Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona navodni na zaključak da je zakonskim izmenama ojačan isključivo položaj organa gonjenja, dakle, tužilaštva i policije, a na uštrb nezavisnog i nepristrasnog suda. Na taj način se dovodi u pitanje položaj suda kao garanta prava čoveka u krivičnom postupku, što upućuje na zaključak da se zakonodavac opredeljuje za pojačane represivne mere u postupku. Zakonski koncept predložene mere je zasnovan na pretpostavkama da je neko lice učinilo krivično delo i to krivična dela od člana 370. do člana 386. Pre svega, nije moguće unapred utvrditi da je neko učinio krivično delo jer za to nema dokaza. Dame i gospodo, ko je protagonista za donošenje ovakvih zakona, a i ovih izmena, pre svega, Amerika, Engleska, Nemačka, kao osvedočeni neprijatelji Srbije i srpskog naroda. Želim da vas podsetim na činjenice, pre svega, šta se dogodilo 1999. godine. Šta je radila Amerika, Engleska i druge zemlje prema našoj državi, prema SRJ i prema Srbiji. Oni su sa NATO paktom planirali i ostvarili raspad, izolaciju, osiromašenje Jugoslavije, odnosno Srbije; izazvali, podsticali i rasplamsavali nasilje između određenih nacionalnih manjina i ometali nastojanja da se u Jugoslaviji očuva jedinstvo, mir i stabilnost; uništili mirotvoračku ulogu Ujedinjenih nacija; iskoristili su NATO za vojnu agresiju i okupaciju neposlušnih siromašnih zemalja; ubijali i nasilno izvršili povrede nezaštićenom stanovništvu cele tadašnje Jugoslavije. Oni su planirali, najavljivali i vršili napade sa namerom da usmrte čak i predsednika države, i vojno i političko rukovodstvo Srbije i tadašnje SRJ. Oni su uništili, odnosno oštetili privredne, društvene, kulturne, medicinske, diplomatske, religiozne objekte, institucije na teritoriji cele tadašnje SRJ; napadali objekte neophodne za život stanovništva Jugoslavije; napadali su objekte koji sadrže opasne supstance i otrove, koristili uranijum, kasetne bombe i ostalo zabranjeno oružje; proširili rat na životnu sredinu; nametnuli sankcije preko UN, što predstavlja zločin protiv čitavog ovog naroda. Oni su osnovali nelegalni ad hok tribunal, da bi uništili i demonizovali srpsko rukovodstvo; koristili kontrolisana međunarodna sredstva javnog informisanja da bi stvorili i osigurali podršku za napad SAD i drugih zemalja, da bi demonizovali Jugoslaviju, slovenske narode, Srbe i druge, i ustanovili dugoročnu vojnu okupaciju strateških delova Jugoslavije, odnosno Srbije, uz pomoć NATO snaga. Oni su pokušali da unište suverenitet, pravo na samoopredeljenje, demokratiju i kulturu slovenskih naroda, kao i ostalih naroda u bivšoj SRJ, odnosno SFRJ. Za cilj akcija SAD – odredili su da dominiraju, kontrolišu i eksploatišu Srbiju, njene narode, njenu teritoriju i njena prirodna bogatstva. SAD kao sredstvo koriste vojnu silu i privredne sankcije. Dame i gospodo, kada je u pitanju predloženi zakon želim da kažem da je sve to sračunato da bi se na taj način srpsko rukovodstvo i srpski narod proglasio kao narod koji ne poštuje međunarodno pravo. Međutim, Srbija i njen narod su tradicionalno kroz istoriju poštovali međunarodno pravo i međunarodne standarde, i poštujemo međunarodne standarde i dan-danas. Ono što želim posebno da izdvojim, a to jeste, da je uHagu velika hajka, velika tiranija prema srpskom i političkom rukovodstvu, a posebno tiranija prema doktoru profesoru Vojislavu Šešelju, kome je sve sračunato u Beogradu, kreirano u Beogradu, u Beogradu montirano da mu se sudi, samo zbog toga da ne bi Vojislav Šešelj, sa svojom najvećom političkom strankom, uzeo vlast na jedan demokratski način, da bi Amerika postavila u ovoj državi svoje sluge koje će služiti njenim interesima. Dame i gospodo, zbog toga je u Beogradu pisana optužnica protiv Vojislava Šešelja. Pravno-tehnička redakcija je izvršena u Beogradu. Sve strukture obaveštajnih službi, pravosuđe, vojska, policija i drugi državni organi upravo su bili ti koji su pomogli Haškom tribunalu da pravno-tehnički, upravo u Beogradu, sroči lažnu optužnicu protiv profesora doktora Vojislava Šešelja. Zato stop haškoj tiraniji!Zato sloboda profesoru doktoru Vojislavu Šešelju! Živela ''velika Srbija''! Živela Srpska radikalna stranka! Očekujemo našeg Voju da dođe u Srbiju, da dođe u svoj narod i da vodi ovu državu. Hvala vam.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, tekst Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u postupku za ratne zločine ne predstavlja skoro, pa, ništa. U formalno-pravnom smislu znači širenje sporednog krivičnog zakonodavstva, jedna od stvari protiv kojih se SRS uvek i na svakom mestu zalagala, pre svega ovde u najvišem zakonodavnom telu, zato što danas nema tog sudije, nema tog tužioca, nema tog advokata ili pravnika koji je u stanju da pohvata gde vam se sve nalaze krivična dela van Krivičnog zakonika, kakve su predviđene kazne i za šta sve možete da odgovarate. Time se narušava, pre svega, elementarni princip pravne sigurnosti, što predstavlja negaciju pravne države i ne mora to da kaže samo jedan od ministara u Vladi Republike Srbije, sinoć, Velimir Ilić, koji valjda prestaje izgradnju nekakve privatne klinike, kaže – ne mogu da gradim dok Srbija ne postane pravna država. Tako je ministar u Vladi Republike Srbije očitao lekciju celoj Vladi i rekao da živimo u nepravnoj državi, u zemlji u kojoj se ne poštuju principi ustavnosti i zakonitosti i vladavine prava. Šta mi dobijamo ovim zakonom, reklo bi se kratkim izmenama i dopunama? Naime, dobijamo proširenje, pravljenje jedne tzv. ''kaučuk'' norme, u koju možete da ubacite šta god hoćete, kako god hoćete, i odgovornim – da kasnije oglašavate krivim, posle glupo napisane optužnice, svako lice koje vam se ne dopada iz jednog ili drugog političkog razloga. Da bi građanima Srbije koji nisu upućeni u materiju u najkraćem objasnio, reč je o proširenju bića krivičnog dela – pomoć učiniocu po izvršenju krivičnog dela, koje se stavlja sada u nadležnost i organizaciju državnih organa u vezi sa ratnim zločinima. Sada se pitam da li time država Srbija pokazuje da je sve vreme do sada imala pravnu prazninu i značajan problem, te je protivzakonito sudila određenim ljudima, protivzakonito ih držala pre toga u pritvoru, protivpravno podigla optužnice, između ostalog i za udruživanje i zločinački poduhvat, to su prepisali ih Haškog tribunala pošto se ovde u Srbiji inače vrši tribunalizacija pravosuđa na najgori mogući način i ne samo pravosuđa, već i tužilaštva kao samostalnog državnog organa. A zatim nam u 2. članu, kao u nekoj orvelovskoj državi, Vlada Republike Srbije nudi dodatne mere praćenja, prisluškivanja, maltretiranja građana, kako bi oni saznali nešto više o strašnim krivičnim delima tipa – pomoć učiniocu po izvršenju krivičnog dela. Ja ću vam sada, dame i gospodo, pročitati nešto što predstavlja ekskluzivan papir, ekskluzivan dokument, pa bih vas molio da saslušate, šta se zbiva kada su u pitanju mere Vlade Republike Srbije, mere ministra Petrovića i mere ostalih ministara u ovoj zemlji. Bićete iznenađeni kada budete čuli šta se u ovoj zemlji zbiva. Dakle, datum je 27.09.2007. godine. Republika Srbija, Ministarstvo unutrašnjih poslova, Direkcija policije, Policijska uprava za Grad Beograd, PS Novi Beograd, broj KU, dana 27.09, građanin taj i taj rođen 17.1.1956. godine u Divošu, opština Sremska Mitrovica, od oca tog i tog, živi u ulici dr Zorana Đinđića broj 35/28. Videćete zašto je to zanimljivo i značajno. U vezi prikupljanja obaveštenja dao je ovlašćenom službenom licu Ministarstva unutrašnjih poslova Republike Srbije, PS Novi Beograd, u Beogradu, na osnovu člana 225. stava 2. ZKP sledeće obaveštenje. Sada ću vam pročitati da vidite kako mimo zakona radite svakojake i svakovrsne stvari, da vide građani Srbije šta se u ovoj zemlji dešava, a mislili smo da je 1945. davno prošla. Reč je o drugooptuženom pred opštinskim sudom u Beogradu za krivično delo – pomoć učiniocu posle izvršenog krivičnog dela, a u vezi generala Mladića. Molim vas da saslušate ovo veoma pažljivo, čućete neverovatne stvari. Nisam molio vas iz Demokratske stranke, znam da vas ne interesuje, jer ovo vi radite uz pomoć vaših kolega iz Demokratske stranke Srbije. "Neposredno po izlasku iz Centralnog zatvora primetio sam intenzivno praćenje mene i moje porodice sve do današnjeg dana, na taj način što sam primećivao vozila ispred mog stana, sa uglavnom dva muškarca. U pitanju su tipovi vozila: beli ''punto'', novije proizvodnje, zeleni ''punto'', ''pežo'' 306, sive i bele ''škode fabie'', zeleni ''hjundaji'', crvena ''dačija logan'', bele ''opel astre'', nove proizvodnje, crvena i bela ''lada niva''. Ispred zgrade gde živim i na mestima gde odlazim sa porodicom i prijateljima viđao sam potpuno ista lica, s tim što su se ponekad menjali. Od početka ove godine primetio sam tri neovlašćena i veoma stručna ulaženja u svoj stan, bez ikakvih oštećenja. Kod prvog ulaska karakteristično je to da