Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici u ovom momentu prisustvuje 136 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 108 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Esad Džudžević, Milan Dimitrijević, Milan Lapčević, Jovan Palalić i Mladen Grujić. Saglasno članu 84. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 84. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, kao i mimo dana utvrđenog u članu 85. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potreba da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz utvrđenog dnevnog reda. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović pozvala da današnjoj sednici pored predstavnika predlagača dr Diane Dragutinović, ministra finansija, i Milutina Mrkonjića, ministra za infrastrukturu, prisustvuju i Ivan Maričić, direktor Uprave za trezor i Žarko Milićević, mlađi savetnik u Ministarstvu finansija. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini, koje je sazvano na zahtev 127 narodnih poslanika, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 169. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Šestog vanrednog zasedanja, sa unapred određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Šesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini, određen je sledeći D n e v n i r e d 1. Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, koji je podnela Vlada, 2. Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit Bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, koji je podnela Vlada, 3. Predlog zakona o izmenama Zakona o porezu na dohodak građana. Narodni poslanik Branko Ružić, na osnovu člana 90. stav 3. i člana 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit Bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, odnosno tačkama 1. i 2. dnevnog reda. Da li narodni poslanik Branko Ružić želi reč? (Ne.) Molim da utvrdimo da li postoji kvorum za glasanje. Da bi predlog mogao da bude prihvaćen ili odbačen potrebno je da u Skupštini ima 126 poslanika. (Čedomir Jovanović, s mesta: Kršite Poslovnik.) Konstatujem da imamo kvorum za glasanje. Narodni poslanici pitaju zašto su narodni poslanik Branko Ružić i narodni poslanik Gabor Lodi prišli stolu predsedavajućeg. Narodni poslanik Branko Ružić sa obaveštenjem da čeka rezervnu karticu, a narodni poslanik Gabor Lodi sa primedbom na rad svoje elektronske jedinice. Elektronski sistem pokazuje 126. Stavljam na glasanje ovaj predlog koji je podneo narodni poslanik Branko Ružić. Za 119, nije glasalo osam, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog narodnog poslanika Branka Ružića o spajanju tačaka dnevnog reda, odnosno obavljanju zajedničkog načelnog pretresa o Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit Bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ (tačke 1. i 2. dnevnog reda). Prelazimo na 1. i 2. tačku dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O DAVANjU GARANCIJA REPUBLIKE SRBIJE U KORIST „SOCIETE GENERALE“, PARIZ, FRANCUSKA I UNICREDIT BANK SRBIJA A.D. BEOGRAD, PO ZADUŽENjU JP „PUTEVI SRBIJE“ (zajednički načelni pretres) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe generale“, Pariz, Francuska po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit Bank a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati sledeći narodni poslanici: u skladu sa članom 37. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, Poslaničku grupu SRS u raspravi po 1. i 2. tački dnevnog reda Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini predstavljaće narodni poslanik Boris Aleksić; ostale poslaničke grupe predstavljaće predsednici poslaničkih grupa ili zamenici predsednika, jer je ovo jedino obaveštenje za ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe za raspravu po tačkama 1. i 2. dnevnog reda. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o davanju garancija Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i Predlogu zakona o davanju garancija Republike Srbije u korist Unicredit Bank a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“. Da li predstavnici predlagača dr Diana Dragutinović, ministar finansija, i Milutin Mrkonjić, ministar za infrastrukturu, žele reč? (Da.) Reč ima ministar finansija. (Čedomir Jovanović, sa mesta: Povreda Poslovnika.) Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo potpredsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ne možemo na ovakav način da počnemo ovu sednicu, uprkos tome što je vama izuzetno stalo do toga. Izvinite, prekršili ste Poslovnik po mnogo osnova. Da ne govorimo sada i ne tražimo dlaku u jajetu zbog glasanja od pola sata, odnosno onoliko koliko je potrebno da se namakne 126 narodnih poslanika. Ali, ovde se govori o zaduživanju Srbije u iznosu od 175 miliona evra. Dugove je napravilo preduzeće koje je formirano 2005. godine. Povređen je član 138. Poslovnika, koji obavezuje predlagače ova dva zakona, zakona o zaduženju Republike Srbije, tj. davanju garancije „Unikredit banci“, odnosno „Sosijete ženeral“, da nam ovde iznesu sve neophodne podatke da bismo mogli da raspravljamo o tim zakonima. Kolika je kamata na kredite koje Srbija uzima? Kako su dugovi nastali? Nema završnog računa Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ za 2005, 2006, 2007. i 2008. godinu. Nema završnog računa za budžet Republike Srbije u istom periodu. Na ovakav način ne možemo da radimo. Srbija se zadužuje trista miliona, ili 175 miliona u ovom konkretnom slučaju, da bi pokrila dugove jednog svog javnog preduzeća. U Upravnom odboru tog javnog preduzeća sedeli su članovi koje je imenovala Vlada. Upravni odbor je, po Zakonu o privrednim društvima, dužan da svojom imovinom pokrije štetu nastalu neodgovornim poslovanjem. Sto miliona evra je dug Naftne industrije Srbije, tj. minus; 175.000.000 evra se zadužuje Srbija. Da ne govorim o drugim javnim preduzećima, da vidimo ko je odgovoran za tako nešto, pa da onda o tome raspravljamo. Ovo nije dovoljno. Na ovakav način se nijedna evropska zemlja, normalna evropska zemlja, više ne ponaša. Ako je ekonomska kriza, to nas obavezuje da pored cene uzroka, o kojoj vrlo često govori predsednik Republike kada kritikuje svoje partijske kolege, razgovaramo i o ceni jedne politike. Javnim preduzećem „Putevi Srbije“ upravlja Republička vlada i ona je odgovorna za ovaj dug koji je stvoren i neka nam prvo podnese račun kako su stvoreni dugovi. Imali smo dve godine kampanju o budžetskom suficitu. Kako je moguće da imamo budžetski suficit i da imamo ovoliki minus samo u ovom javnom preduzeću? Ništa lično na račun ministarke finansija, osim što u ovom trenutku moramo da razgovaramo o budućnosti naše zemlje. Dajte činjenice. Član 138. nas obavezuje na tako nešto.
Dva minuta, vreme je iskorišćeno. Zahvaljujem. Zahvaljujem se na asistenciji narodnim poslanicima koji dobacuju da nema povrede, jer su u pravu – nema povrede Poslovnika. I, da ne bi bilo dileme da ste praktično zloupotrebili pravo da koristite reč na osnovu člana 100, dobijate reč na osnovu člana 100, obrazloženje uz Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije(samo jedna tačka) u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska je u skladu sa članom 138. i glasi: „Ustavno-pravni osnov za donošenje zakona – ustavni osnov za donošenje zakona sadržan je u članu 97. tačke 15. i 17. Ustava Republike Srbije, prema kojima Republika Srbija uređuje i obezbeđuje finansiranje ostvarivanja prava i dužnosti Republike Srbije utvrđenih Ustavom i zakonom i druge odnose od interesa za Republiku Srbiju, u skladu sa Ustavom. Članom 5. Zakona o javnom dugu („Službeni glasnik RS“, broj 61/05) propisano je da Narodna skupština Republike Srbije odlučuje o davanju garancija Republike Srbije, dok je članom 16. istog zakona propisano da se garancija za izmirenje duga javnih preduzeća čiji je osnivač Republika Srbija daje u formi zakona. Članom 3. Zakona o budžetu Republike Srbije za 2009. godinu („Službeni glasnik RS“, br. 120/08 i 31/09) predviđeno je da će Republika Srbija dati garanciju poslovnim bankama u iznosu od 100.000.000 evra za refinansiranje obaveza Javnog preduzeća „Putevi Srbije“.“ Razlozi za donošenje zakona, drugi deo obrazloženja: „Razlozi za donošenje zakona o davanju garancija Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, proizilaze iz člana 4. Ugovora o kreditu, broj 126/09 zaključenog između Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, Beograd, kao dužnika, „Societe Generale“, Pariz, Francuska, kao poverioca i „Societe Generale banka Srbija“ a.d. Beograd kao zastupnika poverioca, zaključenog 18. maja 2009. godine (u daljem tekstu: ugovor o kreditu). Članom 4. ugovora o kreditu predviđeno je da je povlačenje sredstava kredita u iznosu od sto miliona evra od strane Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ uslovljeno davanjem garancija Republike Srbije na celokupan iznos kredita u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska (u daljem tekstu: banka). Sredstvima ovog kredita refinansiraće se izmirivanje dospelih obaveza Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ prema saugovaračima - izvođačima radova. Izdavanje garancije Republike Srbije poslovnim bankama u iznosu od sto miliona evra za refinansiranje dospelih obaveza Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ predviđeno je članom 3. Zakona o budžetu Republike Srbije za 2009. godinu („Službeni glasnik Republike Srbije“, br. 120/08 i 31/09).“ Treći deo obrazloženja je – Objašnjenje osnovnih pravnih instituta i pojedinačnih rešenja. Treći deo se bavi sadržinom zakona. Četvrti deo obrazloženja bavi se procenom iznosa finansijskih sredstava potrebnih za sprovođenje zakona; peti deo razlozima za donošenje zakona po hitnom postupku i šesti deo razlozima za stupanje zakona na snagu narednog dana od dana objavljivanja. Dakle, identično obrazloženje, ne po tekstu, naravno, nego identično po ispunjavanju uslova iz člana 138, dato je i u predlogu za tačku 2. Narodni poslanici dobacuju – pročitaj i to. Da su narodni poslanici pročitali materijal koji je spreman za sednicu, ne bih morala ja. Da narodni poslanici pročitaju član 100, koji im opisuje na koji način mogu da dobiju pravo na reč da bi govorili o povredi Poslovnika, onda ne bismo morali da imamo nesporazum. Nema povrede člana 138. Molim vas da ne zloupotrebljavate pravo na reč koje dobijate na osnovu člana 100, a on se odnosi na proceduru. Oba predstavnika predlagača su ovde i biće vam na raspolaganju za pitanja, dodatna pitanja, replike i sve ono što podrazumeva normalna rasprava u skupštinskoj sali. Neće biti dozvoljeno da se zloupotrebljava Poslovnik zato da bi se isticalo ono što po članu 100. ne može da bude sadržaj izlaganja bilo kog narodnog poslanika koji želi da govori o povredi Poslovnika. Želite li ponovo da govorite o povredi Poslovnika? Narodni poslanik Čedomir Jovanović. Izvolite.
Član 100, član 101. Gospođo Čomić, vi me uopšte niste razumeli.
Narodni poslaniče, objašnjenje predsedavajućeg ne može biti predmet replike, niti replika može biti predmet za isticanje povrede Poslovnika, niti možete da komentarišete objašnjenje predsedavajućeg. Ono što možete, po odredbama Poslovnika, jeste da tražite da se Skupština izjasni o vašem stavu da je povređen član 138. kada predsedavajući, bilo koji, tvrdi da taj član nije povređen. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Ostojić želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika, na osnovu člana 100.
Gospođo Čomić, povredili ste član 104. Sada ću vam reći i zašto. Vi, naime, vređate moje dostojanstvo konstatacijom da mi ovde pokušavamo da zloupotrebimo Poslovnik da bismo od ove sednice napravili haos, što nije tačno. Pročitali ste, vrlo pažljivo, sva obrazloženja koja su nam prosleđena u ovom tekstu zakona o zaduženju, tj. garancijama koje dajemo za zaduženje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ „Sosijete ženeral banci“ i „Unikredit banci“. Reklamirao sam član 138, koji vas obavezuje, gospođo Čomić, da nam omogućite normalan rad ovde. Preduslov normalnog rada su jasne činjenice i dokumenti. Pošto ste pročitali vrlo pažljivo obrazloženje, recite mi kolika je kamata na te kredite. Gde to piše u ovom zakonu? Izvinite, jednoga dana se neće voditi rasprava na osnovu onoga što smo mi jedni drugima rekli ovde tokom skupštinske debate, nego na osnovu zakona. Zakoni moraju biti jasni, celoviti. Nema završnih računa, nije pomenuta kamata, nema obrazloženja zašto se država po hitnom postupku zadužuje, koje to mi sad poslove imamo toliko važne da radimo, pa odlučujemo da se zadužujemo i vraćamo dugove javnom preduzeću? Država se zadužuje da bi javno preduzeće vratilo dugove koje je stvorilo, a da pri tom nemamo nikakav preduslov koji bi govorio o opravdanosti jednog takvog zaduženja u iznosu od 175.000.000 evra. Svakog dana slušamo raspravu o visini kamatnih stopa. Kada se uzima stan, razmišlja se o kamati; kada se plaća automobil, razmišlja se o kamati na lizing. Zašto ne možemo da dobijemo odgovor na pitanje – gde je kamatna stopa u predlozima ovih zakona? To je član 138, koji obavezuje predlagača zakona da na vrlo jasan način nama koji treba da glasamo o ovom zakonu obezbedi osnovne pravne institute i pojedinačna rešenja. Ona moraju da budu sadržana u zakonu, a njih nema. Mi ovde treba da glasamo za zakon, koji između ostalog konstatuje da je Republika Srbija garant za vraćanje duga i pripadajuće kamate, a ne znamo kolika je ta kamata. O tome se radi. Ona mora biti sadržana u zakonu.
Dva minuta. Zahvaljujem. Nema povrede člana 104, narodni poslaniče, zato što ni na koji način ne ugrožavam vaše dostojanstvo, niti mogu da komentarišem šta su vam namere. Moja obaveza je da ne dozvoljavam zloupotrebu Poslovnika Narodne skupštine. Sada smo to zajedno učinili drugi put, zato što vi u obrazloženju člana 104. dajete obrazloženje šta ne valja, po vašem mišljenju, sa članom 138. Molim vas da to ne činimo i da radimo bez zloupotrebe Poslovnika. Dobićete priliku, po poslovničkom pravu, da ono što vas zanima pitate predstavnika predlagača. Član 138. nije povređen. Iznosi kamata koji vas zanimaju će biti tema tokom ove rasprave i imaćete prava da pitate, da postavljate dodatna pitanja i šta god želite, ali nemate prava da zloupotrebljavate pravo na reč, a povodom povrede Poslovnika. Narodni poslanik Zoran Ostojić želi reč. Izvolite.
Član 27. Gospođo Čomić, mi treba da damo garanciju i da zadužimo ovu zemlju našim glasovima. Mi nemamo činjenice da odlučujemo, to gospodin Jovanović pokušava da kaže. Poslanik mora da ima sve činjenice. Vi čitate... Sada ne ulazim u to što kažete da nismo pročitali obrazloženje. Pročitali smo ga, i u obrazloženju ne stoji zašto je preduzeće, koje je formirano 2005. godine, napravilo tolike dugove; pod kojim uslovima mi treba sada da zadužimo zemlju; kako su te banke izabrane, na tenderu ili nekako drugačije. To su činjenice koje nam nedostaju za odlučivanje, a radi se o velikom novcu, za koji ćemo mi snositi odgovornost jer ćemo ovde zadužiti zemlju. O tome se radi. Kako da odlučujemo? Možda neko može da glasa i zato što mu je to partijska direktiva. Mi smo odgovorni ljudi.
Narodni poslanici ponovo dobacuju da nema povrede Poslovnika i još jednom su u pravu, pogotovo jer niste dali obrazloženje za povredu člana 27, nego insistirate na legalnom i legitimnom stavu da smatrate da sadržaj zakona i ono što je o zakonu, a u skladu sa Poslovnikom, vama dostavljeno, nije dovoljno da biste doneli bilo kakav stav. Mogu samo, na osnovu člana 27, da vas podsetim da tome služi rasprava, da vi napravite stav i da odlučite da li ćete da glasate ili nećete da glasate, šta god odlučite kao poslanička grupa ili pojedinac. Dakle, svaki narodni poslanik je slobodan da odluči o tome kako će glasati. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Na osnovu člana 27, vezano za član 234. stav 1. Gospođo Čomić, mislim da je trebalo da dobijemo mnogo potpunija obaveštenja, vezano za predloge ova dva zakona, odnosno za garancije koje treba da da Republika Srbija, zato što je za puteve vezan izuzetno veliki kriminal, i to još odmah na početku, od 2001. godine. Tada je to bilo javno preduzeće, odnosno Direkcija za puteve. Pouzdano znam da je do juna meseca 2001. godine sve poslove koje je obavila Direkcija za puteve obavila na nezakonit način. U Direkciji za puteve postojao je savet Direkcije za puteve i ni jedan jedini posao nije mogao da bude dodeljen bilo kome bez licitacije, niti je mogao da odluči direktor ukoliko je iznos bio veći od 800.000 dinara. Znači, punih šest meseci Direkcija za puteve je radila mimo zakona, takođe na osnovu Zakona o putevima, odnosno na osnovu nekih izmena koje su bile predložene i usvojene, da nijedan posao na putevima ne može da bude dodeljen bez licitacije. Da vas podsetim, gospođo Čomić, da su odmah po dolasku DOS-a na vlast asfaltiranje, odnosno poslove u putnoj privredi počeli da dobijaju istaknuti Surčinci, pre svega Ljubiša Buha Čume, koji je u to vreme uvezao mašine za asfaltiranje bez carine. Kada smo postavili pitanje u Skupštini…
Dva minuta, narodni poslaniče, iskoristili ste vreme koje vam je na raspolaganju za isticanje povrede Poslovnika. Zahvaljujem. Nema povrede Poslovnika, niti ste obrazložili na koji način je povređen član 27. Član 234, koji ste citirali, u celini se odnosi na prava i dužnosti narodnih poslanika. Dužnost narodnih poslanika je da poštuju Poslovnik, a vi ste ga upravo zloupotrebili, jer taj član ne može biti prekršen tokom procedure, pogotovo ne neposredno pre nego što ste tražili reč. Upozoravam vas da to ne činite, jer me isti član 100. koji vama daje pravo na reč obavezuje da vam izričem kaznene mere. Da li žele reč predstavnici predlagača? Želite ponovo o povredi Poslovnika? Narodni poslanik Dragan Todorović želi da postavi pitanje. Pitanje možete postaviti na osnovu člana 235. utorkom i četvrtkom, danas ne možete. Da li želi reč ministarka Diana Dragutinović? (Da.)
Poštovano predsedništvo, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pred vama se nalaze predlozi dva zakona, o izdavanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i u korist Unicredit bank, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije". Iskoristila bih ovu priliku da se svi zajedno podsetimo evolucije problema, koji bi se najvećim delom nakon usvajanja ovih zakona rešio. Problem dospelih dugova, docnji, prisutan je od osnivanja ovog preduzeća početkom 2006. godine. U trenutku osnivanja preduzeća, preduzeće je, kao pravni sledbenik, preuzelo docnje od Direkcije za puteve u iznosu od devet milijardi dinara. Dospeli dugovi preduzeća rasli su, tako da su krajem 2006. godine dostigli 21 milijardu dinara, krajem 2007. 25 i krajem 2008. 29 milijardi dinara. Dakle, ukupan dug Javnog preduzeća „Putevi“ prema domaćim poveriocima iznosi 29,7 milijardi dinara. Iako nisam stručnjak, ima dosta objašnjenja zašto je Javno preduzeće „Putevi“ došlo u ovakvu situaciju u kakvu je došlo. Sigurno je da ne isključujem neracionalnost, ipak, analitičari kažu da je najveći uzrok gomilanja ovih dugova nesklad između obaveza preduzeća po osnovu izgradnje i održavanja puteva, s jedne strane, i prihoda, s druge strane. Kao što vam je svima dobro poznato, dugovanja preduzeća utiču na formiranje lanca nelikvidnosti, posebno nakon prenosa efekata svetske finansijske krize: „Putevi“ duguju građevincima, građevinci svojim dobavljačima, bankama i zaposlenima. Zato je Vlada prihvatila informaciju o refinansiranju dospelih obaveza Javnog preduzeća „Putevi“ i dala saglasnost da se Javno preduzeće „Putevi“ zaduži. Pri tome, iznos od 20 milijardi dinara obezbeđuje se iz kredita, uz garanciju Republike Srbije. Da vas podsetim, Zakonom o budžetu za 2009. godinu, takođe i Zakonom o rebalansu budžeta, predviđeno je da će Republika Srbija izdati garanciju u korist poslovnih banaka za finansiranje dospelih potraživanja Javnog preduzeća „Putevi“. Želim da naglasim da je sprovedena javna nabavka za kredit. Javili su se sledeći ponuđači: „Sosijete ženeral“, „Unikredit“, „Hipo Alpe Adria“ i „AIK banka“. Najbolju ponudu dao je „Sosijete ženeral“. Kako je „Sosijete ženeral“ postavio, na neki način, najbolje uslove i referentnu vrednost, u bilateralnim pregovorima sa ostalim ponuđačima pokušano je da se obezbede isti uslovi. Nakon bilateralnih pregovora koji su vršeni u nekoliko krugova iste uslove ponudila je i „Unikredit banka“. Što se tiče osnovnih elemenata ugovora, sada ću ih taksativno navesti i za „Sosijete ženeral“, i za „Unikredit banku“. Dakle, elementi ugovora sa „Sosijete ženeral“ su sledeći: iznos kredita je sto miliona evra, odnosno dinarska protivvrednost; povlačenje sredstava u jednoj tranši; rok otplate - pet godina; period mirovanja - jedna godina. Uslov za povlačenje kredita jeste stupanje na snagu ovog zakona. Kamatna stopa je promenljiva i jednaka je zbiru jednomesečnog euribora ili referentne kamatne stope uvećane za maržu, tako da je marža od 4,05. Što se tiče ugovora sa „Unikredit bankom“, iznos kredita je 75.000.000 evra; povlačenje kredita takođe u jednoj tranši; uslov za povlačenje kredita jeste, naravno, usvajanje ovog zakona; rok otplate je pet godina; grejs-period godinu dana; kamatna stopa jeste promenljiva, euribor plus marža od 4,05. Takođe bih želela ovom prilikom da vas podsetim kakvi su trenutni uslovi zaduživanja na međunarodnom finansijskom tržištu. Za zemlje iz okruženja koje se zadužuju na međunarodnom finansijskom tržištu marža je, ukoliko se zaduže na lokalnom tržištu, 5%, a na inostranom 9%. Hrvatska država se zadužila na domaćem tržištu po stopi od 7,9%, uključujući i Javno preduzeće „Autoceste“. Znate da je na eurobond hrvatske države kamatna stopa 6,5%. Takođe, neke druge države, baltičke države i njihova javna preduzeća za puteve zadužuju se po stopama između sedam i 11%. Ne treba zaboraviti da je CDS, znači, nešto što je kao mera rizika, za Srbiju 495 baznih poena. Inače, CDS je javno dostupni podatak i on se može proveriti. Takođe, krediti koje odobravaju međunarodne finansijske institucije su oko 4%. Stoga mislim da se u sadašnjim uslovima uslovi koje je Javno preduzeće „Putevi“ dobilo od „Sosijete ženeral banke“ i „Unikredit banke“ mogu smatrati veoma povoljnim. Pozivam gospodu poslanike da podrže ove predloge i usvoje ova dva zakona. Hvala vam.
Da li reč želi ministar za infrastrukturu Milutin Mrkonjić? (Ne.) Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora, Odbora za finansije? (Ne.) Da li želi reč izvestilac Zakonodavnog odbora? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? U elektronskom sistemu prijavljeni su Čedomir Jovanović, predsednik Poslaničke grupe LDP, Tomislav Nikolić, predsednik Poslaničke grupe Napred Srbijo i Boris Aleksić, predstavnik Poslaničke grupe SRS i tim redom za sada, po prijavi, dobijaju reč. Izvolite.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade, gospođo Dragutinović, sve to što ste nam rekli je nešto što ostaje u okvirima ove naše debate. Ono o čemu mi ovde raspravljamo je ono o čemu će se Skupština izjasniti svojim glasanjem, davanjem podrške ili ne. Zbog toga smo ovako reagovali na početku današnje rasprave i ukazali na čitav niz nedopustivih propusta koji nama ne omogućavaju normalan rad. To što ste vi nas obavestili da je transformacijom 2005. godine JP „Putevi Srbije“ nasledilo 9 milijardi dinara dugova, a onda u 2006. godini to podiglo na 21 milijardu, pa u 2007. godini na 25, pa u 2008. na 29, ništa ne znači, jer ono što je za nas u ovom trenutku najvažnije pitanje jeste kako su ti dugovi stvoreni i da li ćemo mi blanko podrškom, koju vladajuća koalicija u tišini daje vašim inicijativama, praktično legalizovati nešto što je za svaku osudu, a to je neodgovorno poslovno ponašanje. Javno preduzeće „Putevi Srbije“ je osnovala Vlada Republike Srbije. Vlada formira upravni odbor tog javnog preduzeća, Vlada imenuje direktora javnog preduzeća. Protiv dugogodišnjeg direktora tog javnog preduzeća vode se sudski procesi, a vi nam ovde uskraćujete osnovne činjenice koje su neophodne za naš normalan rad. Kako je moguće da se stvaraju ovi dugovi ritmom koji ste nam vi ovde sada predstavili i kakva je veza između stvorenih dugova i činjenice da oni koincidiraju sa izbornim kampanjama? Godina 2007 – 25 milijardi dinara duga, 2006 – 21 milijarda, za dve godine povećanje sa devet na 25. To su cene političkih kampanja koje su u ovoj zemlji vođene. Nas interesuje opravdanost trošenja novca Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, interesuju nas efekti tog zaduživanja. Mi imamo razumevanje za one koji su radili te poslove, pa sada ne mogu da dobiju novac. To se i suviše često ponavlja. Tačno je da je u ovom trenutku država najveći dužnik privredi Srbije. Ona više duguje privredi nego što privreda duguje njoj. Mi jesmo za pronalaženje najefikasnijeg rešenja koje ne bi za posledicu dobilo ovo o čemu ste vi govorili: privredni haos, zbog činjenice da preduzeća kojima je država dužna ne mogu da izmiruju svoje obaveze, što urušava čitav ekonomski sistem. Ono o čemu mi ovde želimo da razgovaramo sa vama je mnogo ozbiljnije od posledice na koju ste vi ukazali. Ako na ovakav način pređemo preko neodgovorno stvorenih dugova, onda će se zaduženja ponoviti. Ono o čemu moramo voditi računa je nešto što ste vi napomenuli, pravdajući nastale dugove mišljenjem eksperata, a za mene ste vi najznačajniji ekspert Srbije u oblasti javnih finansija, apsolutno, koji su rekli da prihodi nisu bili dovoljni za obaveze koje su postavljene pred to javno preduzeće. Ko definiše obaveze za to javno preduzeće? Šta kaže Zakon o putevima, koji je usvojen 2005. godine? Da se Javno preduzeće „Putevi Srbije“ finansira od putarina. U ovom trenutku u Specijalnom sudu se vodi sudski postupak zbog pljačke u Javnom preduzeću, i to u sektoru naplate putarina. Direktor Javnog preduzeća nije smenjen kada je uočen taj propust. Potom se kaže da se Javno preduzeće finansira naplatom 10% od akcize na derivate nafte. Plaćamo najskuplju naftu u Evropi. Danas građani Srbije plaćaju litar dizela ili benzina kao da barel nafte košta 140 dolara, a noćas su nas obavestili na CNN da je skočio optimizam u svetu i da je cena barela 66 dolara. Mi u Srbiji plaćamo dva puta i po veću cenu. Kako je moguće da svi ti izvori finansiranja JP „Putevi Srbije“ nisu bili dovoljni? Potom, budžet Republike Srbije, treći izvor finansiranja. Budžet Republike Srbije je bio u suficitu i 2005. i 2006. godine. To su bile izborne parole tadašnje vladajuće koalicije. Da li treba da vas podsetim na NIP? U NIP se slilo 1.500.000.000 evra dobijenih po osnovu privatizacije „Mobtela“, uplatom „Telenora“; kako je moguće da to nije bilo dovoljno za jedno razumno finansiranje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, koje mora da posluje u skladu sa zakonom? Mi sada ovde treba da se složimo sa činjenicom da smo dobili kamatnu stopu koja je niža od kamatne stope koju dobija Republika Hrvatska. Republika Hrvatska je dužna četrdeset milijardi dolara. Izvori finansiranja Republike Hrvatske su drugačiji od izvora finansiranja Srbije. Mi mislimo da je svaka kamatna stopa koja se pominje u toku ove diskusije, pa i u vašem predstavljanju ovog zakona, morala biti sastavni element zakona o kojem ćemo glasati. Toga nema. U ovom zakonu su precizno utvrđeni iznosi za koje mi dajemo garancije: sto miliona banci „Sosijete ženeral“, 75.000.000 „Unikredit banci“. Nigde se ne pominje kamata, nigde se ne govori o kamati. Pitam vas, zašto je to tako? Na kom je još mestu, osim u Skupštini Srbije, moguće garantovati za neki kredit, a pri tom ne dobiti zakonsku osnovu u definisanoj kamati? Kakav god kredit da preuzmete u Srbiji, bilo da ste žirant, da položite hipoteku u drugom redu, da uzimate taj kredit, osnovni element ugovora je i kamatna stopa. Toga ovde u zakonu nema. Apsolutno vam verujem to što ste vi rekli, nemam razloga da sumnjam. Mislim da je kamatna stopa euribor plus 4% u ovim okolnostima nešto što je prihvatljivo, ali neka to bude u zakonu. Toga u zakonu nema, a mi garantujemo nešto tako. Ono što je veoma važno i preko čega ne može da se pređe je ta poslovna politika javnih preduzeća ove zemlje. Toliko smo insistirali na departizaciji i depolitizaciji, a sada ste dobili kvorum od jedne opozicione stranke, od Nove Srbije. Bez Nove Srbije ne biste mogli da počnete raspravu, ne biste mogli da objedinite tačke. Mislim da su i oni zainteresovani da se dobije rešenje ovog problema sa kojim se sada suočavamo. Samo, Nova Srbija je u okviru prethodne vlasti uspostavila partijski monopol u sektoru rada JP „Putevi Srbije“. Funkcioner Nove Srbije je bio direktor JP „Putevi Srbije“ i protiv njega je sada Vlada podnela krivičnu prijavu, vode se krivični postupci. Da li je to sada kompenzacija za neke međusobne ustupke koje ćete učiniti jedni drugima? Ostao je dug od sto miliona iz NIS-a. Sada nas obaveštavate da je 300.000.000 dug JP „Putevi Srbije“. Koliki je dug Železnica, koliki je dug JAT-a? Ko odgovara za tako nešto i da li će se jednom uspostaviti princip odgovornosti ljudi koji vode javna preduzeća? To je pitanje za vašu vladu. Pre nego što ste došli ovde sa idejom da mi treba da garantujemo zaduženje zemlje morali ste da sankcionišete one koji su neodgovornom politikom doveli Javno preduzeće u tako haotičan položaj i uništili čitavu privrednu granu. Što se tiče onoga o čemu je malopre govorio jedan predstavnik opozicione stranke pominjući 2001, 2002. i 2003. godinu, ni dinar duga nije ostao 2004. godine putarima Srbije, ni dinar duga nije ostao iza vlade Zorana Đinđića i Zorana Živkovića. Koliko je ostalo? Milijardu. To su bili operativni troškovi, s obzirom na to da je Vlada pala, ali to nisu bili dugovi stvoreni na ovakav način. Naša vlada je smenjena u Skupštini u novembru 2003. godine. Raspisani su vanredni izbori. Mi smo zaustavljeni godinu i po dana pre isteka mandata, na način koji je karakterističan za parlamentarnu demokratiju, ali su prekinuti naši planovi. O tome se radi. Preduzeće koje je tada funkcionisalo u ovom sektoru radilo je profesionalno. Kada govorimo o JP „Putevi Srbije“, onda govorimo o problemu koji treba da bude rešen. Mi smo raspoloženi da pomognemo jedno takvo rešenje, da deblokiramo taj sektor. Dajte nam garancije da ćete insistirati na utvrđivanju odgovornosti za one koji su napravili ovakvu poslovnu štetu. Nije važno da li je ona posledica neke loše namere ili neznanja, ali u svakom preduzeću, u svakoj kompaniji podrazumeva se da poslovnu štetu koja se stvara prati neka vrsta odgovornosti. Ko će odgovarati za ovakvu politiku? Ne postoji kompanija u svetu koja bi tako nešto dopustila. Zašto je to dopušteno u Srbiji i da li je to cena jedne političke koalicije koja je napravljena u junu 2007. godine, pre dve godine, kada smo vas kritikovali, pre svega Demokratsku stranku, zbog načina na koji se pravi ta koalicija, zbog parcelizacije zemlje? Amateri su nam vodili državu godinama i sada plaćamo cenu za tako nešto. Izborne kampanje su se svele na lopatu ašova – država uzme od građana, pa im onda vraća u izbornoj kampanji. Nikakvog plana nije bilo, nikakve sistemske gradnje. Sada slušamo priče o Koridoru 10. Zašto taj koridor nije napravljen? Koncesija je raspisana, pa propala. Država će sama praviti, a mi nemamo novac za tako nešto. Vi vrlo dobro znate, nemamo novac da pokrijemo dugove javnog preduzeća iz prošlosti, a kamoli da pronađemo novac za finansiranje autoputeva u ovoj zemlji. Tu treba povući crtu. Vrlo je jasno šta se ovim zakonom pokušava. Ovim zakonom vi praktično pokušavate da pokrijete štetu koja je u prošlosti stvorena, a da se pri tom ne postavi pitanje političke odgovornosti za tako nešto, a to je nemoguće. Zašto se ne postavlja pitanje odgovornosti? Zato što je vaš današnji koalicioni partner, potpredsednik Vlade Mlađan Dinkić, bio ministar finansija u toj vladi. Ministar za NIP u prethodnom sazivu je visoki funkcioner Demokratske stranke Dragan Đilas, gradonačelnik Beograda. Ko je pravio te planove ako nije Ministarstvo za NIP i ako nije ministar finansija? Ko je odlučivao o troškovima javnog preduzeća, ako ministarstvo koje se bavi javnim finansijama nije izvršilo nadzor ili nije bilo u prilici da izvrši nadzor? O tome treba da pričamo. Teška je situacija. Nećemo da je otežavamo. Hoćemo da pomognemo i vama, ministre Mrkonjiću. Nemojte da očekujete od nas da mi pređemo sami taj put. Napravite i vi korak, ne ka Liberalno-demokratskoj partiji, nego ka onom delu društva koji sada trpi. Hiljade porodica je na rubu egzistencije zbog toga što ljudi ne dobijaju novac od kompanija u kojima su angažovani. Mašine stoje kraj puteva, ne mogu da odu, jer nema nafte za njih. Mi želimo to da rešimo. Hajde da to rešimo na takav način da se nikada više taj problem ne ponovi, da utvrdimo jasnu odgovornost i da vi to ovde saopštite. Nema završnih računa za 2005, 2006, 2007, 2008. i 2009. godinu. Prvo treba Vlada da da završni račun za budžet, pa javno preduzeće, pa onda da razgovaramo o tome da li će LDP da podnese na internet sajtu imena svojih finansijera ili ne. Država treba da da primer. Dajte nam završne račune za sve prethodne godine, pa i za „Puteve Srbije“, da vidimo kako su dugovi nastali. Ako završnih računa nema, onda je to još gore. Ako novo rukovodstvo ne insistira i ne radi, ako ne može da uradi danas, recite - biće za mesec dana, i verovaćemo, eto, bićemo još toliko naivni. Pokažite nameru da menjate sistem. Strašno je veliki novac za koji mi sada polažemo garancije. To je gotovo polovina novca koji smo dobili privatizacijom NIS-a, a dugovi JP „Putevi Srbije“ su 75% novca koji smo dobili za privatizaciju NIS-a. Ta privatizacija je proglašena istorijskim poslom u našoj zemlji. Dakle, 400.000.000 za NIS, a 300.000.000 minusa su napravili „Putevi Srbije“, a nijedan autoput nemamo završen, nijedan sistemski problem nemamo rešen. Pravili su se putevi tamo gde je nalagala izborna kampanja, pa su se onda ministrima za života dizali spomenici i kačile ploče po crkvama, jer su bili dobrotvori kraja koji je za njih zbog toga glasao. Mi želimo sa tom praksom da prekinemo. Kako bismo mogli to da uradimo, potrebna je ozbiljna državna administracija koja pred parlament izađe i kaže – evo zakona, u zakonu dajemo garancije za 100.000.000 ili 75.000.000 glavnice i pripadajuću kamatu, euribor plus 4,05, što je dobra kamata; posle toga nam ministarka obrazloži i navede primere i mi kažemo – u redu, ali hajde sada da vidimo kako su dugovi nastali, ko za to odgovara i kako se taj problem rešava. Zakon o privrednim društvima nas obavezuje na tako nešto. Član upravnog odbora, svako od predsednika, do poslednjeg člana na kraju, svojom imovinom garantuje za nastalu štetu, ukoliko je šteta posledica nesavesnog poslovanja. Da li je neko odgovarao u Srbiji za tako nešto? Nije. Želimo to da promenimo. Imaćete podršku LDP-a ako otvoreno budete govorili o problemu koji sada pokušavamo da rešimo. Ako se to pretvori u ćutanje čitave vladajuće koalicije, u tišinu ministarke koja nam je nešto predstavljala i sada, šta da radi, pošto je dobila taj vruć krompir; u vašu nemoć, pošto ne znate šta ćete jer vas svakog dana jure putari kojima ste dužni novac, a sa druge strane imate neku svoju agendu, pa valjda nešto mora da se uradi, onda svi zajedno imamo problem. Mi u tom problemu ne želimo da učestvujemo, nego ćemo iz njega iskoračiti i reći ne ovakvim zakonima. Neka glasa Velimir Ilić za ove zakone, jer je on svoju politiku na ovakav način realizovao.
Diana Dragutinović, ministarka finansija.
Samo sam htela da kažem da je odnos Vlade, a posebno Ministarstva finansija, prema Javnom preduzeću prilično promenjen. Dakle, dugovi se na neki način moraju regulisati, zato što to prouzrokuje mnogo veće probleme nego samo nerešavanje problema u odnosu na Javno preduzeće „Putevi“. Ne možete sve probleme rešiti. Činjenica je da je ovo nasleđeni problem. Međutim, od 1. januara 2009. godine JP „Putevi“ je u obavezi da nas svakog meseca, pored toga što nas izveštava o prihodima i rashodima, uvek gledamo rezultat, izveštava i o projekciji poslovanja za narednih godinu dana. Neće se dozvoliti više gomilanje dugova JP „Putevi“.
Narodni poslanik Velimir Ilić ima pravo na repliku na osnovu direktnog pominjanja, u trajanju od tri minuta. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ne želim da na ovom pitanju sada ovde neko stiče neke političke poene i da pričamo priču koja nije argumentovana. Želim da iznesem argumente o čemu se zapravo radi i otkud dug u preduzeću „Putevi Srbije“. Od 2000. godine, a možda i ranije, preduzeće „Putevi Srbije“ je donelo dug kao Direkcija, koja je bila budžetski korisnik. Direkcija za puteve Srbije imala je dug u iznosu od 10,2 milijarde u momentu kada je u srpskom parlamentu ugašena Direkcija i napravljeno JP „Putevi Srbije“. Vlada Republike Srbije bila je dužna da istog dana razduži Direkciju i da sa saldom nula formira JP „Putevi Srbije“. Međutim, tadašnji ministar finansija Mlađan Dinkić dao je obećanje da će u roku od tri meseca to da uradi. Poslanici parlamenta Srbije su to prihvatili i Vlada Republike Srbije je preuzela obavezu da se u roku od tri meseca „Putevima Srbije“ razduži dug od 10,2 milijarde dinara. To je dug od 2000, 2001. godine, ona obnova posle bombardovanja itd. Samo dug na Feketiću bio je tri milijarde dinara. To je van ove 10,2 milijarde, jer je tada blokiran budžet Republike Srbije i od finansija je pola, a pola od „Puteva Srbije“ skinuto sa računa u blokadi koja je usledila. Smenjen je pravobranilac koji je štitio interese, jer nije obavestio Vladu da je postupak u toku. Tada smo platili jedan put koji ne vredi ni deseti deo, sa kamatama koje su bile u onim inflatornim godinama tri milijarde, i oštetili „Puteve“, oštetili budžet Republike Srbije. Prema tome, ministar finansija već pet godina nije razdužio Direkciju, koja je bila budžetski korisnik. Putari su imali mogućnost da od budžetskih korisnika odmah naplate blokadom budžeta, međutim, u javnom preduzeću oni su morali da plaćaju kamate pet godina na 10,2 milijarde. Mlađan Dinkić je to uradio i zbog toga je trebalo, po svim zakonima, krivično da odgovara. On je dalje prošao i to je otišlo tako kako je otišlo, do dana današnjeg. Sledeći ministar finansija, Mirko Cvetković, u ovom parlamentu i na Odboru za saobraćaj i veze dao je obećanje da će on u roku od mesec dana uzeti kredit, pre dve godine, i ovaj sada kredit koji se pojavljuje i razdužiti taj dug od prelaska Direkcije za puteve u JP „Putevi Srbije“. Međutim [[Predsedavajuća: Tri minuta, vreme za repliku je završeno.]] Ne replika, iskoristiću sada i ovaj stranački deo.
Nećete, narodni poslaniče, dobili ste pravo na repliku. Pravo na reč, kao predsednicima poslaničkih grupa, već je dato narodnom poslaniku Tomislavu Nikoliću i Borisu Aleksiću. Jedino ako se oni slažu da kršimo Poslovnik zajedno i da gospodin Velimir Ilić nastavi, ali se ja ne slažem. Molim vas da se držimo reda.
Evo, Nikolić mi ustupa preko reda.
Svi se slažete? Dakle, zajedno kršimo Poslovnik. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić, predsednik poslaničke grupe. Imate na raspolaganju svojih 20 minuta.
