seadus võimaldab pooleliolevad toimingud lõpule viia. Ma eelnevalt hoiatasin, et see küsija saab küsimuse esitamiseks samamoodi ühe minuti nagu kõik teised. See tuleneb kodu- ja töökorra seadusest. Palun, kolleeg Igor Gräzin, protseduuriline küsimus!
Kuna siin nimetati minu nime, siis kolleeg Stalnuhhinile vastu tulles võtan ma oma küsimuse tagasi. Seda enam, et minu küsimusele on väga raske vastata. Teeme nii, nagu ma ei oleks midagi rääkinud.
Ma luban siiski ettekandjal vastata. Palun!
Aitäh! Ma arvan, et Igor Gräzin lõi hea algatuse selle jaoks, et peale ettekandeid võiks toimuda ka tuline sõnavõttude voor. Seda ma ütlesin lihtsalt repliigi korras. Jah, ma olen lugenud palju raamatuid, nende hulgas USA-s väljaantud raamatuid. Ära hoidmaks lintšiva vandekohtu teket, nagu te seda nimetasite, vandekohtunikke valitakse ja elimineeritakse need, kes on ilmselgelt tugevate eelarvamustega.
Suur tänu ettekandjale! Ma palun järgmiseks kõnetooli Tallinna abilinnapea Kalle Klandorfi!
Lugupeetud Riigikogu juhataja! Riigikogu liikmed! Viimasel ajal on Tallinna Linnavalitsuse poole pöördunud mitmed Tallinna elanikud, sh meie linnas tegutsevad ärimehed. Nad väidavad, et riigi õigusalase tegevuse hetkeolukord ei vasta nende ootustele, milline õigusriik peaks olema. Inimesed tunnevad ennast hirmunult, nende aktiivsus on riigi tegutsemise tõttu pärsitud, riigis lokkab üleüldine hirm õiguskaitseorganite ees. Võib-olla peitub siin ka väike vastus Paul-Eerik Rummole, minu heale endisele kolleegile 1991. aastast, kes küsis, miks ma siin kõnepuldis olen. 22 aasta vältel olen saanud jälgida Eesti õiguskaitseorganite arengut nii seest- kui ka väljastpoolt. Jõustruktuuride areng käib käsikäes seaduste arenguga ning menetlusnormid ja -tavad on aastatega läbi teinud suuri muutusi. Üha rohkem võib riigi jõuametkondade tegevuses märgata ebademokraatlikke ilminguid ja üha vähem pööratakse tähelepanu inimeste õigustele, mis on kirja pandud meie põhiseaduses. 20 aastat tagasi vastu võetud põhiseadus oli tolle aja kohta üks demokraatlikumaid, kuid aastate möödudes muutuvad poliitikute tõlgendused sellest üha ebademokraatlikumaks. Kannatajaks on kodanikud, nende põhiseadusest tulenevad õigused ja vabadused. Seoses sellega soovin ma peatuda mõnel aspektil, mis on seotud kehtiva kriminaalmenetluse seadustikuga ning selle käsitlemisega kodanike põhiõiguste ja vabaduste kontekstis. Eelmise riigikorra ajal töötasin aastaid Tallinna linna kriminaaljälituses, alustasin lihtsa inspektorina ja lõpetasin osakonnajuhatajana. Tol ajal kehtis eeluurimistöös ja kriminaaljälituses selline mõiste nagu sotsialistlik seaduslikkus. Praegu ajab selline mõiste naerma. Kuid vaadates seda auditooriumi, kellele ma täna räägin, arvan, et ilmselt üsna paljud teist on seda sõnaühendit kuulnud. Lühidalt öeldes puudutas see õiguskaitseorgani töötaja igasugust väärtegevust või tegevusetust, seda alates kriminaalmenetluse või jälitustegevuse tähtaegadest kinnipidamisest ning lõpetades füüsilise jõu väära kasutamisega. Nüüd soovin veidi rääkida menetlustähtaegadest. Alustan jälle tagasivaatest meie lähiajalukku. Nõukogudeaegne kriminaalprotsessi koodeks, mis kehtis osaliselt kuni 1994. aastani, sätestas menetluse läbiviimise tähtajad, mille jooksul tuli asi kas kohtusse anda või menetlus lõpetada. Koodeksi § 111 käsitles eeluurimise tähtaegu: "Eeluurimine peab olema lõpule viidud hiljemalt kahe kuu jooksul. Selle tähtaja hulka arvatakse aeg kriminaalasja algatamise päevast kuni päevani, mil toimik süüdistuskokkuvõttega või määrusega kriminaalasja saatmise kohta kohtusse meditsiinilise iseloomuga mõjutusvahendite kohaldamise otsustamiseks saadetakse prokurörile või kuni kriminaalasja menetluse lõpetamiseni või peatamiseni. Eeluurimise tähtaega võib maa- ja linnaprokurör pikendada kuni neli kuud." Praegu menetlus selliseid tähtaegu ei tunnista. Menetlustähtaegade puudumine on viinud selleni, et menetleja võib ükskõik kui kaua isiku tegevust uurida, tema eraellu ja muusse elutegevusse sekkuda ning seda ilma igasuguse õigusselguseta. Inimestele jääb mulje, et riik ei hooli nende kannatustest ja riigil on ükskõik, mis kodanikuga juhtub. Missuguseid eesmärke võiks teenida küünilisuseni küündiv suva menetlustähtaegades? Selle kõige olulisem tagajärg, mis võib muidugi olla ka eesmärk omaette, on kodanikes ebakindluse tekitamine, inimestesse hirmu sisendamine ja neilt valmisoleku võtmine oma õigusi kasutada. See tähendab õigusriikluse tühistamist. Nõnda on praegust olukorda kirjeldanud professor Rein Ruutsoo. Tal on kahtlemata õigus, sest teadmatus, sh teadmatus menetlustähtaegade pikkusest, on menetlusosalistele koormav. Kehtivad seadused annavad õiguskaitseorganitele võimaluse peaaegu lõputuks varjatud kohtueelseks menetluseks. Menetlustähtaegade puudumise tõttu on meie kriminaalmenetluses saanud võimalikuks sellised rekordilised saavutused nagu ühe inimese vahetpidamatu jälitamine kahe aasta vältel. Ma ei tea, et sellist praktikat oleks esinenud nõukogude aja viimasel kümnendil, kuigi toona me elasime autoritaarses riigis. Paradoksaalsel kombel tunduvad nõukogude aja lõpus kehtinud seadused praegustest mõneski osas demokraatlikumad. Mõnele sellisele juhtumile viitan edaspidi oma kõnes. Järgmine teema, millest soovin rääkida, on vastutus. Kohtunikud Eha Popova ja Märt Toming on rääkinud kohtutoimikutes esitatud ülekuulamisprotokollidest, mis olid sõna-sõnalt sarnased. Need protokollid oli koostanud politseikomissar. Ma ei süüdista komissari, kes on lõpetanud Paikuse politseikooli või heal juhul Sisekaitseakadeemia. Kes peab menetluse eest vastutama, kas mitte prokurör? Mis selliseid vigaseid menetlusi tingib? Meie riigi juhtivad kohtunikud on arvanud, et lollus või lohakus, aga kindlasti ka vastutuse puudumine. Keegi ei kahtle, et prokuratuuris töötab palju heade teoreetiliste teadmistega inimesi, kuid praktikat on neil kasinalt. Näiteks on paljud meie tuntud advokaadid teeninud leiba ka õiguskaitseorganites või prokuratuuris, mis on andnud neile palju suurema praktilise kogemuse. Seetõttu on neil ka laiem vaatenurk. Loomulikult ei saa kõiki vigu põhjendada kogemuste puudumisega, kindlasti on küsimus ka isiklikus vastutuses ja südametunnistuses. Ma ei ole kuulnud, et keegi oleks pidanud vastutama nende kõmuliste protsesside eest, mis on kohtus lõppenud täieliku õigeksmõistmisega. Keegi ei vastuta ja ammugi ei saa keegi karistada. Kas keegi on pidanud kandma vastutust Leo Kunmani või Mart Viisitamme protsessi eest? Millega saab tagantjärele õigustada tema ja tema abikaasa massilist jälitamist, kes andis selleks korralduse ja kes selle eest vastutab? Hoolimata massiivsest jälitamisest ei leitud talle süüks pandud tegusid. Miks jälitusametnikud ei pea vastutust kandma, miks ei ole karistatud neid protsesse suunanud jõudu – prokuröri? Võib ju öelda, et iga õigeksmõistva otsuse puhul ei saa menetlejaid karistada. Väga õige. Aga kui menetluse algstaadiumis on n-ö palja silmaga näha, et sel puudub perspektiiv? Minu isiklik arvamus juba Viisitamme loo alguses ajakirjanduses avaldatu põhjal oli see, et süüdistusel puudub kohtuperspektiiv. Nii läkski. Seda oleks pidanud kohe pärast mingite andmete teatavaks saamist taipama ka kaitsepolitsei ja prokuratuuri töötajad. Mulle tundub, et kaitsepolitsei oma tegevuses kohtuperspektiivist ei hooligi ja nende eesmärk on asi iga hinna eest kohtusse viia. Näiteks keeldus kohtueelne menetleja Viisitamme süüasjas menetluse käigus üldse alibitõendeid vastu võtmast. Neid sai süüdistatav esitada alles kohtus. Seega eelnes nuriprotsessile mõttetu menetlus, mis ei olnudki tõest huvitatud. Sama toimus ka maadevahetuse protsessis teie kolleegi Ester Tuiksoo puhul, keda süüdistati vastuteenena korteri kasutamise võimaluse saamises. Tuiksoo soovis juba menetluse käigus näidata, et korterit ei saanud kasutada ja seda ei kasutatudki. Nimelt puudusid selles korteris lambid, lülitid ja köök. Kohtueelne menetleja neid tõendeid vastu ei võtnud ja nii arvestatigi alibit alles kohtus. Aga ei, oma vigu uurimisorganid ei tunnista, vaid ajavad oma jonni. Tagajärjeks on riigi raha eest hulga inimeste tagakiusamine. Menetlusliku nurisünnituse eest keegi isiklikult ei vastuta, kuid riik pidi kohtualustele kahjutasuna maksma 1,25 miljonit krooni: Mart Viisitammele 688 000 ja Simmo Saarele 558 000 krooni. Ei saa siis imeks panna, kui lolluse ja jonnimise kõrval kõlavad sarnaste protsesside puhul süüdistused poliitilises tellimustöös. Avaliku teenistuse seadus võimaldab kahju tekitanud ametnikult selle välja nõuda, kuid säärastest sammudest pole avalikkuses kuulda olnud. Nii uurijad kui ka prokurörid on asunud mugavale seisukohale, et riik maksab nende valestardi kinni. Kui tegemist on poliitilise tellimusega, siis peabki tellija kulud kandma. Aga kui tegemist on lihtsalt küündimatusega? Vene aja lõpus, mida ma mäletan päris hästi, poleks ükski uurija või prokurör, kes oleks asja selliselt menetlenud, edaspidi enam oma kohal töötanud, vaid ta oleks ise uurimise alla sattunud. Selline vastutus distsiplineerib. Niisiis, selle näite puhul tekitati riigile kahju rahalises väärtuses, aga kahtlustatavale ehk hiljem süüdistatavale tekitati lisaks moraalset kahju. Juba ainuüksi kriminaalmenetluse alustamine ja toimingute läbiviimine, ilma et oleks kasutatud konkreetseid sunnivahendeid, häbimärgistavad kahtlusalust või süüdistatavat. Õigeksmõistmine, aga ka kriminaalmenetluse lõpetamine ei kustuta kriminaalmenetluse negatiivset ja isikut häbistavat mõju. Mulle teeb samas rõõmu, et tänu hiljutistele sündmustele, mis puudutasid meie justiitsministrit ennast, on kahtlustatava või süüdistatava avaliku häbistamise ning õiguste kaitse temaatika olulisus jõudnud ka ministri teadvusse. Kriminaalmenetluse seadustikus ignoreeritakse kriminaalmenetlusega kahtlustatavale või süüdistatavale põhjustatava kahju temaatikat. Selle asemel on meil riigi poolt isikule alusetult vabaduse võtmisega tekitatud kahju hüvitamise seadus ja riigivastutuse seaduse § 15, mis samuti reguleerib õigusemõistmisel tekitatud kahju hüvitamist. Riigikohtu üldkogu 2011. aastal tehtud neljas otsuses sisalduv ühine kokkuvõtlik vastus on, et kriminaalmenetlusega põhjustatud kahju hüvitamise kord on põhiseadusvastane, sest seal ei sisaldu juba mainitud kahju. Säärasele olukorrale on korduvalt tähelepanu juhtinud ka riigikohtunik Eerik Kergandberg. Tulles veel kord tagasi vastutuse teema juurde, ütlen, et tänaseni on teadmata, kas karistati või võeti vastutusele neid inimesi, kes upitasid riigireetur Herman Simmi aastate jooksul järjest tähtsamatele ametipositsioonidele. Kui keegi oleks viitsinud uurida endiste kolleegide arvamust tema isikuomaduste kohta, siis oleks riik reetmata jäänud ja Herman Simm oleks näiteks mõne turvafirma lihtne töötaja, seejuures väga punktuaalne töömees. Kes olid tema toetajad ja mentorid kaitsepolitseis, ministeeriumis, valitsuses, kes on tema tegude eest kaasvastutajad? Mulle tundub, et seda ei ole tahetud väga täpselt uurida ega teada saada. Vastuseta jäi ka küsimus, kes vastutab selle eest, et ühe kriminaalasja menetlemine kestab kaheksa aastat, toimikus on 40 000 lehekülge, millest ainult umbes 5% on kohtus menetlemiseks kõlblikud, ning jälitustegevuse menetlemisega on rikutud menetlusnormi. Te saate loomulikult aru, et see kohtuprotsess ei ole veel lõppenud, aga see on esimese astme kohtu järeldus. Selle teema lõpetuseks tsiteerin Riigikogu põhiseaduskomisjoni esimeest Rait Marustet, kes vastas küsimusele maadevahetusprotsessi kohta nii: "Ärgem unustagem, et saaga taga on reaalsete inimeste ruineerimine ja põhiseaduslike õiguste intensiivne riive läbi aastate." Mulle teeb muret veel üks menetlustoiming, millest on viimasel ajal palju juttu olnud. See on läbiotsimine. Läbiotsimise temaatika tõusis päevakorrale pärast seda, kui Kaitsepolitseiamet Keskerakonna kontori põhjalikult läbi oli otsinud. Nagu mäletame, sumbus läbiotsimise ettekäändeks olnud kriminaalasi vaikselt tõendamatuse sohu ja süüdistused esitati lõpuks hoopis teises küsimuses, mille ajend oli läbiotsimisel kaasavõetud paberipakk, millel polnud läbiotsimisega tegelikku seost. Tulen tagasi 1994. aastani kehtinud kriminaalprotsessi koodeksi juurde. Seal käsitles läbiotsimist ja kaasavõetavaid esemeid § 140, mille pealkiri oli "Esemete ja dokumentide äravõtmine läbiotsimisel ja võetusel": "Läbiotsimisel ja võetusel peab uurija ära võtma ainult need esemed ja dokumendid, millel on kriminaalasjas tähtsust. Esemed ja dokumendid, mida võib omandada ainult eriloal ja see luba antud juhul puudub, võetakse ära, olenemata nende seosest kriminaalasjaga." Selle läbiotsimise disproportsionaalsusele viitas ka Rait Maruste, kui ta ütles ühes oma intervjuus: "Mind häiris