je u dnevnom boravku ostavljeno upaljeno svetlo, iako znam da je isto bilo ugašeno prilikom izlaska. Takođe je, tom prilikom, moja supruga primetila da su pomerane knjige sa polica ormana i ukrasne figure sa polica. Posle toga smo iz stana sklonili tepihe i staze da bismo drugi put kada budemo ulazili u stan, jer smo bili odsutni par dana, primetili tragove obuće sa kružnim šarama, koje niko od ukućana ne poseduje. Pre tri dana moja supruga je primetila da nedostaje desetak fotografija iz porodičnog albuma i fascikle gde sam ja uglavnom sa svojim prijateljima iz školskih dana i sa posla. Ovo isključivo prijavljujem jer se pribojavam za bezbednost svoje porodice, jer ne znam ko i sa kakvim namerama to radi". E, dame i gospodo, to je Srbija danas, to je vaša pravna država i time ste pokazali, to je Srbije ne juče, to je Srbije prekjuče, to je Srbija prošlosti koju ste doneli u ovu zemlju, gde ćete da pratite svakoga ko vam se ne dopada, gde ćete voštane figurice, ili ne znam kakve, da mu preturate po stanu ne biste li našli nekakav dokument ili nešto što bi vašim nalogodavcima, pre svega Karli del Ponte, nešto moglo da znači. Je l' se neko hvali ovim u Srbiji? Je l' neko zadovoljan zbog ovoga što neko čini? Ima li neko obraza da kaže – pa, ljudi, ovo nije normalno da neko radi? Nema. Baš vas briga, biće zadovoljna Karla del Ponte i u izveštaju ćete opet da kažete – je l' ste videli, oni ludi i blesavi radikali nas napadaju u Skupštini, mi sve radimo za vas, i bićete srećni što ćete tako nešto da kažete. Ne brinem ja zbog toga što se oni smeju, oni time govore o sebi, oni time govore o tome koliko poštuju druge porodice, koliko poštuju nečiju privatnost i koliko ih interesuje budućnost Srbije. Ovo što sam pročitao samo je jedna u nizu stvari o kojima ćemo danas ovde da govorimo. Naime, pomoć učiniocu po izvršenju krivičnog dela je krivično delo ukoliko je za nekoga pravosnažnom presudom dokazano da je počinio krivično delo ili, u najgorem slučaju, postoji optužnica protiv njega. Moram da vas obavestim da u našoj zemlji, recimo, u slučaju generala Mladića ne postoji ni krivična prijava za bilo koje krivično delo, a kamoli da postoji optužnica ili ne daj bože pravosnažna presuda. Takve presude čak nema ni u međunarodnim okvirima, pa čak ni pred nelegalnim i nelegitimnim sudom kakav je ad hok Tribunal u Hagu. Dakle, ništa od toga vama ne smeta. Vi ste držali ljude po šest meseci u pritvoru, njihove porodice ostavljali bez posla. Onaj zlikovac Zoran Stanković je gledao samo kako će da otpušta ćerke i supruge ljudi koji su bili uhapšeni, a koji su, podsetiću vas, neki od njih poput Jova Đoga, nosioci Ordena Karađorđeve zvezde, nosioci Ordena Slobode. Najhrabrije ljude koji su branili srpski narod zapadno od Drine i Dunava, na najčasniji način, koji su štitili naša ognjišta, koji su štitili našu zemlju, vi ste držali u pritvoru, kao najgore kriminalce, samo zato što su pomagali ili nisu pomagali, a vi mislite da jesu, svojim ratnim komandantima koji su branili i štitili srpski narod, po šest meseci. I dalje im ćerke i supruge nemaju posao. Nekoga je to briga – nije. Karla del Ponte biće zadovoljna. Vi ćete da budete zadovoljni što ćete moći da ispunite još neki od uslova i da kažete – super, evo, mi smo veoma kooperativni prema vama, jer nam je to neuporedivo važnije od bilo čega drugog. Ja ovde imam prigovor na optužnicu, koji je podneo gospodin Jovan Đogo. Ovde ima nešto veoma zanimljivo. Gospodine Petroviću, a vi iz DSS-a pogotovo, koji ste bili većinski partner u onoj Vladi, a danas je DS ta koja kolo vodi u Vladi Srbije, zašto ste držali u pritvoru ljude šest meseci a niste uhapsili svog predsednika Vojislava Koštunicu. Reći ću vam zašto. Da se ne durite i da ne gledate kao da sam vam neko svetsko čudo izgovorio. Naime, u izjavama svedoka koje je pozvala optužba, dakle, optužba pozvala svedoke, ti svedoci su saopštili da su oni, u skladu sa pravilima službe i nalozima Generalštaba, čuvali što do marta, što do jula 2002. godine Ratka Mladića, koji je imao zvaničnu zaštitu i u okviru te zaštite povremeno koristio više vojnih objekata. Da vas podsetim, u to vreme je vrhovni komandant bio Vojislav Koštunica. Zašto njega nema na optuženičkoj klupi, kao čoveka koji je odgovoran za pomoć učiniocu po izvršenju krivičnog dela? Zašto je Jovo Đogo kriv za isti vremenski period od 1999. do 2003. godine, a Vojislav Koštunica nije? Zašto Boris Tadić kao ministar odbrane u to vreme nije kriv, zašto njega ne uhapsite? Zašto ne hapsite Borisa Tadića i Vojislava Koštunicu, oni su mnogo krivlji nego Jovo Đogo? Jovo Đogo je bar branio srpski narod, za razliku od ove dvojice. I ne bar, branio ga tako da je ranjen, tako da je nosilac svih najvećih ordenja Republike Srpske i države Srbije. Ne smem ni da vam kažem kakvih ordenja bi ova dvojica bili nosioci. U ovom slučaju, kod ljudi koje ste na takav način privodili, cela optužnica je zasnovana na pisanom iskazu Miodraga Stanića, bivšeg pripadnika jedinice zadužene za obezbeđenje generala Mladića. Zanimljivo je da se nikada taj svedok nije pojavio pred sudom. Nikada nije došao da objasni pod kakvim uslovima i u kakvim okolnostima je takvu izjavu dao. Nikada nikoga ništa nije interesovalo, zato što je stigao politički nalog, ti ljudi moraju da budu držani u pritvoru, ti ljudi moraju da budu optuženi i ti ljudi moraju da budu osuđeni, zato što se u našoj zemlji apsolutno sve rešava po takvom političkom nalogu i ništa više. Ako ti ljudi na bilo koji način imaju pravo da dokažu ili pokažu da su nevini, vi ćete ih brže-bolje sprečiti žestokom hajkom preko svojih medija, od RTS-a, B92, ''Pinka'', bez ikakve razlike, objašnjavajući nam da je naša budućnost upravo skopčana sa tim da ćerka i žena Jova Đoga izgube posao, a da Jovo Đogo bude u pritvoru, da Stanko Ristić bude u pritvoru, da ovaj ili onaj, da brat i sestra Vaskovići budu u pritvoru, jer, oni su najstrašniji neprijatelji ove države. Krivi su zato što su nosili karticu za mobilni telefon i tanjir kupusa. E, za to su krivi. Važno je da nisu krivi, nego da su nam najveći prijatelji, da na crvenom tepihu dočekujete one koji su ubili i Milicu Rakić i malu Sanju u Varvarinu, one koji su nam razarali zemlju onoliko vremena. I to je sve u redu, jer to je naša budućnost, kako vi kažete, to je naša svetla budućnost i mi ćemo živeti neuporedivo bolje kada nas ti budu voleli mnogo više i kada mi budemo pokazali da ih volimo mnogo više i da ćemo da im služimo još bolje, nego što smo im služili u ovih sedam godina. U Srbiji se danas događa prava tribunalizacija pravosuđa, svi nadležni državni organi, specijalni sudovi, specijalna tužilaštva, čim čujete da je nešto specijalno, a nikakve potrebe za tim nije imalo,ovim ne kritikujem najviše gospodina Petrovića, iako vidim da se on za isto to zalaže i za isto to bori, već sve one koji su učestvovali u stvaranju tih tela. Čim čujete da je nešto specijalno znate da je naka opasna prevara u pitanju. Imali smo okružne sudove koji danas sude mnogo teže predmete, nego što je Specijalni sud. Imali smo okružna tužilaštva koja su uvek mogla da prihvate na sebe najveći deo tereta. To svi pravnici u Srbiji znaju. To mogu da vam kažu sve sudije u Srbiji, ali kada kažem sve, zaista mislim na preko 90% sudija u Srbiji i na preko 90% tužilaca u Srbiji, koji časno svoj posao obavljaju. Onda je napravljeno to ''specijalno''. Specijalno je po čemu? Specijalno je po tome što je glavni naredbodavac za sve optužnice i za sve presude, sa jedne strane, Sem Nazaro, iz ambasade SAD i sa druge strane Vlade Republike Srbije. Tako izgleda, kao sa dva pola da stižu naredbe i nalozi. Ne, to se ipak slilo u jednom centru, jer ovaj jedan pol je malo jači i on je ''tata'' i za ovaj drugi pol. To je taj Sem Nazaro. On kada okrene nekoga iz Vlade ili ne daj bože neki viši službenik te ambasade, onda će da bude opet isto stremljenje oba pola ka istom rešenju, koje ne sme da se menja i kojem ni na koji način ne smete da se suprotstavite. Ovde je bilo reči i o tome da neka od tih specijalnih tužilaštava podižu optužnice i protiv nekih političara iz nekih drugih stranaka i sve je bilo namešteno, sve je Vlada dogovorila. Sve je Vlada smislila već, napravila celu igru za to i privela određena lica, računajući da će to biti dovoljno da završi sa nekim od svojih političkih protivnika. Onda je stigao nalog iz jedna ambasade – tog ne smete da dirate, i onda su, kao po običaju, morali da ispune i taj nalog i sada ne znaju šta će. Mi danas imamo u državi toliko optužnica, od optužnice protiv Kljajevića, koga nikada u životu nisam video i nikada nijednu lepu reč o njemu nisam izgovorio, pošto je bio kadar DS-a, pošto je 5. oktobra upadao, radio svakojaka čuda, nikada ga u životu nisam video, do optužnica ovih poslednjih, a da vi ne znate šta da radite sa tim ljudima. Zato što te optužnice podižu ili Nazaro ili Vlada Srbije i treći pol koji, takođe, gura