Šta se dogodilo dalje? Stizala su sudska rešenja vezano za raznorazne radove, i to sve ima u finansijama, i naplaćivalo se. Sve su „Putevi“ podneli. Međutim, 2006. godine, MMF je doneo odluku da raskine ugovor sa Republikom Srbijom zato što smo preinvestirali program koji je po tom ugovoru bio predviđen. Tadašnji ministar finansija Mlađan Dinkić zamolio je Vladu da prihvati da se investicije smanje za pet milijardi da bismo ostali u okvirima MMF-a i da bismo ugovor koji je bio u toku realizovali do kraja, jer nismo mogli dobiti kredite ako se taj ugovor prekine u tom periodu. Mi smo na Vladi tada prihvatili... Rečeno je da će tih pet milijardi u narednoj budžetskoj godini da se vrati „Putevima Srbije“, a da se sa „Puteva Srbije“ „skine“ pet milijardi za investicije, za radove koji su već bili izvedeni. Tadašnja vlada donela je odluku, na predlog ministra finansija Mlađana Dinkića, i ušlo je u budžet za narednu godinu da se pet milijardi vrati „Putevima Srbije“. Međutim, došlo je do izbora. Sledeći ministar finansija, Mirko Cvetković, odbio je da vrati pet milijardi i rekao je da to njega više ne interesuje, tako da su putari dobili još pet milijardi, počele su kamate da stižu i zato se ovaj dug gomilao. U istoj budžetskoj godini NIP je preinvestiran, nestalo je para u NIP-u i rečeno je da se šest milijardi, predviđenih za putnu privredu, prebaci u narednu godinu za NIP i da će to da se plati, što do danas nije urađeno. To je taj dug putarima Srbije. Imali smo 11 milijardi – pet od MMF-a i šest milijardi koje NIP nije nikad platio, i tu su počele kamate, to su neplaćeni računi. To je jedna neodgovornost Vlade Srbije. Rečeno je da će od privatizacije preduzeća taj dug putarskih firmi da se nadoknadi i vrati. Privatizacija putarskih firmi je završena, tadašnji ministar Cvetković, kao ni ministar Dinkić, nije ispunio svoje obećanje. Postoji zaključak u ovoj Skupštini Republike Srbije o tome i postoji krivična prijava protiv direktora „Puteva Srbije“ zbog toga, zbog ovih šest milijardi. Zašto? Zato što je, kao, radove iz jedne godine falš dokumentacijom prebacio u narednu godinu. To su mu, u stvari, Vlada Republike Srbije i finansije naložili da uradi tako, za šta je dobio krivičnu prijavu i treba krivično da odgovara. Prema tome, Vlada Republike Srbije, i ova i prethodna, prema „Putevima Srbije“ se maćehinski ponašala. Nisu izmirivali obaveze i došlo je vreme da putari ne mogu više da izdrže. Svi su bankrotirali i ne mogu da rade, nemaju ljudi, isključuju im struju, „Mostogradnji“ je isključena i voda, zato što Vlada Republike Srbije, jedna, druga, treća, od 2000. godine nikada nije ispunjavala obaveze. Svi kažu – hajde da radimo. I sada se ovo radi na veresiju, gospođo ministarka finansija. Sad se duguje putarina i za ovaj rad. Svi kažu – počinje autoput, odu, slikaju se, počnu autoput, a šta će posle Mrkonjić da radi u toj priči? Obećali su mu, a ako ga „izrade“, ne daju mu, kuda će on pred putare? Tako sam se i ja nalazio u sličnoj situaciji; Vlada donese zahtev, i ministar moli putare da prebace dug, da prihvate dug i sada neko pita – zašto su dugovi? Upravni odbor, kao višestranačko telo (uvek se odnos u Vladi prenosi na Upravni odbor), uvek je to prihvatao jednoglasno i to je išlo u proceduru. Nikad se ništa ne plaća, samo se duguje. To je tako i prema ostalim preduzećima, to je jedna politika koja mora da se prekine, da se stavi tačka i da se uvede red. Prema tome, putari, ni krivi ni dužni, plaćaju kamate. Ko će da im plati kamate? To su ovi dugovi o kojima je gospodin Jovanović govorio. Prema tome, gospodo, mi moramo... zato smo podržali te ljude koji su, ni krivi ni dužni, radeći svoj posao (i PZP Beograd, PZP Niš, „Putevi“ Užice) došli u jednu od najtežih situacija, jer nemaju danas hleb da jedu, a hoće da rade. Stalno su bili zaključci Vlade, donosile su se odluke u parlamentu, u budžetu, te budžete je donosio srpski parlament; niko nije pitao zašto ministar finansija ne prihvata ono što je u budžet ubačeno i zašto je pet milijardi, koje su bile u budžetu Republike Srbije, stopirano i nije nikada, do danas, uplaćeno „Putevima Srbije“. Prema tome, predlažem da se ovde formira anketni odbor, da se sve to potvrdi, a ne da se sada ovde pravimo ludi, da ljudima ne plaćamo. Oni su čestito i pošteno odradili svoj posao, po svim tehničkim propisima i normama, i u skladu sa zakonom, ali obaveze nisu ispunjene. Mene jedna druga stvar danas boli – kada su nastala klizišta i odroni (tri milijarde) dat je nalog „Putevima“ od saobraćajne policije da radovi moraju da se izvedu odmah, i niko do danas nije platio. Rečeno je da će naknadno, posle rebalansa budžeta, da se plati. Evo, Mrkonjić je tu, nije plaćeno. Rečeno je da će to nekim kreditom da se pokrije. Mene sada interesuje zašto od prodaje "Mobtela" – koji je prodat za 1.600.000.000 evra, a rečeno je da se od toga rade koridori i razduže putari – ni dinar do danas nije utrošen u ono što je dogovoreno, a sredstva su potrošena? To je pitanje za tadašnjeg ministra finansija, gospodina Cvetkovića. Zašto od prodaje Robnih kuća, 360.000.000...? Rečeno je, sve što ostane ide u koridore. Do danas nijedan dinar nije prebačen i nisu mogli da plate na koridorima ni za ovlašćenja, ni seljacima zemlja nije mogla da se isplati. Zašto od prodaje trećeg operatera, 300.000.000 evra je potrošeno, do danas nije dinar plasiran tamo gde je dogovoreno? Nema tih para, to je 2.260.000.000 evra, nije uplaćeno. Prema tome, ne može više da se radi na reč. Ne mogu obećanja da se ne ispunjavaju, a to se godinama tako radilo. Sada se podižu krediti, daju se putarima. Putari toliko duguju „Jugopetrolu“ i bankama; oni žele da ožive „Jugopetrol“, da mu vrate dug putara, a putari neće dobiti ni jedan jedini dinar. Ovo što banke daju, daju tačno u iznosu koji se duguje bankama od strane putarskih firmi. Ponavljam, ovo je dug koji je pravljen godinama. Svi su gledali kroz prste i prenosili kao štafetu sa vlade na vladu, sa generacije na generaciju, sa parlamenta na parlament. Sada je došlo do kraja i putarske firme više ne mogu fizički da opstanu u čitavoj ovoj priči. Zato smo ih podržali, da se ovo obećanje koje je dato i godinama se provlačilo konačno ispuni i da Srbija izmiri dugove. Ponavljam, za vreme Vlade od 2000. do 2003-2004. godine zadužene su ove 10,2 milijarde dinara. Isto se prenelo i za vreme naredne vlade, a ovo je tačno peta vlada koja prenosi desetine milijardi, jedni drugima, uz obavezu da će se to izmiriti. Zato vas molim da više ne pričamo priče ovde. Ako hoćemo istinu, dajte da sednemo, postoje zaključci, postoje papiri kako se do ovih dugova došlo i na koji način, ko je napravio i u kom periodu, a nije se platilo. Mene boli jedno drugo pitanje – zašto ovaj kredit dolazi na ratifikaciju, a onaj od tri milijarde evra nije došao na ratifikaciju ovde? Zašto o tom kreditu od tri milijarde evra nismo nikad raspravljali, kako će se sredstva potrošiti, na koji način i ko će dobiti od tih velikih privrednika? Ovo sada raspravljamo, i raspravljali smo sto puta; i treba svako zaduženje Srbije da dođe u parlament na ratifikaciju, a ne da neki kredit može, a neki ne može. Kako je mogla Narodna banka Srbije da se zaduži, na svoj predlog, a da to ne bude ratifikovano u srpskom parlamentu? Zašto se pojedini zakoni o zaduženjima donose bez rasprave u parlamentu i bez obrazloženja kako će se ta sredstva trošiti? Jer, dug je dug, isto ćemo i te tri milijarde evra morati da vraćamo, kao što i ovo moramo da vratimo. Ponavljam, više puta sam postavio pitanje zašto nema nikoga da iznese u javnost gde su sredstva od prodaje „Mobtela“, gde su sredstva od trećeg operatera, gde su sredstva od prodaje Robnih kuća „Beograd“, koja su se nalazila na računu? Ta sredstva su prebačena kada su raspisani izbori i bila su na računima, bila su operativna sredstva. Sva sredstva su, maltene, potrošena u izbornoj kampanji za poslednje republičke izbore. Odmah posle izbora je rečeno da je kasa prazna, da nema para, da je punjenje budžeta nikakvo. Ponavljam, pre tih izbora ta sredstva su postojala, i jednostavno su se izgubila. Meni je rečeno, jer sam bio ministar za kapitalne investicije – prodaja „Mobtela“ će omogućiti da tvoje ministarstvo radi koridore, da se plati, da se sve to završi. Do dana današnjeg jedan metar od tih sredstava nije urađen, a sredstava nema. Odluka je bila da se ta sredstva namenski upotrebe za izradu Koridora 10, međutim, sredstva su potrošena, danas ih nema nigde, da su aktivna. Prema tome, hteo sam da pomognemo putarima, da održimo tu granu privrede, koja je izuzetno važna za razvoj Srbije, jer su naše firme blokirane i ne mogu da konkurišu ni na jednom tenderu koji je prijavljen u poslednje vreme. Sećate se da je "Mostogradnja" izgubila most kod Beške zato što je bila blokirana i međunarodne banke su odbile da ona učestvuje na tenderu. Stavile su veto i rekle su da mora da se izabere drugoplasirani, a ne prvoplasirana "Mostogradnja", zato što je, maltene, bila pred stečajem. Danas je u istoj situaciji, jer dugovi nisu razduženi. Jednostavno, mnoge firme koje su mnogo značile za Srbiju su propale i zbog ovih dugova nisu mogle da konkurišu na međunarodnim tenderima (ako ste zaduženi, prezaduženi, na međunarodnom tenderu ne možete učestvovati), već uvek učestvuju kao podizvođači kod nekih stranih firmi. Te strane firme su počele da grade svoja preduzeća u Srbiji i da potpuno razaraju srpske firme, koje su godinama dobro radile i u zemlji i u inostranstvu. Izgubili smo status koji smo imali godinama, kao izuzetno dobri izvođači. Na ovakav način su uništene i građevinske firme, uzmimo samo gigante koje smo imali: „Planum“, „Komgrap“, „Ratko Mitrović“, „Rad“ i mnoge druge. Na isti način, jer im se dugovalo, niko im nije plaćao i sve te firme su uvedene u stečaj. Na ovakav način tadašnje Ministarstvo finansija je uvelo u stečaj i naše banke koje su pratile ova preduzeća i tako su srpske banke, poput „Beobanke“, „Jugobanke“, „Investbanke“, uvedene u stečaj kada je „Sartid“ privatizovan. Ko je to uradio, na koji način? Sada molimo strane banke da podrže naša preduzeća da opstanu u životu i pitamo se pod kojim uslovima se ti krediti daju, što smo čuli od ministarke finansija. Prema tome, sve ovo neka služi na čast svim ministrima finansija, koji su godinama prenosili, od Bože Đelića pa do današnjeg ministra finansija. Ne znam kakvo je stanje poslednjih godina. Čujem da se nešto popravlja, ali se mnogo manje radi. Manje se radi jer nema para. Nismo prekršili budžet, nismo prekršili ono što je bilo namenjeno, nikada, ali nam sredstva nisu data po budžetskom zakonu koji je donesen u parlamentu. Zašto nam nisu data? Zato što ministar ne može da sedi i daje obećanja, u finansijama, a da to ne realizuje. Znate da je Dinkić dao hiljadu obećanja (akcije, „Zastava“, zaduženja, finansira „punto“ itd.) a niko ne sme da ga pita – čoveče, šta to radiš sa budžetom? Tako je on izlazio na konferencije za novinare i tako je govorio godinama – putari će biti razduženi. Imamo sve te zapisnike. Putari će biti razduženi za dva meseca, tri meseca, idućeg meseca. Ljudi su sto puta dolazili na sastanke sa Vladom. Sećam se, kao ministar, sedeo sam sa Cvetkovićem, današnjim premijerom, tadašnjim ministrom finansija; imamo zapisnik sa sastanka gde je dao svoju reč da će za tri meseca, kada je postao ministar finansija, to sve da razduži. Do dana današnjeg nije dat dinar. Sada je čovek premijer i sada daje obećanja da će to da reši i, naravno, rešiće zaduženjem Republike Srbije kod banaka, na taj način će to da se razduži i vrati. Pitanje je šta je sa šest milijardi u NIP-u koje su bile namenjene za investicije u putnoj privredi, što do danas nije plaćeno? Šta je sa pet milijardi kod MMF-a i šta je sa 10,2 milijarde za koje je Dinkić dao obećanje da će iz privatizacije odmah vratiti putarima i staviti ih na noge? Stvarno bih voleo da postavim ova pitanja ministrima koji tada nisu ispunili svoja obećanja. Postoje uredni papiri, zašto niko nije pozvao na odgovornost te ljude? Do dana današnjeg niko ni za šta nije odgovarao, a putari su, ponavljam, ni krivi ni dužni, propali, ostajali bez plata, zaduživali se, plaćali ogromne kamate; „Jugopetrol“ su uništavali, pravili su mu probleme, da ne pričam. Mnogi podizvođači širom Srbije su ni krivi ni dužni plaćali ceh jedne neodgovornosti ministara finansija od 2000. godine pa do današnjeg dana. Gospođo Dragutinović, i vi ste dobili ta zaduženja, kao štafetu, od prethodnog ministra finansija; onaj pre vas je preneo sledećem i stalno se to obećavalo, obećavalo, obećavalo i sada je zapalo da vi kreditom to razdužite. Niste nam odgovorili koliko je u Fondu za privatizaciju, kada ste primili dužnost, bilo para. Niste nam odgovorili, par puta sam vas pitao, šta je sa sredstvima „Mobtela“, da li ste ih primili, kada ste postali ministar, od tadašnjeg ministra Cvetkovića, današnjeg premijera? Gde su sredstva koja su prebačena Kapitalnom fondu Vojvodine za uređenje nasipa, rekonstrukciju Pančevačkog mosta i niz drugih projekata kojini do danas nisu urađeni? Prema tome, moramo pokrenuti odgovornost, ali treba da odgovaraju svi u Vladi i da argumentovano razgovaramo, a ne da ljude koji nisu ni krivi ni dužni za ovo stanje kažnjavamo, da im ne plaćamo. Ovaj dug mora da se izmiri, jer je to dug koji su napravili ministri finansija svojim lažima na sednicama Vlade, u parlamentu, na odborima i svim javnim mestima, pred putarima, na stotinama sastanaka koji su do danas bili. Putari su morali to da prihvataju, nisu imali kud. Kažu – ako ne prihvatimo, neće nam dati više posla. Oni jadni, šta će, kažu – hajde. Sada je rečeno da će se deo dugovanja pretvoriti u neke javne obveznice, da će se to podeliti. Oni, šta će, kud će, moraće i to da prihvate, zaostatak duga koji je van ovog kreditnog zaduživanja. Mislim, gospodine Mrkonjiću, da sam izneo istinu i da ste i vi to primili ni krivi ni dužni i da danas morate to da razdužujete i da idete na neprijatne sastanke sa putarima, koji traju satima. Ministar vam da obećanje i kaže – NIP će to regulisati za dva-tri meseca; ovaj će regulisati za mesec dana; evo, konačno je došlo vreme da se to reši. Biće mi zadovoljstvo da se ovo zbog Srbije reši, da putari budu razduženi, čisti i da mogu da rade normalno, kao sva normalna preduzeća. Hvala vam puno.
Reč su tražili narodni poslanici Čedomir Jovanović i Dragan Todorović. Pravo na repliku, narodni poslanik Čedomir Jovanović. Izvolite.
Pomenuo me poslanik Ilić, a i odgovorila mi je ministarka finansija na deo prethodne diskusije. Što se tiče Ministarstva finansija, podržavamo svaku promenu u radu, pa i činjenicu da se sada vrše dodatne kontrole. Mislim da je to bilo neophodno učiniti ranije, sigurno bi dugovi bili manji. Sve o čemu govori poslanik Ilić zapravo ukazuje na tu vladu, tu istu vladu kao jedan feud u kome neko ima policiju, neko ima pravdu, neko ima zdravstvo, neko ima finansije, neko ima puteve i u zavisnosti od međusobne bliskosti država funkcioniše ili ne funkcioniše. Gospođo Dragutinović, nas iz Liberalno-demokratske partije interesuje samo jedno u ovom trenutku – zašto je zakon nepotpun, zašto u zakonu nema kamate koju pominjete? Ako ta kamata sama po sebi nije važna,zašto se pominje i glavnica? Ako mi dajemo garanciju iz ugovora, zašto se onda pominje kolika je glavnica? Ugovor pominje pripadajuću kamatu. Ovo je kao da se zna da je glavnica 100.000.000, odnosno 75.000.000 i da garantujemo i pripadajuću kamatu, a ne kaže se kolika je ona. Ne kaže se da je ona promenljiva, euribor plus 4,05. Donosimo jedan nedovršen zakon, pa će sutra neko drugi interpretirati obaveze Republike Srbije, a mi želimo to da izbegnemo. Interesuje nas zašto nema kamate u zakonima. Što se tiče gospodina Ilića, pomenuo me je, uopšte ne želim da spuštam ovu raspravu na neka međustranačka prepucavanja. Mislim da je ovo i suviše ozbiljno da bismo mogli tako nešto sada da radimo, ima toliko tema na koje možemo da „obaramo stranačke ruke“. Gde je problem? Problem je što je Upravni odbor formiran 2006. godine i što su u Upravni odbor ušli isključivo predstavnici svih partija tadašnje vladajuće koalicije. To nije odgovornost samo Ilića, to je odgovornost cele vladajuće koalicije, ili zbog toga što su svesno učestvovali u ovoj šteti ili zbog toga što nisu bili dovoljno sposobni da tu štetu spreče. Predsednik Upravnog odbora: Zoran Pešović, Nova Srbija. Članovi: Bogoljub Pejčić, partija Veroljuba Stevanovića, Golub Rajić, bivši funkcioner i poslanik SPS, Milomir Šljivić, odbornička grupa SPO u SO Kraljevo, Jovo Nešević, odbornička grupa G 17 plus, opština Kraljevo. Svi ste učestvovali u radu tog upravnog odbora, nije to problem samo Velimira Ilića, nego čitavog Upravnog odbora, a potom i Vlade koja nije vodila ozbiljnu politiku. Privatizovali smo Telekom Republike Srpske, zadužili zemlju za 700.000.000, koje sada Telekom Srbije treba da vrati, ali nismo tih 700.000.000 iskoristili za infrastrukturu za koju su bili zaduženi „Putevi Srbije“ ili projekat Koridor 10, za koji smo raspisali koncesiju, pa sada imamo sudski spor i arbitražu u Parizu. To je neodgovorno ponašanje. Na osnovu tih fakata mi tražimo vrlo precizne zakone. Iz toga proizilazi naš zahtev – precizno definisana obaveza po osnovu glavnice i obaveza po osnovu kamate. Nema ugovora koji se pravi o kreditu, a da se ne pominje kamata, nego se ona navede na jedan tako nedefinisan način…
Tri minuta, narodni poslaniče, vreme za repliku je iskorišćeno. Pravo na repliku, narodni poslanik Velimir Ilić. Izvolite.
Želeo bih da repliciram gospodinu koji je govorio, Jovanoviću, i da ga opomenem da je njegova vlada, u kojoj je bio potpredsednik, prenela sledećoj vladi dug od 10,2 milijarde i tri milijarde koje su na osnovu sudskog spora plaćene za radove, za deo na Feketiću – 13,2 milijarde na koje su išle kamate do danas i koje do dana današnjeg nisu razdužene. Prema tome, to je dug koji je stečen od 2000. godine pa nadalje, možda i pre, ne znam, ali to je za vreme ministra Đelića prebačeno ministru finansija Dinkiću, koji je prihvatio to da razduži, da ne ponavljam priču. Prema tome, istina mora da se kaže. Vreme je da se već jednom ti ljudi razduže i da vidimo šta je to u ovom slučaju i čiji je dug. Tačno je da je upravni odbor taj koji upravlja preduzećem. Nije tačno da je Pešović iz Nove Srbije, nikada nije bio član Nove Srbije; niko ko daje direktora nije mogao da ima predsednika. Niti je naš predlog, vidite čiji je. Ali, gospodo, svi koji su danas u vladi, evo, imaju i danas upravni odbor; isti su ljudi ostali iz nekih stranaka koje su i danas u vladajućoj koaliciji, kao i u prethodnoj vladi. Prema tome, uvek su podržavali to prenošenje duga, nikako da se raskusura do kraja. Zašto?Zato što je to Vlada preporučivala, kao što je bilo prethodnih godina. Došlo je vreme da se polože računi, jer putari više ne mogu da žive, da opstanu, ne mogu da prime platu. Svi su blokirani i svi su u teškoj situaciji. Duguju „Jugopetrolu“ sto miliona evra, tako je u ovom momentu. U situaciji smo da „Jugopetrol“ ode pod led zbog duga putara i taj se dug prenosi, gospodo, koliko znam, već desetak godina. Mora neko da plati bitumen, naftu; došlo je vreme da se plati to što se uzimalo. Ne bih želeo više da raspravljam o ovoj temi, da pričam. Ako nekog posebno interesuje ko je odgovoran, sve možemo nabrojati, može se videti u papirima, i to vrlo korektno. Ali, svi koji sede ovde u parlamentu a bili su u tim vladama ili u upravnim odborima su odgovorni jer su poslušno dizali ruku, gospodo. Kao što ste vi dizali ruku u petak za 63 zakona i 1.500 amandmana u jednom danu, tako su i ti ljudi pre vas to isto radili, dizali ruku i prihvatali i, evo, danas su sve firme otišle pod stečaj i sve ovo što sada dobijaju …
Narodni poslaniče, vreme za repliku je iskorišćeno. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Član 101: „Ukoliko se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku iz druge poslaničke grupe, navodeći njegovo ime i prezime i funkciju“, to nije, ali ovo jeste: „odnosno pogrešno protumači njegovo izlaganje, narodni poslanik na koga se izlaganje odnosi ima pravo na repliku“.
Narodni poslaniče, pravo na repliku i davanje replike ne može biti predmet povrede Poslovnika, ono je diskreciono pravo predsedavajućeg. Već ste upozoreni da ne zloupotrebljavate pravo na reč na osnovu člana 100. O pravu na repliku odlučuje isključivo predsedavajući. To ne može biti predmet dobijanja reči, da li smatrate ili ne smatrate da su predsedavajući ili predsedavajuća dobro postupili.
Član 104. Gospođo Čomić, vi stvarno grubo zloupotrebljavate vaše diskreciono pravo i kršite…
Narodni poslaniče, diskreciona prava ne mogu biti predmet izricanja povrede Poslovnika. Molim vas da pročitate pažljivo odredbe Poslovnika i da ga upotrebljavate ne kršeći i ne zloupotrebljavajući prava koja su vam data. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, u skladu sa članovima 100. i 101. Narodni poslanik Ilić me je pogrešno protumačio.
Narodni poslaniče, ne možete dobiti pravo da govorite o povredi Poslovnika kada je u pitanju davanje replike. Molim vas da pažljivo pročitate. Dakle, ako hoćete da citirate član 101, da vas je neko pogrešno protumačio, morali biste da tražite repliku i replika bi vam bila data, kao što je već data i vama i narodnom poslaniku Velimiru Iliću. Pravo na reč na osnovu člana 100. stav 1. dobija se ako je povređena procedura a predmet povrede procedure ne može biti davanje replike jer je to odluka predsedavajućeg. Pravo na repliku će dobiti svi, i vi, ako tražite pravo na repliku smatrajući da vas je narodni poslanik Velimir Ilić pogrešno protumačio, ali vas molim da ne zloupotrebljavate prava koja su predmet člana 100. stav 1. Dakle, ako želite pravo na repliku, s obzirom na to da razmenjujete argumentaciju sa predsednikom Poslaničke grupe NS, možete da imate pravo na repliku jer ste razmenili razne argumente, ima prostora da i jedan i drugi dobijete reč, ali davanje ili nedavanje replike ne može biti povreda Poslovnika. Pravo na repliku, narodni poslanik Čedomir Jovanović replicira narodnom poslaniku Velimiru Iliću.
Hvala. Član 101, kao što sam i rekao. Ono što je problem ove diskusije je očigledno jako neozbiljan odnos prema javnom novcu. Imamo, gospodine Iliću, napomene iz finansijskog izveštaja Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, koje su napravljene 2006. godine. Preduzeće je počelo da radi 23. februara 2006. godine i u tom trenutku pojavili su se troškovi iz prethodnog perioda koji nisu pokriveni, odnosno dugovi, u iznosu od 7.990.000.000 dinara. To je, znači, februar 2006. godine. Posle naše vlade, 2004. i 2005. godine vlada u kojoj ste vi bili ministar za infrastrukturu je trošila novac kroz Republičku direkciju za puteve, a potom i kroz Javno preduzeće „Putevi Srbije“. Kao što je rekla ministarka finansija, vlada u kojoj sam ja bio potpredsednik ostavila je za sobom neizmirene obaveze u iznosu od milijardu dinara. Te neizmirene obaveze bile su posledica i velikih dugova koji su nasleđeni iz devedesetih godina. Činjenica je da smo mi zaustavljeni u trećoj godini našeg mandata, pa to nije završen projekat. Konačno, ako je bilo šta tu bilo nezakonito, bili ste prvi koji su tako nešto morali da utvrde, da sankcionišu. Pošto ste se u vladi Vojislava Koštunice bavili svim što je imalo veze sa Zoranom Đinđićem, obračunavali se sa njegovom politikom na svakom koraku, siguran sam da bi bilo kakva nepravilnost u radu Republičke direkcije za puteve bila rigorozno sankcionisana. Ako nije, pozivam vas da preuzmete odgovornost i za taj propust, kao i za sve druge. Oni koji greše, naravno, treba da odgovaraju za svoje greške, kao i oni koji su dužni da te greške kontrolišu i uklanjaju. Činjenica je da je Javno preduzeće „Putevi Srbije“ bilo previše politizovano, da je praktično postalo partijski plen, da je stavljen znak jednakosti između izborne kampanje i aktivnosti tog preduzeća, što je nedopustivo i nespojivo. Sada mi treba da glasamo za jedan nedovršen zakon, zakon u kojem nije precizno definisana kamatna stopa na glavnicu od 175.000.000 evra. Posebno je pitanje, o kojem možemo da razgovaramo nekom drugom prilikom, zašto je na tim osnovama koncipirana vladajuća koalicija 2004. godine i zašto se ovaj dug pojavljuje u „Putevima Srbije“, a ne pojavljuje se u Republičkom fondu zdravstvene zaštite, ne pojavljuje se u čitavom nizu drugih javnih preduzeća, koja su takođe imala precizno definisane obaveze i, u skladu sa tim obavezama, jasna prava? Najveći raskorak je u „Putevima Srbije“ i to je nešto što je za svaku osudu, pre svega zbog činjenice da sada zadužujemo ovu državu. Previše je velika greška 300.000.000 da bi mogla da bude tolerisana ili da bismo preko nje prešli u tišini.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je objedinjena rasprava o dva zakona u kojima se država odmah u prvom članu apsolutno obavezuje i kaže da će da izmiri obaveze Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ po oba kredita, zato što svi ostali članovi govore o tome kako će sredstva za otplatu kredita da obezbedi dužnik iz sopstvenih prihoda, a država će da izvrši obavezu umesto dužnika, pa će da preuzme pravo na povraćaj glavnice, kamate i zaračunaćemo zakonsku zateznu kamatu. O čemu mi ovde govorimo? O državi i o javnom preduzeću; javnom preduzeću koje nema balansirane prihode i rashode, koje iz godine u godinu pravi dugove, koje sada preuzima obaveze koje neće moći da otplati. Ovo nije investicija u nove puteve, u novu naplatu putarina, u nove prihode „Puteva Srbije“. Ovo je investicija u dug „Puteva Srbije“. „Putevi Srbije“, koji svake godine prave dugove, uzimaju kredit, za koji vi znate da ne mogu da ga vrate. Ne mogu da ga vrate. Kad ste osnovali to preduzeće niste uopšte izbalansirali prihode i rashode. Napravili ste od njega dužnika. Svake godine po deset milijardi novih dugova. Kome? Putarima. U kakvoj su sad situaciji putari, kao i cela privreda pred vama? Apsolutna nelikvidnost. Kada su u pitanju firme drugog značaja, one propadaju, idu u stečaj, a putare ne smete da oterate u stečaj, vaša su krivica i vaša odgovornost. Oni ne smeju da prekinu da rade za vas, zato što ni time ništa ne dobijaju. Vi ste isključili mnoga naša preduzeća iz tendera, licitacija, apsolutno ih odbacuju investitori, zato što oni više nemaju poslova i nemaju para. Nama mostove grade stranci, nama puteve grade stranci. Postojalo je jedno vreme od 2001. godine naovamo kada su adaptirani putevi i to je radio Čume, zato što mu je predsednik Vlade Zoran Đinđić rekao koje mašine treba da uveze na lizing, koje niko u Srbiji nema. Uslov na svim tenderima i licitacijama je bio da tu širinu trake rade te mašine koje je imao samo Čume. Njemu niste smeli da dugujete. Kada je došlo do malo dugova sa Čumetom, onda ste rešili čak možda i da ga ubijete. Je l' neko izvršio atentat na Čumetovu firmu onda kad mu je država dugovala novac? Ljudi koji su radili za državu u to vreme. Danas vam je lakše sa putarima. To su uglavnom solidni ljudi, celog života rade puteve. Tu nema kriminalaca, a nemaju čime da isplate ni troškove, ni plate, ni gorivo, niti da obnavljaju vozni park. Pojavljuju se strane firme koje preuzimaju poslove, a njih angažuju kao podizvođače za mrvicu hleba. Vi dobijete neku „Alpinu“ ili neki „Por“ kao izvođače radova na autoputu, odete tamo – sve naše mašine, registrovane u Srbiji. Naravno, pojave se onoga dana, gospodine ministre, kada dođete vi da otvorite radove, a posle, kud koji, mili moji. Pitanje je ko im je dao po pet litara nafte da se uopšte pojave na gradilištu? Ovaj kredit je veoma zanimljiv. Jedan je u dinarima, jedan je u evrima. U jednom je – po srednjem kursu na dan izmirivanja obaveze, a u drugom to ne piše, nego piše samo – sto miliona evra. Ovde ste nam govorili o tome da ste bilateralno sa drugim bankama utvrđivali da li mogu da poštuju uslove koje je dala banka „Sosijete ženeral“. Od kad se to uopšte radi zakonski u privredi, u bilo kojoj investiciji, da vi upoznate nekog ponuđača sa najnižom ponudom i da ga pitate da li može da siđe na nju? To je opšti kriminal. Tako rade u svim lokalnim samoupravama: vide ko je najjeftiniji, pa svom prijatelju kažu – možeš li ti po ovoj ceni da radiš? Sve je to stiglo do nivoa Vlade, do nivoa zaduživanja. „Putevi Srbije“ su 29. maja sklopili ugovor; 29. maja je Vlada uputila Skupštini predlog da Skupština verifikuje garancije. To je bio petak. Kako ste se sastali? Ovde je sedela cela Vlada. Kada ste se vi to sastali, kad ste razgovarali? Šta je ovde veoma indikativno? Hrvatska je, kao duplo manja, napravila već 400 km autoputa. Koliko ste vi napravili od 2001. godine do danas? Otvarate ono što je Milošević pet puta otvarao, a kad su izbori, gospodine Mrkonjiću, sve mašine se sele u lokalnu samoupravu u kojoj su izbori. Danas u Kosjeriću imate više mašina nego na autoputu Horgoš-Novi Sad, više. Zapela Srbija da napravi po Kosjeriću, pošto su u nedelju izbori. Narod će to znati da ceni. Niste vi jedini, to su sve vlasti od 2001. naovamo radile. Krivicai odgovornost je na Vladi, a zasluge, onog dana kad su izbori, ponovo toj vladi. Danas kada izglasamo ovu garanciju mediji će da objave kako je ZES, vladajuća većina, dunula vazduh u pluća putarima Srbije. Neko drugi je napravio dugove, neko drugi ih je doveo do stečaja, a vi ste, i o tome će predsednik Srbije Boris Tadić sigurno da napravi veliki intervju na državnoj televiziji, putare vratili u život. Nije tačno. Vi ste ih i doveli do prosjačkog štapa i vi im sada dajete mrvice. Vi vraćate dugove, a oni sutra moraju ponovo da počnu da rade. Hoće li od sutra da prave dugove? Hoće. Zato što je u ovoj zemlji sve na dugovima. Pitajte lokalne samouprave koliko su budžeta unapred potrošile, koliko im izvođača radi besplatno. Nemaju para da isplate plate, a ne smeju da prestanu da rade za lokalnu samoupravu, jer je to jedini investitor koji može da dobije međunarodne kredite. Kome, gospođo Dragutinović, banke daju kredite danas u Srbiji? Lokalnim samoupravama. Kojoj su to našoj firmi dali nekakav kredit? Ne daju nikome. Ne znam kako ste ovo za „Puteve Srbije“ izboksovali, a ako ste izboksovali, zašto niste ranije? Zašto ste ih doveli u ovako tešku situaciju? Šta je bio problem da ove kredite obezbedite i ranije? Ne, čekali ste da vidite da li možda može da prođe bez toga ili će možda da padne Vlada, pa neka ostane drugoj vladi dug u nasleđe. Sada kada ste sigurni da ne smete da se rastajete još tri godine jer ste nadrljali ako se rastanete, sada ćete da obezbeđujete kredite, da vam ljudi ne izlaze na ulice. Ko će da vraća te kredite? Ovo će da vraća Srbija. Koje dodatne prihode će „Putevi Srbije“ imati da otplaćuju ove kredite? Grejs-period od godinu dana će da protekne dok dlanom o dlan, a pet godina je kratak rok za vraćanje 175.000.000 evra, u uslovima kada svaka firma koja je uzela kredit pravi gubitak, ne zato što je ljudi loše vode, nego zato što je tako koncipirana da pravi gubitke, jer vi imate, kako vam se to zove, posebne naloge (o tome je nešto govorio i Velimir Ilić). Tačno je da kada se pojavi klizište ili kada dođe do neke elementarne nepogode MUP ima pravo da traži da se to odmah reguliše, ali hajde kažite iskreno i pošteno koliko ste puta koristili posebne naloge da radite redovne poslove, da izbegnete tendere, licitacije i konkurenciju? Putari su sada u privatnim rukama. Gde je novac od privatizacije javnih preduzeća, preduzeća za puteve, Užice, Kragujevac, Niš? Za Niš ljudi govore da je to bilo najjače preduzeće za puteve u Srbiji. Vi gomilate probleme. Javnim preduzećima ćete nekako namiriti, a ostali će u stečaj. Ova će privreda uskoro biti u stečaju. Ne mogu da budem protiv toga da se snađemo da isplatimo novac onima kojima dugujemo, koji su za taj novac nešto uradili, ne znam po kojoj ceni. Nikada nas ovde niste izvestili da li postoje utvrđene cene za radove koje izvode putari i da po tim cenama mogu svi da rade, da li se za svaki posao sprovode tenderi i licitacije, da li se za održavanje u zimskom periodu paušalno utvrđuje nadoknada za preduzeća koja to obavljaju. Mnogo toga o načinu na koji se finansiraju putari mi ne znamo. Ako je neko cenjen u Srbiji od strane običnog građanina, to su putari. Gde vide putara na putu, svi im se obraduju; ili popravljaju, ili grade novi, ili čiste sneg da neko ne bi ostao zavejan. Nehumano je te ljude dovesti u situaciju da ne primaju plate. U drugim sektorima to ne može da vam se desi, drugi sektori izađu na ulice. Putari ne izlaze na ulice. Oni sebe smatraju delom države i kada im država duguje, kao da im majka duguje, pa ne mogu da se ljute na majku. Vi to strašno koristite. Vi im izdajete nove naloge, oni idu u nova zaduživanja; stižu novi izbori, vlast treba da se predstavi kao ona koja radi, koja će da podigne i saobraćaj u Srbiji na evropski nivo, a to bez para ne može, to zna gospodin Mrkonjić. I obnova zemlje je često išla bez para, pa je bilo problema. Želiš da nešto izgradiš, da nešto obnoviš, para nema, a ti to onda pretovariš na onoga koji radi pa mu kažeš – biće. Pa biće za godinu, za dve, za pet, a DOS ostaje na vlasti, ali se smenjuju ministri, pa jedan od drugog ne preuzimaju te obaveze. Ne možemo mi da budemo protiv, a nećemo biti ni za; ovo je vaš posao, završite ga kako ste započeli. Bićemo uzdržani zato što znam da novac dugujete sirotinji. Nema bogataša koji rade u preduzećima za puteve. Ceo dan si na kiši, na snegu ili na suncu; kratko žive, kratko uživaju penziju, a kada sednete u auto i prođete tim putem vi ih zaboravite odmah. Ako ima kriminala u svemu tome, a u putevima uvek ima kriminala, molim vas da nam kažete ko je za sve to kriv i odgovoran, da nam jednom konačno izvedete kriminalce pred sud. Nemojte da nam ministar unutrašnjih poslova nagoveštava nova hapšenja, jer to nema smisla. Nije ministar zvučnik. Ministar treba da radi svoj posao. Kada policija nekoga privede to treba da bude iznenađenje za sve nas, akcija tiha, sprovedena kako treba, čovek priveden, dokazi obezbeđeni, a ne da ministar kaže, kao nekada Tito i Milošević, pa i Tadić: „ima u ovoj državi kriminalaca“, i sada se osam miliona ljudi plaši koga će to ministar da uhapsi sutra. On je malo bliže odredio metu. Rekao je – neki funkcioneri u lokalnim samoupravama. To se odnosi bar na 10.000 ljudi. Vama je ovo poslednji put da zakon sa četiri člana, bez ikakvih podataka o tome koliko je to zaduženje, dođe pred Narodnu skupštinu. Da ponovim nešto što je rekao neko pre mene: tri milijarde evra, koje nećete da potrošite, nadam se, nego će to da stoji kao garancija da smo jaka, solventna zemlja, ali na koje idu kamate, uzeli ste od MMF-a ne pitajući Narodnu skupštinu. U odnosu na to, 175.000.000 evra je mala cifra. Oko ovoga ste napravili frku da bi putari osetili zahvalnost kada se ovo završi danas, a o onom dugu MMF-u ne govorite ništa. Mi to ne zaslužujemo da znamo. Jer, ko smo mi narodni poslanici da znamo da ste vi uzeli tri milijarde evra? Mi treba da znamo za 175.000.000 evra, novac koji će putari dobiti, u stvari, koji će otići bankama kojima duguju putari. Neće putari ni da vide taj novac. Oni od sutra ponovo kreću bez nafte. Ako pronađete način da „Putevi Srbije“ ne duguju – oni ne mogu ni da ostvaruju profit, to je javno preduzeće, ali da ne duguju barem – onda ću da kažem da ste dobro uradili sa putarima. Ovako ste stvorili jednog invalida, zove se „Putevi Srbije“, da on upropasti naše građevinske firme koje grade puteve. Kao dečko sam išao u Libiju sa takvim jednim preduzećem da gradim put. Ne daj bože da nas danas neko pozove u Afriku, na Bliski istok... U Peruu smo gradili branu Ćira - Pjura. Da nas sad neko pozove, mi bismo imali samo besne automobile, da odu direktori da vide o kakvom se poslu radi i ove „lir džetove“, da odu avionom da vide o kakvom se poslu radi. Kada bi trebalo da poteramo mašine, ljudi bi nam se smejali. Zbog toga, nemate u nama protivnika za ova zaduživanja, ali imate protivnika za zaduživanja o kojima ne znamo koliko koštaju, kako će da budu vraćena i imate protivnika jer ste zaustavili gradnju puteva. Kamo sreće da sad vri na autoputu Horgoš - Požega, kamo sreće da ste krenuli na onaj krak preko Valjeva koji bi zašao u Kosjerić, pa biste dobili možda i izbore, pa preko Užica spojio celu Vojvodinu ponovo sa onom drugom magistralom. Kamo sreće da vi nešto gradite. Ali, ako možete na neki način da otklonite dugove koje ste napravili, vi, oni pre vas... A za mene ste svi DOS u ovih devet godina, žao mi je što su se neke stranke u to uključile, njih ne računam u DOS, ali šta da radimo. Dakle, ako je ovo način da nešto skinete sa svoje savesti, ja sam sa tim saglasan, samo ponavljam, ugovor je štur, ugovor je za malu decu, ugovor ne pruža dovoljno podataka da i vaši poslanici, koji ovde moraju po obavezi da glasaju, budu ubeđeni da čine dobru stvar. Mi ćemo biti uzdržani u danu za glasanje, ali sigurno vam nećemo dozvoliti da u medijskim nastupima ovo tretirate kao nekakav svoj veliki uspeh. Ovako vi samo vodom, čak i bez sapuna, perete obraz za ono što ste uradili do sada. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS. Izvolite.