tõsiselt, et 500-eurose väidetava altkäemaksu pärast aeti Keskerakonna bürood läbi otsima mitukümmend kapo töötajat. Midagi on siin totaalselt paigast ära. Sarnasel juhtumil Euroopa Inimõiguste Kohtus Strasbourgis poleks hetkegi kõheldud, et teha otsus – see oli ebaproportsionaalne jõukasutus. Jõu kasutamine peab olema vastavuses taotletava eesmärgiga, Keskerakonna kontori läbiotsimine seda polnud. Kui jätta see tähelepanuta, siis kapo ja prokuratuur arvavad, et ühiskond kiitis selle heaks. Järelikult kiidetakse heaks ka nende järgmised sammud. Siis hakatakse varsti juba 50 euro pärast läbi otsima ja kinni pidama. Jõustruktuuride missioonile ja kohale osutamine võib vahel kasuks tulla." Seda ütles Rait Maruste. Tema sõnadele pole enam palju lisada. Juhin siiski tähelepanu paarile asjale. Esiteks, läbiotsimise regulatsioon, mis võimaldab prokuröril kui süüdistusfunktsiooni kandjal anda ühepoolselt lubasid läbiotsimiseks, on ennekuulmatu. Kui jätta kõrvale kuriteo tõkestamise erijuhtumid, siis tehakse läbiotsimisi Euroopa õigusnormide kohaselt vaid kohtu loal, kaalutlusõiguse alusel ehk viimase meetme põhimõttel. Teiseks, läbiotsimise ohvri õigused vajavad kaitset. Seadus peab välistama, et võetakse ära asjasse mittepuutuvaid materjale, näiteks arvuti kõvakettaid, kus on erakirjavahetus vms. Sellele on taas viidanud Rait Maruste. Kolmandaks, kuna põhiseaduse § 43 võimaldab sõnumisaladuse riivet üksnes kohtu loal, siis tuleb seda arvestada võõraste kirjade, sh läbiotsimisel äravõetud elektronkirjade lugemisel. Kes vastutab, kui inimeste eraelulised vestlused või telefonikõned on lekitatud ajakirjandusse? Milline võib olla sellise toimingu eesmärk ja miks ajakirjandus sellisele manipulatsioonile allub? Ka mina olen ühe sellise manipulatsiooni ohver olnud, kui ajakirjandusse lekitati Ivo Parbuse ja Elmar Sepa jutuajamine, mida kuulati pealt Parbuse kabinetis. Õnneks ei tee ma säärastest asjadest välja, mul on piisavalt paks nahk ja ma olen ka nendes ametkondades töötanud. Lindistuse lekitaja täitis oma eesmärgi ja ajakirjanik sai peatoimetajalt kiita. Mis mul selle vastu olla saab! Aga on inimesi, kes elavad sääraseid asju raskemalt üle. See võib põhjustada neile suurt pinget või isegi terviseprobleeme. Paratamatult tekib hulk küsimusi nii õiguskaitseorganite kui ka meedia tegevuse kohta. Mäletame ju hästi, et jõuametkonnad võtsid läbiotsimise käigus kaasa ühe koalitsioonipartei ja ühe juhtiva opositsioonipartei aastatepikkuse asjaajamise materjalid. Mis on selle eesmärk? Kas see kõik oli seotud ikka ainult eeluurimisega? Selles võib kahelda. Kas kogu info, mis ei ole seotud eeluurimisega ning pole vajalik selle läbiviimiseks, jääb ikka uurimisasutuse seinte vahele ja on kaitstud sõnumisaladusega? Ma kahtlen selles. Eelnevad lekked ajakirjandusse ei tekita minus kindlustunnet. Seoses sellega on prokuratuur võtnud endale erakordse vastutuse. Muidugi võib materjalide lekitamist ajakirjandusse alati põhjendada sellega, et lekitajaks on kaitsjad. Selline jutt on koomiline ja mõeldud ainult lollidele. Advokaadid loevad pahatihti jälitusmaterjale ajakirjandusest veel enne, kui toimikud on neile üle antud. Ja veel, miks peaksid kaitsjad olema huvitatud oma klientide mõnitamisest ajakirjanduses? Ma ei hakka siin pikemalt peatuma sellel, kes kuhu mida lekitab. Üks väga austusväärne jurist on mulle tunnistanud, et tavaliselt leiab ajakirjanik pealtkuulatud ja salvestatud tekstiga mälupulga oma postkastist ja mõistab, et selle teksti avaldamiseks on luba antud. Pange tähele, et materjalid ilmuvad sissetöötatud skeemide alusel alatasa samades väljaannetes. Jõuametkondade ja meedia ühistööna luuakse meil paranoilisi hoiakuid, et Eesti on üdini korrumpeerunud riik ja korralikult elada saab siin vaid altkäemaksu toel. Kindlasti aitab sellisele kuvandile kaasa see, et jõustruktuurid võtavad erakordseid ja jõulisi meetmeid. Tuletan meelde, et Eesti püsib korruptsiooni tajumise indeksi tabelis tublis kolmandas kümnes, see koht oli vist 22. Seetõttu tekib mul küsimus, kelle huvides meedia ja jõustruktuurid tegutsevad, tekitades väikeses Eesti riigis massipsühhoose. Ajakirjanduse lammutav hoiak on ohtlik, nende jaoks on tihti olemas vaid mustvalged lahendused ning saavutatu on ebapiisav. Tänapäeva Eesti ajakirjandus on väga killustunud ja eripalgeline. Juba ammu on raske suuremat osa sellest pidada neljandaks võimuks. Ühiskonna valvekoer on kolletanud, meelelahutuslik, sensatsioonihimuline, analüüsivõimetu ja oma arvamust peale suruv. Täna jutuks olevates küsimustes manipuleerivad meedia arvamusega jõud, kes ei oska või ei taha ise oma tööd tulemuslikult teha. Kontekstitut informatsiooni avalikuks tehes kahjustavad need jõud riigi toimimist ning seavad kahtluse alla meie õigussüsteemi toimimise. Sellist olukorda ei saa demokraatlik riik endale lubada. Sellised isemoodi seadustõlgendused on viinud selleni, et Eestis on vahistatute hulk ühe elaniku kohta üks suuremaid mitte ainult Euroopas, vaid kogu maailmas. Praegu oleme vahistatute arvu poolest 100 000 elaniku kohta samal tasemel USA, Venemaa, Läti, Leedu ja Lõuna-Aafrika Vabariigiga. Meil istub vanglas 252 inimest 100 000 elaniku kohta. Me võrdleme ennast alati Põhjamaadega: Soomes on see arv 59, Rootsis 70 ja Norras 73. Isegi Rumeenias, Bulgaarias ja Türgis on need arvud palju väiksemad. Aitäh!
Suur tänu! Me jätkame küsimustega. Protseduuriline küsimus, Igor Gräzin.
Kuna Kadri alustas angloameerika teemat, siis ma ütlen: objection, Your Honour, please erase from record! Seda sellepärast, et üks osa Klandorfi jutust oli immaterial, irrelevant and improper. Probleem on nimelt selles, et austatud esineja tegi viiteid käimasolevatele kriminaalasjadele. Üks nendest asjadest on kassatsioonmenetluses ja teises asjas on menetlust alustatud. Igasugune viide nendele asjadele kujutab endast põhiseadusega vastuolus olevat võimude tasakaalustatuse printsiibi rikkumist. Angloameerika traditsiooni kohaselt tuleks need kohad ettekandja suurepärasest kõnest protokollist kustutada. Kas te olete minuga nõus?
Aitäh! Võtame selle informatsiooni teadmiseks. Palun, Paul-Eerik Rummo, teie küsimus!
Aitäh! Esiteks arvan ma tõepoolest, et see on riiklikult tähtis küsimus, kui 56% riigi kodanikest on ühel või teisel viisil karistatud. Ma arvan, et see on ebamõistlikult suur protsent. Minu andmetel (võib-olla ma eksin) on 40% Riigikogu liikmetest käinud ühel või teisel põhjusel ülekuulamisel. Minu meelest ei ole see mõistlik. Loomulikult, nõukogude ajal olid paljud asjad ilustatud, ka kriminaalprotsessi koodeksis ja kriminaalkoodeksis. Ma ei räägi sellest. Ma räägin, et me peaksime võtma mõnel määral üle need otsused või kiirendama nende ülevõtmist, mida on teinud Euroopa Inimõiguste Kohus, mis on sealt läbi läinud jne. Me peaksime need sisse kirjutama oma kriminaalmenetluse seadustikku. Kui me hakkame tähelepanelikumalt jälgima, mis otsuseid Euroopas on vastu võetud, siis julgen väita, et me peaksime kriminaalmenetluse seadustiku täiesti ümber kirjutama, mitte seda ainult parandama.
Aitäh! Järgmine küsija on Mihhail Stalnuhhin, kes esitab oma esimese küsimuse.
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud ettekandja! Üks tüüpiline nähtus Eestis on see, et enne, kui toimub kohus, saadab prokuratuur välja pressiteate, kui ta on mingid süüdistused kohtusse edastanud. Need on tavaliselt sõnastatud üheselt: inimene on süüdi, ta on kurjategija jne. Mis sa arvad, kuidas saaks sellest olukorrast välja tulla? Äkki aitaks see, kui prokuratuuril oleks kohustuslik lisada pressiteadetele süüdistatava või tema advokaadi arvamus, või tuleks panna keeld peale teatud kõneviisidele? Süüdistuse esitamisel peaks siiski kõik olema tingivas kõneviisis, mitte teisiti. Kuidas sellest probleemist võiks jagu saada?
Aitäh! Sellest probleemist on raske jagu saada. Ma ei mäleta, kas viis, seitse või rohkem aastat tagasi, kui eeluurimisjuhtumid anti üle prokuratuurile, siis anti prokuröridele ka täielik vabadus pressis esineda. Politseil keelati see sel ajal ära ja prokuratuur võttis selle üle. Nad olid kogenematud, ei osanud rääkida, ei teadnud, millest rääkida, sest, olgem ausad, ega siis prokurör väga igasse eeluurimisse ei puutu. Ta võib küll seda juhtida, aga teinekord saab ta toimiku kätte alles siis, kui toimik on juba kokku pandud. Mida ta siis teab sellest rääkida? Nagu ma enne ütlesin, meie seadused on võib-olla päris normaalsed, aga see, kuidas neid täidetakse, on iseküsimus. Teistpidi võttes, ma ei arva, et kui prokuratuur teeb pressiteate, siis peaks advokaat kindlasti hakkama seal millelegi vastama. See muutuks labaseks sõnasõjaks ajakirjanduse veergudel. Aga ma taunin küll seda, et kahtlustatavalt protsessiosaliselt võetakse allkiri selle kohta, et ta ei tohi mitte midagi öelda pika aja vältel, kuid prokuratuur võib kõike öelda. Kas ta alati õigesti ütleb, selles ma veendunud ei ole. Aga teate, see sõltub inimestest, mitte seadusest.
Aitäh! Palun, Peep Aru!
Aitäh! Lugupeetud ettekandja! Võib-olla viitab see, et meie riigis on väga suur liht-, kiir- ja kokkuleppemenetluste osakaal, hoopis sellele, et uurimistöö on tehtud väga kvaliteetselt ja kohtupingi ees ei ole millegi üle vaielda? Kas te riiklikult tähtsa küsimuse ettevalmistamisel ka seda aspekti analüüsisite?
Aitäh! Tegelikult võiks öelda, et kriminaalmenetluses on teatud paragrahvid, mille puhul võiks kasutada kokkuleppemenetlust, ja on asju, mida ei saa lahendada kokkuleppemenetlusega, aga mida me ikkagi kokkuleppemenetlusega lahendame. Kriminaalmenetlus on jaotatud astmeteks, meil on esimese, teise ja kolmanda astme kuriteod. Lihtsamate astmete puhul võib teha kokkuleppemenetlusi, ma ei kahtle selles. Aga juhtub, et inimene lööb lihtsalt käega. Ta teab, et ta saab kas väikse rahatrahvi või tingimusliku karistuse, ja ta on sellega nõus. Oma kõne selles osas, milleni ma ei jõudnud, oli mul plaanis tsiteerida meie kohtunikke, kes on öelnud, et väga paljudel juhtudel – seda uurimust mina teinud ei ole, ma viitan siin kohtunike sõnadele – on nii, et kui toimuks pikk protsess, n-ö pärismenetlus, siis kukuksid need süüdistused kohtus kokku. Ma ei tea, kas see on hea või halb. See on teie otsustada, kuidas seda asja lahendada. Minu arvates on praegu ebamõistlikult palju kokkuleppemenetlusi.
Aitäh! Palun, Yana Toom!
Aitäh, proua eesistuja! Hea ettekandja! Ma jätkan Mihhail Stalnuhhini alustatud teemat. Mina meediainimesena tajun väga hästi, et meil suureneb nende ajakirjanike osakaal, kes on suures sõltuvuses oma allikatest, kes ootavad n-ö mingisugust poolsalajast infot ega vaeva ennast selle kontrollimisega, vaid panevad selle kohe lehte. Aga samas ütles austatud peaminister, vastates Riigikogu saalis minu küsimusele seoses kapo aastaraamatuga, tegelikult väga õige asja välja: see on Eesti riigi oodatuim perioodikaväljaanne. See tähendab ju seda, et me kõik anname endale aru, seda teeb ka meie austatud valitsusjuht, et Eesti rahvas justkui ootab sellist nõiajahti. Kas te ei ole selles valguses liialt optimistlik, pakkudes kõiki neid asju, kui arvestada, et rahvas tahab seda aastaraamatut lugeda?
Aitäh! Üldiselt olen ma optimistlik inimene, aga teistpidi võttes on ka liigne optimism halb. Mis puutub kõige oodatumasse perioodikaväljaandesse, siis, tõepoolest, peaminister tsiteeris siin vist ühte ajakirjanikku. Mis seal salata, tahaks ise ka ju seda lugeda. Kapo mulle seda ei saada, aga kapo töötajate kaudu ma ikkagi saan selle ajakirja, kui see ilmub. Tore on ju vaadata, kelle pildid seal aeg-ajalt on. Ma mõni aasta tagasi leidsin sealt isegi oma endise hea sõbra Toomas Sildami pildi. Nii et see on oodatud väljaanne, aga tekib küsimus, kes seda ootavad ja kellele seda informatsiooni antakse. Seal on ka kinnitamata informatsiooni. Nüüd öeldakse küll, et see on võib-olla ennetustöö. Aga need ei ole tihtipeale objektiivsed andmed, mis seal avalikustatakse.
Aitäh! Palun, Valeri Korb!
Aitäh! Minu küsimus oli mõeldud Kadri Simsonile, aga temale küsimuste esitamise aeg sai otsa. Ma usun, et ka härra Klandorf on piisavalt informeeritud, et sellele vastata. Ei ole mitte mingisugust kahtlust, et parlamentaarse demokraatia korral on kõik riigielu sfäärid, kaasa arvatud õiguskaitseorganite tegevus, rahvaesindajate kontrolli all ja peavadki seda olema. Kinnitage palun, et tänase teema ettevalmistamisel tegid algatajad koostööd selliste parlamentaarsete struktuuridega nagu julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjon, õiguskomisjon ja põhiseaduskomisjon ning samuti selliste vabade ühendustega Riigikogus nagu inimõiguste rühm või kodanikuühiskonna toetusrühm. Siis ei jääks muljet, nagu oleks selle teema tõstatamisel tegemist ühe erakonna või isegi Tallinna Linnavalitsuse huvidega.