u istom smeru, to su pojedini biznismeni. Svi to znamo ovde u Srbiji i niko ne sme o tome da govori i niko ne sme ništa da kaže. Tačno znam kada vi kažete neka velika pljačka ovde ili onde, ja znam i koji je biznismen to tražio i zašto je to tražio. I svi vi koji sedite u ovoj sali to znate. Svi to znamo i od koga je tražio i na koji način, i svi znamo koliko to košta. Svi znamo i kada se objavljuju tekstovi u novinama, kada se objavljuju prilozi na televiziji. Hoćete sada da vam kažem koliko je koštala kampanja u dve novine i na dve TV stanice protiv našeg predsednika opštine u Staroj Pazovi, zbog toga što ovoj dvojici iz Pazara i Tutina, koji se predstavljaju kao austrijske firme, nije dao posao? Prilično skupo. Prilično skupo ih je koštalo, naravno mnogo manje od onoga koliko su nam nudili da prihvatimo taj posao, tobožnji, naravno, ali skupo. Ljudi u Srbiji to počinju da shvataju, počinju da razumeju. Čim vide takve priloge i takve novinske natpise, napad na nekoga iz čista mira sa nekom idiotskom argumentacijom, odmah znate ko iza toga stoji. Ili jedna ambasada u Beogradu, ili Vlada Srbije, ali Vlada Srbije kao skup ljudi koji u svakom trenutku i u savkom slučaju izražavaju interese i te ambasade i pojedinih biznismena u ovoj zemlji. I, na kraju krajeva dolazi taj najviši faktor, taj i Orvelov tata, a to je direktni spoljni okupator. Tu je već potpuna tišina kada oni nešto saopštavaju i zato su nama potrebni ovakvi zakoni. Zarad građana Srbije, voleo bih da pogledaju ovo. Ovde imamo svega tri člana, u stvari dva člana, ovaj treći je toliko formalne prirode da ga ne možete smatrati bilo čim drugim već rešavanjem formalnih, najelementarnijih stvari, pošto je reč o danu stupanja na snagu ovog zakona. Zašto je ovo bilo potrebno? Samo da bi se uvele mere prisluškivanja, da bi se ozakonilo ovakvo divljanje nadležnih državnih organa, da bi se pokazalo da mogu da rade šta hoće i da zaplaše ljude. Nemojte da smetnete s uma da ovo ima svoju još jednu funkciju, koja nije tako beznačajna. Ovo govorim narodnim poslanicima koji nisu u SRS. Ne zaboravite ovo je način na koji Vlada Srbije hoće da vam kaže – nemojte da se igrate, mi u svakom trenutku preko naših tužilaca možemo da donesemo odluku da te pratimo i prisluškujemo šest meseci, da radimo šta god hoćemo od tvog života, da ti ulazimo u patikama sa kružnim đonovima, da ti pomeramo, da ti ostavljamo upaljeno svetlo i to upaljeno svetlo nije ostavljeno slučajno, nemojte da mislite da su bili nemarni. Ne, oni su to ostavili namerno da bi dali signal koliko su moćni, koliko su jaki i koliko treba da ih se plaši običan čovek kojem su upali u stan na ovakav način. To što su fotografije uzeli, to je tek da pokažu nadležnima da su nešto završili. E, ta vrsta širenja straha na takav način mora da se zaustavi, da ne gonimo više najbolje među nama. Sasvim sam siguran da ćete se složiti da je onaj ko je nosilac ordena i Karađorđeve zvezde i Ordena Slobode, iako ništa drugo, mnogo bolji od svakog od nas, jer još nisam čuo da je bilo ko od nas na takav način zaslužio takav orden i da je svojim ranama, i to višestrukim, platio želju svoju da zaštiti srpski narod, da pomogne srpskom narodu i da je na tako i toliko profesionalan način štitio svoju otadžbinu, bez ikakvog straha i bez ikakvih zahteva. Pri svemu tome, za razliku od svih nas, ti ljudi žive siromašno, ti ljudi žive teško i ti ljudi jedva preživljavaju danas, a država bi i dalje da se nad njima iživljava. Očekujem da nam država objasni zašto nisu uhapšeni Boris Tadić i Vojislav Koštunica, da ne govorimo o Zoranu Stankoviću. Govorim ovde o nekim faktorima na političkoj sceni kojih se ljudi sećaju, taj Zoran Stanković i nije baš neka ličnost da ga neko pamti. Vidim da dole u Vladičin Han ne sme ni da ode kod svojih zemljaka, posle svega što je protiv Srbije uradio. Ali, ovo je pravničko pitanje. Dakle, pitam, zato što je jedan bio ministar odbrane, a jedan bio vrhovni komandant u trenutku kada je general Mladić bio pod zaštitom Vojske Jugoslavije, kako to da oni nisu učinili krivično delo – pomoć učiniocu po izvršenju krivičnog dela, a kako to da Jovo Đogo, u istom tom periodu, jeste činio krivično delo? Valjda je veća odgovornost ministra odbrane i predsednika savezne države, u tom trenutku kao vrhovnog komandanta, nego bilo koga ko mu je možda bio u obezbeđenju, u nekakvoj službi, obaveštajnoj, ili intendant, a možda i nije ništa od svega toga. Dragi prijatelji, mislim da vam je potpuno jasno da ovde nemamo ništa pristojno od zakona, znam da su se koalicioni partneri dogovorili, znam da ste se dogovorili kako i na koji način ova država mora da funkcioniše. Čestitam vam na tome što ste se konačno dogovorili oko javnih preduzeća. Čestitam vam na tome što ćete ponovo da pogazite Zakon o lokalnoj samoupravi, pa nećete da raspisujete izbore za gradonačelnika, čini mi se da se plašite nekih kandidata iz opozicije. Kao što vidim, hteli biste predsedničke izbore pošto mislite da vam to odgovara, iako tu imate pet kumulativnih uslova, a to su Zakon o predsedniku, vojsci, odbrani, spoljnim poslovima i bezbednosnim službama, ali vam ne odgovara ovo gde nikakav uslov nemate, gde bi odmah trebalo da raspišete izbore, jer vam ni Ustav ni Ustavni zakon nisu dirali u prava i položaj gradonačelnika. Mislim da je građanima Srbije sve jasno. Jasan im je kakav je legalizam i Demokratske stranke i Demokratske stranke Srbije. Sačuvaj nas bože i takvog legalizma. Sačuvaj nas bože takve ''nepravne'' države, kao što bi rekao ministar Velimir Ilić, sinoć, ako se ne varam, pažljivo sam slušao njegovu izjavu. Nadam se da će građani Srbije uskoro, bez obzira na sve vrste prevara, kojima ste zajednički skloni da se služite misleći da su građani nemušti i da to ne vide, sasvim sam siguran, to dobro uočiti i prepoznati. Na kraju, pošto vidim da gonite sve slobodarske opredeljene ljude, pošto vidim da vam smeta svaki čovek koji drugačije misli od vas i koji ne misli da je general Mladić kriminalac, ne znam na osnovu čega to mislite, jer nikakva presuda nije doneta, želim u znak otpora prema vama samo da vam pokažem jedan plakat i da kažem da je kod nas dobrodošao general Mladić, sasvim sigurno može dobro da se oseća. Ovo sam izneo posebno zbog toga što je ono što sam uradio na zgradi televizije "B92" bila posebna tema na zatvorenoj sednici sa koje je skinuta oznaka poverljivosti pre nekoliko dana, pa zato smem o tome da vam govorim. Na zatvorenoj sednici, na moje veliko zadovoljstvo, u Haškom tribunalu, Statusnoj konferenciji, bio sam glavna tema sudije Žan Klod Antoanetija, kako to ja imam pravo, kako ja to smem, kako se ja to ponašam, po čijem nalogu? Ponašam se po nalogu sopstvene savesti, po nalogu slobodarskog srpskog naroda. Uvek ću se tako ponašati zato što nemamo rezervnu otadžbinu, imamo samo jednu Srbiju, a neka Antoaneti i Karla del Ponte i Petrović i Tadić i Koštunica samo rade svoj posao, Srbija će pobediti svakako. Hvala vam najlepše. [[Aplauz.]]
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Članovi 136. i 225. Čitajući ovaj predlog zakona, stičem utisak, gospodine Petroviću, da vi ne stojite iza ovog predloga. Mislim da vas je neko prevario sa ovim predlogom, da ste vi ovo, ako bih mogao da kažem, nekako zatekli na tom mestu, dali potpis i ovo je ušlo u neku proceduru. Ovo je pisao neko drugi. Gospodin Vučić mi je sad skrenuo pažnju, pogledao sam neku dokumentaciju i došao samo do dokaza da je neko drugi autor, a da vas zloupotrebljavaju. Vidite o čemu se radi. Ovaj postupak koji se vodi protiv, kako se to u novinama kaže, jataka je iniciran na bazi neproverene izjave stranog državljanina, date u inostranstvu, na osnovu koje je postupio nadležni organ u Srbiji. Gospodine Petroviću, shvatite, MUP Republike Srbije, Služba za otkrivanje ratnih zločina. Kako su oni mogli da postupaju po tome? Kako su oni mogli da postupaju, gospodine Petroviću, po tome i po članu 333. u 2006. godini, kada to nije u nadležnosti službe za otkrivanje ratnih zločina? Pa se onda uključila BIA, januara 2006. godine, naravno spakovani ovi ljudi, držani šest-sedam meseci u pritvoru, na bazi neproverene informacije postupali su nenadležni državni organi. Sada se menja ovaj zakon da bi se legalizovalo ono što su oni uradili. Pri tom, mora da se zna da postupak traje pred nekim drugim sudom a ne pred ovim, jer se tek sad praktično ugrađuje nadležnost za ovaj sud. Gospodine Petroviću, to je sada onaj drugi deo, član 226, gospodine Duliću, pre nego što dignete ruku za ovaj predlog zakona gospodin Petrović mora da nam objasni neke stvari, zbog datuma. Siguran sam da vi ne možete odmah, ali kad kažem Petrović, mislim Vlada, službe. O čemu se radi? Prvo pitanje – do kraja maja 2002. godine, gospodin Ratko Mladić gde je bio u radnom odnosu? Drugo pitanje – šta je u tom periodu radio Rade Bulatović? Od njega da se uzme izjava, kakva su njegova saznanja povodom toga.