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, predstavnici Vlade Srbije, ko što je već rečeno, pred nama su dva predloga zakona objedinjena u jednoj tački: Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, kojim se naša država i naši građani zadužuju za dodatnih 75.000.000 evra, kao i Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, znači, inostrano zaduživanje, po zaduženju JP „Putevi Srbije“, kojim se naša država i naši građani zadužuju za dodatnih 100.000.000 evra. Samo da vas podsetim, na prethodnoj sednici, dakle, prošle nedelje, vi ste izglasali jedan set zakona kojim su naši građani zaduženi dodatno, a ja ću navesti i koji su to zakoni i koje cifre su u pitanju. Prvi je Zakon o potvrđivanju sporazuma o zajmu (Programski zajam za razvoj privatnog i finansijskog sektora) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj, kojim ste zadužili građane Srbije za 34.900.000 evra. Drugi zakon je Zakon o potvrđivanju finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za projekat Klinički centri/B, kojim su građani zaduženi za dodatnih 70.000.000 evra. Dakle, to se dešavalo prošle nedelje. Na kraju, treći zakon je Zakon o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke (Zajam za opštu i regionalnu infrastrukturu), kojim su građani zaduženi za 50.000.000 evra. Čestitam vam, jer ste vi upravo (u negativnom smislu, naravno) prevazišli spoljni dug koji je imala Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija, Titova. Otprilike, sad je dug prevazišao 30 milijardi dolara, samo što su tada to otplaćivala 22 miliona stanovnika, a sada otplaćuje oko 8 miliona stanovnika, pa vi izračunajte koliki je to teret na grbači naših građana i šta će se sve dešavati. Sećate se i one tri milijarde evra od MMF-a. Kada su u pitanju ovi predlozi zakona, oni su zaista katastrofalni. Prvo, oni pokazuju jedno nepoštovanje Vlade Srbije prema Narodnoj skupštini i narodnim poslanicima. Gospođa Dragutinović, koju mi uvažavamo, pročitala je ovde podatke vezane za kamatnu stopu. Znate šta, vi morate nama da dostavite te ugovore. To što ste vi pročitali da je kamata jednomesečni euribor plus četiri i nešto procenata marže, to ne znači ništa. Da vidimo kako se obračunava kamata? Da vidimo koji su dodatni troškovi? Da vidimo da li u ovim ugovorima, tj. u ugovorima koji nam nisu dostavljeni, postoje zelenaške kamatne stope i zelenaške klauzule koje su određene komercijalne banke uvele pri odobravanju kredita stanovništva, o čemu ću kasnije govoriti. Dakle, komercijalne banke, poslovne banke koje posluju na teritoriji Republike Srbije uvele su u svoje ugovore o odobravanju kredita stanovništvu zelenaške klauzule i zelenaške kamatne stope; kamatnu stopu mogu da povećaju i 100%, i sto puta i dvesta puta, što je protivzakonito. Podsetiću vas da je još u rimskom pravu bilo zabranjeno primenjivati zelenaške kamatne stope. Hajde da krenemo redom. Dakle, zakon o davanju garancija Republike Srbije u korist Unicredit bank Srbija a.d Beograd, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“. Dakle, u pitanju je „Unikredit banka“ koja je registrovana kao akcionarsko društvo u Beogradu. Dakle, uslovno rečeno, srpska banka, kao domaće akcionarsko društvo je registrovana. To kažem zato što je za sledeći zakon vezan „Societe Generale“, radi se o njihovoj centrali u Parizu. Dakle, ovim predlogom zakona predviđeno je da Republika Srbija preuzima obavezu da kao garant izmiri obaveze Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ Beograd, po zaduženju kod Unicredit bank Srbija a.d Beograd, u dinarskoj protivvrednosti od 75.000.000 evra. Nije sporno zbog čega ovde stoji u dinarskoj protivvrednosti – zato što odobrava akcionarsko društvo iz Srbije; vraća se na isti način, po srednjem kursu Narodne banke Srbije na dan izmirivanja obaveza, uvećanog za iznos ugovorene kamate, naknade i ostalih stvarnih troškova. Koje kamate? Koje naknade? Kojih ostalih stvarnih troškova? Pominje se kasnije plan otplate. Hoćemo da vidimo plan otplate. U planu otplate tačno stoji kolika je kamata. Dame i gospodo, kada otplaćujete kredit banke prvo otplaćujete kamatu, pa tek onda glavnicu. Hajde da vidimo koji je tačan iznos te kamate. „Garanciju iz člana 1. ovog zakona Republika Srbija (u daljem tekstu: garant) izdaje u korist Unicredit bank Srbija a.d Beograd, na ime obaveza iz Ugovora o dugoročnom namenskom kreditu br. 0778/09 zaključenog između Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, Beograd, kao dužnika i Unicredit bank Srbija a.d Beograd, kao poverioca, dana 29. maja 2009. godine.“ Hoćemo da vidimo i ovaj ugovor. Ako vi imate ovaj ugovor, gospođo Dragutinović, zamolio bih vas da date stručnim službama da se on kopira i da se dostavi narodnim poslanicima, da ovo bude, kako vi kažete, transparentno, bukvalni prevod te reči bi bio – providno, a mi bismo rekli da bude jasno. „Otplatu kredita vrši Javno preduzeće „Putevi Srbije“, Beograd (u daljem tekstu: dužnik) na račun Unicredit bank Srbija a.d Beograd, prema planu otplate, u iznosu koji uključuje glavnicu i obračunatu kamatu.“ Dakle, hoćemo da nam dostavite i plan otplate, obavezno. „Sredstva za otplatu kredita obezbediće dužnik iz sopstvenih prihoda.“ Član 4: „Ako po osnovu date garancije garant izvrši obavezu umesto dužnika, ima pravo na povraćaj glavnice, kamate, naknade i ostalih troškova zaduživanja koji nastanu zbog neizvršenja, odnosno neblagovremenog izvršenja obaveza, kao i svih drugih troškova koji mogu nastati u vezi sa izvršavanjem obaveza umesto dužnika, do visine iznosa izmirene obaveze, kao i pravo da od dužnika naplati obračunatu zakonsku zateznu kamatu.“ Sad će država Srbija da uzima sama od sebe zateznu kamatu. To je odlično rešenje. „Pravo na povraćaj sredstava iz stava 1. ovog člana garant će ostvariti tako što će inicirati naplatu sa računa dužnika na osnovu ovlašćenja dobijenog od dužnika ili drugih instrumenata obezbeđenja“, hajde da vidimo koji su to instrumenti obezbeđenja, „u skladu sa propisima kojima se uređuje platni promet.“ Znači, sve ove elemente, sve bitne elemente ugovora o kreditu morate da nam dostavite. Nije dovoljno samo reći – kamata je jednomesečni euribor plus 4,05, koliko već, procenata. „Ovaj zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u Službenom glasniku Republike Srbije.“ Uobičajeno je da to bude osmog dana, a vi ovde žurite da „Putevi Srbije“... kojima zaista treba pomoći, to uopšte nije sporno, sramota je što nam je infrastruktura ovakva kakva jeste, treba im pomoći zaista, ali pogledajte koliko vi žurite u ovom predlogu zakona. Ja sam pročitao, vrlo je kratak Predlog zakona, ali vidite, ovih pet članova, oni su potencijalno štetni za Republiku Srbiju i građane, jer ne otkrivaju sve detalje koji su bitni. Dakle, kad bi neki bankar dobio ovakav dokument, verujte, on bi ga iscepao, ne bi ga uopšte uzeo u razmatranje. Bez bitnih elemenata ne može da se radi. Obrazloženje, ustavno-pravni osnov za donošenje zakona – Zakon o javnom dugu, Ustav Republike Srbije. Pa upravo se u tim zakonima, u relevantnim zakonima navodi da vi morate sve detalje vezane za kredit banke da precizirate, dostavite, tu mora sve da bude jasno. Jednostavno, onaj ko prihvata nečiji dug, ko daje garanciju za nečiji dug ili onaj ko se zadužuje mora tačno da zna koliki je iznos tog duga, tu nema nikakvog spora. To je odvajkada tako, vekovima. Razlozi za donošenje zakona – ovde opet navodite taj ugovor od 29. maja 2009. godine, Ugovor o kreditu. Mi tražimo da nam dostavite taj ugovor. Vi kažete: „Izdavanje garancija Republike Srbije poslovnim bankama u iznosu od 75.000.000 evra za refinansiranje dospelih obaveza“ – ovde upotrebljavate reč refinansiranje – „Javnog preduzeća Putevi Srbije“. Na kraju, u 6. tački vi se ponovo pozivate na taj ugovor između dužnika i „Unikredit banke“, a mi nemamo taj ugovor pred sobom. Još jednom vam kažem, zaista morate da nam dostavite taj ugovor, to su neka pravila koja su definisana zakonom i sa tim ne možete da se igrate, posebno ne u Narodnoj skupštini, posebno ne kada zadužujete građane Srbije. Sledeći je Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženju JP „Putevi Srbije“. Republika Srbija preuzima obavezu, po članu 1, da kao garant izmiri obaveze JP „Putevi Srbije“, Beograd, po zaduženju kod „Societe Generale“, Pariz, Francuska, u iznosu od sto miliona evra, uvećanom za iznos ugovorene kamate, naknade i ostalih stvarnih troškova. Ovde se zadužujete kod francuske banke „Societe Generale“, a ne kod „Societe Generale“ a. d. Beograd. Zato i dobijate evre, zato i vraćate evre. Da li ćete vi da pretvarate posle tu kuvajtske dinare u evre ili nešto drugo, pa da vraćate i kako ćete da vraćate, to njih ne interesuje, njih interesuje da im vratite ovo. Nas interesuje kolika je kamata tačno izražena, kolike su naknade, ostali troškovi i plan otplate, takođe, da se dostavi, jer se ovde za sto miliona evra zadužuje naša država i građani. „Garanciju iz člana 1. ovog zakona Republika Srbija (u daljem tekstu: garant) izdaje u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, na ime obaveza iz Ugovora o kreditu broj 126/09 zaključenog između JP „Putevi Srbije“, Beograd, kao dužnika, „Societe Generale“, Pariz, Francuska, kao poverioca...“ – ovde vam fali veznik „i“, ali nema veze, dakle, hoćemo taj Ugovor o kreditu broj 126/09 – „... i „Societe Generale banka Srbija“ a. d. Beograd, kao zastupnika poverioca.“ „Otplatu kredita vrši JP „Putevi Srbije“, Beograd (u daljem tekstu: dužnik) na račun „Societe Generale“, Pariz, Francuska.“ Dakle, opet ide u Francusku direktno. „Sredstva za otplatu kredita obezbediće dužnik iz sopstvenih prihoda. Dužnik je dužan da sredstva za otplatu kredita obezbeđuje prema planu otplate, u iznosu koji uključuje glavnicu i obračunatu kamatu.“ Imamo glavnicu sto miliona evra, hajde da vidimo kolika je kamata. Evo sad opet onog člana 4: „Ako po osnovu date garancije garant izvrši obavezu umesto dužnika, ima pravo na povraćaj glavnice, kamate, naknade i ostalih troškova zaduživanja koji nastanu zbog neizvršenja, odnosno neblagovremenog izvršenja obaveza, kao i svih drugih troškova koji mogu nastati u vezi sa izvršavanjem obaveza umesto dužnika, do visine iznosa izmirene obaveze, kao i pravo da od dužnika naplati obračunatu zakonsku zateznu kamatu.“ Opet Republika Srbija od Republike Srbije, praktično. „Pravo na povraćaj sredstava iz stava 1. ovog člana garant će ostvariti tako što će inicirati naplatu sa računa dužnika na osnovu ovlašćenja dobijenog od dužnika ili drugih instrumenata obezbeđenja, u skladu sa propisima kojima se uređuje platni promet.“ Takođe, po članu 5, ovaj zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije". Dakle, i ovde se žuri. Ne vidim zašto. U prethodnom zakonu se navodi da sredstva od kredita dospevaju tek u novembru, za ovaj se navodi – u junu. Ali, hajdemo dalje. Znači, opet navodite ustavno-pravni osnov. U prethodnom slučaju sam ukazao da zakoni koje citirate upravo regulišu takve elemente ugovora i propisuju da svi elementi ugovora moraju jasno i precizno da budu navedeni. Naravno, onome ko daje garanciju u interesu je da ispred sebe ima ugovor, da vidi ugovor o kreditu, ugovor o refinansiranju, ugovor o reprogramiranju, šta god da je u pitanju, dakle, da vidi tačno i precizno o čemu se radi, posebno mi narodni poslanici, jer imamo odgovornost prema građanima Srbije. Oni se zadužuju, oni će ovo da plaćaju. Razlog za donošenje zakona – opet se navodi ovaj ugovor zaključen 18. maja 2009. godine. Molim vas da nam dostavite primerak tog ugovora. Isto navodite u poslednjem stavu 2. tačke: „Izdavanje garancije Republike Srbije poslovnim bankama u iznosu od 100.000.000 evra za refinansiranje dospelih obaveza JP „Putevi Srbije“ predviđeno je članom 3. Zakona o budžetu.“ Imate ovde objašnjenje osnovnih pravnih instituta: „Odredbom člana 1. Predloga zakona propisuje se preuzimanje obaveze Republike Srbije da kao garant izmiri obaveze Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ po zaduženju kod „Societe Generale“, Pariz, Francuska, u iznosu od sto miliona evra.“ To je ono što smo precizirali, da je u pitanju strana banka sa sedištem u Parizu. Znači, identični su razlozi za oba predloga zakona, pa nema potrebe da ih ponovo čitam. Vidite šta je sad problem, gospođo Dragutinović: mi nemamo ugovor o kreditu ispred sebe. Dakle, ne mogu da vidim šta sve stoji u tom ugovoru. Zahvaljujem vam se što ste nam izdiktirali, otprilike, koliko iznosi kamata, u smislu jednomesečni euribor plus marža. Pazite šta se dešava sa klauzulama ugovora o kreditima koji se odobravaju stanovništvu u Srbiji – vi ste primetili, a mediji su pisali, da su određene banke, bez obzira na to što je euribor kao referentna kamatna stopa pao, povećale rate za kredite. Sada se postavlja pitanje po kom osnovu su povećane, jer nema zakonskog utemeljenja za tako nešto. Novinari to nisu obradili do kraja, verovatno nisu imali prilike, obradiće. Oni su došli do zaključka da prodavci - bankari povećavaju maržu. Međutim, postavlja se pitanje po kom osnovu povećavaju maržu i da li i u ovom kreditu može da se poveća marža na isti način, jer su određene poslovne banke u ugovore o kreditima koji se odobravaju stanovništvu ubacili klauzule koje im upravo to omogućuju, da podignu maržu plus beskonačno. Hajde da vidimo šta kažu mediji. „Blic“ je 27. naveo da je osam banaka povećalo marže na kredite u otplati zbog reputacionog rizika banaka. Neću da čitam koje su to banke, nije ni bitno. Interesantno je da je NBS počela da anketira, možda je preuzela ulogu Cesida, da anketira banke. „Narodna banka Srbije je od oktobra 2008. do aprila 2009. godine sprovela tri ankete u kojima je tražila od banaka da je obaveste da li će na kredite u korišćenju i otplati povećati svoju maržu“. Narodna banka Srbije kontroliše rad poslovnih komercijalnih banaka koje deluju na teritoriji Srbije. Ako te banke povećavaju protivzakonito maržu, onda NBS mora da primeni mere. Ako NBS to neće da uradi, onda morate vi, kao Vlada Republike Srbije, da preduzmete neke mere. Zašto? Zato što građaninu koji plaća ratu 100 evra sutra može da se desi da mu ta rata iznosi 110, 120 ili 150 evra. Dakle, dolazi do određenih problema koji nisu vezani za promenljivi deo kamatne stope euribor ili libor. Libor je vezan za švajcarski franak i određuje ga pet vodećih londonskih banaka, takođe referentna kamatna stopa. U ovom tekstu koji je „Blic“ objavio dalje se kaže: „Narodna banka Srbije je najavila da će takve ankete banaka sprovoditi najmanje jedanput u šest meseci i o rezultatima će obaveštavati javnost, kako bi građani imali uvid u to u kojoj meri se banke, upravo u vreme finansijske krize koja je dovela do značajnih promena u ceni novca i kapitala, pridržavaju dobrih poslovnih običaja“. Dakle, umesto da štiti interese građana, korisnika kredita, Narodna banka Srbije će da vrši ankete. Drugo, NBS je odgovorna za to što je dinar oslabio. Onog trenutka kada je oslobođeno 50% obaveznih rezervi banaka, sve banke koje imaju centrale u inostranstvu su prenele te oslobođene devize za saniranje krize na zapadu, i, naravno, dinar je oslabio. Obratite pažnju, NBS veoma manipuliše kursom. Ima tu mogućnost. Pozvao bih vas na iskustvo koje ima sistem federalnih rezervi, centralna banka SAD, koja je privatna institucija. O tome šta oni rade imate analize vodećih svetskih ekonomista, uključujući i one koji su dobili Nobelovu nagradu. Takođe je i „Glas javnosti“ preneo da euribor pada, a rate su sve veće. Kaže: „Od oktobra prošle godine, kada je euribor imao rekordnu vrednost, kamata je pala za čak 72,72%. Ovo bi trebalo da bude dobra vest za klijente banaka, međutim, pošto su zajmodavci mahom odlučili da jeftiniji kapital pretvore u veći profit, građani i dalje otplaćuju jednako visoke mesečne rate.“ Kasnije se dodaje da su neke rate čak i povećane. Dakle, ako je pao euribor, morala je da padne i rata za kredit. Ako je prepolovljen euribor, morala je da bude prepolovljena u tom delu i rata za kredit. Šta su, u stvari, uradile komercijalne banke, pa da vi možete to da prenesete guverneru Jelašiću, gde on da traži? Mada, pošto imamo stručne inspektore NBS, mislim da su oni to utvrdili. Međutim, guverner Jelašić ima diskreciona ovlašćenja da postupi po izveštaju inspektora NBS – on može da izabere da primeni mere koje inspektor predlaže ili da ne primeni, a ne bi smelo da bude tako, posebno kada je u pitanju kršenje zakona. Nije bitno koja je banka u pitanju. Neću da narušavam reputacioni rizik bilo koje banke, tim pre što banke zapošljavaju veliki broj naših građana. Naša želja je da bude što više zaposlenih ljudi u Srbiji, a ne da ljudi dobijaju otkaze bezveze. Naravno, i da to zaposlenje bude definisano u skladu za Zakonom o radu. Banke su u svoje ugovore o kreditu ubacile, između ostalog, i sledeću klauzulu: banka XY zadržava pravo promene kamatne stope, to jest banka može, do konačnog izmirenja svih obaveza korisnika kredita po ovom ugovoru, bez zaključenja posebnog aneksa menjati visinu kamatne stope iz prethodnog stava u skladu sa aktima posebne politike banke koji regulišu visinu i način obračuna kamate. Da prevedemo na srpski jezik, oni ovde govore o marži, pošto euribor ne mogu da menjaju, euribor se određuje na drugom mestu, kao i libor. Euribor, dakle referentna kamatna stopa na pozajmicu u evrima, među prvoklasnim bankama je dana 1. januara 1999. godine zamenio nacionalne referentne kamatne stope. Građani imaju mogućnost da prate stanje euribora na internet adresi www.euribor.org, mogu da se informišu tačno i precizno… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, 20 minuta. Vreme koje vam je kao ovlašćenom predstavniku na raspolaganju iskorišćeno je.) Da li mogu još neki minut, ako nema nikog posle mene? (Predsedavajuća: Još jedan minut, izvolite.) Još jedan minut. Hvala. Libor – kamatna stopa na kratkoročnom međubankarskom tržištu u Londonu po kojoj banke jedna drugoj nude novac. Libor je referentna kamatna stopa i, kao što sam rekao, definiše ga pet glavnih londonskih banaka. Građani mogu da prate stanje libora na www.bba.org.uk; sajt je u Ujedinjenom Kraljevstvu, to jest u Engleskoj. Hteo sam da napomenem i da istaknem ove važne detalje koji su vezani za kamatnu stopu. Zato vas molim, prvo, da nam dostavite te ugovore o kreditu, a drugo, da proverite šta se dešava sa NBS, vezano za ove zelenaške klauzule. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Ne. Da li neko od predlagača želi reč? Ne. U tom slučaju, obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: G17 plus, Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa Napred Srbijo, Poslanička grupa SRS. Po redosledu, a prema prijavama za reč, prvi ima reč narodni poslanik Jovan Nešović; posle njega, narodni poslanik Slobodan Maraš.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospodo ministri, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama su danas, u ovom kriznom vremenu, dva važna zakona, dva zakona o potvrđivanju garancija prema dve poslovne banke, a to su „Sosijete ženeral banka“ i „Unikredit banka“, gde se naše Javno preduzeće „Putevi Srbije“ zadužuje za ukupni iznos od 175.000.000 evra, a zadužuje se da bi se izmirila dugovanja prema preduzećima za puteve iz cele Srbije za izvedene radove na rehabilitaciji, sanaciji, izgradnji puteva, iz ranijih godina. Ono što je važno na početku reći jeste da ovaj dug nije nastao za vreme ove vlade. I ministar finansija je rekao da je taj dug nastao ranije; u 2006. godini, kada je formirano preduzeće „Putevi Srbije“, bio je devet milijardi, na kraju 2006. godine 21 milijardu, 2007. godine 25 i na kraju 2008. godine 28 milijardi dinara. Ono što je važno i o čemu treba diskutovati na početku jeste da li je ovaj dug opravdan ili nije opravdan. S jedne strane, moramo priznati da 2004, 2005, pa i ove godine, u kakvom su nam stanju putevi Srbije, odnosno govorim o putnoj privredi... Iskreno govoreći, putevi nisu na onom nivou kakav bismo mi želeli. Potrebno je ulaganje da bi se kvalitet puteva podigao na viši nivo, da bismo dobili nove puteve i da bi, na kraju krajeva, a pre par dana razgovarali smo o bezbednosti saobraćaja, bezbednost saobraćaja na putevima Srbije bila bolja. S druge strane, svi koji se bave politikom znaju da je u ranijim periodima preduzeće „Putevi Srbije“ bilo deo kampanje pojedinih političkih stranaka i sredstvo za ostvarivanje političkih ciljeva pojedinih političkih stranaka. Iskreno verujem da su ta vremena iza nas i da se nikada više neće desiti da preduzeće „Putevi Srbije“ bude sredstvo za ostvarivanje određenih političkih ciljeva, a to znači za pridobijanje određenih glasova. Ono što je takođe važno naglasiti u ovom trenutku jeste da ove dugove država mora da izmiri. Mora da ih izmiri iz nekoliko razloga. Jedan je to što naša preduzeća trenutno ne mogu da odrade onaj posao zbog kog su formirana, a to je održavanje puteva. Kada govorimo o preduzećima koja su izvođači, ona imaju potraživanja od Javnog preduzeća i ne mogu više da se zadužuju kod poslovnih banaka, a samim tim nemaju sredstava ni za zimsko održavanje, a to znači za kupovinu soli, rizle i svega što treba za zimsko održavanje, kao i za letnje, a to je bitumen i ostale stvari koje su važne za izgradnju i rehabilitaciju puteva. S druge strane, čim su podigle kredite kod poslovnih banaka putarske firme imaju svoje probleme, a to su problemi likvidnosti, što znači da je pitanje da li mogu da isplaćuju i plate, koje su važne za njihove radnike. Dalje, podizvođači su potrebni preduzećima kada se rade putevi ili kada se vrši sanacija i rehabilitacija puteva; čim nemaju prihode od Javnog preduzeća, oni ne mogu da plate svojim podizvođačima. Imate jedan veliki lanac nelikvidnosti. Taj čvor mora u jednom trenutku da se prekine. Mislim da je ovo dobar put da se taj čvor u ovom trenutku prekine. Ovde je iskreno rečeno kako su „Putevi Srbije“ dobili ovoliki dug, pa se pominjalo da je država u jednom trenutku, da bi se postigao sporazum sa MMF-om, predvidela pet milijardi, pa je povukla pet milijardi itd.; optuživani su pojedini ministri finansija. Samo želim da podsetim na prostu stvar: na početku godine 2006. dug je bio devet milijardi, a na kraju 2006. godine dug je bio 21 milijardu; 2006. godine napravljen je dug od 12 milijardi, a treba da se setimo da je 2006. godina bila izborna godina i tada je napravljen najveći dug. S druge strane, gospodin Dinkić nije bio predlagač budžeta za 2007. godinu. Ako se setimo, izašao je iz Vlade u oktobru mesecu 2006. godine. Prema tome, ne možemo optuživati gospodina Dinkića da je on kriv zbog toga što nije pet milijardi uplaćeno na račun „Puteva Srbije“, nešto je skinuto zbog dogovora sa MMF-om. Na kraju krajeva, mi poslanici treba da budemo korektni, naročito kada kritikujemo. Pa, poslanici iz tih poslaničkih grupa glasali su za budžet za 2007. godinu. Zašto su pustili budžet, bili su deo vladajuće koalicije, za 2007. godinu ako je bilo važno tih pet milijardi? Vrlo je važno u ovom trenutku reći da se ne može krivica svaliti na neke ljude koji zaista nisu glavni krivci za ovaj dug. U prilog tome da se nešto čudno dešava u vezi s izgradnjom puteva, a tu je ministar infrastrukture, ponoviću ono što je napisano u nekoliko dnevnih novina – da je za koncesiju Horgoš-Požega, koja je raskinuta, bilo predviđeno da kilometar autoputa kroz Vojvodinu košta dva miliona evra. Kada je bila javna nabavka, ista ta firma, „Alpina - Por“, za kilometar autoputa, ako se ne varam, kroz Vojvodinu, predvidela je 700.000 evra. Nisu dobili. Dobile su naše firme za šeststo i nešto hiljada evra. Zaista je malo čudno da za godinu dana, iako je kriza, imate, maltene, trostruku razliku u izgradnji kilometra od iste firme. Čini mi se da je to prostor u kome bi državni organi trebalo malo da porade, da vide zbog čega je tolika razlika. Ono što hoću da kažem jeste da su razgovori o namirenju ovih dugova počeli, ako se ne varam, još za vreme prošle vlade. I Odbor za saobraćaj i veze posvetio je jednu sednicu tome. Takođe, meni je važno ono što je rekla gospođa ministar finansija, da je javna nabavka od strane „Puteva Srbije“ potpuno sprovedena i da su sve poslovne banke koje posluju na teritoriji Srbije mogle da učestvuju u davanju ponude za ovaj kredit; da je najbolja bila ponuda banke „Sosijete ženeral“ i da je njihova kamata euroribor plus 4,5%, a da je druga banka, „Unikredit“, imala nepovoljniju ponudu, pa se pregovorima vratila na ovu ponudu „Sosijete ženeral banke“. Imam samo jednu jedinu zamerku predlagaču – ovo se moglo staviti makar u obrazloženje ovog predloga zakona. Vaše usmeno obrazloženje na sednici Skupštine za mene lično je sasvim dovoljno, ali prihvatam da je, zbog javnosti i zbog poslanika, to trebalo staviti u obrazloženje zakona. To je još samo nekoliko rečenica i mislim da bi to bilo sasvim uredu. Ono što je takođe važno, član 4. oba ova zakona govori o tome da Javno preduzeće „Putevi Srbije“ treba da vrati ovaj dug. Važno je u ovom trenutku sagledati da li Javno preduzeće „Putevi Srbije“, uz ovakvo poslovanje, zaista može vratiti ovaj dug. Država sigurno vraća one dugove koji su ratifikovani sporazumima sa međunarodnim kreditnim institucijama Evropske investicione banke, Evropske banke za obnovu i razvoj, Svetske banke, za rehabilitaciju, održavanje i izgradnju puteva. Čini mi se da će Ministarstvo finansija, Ministarstvo infrastrukture i poslovodstvo „Puteva Srbije“ morati ozbiljno da povedu računa da li „Putevi Srbije“ za godinu dana, koliko traje grejs-period, može iz svojih izvornih prihoda vraćati ovaj kredit. Znam da su izvorni prihodi „Puteva Srbije“ prihod od putarine, prihod iz dela akcize na gorivo i dobro je da je taj procenat koji se izdvaja za putnu privredu, odnosno za „Puteve Srbije“ veći nego što je bio ranije, kao i onaj njihov prihod koji se odnosi na priključenje komercijalnih objekata na regionalne, magistralne i autoputeve. Koliko se sećam, „Putevi Srbije“ imaju oko 50 milijardi prihoda godišnje. Mislim da se tu mora tražiti rešenje da „Putevi Srbije“ sami refinansiraju svoj dug, a da država bude, a mi dajemo danas ratifikaciju, odnosno glasamo o ovom zakonu, garant; ako slučajno dođe do određenih poremećaja, država mora u tom trenutku, da ne bi društvo u celini imalo negativne posledice, da izmiri taj dug prema poslovnim bankama. Takođe, Ministarstvo za infrastrukturu i „Putevi Srbije“ moraju da vode računa o tome da ovo ne ugrozi tekuće poslovanje „Puteva Srbije“. Koridor 10 i neki drugi pravci će se graditi iz kredita koje će država povući od stranih kreditora, stranih poslovnih banaka, ali mi moramo da vodimo računa o tekućem održavanju autoputeva, magistralnih i regionalnih puteva. Mora se voditi računa da preveliko opterećenje „Puteva Srbije“ ne dovede do toga da nam putna mreža propada, a znamo, ako više propada, da ćemo kasnije za saniranje morati da izdvojimo mnogo novca, a siguran sam da država nije toliko bogata. S druge strane, usvojili smo Zakon o bezbednosti saobraćaja; tekuća aktivnost „Puteva Srbije“ mora da bude na višem nivou, jer ako imate rigoroznije kazne i politiku prema vozačima, onda morate imati kvalitet putne mreže. Važno je da tekuća aktivnost „Puteva Srbije“ nikako ne sme da se dovede u pitanje. Na kraju, zamolio bih ministra da preduzeće „Putevi Srbije“, vraćam se na početak, više nikada u životu ne bude političko sredstvo pojedinih partija za ostvarenje političkih ciljeva, a to znači za dobijanje glasova. Svi znamo, važno je u svakom selu imati asfaltni put, važno je da imamo kvalitetne ulice, važno je da imamo kvalitetne puteve, ali ne možemo, da bismo dobili glasove, praviti dugove, a onda će posle nekog vremena te dugove neko drugi da finansira. Moramo da ih finansiramo sada kada su krizna vremena, a ovo je jedna od najdubljih kriza, ne samo kod nas nego i u svetu. Sagledavajući sve ovo, Poslanička grupa G17 plus će u danu za glasanje podržati ova dva predloga zakona. Nadam se da će za onaj dug koji ostaje, do 27-28 milijardi, Vlada, Ministarstvo i „Putevi Srbije“ naći rešenje da se i on finansira i da posle nekoliko meseci ili godinu dana imamo zdravo preduzeće, koje će biti na ponos Vlade, a i države u celini. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, nije čudo što se kao prvi u načelnoj raspravi javio poslanik iz G 17, odnosno gospodin Nešović, jer način na koji je ovaj zakon došao pred nas, odnosno njegova suština, govori mi ko je kreator ovog zakona. Imali smo takve egzibicije – kada imate jednog velikog, koji drži monopol, pa je dužan svim dobavljačima, onda se donese zakon da se dobavljačima omoguće povoljni krediti. Tako smo sada došli u situaciju da jedno javno preduzeće za koje, dozvolićete mi da citiram prethodnika, dug nije nastao za vreme ove vlade, i to je opravdanje, dovoljno za ovu vladu... Znači, za jedno javno preduzeće koje ima tako veliki dug kao njegov garant se pojavljuje država. Gospodo iz vladajuće većine, bilo bi lepo da jednom, ali jedan jedini put, čujemo ko je odgovoran. Ko je odgovoran za to što javno preduzeće ima ovakav dug? Ko je odgovoran za to što se 28. put otvaraju radovi na autoputu Horgoš - Novi Sad? Ko je odgovoran za to što nema nikoga tamo, gospodine Mrkonjiću, nego su ostale tri mašine, jedna kućica i jedan čovek, koji kaže – otišli, a i ovo će odneti? Ko je odgovoran za to? Hajde jednom... Nije tako, kolega. Najlakše je slegnuti ramenima, ali mislim da nas sve interesuje ko je odgovoran. Naravno da ne mislim da ste vi odgovorni, bože sačuvaj, ali neko jeste. Neko je napravio toliki dug, ne u tom javnom preduzeću nego i u drugim javnim preduzećima. Ko snosi posledice toga, gospođo Dragutinović? Građani. Dajte jednom da ustanovimo ko je odgovoran za nešto. Vi ste malopre, gospodine Nešoviću, odlično primetili – naši putevi su katastrofa i, naravno, treba da budu bolji. A to je usko vezano sa našim dolaskom na belu šengen listu. Kao što 90% građana nije izašlo iz ove države i nije videlo kako može normalno da se živi, tako 90% građana nije videlo kakvi putevi postoje na samo sto kilometara od Beograda ili Novog Sada, koliko se ulaže u infrastrukturu, a ne otvaraju se u svakoj izbornoj kampanji, pet puta na početku i na kraju, radovi na tim autoputevima. Stalno pričamo o Koridoru 10, i super je, svi jedva čekamo da zažive radovi na tom putu, da se taj put osposobi, odnosno da Koridor 10 u punom kapacitetu počne da funkcioniše. Ali, bojim se da će stalno biti isti problem – neko pravi dugove, ne znamo ko pravi dugove, država će da garantuje. Potpuno poštujem priču kolege Aleksića koji je pitao kolika je kamata; sve su to pitanja koja su strahovito bitna, ali mislim da je ključno i osnovno pitanje, hajde da krenemo od početka – ko je napravio toliki dug? To, nažalost, nije jedino javno preduzeće koje je pod ingerencijom Vlade, a da je napravljen veliki dug. Vi ste mi, gospodine Mrkonjiću, pre neki dan rekli kako se radi na autoputu od Novog Sada doBeograda. Na mostu Beška, evo iza vas sedi moja koleginica Goca Čomić, neka kaže, tri godine se nešto radi, ali nijedna rupa nije zakrpljena. Non-stop imate utisak da se nešto radi, a ništa se ne radi. Iste rupe postoje na tom autoputu. Zbog čega to govorim? Naravno da i vi imate želju da se sve te rupe zakrpe, da se napravi novi most, da se napravi pravi autoput itd. i da Srbija bude zemlja koja vezuje jug i zapad, sever, kako hoćete, Evropu, ali preduslov za sve to je da znamo ko je činio štetu i da taj odgovara. Rekao sam da to nije jedino javno preduzeće i moram da se vratim na javno preduzeće koje je do 1. januara bilo u vlasništvu Republike Srbije, na NIS. Gospođo ministarka, za vas imam jedno direktno pitanje i molim direktan odgovor – da li će se, ukoliko završni račun koji bude dostavljen pokaže gubitak, koji je sada već sto miliona evra, koliko se licitira u javnosti, na taj način menjati udeo u NIS-u, kao što se špekuliše, odnosno da li će ruski partner postati u još većem procentu vlasnik NIS-a? Interesuje me ko će biti odgovoran za to. Svi znamo, znam ja, znate vi, zna svako ko se u životu bavio poslom, kako izgleda revizija, a pogotovo takva revizija. Ona će pokazati da je litar – litar, da je kilo – kilo, da je reklama – reklama. Suština je ko je donosio odluke da se tako sredstva troše. Nas interesuje suština, struktura tih odluka, na koji način se došlo do takvog gubitka. Pretpostavljam, kada bismo zagrebali u Javno preduzeće „Putevi“ da bismo nešto isto tako videli. Neko mora time da se bavi, ali, nažalost, Državna revizorska institucija ne može time da se bavi. Em što nemaju dovoljno zaposlenih, verujem da nemaju ni volje, zabavljaju se završnim računom Vlade Republike Srbije za prethodnu godinu, po njihovim rečima. Ali, ko će kontrolisati, u interesu države, javna preduzeća, pa da vidimo strukturu odluka koje su donošene, ko je donosio takve odluke, pošto postoji opravdana bojazan da će se menjati vlasnička struktura u NIS-u i da će ruski partner postati u još većem procentu vlasnik NIS-a. Gospodin koji je sedeo tu pored vas, ministar energetike, dva dana pre toga kaže da više ne odlučujemo o ceni goriva, tu kaže da nije to rekao, da bi opet sutra rekao da mora da skoči cena prerade nafte sa 20 i ne znam koliko na 50 i ne znam koliko. Čije on interese brani? Žao mi je što on sada nije tu, ali moram to da kažem. Čije interese brani? Nekog u Vladi? Da li brani interese države Republike Srbije i njenih građana ili brani interese neke firme iz neke druge države, koja je pod patronatom Vlade? Imamo strašno važna pitanja, na koja moramo da dobijemo odgovore i zbog vas kao ministarke finansija, koja će sledeće godine moći da predloži budžet takav i takav, pod mnogo manjim pritiskom, kada raščistimo neke stvari. Vi ćete biti pod manjim pritiskom. To je sigurno. Uvek ćete moći da stanete iza svake svoje odluke, ali na ovaj način – da znamo da postoje problemi, da znamo da postoje dugovi, da znamo da postoje krivci, ali niko ne sme da kaže ko su krivci, šta je dovelo do toga, možda objektivne okolnosti; hajde da čujemo šta je to. Kako može jedno preduzeće da bude toliko zaduženo kao „Putevi Srbije“? Ko je donosio odluke, na kakav način? Moram da ponovim, zbog građana pre svega, Naftna industrija Srbije je u oktobru bila 20. na listi preduzeća u Evropi, po profitu. Šta se desilo za dva meseca? Moram biti iskren, nadam se da moja ćerka ovo ne gleda, ne verujem u Deda Mraza, a znam da Hari Poter ne postoji. Ko je taj čarobnjak koji je uspeo da takvo javno preduzeće uništi za dva-tri meseca? Mislim da nije u pitanju bajka, nego kriminal i neko mora za to da odgovara. Pričali smo o tome kada je ovde bio rebalans budžeta, kada je bio budžet za 2009. godinu, i onaj rebalans pre toga, kada smo govorili – nemojte dizati penzije, biće kontraefekat ili bar nemojte linearno; pa smo vas molili da u budžetu za 2009. godinu štedite, kada je stigao rebalans rekli smo – okej, solidarni smo, možemo da solidarno podnesemo težinu krize koja potresa našu državu. Ono što je građanima, verujte mi, mnogo važnije od toga koliko će kila mesa imati nedeljno za obrok jeste pravda, da neko nekada odgovara za to što je učinio. Sami znate koliko puta smo bili spremni da razgovaramo i podelimo odgovornost sa vama kao ministrom finansija, kada su u pitanju ekonomske mere, i sa samim premijerom Cvetkovićem. Želeli smo da pomognemo; dali smo programe, svaki put smo bili spremni da pričamo i da pronađeno najbolje rešenje. Nismo tu samo da kritikujemo, ali dajte jednom da znamo ko je za šta odgovoran. Znam da nije ova vlada, kada su u pitanju „Putevi Srbije“. Kada je u pitanju NIS, nadam se da će se uskoro saznati ko je davao naloge da se radi to što se radilo; da se radi republički budžet i da se istopi sva dobit iz prethodnih godina i da se izgubi sada, ne daj Bože, procenat u vlasništvu. Molim vas, samo jedan odgovor – da li imate informaciju da li postoji mogućnost da se promeni vlasnički odnos u NIS-u tako što će završni račun pokazati da je Naftna industrija Srbije poslovala sa gubitkom, i to sa izrazito velikim gubitkom? Molim vas, prost odgovor, kada budete bili u situaciji da ga date. Hvala.
Poslaničkoj grupi LDP na raspolaganju su još četiri i po minuta. Narodni poslanik Jovan Nešović, pravo na repliku.
Hvala, predsedavajuća, ne želim da odugovlačim mnogo, čini mi se da su me pogrešno razumeli. Što se tiče G 17 plus i mene lično, i ja sam za to da se nađe odgovornost zbog čega su „Putevi Srbije“ u gubitku od 28 milijardi dinara, i kao narodni poslanik imam sumnju zbog čega su u gubitku i ko je kriv, ali ako govorite u Narodnoj skupštini, onda morate da imate relevantne, tačne činjenice. Prema tome, očekujem da Ministarstvo finansija i Ministarstvo infrastrukture, a čini mi se da je malopre pomenuto da su neki drugi organi u ovoj državi krenuli u trijerisanje zbog čega su ovoliki dugovi, izađu sa jasnom predstavom zašto su dugovi 28 milijardi i očekujem da će za to neko odgovarati. Iskoristio sam prisustvo gospodina Mrkonjića da pitam nešto što meni nije jasno, što sam pročitao u novinama, vezano za izgradnju autoputa – zašto je ista firma koja je imala ugovor o koncesiji za kilometar dala ponudu od dva miliona evra, a kada je bio javni tender 700.000 evra? Meni tu nešto nije jasno. Zaista očekujem da se nadležni organi pozabave time. Na kraju, možemo u ovom trenutku da budemo protiv ovih ratifikacija, ali šta time dobijamo? Imamo dug, dug će se morati izmiriti, a dobijamo prostu stvar – da imamo potpunu nelikvidnost ne samo putarskih firmi, nego i firmi koje su vezane zaputarske firme. Zbog toga, iskreno govoreći, odgovornost treba utvrditi, a u ovom trenutku je važno da putarske firme stanu na noge i da preduzeća mogu nesmetano da rade u narednom periodu.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, a posle nje Boris Aleksić.