Aitäh, hea küsija! Miks ma Tallinna esindajana siia sattusin? Teatavasti ei ole Tallinna Linnavalitsusel otse võimalust algatada seadust või seaduse muutmist. Seda esiteks. Teiseks, te nimetasite mitut organisatsiooni. Kahtlemata on nende kogemused väärtuslikud. Enamjaolt olen selle, millest ma siin rääkisin, võtnud ajakirjandusest. Olen vestelnud kaitsepolitsei ja keskkriminaalpolitsei ametnikega ning kohtunikega. Nii et mis puudutab teisi organisatsioone, siis ma olen ammutanud oma teadmised meediast ja olen vestelnud ka otse inimestega.
Aitäh! Teen ühe tehnilise vahemärkuse. Ma palun panna õigeks kell, mis mõõdab küsimuste ja vastuste vooru aega! See kell praegu ei käi. Hetkel on küsimuste esitamise algusest möödunud kaks minutit ja kolmkümmend sekundit. Kuna küsimusteks ja vastusteks on kokku aega 30 minutit, siis praeguse seisuga peaks olema aega jäänud umbes 27 minutit. Palun, Andres Herkel!
Aitäh! Lugupeetud ettekandja! Ma jätkan Paul-Eerik Rummo küsimust, millele te tegelikult ei vastanud. Te viitasite mitmel korral Kaitsepolitseiametile. Ka selles memorandumis, mida siin on reklaamitud, käsitlevad neljast punktist kaks kapo pädevust ja tegevust. Riigikogus on julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjon, kuhu ka mina kuulun. Ma ei ole seal tähele pannud Keskerakonna esindajate katseid kujundada selle komisjoni tööplaani ja tuua komisjoni ette neid punkte, mis on siin täna kajastust leidnud. Viimasel korral ei tulnud tööplaani kohta mitte ainsatki ettepanekut. Miks see niimoodi on? Kus oleks teie arvates õigem neid küsimusi arutada, kas julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjonis või Riigikogu suures saalis?
Aitäh teile küsimuse eest! Ma kahjuks ei viibi ega saagi viibida julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni koosolekutel. Sellepärast ei saa ma öelda, kas Keskerakonna fraktsioon on selle tööplaanide kohta mingeid muudatusettepanekuid esitanud. Ma ei kuulu kahjuks ka Riigikogu Keskerakonna fraktsiooni. Mis puudutab seda, kus neid küsimusi arutada, siis kindlasti tuleks neid arutada mitmel pool, et juhtida tähelepanu võimalikele puudustele ja vajakajäämistele, mis meie seadustes võib-olla on. Ma ei arva, et Riigikogu suur saal oleks selleks väga vale koht.
Aitäh! Palun, Jaak Allik!
Lugupeetud härra Klandorf! Ma esitan küsimuse teile kui meie luure- ja vastuluureorganite ajalooga ilmselt hästi kursis olevale inimesele. Mul on 15 aasta jooksul olnud kaks korda võimalus jälgida, kuidas siseminister üllatusega loeb sellist teost nagu kaitsepolitsei aastaraamat. Ma olen teinud sellest järelduse, et kaitsepolitsei on selle teose avaldamisel täiesti sõltumatu. Kas te oskate öelda, millal ja kelle algatusel selline teos meie lugemislauale ilmus ning kas tal on analooge ka teiste maailma riikide vastuluure- ja luureorganite tegevuses?
Aitäh! Ma arvan, et see aastaraamatu traditsioon on kaheksa, aga võib-olla üheksa aastat vana. Kaheksa aastat tagasi, kui ma õigesti mäletan, võis Kaitsepolitseiameti peadirektor olla Jüri Pihl, aga võib-olla oli direktor juba Aldis Alus. Mis puutub teistesse riikidesse, siis ega ma sellega nii väga kursis ei ole. Paljudes riikides on kaitsepolitsei politseiga ühtne struktuur. Politsei aastaraamatuid olen lugenud küll, Soomes näiteks ilmuvad sellised ajakirjad. Aga teiste riikide kohta ma väga täpselt ei oska öelda.
Aitäh! Palun, Heimar Lenk!
Aitäh, lugupeetud eesistuja! Härra esineja! Te ütlesite, et kapo ja kripo ehk kriminaalpolitsei tegevus tekitab ühiskonnas laushirmu. Võib-olla te mõne sõnaga laiendate teemat ja ütlete, millal teie arvates see hirmutunne ühiskonnas tekkis, kas kohe pärast taasiseseisvumist või aastaid hiljem?
Aitäh! Ma arvan, et see on sündinud järk-järgult. Kohe peale taasiseseisvumist sellist tendentsi näha ei olnud. Minu meelest on praegune peaminister esimene peaminister, kes on öelnud, et inimesi jälitatakse igal pool. Need asjad on tulnud välja kohtuprotsessidel. See on avalik teave. Ei ole mingi saladus, et ärimehed püüavad vesteldes oma mobiiltelefonidest vabaneda. Ma tean kontoreid, kus otsitakse võimalusi muuta pealtkuulamiskindlaks kabinette, kus toimuvad töönõupidamised. Jah, see võib olla paranoiline, aga hirm on üleüldine.
Aitäh! Palun, Andres Anvelt!
Aitäh, proua juhataja! Hea ettekandja! Ei sinu ega ka eelneva ettekandja kõnes ei märganud ma ettepanekuid või arvamusi Riigikogu julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni funktsioonide kohta. Ma kasutangi juhust ja küsin, millised peaksid olema funktsioonid tsiviilkontrolli teostamiseks kaitsepolitsei kui näiteks vastuluureasutuse üle.
Aitäh, hea istungi juhataja! Hea ettekandja! Te viitasite kõne alguses nõukogudeaegsele kriminaalprotsessi koodeksile kui mingile paleusele. Tulin eile Valgevenest ja võin kinnitada, et see koodeks kehtib selles riigis endiselt, aga seaduslikkusest euroopalikus mõttes on seal kindlasti veel äärmiselt vara rääkida. Kas te kõrvalseisjana, aga varasemas mõttes ka asjatundjana, mööndes, et igas ühiskonnas võib olla probleeme õiguskaitseorganitega ja ilmselt on neid ka Eestis, võite öelda, milliseid samme Riigikogu võiks astuda ja peaks astuma pärast seda, kui me oleme täna selle riiklikult olulise küsimuse ära arutanud?
Aitäh! Mis puudutab kaitsepolitsei komisjoni, siis see on kahtlemata vajalik komisjon. Selle nimetus ei ole kaitsepolitsei komisjon, ma läksin võib-olla natuke liiga isiklikuks. Selle komisjoni töö on vajalik, aga kas ka tulemuslik, see on teine küsimus. Kui see ka on tulemuslik, siis laiematele hulkadele ehk inimestele ei ole selle komisjoni töö tulemuslikkus teada. Võib-olla väga spetsiifilistest paberitest saaks selle kohta lugeda. Ma olen seda asja veidike uurinud. Enn Tarto väitis juba 1997. aastal, 15 aastat tagasi (mulle tundub, et kohati kehtib see praegugi, kuigi sellesse komisjoni kuuluvad mõned väga tugevad professionaalid, keda on võib-olla raske haneks tõmmata), et kõik on läinud isevoolu teed, toimub ainult mingisugune vestlus kaitsepolitsei peadirektoriga, kes räägib just nii palju, kui ta tahab, ja seda, mida ta tahab. Ta väitis, et see ei ole mingi tõsine kontroll. Nii et kui tahetakse riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduses midagi muuta, siis kõigepealt tuleb paika panna kontroll eriteenistuste üle. Ma tean, et sellel komisjonil on oma põhimäärus, mis on väga kena, aga minu arvates on selles komisjonis üks uurimine ikkagi poolikuks jäänud. Siiamaani ei ole selget vastust, kuhu kadusid need logifailid.
Aitäh! Palun, Kalle Laanet!
Aitäh, austatud juhataja! Hea ettekandja! Oma ettekannet alustasid sellega, et mitmed ärimehed on pöördunud Tallinna Linnavalitsuse poole kaebustega, et õiguskaitseorganid ei käitu nendega objektiivselt. Kas Tallinna Linnavalitsuse poole on pöördunud ka ettevõtjaid, et küsida nõu, mida teha, kui Tallinna Linnavalitsus ei käitu ettevõtjatega objektiivselt?
Aitäh! Jah, ma alustasin oma kõnet niimoodi, et viimasel ajal on Tallinna Linnavalitsuse poole pöördunud mitmed Tallinna elanikud, sh meie linnas tegutsevad ärimehed. Nad on meie poole pöördunud oma murega. Nad ei ole selles küsimuses meilt loomulikult mingit abi saanud, sest meil ei ole selleks pädevust. Aga selleks ma täna siin seisangi, et tuleb anda ühiskonnale selge signaal, mis meie riigis toimub ja kas see läheb nii ka edasi.
Aitäh! Palun, Eiki Nestor!
Aitäh! Kas ei oleks olnud sobilikum seda teemat riiklikult tähtsa küsimusena arutada mingil muul ajal, mitte sellel ajal, kui õiguskantsler parasjagu menetleb taotlust kahelt Keskerakonna fraktsiooni liikmelt saadikupuutumatuse äravõtmise kohta?
Aitäh, härra Nestor! Ma kahjuks ei tunne nii hästi parlamendi kodukorda. Mind on siia kutsutud ja ma esinen siin.
Aitäh! Palun, Kalle Jents!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea ettekandja! Nii teie kui ka Kadri Simsoni ettekandes oli üpris palju kriitikat jälitustegevuse kohta. Ma oleksin tahtnud seda Kadri käest küsida, aga aeg lõppes otsa ja ma küsin teie käest. Me menetlesime kevadel siin saalis jälitustegevuse põhimõttelisi muudatusi. Kuidas teile tundub, kas need muudatused, et teavitamine paraneb ja kahaneb kuriteoliikide arv, millele võib jälitustegevust kohaldada, on piisavad? Igal juhul Keskerakonna fraktsioon rohkem muudatusettepanekuid seaduseelnõu kohta ei esitanud.
Aitäh! Ma arvan, et need muudatused, mis te vastu võtsite, on kindlasti väga vajalikud, aga minu arvates ei ole need piisavad. Ma ei tahaks ette rutata. Meie järgmine kõneleja räägib nendest küsimustest täpsemalt.
Suur tänu! Palun, Mailis Reps!
Aitäh, lugupeetud Riigikogu aseesimees! Hea ettekandja! Üks aspekt, mida puudutasite täna teie ja millest rääkis Kadri Simson ning mida on ka ajakirjanduses mitmel korral arutatud, on see, et peaks olema ette nähtud üsna kindel ja piiratud aeg, mis aja jooksul alates eeluurimise alustamisest peaks asi olema kas lõpetatud või kohtusse antud. On räägitud lausa kuust ajast. Milline on teie hinnang, kas see oleks praegu väljakujunenud tava arvestades võimalik, kui palju asju siis reaalselt kohtusse jõuaks ja kas see annaks ka mingit tulemust?
Aitäh! Ma arvan, et see eeluurimistähtaeg on ebamõistlik. Õigemini, seda tähtaega ju ei ole. Tuleks kehtestada mõistlikud tähtajad. Ma natuke juba puudutasin seda teemat. Siin on veel probleeme, aga see on veidi pikem jutt. Mis puudutab seda, kas aeg peaks olema fikseeritud, siis minu arvates, jah, see peaks olema fikseeritud. Meie kohtusüsteem, sh meie riik, ei tohi töötada tulemuse peale. Kui me töötame tulemuse peale, siis tulemus on selline, nagu arvud näitavad. Nagu Kadri ütles, ainult 4% kohtuasju arutatakse üldmenetluses ehk 96% asjadest üldse ei arutatagi kohtus, õigemini, arutatakse formaalselt ja siis minnakse kokkuleppemenetlusele. Ma toon mõne aasta tagused arvud: kokku oli Eestis 10 244 kriminaalasja, üldmenetluses menetleti neist 815 ehk 8%, 9429 kriminaalasja ehk 92% menetleti lihtmenetluses. Nii me tegime ühe aastaga 9429 kriminaalkurjategijat Eestisse juurde.
Aitäh! Palun, Väino Linde!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud ettekandja! Rääkisid rohkem prokuratuuri vastutusest, aga on ju ka riigiametnike avalduste alusel, ajakirjanike artiklite alusel algatatud kriminaalasju, mida menetletakse mõnikord üks, kaks või kolm aastat. Hiljem lagunevad need täielikult koost ja kohtuprotsessi ei näegi. Inimesed aga on selle tugeva pressi all. Tahangi sinult kui kogemustega inimeselt küsida: mis teha, et suurendada kõikide ametnike vastutust?
Aitäh! Ma jõudsin siin juba paari sõnaga rääkida, et on olemas riigivastutuse seadus ja avaliku teenistuse seaduses on selleteemaline paragrahv olemas. Ma küsisin ühe jõuametkonna juhtivtöötajalt, kas nad ei ole mõelnud, et nad võiksid nendes küsimustes võtta teinekord vastutusele ka mõne oma töötaja. Aga mulle öeldi selle kohta niimoodi, et jah, nad on neid asju isekeskis arutanud (nii et arutelu ikkagi toimub), aga see seadus on nii pagana halb, et selle abil ei ole õieti kedagi võimalik vastutusele võtta. See oli tema vastus.
Aitäh! Palun, Peeter Võsa!
Aitäh, lugupeetud eesistuja! Austatud ettekandja! Meie nagu teiegi deklareerime avalikkusele oma majanduslikke huvisid. Paljud kaitsepolitsei töötajad, nagu ma olen kuulnud, on ka aktiivsed ärimehed, samas ei tea avalikkus sageli kaitsepolitsei töötajate nimesidki, rääkimata nende ärihuvidest. Ometi menetleb just kaitsepolitsei korruptsioonikuritegusid. Kas siin ei või olla tegu huvide konfliktiga? Kas poleks mõistlik viia korruptsioonikuritegude uurimine kapost hoopis majanduskuritegusid uuriva politsei pädevusse, et sellist olukorda vältida?
Aitäh! Sellel peatus veidi ka Kadri Simson, kui ta rääkis eeluurimise alluvusest. Aga mis mina selle kohta ütlen? Võib teha nii ja naa. Teate, iga uus asi on unustatud vana hea asi. Ma mäletan, kui nõukogude ajal, 1988. aastal, marssisid Tallinna miilitsavalitsusse sisse julgeolekutöötajad, kes teatasid, et nad on nüüd majanduspolitseinikud. Nimelt toimus julgeolekus puhastus ja need inimesed, kes olid tegelnud seal selliste asjadega, saadeti tööle miilitsasse. Ma ei näe selles midagi halba, nad tugevdasid oluliselt meie ridu.
Aitäh! Palun, Enn Eesmaa, teine küsimus!
Suur aitäh! Hea ettekandja! Küsimustele vastuseid andes oled sa rõhutanud, et see või teine osa sinu ettevalmistatud kõnest jäi ajanappuse tõttu ette kandmata. Paljud ei loe trükimaterjale. Võib-olla sa lühidalt refereerid, mis olulised teemad jäid sul ettekandes puudutamata.