Vreme, gospodine Krasiću.
Samo još jedna rečenica. Neće da se naljuti gospodin Vučić što ću da spomenem Zorana Stankovića. On je bio ministar odbrane, ali on je i lečio Ratka Mladića. Ako pogledate film Karlina lista, ona kaže – biće izabran za ministra odbrane jedan čovek, on je moj veštak u Hagu, on je lični prijatelj Ratka Mladića, on je lečio Ratka Mladića. Ovo je sve period posle 1995. godine, gospodine Petroviću. Naravno, u krug lica koja bi morala da se na neki način oglase, kažu povodom ovoga, pre nego što bilo ko od nas digne ruku za član 333.
Gospodine Krasiću, imam jedan predlog za vas, pošto se još poslanika javilo, ja ću vas upisati odmah. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom Čedomir Jovanović, pa Amjad Migati.
Dame i gospodo poslanici, evo zašto mi tvrdimo da se u Srbiji vrši tribunalizacija srpskog pravosuđa. Ne znam da li se sećate kada je počelo suđenje Jovu Đogu i ostalima koji su navodno jataci generala Mladića, tako ste ih vi nazvali nesvesni koliko lepo u srpskom narodu znači biti jatak, jer su uvek junaci imali jatake. Kada je bila zatvorena sednica i kada su sve televizije snimale kada su gospodin Jovo Đogo i ostali optuženi izišli iz sudnice, a suđenje nije ni počelo, zato što je na zatvorenoj sednici pored advokata i Nataše Kandić, i još jednog predstavnika iz Fonda za humanitarno pravo, potpuno mimo zakona, sedeo istražitelj Haškog tribunala. Kada su to ljudi primetili, naravno da nisu prihvatili da učestvuju u toj farsi, jer sudsko veće i predsednik sudskog veća, ministar Petrović nije umeo da im objasni kako to na zatvorenoj sednici ima pravo da sedi, sednica zatvorena za javnost, predstavnik Haškog tribunala. Juče sam vas pitala, gospodine ministre, niste mi odgovorili na pitanje i sada ovo postavljam kao poslaničko pitanje – kao pravnik, da li tvrdite da je general Ratko Mladić izvršio ratni zločin? Da li priznajete ili ne prezumpciju nevinosti? Moraćete to da odgovorite, ako ne sad, onda dok prelistate literaturu pa se prisetite šta ste učili na prvoj godini pravnog fakulteta. Drugo pitanje – da li imate nameru i šta ćete da radite sa ljudima na čijim kapijama ćete videti ono što je gospodin Vučić malopre pokazao, sigurna kuća za Ratka Mladića, da li ćete sve te ljude da hapsite? Imamo pouzdana saznanja, gospodine ministre, da pored Sem Nazara, kome uskoro ističe mandat, i Nataše Kandić, koji žare i pale u Specijalnom sudu, da postoji jedna kancelarija u koju svako jutro dolazi redovno na posao i ceo radni dan boravi neki gospodin koji je stranac, nije iz Srbije, ne govori srpski. Pitanje za vas kao ministra – prvo, ko je taj gospodin, drugo, po kom osnovu koristi tu kancelariju u Specijalnom sudu, i treće, najvažnije svakako, kakav je njegov uticaj na postupak i na izricanje presude licima protiv kojih se vodi postupak u Specijalnom sudu za ratne zločine? Sve su ovo poslanička pitanja gospodine ministre. Ako ne možete odmah da odgovorite, a pretpostavljam da možete pošto ste vi predstavnik stranke koja se zalagala za formiranje specijalnih sudova i specijalnih tužilaštava, dakle, ako ne možete sada da odgovorite, onda vas molim da to uradite kada budemo raspravljali o zakonu u pojedinostima, ne u pisanom obliku, nego sa ovog mesta, da vas čuju građani Srbije.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospodine predsedniče, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu člana 104. Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije i to stav 1, u kojem je precizirano da narodni poslanici moraju poštovati dostojanstvo Narodne skupštine. Gospodine Duliću, moram da vas upozorim da ste kao predsednik Skupštine izabrali pogrešan način za rukovođenje tokom današnje sednice. Izbegavanje primene Poslovnika zbog posledice koje će uslediti nije dobar primer i tako nešto ne sme postati pravilo rada Narodne skupštine Republike Srbije. Zakoni postoje da bi se poštovali, primenjivali bez obzira na posledice, i Poslovnik isto tako. Raspravljamo o vrlo ozbiljnim izmenama i dopunama Zakona i potpuno je neprihvatljivo da u trenutku u kojem ljudi ostaju bez posla što su jataci nekome ko je optužen za ratne zločine, ljudi budu u pritvoru zbog toga što su osumnjičeni da su nekome skuvali ručak ili doturili telefonsku karticu, vi pređete preko činjenice da je jedan narodni poslanik proglasio Narodnu skupštinu Republike Srbije sigurnom kućom za Ratka Mladića. Ovo je poslednja adresa u Srbiji za koju se tako nešto može reći, a da se pri tom za tako nešto ne preuzme odgovornost. Znam da za poslanika koji je to uradio nije problem da preuzme odgovornost, on je u političkom smislu i preuzima, ali ova institucija mora zauzeti stav o tome. Da li je ovo sigurna kuća za Ratka Mladića ili nije? Mi iz LDP tvrdimo da ovo nije sigurna kuća za Ratka Mladića i da je ovo poslednje mesto na kojem se tako nešto može demonstrirati, a da se o tome ne izjasnimo kao Parlament. Da li je SRS sigurna kuća za Ratka Mladića? To je pitanje za SRS, to je pitanje za Ratka Mladića, ali za nas poslanike LDP je neprihvatljivo da se tek tako pređe preko demonstracije nečega što je kažnjivo na svakom drugom mestu. Da li može neki sudija da izađe i da iznese u svojoj sudnici transparent – sigurna kuća za Ratka Mladića, a da ne bude sankcionisan? Ne može. Da li može policajac? Ne može. Da li može oficir? Ne može. Onda to ne može da se radi ni u Skupštini Srbije, jer ako se to radi ovde, a ne sankcioniše se, onda je to poruka da možemo sutra tako nešto da očekujemo na svakom mestu. Kako tako tiho da pređemo preko toga, nema veze, neko izašao sa transparentom i nikom ništa. Taj neko je političar, za njega ne važe pravila koja važe za svakog drugog. Primenite Poslovnik, sankcionišite tako nešto, jer je to nepoštovanje dostojanstva Narodne skupštine Republike Srbije, jer je isto takav postupak sankcionisan na svakom drugom mestu u Srbiji, ili recite da u ovoj zemlji nema zakona jer nema institucija koje su uspostavile te zakone da primenjuju i štite. Poslovnik postoji da bi se poštovao. Mi smatramo da Skupština ne sme preći preko ove demonstracije, ovog gesta poslanika SRS. Oni imaju svoje pravo na političko mišljenje, ali vi ste dužni da primenjujete Poslovnik. Član 104. kaže da je narodni poslanik dužan da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Tražimo od Skupštine da se izjasni u danu za glasanje, i da to uradite vi, o ovom prekršaju koji je učinio Aleksandar Vučić, jer je Narodna skupština Republike Srbije poslednje mesto na kojem se osoba optužena za ratne zločine može glorifikovati, a svakako Ratko Mladić nije osoba koja ovde ima bilo šta da traži računajući na sigurnost i na podršku. [[Aplauz.]]