Kolege poslanici, poštovani građani, imam toliko primedaba na ove dve garancije da, verujte, najiskrenije, ne znam odakle da počnem. Počeću od onoga što je definicija garancija uopšte. Ima nas mnogo ekonomista sa zvučnim titulama, dugim iskustvom, ali će se svi složiti da bankarska garancija spada u ostale nekreditne poslove i da predstavlja neutralan bankarski posao i da, u principu, kada nešto nazovete bankarskom garancijom ne tvrdite odmah da ćete tu garanciju morati da isplatite, jer će vam ona pasti na teret. U principu, po definiciji i po svim tekovinama bankarskih garancija, to je tako, samo vi nama u obrazloženju odmah napišete da će se u budžetu obezbeđivati sredstva za vraćanje ovih garancija i u članu 1, gde nam definišete ovaj zakon, bežite od osnovne definicije bankarske garancije time što kažete da ćete kao garant izmiriti obaveze Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, umesto da se kaže da ako dužnik, a to je Javno preduzeće „Putevi Srbije“, ne izmiri obaveze prema poslovnoj banci koja mu je dala kredit, da će to onda uraditi država. Već iz ovako definisane garancije, odnosno sporazuma po ovoj garanciji država je prihvatila deo svoje odgovornosti za ovo stanje u putnoj privredi, u Javnom preduzeću „Putevi Srbije“. Ono što mene brine iznad svega jeste da se nastavlja loša praksa – površnost prilikom predlaganja zakona i prilikom preuzimanja finansijskih obaveza. Može ova država da bude površna (i njeni predstavnici) onda kada se predstavlja na nekim neobaveznim forumima, kada govori o sebi i načinu na koji vrši vlast, ali ovde, kada nas zadužujete sa 175.000.000 evra, ovo je prosto nedopustivo. Usmeno obrazloženje o uslovima kredita smo dobili od gospođe ministra. Znate, gospođo ministre, vrlo vas cenimo zbog toga što kada nam podnesete budžet za svaki od projektnih zajmova, za svaku od nasleđenih obaveza stoje precizno dati rokovi, uslovi, kamate i predviđen način vraćanja. Ovde ste nam usmeno izložili šta je to ugovor o kreditu na osnovu kojeg proističe ova garancija. Na osnovu vašeg usmenog obrazloženja, u koji nemam razloga da sumnjam, dobili smo i više usmenih obrazloženja o strukturi duga. Moj kolega Jovan Nešović, koga lično vrlo cenim, izneo je svoje usmeno saznanje o strukturi duga. Raniji ministar, gospodin Velja Ilić, takođe je izneo svoje usmeno obrazloženje strukture duga. Sve su to utisci koji će biti zabeleženi u ovom stenogramu, koji će neko otvoriti ili neće otvoriti, novinari prokomentarisati, ili ne, ali tako se država ne vodi i tako se obrazloženje za garanciju ne dostavlja poslanicima koje uvažavate i Skupštini Republike Srbije, koja o ovome treba da se izjasni. Ovo nije tema koja je preko noći postala urgentna. O temi duga prema putarima, o temi nasleđenih obaveza Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ vrlo intenzivno se govori, koliko ja znam, makar od maja prošle godine. Podsetiću vas na izjavu tadašnjeg ministra finansija, sadašnjeg premijera gospodina Cvetkovića, koji je rekao da je poslovanje „Puteva Srbije“, citiram, „obavijeno mrakom i da će se angažovati revizorska kuća, izvesni konsultanti, koji će nam dostaviti pravu informaciju o tome“. Sada pitam u ime svih nas – zašto bismo mi gubili vreme u Skupštini da danas pričamo? Čeda kaže, ostavio milijardu duga, kao potpredsednik u ono vreme. Neko drugi kaže – tada je bilo osam milijardi. Ko u to veruje? Da li je reč jednog naspram reči drugog ili bi nam, kakva god, revizija ili izveštaj neke ozbiljne kuće bio dovoljno ozbiljna polazna osnova da znamo šta su dugovi i šta su, iznad svega želim da napravim razliku, izvršene primopredaje radova za ono što je budžetom bilo odobreno, propisano, što je po zakonu ugovoreno, ono što je kao održavanje puteva bilo definisano, a ne da se mi danas susrećemo sa definicijom da je neko falsifikovao... Čak imamo i takav zapis budžetske inspekcije, da je jedan od direktora falsifikovao finansijske izveštaje kojima je prikrio obaveze, a onda imamo izjavu gospodina Ilića koji kaže da je on dobio nalog da to uradi. On kaže, ja kažem, oni kažu – to nije način na koji država radi. Neka onaj ko je to uradio snosio odgovornost ili pohvalu, ako je dobro ili loše uradio. Da bih mogla da donesem odluku o ovome ne sme mi jedini razlog biti presecanje dužničkog čvora i tog lanca nelikvidnosti, koji evidentno postoji u putnoj privredi i koji zaista moramo da presečemo, ali ne može mi samo dobra namera i to klupko problema koje ne treba da se uvećava biti razlog da donesem odluku. Znači, za odlučivanje o ovim garancijama morali smo da imamo izveštaj revizije. Koliko bi ona bila objektivna... Možda bismo mi opet, kao sitničavi, našli neku primedbu, a možda i ne bismo. Ako, na primer, imam izveštaj da je 2005. godine reviziju „Hemofarma“ radio „Deloitte & Touche“, dok kao predsednik Upravnog odbora u „Hemofarmu“ sedi Danko Đunić, za mene nije dovoljno obrazloženje da je on počasni predsednik „Hemofarma“, jer po međunarodnim (i kod nas usvojenim) standardima to bi se lice smatralo povezanim licem, pa bismo mi u takvu reviziju mogli da sumnjamo. Znači, možda bismo imali primedaba i na reviziju, ali ona ne bi bila motivisana nikakvim opisnim ocenama, nikakvim ličnim odnosom ili, ne daj bože, zahtevom da naškodimo političkoj konkurenciji, ne, nego isključivo argumentima. Znate da kada neka firma treba da plaća porez a ne koristi kredite onda od revizora traži da joj uradi izveštaj o što manjim prihodima, da bi plaćala što manje poreze. Složićete se sa mnom da baš zato poreska uprava i ne koristi te revizorske izveštaje kao polaznu osnovu kada radi procenu poreskih prihoda, ali firme koje koriste kredite imaju običaj da šminkaju svoje poslovne rezultate da bi lakše došle do kredita. Znači, moguće je da jedan takav revizorski izveštaj bude predmet naših zamerki ili primedaba, ali je, u svakom slučaju, ovde neophodan, isto kao što je bilo neophodno i da nam na uvid stavite ugovor o kreditu. Jer, ako nam dajete da ratifikujemo garanciju koja je data samo po osnovnoj ceni, bez kamate, pripadajućih troškova i ostalih propratnih troškova koji prate osnovno zaduženje, to zaista nije korektno. Priznajem da ste izmenili rebalansom budžeta deo koji se tiče garancija, gde ste u budžetu bili predvideli 20 milijardi dinara iz kojih ćete izdati garancije za finansiranje dospelih obaveza. Sada hoću da pitam da li nas čeka još jedna ratifikacija neke slične garancije, zato što ste u rebalansu za taj osnov, ratifikaciju dospelih obaveza Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, kao zaduženje kod naših poslovnih banaka, predvideli, pored ova dva, još jedan iznos od šezdeset miliona evra, odnosno od 5.700.000.000 dinara, pa bi ukupne garancije države trebalo da izađu na 22.325.000.000? Znači, očekujemo još jednu garanciju. Pohvalili ste „Sosijete ženeral“ kao banku koja je dala povoljnije uslove od drugih, ali prosto ne mogu da upoređujem ako mi ne date dopunsko obaveštenje i odgovor na jedno pitanje o ove dve garancije. Garancija od sto miliona evra koja se daje za „Sosijete ženeral banku“ je ona koja će biti isplaćivana od strane Javnog preduzeća „Putevi Srbije,“ ali u evrima, nju ste predstavili povoljnijom. Druga je garancija za 75.000.000 evra, ali u dinarskoj protivvrednosti (srednji kurs Narodne banke). Svaki građanin će me razumeti – ako kredit koji pišete da ćete izmirivati... I, ovo i nije prava garancija, to je bila moja osnovna primedba, nego jedna vrsta prinudnog garancijskog kredita. Ako jednu vraćate u dinarima, po srednjem kursu na dan vraćanja obaveze, a ovu drugu vraćate u evrima i ako vi nemate evre, odnosno Javno preduzeće „Putevi Srbije“, nego mora da ih kupuje (a mora da ih kupuje po kupovnom kursu i taj kupovini kurs je uvek viši od srednjeg kursa), pitanje je koja je od ove dve garancije koje su nam dale poslovne banke povoljnija? Zanima me da li ovih sto miliona evra kredita, garancije kojom se izmiruje obaveza prema Javnom preduzeću „Putevi Srbije“, odnosno putarima, na bilo koji način dotiče devizne rezerve? Kad ste rekli da je ovo povoljnije, da li ćete uzeti iz onoga što već imamo? Verujte da moja briga nije motivisana - pitanje, pa vi odgovarate, pa nešto brinemo kao političari... Ako pročitam u poslednjem broju "Nina" da Apatinska pivara krajem maja počinje uvoz svoja dva nova brenda iz Belgije, piva, ozbiljno ću se zabrinuti, kao i svi građani, da će ono što se zove platni deficit, koji imamo u razmeni, biti opterećeno onim što je jednog trenutka bio uspeh, a to je dolazak stranog investitora, koji prestaje da proizvodi i počinje da uvozi. Ako vraćate ovu garanciju u evrima, pa opet malo tamo štrpkate od deviznih rezervi, kako ćemo sačuvati one tri milijarde od MMF-a, da ih ne diramo, koje služe kao garancija za naše devizne rezerve i za koje treba svi da ponavljamo – kako ste smeli da se zadužite i da se iz budžeta vraća kamata za taj kredit, koji stoji kao lepa vaza u izlogu, jer on nije besplatan, nijedan kredit nije besplatan, i to nisu pare za čuvanje, čak ni kao u onoj reklami gde pare spavaju, jer to spavanje se plaća. Zanima me kako gledate na zaduženja u kojima idu devizne rezerve, dolaze na bilo koji način u opasnost. I, ekonomska politika opet nije motivisana povećanjem našeg izvoza, što je jedina mogućnost da izađemo iz situacije u kojoj se nalazimo. Znači, ove dve garancije pokazuju da država već dugo vremena... I, nije to na teret aktuelnom ministru; naprotiv, on će pobrati rezultate, s pravom, zbog toga što se potrudio da ovo stavi na dnevni red. Ne ide njemu na teret to što su osam godina stavljani pod tepih dugovi koji postoje, pokušaj da se osnivanjem drugog preduzeća dugovi ostave na starom, a da novo krene da funkcioniše, već ide na teret neodgovornoj državnoj vlasti, kojoj postavljam pitanje, za koje se čudim da su ga moje kolege preskočile – šta je sa onim što zovemo drumskom mafijom i tokovima naplaćenih putarina koje nisu ušle u kasu preduzeća kojem mi sada dajemo garanciju i vraćamo dugove umesto njega, a to je njegov osnovni prihod? Da li u jednom delu (da ima revizije, možda bismo to znali) ovih 29 milijardi duga, ili 20, za koje sada garantujemo, i koliko, ne da li ima, ima sigurno, nego koliko je para trenutno na sudu u istražnom postupku? Volela bih da znam u kojoj je fazi sudskog postupka i nekog zakonitog postupka; država se zadužuje, budžet treba ovo da namiri, da plaća, nije beskamatno, ima 4% marže, pa euribor jednomesečni itd, a sudski postupak za ono što je osnovni prihod ovog preduzeća stoji. Da li su zaista izvršeni radovi i u kojoj meri? Koliko su cene po kojima je rađeno zaista bile realne? Da li su preduzeća koja su porasla iz ovih poslova porasla zato što su imala veliki obrt, bila vredna, radila tri smene, imala veliku produktivnost, ili se mnogo njih, poput slepih putnika, ukrcalo u vagon koji se zove sticanje profita na račun javnih poslova čije se ugovaranje, plaćanje, uzimanje na kredit i danas vraćanje kredita krije od onih koji moraju na kraju da ga vraćaju? Za mene je ovo osnovno pitanje. To što je bankarska garancija koju mi kao država dajemo prema komercijalnim bankama potpuno drugačija i deluje kao kredit, to je pravno pitanje. Ono što je suštinsko pitanje jeste da li će borba protiv korupcije i kriminala dobiti konkretne razmene ili će ostati na promeni zakona, promeni forme agencija i saveta koji se njom bave, kao deo medijske promocije onih koji su za to zaduženi, ali će samo oni koji time treba da se bave i mi koji na to treba da ukazujemo i da vraćamo ovakve ratifikacije dok nam se ne dostavi takav izveštaj... ili ćemo zaista kao jedna odgovorna država reći – nećemo ono što je predmet kriminala, dajte da se pozovemo na slovenačko iskustvo? Znate da je gospodin Janković, koji nam je poznat po tome što je preduzeću "Delta" dao, pa osporio izvesnu lokaciju za gradnju trgovinskog centra, bio umešan u skandal obezbeđenja objekata sa firmom čije je poreklo ovde. Kada je u javnosti taj skandal dospeo pred one relevantne institucije, znači, pritisak javnosti, njihov sud i njihovo zakonodavstvo rešilo je problem tako da je gospodin Janković avans, dat firmi za zaštitu objekata, koji se pokazao štetnim i moguće kriminalnim, vratio i nije više predmet krivičnog istraživanja. Zašto tu Vlada nije nešto uradila? Zašto mi ovde, koji dobijamo raznorazne zakone kao inovativne, prve, nesvakidašnje, najbolje itd., nismo dobili jedan takav zakon koji bi makar i jedan dinar nepravedno odlivenog novca vratio tamo gde mu je mesto? Možda bi ova garancija danas bila manje teška, finansijski. Možda nisu svi ljudi koji su uzeli, za koje postoje dokazi, potrošili svoj novac, možda su nešto i zakopali negde. Nalazimo se u situaciji da zaista svaki dinar ovoj državi mnogo znači. Nijednog trenutka ovo ne koristim kao predmet za karikiranje vrednosti u ovo teško vreme, nego zaista postoji tuđa praksa na koju možemo da se ugledamo, i kad se borimo za odgovorniju državu i kad se trudimo da budemo odgovorni poslanici i kad se trudimo da budemo odgovorni ministri. Ono što želim da dodam o ovome... Ne ko je kriv, znamo ko je kriv, ali ne možemo da kažemo ko je koliko kriv; kriva je i država a krivi su i putari, ali iznad svega i najviše država, koja nam nije dostavila izveštaj o tome, koja je omogućila da se prikriju stvarni izveštaji o tome šta su dugovi, a šta nisu, šta su odliveni rashodi. Da imamo reviziju, ne bismo imali taj problem; time se urušava i budžetska inspekcija, i revizija i autoritet države, koja je o tome morala da vodi računa. Zaista nije u redu da nam ne dostavljate osnovne ugovore o kreditu, da ga imamo samo u usmenom izveštaju, jer nismo sigurni da znamo šta danas garantujemo. Iznad svega, ne znamo pod kojim uslovima će ova garancija pasti na teret države. U ovom vašem izveštaju, i usmenom i onome što ste nam dostavili kao materijal, a moram reći da je materijal dostavljen 29, znači, u petak, niste nam dostavili pod kojim uslovima ove garancije padaju na teret. Ako mislite da je neratifikovanje ugovora od tri milijarde sa MMF-om dovoljan signal da posle nama ovde može sve da se podnese bez prateće dokumentacije, vi to možete, snaga 126 glasova dozvoljava, ali mislim da to nije dobra praksa. Verujte mi, da nije obaveze prema putarima, i tog lanca nelikvidnosti i obaveze da ljudi koji teško rade prime na kraju svoje plate, lično bih glasala da se ova dva zakona skinu sa dnevnog reda.
Hvala. Reč ima ministar gospođa Dragutinović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, rekla bih samo par napomena u vezi sa zakonima koji su danas na dnevnom redu. Prvo, kako nisam pravnik, tako nisam sigurna da li uslovi iz ugovora treba da budu sastavni deo zakona. Proveriću, pa ću se onda izviniti narodnim poslanicima. U svakom slučaju, pošto kod sebe imam ugovore o izdavanju garancija, učiniću ih dostupnim poslanicima kako bi mogli da, nakon svih raspoloživih informacija, glasaju za ove garancije. Drugo pitanje, nikada nisam rekla da je od ove dve ponude ponuda „Societe Generale“ povoljnija. Rekla sam da je postojao proces javnih nabavki finansijskih usluga i da je u tom momentu (znači, u procesu javnih nabavki su se javile četiri banke) „Societe Generale“ bila najpovoljnija. Ona je dala referentnu vrednost i zato se pokušalo bilateralnim pregovorima sa bankama dobiti najmanje isto, što smo i učinili u pregovorima sa „Unikredit bankom“. Znači, u prvom momentu nakon sakupljanja ponuda bile su četiri banke; definitivno, „Societe Generale“ je dao najbolju ponudu. Poslednja tačka, kredit koji se dobija od MMF-a nije kredit države. U tom smislu, on ne treba da bude predmet ratifikacije. Ni u jednoj zemlji na svetu kredit koji odobrava Međunarodni monetarni fond, zato što on ne služi da se njim pokrije javna potrošnja, nije predmet ratifikacije u parlamentu. Što se tiče uticaja ovih kredita na devizne rezerve, u oba ova slučaja, i „Sosijete ženeral“ i „Unikredit banke“, neosporno je da dolaze pare spolja; znači, 100.000.000 evra, odnosno 75.000.000 evra će doći spolja, kao „kros borderi“. Kako dolaze spolja, oni će odmah nakon povlačenja sredstava u suštini uticati na rast deviznih rezervi, zato što su obaveze koje ima Javno preduzeće „Putevi“ prema putarima, odnosno koje imaju putari prema svojim dobavljačima, u suštini dinarske obaveze. Prema tome, to će uticati na porast deviznih rezervi. U momentu vraćanja dva su pravila: jedno pravilo prema „Societe Generale“, pošto se ne zadužujete kod lokalne banke – to hoće biti, ali postupni, odliv deviznih rezervi. U drugom slučaju, kada je „Unikredit banka“ u pitanju, to neće biti odliv deviznih rezervi. Dakle, imajući u vidu i vremensku vrednost novca, jer nije isto dobiti novac u ovom trenutku kada vam je najpotrebniji, dakle u jednom trenutku, a vraćati ga u periodu od pet godina, definitivno, neto efekat će biti porast deviznih rezervi.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Dragutinović, gospodine Mrkonjiću, verujem u iskrene namere vas kao nadležnih ministara i čitave Vlade, kada je predlog ovih zakona koji su na dnevnom redu u pitanju. Svestan sam činjenice da vi ne možete snositi odgovornost i posledice za postupanje, delovanje i ponašanje vaših prethodnika. Ali, kada sve to pogledamo zajedno, ovo me neodoljivo podseća na onu narodnu poslovicu – seci nešto da bi krpio uši. Zašto? Iz prostog razloga što mi se čini da će ovim kreditima biti nadoknađen deo obaveza prema putarima, da nećemo dobiti pare za ono što je neophodno, a onda bi oni valjda, po toj logici, trebalo ubuduće kapitalne projekte da rade na veresiju. Otprilike me to podseća na ovo što predstoji. Još nešto, da li će se na ovaj način i kada će se utvrditi odgovornost u okviru JP „Putevi Srbije“ za ogromne finansijske malverzacije? Kada će se na tapetu naći i ljudi iz Upravnog odbora koji su sve to aminovali? Zdušno podržavam najavu Borisa Tadića o borbi protiv kriminala i korupcije. Evo prilike: „Putevi Srbije“, divna prilika za borbu protiv kriminala, i nešto što se na to nastavlja – NIS. Igramo se žmurke, kako deca kažu. Svi znaju da je to izvorište kriminala i korupcije. Ta revizija može da se uradi za nedelju dana, i u jednom i u drugom slučaju. Kao advokat po profesiji, učestvujem u nečemu što se naziva postupak pred Specijalnim sudom za tzv. naftnu mafiju. To jetragikomično u odnosu na jednu transakciju NIS-a, na jedan ugovor o nabavci sirove nafte, na dobit koju su imali razni tajkuni, razni oligarsi, pod pokroviteljstvom nekih ljudi iz kabineta bivšeg premijera. To svi znaju i svi ćute. Na čelu NIS-a bili su ljudi koji nisu hteli nikom da pokažu kolika im je plata. Onako kao malom Radojici, mogli ste klince pod nokte da im zabijate, ne, neće da kažu nikom. Do danas to nismo saznali. Šta će biti ako izgubimo spor sa „Alpinom - Por“ pred međunarodnom arbitražom u Parizu? Bolje rečeno, nema od toga ništa, ma kakvi, lupaju gluposti, nemaju šanse. A nikada javnost nije videla one tajne anekse ugovora o izgradnji autoputa, ja to onako kolokvijalno kažem – od Horgoša do nigde, jer ispostavilo se da je to put za nigde. Olako se, kažem, prelazi preko toga, nema od toga ništa. Sećam se kada se to tvrdilo i za „Galeniku“, u sporu države Srbije sa „ICN Pharmaceuticals“ – nema od toga ništa, to su gluposti. Taj spor je izgubljen, država je debelo to platila. Da ne potrošimo ove pare od kredita na taj spor, koji vrlo lako ova država, kako je pravila u potaji te ugovore... Danas sam, gospodine Mrkonjiću, prošao putem od Subotice do Beograda, ne videh da se išta radi. Možda negde van puta, van domašaja očiju – obratio sam pažnju, vi me ispravite ako grešim, voleo bih da grešim – možda tamo u onim šumama pored Beške, pa se ne vidi od drveća i lišća, ali ne vidim. Daj bože da ovo bude injekcija i da ovo bude jedan novi početak. Samo sam, ne zamerajući ništa vama, izneo svoje rezerve i svoje bojazni. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik gospodin Boris Aleksić.
Hvala, gospodine Novakoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, predstavnici Vlade, samo bih na početku želeo da rezimiram, vezano za ono što sam govorio pre nekih sat vremena. Na dnevnom redu su Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unikredit banke Srbija a.d. Beograd, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, kojim se država i građani zadužuju za 75.000.000 evra, kao i Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, kojim se država i građani zadužuju za 100.000.000 evra. Podsetio bih da su prethodne nedelje takođe usvojena tri zakona kojima su građani Srbije zaduženi za 155.000.000 evra, a danas ili sutra, kada bude bio izglasan zakon ove nedelje, mi ćemo ih zadužiti za novih 175.000.000 evra. Takođe bih želeo da podsetim da je Srpska radikalna stranka došla do veoma važnih podataka, da su nam se obraćali građani, već sam govorio o tome, vezano za klauzule u ugovorima o kreditima stanovništva. Izrazio sam eventualnu sumnju da možda takva klauzula postoji i u ovim ugovorima, ali ministarka Dragutinović je rekla da će nam dostaviti ugovor pa ćemo mi to sve proveriti. Dakle, reč je o klauzulama koje se intenzivno uvode u ugovore o kreditima stanovništva od prošle godine, kojim se komercijalnim poslovnim bankama koje deluju na teritoriji Srbije omogućava da podižu onaj fiksni deo kamatne stope koji je vezan za maržu plus beskonačno. Dakle, reč je o zelenaškim kamatnim stopama. Već sam govorio o tome da se najčešće, kada su krediti indeksirani u stranoj valuti, u evrima ili u švajcarskim francima, primenjuje promenljivi deo kamatne stope koji je vezan za euribor i libor i ovaj fiksni deo kamatne stope, tako da predlažem građanima koji su podigli kredite da uzmu svoje ugovore o kreditima i da provere, eventualno, u delu kojim se određuje, definiše obračun kamate, da potraže sledeće konstrukcije, kao što su ove. Dakle, ja neću reći naziv banke, jer ne želimo da narušimo reputacionu vrednost banke, tj. ne želimo da ugrozimo njihov reputacioni rizik. Dakle, „banka zadržava pravo promene kamatne stope tj. banka može, do konačnog izmirenja svih obaveza korisnika kredita po ugovoru, bez zaključenja posebnog aneksa menjati visinu kamatne stope iz prethodnog stava, u skladu sa aktima poslovne politike banke koji regulišu visinu i način obračuna kamate“. Dakle, ovo je klauzula koju... Naravno, građani ne mogu da pročitaju sve u svojim ugovorima o kreditu, posebno one delove koji su pisani manjim fontom, petitom; niko ne može da stigne da pročita deset, dvadeset, trideset strana na licu mesta, mada bi trebalo to da rade i da ne potpisuju ugovore o kreditu dok sve ne prouče. Ali, ona se obično umeće između nekih stavova koji nisu direktno vezani za kamatnu stopu, a ovakva klauzula omogućuje poslovnoj banci da podigne maržu plus beskonačno, što je protivzakonito, jer su u pitanju zelenaške kamatne stope. Sad bih prešao na jednu novu temu, a tiče se zaduživanja Srbije. Znam da se ministarka Dragutinović, koju mi izuzetno cenimo, ne slaže sa našim analizama vezanim za poređenje argentinskog scenarija, tj. Argentine i Srbije. Postoje izvesne razlike, Argetinci su vezali svoju valutu za dolar, mi smo za evro. Pročitaću, da ne bude zabune, to je analiza objavljena u francuskom „Mondu“ i u časopisu „Mond diplomatik“. Korišćeni su izvodi iz tih analiza iz 2002. godine i nadalje. Dakle, u vreme vojne diktature u Argentini spoljni dug te zemlje povećao se 5,5 puta. Međunarodni monetarni fond je planski podržavao i savetovao generale, znači, diktatorski režim; čak je jedan visoki funkcioner ove organizacije, Dante Simon, bio postavljen pri argentinskoj centralnoj banci. Dakle, eto kako MMF sarađuje sa totalitarnim režimom. Tada je u Argentini na sceni bio totalitarni, autoritarni režim. Dakle, po međunarodnom pravu, dug koji napravi jedan totalitarni, diktatorski režim smatra se sumnjivim potraživanjem. Ne postoji obaveza vraćanja tog duga. Naravno, kasnije, kada se uspostavi demokratski režim, da tako kažemo, država može da se obaveže i da vrati taj dug, ali po međunarodnom pravu ona to ne mora da učini. Sad vidite na šta ciljam, slična stvar se dešava Srbiji. Još malo o Argentini. Po uspostavljanju demokratije u Argentini 1985. godine, MMF je vršio pritisak na predsednika Alfonsa da prizna dug. Iako je predsednik imao pravni osnov da odbije zahtev Fonda, on je prihvatio njihov uslov. Ugovorom je priznat umanjeni dug, kao i u slučaju Srbije. Dakle, možemo da obratimo pažnju na sličnost sa Srbijom i reči koje su svojevremeno uputili funkcioneri DOS-a iz Pariza kada su reprogramirani oni dugovi. Pariski klub država poverilaca otpisao je, tj. odobrio je otpis 66% duga Jugoslavije Srbiji. Reč je o 2001. godini, znači, početak vladavine DOS-a, DOS-ovog režima. Jugoslavija (Srbija) je dobila 22 godine za otplatu 1,8 milijardi dolara, sa grejs-periodom od šest godina, dok je uz 4,562 milijarde dolara dugoročnog duga Pariski klub reprogramirao i 648 miliona kratkoročnog duga. Slični pregovori su vođeni sa Londonskim klubom, koji čini grupacija od preko 600 komercijalnih banaka, kao što znate, banaka poverilaca, kojima je naša država dugovala 2,2 milijarde dolara. Predstavnici Vlade Srbije su tada zaboravili da pomenu da su oni, u stvari, ovim činom priznali 34% dubioznog potraživanja duga koji je najvećim delom nastao u vreme Tita. Koliko ja znam, predstavnici Demokratske stranke su se izjasnili da je Titov režim bio diktatorski. Ako je bio diktatorski, a bio je, onda naša država nema obavezu vraćanja dugova koje je on napravio, po međunarodnom pravu. Dakle, danas građani Srbije plaćaju nešto što nisu morali da plate. Spoljni dug Srbije je prevazišao iznos od trideset milijardi dolara. Mogli smo da primetimo, prvo aranžman sa MMF-om (tri milijarde), zatim ovi zakoni koje sam pobrojao ovde. Još jednom ću da navedem podatak da je Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija imala oko 22 miliona stanovnika koji su dugovali oko trideset milijardi dolara, a da Srbija ima otprilike osam miliona stanovnika i građani Srbije duguju više od trideset milijardi dolara. Dakle, prosto neverovatno! Dakle, spoljni dug je prevazišao taj iznos od 30 milijardi dolara, iako je 2003. godine iznosio 12,3 milijarde i bilo je projektovano da će 2010. godine iznositi 10,5 milijardi dolara. Pogledajte sada tu grešku u proračunu! Upravo zato smatram da pri ministarstvu ili pri Vladi, tj. SRS smatra, mora da se formira određena uprava za upravljanje rizicima, sektor, odeljenje koje će da procenjuje rizike u plasiranju novca, korišćenju budžetskih sredstava itd. Znači, kao što postoji kod komercijalnih banaka. Sektor za upravljanje rizicima zasniva se, tj. trebalo bi da se zasniva na koncepciji utvrđenoj Bazelom 1, Bazelom 2, možda sada nekim novim Bazelom 3, videćemo, ali, u svakom slučaju, treba te metode primeniti. Građani Srbije su krajem avgusta prošle godine bili kreditno zaduženi 311,9 milijardi dinara, što znači da je zaduženje građana poraslo za 5,8% u odnosu na kraj prošle godine. To su pokazatelji Udruženja banaka Srbije itd. Do čega dovodi nekontrolisano zaduživanje najbolje možemo da vidimo na primeru Južne Amerike i čuvene argentinske krize, dakle, ovo je analiza „Monda“ i „Mond diplomatika“. Kreditori MMF-a i Svetske banke su u nekim državama, kao što su Haiti, Peru, Dominikanska Republika, obezbedili sebi pravo da ubiru takse i poreze. Naravno, kad država više ne može da otplaćuje svoje dugove, onda se to tako radi. U drugim slučajevima (Meksiko) eksploatisali su glavne izvozne resurse, gde je prihod od nafte išao preko njujorških bankovnih računa koje su kontrolisale federalne rezerve. Dakle, još jednom, sistem federalnih rezervi je centralna banka SAD, i ona je privatna. Postala je privatna aktom o federalnim rezervama iz 1913. godine. Kreditori su često nametali svoju pravnu nadležnost u rešavanju sporova, a nisu prezali ni od vojne intervencije kako bi realizovali svoja potraživanja. Od 1980. godine do 2000. godine privatni kreditori su od Latinske Amerike naplatili 192 milijarde dolara više od iznosa koji su pozajmili. Godine 1999. i 2000. godine latinoameričke zemlje su isplatile 86,2 milijarde dolara više nego što su pozajmile. Međunarodni monetarni fond je Argentini u periodu od 1980. do 2000. godine stavio na raspolaganje 71,3 milijarde dolara, dok im je ona vratila 86,7 milijardi dolara. Zarada je bila 15,4 milijarde. Od 1982. godine do 2000. godine Latinska Amerika je isplatila svim kreditorima neverovatnu sumu od 1.450 milijardi dolara, što je četiri puta više od njenog duga iz 1982. godine. Dakle, vidite sada šta je lihvarska politika i do čega, u stvari, dovodi nekontrolisano zaduživanje. Argentinski spoljni dug je 2004. godine bio 130 milijardi dolara, iako je Argentina u periodu od 25 godina isplatila više od 200 milijardi dolara. Jula 2000. godine nadležni argentinski sud je u presudi obrazloženoj na 195 strana razotkrio nelegitimnu prirodu duga i krivicu MMF-a i sistema federalnih rezervi SAD zbog siromašenja zemlje. Veliku pomoć u ovom procesu MMF i sistem federalnih rezervi su dobili od novokomponovanih argentinskih kapitalista, tajkuna, oligarha, kako god hoćete. Dakle, velika je sličnost sa situacijom u Srbiji. Kako navodi direktor lista „Mond diplomatik“ Injasio Ramon, MMF, Svetska banka i Svetska trgovinska organizacija neguju kult profita, izazivajući ekološko pustošenje raznih delova planete. Sada bih citirao delove intervjua bivšeg službenika Svetske banke, Amerikanca Džona Perkinsa, koji je objavio knjigu „Priznanje jednog plaćenog ekonomskog ubice“. Prevod na srpski jezik je nezgodan; na engleskom jeziku to je „economic hitman“, adekvatan termin ne postoji u srpskom jeziku, ali približan je ovom. Znači, „Priznanje jednog plaćenog ekonomskog ubice“. Intervju sa njim je objavila „Geopolitika“, naš poznati srpski časopis, 19. 2. 2008. godine. Evo šta kaže Džon Perkins, kao bivši službenik Svetske banke i MMF-a: „Najvažniji zadatak za ekonomskog plaćenog ubicu je da otkrije sve one zemlje trećeg sveta koje imaju resurse za koje su zainteresovane američke korporacije; uzmimo primer nafte. Zatim tim zemljama Svetska banka ili njoj slične institucije dozvoljavaju ogromne pozajmice, ali novac ne ide direktno u tu zemlju, on pre ide američkim kompanijama koje grade moćne fabrike i industrijske komplekse ili preduzimaju druge grandiozne infrastrukturne projekte u toj zemlji. Zemlja, naravno, završava tako što upada u ogroman dug koji ne može da izmiri. Tada mi“, to priča Džon Perkins, „ekonomske plaćene ubice idemo nazad u tu zemlju i kažemo – s obzirom na to da ne možete da platite svoje dugove, dajte nam ono od čega živite, prodajte vašu naftu po niskim cenama našim naftnim kompanijama, ili druge prirodne resurse. U nekim situacijama u kojima mi nismo imali uspeha, agenti“, on ih ovde naziva šakali, takođe nema adekvatan prevod na srpski jezik, reč je o plaćenim ubicama, „su poslati da sruše tu vladu ili da eliminišu one lidere koje ekonomske ubice nisu uspele da podmite. To se meni dogodilo“, govori Džon Perkins, „u Panami i Omar Torios je ubijen kao rezultat toga. Ako bi i šakali podbacili“, dakle, plaćene ubice, „onda ide američka vojska, kao što je slučaj sa Irakom.“ Dakle, da ne bude neke zabune, Džon Perkins je bivši službenik Svetske banke. Završio je studije za rukovodioce, za menadžment na Univerzitetu u Bostonu i brzo je postao zanimljiv kao odgovarajući potencijal političko-privrednim strukturama i bezbednosnim strukturama, kao što su Nacionalna agencija za bezbednost SAD i MAIN, mala kompanija koja je bila konsultant Svetske banke u okviru investicionog programa za zemlje trećeg sveta. Dakle, ovde i mi ulazimo. Kako se dalje navodi, on je preko noći postao plaćeni ekonomski ubica. Pozivam građane da nabave „Geopolitiku“ ili vide na njihovom sajtu, to je broj od 19. 2. 2008. godine, i pročitaju ceo intervju. Međutim, šta se dešava sa zaduženjem, možemo da vidimo iz primera SAD. U SAD se desilo nešto neverovatno. Svojevremeno je Mark Tven, čuveni književnik, izjavio da SAD imaju najbolji kongres, tj. parlament koji novac može da kupi, ali i ti kongresmeni i ti senatori su pokazali nešto novo. Sećate se, kada je izbila velika ekonomska kriza u SAD, u okviru koje je Džordž Soroš, jedan od retkih, zaradio 1,5 milijardi dolara, dakle, profitirao je od te krize, verovatno je znao šta će da se desi, da su brojne banke, kao i automobilska industrija, osiromašile i preko noći su nacionalizovane. Privatne banke su ultimativno zahtevale od Senata i Kongresa da odobre veliki tzv. „bank bailout bill“, koji će bankama koje je najviše pogodila kriza u SAD omogućiti da dobiju oko 700 milijardi dolara. Evo šta su govorili kongresmeni, dakle, njihovi parlamentarci, tada u Kongresu. Prolazili su gori dril nego da je u pitanju, kao predsedavajući, uvažena gospođa Čomić. Kongresmen iz Kalifornije Bred Šerman je u svojoj izjavi naveo da su pojedinim parlamentarcima, poslanicima u privatnim razgovorima pretili uvođenjem vanrednog stanja ukoliko ne usvoje ovaj bailout bill. Još 23. septembra 2008. bankari su tražili blanko ček, dakle, privatne banke, uključujući i sistem federalnih rezervi, da ne bude zabune, pošto se na čelu svih privatnih banaka u Americi nalazi sistem federalnih rezervi, kao privatna banka koju država ne može da kontroliše, čak Kongres ne može da je kontroliše. Dakle, još 23. septembra 2008. godine privatni bankari su tražili blanko ček i pretili recesijom, ali su tada senatori odbili da potvrde ovaj zakon. Zatim je berza doživela krah, rekordni pad, ali ni tada senatori nisu hteli da popuste. Nakon toga počinju pretnje uvođenjem vanrednog stanja. Dakle, predstavnici privatnih bankara, sistema federalnih rezervi otvoreno prete poslanicima u SAD, članovima Kongresa, da će uvesti vanredno stanje. Konačnu verziju bailout bill-a poslanici su dobili tek par minuta pre glasanja 3. oktobra 2008. godine. Zakon nije samo dao bankama 700 milijardi dolara, već je to bio blanko ček, zaista. Zašto? Zato što je do februara 2009. godine iz njihovog budžeta izbijeno 9,7 triliona dolara. Kao što vidite i na primeru Argentine i na primeru SAD, ekstremno zaduživanje dovodi do problema. Ono urušava osnovne demokratske principe, ono narušava demokratiju. Privatne banke, posebno moćne banke, kao što je sistem federalnih rezervi, ne rade po principu demokratije. Tamo se zna ko je gazda, ko odlučuje. Oni kojima se to ne sviđa mogu da napuste banku. Njihovi predstavnici su otvoreno govorili, predstavnici sistema federalnih rezervi, da njima u posao ne sme da se meša ni izvršna vlast, dakle administracija, ni zakonodavna vlast. To je model za ceo svet, to je model koji promovišu megakapitalisti, vlasnici krupnog kapitala. Naveo sam vam primer Džordža Soroša, koji je zaradio u krizi; kad su svi izgubili, kada je američka autoindustrija izgubila, kada su najmoćnije banke izgubile, Džordž Soroš je zaradio 1,5 milijardi dolara. Dakle, oni žele takav model da primene i na druge zemlje, na ceo svet. Postavlja se pitanje da li su, eventualno, banke kod nas znale da dolazi velika svetska ekonomska kriza? Ne bih rekao da su znale, ali neke komercijalne poslovne banke su uradile ono što su morale; one su godinama unazad pripremale strategiju u slučaju sistemske krize nastale na međunarodnom tržištu ili tržištu EU, kao i na regionalnom tržištu, lokalnom tržištu itd. Smatram da je i naša država morala da pripremi nešto slično, tj. da mora već sada da pripremi. Dakle, tu bi moglo štošta da se nauči od poslovnih banaka. One su imale spreman scenario za nastupanje krize na međunarodnom tržištu ili na tržištu EU, tako da mislim da su to neki saveti koji će moći da se iskoriste u budućnosti.
Zoran Ostojić nije tu. Ministre, da li želite reč?
Poštovane dame i gospodo, nema smisla da Diana sama brani ova dva zakona, a inicijator toga je bilo Ministarstvo za infrastrukturu, odnosno ja kao ministar za infrastrukturu. Naravno da sam vrlo zadovoljan svim diskusijama koje su do sada ovde izrečene. Posebno me raduje ozbiljnost s kojom poslanici pristupaju realizaciji ovog programa restrukturiranja putne privrede, uz sve one kritične note, koje takođe prihvatam, od odgovornosti pa do nekih ličnih, subjektivnih ocena o stanju na putevima. Suština je u tome da ova dva zakona danas u privredu Srbije ubrizgavaju 175.000.000 evra. To je suštinska stvar, po meni, za posao koji je urađen. Naravno da u godinama u kojima sam nisam toliko naivan da prihvatam jedno ministarstvo sa tolikim dugom, a da ne znam kako je napravljen. Polako ću odgovarati na jedno po jedno pitanje poslanika, ali neću imenovati pa se nemojte ljutiti na mene. Dakle, deset meseci se bavimo ovim problemom. To nije brzina. Deset meseci. Prvo smo pet meseci utvrđivali da li je taj dug napravljen za one poslove o kojima se govori. Interne komisije iz Ministarstva infrastrukture i dve revizije van Ministarstva infrastrukture su utvrdile da su ti poslovi napravljeni. Lično sam obišao 20 ili 35% tih objekata, svi su urađeni. Dakle, dug od 30 milijardi koji sam nasledio su poslovi koji su u prethodnim godinama urađeni. Ne ulazim u onaj finansijski deo o kome ste govorili, jedan budžet, drugi budžet itd. Dakle, poslovi su urađeni. Za mene je to bio najvažniji indikator da preduzeća koja su radila, a svaki dug prethodne vlade prihvatam kao svoj, dođu do sredstava koja su ulagala. Naravno, bilo je tu dosta trzavica, bilo je u javnosti dosta priča, bilo je i mojih sukoba sa putarima, putnom privredom, pretnji štrajkovima itd., ali suština je u ovome što sam sada rekao. Ako je tako, a Vlada Republike Srbije, čiji sam član, jednoglasno je prihvatila projekat izgradnje autoputa na Koridoru 10 kao svoj prvi zadatak u naredne četiri godine, onda preduzećima, domaćim preduzećima, i svi ste o tome govorili, treba pružiti šansu da taj posao rade. Naravno, oni ne mogu da ga rade ako ćemo ići uvek na tendere, a uvek se išlo na tendere; oni ne mogu da ga rade ako nemaju uslove za to, mehanizaciju, jer tehnološki nivo mehanizacije u Evropi danas je vrlo visok; oni ne mogu ići na to, naravno, ako nemaju kadrove i ne mogu da plate svoje ljude. To je bio razlog zbog čega smo detaljno sve ovo analizirali, pa tek danas izašli pred vas. Možda su zakoni, dan, dva, tri, na brzinu predloženi, ali suština je u ovome što ja sada govorim. Tražio sam od Vlade punu podršku i dobio sam je. Ne želim, nekoliko vas je to reklo, da se po tom pitanju Skupština deli. Vlada je apsolutno jedinstvena u stavu da dug putarima treba isplatiti i da treba da se stvore uslovi da se ta naša preduzeća (evo, jedan tender je bio za sever, Horgoš - Novi Sad) pojave na tim licitacijama. Naravno, puno toga vi ovde znate i meni je drago što toliko znate, ali ne bih komentarisao neke ocene koje nisu baš bile... o tome šta se radi na Horgošu. Doktor Vladan Batić je izašao, pa neću da komentarišem. Radi se danas tamo. Danas tamo na jednom gradilištu ima 78 radnika, na drugom 98; to ne govorim da vas imresioniram, to su podaci redovni. Ali, nemojmo svi da se mešamo sada kada smo prihvatili koridor kao našu perspektivu pa da svi počnemo da projektujemo i da gradimo. To je opasnost. Meni je drago što većina ljudi u zemlji to shvata, i to je najvažnije za nas. Ima tamo 50 mašina, ali je padala kiša, ne mogu ljudi da skidaju humus kada je zemlja mokra itd., da vas time ne zamaram. Što se tiče mosta Beška, gospodin Maraš je lepo pitao i mene čudi, on odande dolazi, nije da nije urađen nijedan stub, urađeno je 27 stubova; uradiće se još tri stuba i onda će do kraja godine biti završena konstrukcija od 1200 metara sa ove leve strane Dunava. Da ne pričam o tome, taj projekt ide dobro i gradi se punim intenzitetom. Naravno, kada se radi o preduzeću za puteve, puno je dilema bio oko toga 2006. godine, sećam se, bez obzira na to što tada nisam bio aktivan u putnoj privredi, da li od preduzeća koje je na budžetu, Direkcije za puteve, napraviti javno preduzeće. Lično bih bio za to da ostane Direkcija za puteve, no javno preduzeće je napravljeno. Međunarodni krediti koji dolaze u javno preduzeće ne mogu da se troše ni na koje druge strane sem na to za šta su dati. To je prva stvar i ona eliminiše korupciju i krađu u tom delu. Regionalni i magistralni putevi se održavaju, i to je prioritetni zadatak preduzeća za puteve, i to iz sredstava koja dolaze, kao što ste rekli, od prihoda od putarine i akciza. Prošle godine je to bilo oko 300 miliona, ove godine će biti 350 itd. Pošto se svi zaklinjemo u Evropu, evropski standardi su sledeći: 1.200.000.000, prema proceni evropskih stručnjaka, treba ulagati u održavanje regionalnih i magistralnih puteva u našoj zemlji. Ne u građenje novih, građenje novih je posebna stavka. To je onih 1.600.000.000 koje sam tražio od Vlade i od države da bismo završili Koridor 10. Dakle, u održavanje magistralnih i regionalnih puteva. Lokalni putići i lokalna infrastruktura održavaju se iz lokalnih sredstava, odnosno iz nekih drugih izvora. Mislim da smo jednom usvojili jedan zakon, baš je gospođa Tabaković mene kritikovala. Pitala je gde će otići te pare, iz kakvih kredita se finansira lokalna samouprava. To je tako po zakonu i to je ovo što sam malopre rekao, provereno u preduzeću za puteve. Nije moglo da se krade, od naplate putarine ne govorim za sada... nije moglo da se krade iz tog dela, jer je on potpuno definisan. Moje provere su kazale da nema mahinacija u ovom delu o kojem ste vi govorili sada. Što se tiče cena, gospodin Nikolić je o tome govorio, cene su fiksirane u preduzeću za puteve, i tačno se zna kako se održava. Vidim da on to zna, a možda i dosta vas to dobro zna, kako se održavaju putevi leti, kako zimi; cene su tu i one su definisane i van toga ne može da se ide. Specijalni nalozi se daju kod klizišta, odronjavanja itd. Tačno se zna kako se daje. Svi papiri koje sam lično pregledao, a većinu sam pregledao, potpuno su čisti za godine koje su iza nas. Za ovih deset meseci apsolutno stojim na raspolaganju i nosim svu odgovornost. Svako od poslanika može da me pozove kad god hoće, da porazgovaramo i da dođe u Ministarstvo, otvorena su vrata, može tamo da se vidi sve šta smo radili svih ovih deset meseci. Dakle, osnovna stvar je ... Kada sam ja predlagao da se ovako reši pitanje duga, četiri meseca smo o tome razgovarali i svi smo bili jednoglasni i zbog toga smatramo da je to – neko je to lepo rekao, a ja ne volim o tome mnogo da govorim, uglavnom sam okrenut budućnosti i sadašnjosti – stabilizacija odnosa u putnoj privredi za budućnost. Za nekog novog ministra koji kada dođe neće više morati da se bavi dugovima. Mi danas dugove nemamo. Što se tiče Koridora 10, opet je jedan od poslanika pitao da li se to radi fiktivnim parama. Ne. Budžet je planirao 2.200.000.000 za severni krak, mi smo na tenderu dobili, milijardu i šest stotina će koštati severni krak, samo ovih 20 kilometara. Drugi deo para ćemo dati za jug od Levosoja do Preševa da bismo mogli da završimo, jer to su ugovori iz prethodnih godina, do 7. jula. Dakle, ni jedan jedini posao nismo počeli, a da nemamo podlogu u finansijama. Osnovna ideja Vlade Republike Srbije jeste da do dolaska međunarodnih kredita, o čemu smo toliko govorili... Hajde još jedanput da podsetim, 1.200.000.000 evra je obezbeđeno, odnosno najavljeno od međunarodnih banaka za realizaciju na projektu Koridor 10 od Leskovca do granice i od Niša do Dimitrovgrada. Severni deo još nismo definisali. I obilaznica oko Beograda ulazi u te kredite. Severni deo još nije definisan. Pokušaćemo da iznađemo sredstva, pa da nastavimo radove od Horgoša do Novog Sada domaćim parama. Kako? Videćemo. Dakle, ni jedan jedini dinar ne visi. Osnovna želja nam je da do kraja godine završimo kompletnu projektnu dokumentaciju za svih 150 kilometara autoputa, da izvršimo eksproprijaciju koliko je moguće i da na deonicama, ako bismo otvorili i koje ćemo otvoriti u idućoj godini... Kao što znate, i o tome je bilo dosta polemike, međunarodne banke daće kredite samo ako smo završili pripremne radnje. U pripremne radnje za izgradnju autoputa ulaze završeni glavni projekti, idejni glavni projekti i eksproprijacija zemljišta. To su osnovni elementi i preduslovi za ulazak na međunarodno tržište. Očigledno je da je danas, i tim sam posebno zadovoljan, finansijska, ekonomska kriza u svetu stvorila uslove da najzad ti projekti vezani za Koridor 10 postanu naša velika šansa. To je dobro. Dakle, ako država može da obezbedi ta sredstva, a očigledno je da možemo, onda je vrlo važno da to i radimo. Još jedna stvar koja me je posebno obradovala jeste vaše razumevanje za ljude u putnoj privredi. Neko je rekao jednu cifru, malo ću je ispraviti – 19.000 radnika radi neposredno u putnoj privredi. Kada se to pomnoži sa onima koji su njihovi kooperanti, sa porodicama itd., to je oko 100.000 ljudi koji neposredno žive od toga što se dešava u putnoj privredi. Što se tiče nekih drugih projekata, o njima danas ne bih govorio. Za projekat od Beograda do Čačka je takođe garantovano da će se završiti u ovoj godini; govorim o projektu, a pretpostavljam da ćemo, ako obezbedimo sredstva, ući u realizaciju tog posla iduće godine. Što se tiče „Alpine - Por“, nisam zaboravio pitanje gospodina dr Batića i pitanje gospodina Maraša. Ne mogu da govorim o tome danas, jer teče ta međunarodna arbitraža i nije uputno, to smo se dogovorili u Vladi, da bilo ko od nas daje bilo kakve informacije. Ali, informacija koju je izneo gospodin Batić, odnosno, ne gospodin Batić, nego kolega iz Poslaničke grupe G17 plus, kada se govori o koncesiji (pošto je to neutralno pitanje, mogu da govorim o njemu), uopšte nije bitno kolika je cena i koliko koncesionar hoće da kalkuliše sa cenom. Koncesija definiše da koncesionar preuzima obavezu da napravi objekat, da ga koristi, da ga vrati državi, naravno, uz sve one elemente koje država može da traži, zapošljavanje radnika itd. Cena je njegova stvar, i zato se time nisam bavio. Dokaz želje naših građevinara da rade jeste upravo licitacija koja je sprovedena za ove dve deonice puta, od Novog Sada do Horgoša. Osamnaest preduzeća je podiglo dokumentaciju, 12, 13 ili 15 ih se javilo; dobila su dva najjeftinija preduzeća. Mi smo cenu doveli, po mom mišljenju, i pre nego što je bila licitacija sam rekao, na realnih 600.000 - 700.000 evra po kilometru, jer je to samo jedna traka, jer su objekti završeni, eksproprijacija je završena i to je realna cena te deonice. Najtransparentnije, najotvorenije, na autoputu neće moći da se krade, ako stvarno budemo išli ovim putem i „tenderisali“ sve ostalo. Rekao bih još jedan detalj, vrlo važan. Recimo, javne nabavke jesu prava stvar za smanjenje korupcije, a postoji i jedan drugi elemenat koji je takođe vrlo važan. Mi ne možemo danas zatvoriti granice zemlje, pa reći – nećemo međunarodne tendere, nećemo međunarodna preduzeća ovde kod nas. Ali, možemo ih usmeriti. Za svaki međunarodni zajam, vi to dobro znate, bolje od mene, mora se raditi međunarodna licitacija. Tu imamo problem, naša preduzeća nemaju taj bonitet, da ne ulazimo u detalje. Recimo, „Mostogradnja“; bio sam zagovornik i sprečio dalju privatizaciju „Mostogradnje“, pa je sada država vlasnik „Mostogradnje“, 70%, jer smo dugove prema PIO fondu itd., prema državi, prebacili na naš državni kapital. I dalje tvrdim da je „Mostogradnja“ prava firma koja nam u narednim godinama treba, ali mi danas moramo stvoriti uslove da ta „Mostogradnja“ dođe do prvog posla, a prvi posao će biti na obilaznici od Orlovače ka Bubanj potoku, jedan most broj 13, da vas ne zamaram tim, da bi mogli da opstanu. Mi smo „Mostogradnju“ spasli, „Mostogradnja“ ne ide u prodaju, ali joj moramo dati posao, naravno, pod uslovima gde to možemo, barem tamo gde su pare domaće i gde međunarodne banke ne učestvuju u tenderima. Zahvaljujem se još jednom (ušao je gospodin Nikolić, možda me nije čuo), zahvalan sam poslanicima i vama posebno na ozbiljnosti i tretmanu koji ste dali ovom problemu, u ime putara. Naravno, ne tražim nikakve političke privilegije u tom delu. U svom mandatu, kritike na račun preduzeća koja su kod mene prihvatam u celini. Nijednog od direktora 12 preduzeća nisam postavio. Naravno da je feudalizacija nanela veliko zlo celokupnoj srpskoj privredi, ali ja u koaliciji sa ljudima sa kojima danas radim imam puno razumevanja i nemam nikakvih problema. Dakle, molim vas da moje rezultate merite kao da sam radio i poslednjih sedam godina na ovim projektima. Hvala vam.