Aitäh! Näiteks, tõkendi kohaldamine enne süüdistuse esitamist. Sellest olen ma veidi ka rääkinud. Lühidalt võib öelda, et praegu on selline seis, et meil võetakse kahtlustatavaid vahi alla. Tuletan meelde, et nõukogude ajal oli nii, et kui kahtlustatav võeti vahi alla, siis pidi talle kümne päeva jooksul süüdistuse esitama ja siis ta muutus süüdistatavaks. Praegu istuvad kahtlustatavad kinni kuni kuus kuud. Mina nimetan seda šokivangistuseks. Sellest ma tahtsin rääkida. Olen saanud juba mainida liht- ja üldmenetluse vahekorda. Kõne pikemas lõpuosas oleksin tahtnud rääkida sellest, kes peaks kontrollima meie jõustruktuure. Aga sellel teemal olen ma ka enne ajakirjanduses artikleid avaldanud. Nii et kellel on huvi, võib neid lugeda. Need asjad jäid mul rääkimata.
Palun, Mihhail Stalnuhhin, teine küsimus!
Aitäh, proua juhataja! Lugupeetud ettekandja! Just nimelt selle kuue kuu pikkuse šokivangistuse kohta ma tahtsingi küsida. Tuleb välja, et siin on mingi kinnine ring: kui juba on mindud sellist teed, et inimest on kuus kuud kinni hoitud, siis pärast, kas või nui neljaks, peab tema süü ära tõestama, sest muidu, ma oletan, võivad tagajärjed teatud töötajate suhtes olla piisavalt karmid. Kas siin ei ole tegemist sellise trikiga, et kui juba läks selleks kuuekuuliseks vangistuseks, siis on uurijad sundolukorras ja peavad iga hinna eest kas või midagi ära tõestama?
Aitäh! Jälle pean tulema selle juurde, et iga uus asi on unustatud vana. Ega nõukogude ajal teistmoodi ei olnud. Nõukogude ajal oli nii, et inimene kas lasti eeluurimise käigus lahti või võeti vahi alla. Kui inimene võeti vahi alla, siis oli vaja tõestada, et ta on süüdi, muidu rakendati selle töötaja suhtes sanktsioone. Ma rõhutasin, et nüüd töötajate suhtes sanktsioone ei rakendata, riik võtab kõik enda kaela ja maksab kõik külma näoga kinni. Teine asi on see, mis mul jäi kõnes rääkimata, et kuueks kuuks vahi alla võtmine on ebamõistlikult pikk aeg. Tahan juhtida tähelepanu sellele, et inimene saab oma vabastamise kohta apellatsiooni esitada alles kahe kuu möödudes. Kaks kuud istub ta tuima näoga ära. See ongi see šokivangistuse osa sellest kuuest kuust.
Suur tänu! Rohkem küsimusi ei ole ja ka aeg on täis. Enne järgmist ettekannet teeme kaheminutilise pausi, sest seatakse üles ettekandeks vajalik tehnika. Me jätkame kell 11.32.
Me jätkame istungit. Kell on 11.32 ja ettekandeks on kõnetoolis Leon Glikman. Palun!
Austatud Riigikogu liikmed! Suur tänu, et te olite nõus mind ära kuulama! Mind kutsuti siia õiguseksperdina ja ma võin teile kinnitada, et mitte ükski erakond ega fraktsioon ei ole mulle sõnu suhu pannud. Ütlen seda just seetõttu, et väga paljud, kes ei taha süsteemi demokratiseerida, eelistavad õiguslikule dispuudile ideede autori isiku ründamist ja seda ka ajakirjanduse kaudu. Te saate kontrollida, et ma olen sama rääkinud paljudes artiklites ja intervjuudes ning ka menetlusdokumentides. Aga igal rahvasaadikul on seaduseelnõu algatamise õigus ja ma olen loomulikult valmis kõigi demokraatlike algatustega kaasa minema. Teine asi, mille ma tahan kohe selgeks teha, on järgmine. Ma olen seisukohal, et õiguskaitseorganid teevad üldjuhul väga head ja korralikku tööd. Aga tuleb meeles pidada, et Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon mõjutab eelkõige tavalise, korraliku, süsteemi hammasrataste vahele jäänud isiku olukorda. Karjäärikurjategija konventsioonist väga palju lugu ei pea. Kuid tavakodanikke, kellele on põhjendamatute kriminaalasjadega tekitatud ülimalt suuri kannatusi, kelle tervist, vara, mainet jne on hävitatud, on väga palju. Ma julgen öelda, et suur osa minu tsiviilklientuurist on ühel või teisel teel sattunud riigipoolsete rünnakute alla, mis iseenesest ei ole normaalne. Probleem seisneb eelkõige selles, et meie kriminaalmenetlust reguleerivad seadused, samuti jälitustegevuse regulatsioon ei vasta Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni nõuetele. Tegelikult tuleks üle minna täiesti uuele kriminaalmenetluse süsteemile. See võtaks muidugi väga palju aega, aga hädapäraste muudatuste tegemiseks oleks juba ammu aeg. Ma kutsun teid üles seda tegema. Haldus- ja tsiviilkohtumenetlused on meil ilmselt ühed kõige paremad Euroopa Liidus. Need on tänapäevased, õiglased ja vastavad kõigele, mida näeb ette Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6. Kriminaalmenetluse reeglistik kahjuks kaugeltki selline ei ole. Ma arvan, et oleks vaja vastu võtta kõige hädavajalikumad muudatused. Ma räägingi nendest. Loomulikult ei ole ma seadusandja, ma saan lihtsalt nõu anda. Ma teen ka ühe kriitilise märkuse. Minu arvates lähevad üha enam põhiõigusi piiravad seadusmuudatused Riigikogus liiga lihtsalt läbi. Ma ei ole, ausalt öelda, näinud nendel teemadel tugevat parlamentaarset diskussiooni. Näiteks, kui põhiseaduse § 43 ütleb sõnaselgelt, et sõnumisaladust võib riivata üksnes kohtu loal, siis minu arvates ei tohiks vastu võtta seadust, mis lubab sellist riivet prokuröri määruse alusel. Mis on kõige suuremad õnnetused meie kriminaalmenetluses? Selleks on, esiteks, inkvisitsiooniline kohtueelne uurimine ja, teiseks, jälitustegevus. Eesti on väike. Vähe asju jõuab siit Euroopa Inimõiguste Kohtusse ja see kohus menetleb üliväikest osa asjadest. Aga kui me vaatame mitteammendavat nimekirja, siis näeme, et põhiõiguste rikkumine on siiski süstemaatiliselt korduv teema. Kui Euroopa Inimõiguste Kohus ütleb, et selline menetlusviis on vastuolus konventsiooniga, ja tuleb veel üks lahend, kus uuesti öeldakse Eesti kohta, et tegemist on konventsiooni rikkumisega, siis tuleks ikkagi päris palju mõelda. Sama puudutab näiteks karistusseadustiku tagasiulatuvat mõju. Selline menetlussüsteem on kaasa toonud selle, millest juba rääkisid eelmised kõnelejad. Esiteks, õigeksmõistmisi peaaegu ei ole, seetõttu minnaksegi kokkuleppemenetlusele. Täielik õigeksmõistmine 0,6% ulatuses – see on midagi sellist, mis toimus nõukogude ajal. Ma ei räägi seda loomulikult mitte sellepärast, et ma seda aega taga igatsen, aga tol ajal saadeti ju suur osa asju tagasi kohtueelsele uurimisele, mida praegu ei tehta. Vahistatute hulk on üle mõistuse suur. Karistusregistris on kirjas üle poole süüvõimelisest elanikkonnast. Üks probleem siin on just puudulik menetlusseadus, mis tekitab täieliku lootusetusetunde, hirmufooni ja ka ebamäärasuse tuleviku suhtes. Põhiprobleem on, nagu ma juba mainisin, inkvisitsiooniline kohtueelne uurimine. Kellele küll tuli pähe selline süsteem nõukogude ajast üle võtta ja miks seda pole reformitud, see on mulle täiesti arusaamatu. Ma ühes artiklis võrdlesin seda tagaaeda viidud vana Moskvitšiga, mis risustab aeda ja mitte kunagi enam sõitma ei hakka. Sellisele vildakale süsteemile ei ole võimalik rajada võistlevat kohtumenetlust. Võistlev kohtumenetlus, mis rajaneb inkvisitsioonilisel eeluurimisel, on automaatselt ebaõige, kuna on ükskõik, mida ehitada mädasele vundamendile, see lihtsalt ei toimi. Kohtueelses uurimises ei ole pooled võrdsed. Prokuratuuril on eriõigused süüdistatava ja kaitsja suhtes, kellel sisuliselt ei ole mitte mingisuguseid õigusi, välja arvatud formaalne taotluste esitamise õigus. Nende taotluste rahuldamise kohustust loomulikult kellelgi ei ole ja neid taotlusi ka ei rahuldata. Ma olen ise kogenud alibitõendite vastuvõtmise keeldu. Kuna advokaadieetika ei võimalda mul konkreetseid asju nimetada, siis ei hakka ma seda praegu tegema. Aga Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni ning Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendite kohaselt, mis on meile kohustuslikud, peab olema tagatud n-ö võrdsete relvade põhimõte. Hiljuti tehti jällegi lahend Eesti vastu, Leas versus Eesti. Ilmselt te teate seda. Süüdistatavale ei tutvustatud jälitustegevuse aluseks olevaid materjale, mistõttu ei olnud võimalik teostada kaitseõigust. Euroopa Inimõiguste Kohus tuvastas põhiõiguste rikkumise. Pärast seda on Riigikohus küll teinud ühe lahendi, mis on kooskõlas lahendiga Leas versus Eesti, aga minul näiteks ei ole siiamaani veel õnnestunud jälitustegevuse aluseks olevate materjalidega tutvuda. Tegelikult midagi uut leiutada vaja ei ole, kuna Euroopa Inimõiguste Kohus on täielikult lahti kirjutanud, milline on aus, võistlev ja võrdne menetlus. See tuleks lihtsalt meie menetlusseadusesse üle võtta. Ega kuritegevuse vastu võitlemine ei väheneks, aga seadus oleks lihtsalt kooskõlas konventsiooniga. Lisaks vabastaks see väga suured ressursid, sest praegu tõesti menetletakse täiesti mõttetuid asju. Nende ressursside abil võiks võidelda tõsise tavakuritegevuse vastu. Eelkõnelejad juba rääkisid kohtueelse menetluse tähtaegadest. Need tuleks küll kehtestada. Iseenesest ei ole peaaegu mitte kuskil Euroopa Liidus sellist menetlussüsteemi kui Eestis, seetõttu on ka raske leida Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendeid sel teemal. Aga midagi sarnast on olemas Venemaal ja on olemas ka lahendid Venemaa vastu. Euroopa Inimõiguste Kohus on õigesti öelnud, et isikut ei saa niivõrd pikaks ajaks panna ebakindlasse olukorda. Aga praegu võidakse ükskõik millist kriminaalasja marineerida ükskõik kui kaua, hoolimata sellest, et inimesel ei ole võib-olla aastate jooksul mingit elukvaliteeti, ta tervis hävitatakse, ta ei saa ennast teostada, tegutseda äris jne. Nii mõnigi veedab päris pika aja ka vahi all. Euroopa Inimõiguste Kohtu põhimõte seisneb selles, et need tähtajad ei alga mitte vahistamisest kui äärmuslikust meetmest, vaid esimesest põhiõiguste riivest, ükskõik mis see siis on. Kui inimest on pealt kuulatud, tema juures on tehtud läbiotsimine, ta on välja kutsutud menetleja juurde, siis sellest momendist hakatakse aega arvestama. Miks ei võiks neid menetlustähtaegu kehtestada, see jääb mulle täiesti arusaamatuks. Need võiksid olla sõltuvuses sellest, kas isik on menetlusosaline või mitte. Kui on tegemist latentse kuriteoga ja kahtlustatavat ei ole, siis menetlegu, kui kaua tahavad. Aga kui hakatakse isiku põhiõigusi piirama, siis peaks selleks piiriks olema esialgu näiteks kaks kuud, nagu oli nõukogude ajal, ja eeluurimiskohtunik võiks vastavalt olukorrale tähtaega pikendada. Kui tõesti õnnestus leida mingisuguseid tõendeid ja veenda eeluurimiskohtunik nende abil ära, siis miks mitte. Aga praegune ebamäärasus on täiesti lubamatu. Teine asi, mis on sellega seotud, on kahjude hüvitamise süsteem, millele on juhtinud tähelepanu Riigikohus ja paljud õigusteadlased. Siin on probleem muidugi väga suur. Praegu on niimoodi, et põhjendamatu kahtlustuse või süüdistusega seotud riskid kannab isik, kelle vastu on selline põhjendamatu rünnak tehtud. See on vale. Selle riski peab kandma riik ja seetõttu peab ta ka kahju hüvitama. Siin on mitu põhiseaduslikku alust. Esiteks, põhiseaduse § 25 näeb ilma igasuguste seaduse reservatsioonideta ette kahju hüvitamise. Teiseks on siin minu arust väga oluline võrdse kohtlemise põhimõte. See, et riik valis ühe isiku rünnaku objektiks, ei tohi isikut panna teistest halvemasse olukorda. See on võrdse kohtlemise põhimõtte, ütleme, algfaas. Seetõttu tulebki isik, kelle suhtes sellist menetlust läbi viiakse, panna võimalikult lähedasse olukorda sellise olukorraga, kui põhjendamatut kahtlustust või süüdistust ei oleks. Kui näiteks praegu isikult võetakse põhjendamatult vabadus või teda lõputult marineeritakse uurija juures ja tema kodus tehakse läbiotsimine, siis sisuliselt ta adekvaatset kompensatsiooni ei saa, hoolimata sellest, et ta ei ole süüdi. Aga põhiseaduse § 22 kohaselt ei ole ta süüdi, kuni ei ole jõustunud kohtuotsust. Ka see tuleneb konventsioonist. Veel üks asi, mis on meie menetlusseaduses väga halvasti, on nn absoluutse menetluse põhimõte. Küsimus on selles, et piisab pealekaebusest, vihjest, ajaleheartiklist, ükskõik millest, ja menetleja on kohustatud alustama väga koormavat menetlust. Seda ei ole mitte kellelegi vaja ja minu arust ei ole see nii ka mitte kuskil maailmas. Peaksid olema ikkagi täiesti ilmsed kuriteole viitavad asjaolud, et asja menetleda. Teine asi, mis viitab täiesti steitistlikule ja paternalistlikule süsteemile, on erasüüdistusasjade puudumine. Ma ei tea teist riiki maailmas, kus üldse puuduksid erasüüdistusasjad. Isegi nõukogude ajal olid paljud isikuvastased kuriteod erasüüdistusasjad. Miks neid ei ole, see jääb täiesti arusaamatuks. Kui kannatanu ei taha menetlemist, siis miks on vaja menetleda? Ressursse jääks kõvasti üle ja oleks võimalik tõsise kuritegevusega tegelda. Veel üks probleem on kohtumenetlus. Kui süüdistusakt on kohtusse esitatud, siis kehtiva menetlusseaduse alusel tuleb see igal juhul lõpuni menetleda. Vahel kestab see aastaid. Väga tihti näen ma oma praktikas, et prokuratuuril ei ole tõendeid, ka kohtunik näeb ja rahvakohtunikud näevad, et ei ole tõendeid. Miks ei võiks kohtunik nii nagu igal pool mujal maailmas asja ära lõpetada, kas siis süüdistatava taotlusel või omal algatusel? See hoiaks jälle tohutult ressursse kokku. Kohtud on väga üle koormatud, nad saaksid fookuse suunata tõsisematele asjadele. Tõendite puudumine selgub ju juba kohtulikul uurimisel. Kui on näha, et süüdistus ei suuda tõendeid esitada, võiks kohtunik anda lisatähtaja, öelda, et teda ei ole suudetud veenda, ja asja lihtsalt ära lõpetada. Niimoodi tehakse seda igal pool maailmas. Kindlalt on Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga vastuolus vahistuse regulatsioon. Sellele on ka Euroopa Inimõiguste Kohus tähelepanu juhtinud. Ma näitasin slaididel Eesti vastu tehtud lahendeid. Härra Klandorf mainis õigesti, et vahistuse põhjendatuse kontrolli saab nõuda kahe kuu möödudes. Ma täpsustan seda. Kohus ei pea selles suhtes üldse tegema mitte mingisugust põhjendatud määrust ja põhjendatuse kontroll ei ole ka edasikaevatav. Kujutage ette, mida tähendab inimesele kaks kuud ära istuda! Üldtähtaeg kujunebki kuueks kuuks. Ma ütlen omast kogemusest, et ilma jõustunud kohtuotsuseta (seega ei saa isikut lugeda süüdiolevaks) istuvad vanglas sellised inimesed, kes ei ole teistele sugugi ohtlikud, küll väikeses ulatuses pistise andjad ja võtjad, küll väidetavad arvutikurjategijad. Sellised inimesed ei istu Euroopa õigusruumis vanglas, kõige hullemal juhul kannavad nad elektroonilise valve võru. Vanglakaristus on ju väga kallis! Teine probleem on selles, et inimesel puudub igasugune tõhus menetlus enda kaitseks. Inimene ei näe tõendeid, mille alusel teda tahetakse vangi panna. Tal ei ole õieti mitte mingisugust võimalust kaitseõigust teostada ja ta kobab pimeduses. Samas ei ole tal võimalik tuua oma tunnistajaid nagu igal pool mujal maailmas, et näidata, et ta ei ole ilmselt nii paha inimene, kes tuleks kindlasti vangi panna. Üks kõige hullemaid valulapsi Eestis on jälitustegevuse regulatsioon. Seda tuleks kindlasti muuta. Härra Jents küsis aastal 2013 tehtavate muudatuste kohta. Minu arvates, andke andeks, on need suhteliselt hirmuäratavad, kuna need veel ja veel suurendavad jälitusbaasi. Nüüd on jälitustegevus võimalik näiteks konfiskeerimise eseme leidmiseks, kui arvatakse, et see asub mingi isiku valduses. Ettekäändeks võib tuua väidetava kuriteo ettevalmistuse, samas ei ole kuriteo ettevalmistus tavaliselt üldse kriminaliseeritud (jätame kõrvale mõne koosseisu, nt terroristlik akt). Meil võimaldavad 70% karistusseadustiku koosseisudest jälitustegevust. Seda on rohkem kui Moldaavias, keda Euroopa Inimõiguste Kohus on selle eest nahutanud. Meil rahuldatakse peaaegu kõik jälitustegevuse taotlused. Moldaavia sai nahutada 90% eest. Euroopa Inimõiguste Kohus ütles, et igasugune sisuline kontroll seetõttu puudub. Aga miks see puudub? Seetõttu, et meie seadus ei vasta konventsioonile. Seadus peaks lahti kirjutama kohtu poolt diskretsiooniõiguse teostamise alused: milliseid põhiõigusi riivatakse, millise isiku osas, kas jälitustegevus on isikule üldse piisavalt ettenähtav, kas isik on ennast pannud vastavasse olukorda, et teda oleks vaja jälitada. Tavaliselt lähtutakse Euroopa õigusruumis nn numerus clausus"e printsiibist. Ütlen veel viimase lausena, et oluline rikkumine on ka see, et jälitustegevus ei ole sisuliselt vaidlustatav. Tänan!