Hvala. S obzirom na to da je narodni poslanik Aleksandar Vučić pomenut, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam, koliko zadovoljan zbog ove političke manifestacije gospodina Jovanovića, pri tome nemam nikakvu potrebu da vičem kao što ima on, mislim da me dovoljno razgovetno čujete i bez ikakve nervoze izlazim pred vas ponosan zbog onoga što sam učinio, ponosan, ne samo zbog toga što preuzimam političku odgovornost, već zbog toga što sam spreman da za svako dete u Srbiji koje vi gonite samo zato što vole slobodu ove zemlje, preuzmem odgovornost u njegovo ime. Ja sam bio taj, gospodine Jovanoviću, koji je zalepio prvi plakat na zgradu Televizije B 92, koja je vodila histeričnu kampanju protiv svakog Srbina koji misli drugačije od njih. Hvala bogu i hvala na pitanju, mnogo ih je više nego njih. Dakle, nemam nikakav problem sa tim, šta god hoćete vi moćnici iz vlasti i vi koji ih u svemu podržavate, sem u pojedinim biznismenima, dok i ta faza oko tih biznismena ne prođe, nego u međuvremenu istresu keš, dakle, nevezano za sve to nemam apsolutno nikakav problem. Spreman sam. Hoćete u zatvor da me terate? Idem u zatvor, ali mi pravo na to da se borim za slobodu i zalažem za slobodu svog naroda i pravo na prezumpciju nevisnosti – ne zaboravite, gospodine Jovanoviću, ja znam da vi o pravu malo znate, ne bih da kažem neku težu reč, dakle, ovaj čovek je nevin jer nijedan sud nije doneo pravosnažnu presudu protiv njega, a vi ga gonite samo zato što je štitio i branio srpski narod. Ova kuća, koliko za vas, nije sigurna za generala Mladića, za nas je sigurna. Naše poslaničke klupe, naše poslaničke kancelarije su sasvim sigurne. Ovaj plakat nismo smislili mi, da mi ne dajete baš autorstvo, to su smislili neki mladi ljudi iz Organizacije 1389, meni se samo dopao taj plakat, pa sam neke od ljudi zamolio da mi donesu. Što se tiče sankcija, što se tiče bilo čega drugog, nikakav problem nemam sa tim, ali vi morate da objasnite na osnovu kog to pravnog akta, gde to ima da vi kršite elementarni pravnički princip kakav je prezumpcija nevinosti bilo kog čoveka i ko ste vi da određujete ko su u ovoj zemlji kriminalci, a ko ne. Meni ne pada na pamet, gospodine Jovanoviću, da to govorim ni za vas, iako predstavnici ovog režima o tome mnogo govore, niti za bilo koga drugog. Mislim da je svaki čovek nevin dok se ne dokaže drugačije. A u ovog čoveka ne samo da verujem da je nevin dok se ne dokaže drugačije, sasvim sam siguran da su sve optužbe proizvod manipulacije, proizvod najgorih mogućih laži, pokušaja satanizacije, a istovremeno, upotrebiću termin koji je juče iskoristio Zoran Krasić, pokušaj ''desrbifikacije'' Srbije. (Predsednik: Vreme.) Zahvaljujem se, gospodine Duliću, na razumevanju i vašoj korektnosti, a vi izvolite, primenite sve mere. Mogu da me sačekaju nečiji telohranitelji, mogu da rade ko šta hoće, ko god hoće i kako god hoće, ja sam srećan i zbog činjenice da nemam telohranitelje, svuda i na svakom mestu idem potpuno sam, zato što od svog naroda i od svojih građana nemam zbog čega da se krijem. Ako vam to smeta, rekoh vam, naše poslaničke klupe, naše poslaničke kancelarije, a moja kuća, gospodine Jovanoviću, i na svakom mestu čitave familije Vučića, nismo mala familija, na svakom mestu biće baš ovo, da vam još jedanput pokažem, Sigurna kuća za generala Mladića. Hvala vam najlepše, nema potrebe da se toliko sekirate, ni da vičete, ni da se jedite, najmirnijim tonom govorim i potpuno sam spreman da svaku odgovornost preuzmem. Voleo bih kada bi svi ostali u Narodnoj skupštini bili spremni na to. Hvala. [[Aplauz.]]
Pošto sam i ja direktno upitan za stav, Narodna skupština Republike Srbije nikada neće biti sigurna kuća za bilo koga ko je na međunarodnoj poternici, koji je optužen za ratne zločine, pa to nije slučaj ni sa generalom Ratkom Mladićem. Takođe, ni moja kuća nije sigurna kuća za generala Ratka Mladića, ali ja ne mogu da sprečim, niti to želim, niti ću to ikada uraditi, da bilo koji poslanik iz bilo koje političke grupacije politički manifestuje svoj stav. Boriću se za pravo svakog čoveka da manifestuje svoj stav, o tom stavu će se izjasniti građani na izborima. Nemojte od mene da tražite da ja ovde uvodim neki red koji prosto nije moguće uvesti zbog toga što je stav SRS poznat, on je do sada manifestovan i verovatno će biti i u budućnosti. To je moj odgovor konkretno na vašu primedbu da je Poslovnik prekršen i, naravno, mi ćemo se u danu za glasanje izjasniti o tome. Pri tom, izražavam duboko neslaganje sa tom političkom manifestacijom, ali neću sprečavati bilo kakvu vrstu političke manifestacije koja je u skladu sa Poslovnikom i koja ne krši nešto što je red u ovoj Narodnoj skupštini. Po Poslovniku su se javili narodni poslanik Amjad Migati, potom Božidar Delić, pa Vesna Pešića, pa Čedomir Jovanović, pa potom Zoran Krasić. Izvolite.
Član 226, tražim pismeni odgovor od Vlade Republike Srbije, preko ministra pravde – šta je Vlada Republike Srbije, odnosno šta je Srbija uopšte spremila ukoliko Generalna skupština UN otvori debatu o radu Haškog tribunala, jer kao što znate, hrvatska Vlada je već saopštila da oni žele da otvore debatu, da se diskutuje o radu nelegalnog suda u Hagu, jer nije poštovana Povelja UN prilikom osnivanja. To pitanje postavljam i zbog sledećeg, 2004. godine Lavrov, tadašnji predstavnik Rusije u UN, pitao je predstavnika Srbije kakve oni primedbe imaju na rad Haškog tribunala i suđenja, povodom diskusije koju će da vodi u Savetu bezbednosti. Tadašnji predstavnik je sa velikim strahom rekao – ne, ne, mi smo zadovoljni, molim vas, nemojmo o tome uopšte diskutovati. Sada ne znamo stav nove Vlade, odnosno sadašnje Vlade, jer su oni zadovoljni radom Haškog tribunala, a većina naroda nije zadovoljna. Jer oni hoće i dalje tako da se ponašaju da Srbija ostane ne samo banana republika, nego republika od kore od banane, koja ne brani međunarodne pravne norme, ni interese svojih građana, već radi suprotno Ustavu. Ako je tako, neka nama odgovore, neka kažu da su zadovoljni, ako nisu zadovoljni, ako hoće isto, kao što do sada nisu učinili, da brane pravni poredak, međunarodni pravni poredak, Ustav i propise države Srbije onda to javno i glasno da kažu. Jer, u tom slučaju, SRS, odnosno profesor doktor Vojislav Šešelj i tim koji pomaže u njegovoj odbrani će dostaviti sve glavne nedostatke presuda koje su izrečene građanima Republike Srbije i bez ikakve zakonske osnove, jer ima dosta takvih slučajeva. Onda mi želimo da u tome učestvujemo i pomognemo. Ukoliko ne, onda neka kažu glasno i jasno građanima da je Ustav nevažeći, da je Haški tribunal bog i batina, da je Karla del Ponte jača od bilo koga u toj zemlji, pa neka građani o tome odluče. Hvala.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Božidar Delić, pa potom Vesna Pešić.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SRS vam iz dana u dan ukazuje na zakone koje predlaže Vlada i koje vi ovde svojom većinom usvajate. Mi svojim amandmanima pokušavamo, pa i svojim diskusijama sa ove govornice da vam ukažemo da mnogo toga što radite nije u interesu građana. Pa i ova izmena Zakona koju predlažete, takođe, nije u interesu građana. Pojedinim službama koje su i do sada vršljale i divljale po Srbiji sada se daju ogromna ovlašćenja i to na osnovu ovog zakona koji je donesen pod pritiskom, zna se koje godine, i koji ste vi ne tako davno prekršili na najgori mogući način. SRS se, ako su već doneseni neki zakoni, zalaže za to da se oni poštuju. U slučaju generala Tolimira, ovaj zakon, kao i Ustav, prekršeni su mnogo puta. Ja sam negde brojao neke ustavne odredbe pa sam jednom prilikom i sa ove govornice rekao da je Ustav u njegovom slučaju, kada su u pitanju sloboda i prava građanina, prekršen čak 37 puta. Hag je završio svoju priču, one ljude, mislim da ih ima dvojica, koje očekuju u Hagu neće nikada videti. I normalno, mi iz SRS u tom stavu se razlikujemo od vas. Ali, gospodine ministre, vi ovde u Srbiji pravite novi Hag i zbog toga ovaj zakon nije dobar za građane Srbije. Ovde u Beogradu, u pritvoru se već dve godine nalazi pukovnik Žandarmerije Mitrović Radosav. Čovek, koji je zajedno sa mnom 25. marta krenuo u borbena dejstva na razbijanju šiptarske 124. brigade. Čovek, koji nema nikakve veze sa zločinom koji je izvršen u Suvoj Reci. Međutim, ova i danas aktuelna vlast kada je došla do određenih saznanja o počiniocima zločina u Suvoj Reci, videla je da oni nemaju adekvatne činove, a Hag je tražio da se Suva Reka poveže sa pokojnim predsednikom Miloševićem. Zato im je potreban neki visoki čin. U to vreme pukovnik, a kasnije pukovnik Žandarmerije, Mitrović, bio je najpogodnija ličnost, jer je u to vreme bio na toj teritoriji. U istrazi pozvali su me da dam izjavu. Mislili su da ću doći kao i drugi svedoci praznih ruku. Poneo sam kompletnu dokumentaciju, zapovest za to borbeno dejstvo, odluku na karti, sve izveštaje, sve skice povodom tog slučaja. (Predsednik: Vreme.) Molim vas, još jedan minut. Sada, kada je već suđenje u toku, od više desetina svedoka, samo je jedan svedok potvrdio da taj pukovnik Žandarmerije, gospodin Mitrović, viđen u Suvoj Reci tog dana kada je izvršen zločin. On je mogao da bude viđen samo u prolazu kroz Suvu Reku prema svom komandnom mestu. Nijedan drugi svedok nije potvrdio njegovo učešće u svemu tome. Više puta sam tražio preko advokata da se pojavim kao svedok odbrane, ali gospoda kažu, nećemo da uznemiravamo generala Delića, ima on i drugih obaveza. Mislim da je moja obaveza prema pravdi i prema istini iznad svih drugih obaveza. Gospodine ministre, tražim da se zainteresujete za slučaj pukovnik Mitrovića koji dve godine nevin leži u zatvoru. Samo njegovo hapšenje ovde u Beogradu je izvršeno na jedan krajnje sraman način. Pozvan je iz Kopnene zone bezbednosti u uniformi da ministru da određena objašnjenja. On je mislio vezana za Kopnenu zonu bezbednosti, a kada se pojavio u njegovom kabinetu tu je bio uhapšen.
Hvala, generale. Po Poslovniku se javila narodna poslanica Vesna Pešić, a potom Zoran Krasić, pa Nebojša Ranđelović, pa Čedomir Jovanović.