Hvala, gospodine Mrkonjiću. Na osnovu člana 85. stav 1, prekidam današnji rad na jedan sat. Popodne ćemo nastaviti u 14.50 časova. Prijatno i hvala na saradnji.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice raspravom po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč, u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz 1. i 2. tačke dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi je četiri minuta i trideset sekundi. Posle njega narodni poslanik Dragan Stevanović. Izvolite.
Hvala. Poštovana potpredsednice, uvažena ministarka, malobrojne koleginice i kolege, ne stiže mi SMS, što je znak da nema prenosa. Ima prenosa? Znači, problem je sa SMS-om. U svakom slučaju, da ponovim ono što su rekle moje kolege, nezadovoljni smo što u zakonu nema kamate, nezadovoljni smo što kamate nema u pisanom obrazloženju, ima je samo u usmenom obrazloženju gospođe ministarke. Cenimo to, ali mislimo da se država vodi papirima, a ne rečima ili mobilnim telefonima. Mogli smo da dobijemo, recimo, ugovor usput. Kad smo mogli da dobijemo onaj veliki, značajni, istorijski sa ruskom državom, mogli smo da dobijemo i ovaj sa dve banke. U svakom slučaju, ovde su dva problema koja sprečavaju LDP da glasa: ovo prvo što sam rekao, voleli bismo da smo videli to što smo tražili, jer je to, na kraju krajeva, ozbiljnost države i nas poslanika koji preuzimamo nekakvu istorijsku odgovornost za zaduživanje generacija koje dolaze. Druga stvar je odgovornost za ovolike dugove od 300.000.000 evra ovog javnog preduzeća. Dobro je što smo utvrdili da je Đinđićeva, odnosno Živkovićeva vlada, kada je u pitanju Direkcija za puteve, predala Koštuničinoj vladi operativni dug od milijardu dinara, što je po sadašnjem kursu oko deset miliona evra, da je krajem 2005, pre nego što će da se formira Javno preduzeće, Direkcija imala dug od devet milijardi dinara, da je već 2006. dug narastao na 21 milijardu, pa 2007. na 25, da bi došao do 30 milijardi dinara, ili 300 miliona evra. Šta se dešavalo u tim godinama svi znamo – referendumska kampanja, jedni izbori, drugi izbori, asfaltiranje na telefonski poziv, privatni putevi u onom „emiratu“ koji Srbija ima na Mokroj gori, žičare itd. Jasno je kako su ovi dugovi nastali, ali nije jasno ko će za to da odgovara. Ovako, ovo je pokrivanje onoga što je bilo u prošlosti, predizbornih asfaltiranja, i mi u principu razumemo, zato što su u toj vladi, a čuli smo da su za sve krivi ministri finansija, sedeli mnogi iz sadašnje vladajuće koalicije i mnogi koji optužuju bivše kolege. Malo je licemerno sedeti u vladi, a optuživati kolegu ministra finansija iz te vlade. Govorim o prve dve vlade Vojislava Koštunice, koje su očigledno najviše dugova ovom javnom preduzeću donele. Zato, oni koji su za ovo odgovorni neka glasaju, a nadam se da će uspostavljanje pravne države u Srbiji omogućiti da i oni koji su odgovorni za ove dugove, koje će plaćati oni koji dolaze, kad-tad odgovaraju. Nadam se da ovo javno preduzeće više ne funkcioniše na način na koji je funkcionisalo za vreme te dve Koštuničine vlade, da se milioni i milioni para poreskih obveznika troše na jedan telefonski poziv u kampanjama. Nadam se da toga više neće biti i da više nikada aljkavost, bezobrazluk i najgore osobine partijske države građani Srbije neće pokrivati ovakvim kreditima. Hvala.
Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Draganu Stevanoviću, obaveštavam Narodnu skupštinu, na osnovu člana 85. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, da ćemo danas raditi i nakon 18.00 časova, po tački dnevnog reda koja u tom trenutku bude predmet naše rasprave. Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS iznosi 53 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, ovo se odnosi na gospodina Mrkonjića koji je malopre našao za shodno da se obrati poslanicima, a rekao je da je rasprava o ovim kreditima, odnosno uzimanje i povlačenje kredita u vrednosti od 175.000.000 evra od dve banke, kako je on to rekao, restrukturiranje putne privrede. Za SRS ovi krediti mogu da budu sve, ali da se definišu kao restrukturiranje putne privrede svakako ne mogu. Na početku današnjeg zasedanja Boris Aleksić, kao ovlašćeni predstavnik, izrazio je bojazan da će povlačenje kredita radi refinansiranja, odnosno zaduživanje države ili javnog preduzeća radi vraćanja dugova, biti predstavljeno kao ubrizgavanje 175.000.000 u putnu privredu. Saglasni smo da je to državi potrebno. Mnoge države koje su zbog različitih istorijskih okolnosti bile ruinirane su svoju ekonomiju, i sebe, podigle zahvaljujući javnim redovima, investicijama u oblasti putne infrastrukture, ali ovo o čemu danas govorimo definitivno nije restrukturiranje putne privrede u Srbiji. Sve aspekte sa kojih mi gledamo na ova kreditna zaduživanja, odnosno osporavamo nameru izvršne vlasti da ih tako predstavi, pokušaću u nekoliko rečenica i nekoliko minuta da obrazložim i predstavim. Kada govorimo o vrednosti, odnosno o iznosu pomenutih kredita, da bi javnost i poslanici stekli adekvatnu sliku koliko je to, možda je najbolje da svako od nas ko je imao priliku da prisustvuje sednici Skupštine pre nekoliko dana napravi paralelu sa ciframa o kojima je kolega Aleksandar Martinović govorio kada je pričao o pojavama u medijskom svetu Srbije i činjenici da dva čoveka kontrolišu mnogo veći novac u odnosu na novac koji ćemo kroz dva kredita povući i, što je ironija i licemerje, za taj novac država ima obavezu da da garancije, odnosno da to prođe skupštinsku proceduru. Vratio bih se na početak ove današnje rasprave, kada su poslanici opozicije izrazili skepsu u odnosu na ovaj zakon, odnosno tražili od predstavnika predlagača da obrazloži zašto u predlozima zakona nema kamata, nema rokova, nema grejs-perioda itd. Morate se složiti, gospođo ministre, da su ti zahtevi bili zaista opravdani. Ne insistiram na tome da je trebalo da ove vrednosti budu unete u tekst zakona, ali, ako ste zaista hteli da budete odgovorni, morali ste da pošaljete u Skupštinu prateći akt uz ovaj zakon. Kasnije ste za govornicom Skupštine Republike Srbije rekli i kolike su kamate i koji su rokovi, sve ono što je poslanike interesovalo. Čak ste na kraju izrazili svoju spremnost da zakon, odnosno ugovore koji su potpisani u potpunosti napravite transparentnim, odnosno date javnosti na uvid. Postavlja se pitanje šta je bio problem da se proceduralno, administrativno sve reši, možda nije bilo roka? Jedan ugovor ste potpisali 29. maja, je l' tako? Ali, složićete se sa mnom i oko ovoga: ova dva zakona jasno govore da povlačenje sredstava od kreditora ne bi bilo dovedeno u pitanje čak i da nismo danas o ovim zakonima raspravljali. Po prvom zakonu, ti rokovi ističu 30. juna. Znači, imali ste prostora, i vi i skupštinska služba, da ovo administrativno uredite na način kako bi to trebalo da se uradi, da otklonite svaku senku i sumnju u vaše namere, ako zaista nisu loše namere, i mislim da bismo raspravu možda počeli u drugačijem tonu, baveći se konkretnim i suštinskim stvarima koje se podrazumevaju i koje se nalaze u predmetnim ugovorima, odnosno u zakonima kojima bi te ugovore trebalo da ratifikujemo. Srpska radikalna stranka, da se razumemo, programski i koncepcijski ne osporava ekonomsku kategoriju davanja garancija. Smatramo da jedina dodirna tačka države i kapitala, odnosno kreditnog zaduživanja sme i može da bude upravo davanje garancije. Izuzetni su slučajevi kada država može da se zaduži, kada je u pitanju budžetski deficit, ali kada država ima kapaciteta da to iz realnih prihoda u kratkom vremenskom periodu vrati. Kao najodgovorniji čovek, bar kada su u pitanju finansije u ovoj državi, složićete se sa mnom da smo ekonomski apsolutno nespremni da odgovaramo na kredite. Malopre ste rekli da ovi aranžmani sa Međunarodnim monetarnim fondom nisu krediti, nemaju takav status. Kakav god status da imaju, objektivno će biti teret i budžetu i prihodnoj strani i svima onima koji su poreski obveznici, naročito ako prodiskutujemo o strukturi te tri milijarde, kako će i na šta će biti utrošene ili gde će biti plasirane. Ali, to je verovatno priča za neki novi rebalans, za koji očekujemo da će da dođe, a da li će ga biti ili neće, vreme će pokazati. Nemamo ništa protiv toga što se država ovde javlja kao garant, ali država mora zaista da se zamisli kome daje garanciju. Dajete garanciju preduzeću koje posluje sa gubitkom, dajete garanciju preduzeću koje je u porodici 14 preduzeća koja su, samo u prošloj godini, državi napravili dug od 1.600.000.000 evra. Mislim da znate o čemu pričam, od 15 javnih preduzeća, samo je „Telekom“ poslovao sa dobitkom, svi su ostali bili sa gubitkom. Ali, da ironija bude veća, na indirektan način Vlada Republike Srbije upravlja ovim preduzećem, država je osnivač. Slušali smo malopre od niza poslanika da upravni odbor bira Vlada. Koji su ljudi bili u upravnim odborima ovog preduzeća? Smatramo da država neodgovorno ulazi u tu priču. Razumemo i potrebe onih kojima Javno preduzeće duguje, ali to ne možemo da zloupotrebljavamo i ne možemo sada brinuti za sve te ljude, stičući ovde jeftine političke poene, a na drugoj strani praviti možda nesagledivu štetu. Ovo kreditno zaduživanje, odnosno davanje garancija može da se tumači i na način da je u svemu ovome država prepoznala svoju šansu da prebije svoje dugove sa ovim javnim preduzećem, pa će obaveze, ukoliko dužnik i ne vrati kredit, država da preuzme na sebe, da kroz pet narednih godina, posle jedne godine grejs-perioda, vraća ta sredstva i da prebije svoje dugove sa Javnim preduzećem. Može i tako da se gleda na stvar, ali to je zaista neozbiljno. Zaduživanje radi vraćanja dugova, morate da prihvatite ovu konstataciju i činjenicu, za SRS definitivno ne predstavlja restrukturiranje putne privrede. Ja ću sada na jednom vrlo interesantnom primeru kroz svoju priču da pokažem da ne može da se prepozna koncept izvršne vlasti o značaju javnih radova, odnosno promeni strukture izvoza ove države. Žao mi je što gospodin Mrkonjić nije tu, ali pretpostavljam da je svoju karijeru gradio na gradilištima širom sveta, kada je Srbija bila prepoznatljiva po svom neimarstvu. Ako govorimo o strukturi našeg izvoza, gospođo ministre, koja je jako važna za budžetske prihode odnosno za promenu bilansa, odnosno deficita, na drugom mestu posle poljoprivrede Srbija bi morala kao izvozni proizvod da ponudi svoju građevinsku odnosno putnu privredu, građevinsku operativu itd. Ali, jednostavno, u svemu ovome to se ne prepoznaje. Zaista bismo bili spremni da podržimo garancije, ali kada bismo u tim kreditima prepoznali investiranje, kada bismo tim kreditima pomogli našoj građevinskoj operativi da se pojavi na nekom međunarodnom tenderu, da dobijemo tender koji će obezbediti profitni priliv, koji će puniti devizne rezerve, koji će ekonomsku krvnu sliku ove države da menja. Ovo je presipanje iz šupljeg u prazno. Evo jednog primera da sam u pravu, gospođo ministre, kada kažem da Vlada nema koncept kada su u pitanju putna infrastruktura, javni radovi, održivi projekti. Da li je ova država pokazala interesovanje da se, recimo, javi na tender za izgradnju autoputa Boljare - Bar u Crnoj Gori? To je autoput, projekat koji ima status koncesije i, zamislite ironiju, tu koncesiju su dobili Hrvati, i to splitsko građevinsko preduzeće u konzorcijumu sa Institutom za saobraćaj Hrvatske. Oni su prepoznali značaj i smisao partnerstva javnog i privatnog sektora, javili se i dobili taj posao. Prvi su rangirani. Šta je to kod nas zatajilo? Ne postoji postupak ili reč Vlade i ministra ili bilo koga ko će me ubediti da nemamo ljudske resurse, kapacitete, znanje ili bilo šta drugo da odgovorimo tim neimarskim izazovima. Podsetiću vas na jednu činjenicu u vezi sa tim projektom – pravim digresiju jer je jako bitno, mnogo govori o strategiji i konceptu izvršne vlasti u Srbiji – četrnaest miliona evra košta kilometar puta na najkompleksnijoj i najsloženijoj deonici! Zamislite kakav bi devizni priliv Srbija od svega toga imala i kako bismo odgovarali izazovima ekonomskih problema i krize koji su pred nama da smo uspeli da našu građevinsku operativu, zašto ne i Javno preduzeće „Putevi Srbije“, angažujemo dole. Ko je zatajio? Zatajili su svi, od naše diplomatije do naše ekonomije. Sada pričamo o 175.000.000 evra koje ćemo, istina, ubrizgati, slažem se, među neke naše izvođače ili podizvođače, ali to se suštinski neće osetiti. Da zaista postoji opredeljenje ove države da se bavi perspektivama i, ponavljam, državnim projektima, danas bismo govorili o povlačenju novca koji bi zaista obezbedio nova radna mesta, javne radove, podizanje ekonomskih prilika u Srbiji. Takođe, gospodine ministre, hteo sam da kroz ovu priču kažem, bez obzira na našu ideološku i političku suprotstavljenost, da, ako ništa drugo, vi bar imate hrabrosti, lupite toj vašoj vladi o sto i tražite od nadležnih ministara i premijera da u ovu skupštinu pošalje zakon o planiranju i izgradnji. Zašto, gospodine ministre? Dok god SRS sedi ovde, na tome će insistirati. Ili ćemo vas naterati da to uradite ili ćemo vas oterati, pa ćemo mi to da uradimo. Ali, planska dokumentacija, zakon o planiranju i izgradnji, urbanistički planovi... Zašto sve to govorim, gospodine ministre? Ova država ili ovaj saziv, ova skupština je, čini mi se, do sada dala garancije na ko zna koliko stotina miliona evra kredita koje niste do sad mogli da povučete, a niste ih mogli povući zbog činjenice da ne postoji projektna dokumentacija. Zamislite besmisao da oni koji promovišu evropske vrednosti i vode Srbiju u Evropu traže pare, izglasaju garanciju, potvrde ugovore a nemaju projektnu dokumentaciju za puteve. Pa, ko će nas doživeti ozbiljno? Kakva je to poruka potencijalnim investitorima ili kakvu sliku ostavljamo o nama? Za to ne možete optužiti za opstrukciju opoziciju, konkretno SRS. To je ono što se vama stavlja na teret. Ali, priču da se to vama stavlja na teret i da ste za to vi kao Vlada i izvršna vlast odgovorni, i ova i sve vlade unazad od 2000. godine, pokušavamo danas da sakrijemo pričom da je ovo restrukturiranje putne privrede. Mi bismo, gospodine ministre, zaista želeli da se naša putna infrastruktura i putna privreda restrukturira, želeli bismo javne radove; želeli bismo da se naša država, kao ozbiljna država koja prepoznaje srpske nacionalne interese, ekonomske, pojavi i u Crnoj Gori i svuda u svetu gde se godinama unazad pojavljivala. Međutim, čini mi se da ne postoji koncept u Vladi, da Vlada ne prepoznaje ni viziju, ni koncept, niti vidi Srbiju u narednom periodu od pet ili deset godina, opterećena nekim jeftinim, niskim i potpuno bezvrednim problemima koji je tište jer je žrtva kompromisa i funkcioniše po principu stihije, od danas do sutra. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Milutin Mrkonjić. Izvolite.
Hajde da krenemo od ove poslednje konstatacije gospodina Stevanovića; odnosno, on je to u početku svog izlaganja rekao, reč „restrukturiranje“. Šta znači reč „restrukturiranje“? Znači prilagođavanje novim uslovima života i rada. Sada se vraćam unazad, izbegavam ubedljivo poslednjih deset meseci koliko sam u Vladi i neka se niko tu ne nađe pogođen. Moja kritika će biti usmerena ka budućnosti. Privatizacija preduzeća za puteve, kojih je bilo 42, najveća je greška koja je urađena od 5. oktobra do sada, i više neću da spominjem 5. oktobar. Tada su postojala 42 preduzeća koja su se bavila održavanjem magistralnih i regionalnih puteva, i bila su na budžetu. Uništena su sva velika građevinska preduzeća o kojima ste vi lepo govorili, to je moj san i tako će i biti ako ova vlada preživi u narednih godinu-dve dana, jer je građevinarstvo bilo naš najveći izvoznik, neću govoriti o detaljima. Velika preduzeća su nestala, odnosno ona koja grade, a ova smo privatizovali i nismo ih osposobili, prilagodili, restrukturirali da mogu da rade Koridor 10, koji je naša najveća razvojna šansa, i to ću govoriti dok sam živ, ako ga ne uradimo, a uradićemo ga sigurno. To je restrukturiranje. Šta smo onda uradili? Tim preduzećima smo napravili dug na lokalnim putićima, Koridor je ostao netaknut. Sada kada treba da uđemo u realizaciju Koridora, nemamo preduzeća koja to znaju da rade. Imamo delimično kadrove, mladi kolega, delimično. Znate, dole u Surdulici, tamo sam bio u petak... Znate vrlo dobro da nemamo kadrove, pobegli su ljudi na druga mesta, vraćamo ih sada. Imamo relativno dobru građevinsku operativu, ali nesposobnu da radi sve te velike poslove. Evo, gospodin Batić nije video 40 mašina sad na autoputu. Mora da se ulaže u mašine. Što je najgore, ta preduzeća ne znaju da rade autoputeve. To je restrukturiranje, za mene. Ako im danas damo ovih 175.000.000, što su ogromne pare, oni će biti sposobni, već danas su rekli – 120 novih mašina je kupljeno. Kupili su mašine i pokušaće da urade ovaj najlepši deo autoputa, između Novog Sada i Horgoša, u rekordnih četiri-šest meseci. To je restrukturiranje. Moramo i to da radimo, da bismo mogli, kada dođu međunarodni krediti, a oni će doći, nadam se, septembra meseca, ući u teže poslove dole na jugu. Očigledno je da Vlada ima dobru strategiju dole na jugu, gde su teške deonice – Sićevačka i Grdelička klisura su teške. Lepo ste rekli, tamo je vrednost radova između osam i dvanaest miliona. Samo da se ne gađamo, vi ste to dobro rekli, sa tim ciframa; svaki pametan čovek dobro zna da deonice autoputa u bilo kom delu zemlje ne mogu biti iste kao neke druge deonice, u nekom drugom delu. Zato sam namerno i rekao reč "restrukturiranje", mada ju je teško izgovarati. Moramo i to da uradimo i da kažemo 1. septembra – evo, naša preduzeća koja su radila i koja će da rade (i naravno strana, u to ne ulazim), sposobna, idu na ove teže deonice autoputa. Za dve i po godine moramo završiti, bez obzira na to kako vi cenili moje reči, da ga popularišem ili ne znam kako, moramo za dve i po godine dovršiti autoput kroz našu zemlju da bismo ispred Rumuna i Bugara ušli u trku za taj deo Evrope, naravno, što se tiče tranzita. O pogodnostima koje dobijaju naša preduzeća neću da govorim, prošlog puta je neko i zbog toga kritikovao mene. O tome neću da govorim, to se podrazumeva. Zato sam rekao reč "restrukturiranje". Lepo ste rekli, radio sam širom sveta i sticao ovo znanje širom sveta, ali, da bismo potom mogli da idemo, setite se... Nemam običaj da ponavljam, sem pozitivnih stvari iz istorije, da uzimam u usta nešto što možda nekom trenutno smeta, ali politički ne. Da, da, drug Tito, zašto ne? Mi smo prvo na našoj obnovi zemlje posle rata napravili građevinsku operativu. Na toj pruzi od Beograda do Bara, tu sam počeo kao pripravnik. Naša smo preduzeća osposobili, pa su onda išla u zemlje trećeg sveta, a ovaj čovek je to lepo prodavao, lepo. Zašto to ne bi bila ponovo naša šansa, da kroz naše projekte ovde osposobimo naša preduzeća? Jer, ne mogu naša preduzeća napolje danas, u to budite ubeđeni. „Mostogradnja“ je ubedljivo najbolje preduzeće u građenju mostova, ne znam u Evropi bolje od njih, verujte mi. Moj prvi saradnik je Dejan Kovačević, koji je bio direktor „Mostogradnje“ godinama, on to kaže, verujem mu. Ali, „Mostogradnja“ nema bonitet; danas ona kuburi sa milijardu duga, koji ne ulazi u ovo o čemu smo danas govorili. Moramo videti kako. Da bismo sve to uradili, imamo kratko vreme, molim vas da me u tome podržite. Ne mene, nego Vladu Republike Srbije, koja (odgovaram gospodinu Stevanoviću na vrlo konkretan način) prvi put, a dosta dugo sam u ovom poslu, ima strategiju razvoja infrastrukture. Napravljen je Nacionalni savet, koji vodi lično predsednik države, to je vrlo važno, bez obzira na to što će neko to da shvati ovako ili onako; napravljen je tim ljudi koji to radi, u infrastrukturi postoji ceo tim ljudi koji to radi, ako meni verujete, a mene ste izabrali; ako me ne volite, žao mi je, nađite boljeg i mlađeg, prihvatiću to, koji taj posao stručno radi. Znamo šta nam valja činiti. Rekli smo da je prvi prioritet put kroz našu zemlju, drugi prioritet pruga, treći metro, stanogradnja, o čemu vi sada govorite. To smo rekli i to je definisano. Prvi put radi pet ministarstva: Ministarstvo ekonomije, Ministarstvo finansija, Ministarstvo za infrastrukturu, ministarstvo planiranja i Ministarstvo za NIP. Svi smo zajedno, koordiniramo između sebe, malo teškoća ima, ali u tim koordinacijama u koalicionim vladama to tako ide. Prema tome, ako mene pitate, ako meni verujete, verujte mi da ovakva klima nije skoro postojala. Druga stvar, vrlo važna, poslednji projekat sam radio u obnovi zemlje i često mladim kolegama u ministarstvu dižem hrabrost na taj način, pa i mojoj divnoj drugarici Diani, kada kažem – deco, ono je bilo vreme kada nismo imali dinara, danas sam zadovoljan onim što imamo. Mi danas imamo deo sredstava; ovo što ćemo ove godine završiti, 40 km, molim da zapamtite, ćemo završiti do 29. novembra. Imamo i potencijalnih 1.600.000.000 međunarodnih kredita. To su fantastične pare. Imamo izvrsnu šansu. Pa, nije valjda Angela Merkel pametnija od nas, ili Obama, kada govorimo o infrastrukturi? Nisu oni valjda pametniji? Nisu valjda nemački putevi lošiji od naših? Pa mora Angela Merkel da baci i u te rupe poneki ašov. Nije valjda svet lud kada kaže da je ulaganje u infrastrukturu u današnjem trenutku najveća šansa da se preživi? U tom kontekstu, kada govorimo o javnim radovima, ja ne ulazim u detalje vezane za javne radove u ostalim oblastima i u lokalnoj samoupravi, govorim o ovim državnim poslovima i za te državne poslove se zalažem. Dakle, prava orijentacija Vlade i pravi cilj Vlade je jasan. O detaljima ćemo se još usaglašavati. Hvala.
Pravo na repliku na osnovu tumačenja, narodni poslanik Dragan Stevanović.
Gospodine ministre, kroz vašu diskusiju sam prepoznao dve stvari. Najpre, vi i ja smo saglasni oko mnogo toga, a sa druge strane, stekao sam utisak da vi kao ministar i predstavnik izvršne vlasti pokušavate mene, kao opozicionog poslanika, da ubedite ili da mi stavite do znanja šta to sve u ovoj državi ne valja, ne štima ili je loše. Tu sam potpuno saglasan sa vama. Hoću ovo da vam kažem. Kada je u pitanju restrukturiranje, nisam osporavao potrebu restrukturiranja, ali, gospodine ministre (time ću završiti, neću više da polemišem, odnosno da repliciramo jedan drugom), kada je restrukturiranje u pitanju, vi u postupak restrukturiranja ulazite sa ljudima koji su najodgovorniji za nestanak svih velikih građevinskih preduzeća u ovoj državi. Srpska radikalna stranka zbog te činjenice izražava bojazan da ćete postupak restrukturiranja privesti kraju onako kako bi to odgovaralo interesima države, odnosno Republike Srbije. Hvala vam.
Reč ima ministar Milutin Mrkonjić.
Zahvaljujem se gospodinu Stevanoviću. U jednoj stvari je u pravu; u većini stvari se mi slažemo, ali što se tiče sadašnjeg stanja, vidim da su mediji to pokušavali nekoliko puta da zloupotrebe, čak i moju iskrenost, a smatrao sam i smatraću uvek da je najbolje da se čovek iskreno obrati javnosti kada ima nekih problema, da ih zajedno rešavamo. U sadašnjoj vladi nema čoveka koji ovo što sam ovde rekao osporava. Najviše truda ubedljivo ulaže gospođa Diana, jer je trenutno najveći problem kako obezbediti i stvoriti uslove za to. Moram da kažem, sviđalo se to nekome ili ne, gospodin Mlađan Dinkić, koji je puno učinio da se ti međunarodni krediti približe, u podeli poslova je taj zadatak prihvatio zajedno sa Dianom i rade ga za sada, po mojoj oceni, besprekorno. Onog momenta kada budem osetio da neko ne radi iskreno u tom timu, povući ću se. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić. Poslaničkoj grupi SRS na raspolaganju je 37 minuta.
Koleginice i kolege narodni poslanici, u prilog današnjoj skupštinskoj raspravi povodom ovih predloga zakona o davanju garancije Republike Srbije za „Societe Generale“, odnosno Unikredit banku, a po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, imam nameru da u ime Poslaničke grupe SRS prezentujem nekoliko podataka koji ukazuju, rekao bih, na suštinski loš koncept vođenja ekonomske politike Vlade ili, bolje rečeno, odličan koncept, ali konstantnog zaduživanja države, što upravo i danas sa ova dva predloga zakona na neki način tražite od nas. Mnogo toga se spekuliše vezano za restrukturiranje i zaduživanje, međutim, ono što je evidentno, to su podaci, odnosno analiza o zaduženosti Republike Srbije, gde se nedvosmisleno pokazuje i dokazuje da su se u oblasti zaduživanja u inostranstvu ispoljile izuzetno negativne tendencije koje se, pre svega, ogledaju u enormnom povećanju apsolutnog iznosa spoljnjeg duga i samim tim stepena zaduženosti zemlje. Šta to u prevodu znači? To znači da bi u narednom periodu država Srbija mogla da zapadne u ozbiljnu dužničku krizu, o čemu je govorio i kolega Aleksić, koja bi u sadejstvu sa efektima aktuelne svetske finansijske krize mogla imati izuzetno negativne efekte na privredu Srbije. Ekonomistima je to dobro poznato, ali zarad javnosti, stepen zaduženosti jedne zemlje se meri na osnovu raznih pokazatelja tako što se uporede ukupan dug, anuiteti i kamate, sa jedne strane, i godišnji društveni proizvod, monetarne rezerve, ukupan izvoz i tekući devizni priliv, sa druge strane. Najčešće se zaduženost meri kada se stave u odnos anuiteti spoljnjeg duga prema tekućem deviznom prilivu. Pokazatelj zaduženosti zemlje može biti i odnos strukture inostranih sredstava i društvenog proizvoda, učešće stranih sredstava u ukupnim investicijama, kumulirani skok stranih investicija u društvenom proizvodu. Mereno većinom pokazatelja, Srbija je, dame i gospodo narodni poslanici, prezadužena zemlja. Stepen zaduženosti Srbije, mereno kvantitativnim odnosom duga i izvoza, izgledao je ovako: dug je krajem 2003. godine, na primer, bio 3,11 puta veći od izvoza robe i usluga u toj godini; u 2004. godini dug je oko 2,78 puta veći od godišnjeg izvoza robe i usluga; u 2005. godini 2,34 puta; u 2006. 2,28, što je iznad granice za visokozadužene zemlje, prema kriterijumu Svetske banke. Tako se, nažalost, naša država svrstava u veoma zadužene zemlje, zajedno sa Bugarskom, Brazilom, Hrvatskom, Turskom, Kazahstanom itd. Ovo su podaci Global development finance. Poređenja radi, dugovi naše stare države, Jugoslavije, koja je tokom osamdesetih godina smatrana prezaduženom zemljom, nisu premašivali iznos od 22 milijarde dolara. Dugovi ovih šest država koje su nastale na prostorima bivše SFRJ su sada višestruko veći, u čemu prednjače Hrvatska i Srbija, a samo dug Srbije u 2007. godini prelazi iznos duga SFRJ. Obim i dinamika priliva inostranih sredstava u Srbiju od te 2000. godine može se sagledati kroz kumulirani suficit finansijskih transakcija i povećanje neto spoljnog duga.Spoljni dug Srbije u 2006. godini, izražen u dolarima, veći je za 81% nego u 2000. godini, a izraženo u evrima - za 28%. Inostrani dug u 2007. godini je povećan za 142% u poređenju sa 2000. godinom, a izraženo u evrima - za 53%. Priliv akumulacije iz inostranih izvora apsorbuje se preko deficita platnog bilansa. Visok kumulirani suficit finansijskih transakcija u Srbiji u periodu od 2000. do 2007. godine, a jasno je da je tu reč o periodu u kojem se vodi jedna kontinuirana ekonomska politika i zna se ko je zadužen za nju, jedino što dolazi do rokada u foteljama, posledica je povećanog korišćenja srednjoročnih i dugoročnih inostranih kredita, kao i donekle priliva neto stranih investicija. Uvoz kapitala omogućavao je da Srbija privremeno finansira deficit tekućeg bilansa, zahvaljujući čemu nije prinuđena da poveća izvoz po svaku cenu, ali jasno je da će uskoro doći vreme da se mora obezbediti devizni priliv za otplatu duga. Inostrani dug Srbije je povećan sa 10.830.000.000 dolara, što je ekvivalentno iznosu od 11.658.000.000 evra, u 2000. godini na 26.236.000.000 dolara u 2007. godini, a ukupan spoljni dug danas, kako se procenjuje, iznosi oko trideset milijardi dolara. Ono na šta bih takođe tokom današnje diskusije želeo da ukažem jeste činjenica da je i struktura spoljnog duga Srbije nešto što izaziva poprilično nedoumica i raznih spekulacija, međutim, tu je jasno da su iskazane izuzetno negativne tendencije. Naime, u već pomenutom periodu od 2000. do 2008. godine dug javnog sektora se kreće oko cifre od devet milijardi dolara.Međutim, dug privatnog sektora je u 2000. godini bio gotovo zanemarljiv, da bi u 2007. godini dostigao 17.195.000.000 dolara. Priča da dug privatnog sektora ne predstavlja veliki problem za našu privredu, jasno je, ne pije vodu, jer kada vreme za otplatu dođe uvek se može postaviti problem servisiranja duga od strane države i teret otplate može pasti, u krajnjoj liniji, na sve građane, kao što je bio slučaj u vreme velike dužničke krize 1983. godine, u vreme kada je Savezna vlada, mislim da je Milka Planinc tada bila predsednik, pod pritiskom tih inostranih poverilaca morala da prihvati otplatu celokupnog spoljnog duga, dakle, i javnog i privatnog. Dug tog privatnog sektora, naprotiv, predstavlja znatno veći problem, zbog toga što je njegova struktura nepovoljna. Znači, u segmentu finansijskog sektora na dug bankarskog sektora otpada manji deo, a najveći deo se odnosi na lizing. Znači, zadužujemo se radi kupovine robe na lizing, opreme itd, što znači da se taj privatni sektor ne zadužuje u inostranstvu radi ulaganja u proizvodnju i pospešivanja privredne aktivnosti. Dakle, u uslovima velike zaduženosti, a jasno je da se država Srbija, odnosno njeni građani nalaze upravo u takvim uslovima, kada dođe vreme za otplatu dugova, za privredu postaje preveliki teret da u jednom dužem vremenskom roku isporučuje inostranstvu robu ili usluge radi otplate dugova. U takvoj situaciji, a svedoci smo toga, smanjuje se potrošnja u zemlji, smanjuju se zarade radnika, iscrpljuju se sirovinski resursi itd. To može da traje nekoliko godina, ali kada pređe određenu granicu privreda zamire i smanjuju se izvori iz kojih se otplaćuju dugovi. Zbog preorijentacije na uvozne inpute u industrijskoj proizvodnji taj neto devizni efekat izvoza se smanjuje. Jasno je da privredni rast Srbije u periodu od 2000. godine naovamo karakterišu stope rasta koje su niže u poređenju sa stopama priliva sredstava iz inostranstva, odnosno povećanje zaduženosti zemlje u posmatranom periodu. Inostrana sredstva više nisu, dakle, u dovoljnoj meri alocirana u proizvodnju, koja bi eventualno mogla da obezbedi nekakav privredni rast. Spoljni dug Srbije u periodu od 2000. do 2007. godine, ovo je interesantan podatak, rastao je po prosečnoj godišnjoj stopi od 13,5%, izraženo u dolarima, dok je prosečno godišnje povećanje spoljnog duga izraženo u evrima 6,22%. U istom periodu prosečne godišnje stope rasta bruto domaćeg proizvoda Srbije iznose tek oko 5,5%, što znači da povećan priliv inostranih sredstava nije pratilo adekvatno povećanje stope privrednog rasta. Sećamo se samo priča za 2009. godinu, kada je reč o BDP, a zatim, ionako nizak procenat je dodatno umanjen. Sve ovo, kao što ste mogli da čujete, praktično ukazuje na tu generalno lošu sliku koju imamo u ovoj oblasti, dakle, na politiku kreditnog zaduživanja koja dugoročno stvara samo loš poslovni, odnosno privredni ambijent u zemlji, kako god ga definisali, kao restrukturiranje ili kao nešto drugo, investiranje, ali jasno je o čemu se zapravo radi. I ovo o čemu danas raspravljamo, odnosno ova dva predloga zakona, novi zajmovi, kao i ono što nam se desilo pre nekih mesec-dva, a to je najnoviji kredit koji je preuzet od MMF-a, najave o povećanju budžetskog deficita i tako dalje, jasno ukazuje na to da će građani Srbije to osetiti kroz životni standard, ali time što će on iz dana u dan biti niži. Najveći problem u celoj ovoj priči je to što niko ne snosi odgovornost za sve ovo što je činjeno. Međutim, iskreno se nadam da će se i to u neko dogledno vreme promeniti. I samo poslovanje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ na najbolji način oslikava kojim je putem krenula država sa ovakvim režimom i Vladom. Zahvaljujem se na pažnji.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji imaju još vremena na raspolaganju, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne.) Predlagači? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Societe Generale“, Pariz, Francuska, po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“ i Predlogu zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist Unicredit Bank Srbija a.d. Beograd po zaduženju Javnog preduzeća „Putevi Srbije“. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O POREZU NA DOHODAK GRAĐANA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom, do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po ovoj tački dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati: narodna poslanica Lidija Dimitrijević Poslaničku grupu SRS, narodni poslanik Rade Obradović Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica i Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju narodna poslanica Gorica Mojović. S obzirom na to da je vreme kada treba da razmenimo i obaveštenje o prenosu, sekretaru Skupštine Srbije je generalni sekretar RTS-a gospodin Veljković poslao obaveštenje: „Poštovani gospodine Odaloviću, obaveštavam vas da u ponedeljak, 1. juna 2009. godine, od 17.00 časova, zbog ranije preuzetih programskih obaveza prenosa mečeva sa teniskog turnira Rolan Garos i emitovanja kviza „Zdravo Evropo“, nećemo biti u mogućnosti da pratimo zasedanje Skupštine Srbije u direktnom prenosu na RTS 2. U nadi da ćete imati razumevanja, srdačno vas pozdravljamo“, i dalje ne mogu da pročitam ime, „sekretar Veljković.“ Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača Diana Dragutinović, ministarka finansija, želi reč? (Da.) Izvolite. Reč ima Diana Dragutinović.