Suur tänu ettekandjale! Me asume küsimuste ja vastuste juurde. Palun, Heimar Lenk!
Aitäh, lugupeetud eesistuja! Härra esineja! Teie kõnet kuulates hakkas päris hirm, kui kuulsime andmeid, et aastas mõistetakse ligi 10 000 inimest süüdi ja me küünime jälitustegevuse poolest juba Moldaavia tasemele. Usaldamatus on ühiskonnas nii levinud. Mis te elukogenud advokaadina arvate, kas tegemist on eesti rahvusliku iseloomuga või põlvkonna loomusega või on riigikord ise muutumas inimvaenulikuks, nagu täna on siin saalis selgunud? Mingi põhjus peab ju olema, kui asjad on nii hullud ja näitajad nii jubedad.
Mina usun inimeste võrdsusesse, seetõttu ütlen, et kindlasti ei ole tegemist rahvusliku iseloomuga. Tegemist on õigusliku regulatsiooni puudustega. Kui seadus kirjutaks täpselt lahti, millistel juhtudel on jälitustegevus lubatud, millistel mitte, mida peab kohus arvestama jälitusloa andmisel, ja kui kitsendataks nende koosseisude arvu, millal on võimalik jälitustegevust teostada, siis, ma usun, loksuks kõik paika. Ma ei ütle, et jälitustegevus on tervikuna halb. Seda on tõesti vaja raskete kuritegude avastamiseks. Euroopa Liidus on sellised kuriteod tavaliselt lisaks riiklikku julgeolekut ohustavatele kuritegudele ka näiteks inimkaubandus ja narkovedu suures ulatuses. Aga oluline on see, et tavaline inimene ei satuks jälitustegevuse ohvriks. Meil on paraku nii, et kas või suhtlus avaliku teenistujaga toob kaasa võimaluse, et sind kuulatakse pealt. Teiseks, nagu juba mainiti, võid sa sattuda ka ajakirjandusse seoses oma väljaütlemistega ning veel enne seda, kui kaitsjad ja süüdistatavad on toimikud kätte saanud. Ma arvan, et probleem on siin ikkagi väga kehvas seaduses.
Aitäh! Palun, Marika Tuus-Laul, teine küsimus!
Aitäh, austatud eesistuja! Lugupeetud esineja! Te olete öelnud, et te pole 30-aastase advokaadistaaži jooksul, millest kümme aastat kuulus nõukogude perioodi, veel näinud niivõrd tõendamata kohtuasja, nagu oli maadevahetusprotsess, mis kahjuks jätkub ja mille tagajärjel pühiti kaardilt üks partei. Kui palju meie jõustruktuurid teie meelest tegelevad just opositsiooni tagakiusamisega ja mahasurumisega ning kas see protsess on teie arvates poliitiline?
Ma ei tahaks kommenteerida neid kohtuasju, mis on veel menetluses. Ma võin laiema üldistuse baasil öelda, et nii mõnigi asi oleks nõukogude ajal, kui kõik oli tõesti kohutav, läinud täiendavale uurimisele ja siis vaikselt ära kustunud. Ka siis oli õigeksmõistmisi ilmselt umbes niisama palju kui praegu. Aga jah, asjad saadeti tagasi ja need lõpetati. Praegune menetlusseadus ei võimalda asju tagasi saata, need tuleb lõpuni menetleda. Kuid kas on tegemist opositsiooni tagakiusamisega, sellele ei tahaks ma praegu vastata, kuna see on jälle seotud konkreetse kohtuasjaga. Nagu me näeme, menetletakse praegu asju ka koalitsioonipartnerite suhtes. Minu arvates on sellised menetlused disproportsionaalsed ja mõttetud. Kõik ressursid tuleks panna tõsise kuritegevuse ohjeldamisse.
Aitäh! Palun, Priit Toobal!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea ettekandja, suur tänu kõigepealt teie ettekande eest! Minu küsimus puudutab Riigiprokuratuuri ja juhtiva riigiprokuröri käitumist, väljaütlemisi ja tegutsemist. Mai lõpus lugesin imestusega ühte uudist: "Juhtiv riigiprokurör Heili Sepp kutsus eile pärast reformierakondlase Silver Meikari neli tundi väldanud ülekuulamist inimesi üles sellistest juhtumitest teada andma ja lubas neile vastu puutumatust." Küsin teie kui väga tuntud ja kogenud advokaadi käest: kas see, kui juhtiv riigiprokurör ja prokuratuur juba ette lubavad puutumatuse indulgentsi, on seadusega kooskõlas?
Jälle pean ütlema, et ma käimasolevat kohtuasja ei taha kommenteerida. Aga mina ei leia küll menetlusseadusest sellist sätet, mis võimaldaks teha lepingu, nagu tehakse angloameerika riikides, et üks saab puutumatuse ja teine annab ütlusi. See on prokuröri diskretsiooniküsimus, kas ta lõpetab kriminaalasja näiteks oportuniteedipõhimõttel, kuna aidati kaasa tõe tuvastamisele. Aga sellist kokkuleppevormi seadus ette ei näe. Nii et kui see õnnetu inimene annab ütlusi ja pärast nõuab lepingu täitmist, siis selleks seaduslikku alust ei ole. Angloameerika süsteemis on olemas tasakaalustav mehhanism, seal ei ole võimalik rajada süüdimõistvat kohtuotsust valdavalt selle isiku ütlustele, kellega on tehtud kokkulepe. Aga meil on ju võimalik rajada süüdimõistev otsus asjast huvitatud isiku ütlustele, ühe isiku ütlustele, kaassüüdistatava ütlustele ja isegi kaudsete tõendite kogumile. Meil ei ole seda tasakaalustatud mehhanismi. Meil ei saakski sellist kokkulepet tegelikult teha.
Aitäh! Palun, Karel Rüütli!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Hea ettekandja! Tsiviilkontrolli tõhususest ning inimeste põhiõiguste ja vabaduste riivest on selles saalis ka varem palju juttu olnud. Riigikogus on moodustatud julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjon. Ma julgen väita, et sellel komisjonil on kõik volitused selleks, et teha tsiviilkontrolli n-ö parimal viisil. Aga kui tõenäoliseks peate olukorda, et mingil põhjusel on kellegi suhtes algatatud kriminaalasi, seda isikut on jälitatud, pealt kuulatud, tema eluruumidesse on paigaldatud salvestusseadmeid jne, aga see inimene ei saa mitte kunagi teada, et tema suhtes on kriminaalasi algatatud? Ehk kuidas on meil lood teavitamisega?
Küsimus koosnes kahest osast. Esiteks, julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni pädevus on muidugi tunduvalt väiksem kui teistes parlamentaarsetes demokraatiates. Väljakujunenud demokraatiates on sellistel komisjonidel menetleja õigused. Kui neile ei anta ütlusi või kui antakse valeütlusi, siis seda vaadeldakse kriminaalkuriteona. Samuti on sellistel komisjonidel õigus nõuda dokumente, teha kohapeal revisjoni jne. Meil piirdub selle komisjoni töö ikkagi ettekannete ärakuulamisega. Nii et päris see see ei ole, aga ma ei ütle, et praeguses raamistikus ei saaks seda järelevalvet paremini teha. Kuid see on juba julgeolekuasutuste seaduse küsimus, mitte menetlusseaduse küsimus. Kriminaalmenetluse seadustiku järgi tehakse kohtulikku kontrolli. Aga teavitamissüsteem on kehv. Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendite kohaselt on igal isikul üldjuhul õigus teada, kui tema suhtes teostati jälitustegevust. Meil on see menetlusseadusesse sisse kirjutatud, 2013. aasta 1. jaanuaril kehtima hakkavas seaduses võib-olla pisut põhjalikumalt. Aga probleem on selles, et seal on terve hulk reservatsioone ja kindlasti hakatakse neid ära kasutama. See on puhtalt prokuröri diskretsiooniõigus, kas ta teavitab või ei teavita. Aga isegi kui ta teavitab, siis mida see annab? Võimalus jälitustegevust vaidlustada on nullilähedane. Praeguse seaduse järgi ei saa kahtlustatav ega süüdistatav seda õieti üldse teha, nad saavad seda teha ainult oma kohtuasja menetlemise ajal, mitte enam. Isikul, kes oli näiteks süüdistatava vestluskaaslane, on teoreetiliselt küll võimalik halduskohtusse pöörduda, aga see kõik on reguleerimata. Selle teadmisega, et tuleb olla teinekord ettevaatlikum, on ka väga vähe peale hakata. Minu praktika on näidanud, et tegelikult peetakse tõendiks või kahtlust äratavaks asjaoluks täiesti ilmselgeid nalju või keelelibastumisi. Inimene ei saa nendest ohtudest hoiduda. Lühidalt öeldes on selle komisjoni pädevus ebapiisav ja ka seadus on ebapiisav.
Aitäh! Palun, Tarmo Tamm!
Aitäh, proua juhataja! Hea ettekandja, tänan sisuka ettekande eest! See peaks meid kõiki mõtlema panema. Aga minu küsimus on selline. Me loeme sageli meediast, et kedagi on kahtlustatud või kellelegi on esitatud süüdistus, aga pärast selgub, et need inimesed on õigeks mõistetud. Ma saan aru, et riigi käest nad moraalse kahju hüvitamist nõuda ei saa. Aga kas nad meedia käest saavad seda nõuda?
Tegelikult on seadus selles osas paranenud. Tavaliselt on seadus teinud vähikäiku ja põhiõigusi piiranud, aga tunnistajate osas on tehtud muudatused, et tunnistaja võib tugiisiku, näiteks advokaadi või kellegi teise menetleja juurde kaasa võtta. See välistab tunnistaja otsese ähvardamise. Teisest küljest, inkvisitsiooniline kohtueelne uurimine tekitab jällegi tohutu probleemi: tunnistaja kutsutakse välja, teda kuulatakse pikalt üle, menetleja paneb kirja selle, mis talle meeldib, tugiisik ei saa küsimusi esitada, aga pärast seda on tunnistaja oma ütlustega kohtus seotud. Väga tihti on nii, et tunnistaja tahab anda kohtus hoopis teisi ütlusi, kuna ta oli ülekuulamisel paratamatult surve all. Siis avaldatakse tema eelmised ütlused ja öeldakse, et ta rääkis tõtt kas siis või räägib nüüd, aga igal juhul on valeütluste eest kriminaalasi kaelas. See on üks väga suur probleem. Teisalt, niimoodi tema suhtes menetlustoiminguid teha ei saa, aga pangaväljavõtte näite kohta tuleb öelda, et ma ei tea riiki, kus pangasaladus oleks nõrgemalt kaitstud. Piisab, kui menetleja teeb lihtsalt pangale järelepärimise, selleks pole ette nähtud mitte mingisugust menetlust. Mujal on tavaliselt vaja kohtuniku luba, siis alles saadakse need dokumendid. Menetlusseaduse järgi võib isikule näidata tema andmeid, mis on pangasaladusega kaitstud, ja lõpuks ongi kogu see pangasaladus toimikus. Loomulikult ei ole see otseses kooskõlas põhiõigustega, aga siin on vähemalt toimunud mingi edasiliikumine selles mõttes, et tunnistaja saab advokaadi kaasa võtta. Enne oli süsteem täiesti masendav. Aga jah, kui ütlusi tahetakse kasutada isiku vastu, siis on tal õigus ütluste andmisest keelduda. Kuid seda ei ole alati väga lihtne teha, sest kohe vastatakse, et ju ta on siis süüdi ja teda kuulatakse nüüd üle kahtlustatavana. Tugevam inimene ei murdu, aga nõrgem murdub. Ma ei ole praktikas kunagi näinud, et õiguskaitseorgan oleks sundinud tunnistajat valeütlusi andma, aga ma tean paljusid juhtumeid, kui on püütud neid ütlusi kirja panna teatud nurga all, nii nagu oli menetlejale soodus. Kui tunnistaja on tugev isiksus, siis palub ta selle ära parandada, sest muidu ta ei kirjuta alla, ja seda tehaksegi. Aga kui ta on väga pikka aega surve all olnud, siis ta ikka annab sellised ütlused, mis on süüdistusele soodsad, ja kohtus on ta nendega seotud. Jällegi, see on selle inkvisitsioonimenetluse üks idiootsusi. Igal pool mujal maailmas kutsutakse mõlema poole tunnistajad kohtuniku ette ja siis toimib ka ristküsitluse õigus. Nii selgitataksegi tõde välja. Ma ei saa aru, miks seda kardetakse.