Poštovane poslanice, poštovani poslanici, predsedniče Skupštine, moram da vam kažem da ste vi odgovorni za ugrožavanje i vređanje dostojanstva Skupštine Srbije zato što se pozivate na zloupotrebu slobode mišljenja. Nije sloboda mišljenja da se brani zločin, da se vređa javni moral i da se naša država i pred očima naših građana i pred očima sveta pretvara u državu i u Parlament koji jedini na svetu, ovo je jedini Parlament na svetu koji dozvoljava u ime slobode mišljenja, kako ste vi to protumačili, da se reklamira, da se zaista hvali zločin i da se jedna država, koja je u veoma teškim međunarodnim problemima, prikazuje u ovakvom svetlu, da se može braniti zločin – osam hiljada ljudi u Srebrenici. Izvinite, ovo vi ne možete da krijete da je to pravo na slobodu mišljenja, jer ni u jednom društvu se ne može braniti, reklamirati, vređati javni moral i predstavljati sopstvenu državu i pred narodom i pred svetom da smo mi ljudi koji branimo zločin i nekoga ko je optužen za najteže ratne zločine. Prema tome, nemojte se pozivati na slobodu mišljenja. Vi ste predsednik koji ne uspeva da održi elementarno dostojanstvo ove skupštine. To je vaša slabost. Možete se samo nama izviniti za ovakvo vođenje Skupštine, a ne da se pozivate na slobodu mišljenja. To nije sloboda mišljenja. Postoji zakon koji zabranjuje reklamiranje krivičnih dela. To je krivično delo, to što vi radite. Znači, ne možete hvaliti ljude i govoriti da su to heroji srpski, oni koji su činili zločine – osam hiljada ljudi. Drugo, ovde se govori i pokušava da se žonglira nekakvim pravnim kategorijama kao što je prezumpcija nevinosti. Znam da postoji prezumpcija nevinosti, ali prezumpcija nevinosti, gospođo Radeta i gospodine Vučiću, pošto ste vas dvoje pravnici, odnosi se na procesno pitanje. Vi ne možete da izvršite lobotomiju na mojoj glavi i da me ubedite da Hitler nije zločinac zato što nema važeću presudu. Zaista, treba da nam napravite lobotomiju glave da poverujemo kada je Mladić u pitanju u prezumpciju nevisnosti. To je očigledno. To je za sud koji to čini kao procesno pravo optuženika da se tako ponaša. Prezumpcija nevinosti, možete za razne ljude da kažete, evo, ja sam dala primer. Gde je presuda? Vi treba da vršite lobotomiju nad nama ovde u Skupštini, nad celim narodom, da mi ovakav jedan stav ovde prihvatamo u Skupštini. Nemojte, molim vas, Natašu Kandić, kako ona i to je veoma velika sramota to što radite, gospođo Radeta, da napadate ženu koja veoma dobro i pošteno radi svoj posao, da ona vršlja po Specijalnom sudu. Drugo, moj najvažniji argument je sledeće: postoji presuda Međunarodnog suda pravde, po toj presudi, kao što znate, Srbija je osuđena delimično za genocid, zato što nije sprečila, molim vas, to su činjenice, protiv te presude ne postoji žalba, to je sud UN koji vi negirate i onda se vi pozivate na međunarodno pravo. Pa, kakvo pravo vi imate pravo uopšte da uzimate u usta, ako negirate Međunarodni sud, on je osudio Srbiju zato što Srbija nije sprečila genocid. I zbog čega još? Zato što skriva one koji su optuženi za najteže zločine, pre svega za Srebrenicu, koji je i tim sudom proglašen da je izvršen genocid u Srebrenici. Da li smo mi, gospodine Vučiću, narod koji brani genocid? (Presednik: Vreme.) Da li smo mi država koja neće da se obračuna sa zločinom, nego ćemo i dalje da nastavimo sa zločinom. Vi to nazivate patriotskom politikom. To ne znam kako da nazovem, da neko ko podržava zločin i to je danas patriotizam još uvek u Srbiji. Gospodine Duliću, velika je sramota da vi podržavate ovakva gledišta i da to još proglašavate slobodom mišljenja u Skupštini. Gospodine ministre, vi ste morali odmah da ustanete i da kažete, da se usprotivite ovakvom komercijalizmu, da tako kažem, zločina koji mi doživljavamo ovde u Skupštini, da nam se Srbija, naša država, proglašava sigurnom kućom za Ratka Mladića. Pored toga, očekivala sam, takođe, da ova strana Parlamenta zagalami bar, kaže, pusti nekakvu reakciju na ovo što se dešava u Parlamentu i što nam gospodin Vučić priređuje svaki drugi dan, da živimo u sigurnoj kući Ratka Mladića. Hvala vam lepo. Takve patriote nismo i takvu Srbiju, sudbinu Srbiji, ne želimo.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zoran Krasić, pa Nebojša Ranđelović, potom Aleksandar Vučić. Jedino da gospodin Krasić odustane, ali neće odustati, izvinjavam se gospodine Vučiću, gospodin Ranđelović neće odustati, tako da se on javlja po Poslovniku i on sada izlazi, pa Aleksandar Vučić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, javljam se po članovima 104, 215. i 226. Poslovnika Narodne skupštine. Kao neko ko se bavi pravom i ko tako nešto predaje na Pravnom fakultetu u Nišu, osećam potrebu da kažem da se ovde manipuliše sa mnogim pojmovima, naročito krivičnog i krivično-procesnog prava, na zlonameran i netačan način. Prezumpcija nevinosti nije kategorija krivično-procesnog prava iza koje neograničeno mogu da se zaklanjaju izvršioci krivičnih dela. Prezumpcija nevinosti, kao pravilo krivičnog prava, ima svoje krivično-procesne posledice, ali ne sprečava i ne može da spreči mere policijskih i pravosudnih organa koje ograničavaju ljudska prava okrivljenih. Takođe, shodno zakonskoj regulativi naše države, Haški tribunal je legalni pravosudni organ, dakle, legalni sud sa kojim smo mi dužni da sarađujemo. Neodazivanje sudu jeste krivično delo, tako da u tom slučaju, jednostavno, pravilo prezumpcije nevinosti ne može da se primeni. Ratko Mladić je, neodazivanjem Haškom tribunalu, izvršio krivično delo i tu prezumpcija nevinosti ne postoji.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Aleksandar Vučić, a potom Čedomir Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da analiziram ono što je ovde iznela narodni poslanik Vesna Pešić. Pričala je o nekoj lobotomiji. Vi vršiti nad nama lobotomiju već sedam godina, sedam godina vršite nad celom Srbijom, nad svakim građaninom Srbije koji misli drugačije od vas. Vi ste ti koji zastrašujete ovde svakoga. Vi ste ti koji ćete da zapovedate ovde i ministrima i svima drugima kako moraju da arlauču ili viču, baš onako kako to činite vi kad izađete za govornicu, ne mislim vi lično, nego predstavnici vaše poslaničke grupe, pa sve do šefa vaše poslaničke grupe. Da li vi mislite da se stvarno uplašim Čedomira Jovanovića kada počne da viče? Ne spavam noćima, pravo da vam kažem, od straha, ali ne za sebe nego sa Srbiju, zato što čujem šta pričate. Kažete – nemojte ništa o Nataši Kandić, to je jedna divna i poštena osoba. Da li je to ona koja šamara izgnanike sa Kosova i Metohije, koji imaju 70 godina, pa onda vaši sudovi moraju da kažu da ona nije kriva, jer je bila u "posebnom stanju". Uvek je u "posebnom stanju". U "posebnom stanju" je i kada je govorila o Tomislavu Nikoliću i o babama uAntinu, koje su ubijene, pa ste 20 dana vodili kampanju protiv Tomislava Nikolića preko vaših medija. Šta je bilo sa tim, šta je bilo sa tom presudom? Što sada nema presude protiv Nataše Kandić, jer je ex officio bio i tužilac dužan da podnese prijavu, a takođe je, podneo i Tomislav Nikolić? Što nema presude za tu vrstu laži koju je počinila Nataša Kandić? Kako o tome ne govorite? Zamislite da kažem da ste vi ubili 20 ljudi, a vi to niste učinili. Ne znam, možda i jeste, možda niste, ali pretpostavimo da niste, da ja to 20 dana vrtim po svim televizijama i da mi onda još kažete – to je baš pošteno i lepo izveo, ništa loše nije učinio. Da li je to vaša poruka? Da li je vaša poruka da možete da izmišljate šta hoćete, da kažete protiv koga god šta hoćete, a da niko ne sme da vam odgovori? Izvinite, niste me uplašili ni najmanje. Odgovaraću vam dok sam živ. Možda se politikom neću baviti, odgovaraću vam dok sam živ, odgovaraće vam moja deca, Srbiju nikada neće moći da uništite, ma koliko se trudili. Vi ste izišli ovde i najpokvareniju manipulaciju ste izveli. Kažete – vi štitite zločin. Ne, ja osuđujem svaki zločin, osuđujem zločin u Srebrenici, ne stidim se da kažem, ali osuđujem zločin u Bratuncu, osuđujem zločin u Kninu, Glini, Vrgin Mostu, Topuskom, Slunju, u svakom mestu odakle su i Srbi proterivani, a ne samo za nesrpsko stanovništvo. Vidite, gospođo Pešić, meni je savest čista. U stanju sam da pomenem i Srebrenicu, ali i Bratunac, Knin, Klečku i svako drugo mesto gde je zločin počinjen. U tome se razlikujemo vi i ja. Ja svaki zločin osuđujem. Hvala bogu da se i u tome razlikujemo. Nikada nismo branili zločince. Kada mi pokažete ko je dokazani zločinac i utvrđeno bilo kojom sudskom presudom, bilo gde, onda ću vam reći da ste možda i u pravu. Do tada vam nikada neću dati za pravo da svakog Srbina za kojeg vi mislite ili vama pada na pamet da je ratni zločinac, da on i za mene bude ratni zločinac. On za mene nije ratni zločinac. I u tome se, takođe, sa ponosom ističem, razlikujemo. (Predsednik: Gospodine Vučiću, vreme je isteklo za javljanje po Poslovniku.) Malopre nisam dozvolio poslanicima SRS da vas opomenu u trenutku kada je Vesna Pešić završavala šesti minut, jer sam im govorio da treba da puste gospođu Pešić koliko god hoće da govori. I u tome se razlikujemo. Nemam nikakav problem sa tim da čujem šta ona misli i šta želi da govori. (Predsednik: Izvolite, završite ovo izlaganje ili se javite ponovo po Poslovniku, s obzirom na to da će ova tema još neko vreme da bude aktuelna. Izvolite, završite.) Dalje, kažete da je trebalo da spreče na bilo koji način. Kako? Da li onako kako ste se zalagali posle 5. oktobra da nas na stadione smeštate, po Hitlerovom principu? Da li onako da formirate komisiju KP, lustracionu, da vaših deset članova kažu – niste prekršili zakon, niste kriminalci, niste kao mi, pošto smo mi mnogo kriminala počinili, a vi niste prekršili zakon, pa ćemo vas da sklonimo iz javnog života zato što mi mislimo da ste vi kršili ljudska prava. To je vaša politika. Tako su radili i u nacističkoj Nemačkoj, tako su radili i u mnogim drugim zemljama. Metodi kojima se vi služite, metode laži, metode manipulacije, metode prevare, karakteristika su najgorih totalitarnih režima u kojima, zamenom teza, žrtvu predstavljate kao dželata, a dželata predstavljate kao žrtvu. (Predsednik: Gospodine Vučiću, sada ste dobili isto vreme kao narodni poslanik Vesna Pešić. Molim vas da sada napustite govornicu, pa ćete dobili priliku ponovo.) Završavam, gospodine Duliću. Nemam nikakav problem i nemam nedostataka argumenata da bih morao da galamim sa ove govornice. Gospođo Pešić, to što dobacujete vam ne priliči. (Predsednik: Hvala vam.) Sačekajte, gospodine Duliću, jer je važno da kažem građanima Srbije šta je rekla gospođa Pešić. Gospođa Pešić je govorila o pokrivanju ušima. Gospođo Pešić, ne priliči vam, vi ste intelektualac. To vama nikada ne bih izgovorio. Pokrivam se ćebetom kada mi je hladno, a obraz nikada ne pokrivam, pošto je čist, jer se, za razliku od vas, borim za slobodu Srbije.