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, pred vama se nalazi Predlog zakona o izmenama Zakona o porezu na dohodak građana. Dozvolićete mi ovom prilikom malu digresiju. Podsećam da u Srbiji postoje četiri osnovne vrste ugovora o radu: ugovor o radu kad je u pitanju zaposlenje, privremeni i povremeni poslovi, ugovori o delu i ugovori po osnovu autorskih honorara. Za razliku od ugovora o zaposlenju, ostale tri vrste ugovora ne predstavljaju ugovore po osnovu stalnog radnog odnosa i mogu biti, i uglavnom jesu, dodatni izvor prihoda za zaposlene, odnosno stalni izvor prihoda za nezaposlene. Fiskalno opterećenje zarada, koje zapravo predstavlja i dominantan izvor prihoda od rada, u svakom slučaju predstavlja neku referentnu vrednost. Kada govorimo o fiskalnom opterećenju zarada najčešće se u žargonu govori, što ne znači da je tako u stručnom jeziku, da je 100 dinara neto zarade opterećeno sa 65 dinara poreza i doprinosa. Namerno sam želela da istaknem ovu razliku između žargonskog izražavanja o fiskalnom opterećenju i onoga što zaista predstavlja standard, a to je količnik poreza i doprinosa u odnosu na troškove zarade. Prema tom pokazatelju, a to je zvaničan pokazatelj koji meri stepen fiskalnog opterećenja, fiskalno opterećenje zarada kao referentne vrednosti jeste otprilike 40%. Sledeća vrsta ugovora su ugovori o privremenim i povremenim poslovima. Oni su podložni potpuno identičnom poreskom opterećenju. Međutim, do nedavno usvojenih izmena Zakona o porezu na dohodak, ugovori o delu, a naročito ugovori na osnovu autorskih honorara imali su drugačiji tretman. Fiskalno opterećenje 100 dinara neto honorara iznosilo je u proseku 33,7 dinara, u nekim slučajevima 26,6, i to za zaposlene honorarce, odnosno 48,3 dinara ili u nekim slučajevima 37,3 za nezaposlene honorarce. Nedavno usvojene izmene Zakona praktično su imale za cilj da se izjednači poreski tretman autorskih honorara sa dugogodišnjim tretmanom ugovora o delu za zaposlene honorarce. Sigurna sam da niko od vas nema ništa protiv tzv. poreske pravičnosti. Poreska pravičnost kaže da osobe koje ostvaruju iste prihode moraju da izdvajaju i iste poreze i doprinose i to definitivno i jeste kamen temeljac savremenog poreskog sistema. Međutim, nakon svega što se dešavalo od momenta usvajanja ovog zakona do sada naučila sam da nagle promene, bez obzira na, recimo, ispravan pravac promena i bez obzira na motiv stvaranja pravičnog fiskalnog sistema, nisu dobre. Želim posebno da naglasim da nije sporno da nam je potreban novi zakon o porezu na dohodak građana. Međutim, takođe su nam potrebne i promene u Zakonu o doprinosima socijalnog osiguranja da bi se izjednačio tretman svih autorskih honorara, bez obzira na to da li su honorarci zaposleni ili ne, kada su u pitanju doprinosi socijalnog osiguranja. U međuvremenu, dok ne promenimo Zakon o porezu na dohodak građana i dok ne promenimo Zakon o doprinosu za socijalno osiguranje, ovim novim izmenama predlaže se u osnovi samo promena člana 56. koji se odnosi na normirane troškove. Podsećam da su oporezivi prihodi od autorskih i drugih srodnih prava zapravo razlika između bruto prihoda i normiranih troškova. Do usvajanja ovih izmena normirani troškovi, na primer, za vajarska dela, umetničku keramiku, zidno slikarstvo itd. iznosili su 60% bruto prihoda. Za slikarska, grafička i druga dela, naučne i stručne radove, izvođenje umetničkih dela - 50%. Za estradne programe, proizvodnju emisija, proizvodnju baze podataka - 40%. Podsećam da član 57. priznaje troškove u punom iznosu. Dakle, pre promene Zakona normirani troškovi su bili 60, 50 i 40%. Da bi se izjednačio poreski tretman oni su promenjeni u 30, 20 i 20%. Ovim promenama se predlaže da se u osnovi poresko opterećenje na autorske honorare poveća za 15%, dakle 15%, a ne 15 procentnih poena, na 50, 43 i 34%. Čekajući novi zakon, molim vas da podržite ove promene. Hvala.
Da li izvestilac Odbora za finansije narodna poslanica Branka Ljiljak, zamenica predsednika Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković želi reč? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, pa narodni poslanik Radoje Obradović, pa posle njega narodna poslanica Lidija Dimitrijević. Izvolite.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Dragutinović, koliko nas pamćenje služi, mi smo raspravljali o ovim zakonima pre mesec dana. Mislim da smo dovoljno vremena proveli u ovoj skupštini i da bismo mogli jedni drugima da priznamo neke greške kada ih ima. (Diana Dragutinović: Mislim da sam to uradila.) Ovde se u obrazloženju izmena i dopuna ovog zakona pominje potreba stvaranja uslova za dalje ujednačavanje fiskalnog opterećenja prihoda fizičkih lica po osnovu autorskih prava itd. Zapravo je reč o nemogućnosti Vlade da realizuje zakon koji je donela u okviru zakona koji su pratili rebalans budžeta. Samo se o tome radi. Mi smo i tada, to ćemo učiniti i danas, ukazivali na značaj jednog potpuno drugačijeg pristupa javnim finansijama zemlje. Vi na tako nešto postepeno pristajete, pa ste predložili dosta dobar rebalans budžeta, posle jednog lošeg rebalansa budžeta tokom 2008. godine i jednog nešto lošijeg budžeta, o kojem smo raspravljali krajem 2008. godine. Dakle, ne može država da donosi zakone koje potom ne može da primeni, pa da u parlamentu traži podršku i razumevanje za izmenu tih zakona, a da ne pruži nikakvu garanciju i uveravanje da je makar nešto naučila iz grešaka koje je učinila. Šta je problem sa ovim zakonom? Pa, problem je... i to je posebno aktuelno u ovo vreme borbe protiv korupcije i kriminala, koja je lajt-motiv naše politike, pa nam tako ministri, predsednici, premijer najavljuju hapšenja, koja samo što nisu usledila, pa će biti ljudi iz vlasti... Pa, to smo mi jednom preživeli, to nije originalno; kad nije znao šta da radi Milošević je najavljivao borbu protiv korupcije i kriminala i po pravilu je nalazio mangupe u svojim redovima. A zna se ko je to radio pre Miloševića. Dakle, ako govorimo o ovim zakonima onda moramo vrlo odgovorno istaći našu nesposobnost, kao parlamenta, da definišemo zakone koje će ovo društvo moći da poštuje. Jer, kada u toj meri opteretite nekoga po osnovu poreza koji se plaća na autorski honorar, onda ne preostaje ništa drugo do bežanja u sivu zonu, izbegavanja poreskih obaveza i manje-više je to logična posledica ovako rigidnih zakona. Zakoni koji se donose donose se u skladu sa velikim potrebama države, koja ne vidi način obezbeđivanja potrebnih sredstava za izmirenje svojih obaveza, osim jedne rigidne poreske politike. Dakle, mi ćemo ubrzo opet menjati zakone koji su pratili rebalans budžeta, jer u ovom trenutku Vlada pregovara sa univerzitetima. Univerziteti su na vreme ukazali na neodrživost svoje pozicije ukoliko im Vlada sva sredstva koja oni ostvare prisvoji. Kada smo raspravljali o rebalansu budžeta upozorili smo vas na nešto tako. I sada to isto ponavljamo: mi jesmo za definisanje jednog jasnog i pravičnog poreskog sistema, nemamo ništa protiv toga, ali kada će ta poreska reforma biti sprovedena ako ne sada kada su nam najpotrebniji rezultati efikasne poreske politike? Imamo institucije u ovoj zemlji koje o tome treba da vode računa, institucije koje se staraju o primeni zakona, institucije koje su postale pretnja za građane, ali ne i za samu državu. Povodom prethodne tačke smo raspravljali o lakoći s kojom je jedno javno preduzeće napravilo minus od 175.000.000 evra (konkretno trista, a pokrivamo sada 175.000.000 kreditima), a da godinama niko u državi nije reagovao, a ovde se suočavamo sa problemima države koja je nemoćna da naplati poreze koje je propisala po osnovu autorskih honorara i srodnih ugovora. Dakle, mi smo predložili jedan amandman kojim pokušavamo da uskladimo tačku 3) i tačku 2), odnosno opterećenje za slikarska dela, grafička dela, tj. uvažavanje normiranih troškova u iznosu od 43%; to je tačka 2). Tačka 3): interpretacija, odnosno izvođenje estradnih programa zabavne i narodne muzike, proizvodnja fonograma, proizvodnja videograma, proizvodnja emisija, proizvodnja baze podataka i za druga autorska i srodna prava koja nisu navedena u tačkama 1) i2) – 34% od bruto prihoda. Znači, najmanje je priznatih normiranih troškova u najdominantnijem sektoru, ako govorimo o obimu, jer definitivno je više pevača, onih koji snimaju i prave spotove, snimaju i proizvode muziku, od vajara i slikara u Srbiji. Pa ako njima najmanje normiranih troškova priznajemo, a znamo da i ovako ne postoji efikasan sistem kontrole i naplate i da je tako nešto praktično nemoguće, zašto guramo društvo u sivu zonu i od svakog čoveka koji se bavi nekim honorarnim poslom u tom sektoru pravimo potencijalnog prestupnika? Nas je jedan sistem doveo do života na granici regularnosti. Kupovali smo benzin na ulici, menjali smo devize na ulici, kupovali smo stanove po smešnim cenama od 50 maraka i bilo je normalno, pošto mi živimo tako što kraduckamo, da i oni koji su na vlasti isto to rade i da niko nema pravo da postavi pitanje zašto nam je život takav kakav je. Ali, danas država mora da donosi logične zakone. Mi vam predlažemo da povećate ovaj procenat normiranih troškova koji se priznaju i da ga uskladite sa procentom koji se priznaje po ovoj tački 2) za slikarska dela, grafička dela, industrijsko oblikovanje itd., da ga dignete sa 34 na 43, jer će se tako proširiti osnovica u kojoj će biti realno naplatiti porez. Nijedna zemlja nije uspela da bude kreativnija u poreskoj politici i naplati poreza od onih koji tu poresku politiku pokušavaju da izbegnu i da smanje procenat poreskog opterećenja, pa neće biti ni ova naša. Zalažemo se za liberalnu poresku politiku, možemo da razgovaramo o tome, ali u nekim drugim situacijama. Ovde vas upozoravamo da je najekspanzivniji deo politike koju vi sad pokušavate da regulišete onaj koji obuhvata autorske honorare definisane tačkom 3) izmena i dopuna Zakona, a da ste tu priznali najmanje normirane troškove. Mislim da je bolje biti fer i otvoriti mogućnost ljudima da plate porez, ne gurati ih u izbegavanje poreza, jer će tako stradati i oni i sama država. Sve dok se poreska politika ne prilagodi mogućnostima našeg društva i, s druge strane, upozna društvo sa posledicama jednog takvog odnosa, mi ćemo imati rupu bez dna. Ovde u Srbiji je prirodno pozivanje na pravo na besplatno školovanje, besplatno lečenje, čitav nizbesplatnih usluga, efikasnu socijalnu politiku, a sa druge strane, kada se postavi mogućnosti države da tako nešto obezbedi suočavamo se sa otporima u situacijama u kojima država traga za tim sredstvima. Mi moramo povući crtu i reći šta je ova zemlja sposobna da ponudi svojim građanima. I pored minimalnih sredstva kojima u ovom trenutku raspolažemo, moramo imati jasnu viziju. Mi vam predlažemo da mnogo više pažnje posvetite toj viziji nego samim ciframa. Znači, da spustite taj pritisak i podignete mogućnost prihvatanja poreske politike kao nečega što je normalno i što ide uz građanski status u ovoj našoj zemlji. Ako je poreska politika nelogična, ako su poreska opterećenja tako kruta, kao što jesu, onda će ona biti rušena i izbegavana, a to nije ni vaš interes, a nije ni naš, kao opozicione stranke koja želi da menja ekonomski sistem u našem društvu. Liberalna poreska politika je odgovor na krizu. Odgovor na krizu je upravo u tome. Poreska politika sama po sebi ne može biti rešenje te krize, ali može biti jedan elemenat koji je bitan, zapravo i preduslov izlaska iz stanja u kome se nalazimo, koje je posebno haotično zbog toga što nije posledica svetskih poremećaja nego činjenice da su u promenjenim okolnostima koje su nastale u svetskoj ekonomiji sve naše slabosti došle do mnogo većeg izražaja nego što je to bio slučaj bez same svetske krize. To je naš zajednički problem. Vlade se menjaju. Ministri odlaze i dolaze neki novi, ali mi smo svi taoci jednog pogrešno definisanog poreskog sistema. Izvedena je poreska reforma 2001. godine. Rezultati te reforme su manje ili više korektni, ako govorimo o uspostavljanju nekih elementarnih preduslova za normalno funkcionisanje zemlje. Uveli smo porez na dodatu vrednost 2004. godine, pa smo liberalizovali poresku politiku tragajući za stranim investicijama, liberalizovali smo poresku politiku afirmišući berzu. Te olakšice smo u međuvremenu povukli i sada smo otprilike na novom početku. Taj početak ima smisla ukoliko ne pravimo greške. Pre mesec dana smo definisali normativne troškove i procenat koji se priznaje. Sada to menjamo, zato što je bilo pogrešno utvrđeno. Ako uspostavimo nove principe, neka oni budu razumljivi svima. Nema smisla terati ljude u jedan ilegalan život, u izbegavanje poreza, samo zbog toga što oni te zakone ne mogu da poštuju. Zakoni moraju biti logični. Mi vam predlažemo da prihvatite naš amandman, da izjednačite stavove 2. i 3, da prihvatite normirane troškove u iznosu od 43%. Pri tom znamo da vi to ne možete da uradite, jer i sa ovim izmenama ne znate kako ćete pokrpiti rupe koje se pojavljuju tako, makar u budžetu kroz projekcije, posebno kada se otvori pitanje univerziteta i finansiranja univerziteta, odnosno sredstava koja univerziteti samostalno dobijaju. Država ih potpuno prisvaja. Onda će tih 40% biti preneto na školarine i na studente, jer univerzitet bez toga ne može da funkcioniše. To je naš zajednički problem, koji možemo da rešimo uz uvažavanje nekoliko jednostavnih istina. Donet je loš zakon; taj zakon menjamo, ali zato što je bio loš. Šaljemo građanima poruku da smo pogrešili, da ne želimo da živimo tako što ćemo parazitirati na njima, da ova zemlja mora da funkcioniše, da se uspostavlja znak jednakosti između prava i obaveza. Ova tačka ima smisla, ali nema smisla posle prethodne, jer smo videli da se može potrošiti 175.000.000 ili 300.000.000 evra, a da niko za tako nešto ne odgovara. Sada građani treba da plaćaju poreze da bi se takva šteta, između ostalog, pokrivala. To su razmimoilaženja između LDP-a i vladajuće koalicije. Liberalna poreska politika, prihvatljiva poreska osnovica sa poreskom stopom, širok poreski prostor, ne uzak, nego jako širok. Naravno, oni koji najviše imaju treba najviše i da plate. Pošto najviše plaćaju, oni zaslužuju poštovanje i respekt. Dok se ne uspostave takvi odnosi, mi ćemo živeti u provizorijumu zemlje u kojoj je sve moguće, sve je dopušteno i zato niko u njoj neće biti zadovoljan. Dobićete podršku za ove izmene i dopune Zakona. Predlažem da prihvatite ovaj naš amandman. Naravno da ćemo podržati i bez tog amandmana, ali će zakon sa amandmanom biti bolji; podržaćemo zato što time pružamo podršku i pokušavamo da zaštitimo one koji su pretrpeli štetu zbog jednog lošeg zakona.
Pre nego što dam reč gospodinu Radojku Obradoviću, obaveštenje koje je poslato poslaničkim grupama. Smatram da na osnovu člana 27. treba da vas obavestim da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, na osnovu člana 204. Poslovnika Narodne skupštine, a na predlog poslaničkih grupa SRS i LDP, odredila Dan za odgovaranje na poslanička pitanja u vezi sa aktuelnom temom. Odredila je utorak, 2. jun 2009. godine, sa početkom u 12.00 časova, kao Dan za odgovaranje na poslanička pitanja u vezi sa aktuelnom temom, a na osnovu predloga Poslaničke grupe SRS od 29. aprila 2009. godine. Aktuelna tema koju je poslanička grupa predložila je: "Upućivanje i učešće profesionalnih pripadnika Vojske Srbije, osoblja civilne zaštite i zaposlenih u organima uprave Vlade Republike Srbije u mirovne operacije i drugim aktivnostima u inostranstvu". Radi odgovaranja na pitanja u vezi sa ovom temom pozvani su: predsednik Vlade Mirko Cvetković, Dragan Šutanovac, ministar odbrane i Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova. Poslanička grupa LDP je, na osnovu člana 205, predložila da se odgovara na poslanička pitanja u vezi sa aktuelnom temom: "Utvrđivanje odgovornosti potpredsednika Vlade Božidara Đelića i ministra spoljnih poslova Vuka Jeremića, kao najodgovornijih državnih funkcionera za zaustavljanje evropskih integracija i procesa ukidanja viza. Razlozi blokade procesa evropskih integracija i ocena planiranih poteza državnih organa i preduzimanje konkretnih i brzih mera državne politike za deblokadu procesa evropskih integracija i ukidanje viza za građane Republike Srbije". Na pitanja o ovoj aktuelnoj temi odgovaraće Mirko Cvetković, predsednik Vlade, Božidar Đelić, potpredsednik Vlade i Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova. Ovim vas obaveštavam, a ovo obaveštenje je prosleđeno vašim poslaničkim grupama. Reč ima narodni poslanik Radojko Obradović, a posle njega narodna poslanica Lidija Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, danas imamo jednu, po mišljenju Demokratske stranke Srbije i našeg poslaničkog kluba, vrlo značajnu sednicu. U prve dve tačke imali smo zakone o davanju garancija na dva kredita vezana za finansiranje puteva, a da nijednom rečju nismo dobili nikakvu garanciju da se za dve godine neki sličan zakon neće ponovo naći na dnevnom redu. Čuli smo da je iza svake vlade ostajao dug. Očigledno je da propisi, odnosno odluke o poslovnoj politici nisu poštovani. Sada smo došli do situacije da Javno preduzeće duguje značajna finansijska sredstva; biće im odobren kredit, ali nismo čuli ni jednu jedinu reč o tome na koji način ćemo sprečiti da ovo i neka druga javna preduzeća nemaju slično poslovanje. Sada raspravljamo o zakonu o porezu na dohodak. Mi smo vam posebno zahvalni što ste predložili ovaj zakon. Kažete, puno ste naučili u proteklih dvadesetak dana od kada je ovaj zakon usvojen, ali ako se bude založio i potpredsednik Vlade Đelić, verovatno ćemo u sledećih nekoliko dana imati još jedan zakon, zato što potpredsednik Vlade uveliko govori o tome da ne treba poštovati Zakon o budžetu, vezano za one sopstvene prihode koji se tiču visokoškolskih ustanova. Mislili smo da Vlada ima ministra za obrazovanje, to je gospodin Obradović, a gospodin Đelić se valjda bavi naukom i evropskim integracijama, ali ako se on bude založio, očigledno je da ćemo raspravljati i o tom zakonu. Ovaj zakon smo usvojili 29. aprila, a 21. maja smo ga dobili ponovo. Opet po hitnom postupku. Da li je reč o slučajnosti ili o nameri, ali razlozi za donošenje po hitnom postupku su potpuno identični. Jednom ste nam rekli da su rešenja od 29. aprila izuzetno važna da se stvari u Srbiji ne bi zaustavile; sada nas praktično vraćate ovim zakonom na neka prethodna rešenja, ali opet sa istom argumentacijom i istim obrazloženjem. Upravo ovaj zakon dokazuje ono što smo govorili – da vi, u stvari, nemate apsolutno nikakvu strategiju i da se ponašate od danas do sutra. Ono što danas nije rečeno, to je da su ova dva zakona, odnosno ova tri zakona i rezultat aranžmana sa Međunarodnim monetarnim fondom. Kako? Ako pažljivo pročitate aranžman, naći ćete i zakone vezane za poresku politiku, ali i obaveze koje država preuzima, vezano za poslovanje Javnog preduzeća „Putevi Srbije“. Dvadeset dana nakon potpisivanja aranžmana ili, ako hoćete, pet dana, pošto nam je zakon stigao 21. maja, a aranžman je sklopljen 15. maja, Vlada Republike Srbije je uradila sve da sruši aranžman sa Međunarodni monetarni fond. Ako mislite da se tako možete ponašati prema Skupštini Srbije jer vam to ovde prolazi, nisam siguran da će to proći kod Međunarodnog monetarnog fonda. Kada pažljivo pogledate naš aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom, očekuje se da će realni pad bruto društvenog proizvoda biti oko 2%, da će inflacija biti oko 10%, da će se smanjiti deficit tekućeg računa. Više je nego jasno, i vi ste pre neki dan rekli, da ćemo verovatno tražiti povećanje deficita; više je nego jasno da inflacija u najboljem slučaju može da bude tolika, a pitanje je šta će biti i sa deficitom. Na strani 4. aranžmana, na polju troškova, rečeno je da će se zamrznuti plate u javnom sektoru. Kada pogledate bilten koji vi izdajete, onda taj fond plata raste iz meseca u mesec. Biće zamrznuto zapošljavanje. Nisam poneo, ali možete mi verovati na reč, svakog dana možete videti oglase za prijem novih funkcionera u državnoj administraciji. Kakvo je tozamrzavanje sa tim prijemom, voleo bih da znam. Što se tiče nominalnog zamrzavanja penzija, voleo bih da to kažu gospodin Čolaković ili gospodin Krkobabić. Oni se baš ne slažu sa ovim što piše ovde, a čini mi se da je predizborni slogan u kampanji za Zemun bio da je, u stvari, jedini čovek koji je rekao "ne" MMF-u potpredsednik Vlade Krkobabić. Baš bih voleo da vidim da li će ova stavka o zamrzavanju plata ostati ili će u nekoj od izmena zakona biti revidirana. Što se tiče preusmeravanja 40% sopstvenih prihoda u budžet Republike Srbije, o tome više govori potpredsednik Đelić, jer on svakodnevno objašnjava kako je to stanje neodrživo i kako treba da se promeni. Meni nije jasno zašto Vlada Republike Srbije ruši aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom. Inače, član 18, strana 6, ovog sporazuma govori o hitnom eliminisanju zaostalih dugovanja „Puteva Srbije“ i izmirivanju budućih obaveza. Prema tome, to je i te kako obaveza prema aranžmanu sa Međunarodnim monetarnim fondom. Ne znam kako će MMF gledati na tačku 21. ovog sporazuma, koja govori o praćenju i dostavljanju fiskalnih podataka. Pošto Narodna skupština te podatke ne dobija, ne znam da li će se složiti i oni sa sličnim načinom izveštavanja. Osvrnuću se na naš omiljeni zakon, Zakon o budžetskom sistemu. Mada, moram da priznam, tu postoji značajan napredak – ranije smo kršili član 14. (o budžetskom kalendaru), pa smo onda kršili član 15, vezano za memorandum, a sada, očigledno, napredujemo, kršimo samo član 70. Vi imate obavezu kao Vlada, da nam dostavljate izveštaj budžetske inspekcije. Da, član 70. Zakona o budžetskom sistemu utvrđuje obavezu vašeg ministarstva da dostavlja izveštaje Vladi, a da Vlada upućuje te izveštaje Skupštini Srbije. Tih izveštaja nema. Jedan od razloga je, verovatno, to što budžetskih inspektora ima samo osam, ali nisam siguran da je to u skladu sa potpisanim ugovorom i aranžmanom sa MMF-om, koji predviđa praćenje i fiskalnu odgovornost. Mi smo se, kao poslanička grupa, obratili predsednici Skupštine i predsedniku Vlade sa zahtevom da nam se, u skladu sa Zakonom o budžetskom sistemu, ovaj izveštaj dostavi. Prilično mi je komplikovano da navedem sva kršenja aranžmana sa Međunarodnim monetarnim fondom, koji je sklopljen pre svega nekoliko dana. Ali, hajde da pogledamo rokove koje definiše taj aranžman: biznis plan „Puteva Srbije“ - do kraja maja. Pažljivo sam čitao „Službeni glasnik“, tu nema biznis plana „Puteva Srbije“. Danas je 1. jun, to znači da je kraj maja završen. Vlada treba da usvoji biznis planove za državna preduzeća krajem maja. Poslednje što sam našao je „Službeni glasnik“ iz februara meseca, to je bilo daleko pre nego što je taj ugovor započet i tu su biznis planovi za „Transnaftu“, „Srbijagas“ i neka druga preduzeća. Čini mi se da ni tih biznis planova nema, ili Narodna skupština ni o tome nije obaveštena. Što se ovog zakona tiče, jedna stvar je da li su ta rešenja dobra, druga stvar je da li ćemo čekati celovit zakon, a potpuno treća stvar je da li menjamo bitne stvari i bitne uslove koji postoje u zemlji iz dana u dan. Govorićemo u toku ove rasprave o različitim primerima sa kojima smo suočeni praktično svakodnevno. Jedni uslovi važe danas, a neki potpuno drugačiji nekoliko dana kasnije. Ovo je očigledan primer za ono što smo govorili i očigledan primer da je i te kako nedostajala jedna ozbiljna sednica na kojoj bismo raspravljali o strategiji izlaska iz krize i koja bi onda u mnogo većoj meri bila obavezujuća i za Vladu Republike Srbije, ali i za sve druge državne organe. Što se našeg poslaničkog kluba tiče, mi ovaj zakon možemo da podržimo, ali ćemo u toku nedelje uputiti zahtev da se održi vanredna sednica Skupštine, sa temom – strategija izlaska iz krize. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Lidija Dimitrijević, a posle nje narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Petoj sednici Prvog redovnog zasedanja, koja je održana pre mesec dana, tačnije, od 24. do 29. aprila, u velikoj žurbi, da bi se iskoristilo odsustvo većine narodnih poslanika SRS, na dnevnom redu se zajedno sa rebalansom budžeta našao i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana. Ovaj predlog zakona usvojen je 29. aprila, a njegova primena je počela 8. maja. Danas je opet na dnevnom redu vanrednog zasedanja Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana, ali ovog puta izmene se odnose samo na jedan deo već izvršenih izmena. Radi se o utvrđivanju poreske osnovice obveznika koji plaćaju porez na prihod od autorskih prava, prava srodnih autorskom pravu i prava industrijske svojine. U članu 55. je definisano da oporezivi prihod od autorskih i srodnih prava i prava industrijske svojine čini razlika između bruto prihoda i troškova koje je obveznik imao pri osnovanju i očuvanju prihoda, osim ako ovim zakonom nije drugačije propisano. Dalje, član 56. se odnosi na normirane troškove, a član 57. na stvarne troškove. Članom 56. utvrđuje se iznos normiranih troškova i bio je u aprilu predmet izmene. Tada je odlučeno da se umesto 60% od bruto prihoda priznaju normirani troškovi u visini od 30% bruto prihoda obvezniku - autoru, odnosno nosiocu srodnog prava, za vajarska dela, tapiserije, umetničku keramiku, keramoplastiku, mozaik i vitraž, za umetničku fotografiju, zidno slikarstvo i slikarstvo u prostoru u tehnikama: freska, grafika, intarzija, emajl, intarzirane i emajlirane predmete, kostimografiju, modno kreatorstvo i umetničku obradu tekstila, pri čemu se misli na tkani i štampani tekstil i slično. Kod ovih obveznika, umesto 40%, oporezivi deo prihoda je bio 70% bruto prihoda. Dalje, umesto prvobitnih 50% od bruto prihoda priznaju se normirani troškovi u visini od 20% od bruto prihoda za slikarska dela, grafička dela, industrijsko oblikovanje sa izradom modela i maketa, sitnu plastiku, radove vizuelnih komunikacija, radove u oblasti unutrašnje arhitekture i obrade fasada, oblikovanje prostora, radove na području hortikulture, vršenje umetničkog nadzora nad izvođenjem radova u oblasti unutrašnje i fasadne arhitekture, oblikovanja prostora i hortikulture sa izradom modela i maketa, umetnička rešenja za scenografiju, naučna, stručna, književna i publicistička dela, prevođenje, odnosno prevodi, muzička i kinematografska dela, restauratorska i konzervatorska dela u oblasti kulture i umetnosti, za izvođenje umetničkih dela (sviranje i pevanje, pozorišna i filmska gluma, recitovanje), snimanje filmova, idejne skice za tapiseriju i kostimografiju kada se ne izvode u materijalu. Oporezivi deo prihoda, umesto 50%, kod ovih obveznika povećan je na 80% bruto prihoda. Sledeća stavka se odnosi na priznavanje normiranih troškova, umesto prvobitnih 40% od bruto prihoda, na 20% bruto prihoda obveznicima za interpretaciju, odnosno izvođenje estradnih programa zabavne i narodne muzike, proizvodnju fonograma, proizvodnju videograma, proizvodnju emisija, proizvodnju baze podataka i za druga autorska i srodna prava koja nisu navedena u tačkama 1) i 2) ovog člana. Kod ovih obveznika oporezivi deo iznosi 80%, umesto prvobitnih 60% bruto prihoda. S obzirom na to da je priliv prihoda u budžetu smanjen u prva četiri meseca ove godine, Vlada je uradila rebalans budžeta već u aprilu, a obično se to radi pred kraj godine. Tom prilikom, kako bi Vlada navodno smanjila javnu potrošnju, donet je Zakon o privremenom smanjenju plata, odnosno zarada, neto naknada i drugih primanja u državnoj administraciji i javnom sektoru. U cilju povećanja prihoda budžeta povećan je porez na upotrebu motornih vozila, mobilnih telefona, plovnih objekata, vazduhoplova i letelica. Najviše štete od ovoga imaju vlasnici starih dotrajalih automobila velike kubikaže. Zatim su povećane akcize na derivate nafte, iako je to već jednom učinjeno u januaru ove godine. Usvojene su izmene i dopune Zakona o porezu na dohodak građana. Od 8. maja se plaća porez na dohodak građana na novčano primanje po osnovu naknade iz kupoprodajne cene ostvarene prodajom kapitala u postupku privatizacije društvenog i državnog kapitala, koji se isplaćuje fizičkom licu u skladu sa zakonom u iznosu od 200 evra u dinarskoj protivvrednosti za svaku punu godinu radnog staža u postupku privatizacije. Do sada se ovaj porez nije plaćao, shodno tadašnjem članu 9. Zakona o porezu na dohodak građana. U delu koji se odnosi na porez na prihode od kapitala, promena u članu 63. se odnosi na oporezovani prihod od kapitala po osnovu dividendi i udela u dobiti, odnosno po osnovu prava na srazmeran deo prihoda investicione jedinice za rezidenta Republike Srbije. Sada čine 80%, umesto dosadašnjih 50%, bruto dividendi ili udela u dobiti isplaćenih tj. raspodeljenih obvezniku, odnosno prihoda od investicione jedinice po osnovu srazmernog dela. Takođe je povećan oporezivi deo prihoda od autorskih i srodnih prava i prava industrijske svojine, jer je smanjen procenat u kome se priznaju normirani troškovi. Nakon usvajanja ovakvog predloga zakona usledile su oštre reakcije javnosti, udruženja poslodavaca, direktora ustanova kulture i nevladinih organizacija, koje su se odnosile na ovaj poslednji deo, na povećanje poreza na prihod od autorskih i srodnih prava. Krizni štab honoraraca Srbije dao je saopštenje u kome je zahtevano momentalno ukidanje člana 6. novog Zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana. U saopštenju se navodi da svaka buduća izmena poreskih stopa na honorare nikako ne bi smela da se razmatra bez javne rasprave i konsultacije sa onima kojih se to tiče. Izuzetno je zanimljiv sledeći deo saopštenja, koji kaže ovako: „Hitnost zbog usklađivanja sa standardima Međunarodnog monetarnog fonda nikada više ne sme da se navodi kao razlog za donošenje ovako nepromišljenih i štetnih rešenja.“ Zatim ističu da oni ostaju otvoreni kao partneri države u osmišljavanju politike postepenog smanjenja poreza na autorske honorare od sledeće godine, koje bi pratilo tempo najavljenog privrednog oporavka Srbije. Na osnovu ovog poslednjeg dela moglo bi se zaključiti da su oni poverovali Mlađanu Dinkiću da je kriza u Srbiji počela da prolazi. I Ministarstvo kulture se oglasilo ovim povodom. U saopštenju ovog ministarstva je ocenjeno da izmene i dopune iz aprila mogu dovesti ustanove kulture u poziciju nemogućnosti ispunjavanja umetničkih i finansijskih obaveza prema angažovanim saradnicima. Stav Ministarstva kulture je da će izmene Zakona o porezu na dohodak građana negativno uticati na umetničko stvaralaštvo i sam rad umetnika. Na sve to Mlađan Dinkić je rekao da ako ne bude drugih rešenja, visina poreza će biti vraćena na ranije utvrđen procenat. Naravno, kada on nešto kaže, svi građani su sigurni da tako neće biti. Pred poslanicima Narodne skupštine je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana. Vrše se izmene samo ovog dela koji se odnosi na oporezivanje autorskih i srodnih prava, ali ne onako kako je gospodin Dinkić obećao – visina poreza neće biti vraćena na ranije utvrđeni procenat. Naime, za prvu grupu obveznika, kojima su prvobitno bili priznati normirani troškovi u iznosu od 60%, pa u aprilu svedeni na 30%, sada se priznaju u visini od 50% bruto prihoda, što znači 10% manje u odnosu na prvobitno rešenje. Za drugu grupu obveznika, kojima je bilo priznato 50% normiranih troškova, u aprilu je smanjeno na 20%, sada se priznaju u visini od 43% bruto prihoda, a to je 7% manje. Za treću grupu obveznika prvobitno je priznavano 40% normiranih troškova. Izvršeno je smanjenje na 20%, a sada se predlaže priznavanje normiranih troškova na iznos od 34%, što je 6% manje u odnosu na prvobitno rešenje. Na ovaj način biće smanjeno poresko opterećenje umetnika, ali doprinosi na ugovor o autorskom delu će ipak biti veći nego pre izmene Zakona o porezu na dohodak građana. Verujem da građani Srbije, od kojih se ogromna većina suočava i pokušava da izbori sa negativnim efektima svetske ekonomske krize, stoje na strani ljudi iz kulture i umetnosti i smatraju da je neophodno da država smanji poreska opterećenja koja im je nametnula, jer činjenica je da je niz godina stanje u kulturi i umetnosti u Srbiji jako loše. Pomenuću samo nekoliko izjava članova Koordinacionog odbora umetničkih udruženja u kojima ukazuju na najznačajnije probleme u ovim oblastima. Izražavaju pesimizam u vezi sa situacijom u kulturi i ukazuju na posebno težak položaj samostalnih umetnika. Samostalni likovni umetnici praktično zavise od dobre volje grada da im uplaćuje doprinose, i to minimalne, a s obzirom na nepostojanje tržišta i mali broj galerija praktično zavise od toga da li će stići na red na jednu izložbu godišnje, za koju mogu da dobiju oko 50.000 dinara, što predstavlja uslov za doprinose. Veliki broj gradova u unutrašnjosti uopšte i ne uplaćuje doprinose. Sa velikim problemima se susreću i baletski umetnici. Njima zakon garantuje benificirani radni staž, ali im istovremeno zabranjuje odlazak u penziju i po ispunjenju uslova. Takođe, veliki problem predstavlja nedostatak akademija za baletske umetnike, zbog čega ne mogu da konkurišu za rukovodeća radna mesta u institucijama, niti da predaju na fakultetima i u neravnopravnom su položaju u pogledu visine plate u odnosu na glumce. Umetnici su sa velikom strepnjom dočekali najavu prenošenja nadležnosti Republike na lokalnu samoupravu. Smatraju da to ne treba da se dogodi pre nego što se ta oblast pravno reguliše, da se ne bi dogodilo sa privatizacijom ustanova kulture da posle pet godina novi vlasnici te ustanove pretvore u šoping centre jer se nalaze, po pravilu, na odličnim lokacijama. Hoću samo kratko da kažem nešto o jednoj pojavi u Leskovcu, gradu iz kojeg dolazim. Više od šest decenija u Leskovcu postoji Škola za tekstil i dizajn. Najpre je to bila Prva tekstilna škola, a uvođenjem u nastavni plan smerova za dizajn tekstila, dizajn grafike, dizajn enterijera i industrijskih proizvoda preimenovana je u Školu za tekstil i dizajn. Ove smerove u školi upisuju najbolji i najtalentovaniji učenici, kako iz Leskovca tako i iz drugih gradova. Međutim, većina njih ne planira da ostane u Srbiji. Njihova je želja i namera da nakon završenih studija odu odavde, upravo zbog toga što je stanje u našoj kulturi i umetnosti godinama unazad loše. Zbog javnosti, podsetiću da je krajem 2006. godine Mlađan Dinkić posetio Leskovac. Tom prilikom Dinkić je Narodnom pozorištu u Leskovcu uručio ček na 14.000.000 dinara za adaptaciju krova zgrade pozorišta koje postoji od 1896. godine. Ovo je samo početak, rekao je tada. Do današnjeg dana, evo uskoro će pune tri godine, taj ček nije realizovan. Podsetiću i na to da glumci leskovačkog narodnog pozorišta redovno osvajaju nagrade na festivalima u Šapcu, Jagodini i Pirotu. Želim da verujem da ovo što sada vladajuća većina radi radi u interesu poreskih obveznika koji se pominju u članu 56, a to su obveznici koji plaćaju porez na prihod od autorskih prava, srodnih prava i prava industrijske svojine. Među njima su, da ponovim, vajari, slikari, modni kreatori, književnici, muzičari, glumci, oni koji se bave umetničkom obradom tekstila i ostali. Rekla sam da želim da verujem da se visina poreza ovim obveznicima smanjuje zbog njih samih i teškog položaja u kojem se nalaze, međutim, sumnju u to izaziva činjenica da su se nakon usvajanja izmena i dopuna u aprilu i stupanjem na snagu zakona nakon nekoliko dana, tačnije 13. maja, oglasile nevladine organizacije. Oni su povećanje stope poreza na prihode od autorskih honorara doživeli kao meru Vlade za obuzdavanje posledica ekonomske krize. Evo šta kažu, pročitaću jedan deo: „Ukazujemo na ovaj problem sa osećajem duboke zabrinutosti i uznemirenosti, pošto ovakve mere sadrže opasnu pretnju da uguše ne samo tekuće i predstojeće projekte koje finansijski pomažu međunarodni donatori iz javnog i privatnog sektora, nego i samu osnovnu aktivnost nevladinih organizacija, humanitarne i dobrotvorne akcije, naučna i druga istraživanja, delatnost slobodnih novinara, rad u kulturi i umetnosti, svi će biti pogođeni ovom merom. Nevladine organizacije su više navrata upozoravale da je položaj tih grupa i organizacija u današnjoj Srbiji daleko od onoga što bi trebalo da bude u demokratskom društvu sa vladavinom prava. Pored nepostojanja solidnog pravnog okvira koji bi jasno definisao njihov karakter društveno korisnih i neprofitnih subjekata, nevladinim organizacijama, a posebno onima koji se bore za zaštitu i unapređivanje ljudskih prava, veoma je potrebna osnovna zaštita od napada pojedinaca, grupa, organizacija i stranaka koje ih smatraju izdajicama i stranim plaćenicima. Već i sama ta okolnost deluje na potencijalne donatore kada razmatraju uslove za dodelu podrške, pošto se dobri odnosi Vlade Srbije i organizacija civilnog društva često pretpostavljaju u savlađivanju gorućih problema u zemlji. Davno pre usvajanja najnovijih zakonskih propisa i uz zanemarivanje ponavljanih zahteva NVO da se otvori rasprava o izuzimanju nevladinih organizacija kao neprofitnih organizacija iz obaveze plaćanja poreza, asocijacije civilnog društva su bile tretirane na isti način kao bilo koji komercijalni poduhvat, tj. njihovo finansijsko poslovanje je bilo opterećeno visokim porezima, kao da se radi o privrednim subjektima. Pored toga, finansijsku podršku projektima nevladinih organizacija dodatno otežavaju pravna nesigurnost, opšti i bezbednosni rizici, fluktuacija deviznog kursa, značajan odliv sredstava u svrhe koje nisu povezane sa projektima, visoke provizije banaka itd. Nadamo se da nema spora da se nevladine organizacije u Srbiji bave projektima vezanim za promovisanje građanskih vrednosti i demokratskih institucija, ne da bi se krpile budžetske rupe i dotirala javna potrošnja, koja je prevazišla sve okvire. Isto tako smo sigurni da poreskim obveznicima u Evropi ili SAD ne bi bilo drago da saznaju da se njihov novac rasipa na izdržavanje birokratije u Srbiji. Ove drakonske mere će najneposrednije i najbrutalnije pogoditi nevladine organizacije u Srbiji i njihove tekuće projekte, a potencijalne donatore prisiliti da dobro razmisle pre nego što odluče da li da podrže nove projektne poduhvate. Tim su se razlozima rukovodile nevladine organizacije u Srbiji kada su insistirale na usvajanju modernog i na iskustvima i standardima EU zasnovanog zakonodavstva koje bi nevladine organizacije i druge asocijacije civilnog društva i njihove aktivnosti definisalo kao društveno poželjne i korisne, a za finansijski aspekt njihovog rada uspostavilo jasan sistem kriterijuma koji važi za neprofitne subjekte. Vlada, koja je izbore dobila jašući na talasu obećanja evropske budućnosti Srbije, danas koristi ekonomsku krizu u svetu kao izgovor za sopstvene promašaje i žrtvuje asocijacije civilnog društva, eksperte, umetnike i kulturne radnike, kao da su oni krivi za te neuspehe. Zbog toga je od suštinske važnosti da Vlada i parlament Republike Srbije preispitaju ove zakonske promene koje se svode na kažnjavanje asocijacije civilnih društava za doprinos koji su pružile zajednici kroz svoje aktivnosti, kao i da ubrzaju donošenje relevantnih zakona kojima bi se najzad definisali uslovi za njihov razvoj i delovanje oslobođeno administrativnih, poreskih i bilo kojih drugih stega koje bi im vlasti nametale.“ Zatim su dali sledeću prognozu: „Ukoliko novi poreski doprinosi ostanu na snazi i vlasti nastave da ignorišu dramatičnu neophodnost da se definišu povoljni pravni, administrativni, fiskalni okviri za nesmetan razvoj fizionomije aktivnosti civilnog društva, Srbija će nastaviti da pada na jednom od najvažnijih ispita koji mora položiti kao potencijalni kandidat za članstvo u EU, kao i da uspori razvojni hod ka slobodnom i otvorenom društvu zasnovanom na vladavini zakona i delotvornim demokratskim institucijama.“ Kraj citata. Eto šta je bilo odlučujuće da vlast u Srbiji odluči da ipak smanji porez na prihode od autorskih honorara. Dovoljno je bilo da im oni koji finansiraju ideju demokratskog društva u Srbiji ukažu da mogu da padnu na ispitima koje moraju da polože kao kandidati za članstvo u EU, i srpski vladari urade kako im je naloženo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik mr Jorgovanka Tabaković.