Aitäh! Palun, Kaja Kallas!
Aitäh! Hea kolleeg! Te rääkisite pikalt sellest, et meil on väga suur süüdimõistmiste protsent ja ka jälitustegevuse lube annavad kohtunikud väga palju. Ühtlasi rääkisite sellest, et need protsendid olid samasugused ka nõukogude ajal. Kohtunikud on meil teatavasti eluajaks ametisse määratud. Paljud kohtunikud tulevad ju eelmisest süsteemist või on olnud selles eelmises süsteemis osalised. Kas teie hinnangul võib siin olla seos? Kas võistlev menetlus ei hakkagi meil tööle, kui kohtunikke määratakse eluajaks? Kas reformi mõte ei peaks olema ka siin midagi muuta?
Ma ütlen ausalt, et ma tean vanast süsteemist pärit kohtunikke, kes on teinud palju õigeksmõistvaid otsuseid, ja uuest süsteemist pärit kohtunikke, kes on teinud süüdimõistvaid otsuseid, mis on pärast tühistatud. Ma ei usu, et need asjad oleksid väga tugevas korrelatsioonis. Probleem on esiteks väga kehvas menetlusseaduses, mis ei taga kaitseõigust. Kui sa ei saa teostada kaitseõigust, siis sa ei saa ju kohtunikku veenda, et inimene ei ole süüdi. Teine põhjus on ilmselt kohtunike koolituse süsteem. Rohkem tuleks selgitada, milline on euroopalik tava, kuidas vaatab asjadele Euroopa Inimõiguste Kohus ja milline on tõendite hindamise süsteem mujal. Aga see on väga huvitav küsimus. Näiteks, kui ma läheksin tsiviilkohtusse selliste tõenditega, nagu läheb prokurör kriminaalkohtusse, siis sellest tekiks mul hirmus pahandus. Ma arvan, et kohtunik helistaks advokatuuri aukohtusse ja ütleks, et advokaat Glikman on hulluks läinud, ta tuleb mingite täiesti mõttetute asjadega kohut tülitama, kuigi mingeid tõendeid ei ole. Aga kriminaalasjas lähevad need tõendid läbi, tõendite standard on seal hoopis teine. Kui ma saaksin sama seaduse ja sama tõendusliku baasi alusel vaielda kriminaalasjades, siis see oleks täielik õnnistus. Aga tegelikult on kriminaalõigus seotud inimõigustega ja kriminaalmenetluse seadustik peaks olema tunduvalt liberaalsem kui tsiviilkohtumenetluse seadustik. Kuid faktiliselt see nii ei ole. Näiteks, mitte ükski kahju hüvitamise asi ei läheks tsiviilkohtus läbi selliste tõenditega, millega läheb läbi nii mõnigi altkäemaksuasi või mingi päris tõsine kriminaalasi.
Aitäh! Palun, Priit Toobal, teine küsimus!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea ettekandja! Minu teine küsimus käsitleb Riigikogu liikme puutumatuse teemat. Kuidas teie praegusest seadusest aru saate? Kas Riigikogu liikme kodu võib läbi otsida? Kuidas teie üldse praeguste seaduste raames aru saate, mis on Riigikogu liikme puutumatus?
See on väga segane teema. Parlamentaarses demokraatias on selle puutumatuse mõte see, et parlamendi liige saaks vabalt väljendada valijate tahet, et ta oleks täiesti sõltumatu ja saaks parlamendis rääkida, mida ta tahab. Sisuliselt see puutumatus aga ei tööta. Mina ei tea ühtegi puutumatuse äravõtmise juhtumit. Võib-olla on neid olnud, aga mina ei ole neist kuulnud. Ma arvan, et kui tegemist on Riigikogu liikme tegevusega seotud uurimisega, siis peaks puutumatus igal juhul olema tagatud. Lõppude lõpuks ei ole õiguskaitseorganid valijad. Ikkagi valija on see, kes otsustab, kas Riigikogu liige on piisavalt väärikas teda esindama, mitte aga õiguskaitseorgan. See oleks minu arust täiesti vale, kui piisaks lihtsalt sellest, et menetleja esitab näiteks süüdistuse, ja, eks ole, Riigikogu liige on sundviskes. Teine küsimus on see, kui see menetlus ei ole üldse seotud tegevusega rahvasaadikuna. Kui Riigikogu liige näiteks sõidab kellegi purjuspäi surnuks, siis on teine asi. Siis on puutumatuse äravõtmine õigustatud.
Aitäh! Palun, Väino Linde, teine küsimus!
Aitäh, hea istungi juhataja! Hea ettekandja! Minu küsimus sulle on võib-olla isegi liialt mustvalge, seda teatud määral tahtlikult. Kui seadus nõuabki prokuratuurilt uurimise juhtimist, selle läbiviimist, süüdistavate tõendite kogumist, mitte aga tõe väljaselgitamist või ka teatud juhtudel sellest süüdistusest loobumist, siis mida enamat me saame neilt tegelikult nõuda?
Saavad küll. Valeandmete esitamine on iseenesest õigusvastane, sõltumata sellest, nagu Riigikohus on öelnud, kas need andmed põhinevad kellegi teise arvamusel, isiklikul veendumusel või kuulujutul. Nii et seda saab nõuda. Aga kohtupraktika on selline, et saadavad summad on väga nadid. Kui minnakse meedia vastu kohtusse, siis mina soovitan küll klientidel üldse mitte varalist hüvitamist nõuda, vaid nõuda lihtsalt selle teate kummutamist. Tavaliselt meedia kummutab selle ise ära, aga ta teeb seda kuskil viimasel leheküljel. Kui kriminaalasi läheb suure aplombiga lahti, siis artikkel selle koha ilmub mõnel esimesel leheküljel ja artiklist jääb mulje, justkui isik oleks kindlasti süüdi. Siin tavaliselt mingit kahtlust ei ole. Kui aga kohtuasi päädib õigeksmõistmisega, siis erilist meediakajastust ei ole. See on, jah, meie meedia eripära. Mujal meedia võimudes pigem kahtleb, meil seda millegipärast ei ole. Ma ei ole meediateadlane, ma ei oska seda seletada.
Aitäh! Palun, Igor Gräzin, teine küsimus!
Hea kolleeg, aitäh hiilgava esituse eest, nagu alati! Seniajani ma teadsin ja ka meie kolleegide hulgas on olnud arvamus, et meie kriminaalmenetluses on sügavad vead, aga need on kogu aeg tundunud üksikvigadena. Pärast sinu ettekannet saan aru, et meie kriminaalmenetlus vajab kapitaalset reformi ja kriminaalmenetlusse on inimõiguste rikkumine sisse programmeeritud. Nüüd küsimus isiklikult sulle: kuna meie juristidena kujunesime välja n-ö teisel pool Atlandi ookeani, ütle mulle, palun, kas sa tagantjärele oled endalt küsinud, mis siin Eestis 1990. aastate alul toimus, et selline kriminaalmenetlus sai üldse sündida? Kuidas see nii läks?
Ma olen ise mõelnud just selle inkvisitsioonilise kohtueelse menetluse peale. Ilmselt oli see mugav, nõukogude süsteem võeti lihtsalt üle ja see kuidagi toimis. Siis püüti sellele rajada võistlevat menetlust, mis ei ole võimalik, sest need on vastandlikud süsteemid. Nii läks ja nüüd ei taheta sellest kahjuks loobuda. Sellest saaks aegapidi loobuda. Sul on täiesti õigus, et süsteem vajaks väga põhjalikku reformi ja uue seaduse kirjutamist. Aga kui teha paarkümmend seadusmuudatust, mis viiksid menetluse enam-vähemgi konventsiooniga kooskõlla, oleks see juba päris kõva samm edasi. Tegelikult saate teie seda teha.
Aitäh! Palun, Kalle Jents, teine küsimus!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea ettekandja! Täna on päris palju räägitud eeluurimise menetlustähtaegade reglementeerimise vajadusest ja ka sa ise puudutasid seda oma ettekandes. Aga täna ei ole räägitud kohtupidamise staadiumist. Me teame juhtumeid, kus eeluurimine on veninud aastaid, aga on ka neid juhtumeid, kui inimesi on ruineeritud aastatepikkuse kohtupidamisega. Mis sa arvad, kas ka siin oleks võimalik tähtaegade kehtestamisega midagi paremaks muuta? Küsimuse teine pool käsitleb tundlikku teemat, mida sa ka just puudutasid, meediat. Ironiseerides võib küsida, kas kohut ongi vaja pidada. Sest tihti mõistetakse meil inimene esimest korda süüdi juba siis, kui menetlust alustatakse, teist korda siis, kui esitatakse kahtlustus, ja kolmandat korda siis, kui esitatakse süüdistus. Mis siis enam kohut pidada!
Iseenesest võiksid ka kohtumenetlusel olla tähtajad. Need peaksid kehtima aga ainult juhul, kui süüdistatav ise ei põhjusta asja venitamist. Pahatihti on tõesti süüdistatav see, kes asja venitab. Aga ilmselt oleks ikkagi parem, kui tegemist oleks kohtu diskretsioonilise otsusega: kui kohtunik näeb, et mõistliku aja jooksul ei õnnestu ühtegi süüdistuse tõendit esitada, siis ta lihtsalt lõpetab menetluse ära. Sellisel lõpetamisel on igal pool maailmas õigeksmõistva otsuse tagajärg. Kui süüdistatav tahab just sisulist õigeksmõistvat otsust, siis on iseasi, siis tuleb kohtuasi lõpuni menetleda. Jah, ma olen küll sellega kokku puutunud. Kahjuks ei tohi ma meie menetlusseaduse järgi prokurörilt küsida, et näidaku lõpuks ära, kus on tõend selle kohta, et minu klient lubas anda või andis altkäemaksu. Näidaku ära ja me saaksime edasi minna. Seda tavaliselt ei näidata. Ka kohtunik näeb, et midagi sellist ei ole. Siis võiks kohus asja ära lõpetada. Ma ei ole kindel, kas seda tuleks menetlustähtaegadega seostada, kuna asjad on väga ja väga erinevad. Aga teine küsimus puudutas meediat, mul läks selle täpne sõnastus meelest. Vabandust!
Seda saab Kalle Jents järgmise küsimusega täpsustada. Palun, Arto Aas!
Aitäh selle tõsise ettekande eest! Te rääkisite väga palju kahtlustatavate ja süüdistatavate õiguste vähesest tagamisest. See jutt tekitas muret. Aga minu küsimus puudutab hoopis tunnistajate õigusi ja Eesti praktikat võrdluses muu Euroopaga. Et oma küsimust ilmestada, toon ühe näite. Inimene kutsutakse tunnistajana mingi kahtlustuse raames välja, aga selle kohtumise käigus pannakse talle ette tema pangaväljavõtted või mingid muud dokumendid. See tähendab, et tema kui tunnistaja kohta on tehtud teatud menetlustoiminguid. Tunnistajal teadupoolest puudub õigus ütlustest keelduda. Kuidas peaks tunnistaja sellisel juhul käituma? Kas need õigused on Eesti riigis piisavalt reguleeritud või võib siin olla ka põhiõiguste riive?
See on väga õigustatud küsimus. Algselt oli prokuratuuril ja ka menetlejal objektiivse ja igakülgse uurimise kohustus. See peaks olema imperatiivne just sellise inkvisitsioonilise kohtueelse uurimise puhul, mis meil mingi veidruse tõttu on säilinud. Aga praegu on prokuratuur ainult süüdistusfunktsiooni täitja. Järelikult on ta huvitatud vaid sellest, et leida süüd tõendavaid tõendeid, mitte mingil juhul sellest, et võtta vastu õigustavaid tõendeid. Inkvisitsioonilisel eeluurimisel puudub mõte, sest siis peaks ju toimima uurimisprintsiip. Kui nad keelduvad ka kaitsjalt tõendeid vastu võtmast, siis ongi nii, et asi lihtsalt visatakse kohtusse ja see on täiesti ühepoolne. Kuigi kaitsja esitab oma tõendid, tuleb jällegi menetlusliku veidruse tõttu kogu see asi lõpuni menetleda ka siis, kui kohtunik näeb, et tõendeid tegelikult ei ole või need on kummutatud. Millegipärast on igakülgse objektiivse uurimise printsiip eemaldatud. See võiks nii olla, aga siis peaks olema ka tasakaalustav mehhanism, kaitsjal peaks olema võrdne õigus tõendeid esitada. Paljudes riikides see nii on. Kaitse esitab taotluse tõendite kogumiseks ja on kohustuslik see rahuldada, välja arvatud siis, kui tõend ei ole ilmselt asjakohane. Siis on mehhanism olemas, aga meil ju mehhanismi ei ole. Ühel on kõik eriõigused süüdistatava suhtes ja teisel ei ole üldse mitte mingisuguseid õigusi ega vahendeid. Selles ongi süsteemi puudus.
Aitäh! Palun, Yana Toom, teine küsimus!
Aitäh, proua eesistuja! Ma tegelikult ei ole kindel, et seda küsimust on õige esitada teile, aga ma siiski küsin. Kadri Simson ütles oma ettekandes, et meil on 440 000 inimest kantud karistusregistrisse. Sisuliselt tähendab see, et iga teine täiskasvanud elanik on karistusregistris. Kas teie hinnangul on see n-ö adekvaatne, arvestades meie käitumist, või on maailmas ka riike, kus kõik elanikud on karistusregistris, see on täiesti tavapärane ja pole siin eriti midagi karta?
See puudutab nii süütegusid kui ka kuritegusid, aga kindlasti ei vasta see meie inimeste käitumisele. Mina ei ole suuremat protsenti mitte kuskil näinud. Ju siis riik on meil ikka natuke kiuslikum kui mujal. Mina ei tunneta Eestis küll suuremat kriminogeensust kui nii mõneski teises Euroopa riigis, kus ma liigun, pigem vastupidi, sest õhtul saab rahulikult jalutada, keegi kallale ei tule. Aga karistatuse protsent on meil millegipärast suur. Ilmselt on selle suure protsendi põhjustanud tavalised korralikud inimesed, kes on n-ö vahele jäänud. Ütleme nii, et fookus on liiga palju suunatud tavainimeste vastu.
Aitäh! Palun, Tarmo Tamm, teine küsimus! Küsimuse esitamiseks on aega üks minut.