Obaveštavam vas da je vreme javljanja po Poslovniku tri minuta. S obzirom na to da je narodni poslanik Vesna Pešić dobila duže vreme, to je dobio i Aleksandar Vučić, ali sada ću vas upozoravati nakon trećeg minuta. Molim vas da se držite tri minuta i da poštujemo Poslovnik. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospodine predsedniče, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, nije ovo polemika o pravu ljudi da slobodno misle. Reagovao sam, pre svega, vodeći računa o kredibilitetu institucije koju mi predstavljamo, institucije koja ne može dozvoliti sebi ono pravo koje dozvoljava drugima u našem društvu. Raspravljamo o izmenama i dopunama Zakona kojim se sankcionišu mnogo benigniji postupci od onih čiji smo mi bili svedoci tokom rasprave o samom Zakonu, u trenutku u kojem je Parlament identifikovan i poistovećen, po našem mišljenju, sa sigurnom kuću za osobu koja je optužena za najteži ratni zločin – za genocid. Republika Srpska je osuđena za genocid u Srebrenici, a Srbija je osuđena pred Međunarodnim sudom pravde zbog toga što nije ništa učinila kako bi taj genocid sprečila i zbog toga što nije sankcionisala one koji su taj genocid izvršili, odnosno nije ih uhapsila i, sarađujući sa Međunarodnim tribunalom za ratne zločine u Hagu, omogućila njihovo sankcionisanje u skladu sa zakonima. I po jednoj i po drugoj presudi, i u jednom i u drugom slučaju, i u Republici Srpskoj i u Srbiji, ključna osoba je, zapravo, Ratko Mladić. U trenutku u kojem se naša država bori za novo razumevanje u međunarodnoj zajednici, gradeći svoje političke osnove na međunarodnom pravu, mi, kao Parlament Srbije, dopuštamo da se to isto međunarodno pravo na takav način derogira i baca pod noge jeftinom populizmu koji ništa dobro neće doneti ovom našem društvu, kao što mu to nije donosio ni prethodnih 20 godina. Ne treba raspravljati o tome ko je ovde patriota, ko ne. Isto tako, mi, kao poslanici LDP, nećemo dozvoliti da se u Parlamentu Srbije povede po društvo toliko ponižavajuća rasprava, poput one koja se vodi u ovom trenutku u Zagrebu. Antisrpski sud je doneo antihrvatsku presudu, a Ratko Mladić i oni koji ga danas brane tako su slični i po načinu na koji ga brane i po argumentaciji onima koji u Zagrebu brane, recimo, Ante Gotovinu. Što se tiče našeg odnosa prema vama, gospodine predsedniče, mi ćemo pokušati da vam pomognemo, ali ćete morati da budete spremni da i sami preuzmete deo odgovornosti koji prati funkciju na kojoj se vi nalazite. A to važi i za vas gospodine Petroviću, koliko god pokušavali da ovu raspravu skratite, da iz nje izađete na što bezbolniji način, i pozicija ćutanja pred ovakvim gestovima su poražavajući. Zbog toga mi danas tumaramo u 21. veku opterećeni nesposobnostima generacija koje pre nas nisu znale da uspostave sistem vrednosti i nažalost taj sistem vrednosti ne zna da uspostavi ni oni koji se danas nalaze na vlasti. Deo toga smo mi pokušali da uradimo i uradili smo. Dok smo mi formirali ovde u skupštini parlamentarnu većinu Ratko Mladić nije mogao da računa ni na kakvu sigurnost, a oni koji su pomislili da u Skupštini Srbije mogu da rade ono što se ne radi nigde, ni na jednom drugom mestu, ni u jednoj drugoj instituciji, za to su bili sankcionisani. Mi ćemo glasati za kažnjavanje Aleksandra Vučića zbog toga što je uvredio naše društvo, što je ugrozio ovu instituciju i na takav način pokazati kako se ozbiljnom politikom štite interesi Srbije i njenih građana.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, samo da pročitam ovo i dobićete reč, izvolite. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a potom će dobiti predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa i još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 95.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja nisam razumeo ovu vrstu pretnje sa ovakvim posledicama i šta će sve da mi se desi. Šta god da mi se desi nemamo baš nikakav problem. Šta god da preduzmete i šta god da ih naterate, pravo da vam kažem nisam nešto posebno hrabar, pogotovo ne kao oni što ih progonite svakog dana i nisam nešto ni plašljiv, pošteno da vam kažem, i nećete baš da primetite strah. I onima koji su najgori u Srbiji nikada nećemo dozvoliti da primete strah kod svakog čoveka koji bi im se suprotstavio. Ovo što sam radio danas je bila moja želja i namera, apsolutno sam preuzimam svaku vrstu odgovornosti, da građanima Srbije kažem da smeju slobodno da misle, da smeju da se suprotstave Čedomiru Jovanoviću i njegovim pretnjama, da smeju da se suprotstave ovakvoj vlasti koja hapsi ljude i sa posla otpušta ljude samo zato što su nosili tanjir kupusa ili tanjir pasulja. Ako su oni krivi za tanjir kupusa i tanjir pasulja, pa ja sam krivlji. Ja sam učinio to strašno zlodelo, pokazao sam jedan papir, plakat, sa skupštinske govornice – kao što kada ste hapsili one mlade ljude i slali ih na najbrži mogući način u Padinsku skelu, otišao sam i isto to učinio, pa ste njih morali da pustite. Dakle, nemam nikakav problem sa tim. Ja mislim da bi u ovoj zemlji, gospodine ministre, trebalo da se vi pozabavite nekim ozbiljnim krivičnim delima, osim onoga što neko drugačije misli i što gospodina Jovanovića progoni. Moram da vas podsetim da nije istina to da je on nekome zabranjivao kada je on pravio većinu u ovoj skupštini, o čemu će da govori. Sa iste ove govornice 2003. i 2002. godine govorio sam veoma slične reči, i tada je gospodin Jovanović, doduše, samo malo bahatije i osionije i još grlatije, zastupao svoje stavove, valjda je osećao još veću sigurnost i malo više pretio, nego što je to danas slučaj. Nemam nikakav problem sa tim. Vi sa svojim pretnjama nastavljajte, mi da vam odgovaramo na to nećemo, ni na koji mogući način, ali ćemo sa svojom politikom i sa svojim odnosom prema slobodnoj Srbiji da nastavimo, zato što mi mislimo da slobodne Srbije neće biti sve do onog trenutka dok se politikom bave oni koji bi samo ispunjavali nečije naloge, koji bi za sve krivili srpski narod i oni koji se zalažu za otcepljenje Kosova i Metohije, oni koji se zalažu za razaranje Srbije po svim njenim šavovima, koji bi da nam drže bilo kakve moralne pridike. Ja danas ovde nisam govorio ni o patriotizmu, ni o onome što biste vi voleli da pričate, izdajnicima, stranim plaćenicima, ni o čemu nisam spomenuo i nisam izgovorio ni jednu jedinu reč. (Predsednik: Vreme.) Dame i gospodo, vama smeta što nemate nikakve argumente i smeta vam što ja osuđujem svaki zločin, zarazliku od vas koji osuđujete samo zločin u Srebrenici. Moram da vam kažem samo jednu stvar, ponajmanje ste, i samo zbog toga sam izašao za ovu govornicu, vi ovlašćeni da nam govorite o tome kakvu ćemo mi politiku da vodimo, i vi ćete nešto da nam dozvoljavate ili ne dozvoljavate. Hajde, da vidim kako to nešto nećete vi da nam dozvolite. Mi smo spremni sve da damo za slobodu Srbije i za našu zemlju, sve što imamo, a da vidim šta ćete vi to da uradite i da vidim kako ćete vi u bilo čemu da nas sprečite i šta ćete? Možda da nas bijete? Hajde da vidim i to. Šta god da uradite, možete da imate telohranitelje, možete da imate veliku silu ambasadora i možete da imate državu i možete da imate šta god hoćete, hapsite, radite šta god hoćete. Ihajde, da vidim šta ćete to da radite.