To što mi danas raspravljamo ponovo o Zakonu o porezu na dohodak građana govori o tome da se moć za odlučivanje o ovim poreskim propisima nalazi van institucija, ako ne potpuno, a ono u jednom dobrom delu, zaista se nalazi van ove institucije, jer sva upozorenja prilikom donošenja ovog zakona, u smislu ukazivanja na nepotrebno izjednačavanje u obavezama građana na višem nivou kao nepodnošljivo, u smislu poreskog opterećenja, nisu naišla na odobravanje od strane onih koji su o tome odlučivali – Vlade, Ministarstva finansija. Ali, zato je pritisak nekih grupa van Skupštine Republike Srbije urodio plodom i doveo do toga da u roku od dve nedelje Vlada dostavi pokajnički promene i primora gospođu ministra, meni nije nimalo drago, da ona to ponovno razmatranje zakona obrazlaže svojom svešću i naukom, da ne treba činiti nagle promene i da ona zaista ne sumnja u svoje dobre motive i dobar pravac promena. To se u našem srpskom jeziku zove eufemizam za izražavanje greške. Uopšte nije strašno pogrešiti i pogrešno odmeriti, pa grešku ispraviti. Strašno je ne čuti upozorenja onih koje je narod ovde poslao da vas na to upozore na vreme, da to ne uvažite, a da onda na pritiske sa neke druge strane reagujete tako da ponovo pred te iste poslanike izlazite sa zakonom kojim te stope uglavnom vraćate na raniji nivo. Ne pripadam opoziciji koja ima naviku da se protivi svemu što dolazi sa druge strane, ali mi zaista smeta ako primedbu konstruktivne opozicije, kakva je Srpska napredna stranka, doživite tako da ona kod vas odmah rađa nagon samoodbrane i nagon opstanka, kao da mi kritikom ugrožavamo vaš položaj. Pošto su svi ovi poreski propisi na neki način, na najdirektniji način i na indirektni način, vezani za potrebu da se prilagodimo onome što se zove stvarnost, mogućnost da finansiramo svoje troškove i da u okviru te mogućnosti dolazi i ovaj uzeti kredit MMF-a, zaista ću, pre nego kažem koju reč o zakonu, da iskoristim priliku i da pitam – nisam neki vrsni poznavalac Ustava, ali ako mi kažete da Narodna skupština nije mesto gde bi trebalo ratifikovati taj ugovor o kreditu od tri milijarde evra, zaista se pitam, a šta u ovoj državi jeste viša instanca? Ko to ima više vlasti, moći, odnosno ko je vama kao Vladi bolji zaklon od problema i ko vam je bolje opravdanje pred narodom? Nije mi bilo teško da od vašeg poslednjeg izlaganja pogledam Ustav, tu knjigu koja govori o vašim i našim pravima i obavezama. Upoređujući nadležnosti Skupštine i nadležnosti Vlade, videla sam da je ipak moguće mesto za ratifikaciju tog ugovora ovde. Nadležnosti Vlade su da utvrđuje i vodi politiku, izvršava zakone, predlaže Narodnoj skupštini zakone, usmerava i usklađuje rad organa državne uprave i vrši druge poslove utvrđene Ustavom i zakonom. Pre nje, dato i hronološki u nekim članovima Ustava ispred, u nadležnostima Narodne skupštine, pod tačkom 4. piše da Narodna skupština potvrđuje međunarodne ugovore kad je zakonom predviđena obaveza njihovog potvrđivanja. Pitam, da li postoji neki zakon gde je predviđeno uzimanje kredita za tu vrstu makroekonomske stabilnosti, a da Narodna skupština nije navedena kao organ koji to treba da potvrdi? Prošle nedelje smo, u okviru 38 ratifikacija, ratifikovali prvu trećinu jednog kredita od pedeset miliona dolara za makroekonomsku stabilnost, gde, iznela sam primedbe, ima uslova po kojima smo zaslužili i šta se od nas želi postići. Posebno sam napomenula da se od nas očekuje smanjenje učešća državnog, javnog u bankarstvu, osiguranju itd., što smo videli da nije donelo dobre efekte. O nekih pedeset miliona dolara, kao trećini kredita koji ćemo dobiti, ovde smo razgovarali, iako u kratkom vremenu, ali Skupština je bila ta koja je trebalo to da ratifikuje, a za tri milijarde evra Vlada je (koja, inače, može manje, ne samo da radi druge poslove, nego može manje od Skupštine), pretpostavljam, potpisala taj ugovor sa Međunarodnim monetarnim fondom. Ili ćete mi, kao što se često branite pa imate običaj da kažete da je Narodna banka, zato što je to za očuvanje deviznih rezervi, iznad Vlade, Skupštine, koja inače kontroliše Narodnu banku, bila u stanju odgovornosti, moći, u kapacitetu da to uradi, čak i da mi pokažete taj papir? Ne verujem da ga ima. Kakvo je obrazloženje kad kažete – ali, nijedna zemlja nije ratifikovala takav sporazum? Odbrana „nijedna zemlja“ ili „sve zemlje“ je prosto nedostatak argumenata, odnosno nemoć nekog ko mi daje odgovor. Šta to znači „svi rade tako“ ili „niko ne radi“? Originalna zemlja, originalna kriza, originalna rešenja. Zar vam je nepotrebna Skupština? Zar je Skupština i posao poslanika samo tema za žutu štampu, za osudu broja poslanika, za neefikasan rad, za visoke troškove, ili se i mi svojim skromnim znanjem i željom da doprinesemo zaista možemo kvalifikovati kao partner i Vladi i svima ostalima kojima je stalo do dobrobiti ove zemlje? Sve vreme tvrdim da konkurencija na koju nas upućujete rasipa resurse. Konkurencija u fiksnoj telefoniji je očigledno nepotrebna, jer nema toga ko bi uložio toliko sredstava da konkuriše u fiksnoj. Konkurencija u bankarstvu, do čega je dovela? Znate iz evropskih iskustava – kažnjene su svojevremeno evropske banke zbog kartelskog dogovora oko cena depozita i cena kredita, jer njih konkurencija nije uputila da snize kamate na kredite i povećavaju kamate na depozite, već su brinule o svom profitu. U Skupštini je dovedeno do bespotrebne konkurencije poslovnog sistema i stručnih službi i poslanika, rasipanje energije na međusobno dokazivanje da li nama treba skupštinski budžet ili ćete nam vi, kao izvršni organ, udeljivati za normalan rad, kao izvršna grana vlasti, sa kojom smo makar ravnopravni, a kamoli da nam je dopušteno da je kontrolišemo. Saradnja je ono što ne troši prirodne resurse, što nameće kriterijume za najveće doprinose i bolji rad u svim oblastima. Ne vidim razloga da nam kao Skupštini suprotstavljate sebe. Kada to ne prođe po Ustavu i merilima, onda je to Narodna banka. Iza nezavisnosti Narodne banke se krije nezavisnost nezamisliva, meni neshvatljiva, mnogim ekonomistima neshvatljiva, nezavisnost od interesa boljeg života građana, ekonomske politike, standarda i svega ostalog. Čak smo u ovim zakonima o statistici skinutim sa dnevnog reda imali slučaj da Narodna banka može da nameće posebne standarde mimo međunarodnih, što je, dopustićete, nečuveno, da Narodna banka može svoja istraživanja da čuva i da ih ne da vama kao Vladi kada radite, donosite strategije i posebne mere, nego mora posebno da se traži mišljenje i odobrenje! Ne postoji u ovoj zemlji nijedna grupa, nijedan čovek, koja može da se na takav način učini nezavisnom, a da je izdržava budžet. Znate koliko smo gubitaka imali zbog pogrešne politike te Narodne banke u 2006. i 2007. godini, kada je gotovo potpuno poništila kapital kojim raspolaže. Kome ta Narodna banka podnosi izveštaj? Ovoj skupštini. Sa kim trguje hartijama od vrednosti? Kome daje odobrenje za trgovinu sa hartijama od vrednosti? Je l' ona ima veze sa našom vladom ili nema? Ne možete mi reći da je Narodna banka nezavisna, ako je ona deo sistema države Srbije. Ne može se potpisivanjem ugovora sa Međunarodnim monetarnim fondom izvlačiti mimo očiju i interesa građana Srbije, pa sve vreme predstavljati nečim što će nas izvući iz krize. Rekla sam na prošlom zasedanju, u vezi sa tim kreditom za makroekonomsku pomoć, više je u tim uslovima za dobijanje para i ciljevima koje treba da postignemo napisano o ekonomskoj politici ove države, nego u Memorandumu o budžetu, nego u svim dokumentima i obrazloženjima koja ste nam dostavili. Moje primedbe možete da čujete ili ne čujete, ova će rasprava proći. Niko ne čita stenograme, a ja neću ponavljati i o tome više govoriti. Upozoravam vas da se tu nalazi seme nesporazuma i problema, koje ću definisati na najjednostavniji način. Ljudi koji sede u Vladi, u nebrojenim agencijama, a osnivamo sve jednu do druge (kada donosimo nov zakon o poljoprivrednom zemljištu, o bezbednosti saobraćaja itd), svoju stručnost i svoje znanje dokazuju na jedan jedini način – životom građana i onim što oni imaju u novčaniku da žive pristojno i da mogu da se osećaju dostojnim da ih nedostatak novca ne unižava i da za njih ljudska prava ne budu šuplja priča. Ovo o čemu govorim nije ni demagogija, ni načelna priča, jer svaki od ovih vaših zakona se poziva na „tako svi rade“, međunarodno iskustvo. Ali, ne živimo kao svi. To što primenjujemo mere koje primenjuju drugi trebalo bi da ima za normalnu posledicu i da živimo kao drugi, da imamo takav standard, takvu zaposlenost, takve puteve. Mi hoćemo iste rezultate ako već živimo pod istim uslovima. Ako tog raskoraka ima, tako vidnog, očigledno je da postoji problem. Problem postoji u tome što ste pokušali da nas izjednačite u nemoći; odnosno, vaša obrazloženja kada smo radili Zakon o porezu na dohodak građana bila su da nas treba izjednačiti u poreskim obavezama i da ta opterećenja sa svim drugim vrstama prihoda za fizička lica takođe treba da budu jednaka. Onda sam rekla, i sada ponavljam, ne treba nama izjednačavanje u poreskom opterećenju, ne treba nama izjednačavanje koje se zove – ne, nećete nam, rekli ste, odbiti to da treba da bude poreskog ujednačavanja. To su osnovni postulati poreske politike, ali ima još jedan – ne treba bez nužde uznemiravati poreske obveznike i menjati poreske propise. Složićete se, takođe jedan od osnovnih postulata. Da li u obrazloženju ovog zakona koji nam dostavljate stoji procena efekata, ne koliko košta primena zakona, nego procena efekata poreskih izmena koje donosite? Da je takva procena postojala, ne bi se oni koji su vas naterali da ponovo dođete sa ovim predlogom zakona mogli pozivati na nedostatak javne rasprave i na to da će proisteći štetne posledice ako se ovaj zakon ne promeni. Mnoge moje kolege su govorile o detaljima ovog zakona, ja neću da ih ponavljam, ali vas molim, nemojte da forma obrazlaganja zakona bude šuplja ljuštura u kojoj ne stoji nijedan podatak. Treba sredstava ili netreba? Ne. Koji su efekti primene, s obzirom na to da postoji toliko i toliko obveznika u oblasti kulture, vajarstva, onih koji na osnovuautorskih honorara zarađuju svoj hleb? Ovo opterećenje će dovesti do efekata smanjenja njihovih prihoda, a budžet će napuniti, koliko? To je pitanje kojim ću da završim – koliko će budžet biti oštećen zbog toga što ste rebalans radili sa procenom ovih prihoda, a sada ih smanjujemo? Da li možemo da podržimo vaš zakon, znajući da je onda efekat bio iks dinara, a sada će biti ipsilon? Oprostite, ovo je ipak budžet i ovde ne samo procenti, već i neke brojke koje proističu iz tih procenata treba da nas opredele za ili protiv vašeg zakona. Jer, gospođo ministre, i vi i svi mi ovde postojimo da iza ovih cifara, iza ovih brojeva vidimo žive ljude kojima ovi zakoni menjaju život i trebalo bi da ga čine boljim, a ne gorim. U to ime vas molim da mnogo odgovornije dolazite pred nas sa ovim zakonom, jer mi nismo ovde da vam dajemo primedbe zbog kojih ćete se vi osećati ugroženim na političkim funkcijama, na ministarskim mestima; naš i vaš zajednički zadatak je, iako smo u različitim političkim strankama, da sarađujući, svako na svojim pozicijama, doprinoseći onim što zna i može, uradimo za ove građane nešto bolje. Pomozite nam, pomoći ćemo vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gorica Mojović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo ministarka, želim pre svega da se zahvalim Ministarstvu finansija i Vladi Republike Srbije zbog toga što su na jedan efikasan način reagovali na primedbe koje su se pojavile u kulturnoj javnosti Srbije povodom usvajanja izmena i dopuna Zakona o porezu na dohodak građana i na ozbiljne, obrazložene, utemeljene analize kulturne javnosti, kulturnih institucija i udruženja, ne samo na saopštenja i floskule koje su izrečene u pojedinim sredstvima informisanja, nego upravo na ono što je bila analiza efekata primene zakona koji je stupio na snagu 8. maja. Nažalost, mi poslanici, pa ni ja sama, i to sebi upućujem kao kritiku, nismo reagovali na pravi način, u pravom trenutku, kada smo imali priliku da u okviru rasprave o rebalansu budžeta i sedam zakona ustanovimo kakvi će biti efekti ovog zakona. Moram da kažem da to nije ni jednostavno, kada se radi o različitim metodologijama po kojima se računaju procenti rasta ili pada. Ovde se zaista ne radi o povećanju poreske stope. Poreska stopa i dalje ostaje 20%, kao što su ostali i doprinosi za penziono i zdravstveno osiguranje 22%, odnosno 12,3%. Ovde se zaista radilo o povećanju osnovice za oporezivanje na autorske honorare. Ta zakonska obaveza je najviše pogodila kulturu, i to ne samo, kako je gospođa ministarka rekla, zato što je došla naglo, nego zato što je došla u trenutku kada smo imali neke druge negativne okolnosti. Pre svega, budžet Ministarstva kulture za 2009. godinu je smanjen 26%. Da ne ponavljam ono što već svi znamo, i vrapci na grani –mi se zaista nalazimo u uslovima teške ekonomske krize. Ako ustanovama, institucijama kulture, umetničkim udruženjima uskratite jedan deo budžetskih prihoda i usmerite ih ka tržištu i ostvarivanju prihoda na tržištu, a na tom tržištu vlada kriza i više nema ni sponzora, ni donatora, na šta se moglo računati u prethodnim godinama, a imamo u vidu i član 15. Zakona o budžetu koji predviđa i vraćanje 40% sopstvenog prihoda u budžet Republike, onda zaista imate jednu poprilično dramatičnu situaciju, koja u izvesnom smislu ugrožava opstanak i umetnika, i stvaralaca i institucija kulture. Potpuno se slažem sa gospođom ministarkom koja najavljuje ukupnu reformu i jedva čekam da dođemo do trenutka kad možemo na jedinstven način da uredimo i poreski sistem, ali i sistem doprinosa. Tada ćemo verovatno imati prilike da razgovaramo i o nameri Ministarstva finansija da se ujednače poreska opterećenja na različite vrste ugovora o radu pri stalnom zapošljavanju, povremenom, ugovora o delu i autorskih ugovora, i da razgovaramo o tome da li je to zaista opravdano. Sasvim sam sigurna da ja ni tada, kao što nisam ni sada, neću biti pristalica toga da se mogu izjednačiti sve ove vrste angažovanja. Ne može se izjednačiti majstor koji popravlja gudalo, koji će za to potpisati ugovor o delu, i violinista koji će svirati na koncertu. Ne može se izjednačiti stolar koji popravlja nameštaj i dizajner koji taj nameštaj kreira. Ne može se izjednačiti radnik u štampariji koji štampa knjigu i onaj koji tu knjigu piše. Ali, o tom potom, mislim da ćemo pre donošenja tih sistemskih zakona u oblasti poreske politike, pa i politike doprinosa, imati vremena da zaista obavimo jednu širu i temeljnu diskusiju na ovu temu. Tim povodom želim da kažem i sledeće: čini mi se da ovo što je sada predloženo jeste u najboljoj nameri, što se tiče ljudi koji rade, onih koji primaju honorare, bez obzira na to da li je reč o samostalnim umetnicima ili nezaposlenim, pa i zaposlenima koji honorare primaju kao dodatni prihod. Bez obzira na to što nije vraćeno na prethodni sistem, ipak je ovo u nekom smislu solidarnost sa svima onima koji će jednim delom podneti teret krize. Ne bih mnogo komentarisala neke predloge. Vidim da ima amandmana koji se odnose na to da se i ova treća kategorija koja je u prethodnom periodu bila, čiji su normirani troškovi bili 40%, opet pridruži ovoj od 43%. Pre svega, reč je o estradi, reč je o najvećem delu ljudi koji dolaze sa estrade, i to u nekom smislu urušava čitav sistem normiranih troškova. Zašto je uveden taj sistem normiranih troškova? Zato da se prizna umetnicima, stvaraocima vreme, energija, materijal, potrebna sredstva koja treba da ulože pre nego što njihovo delo izađe pred publiku. Znači, vreme koje treba piscu da pripremi knjigu, vreme koje treba glumcu da nauči ulogu, muzičaru da pripremi koncert, sati, meseci, dani i godine vežbanja da bi se pojavio pred publikom i za to pojavljivanje pred publikom dobio honorar. Nemam ništa protiv toga da estrada bude delom oslobođena, odnosno da joj se prizna jedan deo troškova, to je ovih 34%, ali bih podsetila, pogotovo gospodina Čedomira Jovanovića, da je 2001. i 2002. godine, kada je donošen prvi set zakona iz ove oblasti, ova kategorija bila oslobođena tek sa 10%. Želim da kažem još jednu stvar, vezano za Zakon o izmenama i dopunama Zakona o budžetu Republike Srbije za 2009. godinu, a odnosi se na član 15. i na ovo što imamo sada u javnosti, vezano za univerzitet, za Ministarstvo nauke i obrazovanja. Mislim da svako radi svoj posao. Što se tiče tog člana 15. i obaveze da organizacije, institucije i svi drugi direktni i indirektni korisnici budžeta treba 40% svojih prihoda da vrate u budžet Republike, taj član 15. u alineji 3. takođe predviđa da Vlada Republike Srbije, na obrazložen predlog resornog ministarstva, može tu obavezu da preinači. Ovom prilikom želim da iskažem javni apel Ministarstvu kulture, koje je resorno ministarstvo i nadležno za ustanove kulture, da isti takav obrazloženi predlog kada su u pitanju ustanove i institucije kulture uputi Vladi na razmatranje, jer ukoliko primena te odredbe ostane, teško da ćemo imati iole stabilnu situaciju u institucijama kulture, jer će sa ionako smanjenim sredstvima iz budžeta i taj deo sopstvenog prihoda koji mogu da ostvare na tržištu jednim delom vratiti u budžet. Sve u svemu, još jednom se zahvaljujem. Ne treba uvek samo da kritikujemo, nego i da pohvalimo Ministarstvo i Vladu, koji umeju na pravi način da reaguju i na primedbe stručne javnosti. Još da kažem i poslanicima, ja sam danas ponovo iščitala stenogram objedinjene rasprave vezane za ovih sedam tačaka, kada je u pitanju rebalans i prateći zakoni – ili ja nisam dobro pročitala ili ne umem da čitam ili niko od poslanika nije na ovu temu govorio na način kako danas govorimo. Hvala vam.
Hvala vama. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe DSS i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Milošu Aligrudiću. Izvolite.
Hvala, potpredsedniče. Maločas smo čuli govor gospođe Gorice Mojović, koji je sadržinski, kada je reč o zaštiti ovih kategorija lica i razlozima zbog čega se ovakav zakon donosi, sasvim na mestu, ali ja ne bih tu preterano hvalio Vladu zbog toga; znate, ima ona narodna „Dok dete ne zaplače…“. Kada je reč o potrebi da se takva lica štite, to je neophodno pre svega i zbog prirode posla kojima se bave. Gospođa Gorica Mojović je maločas vrlo iskreno to objasnila. Sa svakom rečju se slažem, ali hajde malo da analiziramo kako radi Vlada Republike Srbije i kako smo došli u ovu situaciju. Znate, neko je jednom rekao da kada bi ljudi mogli da znaju kako će nam se život odvijati, kada bi imali moć da predvide svaki minut ili svaki trenutak života i tako do kraja svog života, onda bi im taj život bio potpuno besmislen, bio bi strašno dosadan, pa bi u jednom trenutku neko ko do tančina zna kako će proći u životu od početka do kraja verovatno rekao – pa dobro, onda ovaj život i nema mnogo smisla, bolje da se odmah okonča, jer sam sve već doživeo u svojim mislima, svojim osećanjima unapred i nikakvog razloga, zapravo, za život i nemam. Znate, mora postojati neka neizvesnost u životu. Verovatno se ovakvom filozofskom logikom rukovodi Vlada Republike Srbije, vrlo uspešno, jer zašto da postoji izvesnost, što da postoji neki plan, program, što da znamo šta će se sutradan desiti, kad možemo da ne znamo ništa o tome, kad Vlada Republike Srbije može samu sebe da iznenađuje sopstvenim predlozima iz meseca u mesec, kada ne mora da ima jednu ukupnu i jasnu strategiju, upravo na način kako je gospođa Gorica Mojović govorila; kada im je verovatno to, pošto su mnogi od njih u istoj stranci kao i gospođa Mojović, ona mogla da kaže i ranije, a za šta sluha nisu imali, ako im je rekla, pa da danas, mesec dana posle donošenja ovog zakona, pravimo izmene i dopune sa potpuno istim sadržajem, odnosno sa potpuno istim članom zakona. Dakle, nismo mi ovde imali Zakon o porezu na dohodak građana koji je sadržao normu koja se sada menja, nego je norma koju sada menjamo doneta od strane ove Narodne skupštine pre mesec dana! Znači, Vlada Republike Srbije je odlučila da ni njima ni građanima ne bude dosadno, da život nema izvesnost, nego da je pun neizvesnosti i na taj način se verovatno najzabavnije radi. Ako vam se ukazuje na to da postoji problem, a na to smo ukazivali upravo u ovoj oblasti i upravo kod ovog člana zakona kada smo donosili prethodni zakon o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana, kada je bilo jasno da ovakva poreska opterećenja koja se posredno nameću preko normiranih troškova, tj. određivanja visine normiranih troškova, nije u redu, onda se to zove naknadna pamet. Posle mesec dana se dođe do naknadne pameti da ovako treba. Da, najverovatnije upravo ovako treba, ali ne vidim šta je smetalo zakonopiscu da to uoči pre mesec dana, kakve su to opstrukcije, kakve su to sile, kakvi su to velovi preko očiju postojali tada da se ne vidi da jedno ovakvo rešenje, intervencija u Zakonu o porezu na dohodak građana preko ove kategorije lica, na način na koji je bilo napravljeno, nije adekvatno. Znam zašto se to radilo. To se radilo iz panike. Napravite odgovarajući aranžman, lišite se odgovarajućih prinadležnosti, koje država ne može da dobije zato što šaljete političku poruku međunarodnoj zajednici, tačnije njenom delu - Evropskoj uniji, govoreći kako crkavamo bez članstva u EU, pa iako oni nas neće, evo, mi hoćemo, pa to onda sve košta građane, pa nas je onda zakačila svetska ekonomska kriza na koju nemate ni dan-danas adekvatan odgovor, pa onda odgovor tražite, kao što sam vam rekao pre mesec dana, preko grbače ljudi koji žive u ovoj državi. I prethodni zakon je upravo primer zakona kojim reagujete tako što ćete skidati kožu sa leđa. Onda određena lica koja ne rade i ne žive kao vi i ja, jer ne žive od redovne plate iz meseca u mesec, nego se bave jednim poslom koji u sebi ima prilično neizvesnosti (vidite, i njima je zanimljivo), pokušavaju da prodajući svoju umetnost, jer od toga moraju da žive, zarade koricu hleba. Neko zaradi dosta, jer je sticaj okolnosti bio takav, a neko ne, s obzirom na okolnosti, koje možda ni od njegove umetnosti, veštine koju poseduje ili talenta često ne zavise. Onda ta kategorija lica mora da se nađe pod vašim udarom, a kada neko krene da se buni – što je ovde nazvano „stručna javnost“, a radi se zapravo o vapaju ljudi koji ne znaju kako će da skrpe kraj s krajem i kako će da obave svoju delatnost od početka do kraja, a da nemaju samo neizvesnost, nego da im se ulije ipak neka doza relativne izvesnosti u poslu kojim se bave, jer su opredeljeni da to rade – vi onda njih ignorišete. Šta se onda ovde dešava? Dešava se to da ovakvim ponašanjem ne samo da ne pokazujete konzistentnost u svom radu, ne samo da pokazujete otvoreno pred građanima Srbije da ne vodite računa o prioritetima i bitnim stvarima na vreme, što možda može nekome da se dogodi, takvi izuzeci su mogući... Ne tvrdim da je ovakav propust nemoguć, to se može svakome desiti, ali vi ih imate mnogo, vi ih imate u poslednjih deset meseci pregršt. Vama se upute poruke šta treba da uradite i kako treba da reagujete, zbog političke sujete vi te poruke ne slušate, pa nakon mesec dana donosite zakon sličnog ili istog sadržaja kakav je Demokratska stranka Srbije predložila, a mesec dana pre toga nas kritikujete da širimo populizam. Šta to kašnjenje znači? Setite se samo desetine zakona, konkretno zakona o garancijama za depozite za deviznu štednju. O tome smo pričali pre Nove godine. Čitava ujdurma je bila, na nas se skočilo iz svih sila, svom težinom zašto tako nešto predlažemo, da bi kasnije od Vlade Republike Srbije gotovo istovetan tekst zakona došao u Narodnu skupštinu i da biste se posle toga ponašali prema tome kao da niko živi pre toga tako nešto pomenuo nije. To je samo jedan od primera. Kada ovde neko od narodnih poslanika, bez obzira na to da li je iz vladajuće koalicije ili iz opozicije, a pre svega iz opozicije, jer mi, po prirodi stvari, najviše vremena trošimo na kritiku i na razgovore sa vama, skrene pažnju da nešto nije dobro, onda valja da to poslušate na vreme. Ako to ne učinite, činite dvostruku grešku. Prvo se ogrešujete prema određenoj kategoriji lica koja su ovde u pitanju, pa sada to ispravljate, a činite i drugu grešku, koja se samo vama slama o leđa, a mi kao opozicija valjda treba tome da se radujemo. Nisam siguran da tu radosti mesta ima, ali stvar je prosta: na ovaj način pokazujete i drugim subjektima u državi da, šta god da donesete od propisa, ako se valjano pobune, može biti promenjeno. Da, ovo je trebalo da bude promenjeno, mi ovo podržavamo, nije nikakav problem, ali će vam se sutradan javiti neko pozivajući se na presedane u vašem ponašanju, vašim postupcima, ko će da traži ono što nije moguće. Danas je bilo reči o tome, od strane mojih prethodnika, šta ćete da radite u slučaju kada imate ne pobunu nekog esnafa, nego političku pobunu i zavrzlamu u okviru svojih redova od onih sa kojima imate vladajuću koaliciju, koji vas podržavaju u Narodnoj skupštini, kao što je PUPS, kada bude konačno došlo na naplatu nešto što je politička logika ili politička poruka oko visine i načina usklađivanja penzija, kada to prestane da bude moguće na polju političkog kompromisa između vas. Tako vi radite, tako radite od početka, od juna prošle godine do danas. To je ono što vam mi govorimo, da vi nemate koncept, da nemate jasnu ideju vodilju i da ne znate šta radite. Srećom, neki put i znate šta treba da napravite, kao što je slučaj danas sa ovim predlogom zakona, ali on nije posledica vašeg razmišljanja o problemu, pa ste ga izneli u okviru celovitog predloga zakona, na nekoj prvoj sednici ste zakon podneli, pa da možete tako da branite. Jer, sve ovo što je rekla gospođa Gorica Mojović, sa čime se slažem, trebalo je da bude vaša motivacija onda kada smo prvi put imali izmene i dopune ovog zakona na dnevnom redu Narodne skupštine, a ovo danas je sramota.
Gospodine Markićeviću, izvolite.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovana gospođo ministarka, kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj direktan prenos, odmah hoću da kažem u ime poslanika Nove Srbije – mi ćemo ovaj zakon podržati i jasna nam je izmena ovog zakona. Naravno da umetnicima, vajarima, slikarima i svim ljudima od kreacije treba priznati neke troškove i taj deo im uračunati u olakšice i oslobađanja od poreza. Zašto sam se javio, pošto je ovo izmena i dopuna ovog člana koji nije ni trebalo da bude donet? Ima mnogo članova u budžetu koji nije trebalo da budu doneti. Mnogo dobrih predloga je opozicija i poslanička grupa NS predlagala, pa se to ili usvoji, pa se realizuje posle godinu dana, ili se ignoriše. Javio sam se zato što me je zainteresovala diskusija gospođe Mojović. Naravno, svakom čoveku, iole obrazovanom, jasno je da nisu u istoj poziciji oni koji pišu knjige i oni koji štampaju knjige; nisu u istoj poziciji vajari koji vajaju umetnička dela i oni ljudi koji kopaju glinu; nisu u istoj poziciji slikari i oni koji prave umetnička dela i oni radnici u hemijskoj industriji koji prave slikarske boje. Ali, gospođa Mojović je zaboravila jednu stvar: i ti koji štampaju knjige, i ti koji prave boje, i to koji kopaju glinu treba da žive od nečega. Onda se stvara gorak osećaj da se izmene i dopune ovog zakona (koje će, kažem, poslanici NS podržati) donose na brzinu i hitno zbog toga što su vajari, umetnici, slikari poznati i ugledni ljudi (i treba da budu ugledni ljudi), marketinški zanimljivi. Onda se stiče utisak da je to zbog toga. Gde je onda ravnopravnost građana? Zar to nije diskriminacija? Zar nisu diskriminisani građani kojima je danas poskupelo 10% korišćenje mobilnih telefona? Ko će o njima da kaže, o milionima ljudi koje niko ne poznaje? Poznajemo ih mi poslanici kada moramo da se vratimo iz ove skupštine i da im objašnjavamo da li smo mogli više da se izborimo za njih. Dosta više tog marketinga. To ste znali i u februaru, pričali smo o mnogim članovima zakona gde se ljudi oporezuju, a da ne znaju ni dosadašnje dažbine kako da plate. Vi mislite da samo marketingom možete da vladate, ali ima neko gore ko je sudija svima nama. Tako odemo na Rolan Garos, samo marketing, pa onda svi naši teniseri ispadnu. Daj Bože da ne dožive građani Srbije ovo što vi ovim budžetom radite. Koristim priliku, gospođo ministarka, da vas pitam – dobro, zar vi kao stručnjak... A, znate kako smo razgovarali uoči Nove godine, i nasamo, i udvoje i utroje, povodom budžeta. Nova Srbija vam je pokazala da joj je važniji budžet i država nego njen politički interes. Mislim da je pokazala i mislim da biste o tome mogli da svedočite. Zar se vi ne biste sigurnije osećali da je tri milijarde evra... Mi se ovde ubismo, 65 tačaka, ratifikacija za 900.000 dolara, mesec dana o tome pričamo. Zar se vi ne biste sigurnije osećali da je tri milijarde evra došlo ovde na raspravu, na ratifikaciju? Očigledno je da još uvek imate većinu, to bi bilo izglasano. Čega se vi plašite? To neće vraćati Mišković, ni MP centar, ni svi ovi sa „Davosa“, oko predsednika Demokratske stranke, koji su zimus bili na Kopaoniku. To će naša deca da vraćaju, naši unuci. Zašto onda da ne čuju gde su te tri milijarde evra? Da li ste vi čuli da je predsednik Vlade, koga sam pitao gde su naše devizne rezerve, koliko one iznose i pod kojim uslovima su plasirane, odgovorio da je to državna tajna? Naravno, ujeo se za jezik, pošto sam ga pitao na kojoj sednici Vlade je doneta odluka da je to državna tajna. Dobio sam odgovor od potpredsednika Vlade gospodina Dačića. Ali, mi nemamo odgovor, osim onog što vi kažete – ove tri milijarde evra, sporazum sa MMF-om, to će se iskoristiti ako bude zatrebalo. Da li je taj novac uopšte došao u našu zemlju? Zašto sa tim informacijama ne dođete u Skupštinu, pred građane, pred poslanike, i suzbijete glasine da se već prave spiskovi tajkuna koji će da dobiju taj novac, po 50, 100, 200, 300 miliona evra, jer, zaboga, kod njih hiljade radnika radi. Kao da su te radnike primili zato što ih vole, a ne zato da im deru leđa i zarađuju na njima, inače im ne bi davali tako male plate, platili bi doprinose i penzijsko osiguranje za hiljade i hiljade radnika. Siguran sam da vi znate i imate spisak firmi koje ne plaćaju doprinose za te radnike. Dakle, pitanje je, a mi sada raspravljamo, mnogo su važne ove izmene i dopune... Da je sreće, ovako ne bi ni bilo doneto u budžetu. Ali, važno je Demokratskoj stranci, sve je marketing, zato što su se opravdano pobunili ljudi, umetnici, a oni su poznata lica u ovoj zemlji, ko zna koliko glasova iza njih stoji. Neke od tih sportista ne smete ni da pitate – u kojoj državi vi plaćate porez kada ste tolike patriote? A ja drhtim u nedelju, da dobijem srčani udar zbog toga da li će neko da izgubi neki meč tamo, kao i milioni građana. Nećete, zato što smatrate da je ovaj narod stoka, da je stoka. Tako vi građane Srbije tretirate. Zašto ne oporezujete ove koji imaju stotine i milijarde evra? Napravite sada, lepo je vreme, početak je juna, ne morate da se gore skijate i sankate, evo, na Zlatiboru napravite skup i privedite te ljude. Vidite li vi kako se to u drugim državama rešava? Ne tako kao vi - reagujete samo kada se pobune poznati ljudi, odnosno poznati građani ove zemlje. Ponavljam, da nam se slučajno ne spočitava da smo protiv ovoga, podržavamo izmene i dopune Zakona i u danu za glasanje ćemo glasati. Kada ćete vi nama ovde da podnesete zakon o transfernim sredstvima za prenos opštinama? Deveta je godina da sam poslanik i svake godine je dolazila u Skupštinu knjižica gde se zna, od Babušnice do Beograda, koliko će ko iz budžeta da dobije tih transfernih sredstava. Znamo da će biti za 15 milijardi umanjeno, a kome i kako – ne. Postavio sam ovde pre nekoliko dana vrlo nezgodno pitanje, gospođo ministarka, niko me nije demantovao ni potvrdio, da li je istina da 6,5 milijardi ide Vojvodini zato da bi neke poslaničke grupe ovde glasale za najobičnije zakone, i to opštinama sa većinskim mađarskim življem. Da li je to istina ili nije? Da li je istina da donošenje zakona o iznosima transfernih sredstava, koliko će opštine ili gradovi da imaju, sprečava gradonačelnik Beograda Đilas jer se ne slaže sa 7,5 milijardi za Beograd? Da li mi treba da pomislimo u Srbiji da je Srbija i Čačak, i Kruševac, i Užice i Kosjerić, da li je to Srbija? Da li treba ponovo da aktuelizujemo temu – Srbija radi, a Beograd se gradi? Kako je moguće da je takav standard kod gospodina Đilasa ovde u centru Beograda, kada nijedna firma ne radi? Znate kako, gospođo ministarka, mi koji smo iz ovog dela Srbije putujemo preko Topole, a čim izađemo iz Topole, tu počinje Beograd. Dakle, sve elektrane, tamo gde se naplaćuju velika sredstva, to se vodi pod Beogradom. Ako nekom smeta narod na ulici, on bi ga ovako buldožerima sklonio. Zašto onda ne preselite Ministarstvo za ekonomiju u grad Čačak, pa da mi iz Čačka zaposlimo 500 ljudi u ministarstvu? Verujte mi na reč da nam neće smetati građani iz cele Srbije koji budu dolazili da se bune. Kako je to u Evropi? Gde je u Evropi sedište ministarstva za privredu? Nije ni u Bonu ni u Berlinu, nego u Štutgartu. Zašto su sva ministarstva u Beogradu? Zašto je Beograd centar ekonomske, političke i svake druge moći? Zašto ovo pitam? Jer je sramno ovo što su neki poslanici ovde rekli – nije isto kada je u pitanju onaj koji štampa knjige i onaj koji piše knjige. Da li smo mi debili ovde? Da li su građani Srbije debili? To je svakom jasno. Vama nije jasno da i taj koji štampa knjige za tom štamparskom mašinom treba od nečega da živi. Dakle, postavio sam mnogo teških pitanja i u danima za pitanja, utorkom i četvrtkom, na šta imamo pravo – niko me nije udostojio da odgovori. Moguće je da vi smatrate da smo mala poslanička grupa. Verujte mi da bi milioni građana želeli da imaju takvu šansu i privilegiju, kao ja, da budu narodni poslanici i da ovde pitaju. Šta ćemo sa njima da radimo? Šta ćemo sa troškovima obolele dece, penzionera? Šta ćemo sa TV pretplatom i istovremenim plaćanjem kablovske? To nema nigde na svetu. Da li je tačan podatak da skoro 88.000 penzionera u Srbiji prima manje od 11.000? Da li znate koliki su im mesečni troškovi za korišćenje kablovske mreže i pretplatu za Javni servis? Jednu penziju, gospođo ministarka, daju godišnje. Zašto vama lično pominjem penzije? Zato što ste se vi borili i imali ste jasan stav prilikom povećanja i regulisanja penzija. Zašto ste posle odustali? Zašto ste pristali da vam politički šefovi naređuju? Koliko znam, vi ste bili neko ime u ekonomiji pre ovoga. Da li vam je važnija funkcija ili ti građani koji nemaju od čega da žive? Onome ko ima penziju deset hiljada povećaćemo za 900 dinara, a onome ko ima 80.000 dodaćemo celu jednu penziju. Da li je to pravda? Da li je to evropska Srbija? Zašto se ovolika buka ne digne za stotine i stotine hiljada ljudi koji ne mogu da kupe lekove? Imate ih svaki dan pred Vladom, imamo ih i mi u Skupštini. Ne mogu da prehrane decu. Kako će oni da plate povećan porez na imovinu i na sve živo? Kako će da plate ljudi koji nemaju posao, a imaju kuću od 150 kvadrata i još im se desilo u drugoj zoni, a ne daj Bože u prvoj zoni u centru Beograda. Izgubili su posao ljudi i imaju 60 godina, ne trebaju nikom. Kako će oni da plate taj porez? Da li vas to interesuje? Kako se pune budžeti opština i gradova? Ili su vam gradovi interesantni samo politički, oni koji su na televiziji već Evropa, oni su prvi u Evropi; a na kasi kod vas, gospođo ministarka, neki gradovi ne mogu da plate javnu rasvetu. Na televiziji su to najbolji gradovi, zato što su deo vaše vladajuće koalicije, odnosno ljudi u tim gradovima. Da li je to pravda? Kada ćemo o tome da pričamo? Mogao bih da pričam do ujutru, ne iz moje glave, ne iz moje pameti, samo na osnovu toga što me narod sreće na ulici i pita, kao sve vas iz vladajuće koalicije. Isto ovo vi dobro znate, možda i bolje, da kažete nego što sam ja rekao ovde. Ja sam to sam iskusio, draga gospodo i gospođe iz vladajuće koalicije. Moj je greh što sam glasao za mnoge zakone, a pre svega za Zakon o privatizaciji, gde su ljudi obogaljeni i osiromašeni, stotine hiljada ljudi. Molim ih da mi oproste. Vi donosite bolje zakone i pobunite se protiv svojih šefova i ministara, da se ne biste kajali kao što se ja sada kajem i kao što me boli duša. Verovao sam nekim ljudima, verovao sam DOS-u, da oni to rade iz najbolje namere, da se pomogne narodu. Opljačkali su Srbiju i sada će naša deca i naši unuci da rade kod njih dvadeset. Dvadeset ljudi su vlasnici Srbije, dvadeset. To su vaša gospoda sa Kopaonika; svima po deset miliona evra, eto dve milijarde evra. Ne treba nam MMF. Dve i po milijarde Luka Beograd, MPC; da li su te cifre vama kao ekonomisti zanimljive, gospođo? Zašto se prekida emisija odjedanput? Čak ni ta televizija, toliko hrabra, ne sme; prekida odjedanput. Da li da poverujemo u to da para vrti gde burgija neće? Upozoravam vas – verujte, dolazim iz provincije, vi u Beogradu malo živite u oblacima, ne znate vi kako narod živi – blizu je socijalna eksplozija. Ja to ne želim nijednoj državi, pa naravno ni vašoj. Opametite se, gospodo, i pogledajte malo kako ovaj narod živi. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Molim sve narodne poslanike da se koncentrišemo na dnevni red, a reč ima gospođa Mojović.
Hvala. Zaista moram da reagujem na diskusiju gospodina Markićevića, prosto zato što ne bih želela da ostane upamćeno ovo što je on izneo, da kažem, kao neku vrstu podmetanja, da li zbog nerazumevanja onoga što sam želela da kažem ili tendencioznog tumačenja. Moje upoređivanje različitih vrsta zanimanja je bilo samo ilustracija teze gospođe ministarke da je njena namera i namera Ministarstva finansija bila da izjednači poreska opterećenja na ugovore o delu i ugovore o autorskom radu. Znači, i oni koji rade po ugovoru o delu i oni koji su stalno zaposleni ili oni koji rade po autorskom, za mene apsolutno ne postoji nikakva razlika kada je u pitanju spremnost, sposobnost, rad, uložen trud i, naravno, nadoknada za to. Prema tome, uopšte se nije radilo o diskriminaciji jedne vrste rada u odnosu na drugu, nego o razlikovanju jedne vrste honorara u odnosu na drugu. Ako ćemo pošteno, i sama sam jedno vreme bila direktor kulturne institucije, znate, kada vam se pokvari instalacija, grejanje, dođe majstor, vi ga platite po ugovoru o delu; morate da ga platite, inače neće popraviti taj kvar. Ali, muzičar koji drži koncert, ili slikar koji ima izložbu čeka na honorar dok ga ne dobije, ako ga dobije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Nikolić. Izvolite.