Aitäh, proua juhataja! Hea ettekandja! Te ütlesite, et Eestis on suur probleem pangaandmete kaitsega. Kuidas te seda põhjendate? Kas põhjus võib olla selles, et emapangad on teistes riikides? Mis selle asja põhjus võib olla?
Seda reguleerib ainult riigisisene seadus. Isegi kui on tegemist välispanga filiaaliga, on ta ikkagi allutatud Eesti seadusele. Ma ei taha küll konkreetseid asju nimetada, aga olen ise käinud välisriigi kohtus seoses sellega, et Interpol oli tahtnud ligipääsu minu kliendi arvele. Seda probleemi lahendas kohtunik. Otsust sai edasi kaevata, kui lahend tehti isiku vastu, aga kui lahend tehti isiku kasuks, siis näiteks Interpol enam edasi kaevata ei saanud. Minu arvates on tõesti ebanormaalne, et kõik saavad pangaarvele ligi, kaasa arvatud kohtutäiturid. See nimekiri on nii pikk. Ka see on privaatsfääri kuuluv küsimus.
Suur tänu ettekandjale! Küsimuste-vastuste aeg on läbi saanud ja me asume järgmise punkti juurde, milleks on läbirääkimised. Kõigepealt saavad sõna fraktsioonide esindajad. Palun, Igor Gräzin Reformierakonna fraktsiooni esindajana!
Head kolleegid! Me jõudsime järeldusele, et kriminaalõiguslik süsteem, mis baseerub nõukogude haridusel ja Soome televisiooni vaatamisel, ei saa garanteerida inimõigusi. See on see, mille me oleme alates 1994. aastast saanud. Ma olen nõus Väino Lindega ja tahan teda toetada. See on kahjuks ka üks tänaseid järeldusi: mida me saamegi sellise seaduse korral nõuda! See on meie tehtud seadus, millest tuleneb paratamatult see, et üks või teine inimene, kas prokurör või kapo töötaja, teeb seda või teist. Kaheksa minutit, palun!
Kolm minutit juurde.
Üks kõige kuulsamaid ajaloolisi isikuid Ivan Julm on öelnud kirjas Kurbskile: "Eks me kõik ole inimesed." Millisel juhul on inimene vaba? Inimene on vaba siis, kui tema ülemused ei ole oma tegevuses vabad. Selleks on välja mõeldud võimude lahususe printsiip. See ei ole tööjaotus, vaid põhimõtteline küsimus. Seadusandja ei saa oma otsuseid ise ellu viia. Valitsus ei saa mitte midagi teha, kui tal pole raha, mida seadusandja ei anna. Kohus ei saa mitte midagi teha, kui pole seadusi, ja kohus ei saa paljusid asju teha, kui pole täitev-korraldavat võimu. Niipea, kui need kolm asja kokku jooksevad, saavad nemad kolmekesi seal üleval inimese vastu küll. Me oleme rääkinud võimude lahususest kui põhiseaduslikust printsiibist. Aga see läheb sügavamale, kui paistab. Kohtuasjadest on läbi jooksnud jabur lugu: juurdlust toimetav politseiorgan, läbiotsija ja ekspert oli üks ja sama isik. Taevane arm, kuidas on see võimalik! Muidugi viskas kohus selle tõendi välja. Läbiotsija ja eksperdi ühendamine tähendab lihtsalt seda, et ekspert otsib neid asju, mille põhjal saaks ekspertiisi teha. Ja ongi kõik. Seda ei tohi põhimõtteliselt olla! See on ju võltsing. Läheme edasi. Me võime öelda, et toimuvad sisekontrollid ja on ka parlamentaarne kontroll. Ma ei tea, kuidas on lood Eestis, aga olles lugenud välismaa raamatuid, pean ütlema, et sisekontrolli juhid on tõenäoliselt inimesed, kes esimesena seadusi rikuvad. Vähemalt on see nii USA-s, Prantsusmaal ja mujal. Minu teada oli ka Põder mingi sisekontrolör. Teine asi on see, et sisekontroll ei asendu, nagu nüüd selgub, ka parlamendi tasemel. Nii palju kui ma tean, on julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni liikmed kõik ausad, tublid, töökad ja südametunnistusega inimesed. Aga mida nad teha saavad? Nad ei tohi midagi teha, sest parlamentaarne kontroll on sümboolne, menetlusõigused puuduvad jne. Teiste sõnadega öeldes on meil olemas õigussüsteem, mille üle tegelikult kontroll puudub. On räägitud, et prokuratuur teeb, aga kohus kontrollib. Oota sa! Kohus kontrollib viie, kuue või seitsme aasta pärast, kui asi üldse kunagi sinna jõuab. Väga hea oleks, kui kohus arutaks asju kiiremini. Aga minu arvates on eesmärk see, et asi üldse jõuaks kellegi sellise kätte, kes ei ole menetleja. Eesti kriminaalprotsessi eripära on see, et tahetakse teha riigi elu lihtsaks ja lõbusaks. Me räägime efektiivsusest, kiirusest ja otstarbekusest ning pärast imestame, kuidas sellised protsessid on võimalikud. Meil on võrdväärsed kohtuinstantsid: kaitsepolitsei, advokatuur, prokuratuur ja Eesti Ekspress. Kusjuures mitte ükski instants ei tohi puudu olla, sest meie süsteemis muidu protsess ei käivitu. Me oleme ise ka patused. Marika, anna mulle andeks, aga sinu küsimus oli väga ebakorrektne. Sa nägid, kuidas mu kolleeg ei saanud sulle vastata, sest ta pidi jääma delikaatseks. Ka Riigikogu ei tohi tegelda mitte ühegi menetluses oleva asjaga. Oleks minu teha olnud, siis mina oleksin istungi juhatajana siis, kui sa kasutasid sõna "maadevahetus", öelnud: "Sõna ära võetud." Sellepärast, et kohtul on õigus vabadusele. Mis saab edasi? Menetlustähtaegadest ja teistest asjadest räägiti siin palju. Ma lisan ühe asja juurde. Reformierakonna ammune idee on menetlustähtaegade taastamine. Ma loodan, et nüüd läheb see asi kiiremini. Praegu on menetlustähtaeg määratud sõnaga "mõistlik". Kas te Murphy seadust mäletate: "Kui pikk on minut, sõltub sellest, kummal pool tualettruumi ust te olete"? Kaks päeva vanglas on kindlasti palju pikem aeg kui kaks kuud Nizza päikselisel rannal. Me oleme oma elu ja kõigega tõestanud, et mõistliku tähtaja arusaam on Eesti riigis lõplikult väärastunud. Tähtajad on esimene asi, millest alustada. Aga see ei ole kaugeltki viimane asi. Ma olen Leonile väga tänulik, et tänu temale, mitte enam minu igavese virisemise tõttu, on siin saalis läbi jooksnud üks väga oluline arusaam: asi ei ole kolmes paragrahvis, vaid kriminaalprotsess on täna sea ja käo ristsugutis, meil on vedanud, et meil nii vähe inimesi kinni istub ja et meil on nii head protsessid, sest seadus võimaldaks hullemat. Ma ütleksin nii: Eesti tuleb tagasi saada. "Eesti" all ei mõtle ma riiki, vaid Eesti inimesed peavad oma riigi endale tagasi küsima. Nad peavad seda niimoodi üles ehitama hakkama, et sõnad "prokuratuur", "kohus", "kaitsepolitsei" jms ei tekitaks hirmu, et nad ei näeks neid kui kirvest või nuia, kui asutusi, kes ajavad poliitilist asja. Ma ei usu, muide, et ükski neist asutustest oleks seotud ühegi erakonnaga. Nad ajavad kõik lihtsalt oma isiklikku ja mitte alati austusväärset asja. Bürokraatia õigustab ennast alati ise, sinu ja minu arvel. Tänan!
Suur tänu! Ma täpsustan: kas teiste fraktsioonide esindajad ei soovi läbirääkimistel sõna võtta? Kõigepealt annan sõna fraktsioonide esindajatele. Palun, Marko Pomerants Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni nimel! Kaheksa minutit.
Tere päevast, hea eesistuja, lugupeetud kolleegid, rahvasaadikud, esinejad! Minu meelest oli täna tegemist sellise olukorraga, kus me ühe päevakorrapunkti raames käsitlesime kahte täiesti erinevat päevakorrapunkti. Üks nendest oli lugupeetud vandeadvokaat Leon Glikmani ettekanne selle kohta, milline olukord on meil kriminaalmenetluses põhiõiguste riive kontekstis ja millised on võimalused olukorda parandada. Teine päevakorrapunkt oli riiklikult tähtis küsimus, mida hakata peale kapo ja prokuratuuriga. Ma väga loodan, et järgmistel kordadel, kui fraktsioonid valmistavad ette mõne riiklikult olulise küsimuse arutelu, siis me teeme kõik midagi teistmoodi ehk meil on olemas materjalid, mille abil saaks enne asjale otsa vaadata (see ei tähenda seda, et ei peaks olema tähelepanelik konkreetse punkti menetlemisel) ja saaks ka erinevaid seisukohti koguda. Meil on suur mure selle pärast, et käib mingisugune mõjutamine. Igor Gräzini üleskutset järgides ma seda ühte sõna suhu ei võta, aga ma sattusin eile õhtul vaatama ühte telekanalit, mis levib üle Eesti ilma rahata. Ma nägin, et ühe lugupeetud lehe peatoimetaja samuti arutas, kuidas meie kohtusüsteemis on asjad käinud ja kuidas ühe poliitiku vahi alla võtmine 2003. aastal mõjutas asju isegi niivõrd, et tehti mingisugune teine valitsus. Naeruväärne! Ma võin teile rahulikult öelda, et maaelu jätkub ka peale Rahvaliidu kadumist, olgu selle protsessiga, kuidas on. Homme antakse siin üle riigieelarve seaduse eelnõu ja põllumeestele on seal kenasti ette nähtud 24,3 miljoni euro eest otsetoetusi. Nüüd konkreetse seaduse vildakusest. Kolleeg Kalle Jents juba juhtis tähelepanu sellele, et kui me menetlesime seaduseelnõu 175, mis tegeles kriminaalmenetluse küsimustega ja just jälitustoimingutega, siis ei esitanud tegelikult ükski erakond siin Riigikogu saalis õieti muudatusettepanekuid. Vähe sellest, Keskerakond ei osalenud isegi selle eelnõu lõpphääletusel. Kui tulla ettepanekute juurde, mida tehakse selles nn memorandumis, siis tuleb öelda, et loomulikult võib seada eesmärgiks ka kuritegude mitteavastamise. Kui me räägime olukorra muutmisest näiteks selles osas, et läbiotsimise puhul peaks olema kirjas kõik, mida võib otsida, ja samal ajal ütleme, et erakirjadesse suhtumisega on seotud väga suur põhiõiguste riive, siis võtame näiteks sellise läbiotsimise, kui orderi peal on kirjas, et otsitakse kahte pangatšekki või sularaha ülekande tšekki. Sellisel juhul me ei arutaks (õigemini, me ei arutagi, aga selle üle arutavad asjaomased instantsid), kuidas ühe inimese erakirjavahetus satub sinna, kuhu see ei peaks sattuma. Nüüd räägin sellest, kes peaks tegema kohtunike julgeolekukontrolli. Teatavasti puutuvad nad kokku riigisaladusega ja seetõttu on seda kontrolli vaja. Ma arvan, et ei ole põhjust arvata, et kui seda julgeolekukontrolli teevad kapo ametnikud, siis kogu edaspidise elu (kohtunikud määratakse tõepoolest ametisse eluajaks) on n-ö kohtunike munad kapo ametnike pihus. See ei ole tõsiselt võetav. Kindlasti ei ole tegemist organisatsiooniga, kes otsustaks selle üle, kas kohtunikukandidaat sobib oma ametisse või mitte. Kapo rollidest on palju räägitud. See on seadusandja tahe. Korrektiive on tehtud ka selles osas, millised on need menetlused, mida Kaitsepolitseiamet peaks läbi viima. See teema kindlasti meie laual on. Nüüd vandekohtu ideest. Ma ütlen nii, nagu Villu Reiljan on öelnud, et ma ei ole küll tippjurist, aga arvan, et tegemist on kindlasti intellektuaalselt huvitava ideega, kuid ka järgmiste Riigikogu valimiste eel me seda mõtet Keskerakonna valimislubadustest ei leia. Aga mine sa tea. Mis puudutab Leon Glikmani ettekannet, siis kindlasti saime õigusloomeprotsessi jaoks ridamisi mõtteid, mille analüüsiga tasub eelnõusid menetledes tegelda. Aitäh!
Suur tänu! Ma palun kõnetooli Andres Anvelti Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esindajana!
Proua juhataja! Head kolleegid! Võtan igaks juhuks kaheksa minutit.
Kaheksa minutit.
Siia tulles olid mul suhteliselt vastakad ootused, mida loota tänasest päevast, sellest oluliselt tähtsa riikliku küsimuse arutelust. Kokkuvõttes sain ma kaks ühes, nagu vana hea kõõmavastase šampooni puhul. Ma alustan arutluse teisest poolest. Kuulasin lugupeetud advokaadi Glikmani esinemist. Ta tõi esile need väga paljud probleemid, mida siit puldist olen kas mina ise või on mõned teised opositsioonikolleegid, samuti mõned koalitsioonikolleegid välja toonud. See puudutab meie kriminaalmenetluse teatud vildakust just selles suunas, et aastate jooksul on antud ülemäära vabadusi või õigusi nendele menetlusasutustele, kes peaksid õiguskaitset tagama. Põhjus võib olla väga lihtne: me oleme nii poliitikas kui ka täitevvõimus jäänud puhkama sellisesse mugavasse voodisse. Selge on see, et mugavam on ju voodis süüa kui tõusta püsti ja minna laua äärde. Seetõttu ongi toimunud paljud protsessid kriminaalmenetluse lihtsustamiseks just uurijate kasuks. Ma tuletan natuke meelde selle seaduse saamislugu. Kehtiva seaduse, mida me siin kõige rohkem kritiseerisime, ehk uue kriminaalmenetluse seadustiku võttis 2003. aasta 12. veebruaril vastu tollane koalitsioon ehk Keskerakond ja Reformierakond. Suhteliselt uue olijana Riigikogus, kuid, ütleme, igipõlise poliitikavaatlejana julgen väljendada oma arvamust. Tänase arutelu esimene pool oli vähemalt minu jaoks nagu üks Eesti telesaade "Kaks kanget". Me kuulsime süüdistusi selle kohta, kuidas prokuratuur on kallutatud, kapo luurab peaaegu kõigi Eesti kodanike ja mittekodanike järele, meedia on sisuliselt manipuleerija, kes liigutab kõigi meie teadvust ja mõistust, ning kuulsime sedagi, et see kõik on kuidagi kallutatud võimuerakonna poole. Samas, kui seda kritiseerijat vaadata, siis mida me näeme? Me näeme, et sellesama Tallinna oma õiguskaitseorganis on üle 60% töötajatest ühe erakonna liikmed (õnneks meil suures riigis, nagu öeldakse, seda ei ole) ja me näeme meediat, mis minu meelest manipuleerib inimesega rohkem kui igasugune muu meedia, mis on palju sõltuvam kui see, mida meile pakutakse tasuta üle Eesti paberil ja võib-olla ka õhtul vabalevi kaudu televiisorist. Mis ma tahan öelda? Ma tahan öelda, et needsamad kaks suurt kanget, kes täna omavahel siin mingil määral kemplevad, võiksid vaadata peeglisse ja natuke võib-olla ka ennast kritiseerida. Kuidas on juhtunud nii, et needsamad kaks erakonda on praegu ühe ja sama õiguskaitse ning ühe ja sama meedia huviorbiidis kõige tähtsama ja suurema teemana? Väga lihtne. Ma arvan, et probleem on just rahvast kaugenemises ja selles, et inimesed tahavad kuulda, mis teist edasi saab, kuidas teil läheb ja kuidas te varsti võib-olla jälle koos veel karmima kriminaalmenetluse seadustiku vastu võtate, kus prokuratuuril on veel suuremad õigused ja kohut siis võib-olla tõesti üldse vaja ei ole. Aitäh!