Poštovana ministarka, poštovano predsedništvo, mi skoro u redovnim intervalima od oko mesec dana raspravljamo o bitnim zakonima koji su vezani za ekonomiju i privredu i, kao po pravilu, mi vam nagovestimo da ćete ponovo kod nas doći. Znam da vama to nimalo nije prijatno, iako se sada smejete. Ono što smo vam mi govorili kada smo usvajali budžet i kada je ova skupština usvajala rebalans budžeta i prateće zakone zapravo je potvrda da smo vam govorili ispravne stvari i potvrda onoga što tvrdimo od oktobra meseca, a to je da ste vi ministar finansija u Vladi koja nema nikakvu ekonomsku politiku, odnosno nema adekvatnu strategiju za izlazak iz krize. To dokazuje i predlog budžeta koji se u decembru zasnivao na privrednom rastu od 3%. Tada smo vam rekli da je to nerealno. To je i predlog rebalansa budžeta, koji se zasniva na padu društvenog proizvoda od 2%. Mislim da je već sada jasno da će taj pad biti daleko veći. Stoga, eto vas u septembru ovde. Ja sam prilikom usvajanja prvog rebalansa izrazio nadu da vam vaše profesionalno znanje i vaša profesionalna čast neće dozvoliti da dođete u septembru i da nam opet govorite o potrebama usaglašavanja naše ekonomije, naših privrednih kretanja sa evropskim standardima, i da tvrdite kako ova državna uprava ima najbolja moguća rešenja i kako smo predvodnik u reformama i u vremenima ekonomske i privredne krize. Mi verovatno jesmo predvodnici i u ekonomskim i u privrednim reformama kada to kaže ministar Dinkić, ili kada to kaže ministar Đelić, ali razgovarajući sa građanima i sa ljudima ekonomske struke došao sam do jednog prostog zaključka, a to je da jedino još poneki novinari veruju ministru Đeliću i ministru Dinkiću i na tome se završava ova čitava priča. Vama ljudi veruju, i mi znamo da vi ovde morate... Odnosno, ja vam verujem, znam da vi ovde morate da branite politiku Vlade i da se verovatno sa mnogim predlozima ovde ne slažete. Jer, kako možete da pre dva meseca izađete sa zakonom o izmenama Zakona o porezu na dohodak građana, a da nam sada, sa novom izmenom ovog zakona, tvrdite, evo, pročitaću ovo obrazloženje, razlog za donošenje zakona o porezu na dohodak građana po hitnom postupku – ako se ova izmena ne uradi, to bi imalo štetne posledice, jer bi došlo do problema u funkcionisanju fiskalnog sistema u delu oporezivanja prihoda fizičkih lica ostvarenih po osnovu prihoda od autorskih prava i prava srodnih autorskom pravu itd. Da li je moguće da ste pre dva meseca tvrdili da je ovo dobro rešenje, a sada, posle dva meseca, kažete da to nije dobro rešenje? Nije dobro rešenje ni jedno, ni drugo. Ovo je, dakako, mnogo bolje, ali poenta je u sledećoj stvari – kada ste ovim predlogom zakona o porezu na dohodak građana udarili na kulturnu javnost, odnosno na umetnike, slikare, vajare, glumce, pisce, i kada je ta javnost podigla svoj glas, vi ste, naravno, morali da ustuknete i, evo, rezultat je novi predlog izmena Zakona o porezu na dohodak građana. To je dokaz da ste vi slaba vlada. Slaba ste vlada zato što nemate strategiju ekonomske politike u vremenima privredne krize koja je očigledna. Vi imate problem sa punjenjem budžeta. Pokušavate na svaki način da namaknete sredstva, i to ste nam napisali u ovim prvobitnim izmenama, da je, pre svega, cilj i razlog donošenja zakona i većeg oporezivanja umetnika da biste ostvarili veći priliv sredstava u budžet. Kada su oni podigli svoj glas, a to je jedno vrlo delikatno, da kažem, biračko telo, odlučili ste da vam je celishodnije da to vratite na staro. To ste skoro i uradili. Šta to znači? To znači da ćete vi popustiti pod pritiskom svakoga ko digne glas u ovoj državi i ko izvrši pritisak na vas, kaže vam u lice da ne vodite jasnu politiku i donese odluku da ne želi da dozvoli da se preko njegovih leđa teret privredne krize lomi. To nam najverovatnije i sleduje. Još jedan dokaz da nemate jasnu strategiju: evo, danas je 1. jun, a mi još uvek ne znamo kako će se rasporediti transferna sredstva lokalnim samoupravama. Pet meseci se ta sredstva raspoređuju po starom zakonu. Na primer, Šapcu je po starom zakonu pripadalo 504.000.000 transfernih sredstava. To su mesečni transferi u iznosu od 43.000.000 mesečno i oni su do sada redovno uplaćivani u budžet opštine Šabac. Ali, za ovih pet meseci je isplaćeno oko 400.000.000, odnosno oko 215.000.000. Kada sredstva smanjite sa petsto na trista, pretpostavljam da se u tom rasponu i kreće, taj ostatak od sto i nešto miliona, kada se bude podelio na ovih preostalih sedam meseci, iznosiće 13.000.000. Pazite, nisu to mala umanjenja i to nisu umanjenja od 30 - 40%, već upravo zbog kašnjenja, zbog vaše unutrašnje političke nemoći da se unutar sebe dogovorite kako i na osnovu kojih kriterijuma da raspodelite transferna sredstva... Jer, očigledno postoji ucena određenih jakih gradonačelnika, određenih jakih političkih struja koje vam ne dozvoljavaju da po jasnim kriterijumima podelite ta transferna sredstva. Doći ćete u situaciju da ćete mnoge opštine i gradove, prosto rečeno, ojaditi u finansijskom smislu. Šabac će možda i preživeti taj mesečni gubitak od 30.000.000 dinara, ali postoje opštine kojima ta transferna sredstva čine i do 50% budžeta. Ukoliko one ostanu zakinute u raspodeli transfernih sredstava, to će značiti da mnoge opštine neće imati sredstva da izmire režimske troškove koje imaju prema školama, ustanovama kulture, a mnoge opštine će imati problema i sa isplatama ličnih dohodaka, pa će vam ti isti doći pred Vladu, pa će vam reći – to tako ne može. Da li ćemo onda morati za dva meseca menjati čitav paket, pa ćemo onda nekima davati više transfernih sredstava, onima kojima ste mislili da date manje? Tu ćete, potpisujem, pokazati svoju nekonzistentnost. Svedoci smo da se dva meseca razgovara sa gradonačelnikom Đilasom. Ono sa čim želim da završim kada je u pitanju ovaj zakon... Ovde ste bar u formi zakona, bilo je javno, transparentno, ali šta ste uradili sa penzionerima poljoprivrednicima? Od vas tražim konkretan odgovor, da vidim da li raspolažete tim podacima, da vidim o kojim se sredstvima radi u februaru, kada je doneta Uredba o uslovima i načinu korišćenja sredstava za regresiranje repromaterijala za ratarsku i povrtarsku proizvodnju u 2009. godini, famoznih 12.000 dinara po hektaru. U članu 4. je jasno rečeno da i poljoprivredni penzioneri koji imaju prijavljena, registrovana gazdinstva imaju pravo na tih 12.000 po hektaru. Na osnovu Uredbe od 15. maja, od pre 15 dana, to pravo ste ukinuli poljoprivrednim penzionerima. To je ono što je još jedan dokaz da vodite ad hok politiku. To je istina. Zanima me o kojim sredstvima se ovde radi. Imamo preko 200.000 poljoprivrednih penzionera. Ako sada imate nameru da nekome umesto 12.000 dinara isplatite 3.600 po hektaru, jer ovde piše da će se poljoprivrednim penzionerima koji imaju registrovana gazdinstva isplaćivati 30% od 12.000 dinara, onda me zanima, i želim odmah da čujem, o kom broju penzionera se radi, o kom novcu se radi. Ukoliko tu informaciju nemate, onda je to dokaz koliko brinete o vrlo ugroženim socijalnim grupama, kao što su poljoprivredni penzioneri, jer teško da se penzija od 8.635 može nazvati penzijom koja zadovoljava osnovne kriterijume. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima poslanik Miloš Radulović. Preostalo vreme za Poslaničku grupu DSS je pet i po minuta.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Upravo ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana pokazuje da u suštini Vlada isključivo radi pod pritiskom. Znači, došlo je do promene određenih stopa isključivo pod pritiskom struke. Demokratska stranka Srbije je svojevremeno dala Predlog zakona o osiguranju depozita. Međutim, Vlada tada nije imala sluha za taj zakon, osudila ga je i rekla da je to manje-više defetizam i panika, koju širimo među građanima Srbije, da bi, pod pritiskom povlačenja deviznih sredstava iz banaka, Vlada uvela po hitnom postupku u proceduru zakon o osiguranju depozita. I, da bi amortizovala celu priču, naš predlog, koji je bio 20.000 evra po jednom, vi ste povećali na 50.000. Demokratska stranka Srbije i poslanici Demokratske stranke Srbije su sve vreme pokušavali, u interesu građana, da daju predloge i ukažu na ono što je gorući problem za sve građane Srbije. Naša želja nije bila širenje populizma. Ukazali smo na nerealne procene vezane za planiranje budžeta, da je nerealna procena rast BDP, ukazali smo na veliku unutrašnju nelikvidnost, na velika spoljna dugovanja, na to da se povećava broj nezaposlenih. Vlada ništa nije učinila, zato što je Vlada nesposobna, zato što Vlada nema adekvatne odgovore na određene mere. Znate li šta je razlog za to? Vlada radi po nalogu jednog čoveka, predsednika države Borisa Tadića, koji je istovremeno i predsednik Demokratske stranke. Činjenica je da su ovu vladu sastavili uvoznički lobi i ambasadori pojedinih zemalja. Najbolji primer i potvrda za to je to što je Vlada usvojila, i skupštinska većina, jednostranu primenu SSP, odnosno Prelaznog trgovinskog sporazuma, koji je direktno u interesu uvozničkog lobija, jer njima omogućava da pod olakšanim okolnostima uvoze robu iz inostranstva, robu široke potrošnje, a time guše naše domaće proizvođače. Činjenica koja je potvrdila našu konstataciju i ovu našu priču koju smo više puta ponovili jeste i večera kod predsednika države za vreme posete američkog potpredsednika Bajdena. Samo ako se pogledaju gosti koji su bili na večeri, vidi se da su upravo to ljudi koji su izvršili pritisak na određene političke stranke da se sastavi ova vlada. Ova vlada nije sastavljena u interesu građana, nego u interesu pojedinih interesnih grupa, jer su na izbore ove političke stranke izašle sa različitim programima i po pitanju teritorijalnog integriteta i po pitanju viđenja ekonomske i socijalne politike Srbije. Koliko u suštini niste sposobni da procenite efekte krize – pričate uporno o tome da je ovakva kriza kod nas rezultat svetske ekonomske krize. Nije tačno. Svetska kriza ima uticaja, ali je veći problem unutrašnja ekonomska kriza nastala zbog nesposobnosti vladajuće većine i ove vlade da rešavaju probleme. Na kraju, samo jedna potvrda: u prvi aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom ste ušli za 420.000.000 i rekli ste da je to dovoljno, pa ste onda povećali na dve milijarde evra, jer je procena bila takva da je toliko sredstava potrebno za odbranu kursa, da biste na kraju zaključili aranžman na tri milijarde evra, ne konsultujući skupštinsku većinu, nego ste se sastajali negde i post festum doneli odluku na sednici Vlade. Rezultat toga je veliki odliv deviznih rezervi. Postavili smo pitanje guverneru Narodne banke Jelašiću na Odboru za finansije – ko je otkupio devize, ko je kupio 2.400.000.000 evra? Nismo dobili odgovor. Građani sigurno nisu otkupili, jer građani nisu imali para. Otkupili su upravo ti koji su sastavili ovu vladu. Sve što radite, radite u njihovom interesu. Hvala.
Reč ima gospođa Dimitrijević. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, evo jednog predloga zakona u čijem obrazloženju piše sledeće: „U odnosu na porez na dohodak građana ne postoje obavezujući propisi Evropske unije sa kojima je potrebno vršiti usaglašavanje.“ Većina, da ne kažem skoro svi predlozi zakona koje je usvojila ova vlast imali su obrazloženje – zakon je potrebno doneti radi usklađivanja domaćeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. Kao razlog za donošenje zakona po hitnom postupku napisano je da bi nedonošenje zakona imalo štetne posledice jer bi došlo do problema u funkcionisanju fiskalnog sistema. Podsećam da su izmene urađene pre samo mesec dana, a sada se te izmene opet menjaju, ali se ne vraćaju u pređašnje stanje, već su porezi malo viši u odnosu na prvobitne, i viši su doprinosi. U cilju hitnosti, predviđeno je da zakon stupa na snagu narednog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Vratiću se sada na usvajanje Zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana u aprilu mesecu. Usvojen je zajedno sa rebalansom budžeta i tada je namera vlasti bila da na taj način obezbedi povećanje prihodne strane budžeta jer sa tim ima velikih problema. Naime, prihodi u budžetu u prva četiri meseca ove godine manji su za osamnaest milijardi dinara u odnosu na prošlu godinu – 197,5 prema 215,5 milijardi. Na mnogo načina se pokušalo povećanje prihoda. Vlada je izrazila očekivanje da bi se do avgusta mogli očekivati prvi rezultati mera koje je preuzela: zamrzavanja plata u državnoj upravi i penzija, smanjenja transfera novca lokalnoj samoupravi, kao i povećanja akciza na benzin i takse na razgovor u mobilnoj telefoniji. Međutim, izvesno je da to neće biti dovoljno, jer o smanjenju javne potrošnje se samo priča prazna priča. Argument za to je neprekidno osnivanje novih agencija i drugih organa, umesto da se poslovi koje je potrebno obaviti rasporede u okviru sektora ministarstava. Svi smo mi ovde svedoci da se na svakoj novoodržanoj sednici Narodne skupštine Republike Srbije usvoji neki zakon kojim je predviđeno osnivanje novih organa. U poslednje vreme su to uglavnom agencije. Na pretprošloj, Petoj sednici, usvajanjem Predloga zakona o hemikalijama predviđeno je i osnivanje agencije za hemikalije. To je novi državni organ, paralelan Ministarstvu životne sredine i prostornog planiranja. Da podsetim da već postoji i Agencija za zaštitu životne sredine. Takođe, na prethodnoj sednici, usvajanjem Zakona o spoljnotrgovinskom poslovanju uvedena je u pravni okvir Agencija za strana ulaganja i promociju izvoza. To je jedna od oko 105 postojećih agencija. Ona postoji već neko vreme, a sada je dobila svoj navodni legitimitet. Napravljen je još jedan organ paralelan Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja. Na prošloj, Šestoj redovnoj sednici Narodne skupštine na dnevnom redu bio je Predlog zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima. Usvajanjem ovog zakona počinje sa radom još jedna agencija – Agencija za bezbednost saobraćaja. Ona je paralelna Ministarstvu unutrašnjih poslova. Za početak je predviđeno da tu bude uposleno 40 novih radnika. Usvajanjem Predloga zakona o zvaničnoj statistici osniva se Savet za statistiku, koji će brojati novih 17 članova koji će biti na teret budžeta, tj. poreskih obveznika Srbije. Još jedan predlog bio je na dnevnom redu, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o spoljnim poslovima. Njegovim usvajanjem, doduše, nije predviđeno osnivanje neke agencije, ali imamo presedan sa kakvim se retko susrećemo – ministar spoljnih poslova daje sebi za pravo da može bez sprovođenja internog i javnog konkursa primiti u radni odnos do 5% od ukupnog broja zaposlenih u diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Tu imamo nova zaposlenja umesto smanjenja broja zaposlenih. Usvajanjem seta poljoprivrednih zakona takođe se predvidelo osnivanje novih organa. U ovom slučaju je to direkcija. Umesto smanjenja javne potrošnje, ovo predstavlja direktno uvećanje. Zato je izvesno da mere koje je Vlada preduzela neće dati očekivane rezultate. Svesna ove činjenice, Vlada je u memorandumu sa MMF-om predvidela i dodatne mere – povećanje poreza na dodatu vrednost, smanjenje nominalnih zarada i produženje zamrzavanja penzija i u 2010. godini. Što se tiče povećanja stope poreza na dodatu vrednost, kada bi došlo do toga istovremeno bi došlo do smanjenja tražnje i povećanja inflacije. S obzirom na to da je ministar ekonomije i regionalnog razvoja rekao da do povećanja PDV neće doći jer će privredna aktivnost početi da se oporavlja i da će to povećati poreske prihode kada kriza u Srbiji već prolazi, to građanima Srbije može biti signal da će doći do povećanja stope PDV, jer se sve desi suprotno onome što izgovori Mlađan Dinkić. Povećanje stope poreza na dodatu vrednost u sadašnjim uslovima, kada nema ni govora o prolasku ekonomske krize (ako ćemo pogledati istini u oči, onda je tako), značilo bi udar na srpsku privredu, a naročito na male privrednike. Vlada planira i bolju kontrolu naplate poreza i planira osnivanje grupe, u junu, koja će pratiti prikupljanje PDV i analizirati probleme. Kod kontrole naplate poreza postoji jedan veliki problem, a to je dugogodišnja bolest našeg društva – korupcija. Poznato je da je Srbija država sa visokim stepenom korupcije i da se po stepenu percepcije korupcije nalazi skoro na dnu liste. Posebno ova oblast gde se može mnogo zakinuti državi predstavlja pogodno tlo za korupciju. Upravo je zbog propusta u kontroli u bliskoj prošlosti bilo mnogo slučajeva utaje poreza. Tako su se na račun države pojedinci, maltene preko noći, obogatili, jer je novac umesto u državnoj kasi završio u slamaricama i na računima tih pojedinaca, uz zdušnu pomoć onih kojima je posao bio da to spreče. Sada ću pročitati podatke koji govore o tome da je utaja poreza u 2008. godini bila veća od 263.000.000 evra. To su podaci Poreske uprave Ministarstva finansija Vlade Republike Srbije. Prema rečima direktora ove institucije, poreski obveznici u Srbiji u prvih 11 meseci 2008. godine nisu obračunali i uplatili 22,4 milijarde dinara, što je približno 263,5 miliona evra po tadašnjem kursu. Direktor je naveo da su obavljene 10.103 kontrole evidentiranja prometa preko fiskalne kase i da su izrečene 3.372 privremene mere zabrane obavljanja delatnosti. Rekao je da je nadležnim javnim tužilaštvima u Srbiji podneto 1.650 krivičnih prijava zbog 2.269 dela, pri čemu ukupan iznos izbegnutih poreza samo na ime ovih krivičnih dela iznosi 13,16 milijardi dinara. Poreska policija je identifikovala tri osnovna modela izbegavanja plaćanja poreza na dodatu vrednost, a to su: neprijavljivanje činjenica koje su od značaja za utvrđivanje PDV obaveza, davanje lažnih podataka od značaja za obračun i iskazivanje i plaćanje poreza i neosnovano iskazivanje iznosa za povraćaj PDV. Ključnu ulogu u neplaćanju poreza imaju „fantom preduzeća“, čija se uloga sastoji u sačinjavanju i izdavanju lažnih računa sa iskazanim porezom na dodatu vrednost, iako promet dobara nije izvršen. Protiv 405 odgovornih lica u tim firmama podneto je ukupno 285 krivičnih prijava. Imamo podatke inspektora poreske policije iz avgusta 2008. godine, gde se navodi da je utajom poreza budžet Srbije u poslednjih pet godina oštećen za 50,8 milijardi dinara. Glavni inspektor je naveo da je u 2008. godini u odnosu na 2007. godinu u porastu broj utaje PDV i poreza na dohodak građana, dok se beleži pad utaje kod akcizne robe. Glavni razlog za pad utaje je promena zakonskih rešenja, prvenstveno kod poreskih oslobađanja naftnih derivata koji su u mnogim slučajevima pomoću lažne dokumentacije prikazivani kao repromaterijal za hemijsku proizvodnju, a prodavani kao dizel ili benzin. Istakavši da je najviše uočen trend rasta utaje poreza na dodatu vrednost glavni inspektor tvrdi da je to najopasniji i najsloženiji oblik poreske krađe. Utajivači poreza, prema njegovim rečima, najčešće nisu uspešni privrednici, niti su posebno školovani, a do spekulacija najčešće dolazi u trgovini, a delom i u proizvodnji alkoholnih pića. Što se tiče 2009. godine, za samo četiri meseca beogradski preduzetnici utajili su porez u iznosu od 806.000.000 dinara. U Poreskoj upravi kažu da ako se nastavi ovakav trend, do kraja godine se može očekivati duplo veća cifra skrivenih para u odnosu na celu prošlogodišnju utaju u prestonici, koja je iznosila 2,5 milijardi dinara. Ovo je samo deo onoga što su poreznici otkrili. Iznos neprijavljenog poreza je svakako veći. Do kraja aprila protiv vlasnika i direktora gradskih privatnih preduzeća, ali i državnih službenika, podneto je 95 krivičnih prijava, dok je za celu Srbiju taj broj 150. Tako kažu u Poreskoj upravi. Najviše problema ima u oblasti trgovine i usluga, a zatim slede sektor građevinarstva i trgovina nekretninama. Ogroman deo onoga što se ne prijavi jeste porez na dohodak, a oko 7.500 građana je pokušalo da sakrije svoja primanja kako bi izbegli plaćanje ovog poreza. To su najčešće članovi upravnih odbora, direktori privatnih firmi, ili je reč o novcu dobijenom od honorarnog rada. U pitanju je nekoliko milijardi dinara na nivou čitave zemlje. Već za avgust ove godine najavljeni su razgovori predstavnika Vlade i Narodne banke Srbije sa misijom MMF-a, koja će tada doći u kontrolu i razgovarati o povećanju poreza na dodatu vrednost i smanjenju plata. Što se tiče smanjenja zarada, opet će ova mera najviše pogoditi one sa najmanjim zaradama, koje su, napominjem, već zamrznute. Umesto da se u red dovedu zarade direktora pojedinih javnih preduzeća i agencija, smanjivaće se zarade od kojih zaposleni već sada ne mogu da sastave kraj sa krajem. Podsetiću da se na insistiranje Srpske radikalne stranke došlo do podataka da je direktor Javnog preduzeća Aerodrom imao mesečna primanja skoro 23.000 evra, zajedno sa bonusima. Plate direktora u državnim agencijama koje su objavljene na zvaničnom sajtu iznose od 355.000 pa sve do nekih 97.000, a pored toga imali su i bonuse. Nakon iznošenja ovih podataka od strane SRS i traženja da plate budu javno objavljene, a u cilju ublažavanja negativnih efekata ekonomske krize, Vlada je donela Zakon o privremenom smanjenju plata, odnosno zarada, neto naknada i drugih primanja u državnoj administraciji i javnom sektoru. Međutim, članom 7. predviđeno je da se mogu isplaćivati dodaci nameštenicima za ostvarene rezultate rada. Ovo je trebalo izostaviti iz Zakona, jer teret ekonomske krize treba da snose i nameštenici koji imaju daleko veća primanja u odnosu na zaposlene. U jedinicama lokalne samouprave taj odnos je 1:3, a u nekim slučajevima i više. Takođe, ovim zakonom su regulisane naknade članovima i predsednicima i zamenicima predsednika upravnih i nadzornih odbora. Neću sada ponavljati koliki su bili iznosi, kolike su bile naknade u upravnim i nadzornim odborima, samo ću podsetiti da su poslanici Srpske radikalne stranke puno govorili o tome, jer se radilo o abnormalnim naknadama. Mere štednje koje Vlada najavljuje, zamrzavanje penzija i u 2010. godini na iznose s kraja 2008. godine, za ogromnu većinu penzionera predstavljale bi nemilosrdan udar. Jedan neznatan broj od oko 1.600.000 penzionera prima penzije do 90.000 dinara. Njih ova mera neće pogoditi. Međutim, sada govorim o oko 700.000 penzionera koji mesečno primaju penzije u proseku do 13.000 dinara. Posebno su u lošem položaju korisnici poljoprivrednih penzija. U mnogim porodicama su te penzije jedini izvor prihoda. Penzioneri su u situaciji da moraju svojim penzijama da plaćaju sve kućne troškove, struju, vodu, telefon, i da pored toga školuju unuke, jer roditelji ne mogu da se zaposle. Šta ostaje penzionerima? To je populacija koju, nažalost, prate veliki zdravstveni problemi i dobar deo penzija ode za kupovinu lekova. Samo da se podsetimo šta je ova vlast obećala penzionerima – da će pored onog jednog povećanja od 10% u 2008. godini biti usklađivanja i u 2009. godini, i to u dva navrata, tako da će od 1. januara 2010. godine penzije u Srbiji biti u visini od 70% od prosečne zarade. Iskreno se nadam da predstavnici penzionera, ali i predstavnici drugih političkih partija neće dozvoliti da ova vlast, kao i većinu građana Srbije, obmane i penzionere, koji su inače godinama unazad u lošem socijalnom i materijalnom položaju. Socijalna grupacija koju će, bez sumnje, negativni efekti ekonomske krize najviše pogoditi jesu nezaposleni i oni koji ostaju bez posla. Prema podacima iz mesečnog statističkog biltena Nacionalne službe za zapošljavanje, u aprilu 2009. godine broj nezaposlenih u Srbiji je iznosio 762.674 lica i bio je za 4.287 veći od broja nezaposlenih u martu ove godine i za 45.265 veći od broja nezaposlenih na kraju oktobra prošle godine. Beograd ima drugi mesec uzastopno rast broja nezaposlenih veći od hiljadu lica. U aprilu je najveći rast nezaposlenosti imala Vojvodina, po odbitku Novog Sada, i Beograd, u odnosu na mart ove godine. Kada se uporedi rast broja nezaposlenih sa brojem zaposlenih u septembru prošle godine dobija se da je ukupan rast broja nezaposlenih 2,3% od broja zaposlenih u Srbiji. Pri tom, najveći relativni rast je ostvaren u centralnoj Srbiji, bez Beograda, i Vojvodini, bez Novog Sada, dok su Novi Sad i Beograd imali skromni rast nezaposlenosti. Podaci o nezaposlenosti po okruzima, rangirano prema relativnom rastu broja nezaposlenih u odnosu na broj zaposlenih, pokazuju ogromne razlike u relativnom rastu nezaposlenosti – od 9% od broja zaposlenih u Jablaničkom okrugu, do 0,3% u Beogradu. Na vrhu liste rasta relativne nezaposlenosti nalaze se opštine južne i istočne Srbije. Gledano po opštinama, ne računajući Beograd i Novi Sad, najveći porast nezaposlenosti, broja nezaposlenih od oktobra prošle godine ima Leskovac. U 24 opštine broj nezaposlenih je smanjen u odnosu na oktobar prošle godine za 3.669 lica. Kada se ove opštine isključe, u prethodnih šest meseci broj nezaposlenih je povećan za 48.000. Ono što je godinama unazad uticalo na to da ekonomsku krizu dočekamo u ovako lošem stanju svakako je proces nepoštene privatizacije, da ne upotrebim… (Predsedavajući: Molim vas, gospođo Dimitrijević, da u odnosu prema članu 103. govorite o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana. Hvala.) Gospodine predsedavajući, govorim o svim onim merama koje Vlada preduzima. Imam pravo da sve to kažem, jer sve to ima veze sa Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dohodak građana. Zbog smanjenja naplate prihoda budžeta urađen je rebalans već u aprilu, a praksa je da se rebalans, ako već mora, radi pred kraj godine. Za popunjavanje praznine na prihodnoj strani budžeta Srbija je ovom prilikom zadužena za tri milijarde evra. Tek što je završen rebalans, odmah su krenule priče o novom rebalansu, verovatno u avgustu, kada se očekuje i revizija dosadašnjih mera i pregled stvarnog stanja. Iz Vlade stižu najave da će, ukoliko primenjene mere ne budu dale očekivane rezultate, od MMF-a zatražiti veći budžetski deficit od dogovorenih 3% bruto društvenog proizvoda, i to na 4% BDP. Opravdanje za ovakav zahtev pronađeno je u prognozi da će samo tri evropske zemlje, Finska, Kipar i Luksemburg, usled ekonomske krize uspeti da ispune zahtev da budžetski deficit ne bude veći od 3% BDP. U 2009. godini očekuje se da većina evropskih zemalja pređe prag od 3%; tako bi Francusko mogla da završi sa deficitom od 5,6% BDP, Španija sa 6%, Rumunija 5%, Grčka sa 4%. Ukoliko predstavnici Međunarodnog monetarnog fonda odobre ove namere srpske vlade, pojaviće se problem kako pokriti deficit koji bi bio iznad 1,5 milijardi evra. To bi uslovilo novo zaduživanje. Ostaje otvoreno pitanje kako će se MMF-u vratiti pozajmljeni novac. Stručnjaci su upozorili da bi MMF u avgustu mogao Srbiji odobriti deficit čak od 5% BDP, kako ekonomska nestabilnost ne bi produbljivala dalje političku nestabilnost. Ali, to bi tek stvorilo nove probleme u našoj ekonomiji. Dosadašnji deficiti finansirani su iz kredita međunarodnih institucija, ali dobrim delom i iz privatizacionih prihoda. Ministar finansija je najavila veliku poresku reformu koju Ministarstvo planira da sprovede do kraja ove i početkomnaredne godine i da su prvi na redu Zakon o porezu na dohodak građana i Zakon o porezu na dobit, da je osnovna ideja da se komplikovani zakoni učine što jednostavnijim, da poreske stope ostanu konkurentne i da će postojati samo dve. Međutim, mišljenje ministra finansija je da su važeće poreske stope u Srbiji među najnižima u Evropi. Pitanje je da li možda možemo očekivati više poreske stope? Da se samo malo vratimo unazad. U okviru opsežne fiskalne reforme 2001. godine usvojen je Zakon o porezu na dohodak građana. Zakonom je u Srbiji ustanovljen ceduralni PDG sistem i propisana je nominalna poreska stopa od 20% na praktično sve kategorije dohotka građana, izuzev zarada. Zbog značajnog opterećenja socijalnim doprinosima, na zarade zaposlenih propisana je tada niža poreska stopa od 14%. Iako bi uvođenje jedinstvene nominalne poreske stope od 20% na prvi pogled moglo izgledati kao implementacija horizontalne pravičnosti, problem predstavlja činjenica da su za različite kategorije prihoda zakonom propisane različite stope neoporezivih normiranih troškova. Važna odlika progresivnih globalnih sistema jeste zakonsko definisanje neoporezivog tretmana troškova nastalih pri sticanju dohotka. Različite stope normiranih neoporezivih troškova za posledicu imaju značajne razlike u efektivnim poreskim stopama. Efektivna poreska stopa je važna poreskim obveznicima jer ta stopa, a ne nominalna, određuje koliki će iznos poreza morati da plate. Međutim, u medijima se mnogo češće pojavljuju nominalne nego efektivne poreske stope, jer se odšire javnosti teško može očekivati značajan stepen upućenosti u detalje aktuelnih poreskih zakona. Ovo naročito važi za strane investitore, koji nisu u mogućnosti da se detaljno upoznaju sa pojedinostima svake od zemalja u koje ulažu. Jednostavan, transparentan sistem, sa niskom poreskom stopom, bio bi u boljoj poziciji da privuče pažnju stranih investitora. Zakon o PDG ustanovljava ceduralni sistem, ali je sadržao i globalne elemente, u vidu godišnjeg poreza na dohodak građana. Naime, građani sa visokim godišnjim primanjima, blizu 1% poreskih obveznika, obavezni su da na kraju godine podnesu poresku prijavu i plate dodatni godišnji porez od 10% na ukupni iznos neto prihoda iznad neoporezivog cenzusa. S obzirom na to da godišnji porez predstavlja dodatni porez povrh ostalih poreza koje građani plaćaju tokom godine, njegovo uvođenje je omogućilo izvestan stepen vertikalne pravičnosti bez narušavanja jednostavnosti ceduralnog sistema u Srbiji. Tokom godina su nominalne efektivne poreske stope pojedinih kategorija prihoda usklađivane sa ostalim poreskim zakonima i ekonomskim prilikama. Najznačajnija promena jeste smanjenje poreza stope na zarade sa 14% na 12%. Ekonomske prilike uslovile su svetski trend jednostavnijih PDG sistema kako bi se stvorilo konkurentnije poresko okruženje i stimulisao ekonomski rast. Uvođenje jedinstvene niske poreske stope od 10% bi srpski poreski sistem učinilo konkurentnim u odnosu na okruženje. Dobro je osvrnuti se i na neke primere iz svetske prakse. Najveći broj zapadnih zemalja opredelio se da implementira sisteme koji su u suštini globalni, ali ceduralne elemente uključuju kako bi se olakšala implementacija poreskog sistema i postigli pojedini ekonomski ciljevi. Većinu starih članica EU odlikuju relativno kompleksni globalni sistemi, sa naglašenim progresivnim poreskim stopama i socijalnim poreskim programima. Karakteristično je da su te stare članice EU uvele veći broj ceduralnih elemenata i neoporezivih censuza u svoje PDG sisteme kako bi smanjile troškove administracije poreskih obveznika. U većini tih zemalja poreski obveznici koji ostvaruju samo prihode od redovnog zaposlenja i neznatne prihode iz drugih izvora nisu u obavezi da podnose godišnje poreske prijave. Ovo je slučaj u zemljama poput Velike Britanije, Nemačke i Mađarske. S druge strane, nove članice EU uglavnom imaju jednostavnije sisteme, sa manje progresivnim poreskim stopama. Pred ministrom stoji težak zadatak u vezi sa najavljenim reformama. S jedne strane, tu je Vlada sa svojim interesima, mnoštvom pogrešnih poteza u vezi sa merama za ublažavanje efekata svetske ekonomske krize, s druge strane su građani Srbije. Nije sporno da obaveze prema državi u vidu poreza moraju da se izmiruju. U ovo teško vreme, jedna socijalno odgovorna vlada morala bi da vodi računa o interesima građana i da se teret krize rasporedi na sve, a ne da čitav teret moraju podneti oni najsiromašniji i oni pošteni. Hvala.
Hvala vama. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Pre nego što zaključim i ovu sednicu, reč dajem ministru finansija gospođi Dragutinović Diani.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moram priznati da me ova atmosfera u parlamentu podseća na film „Lajanje na zvezde“, samo je situacija malo obrnuta – u tom filmu nije bilo onih koji su želeli da odgovaraju, a čini mi se danas, posebno gledajući desnu stranu, da nema onih koji žele da čuju odgovor, odnosno više je bilo onih koji su postavljali pitanja, a mnogo manje onih koji žele da sačekaju odgovore. Pokušaću da se osvrnem na sve ono za šta mislim da je bitno i da može da doprinese ovoj raspravi. Pre svega, odgovori ili polemika sa poslanikom Obradovićem. Dakle, nije tačno da nemamo viziju. Znači, napravljen je Nacrt zakona, odnosno prva verzija Zakona o porezu na dohodak građana i on je zaista spreman za javnu raspravu. Šta je vizija kada je ovaj zakon u pitanju? Svi prihodi građana od sopstvenog rada treba da budu podložni uporedivom poreskom opterećenju. Takođe, nema potrebe za velikim brojem poreskih stopa. Nije tačno da postoje samo dve poreske stope, 12 i 20%. U sadašnjem sistemu cedularnog oporezivanja postoji širolikost poreskih stopa: poreska stopa od 10%, poreska stopa od 12%, poreska stopa od 14%, poreska stopa od 20%, sa različitim normiranim troškovima koji daju različite efektivne stope, plus godišnji porez na dohodak građana od 10 i 15%. Šta bi to značilo u tom novom zakonu? Samo dve stope, 10% i 20%; uvodi se element proporcionalnosti. To je jedna stvar. Druga stvar, Ministarstvo finansija inicira predlog u drugim ministarstvima, pre svega Ministarstvu zdravlja i Ministarstvu rada i socijalne zaštite, da se promeni trenutno nepravičan obračun socijalnih doprinosa za nezaposlene „autorce“, da tako kažem, ili honorarce koji plaćaju veće stope doprinosa za zdravstveno osiguranje. Dakle, novi predlog zakona koji je izradilo Ministarstvo finansija je spreman za javnu raspravu i nije tačno da, makar kad je ovaj zakon u pitanju, a i Zakon o porezu na dobit, Vlada nema viziju. Što se tiče efekata zamrzavanja zarada, gospodin Obradović je mahao biltenom koji izdaje Ministarstvo finansija. Naravno da se u biltenu ne mogu videti ti podaci, jer se to još uvek ne vidi u podacima; zamrzavanje majskih zarada će se videti tek u junskim podacima. Što se tiče garancija o kojima se danas raspravljalo, koje država odobrava poslovnim bankama za refinansiranje obaveza Javnom preduzeću „Putevi“, to jeste deo aranžmana sa MMF-om. Dakle, država mora da vrati svoje zaostale obaveze. Druga veoma važna stvar kada je aranžman sa MMF-om u pitanju jeste da nema gomilanja, odnosno akumuliranja novih docnji. Znači, država mora, odnosno javno preduzeće mora svoje obaveze izvršavati na vreme. Opet gospođa Jorgovanka Tabaković i nešto u vezi sa njenom diskusijom – dakle, ja mislim da su upravo argumenti ono što vi kažete da nisu. Mislim da mi, nažalost, nismo najpametniji, da nismo lideri i da možemo biti samo sledbenici. Postoji definicija javnog sektora; to se kaže – opšta država. Postoje opšti međunarodni standardi šta je to država. Prema toj definiciji, opšta država prosto ne uključuje Narodnu banku Srbije, odnosno ne Narodnu banku Srbije, ne uključuje centralnu banku. Znači, centralna banka nije deo opšte države. U tom smislu, kredit koji smo uzeli kod MMF-a nije deo javnog duga, ali to ne znači da nije deo spoljnog duga. Dakle, on se ne vidi u statistici javnog duga, nije deo javnog duga, ali jeste deo ukupnog duga, kao što jeste ukupan dug privatnog sektora. Moguća je i sledeća situacija: postoje takvi programi da MMF preko Narodne banke Srbije odobri kredit državi za finansiranje deficita. U tom slučaju bi takav kredit bio deo javnog duga i u tom slučaju bi Skupština trebalo da ratifikuje taj dug. Ono o čemu Narodna skupština odlučuje, to je javni dug. Dakle, sve ono što direktno ili potencijalno može uticati na javnu potrošnju. Znači, ovaj aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom je zaista samo podrška deviznim rezervama, nema veze sa javnom potrošnjom i zato, bez obzira na njegovu veličinu, koja je tri milijarde evra, on ne treba da bude predmet ratifikacije ovog parlamenta, a onaj mali kredit od Svetske banke od 50 miliona dolara treba. Takođe, i privatni sektor se zadužuje kod međunarodnih finansijskih institucija i takođe dobija dosta velike kredite kod Međunarodne banke za obnovu i razvoj, kod Međunarodne investicione banke i to takođe nije predmet ratifikacije ovog parlamenta. Shvatila sam izlaganje poslanika Aligrudića da je budućnost izvesna za sve, osim za Vladu. Stvarno se nadam da on ne misli ozbiljno o tome. Nažalost, ekonomska politika se vodi u uslovima neizvesnosti i to nema apsolutno nikakve veze sa krizom. Inače, budućnost je neizvesna i u kratkom, a naročito u dugom roku, a kriza samo pojačava neizvesnost. Kada govorimo o neizvesnosti, postoje dve vrste neizvesnosti. Ja volim da kažem da postoje poznate nepoznate i nepoznate nepoznate. Uloga kreatora ekonomske politike jeste da minimizira neizvesnost i on može da minimizira samo poznate nepoznate, na nepoznate nepoznate ne može da utiče. Za razliku od prirodnih nauka, u ekonomskom životu je kao da stalno jurite neku pokretnu metu. Znači, ako vi nešto preduzmete kao kreator ekonomske politike, morate da sačekate da li to daje nekog efekta, pa onda imate prava da odustanete ukoliko to donosi suprotne efekte od očekivanja, imate prava da povećate dozu ili da je smanjite. Prosto, nema recepata, i ko to kaže - greši. Poslanik Markićević, slična je diskusija kao gospođe Jorgovanke Tabaković, i opet isti odgovor: znači, pare Međunarodnog monetarnog fonda, tri milijarde, jesu značajne, ne predstavljaju javni dug, to su pare koje treba da služe u periodu od dve godine. Povučeno je 800.000.000 evra do sada. Podsećam vas da ovo nije prvi aranžman sa MMF-om koji smo imali, da je prvi stendbaj bio već početkom 2001. godine, pa smo onda napravili drugi prošireni tzv. aranžman, koji je trajao više od tri godine. Mnogi od vas su i tada bili predstavnici narodne volje, poslanici, i nisam čula da su tražili ratifikaciju. Sve naše obaveze prema MMF-u su izvršene, svi krediti su vraćeni. Ovo je nov, i tako će biti i sa njim. Kako se pune budžeti gradova i opština? Moram da kažem, isto kao i budžet Republike, a to je slabo. Kad kažem slabo, to je zato što privreda ne raste. U privredi koja raste vi imate prava da budete, kako da kažem, ne toliko štedljivi. Kriza jeste šansa da se poprave javne finansije. Nije lako biti štedljiv kad se ima, mnogo je lakše biti štedljiv kad se nema i ja to zaista očekujem od parlamenta, da svojim delovanjem učini da se prilagodimo onome što imamo. Poslanik Zoran Nikolić je govorio da nemamo strategiju za izlazak iz krize. Ja mislim da je ovo takođe greška; šta je to strategija za izlazak iz krize? Nismo je mi izazvali našim ponašanjem i nećemo iz nje izaći dok ne izađe iz nje ceo svet. Mi možemo samo da ublažimo krizu, a koliko možemo, to zavisi od snage naše ekonomije. Znači, imamo ograničenja, to su resursi. Neke zemlje, istina je, mogu mnogo više, ali bez obzira na to, tvrdnja da nemamo strategiju, a da neke zemlje imaju prosto nije utemeljena, jer da je imaju, već bi iz te krize izašle. Još samo jednu reč. Rebalans se nikada, u suštini, ne radi krajem godine. To može da se radi samo slučajno, rebalansi se obično rade u prvoj polovini godine. Toliko, ako sam nešto izostavila, izvinjavam se.
Hvala. Reč ima gospođa Lidija Dimitrijević.
Ne bih da današnju diskusiju završimo nesporazumom. Ja sam vama rekla da ste vi najavljujući reforme najavili dve poreske stope, a ne da sada postoje dve poreske stope.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Miroslav Markićević.
Poštovani potpredsedniče, gospođo ministarka, iz ovoga što ste vi nama ovde saopštili ja mogu nekoliko stvari, slobodna mi volja, oprostite, da zaključim – da vi niste u saglasnosti sa potpredsednikom Vlade gospodinom Dinkićem. Vi govorite o ublažavanju krize, a on je nama saopštio da smo mi izašli iz krize. To je pod jedan. Pod dva, niste nam saopštili šta je u zakonu o transfernim sredstvima opština. Ranijih godina mi smo dobijali debelu knjižicu, pa su onda poslanici morali malo i van svojih stranaka da lobiraju i da glasaju, jer su morali da se vrate u svoje opštine, da objasne narodu zašto su glasali za taj zakon. Treće, da se malo našalim, ako bih po imenima nekih filmova, kao što vi nama uvek na kraju diskusije kažete, znate li šta građanima preostaje iz ovoga što vi zaključujete? Da se sete filma, mislim da ste ga vi gledali, naša generacija je gledala taj film, „Kada budem mrtav i beo“. Četvrto, mi iz Čačka vam nudimo – dođite u Čačak, preselite svoje ministarstvo, naravno, zaposlićemo Čačane, niko vam neće smetati, čist je vazduh, dobra pogača, čačanski kajmak, pa ćete malo bolje da razmišljate, a nećete trpeti ni pritisak partijskih šefova.
Gospođa Jorgovanka Tabaković.
Trudiću se da budem baš kratka. Gospođo Diana, ne može se baš sve objašnjavati metodologijom. Ko će vraćati kredit MMF i iz čijih će se prihoda platiti kamate koje postoje na taj kredit, ili zbog čijeg smo činjenja, sa posledicama čije ekonomske politike, došli u situaciju da čuvamo devizne rezerve? Da vam samo kažem da metodologija ne opravdava sve. Ako je privatni dug kroz border kredite, prekogranične kredite, briga privatnika za koje država ne garantuje, zašto je država morala u državnoj delegaciji da sačinjava bečki dogovor i moli refinansiranje i odlaganje tih kredita? Ljudi koji rade u preduzećima koja su koristila privatne kredite su oni koji plaćaju porez ovoj državi i ta uzročno-posledična veza je naš život. Ne može metodologija da odbrani nezainteresovanost kad stignu obaveze, a polaganje prava na samostalno odlučivanje državi kada se zadužuje u ime građana, jer ni Narodna banka ne ostvaruje prihode, naprotiv, stvarala je rashode, a ove kamate će takođe ići po džepu svakog od nas, i vas pojedinačno.
Još samo dva obaveštenja, pošto smo raspravu zaključili, a to su: da je Dan za odgovaranje na poslanička pitanja u vezi sa aktuelnom temom zakazan za sutra, sa početkom u 12.00 časova, kao što ste već obavešteni, i da postoji mogućnost da sutra, nakon ovog dana za odgovaranje, nastavimo raspravu o amandmanima, o čemu ćete biti blagovremeno detaljno obavešteni.