Suur tänu! Ma täpsustan: kas Mihhail Stalnuhhin esineb Keskerakonna fraktsiooni nimel? Ei esine fraktsiooni nimel. Sel juhul annan sõna Kalle Laanetile. Palun!
Austatud juhataja! Head kolleegid ja külalised! Ma alustan Ameerika pastori ja teoloogi Reinhold Niebuhri sõnadega: inimese õiglustunne teeb demokraatia võimalikuks, kuid tema kalduvus ebaõiglusele teeb selle vajalikuks. Õiglustunne on alati selline kahetine asi. Kui proua juhataja ütles enne, et kõigepealt annab ta sõna fraktsioonide esindajatele ja alles siis mulle, siis ka see on õiglustunde küsimus. Mina demokraatide esindajana tundsin küll, et minu õiglustunnet on riivatud. Minu arvates on tänane arutelu suuresti üles ehitatud sellele, et õiglustunnet on riivatud siis, kui need inimesed või organisatsioonid, kelle pihta on kuskilt turmtuld antud, tunnevad end sellest puudutatud olevat, mitte siis, kui demokraatlikus ühiskonnas valitsevad kokkulepitud reeglid ning neid üritatakse järgida ja nende järgi käituda. Väga paljudel puhkudel me kipume minema seda teed, et eesmärk pühitseb igasuguse abinõu, mis minu arvates ei ole õige. Kuid tänasest päevast rääkides pean tunnistama, et teemad, mida siin käsitleti – vastutus, kriminaalmenetluse tähtajad jne –, on kindlasti arutlust väärt. Sellega peaksid vähemalt ettevalmistavas faasis tegelema spetsialistid ja andma siis meile, parlamendiliikmetele, mingisuguse produkti läbitöötamiseks. Aga kindlasti ei tähenda see seda, et me peaksime seda teemat siin suures saalis poliitiliselt lahmivalt arutama, mis ei vii kuhugi välja või viib ainult selleni, et seda käsitletakse vähemal või suuremal määral meedias. Meedias aga käsitletakse seda täpselt sellest tulenevalt, kellele või millele see meediaväljaanne kuulub. Kõik ongi selles mõttes väga suhteline. Me peaksime minu arvates suutma olla teatud küsimustes, eriti sellistes, mis puudutavad õiglust ja õigusriiki, üle isiklikest ja parteilistest huvidest. Me peame nägema riiki ja rahvast tervikuna. See on kõige olulisem. Kui teema algatajad oma silmas palki ei näe, aga teiste silmas pindu näevad, siis ma arvan, et see võib selle teema arutelu siin saalis muuta veidi naeruväärseks. Tegelikult aga on teema sisuline ja vajalik. Nii et ma soovin kõigile kolleegidele jõudu ja tarkust tegelda teemadega sisuliselt. Lõpetan Henry Fordi sõnadega: "Ära otsi süüd, vaid otsi rohtu." Aitäh!
Aitäh! Palun, Mihhail Stalnuhhin! Kaheksa minutit.
Lugupeetud kolleegid! Ma ei armasta teoretiseerida, sellepärast jutustan järjekordse konkreetse loo. Teile võib see huvi pakkuda sellepärast, et teie olete need inimesed, mehed ja naised, kellega võib iga kell täpselt sama lugu juhtuda. Teist see ei sõltu. Elas kord Ida-Virumaal Narvas üks tore mees, kes sai Narva abilinnapeaks. Tema isiklikust majanduslikust olukorrast rääkides peab mainima, et tema abikaasa sai oma vanematelt kas kingituseks või päranduseks, ma seda täpselt ei tea, väikese korteri Narva-Jõesuus. 26 ruutmeetrit oli selle korteri kogupind. Korter oli väga kehvas seisus ja mees hakkas seal remonti tegema. Abilinnapeal selleks tööks aega ei ole, seetõttu palkas ta firma. Ta sõlmis lepingu ja tegi kolme korraga ära kõik maksed. Kõik tehti ametlikult. Ma arvan, et igaühega meist võiks juhtuda täpselt samamoodi, midagi imelikku siin ei ole. Imelikud seigad tulid veidi hiljem. Ühel mittetoredal päeval tulid tema kabinetti politseinikud ja suur hulk ajakirjanikke seisis linnavalitsuse ees. Kabinet otsiti läbi, mehel väänati käed selja taha ja ta viidi vangi. Seal istus ta kümme päeva. Tema perekond ei teadnud, kus ta on, kas Narvas või mõnes teises kohas, neile ei antud võimalust temaga kohtuda. 11. päeval tuli üks ametnik tema juurde ja ütles, et kirjutagu ta alla avaldusele, et ta loobub olemast Narva abilinnapea ning samal päeval on ta vabaduses, kui ta aga alla ei kirjuta, siis istub kuus kuud. See oli raske valik, ma pean tunnistama, väga raske. Üks teine mees, kellest ma teile täna jutustada ei jõua, tegi valiku, et ta ei kirjuta alla, ja istuski täpselt kuus kuud, kusjuures süü oli enam-vähem samasugune nagu sellel mehel, kellest ma teile praegu räägin. Tema aga kirjutas alla. Kui ta aresti pandi, siis kirjutasid kõik lehed temast juba nagu kurjategijast. Siis, kui ta loobus abilinnapea kohast, kirjutati temast jälle kui kurjategijast, kes on oma süü üles tunnistanud. Siis, kui prokuratuur andis asja kohtule üle (see juhtus mõni aeg tagasi), kirjutati temast jälle kui ehtsast kurjategijast. Tegelikult süüdistatakse teda praegu järgmises asjas. Ma loodan, et te ei hakka seda kuuldes naerma. Firma, kes tegi remonti, ostis ehitusmaterjali. Firma tegi seda ametlikult ühes ehitusmaterjalide poes. Kuna firmal on, selge see, üsna suured ostud, siis saadi ka hinnaalandust. Tegelikult on ka minul selle poe kliendikaart olemas, millega ma saan 12% hinnaalandust. Firma soodustus oli millegipärast väiksem, 9%, ja see summa oli mälu järgi öeldes 459 eurot. Praegu süüdistatakse seda inimest, endist abilinnapead, selles, et ta oli midagi teinud selle firma heaks, konkretiseerimata, mis see oli. Seda tehakse selle alusel, et tema korteri remondi jaoks ostetud ehitusmaterjalilt saadi 459 eurot allahindlust. Tal on ees pikk ja nõme kohtuprotsess, tal on tohutud kulutused ja temast on eluks ajaks kurjategija tehtud. Mida mõtleb tema pere? Millise tundega elavad tema kõrval poeg ja naine? See kõik toimub õigusriigis, mille nimi on Eesti. Täna räägiti siin sellest, et ei ole tegemist poliitikaga. On, on. Kahjuks võiksin ma teile siin õhtuni jutustada nendest juhtumitest, mida on avastanud Riigikontroll ja kus on olemas kuritegu, ei ole mitte ainult kahtlus, vaid see kuritegu on silmaga näha. Aga nendes probleemsetes kohtades ei soovi mitte keegi midagi teha. Kuid kui ühes linnas on vaja võimulolijaid vahetada, siis kasutatakse selleks politseid ja prokuratuuri. Kohtu kohta ei taha ma praegu midagi öelda, aga neid kahte kasutatakse kindlasti. Selline lugu võib juhtuda igaühega, kes siin saalis on. Näiteks minuga, sest mina omal ajal aitasin probleeme lahendada, kui Narva sai pikkade aastate jooksul investeeringuid ja tekkis palju probleeme, millega oli vaja tegelda. Ma olen osa võtnud sellest projektist, mille arendaja oli meil Rimi kaubanduskett. Mul on olemas selle kaubandusketi kliendikaart. Nüüd küsin ma iseendalt, mis sellest saab. Siia on kirjutatud, et selle abil saab mingit soodustust. Äkki mõtleb keegi jälle mingi asja välja, sest elu on muidu liiga igavaks läinud? Äkki selle alusel, et ma saan mingeid boonuspunkte, on võimalik ka minu suhtes mingi kriminaalasi algatada? Me elame väga kummalisel ajal! Kui me näeme, et toimub midagi kohutavat, siis on jälle kuulda seda juttu, et kõiges on süüdi nõukogude süsteem. Kallikesed, me oleme üle 20 aasta elanud iseseisvas Eestis. Lõpetage juba! Kui 20 aasta jooksul ei ole võimalik endisest süsteemist loobuda ja üles ehitada see, mis meile sobib, kuhu me siis kõlbame? Kui kolleeg räägib siit puldist, et Eesti rahvas peab küsima – mitte nõudma, vaid küsima – oma riiki endale tagasi, siis kas see ei ole naeruväärne, kui see kõlab koalitsiooni kuuluva Riigikogu liikme suust? Ma tahan isiklikult tänada kõiki, kes täna siin esinesid! Minu arvates ei olnud see tühi pauk. See arutelu jääb meelde ja annab meile võimaluse edasi mõelda. Selge on, et me peame kõik süsteemi parandamisega tegelema. Ma loodan, et see on selge ka Reformierakonnale ja IRL-ile, muidu võib kunagi teiega ja meie kõigiga juhtuda täpselt samasugune lugu, nagu ma teile rääkisin. Aitäh!
Aitäh! Palun, Aivar Riisalu!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Ma ei oleks täna pulti tulnud, kui mul ei oleks just fraktsioonide sõnavõttude tõttu emotsioone tekkinud. Kui Keskerakonnast rääkida, siis ma arvan, et ka mina olen julgenud aeg-ajalt üht-teist öelda ja mitte alati ei ole ma oma erakonnakaaslastega nõus olnud. Minu arvates on täiesti normaalne, et nii suures erakonnas on eriarvamusi. Aga ma arvan siiski, et tänane teemapüstitus on olnud erakordselt vajalik. Vaieldamatult on siin hästi palju emotsioone. Kui me paneme ühele kaalukausile 500 euro suuruse väidetava annetuse ja selle tagajärjel toimepandud repressioonid isikute suhtes ning teisele kaalukausile elamisload, mille alusel Eestisse imporditi inimesi, kelle taust oli pehmelt öeldes täiesti talumatu, siis on mul küll selge sõnum IRL-ile ja eelkõige härra Pomerantsile: ega IRL-i kadumisega ei kao maaelu kuskile. IRL-i kadumine ongi Eesti poliitilisse maastikusse juba selgelt sisse programmeeritud, seda näitavad ka reitingud. Kurb. Sellepärast, et see annab ju Reformierakonnale võimaluse varsti üksinda riiki valitseda. Ja Reformierakond hakkabki üksinda valitsema, sest Keskerakond ei saa väga palju riigivalitsemises osaleda, sest meil on Priit Toobal, kes, mõelge peaga, vist küll ei võtnudki seda 500 eurot, aga tädi Maali teab, et ju ta ikka selle raha sai, aga võib-olla ka ei saanud, kuid vahet enam pole. Tegelikult on selliste protsessidega mõjutatud Eesti poliitilist maastikku. See ei puuduta mitte üksinda Keskerakonda, vaid puudutab ka IRL-i ja puudutas vaieldamatult Rahvaliitu. Sotsid, teie olete järgmised, peale seda, kui IRL läinud on. Ärge arvake, et teil läheb paremini, sest ka teie ei mõtle alati niimoodi, nagu Eesti riigis mõtlema peaks. Loomulikult ei ole meil õigust arvustada kohtusüsteemi. See on täiesti mõistlik. Loomulikult võtame mina ja Igor Gräzin igal pühapäeval üsna suure riski, sest me peame vähemalt igal teisel korral prokuratuuri suhtes kriitilised olema. Ma küsin endalt kogu aeg, millal mind kinni võtma tullakse. Ükskord läksin ise kaitsepolitseisse küsima, mis toimub. See oli selle 500 euro loo ajal. Mina olin selle inimesega suhelnud peaaegu terve suve ja ajanud temaga erinevaid asju. Ma küsisin, miks nad mind kinni ei võta. Vastust ei saanud, aga hirm on küll. Iga päev panen ma autosse koti puhta pesuga, sest mul ei lähe meelest üks 2000. aasta oktoobripäev, kui neli meest astusid uksest sisse, viisid mind koju, kus toimus läbiotsimine, ja lugesid suures toas mu padrunid üle. Ise ütlesid: "Sulle ei pidanudki ise viskama, sul on neid juba niigi rohkem." Lõppes see kõik mitte millegagi, aga auk hinge jäi terveks eluks. Kui ma siis Keskkriminaalpolitseist õhtul kell pool üheksa väljusin ja küsisin, kas nad mu koju viivad, sest mu mobiiltelefon oli katki tehtud, öeldi: "Kao ära, raisk, muidu jääd siia 48 tunniks." Siis ma jalutasin Balti jaama, kaks automaati kaelas ja kaks vintpüssi õlal. Need olid seaduslikud relvad. Arvake ära, mitu taksot mind koju viia tahtis? Aga see on juhtunud ja minu hinges on auk. Kui ma kuulan täna siin kõike seda, siis ükskõik, kes siin räägib või ükskõik kellega need asjad Eestis on juhtunud, tuleb öelda, et sellist riiki me pole ju tahtnud. Sellise riigi eest ei sõdinud meie vanaisad Sinimägedes, sellise riigi eest ei sõdinud meie vanavanaisad vabadussõjas. Kas varsti on käes see aeg, kui mehed hakkavad Sirgi kombel hotelliakendest surnuks kukkuma? Kas me sellist Eestit tahtsime? Sellist Eestit meie ei tahtnud. Aitäh!
Suur tänu! Meil on jäänud istungi lõpuni poolteist minutit. Kas Peeter Võsa saab viie minutiga hakkama? Palun, Peeter Võsa!
Lugupeetud eesistuja! Austatud kolleegid! Kui mina osutusin Riigikogusse valituks, siis ma ei tea, mis põhjusel või millele tuginedes, aga kahel korral proovisid härrased teatavatest asutustest (ma jätan nimed ja asutused nimetamata) mind meelitada ja manipuleerida mind teie järele nuhkima. Täpselt, te saite õigesti aru, sooviti, et ma hakkaksin pealekaebajaks. Minul on julgust tulla siia teie ette ja sellest rääkida, sest mina sellise tegevusega, nimelt keelekandmise ega pealekaebamisega pole elus mitte kunagi tegelnud ega hakkagi tegelema. Ma loodan, et nendel inimestel, kes minuga niimoodi käitusid, on täpselt samamoodi nii palju julgust, et sellest ka avalikult rääkida. Aitäh!
Suur tänu! Tänane istung on lõppenud. Päevakorra teine punkt, mis jäi käsitlemata, nihkub homse istungi päevakorda. Kõike head! Istungi lõpp kell 13.00.