Hvala vam, gospodine Vučiću.
Šta god radili uplašiti nas nećete. Mi ćemo svoj posao spasavanja Srbije, od takvih kao što ste vi, svakako nastaviti.
Vreme je za poslaničku grupu Liberalnodemokratska partija. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, ovlašćeni predstavnik. Izvolite, imate 10 minuta.
Naša poslanička grupa nije koristila svoje vreme.
U drugom delu se koristi samo 10 minuta. Izvolite.
Gospodine predsedniče, oduzmite ovo što je krenulo. Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, priča o suđenju za ratne zločine i neminovno nas vraća na princip univerzalne pravde. To znači da se za zločin mora odgovarati i podsetiću vas na reči pokojnog Ulofa Palmea, koji je rekao, da je zločin uvek zločin i da je teror uvek teror i da se nikada ne mogu učiniti u interesu, tobože, nekih viših ciljeva i viših interesa. Mi smo ovde imali taj problem, taj problem postoji inače i u međunarodnoj zajednici, nikada do Rimskog statuta nije utemeljen stalni Međunarodni krivični sud, pa se sećate da je formiran sud u Nirnbergu, pa sud u Tokiju, pa Raselov komitet za suđenje u Vijetnamu, pa Haški tribunal za procesuiranje zločina na prostoru bivše SFRJ i Tribunal za zločine u Rodeziji. Ovde su postojali otpori, bez obzira na to što ćemo se setiti da je početak priče o saradnji sa Haškim tribunalom vezan za Dejtonski sporazum. Moram da vas podsetim da su u vreme vlasti Slobodana Miloševića otišlo dva čoveka u Tribunal, Erdemović i Kremenović. Dakle, da se ne vezuje neprestano za DOS. Kada smo mi došli na vlast, jedan deo DOS koji je želeo jednu evropsku demokratsku Srbiju insistirao je na tome da se za zločin mora odgovarati. Jer, moramo priznati da su neki naši sunarodnici u naše ime činili zločine, da su okrvavili ruke i onaj ko je počinio zločin u Srebrenici za njega je Hag nagrada, a ne kazna. Taj treba da odgovara pred strašnim sudom, on je uprljao vekove svete tradicije, prevrću se u grobu i Živojin Mišić i Vojvoda Putnik i general Bojović, oni koji su poštovali zakone i običaje rata. To su bili heroji i junaci. Oni pred čijim delima se svet divio, čudio i cenio. Jedna Milunka Savić, najveći heroj Prvog svetskog rata, koja nije bila patriota u nadnicu, nego koja se okićena svim mogućim medaljama, pred kojom je bila postavljena čitava francuska vojska na Aveniji Šanzelize, pred Franšom Depereom, vratila se na mesto čistačice u Agrarnoj banci. A ne ovi koji su ubijali, koji su okrvavili ruke, dobili stanove od po nekoliko ari, u očima nekoliko ljudi i onih koji sada prave neku ravnotežu zločina, postali heroji i junaci i patriote. Ne, oni to nisu, oni su zločinci i to treba javno da se kaže, ali kakvu smo politiku vodili u ono vreme, one vlasti, pravljena je ravnoteža zločina. Svoje zličine smo negirali, ali nismo insistirali ni na odgovornosti drugih za zločine koji su nad nama činili. Svedok sam tih događaja, jer sam sticajem okolnosti bio na poziciji ministra pravde i vodio silnu polemiku oko toga sa glavnim tužiocem Haškog tribunala. Gospodo iz ove i prethodne vlasti, dok Ramuš Haradinaj i Agim Čeku nisu postali premijeri Vlade Kosova, niko nikada nije pomenuo njihovu odgovornost za zločine, a onda ste se post festum prisetili da su oni činili zločine. Bavio sam se time, to znam, intenzivno, zajedno sa svojim saradnicima iz Ministarstva pravde. Hiljade dokaza smo prosledili Haškom tribunalu i bar nešto dokazali, a naša želja je bila da dokažemo u tom delu da to nije nikakva borba za nacionalno oslobođenje Albanaca na Kosovu i Metohiji, nego zločin i teror, kao što smo dokazivali i tvrdili da je u Srebrenici počinjen najstrašniji zločin. On se ne može opravdavati, a nikako se ne sme veličati. Dakle, to je bio motiv kada sam kao tadašnji ministar pravde inicirao sa svojim saradnicima, pa čak i napisao, niko to od nas iz nekakve međunarodne zajednice, ovde je neko pomenuo, nije tražio. Mi smo predlagači i oni koji su doneli zakon da se za ratne zločine sudi ovde, jer smo verovali da smo prošli tu moralnu katarzu da se za zločin mora odgovarati, da on nema nacionalni predznak, da on ne može da ima ime i prezime. Zločin je uvek zločin. Zato je formiran, kako se popularno naziva, specijalni sud i specijalno tužilaštvo za ratne zločine, da bi pokazali svetu da smo došli do tog stanja svesti, do tog nivoa prihvatanja civilizacijskih vrednosti, evropske i hrišćanske civilizacije, da za zločine sudimo, a ne da zločince aboliramo i još ih pretvaramo u junake, heroje i patriote. Taj zakon se ovim izmenama menja. Nije to nikakvo kršenje ljudskih prava. Kršenje ljudskih prava je ono što se događa danima, mesecima i godinama unazad, da se bez tužilaštva, bez suda pojedini ljudi, a pogotovo politički neistomišljenici, prisluškuju, snimaju, slikaju i prate. Lično sam svedok toga. Ovo bar sada dobija legalne okvire za one koji su osumnjičeni da štite, čuvaju ili pomažu optuženima za ratne zločine. Još nešto s tim u vezi. Gospodine ministre, sutra će biti tri godine od zločina na Topčideru. Tri godine! Tri godine otkako su ubijeni gardisti na Topčideru, Dražen Milovanović i Dragan Jakovljević. Tri godine kako se njihove porodice nadaju da će pravda biti uspostavljena, tri godine kada ih svaki dan ponovo ubijaju, kada nisu mogli opelo, podušja, parastose po našim pravoslavnim običajima jedne patrijarhalne sredine da daju svojim najmilijima. Tri godine to traje zato što su neki ljudi bez morala i časti u tzv. vojnoj istrazi hteli da prikriju šta se dogodilo na Topčideru, a dogodilo se da su videli onoga ko nije osuđen, nego optužen za najteže ratne zločine, Ratka Mladića. To svi znaju i svi ćute. Zato su morali da umru i zato su vraćeni svojim kućama i svojim roditeljima u metalnim kovčezima. Zato postoji jedna zavera ćutanja i zato se zamajava Visbaden, laboratorija FBI i ne šalju im se relevantni dokazi da bi mogli da daju svoj sud, svoj nalaz i svoje mišljenje, a taj sud i nalazi mišljenja svima su jasni. Niko, gospodine Petroviću, nije zbog toga snosio konsekvence. Pozdravljam ono što ste učinili kada je u pitanju iguman, monah Ilarion, ali to je kap u moru. Ovaj greh, ovaj zločin je mnogo teži. To se znalo. Prvog oktobra 2004. godine Haški tribunal je obavestio naše vlasti gde je sklonište Ratka Mladića, u podzemnom objektu Karaš. Drugog oktobra pokušana je inspekcija podzemnog objekta Karaš, maltene došlo je do krvoprolića između dve vojne jedinice, 5. oktobra su oni streljani. Neki ljudi koji su vodili istragu, koji su davali sijaset oprečnih mišljenja, prvo je Milovanović ubio Jakovljevića, pa sebe, pa Jakovljević Milovanovića pa sebe, pa jedan stajao, drugi sedeo, pa se pojavljivali tu i neki opskurni veštaci preko tzv. javnog servisa. Bilo kako bilo, istine, bar zvanično verifikovane, nema, a ljudi koji su vodili te postupke su avanzovali, gospodine Petroviću. Pozabavite se malo njima. Vuk Tufegdžić je napredovao u karijeri. Po dve i po godine traju procesi, porodice Jakovljević protiv Vuka Tufegdžića, jer smatraju da je svojim izjavama u novinama i na televizijama uvredio njihovog pokojnog sina, omalovažio, iznosio lične i porodične prilike. Dve i po godine se nije pomerilo od početka. Veštak Nezavisne državne komisije, gospođa Baralić, takođe, je podnela privatnu krivičnu tužbu. Dve i po godine traje taj proces, jer je čovek dao sebi za pravo da je vređa, omalovažava itd, isti čovek koji je na jedan najbizarniji način atakovao na neku policijsku patrolu kod Ljiga. On je, gospodine Petroviću, napredovao u karijeri, postao je istražni, govorim ovo samo fenomenološki, ne interesuje me Vuk Tufegdžić. (Predsednik: Vreme.) Malo pažnje, mislim da je važno. Postao je istražni sudija Okružnog suda u Veću za ratne zločine, a geneza cele priče o Topčideru vezana je za ratne zločine. Kada smo otišli na uviđaj posle godinu dana i ušli u podzemni objekat Karaš začudio sam se kako je sve čisto, besprekorno, pa u spavaćoj sobi ljudi koji vode računa o higijeni nije tako čisto, a dole voda. Pitam – šta je ovo? Kao, ne znaju šta je, kondenzacija. Onda mi neko kaže, inkognito, jer se plaše, da su paročistačima očistili sve hodnike i sve prostorije u podzemnom objektu Karaš, da ne bi istražnom sudiji palo na pamet da krene sa DNK analizom, a isti taj sudija na suđenju kaže, ne medijima, DNK analiza, to nigde u svetu ne postoji, ništa ona nikada nije otkrila, to nije sredstvo savremene kriminalistike i savremene kriminologije. Dakle, gospodine ministre, ovo je najdobronamernije. Ti jadni i nesrećni ljudi, uzimam njih kao paradigmu, ima i porodica Žarković, porodica Kostić, porodica Matić, još 48 porodica, ali ovo je egzemplar – oni su ubijeni zato što su videli ratne zločince i to se prećutkuje, to se prolongira u nedogled. Svaki dan ih i dalje pomalo ubijamo.
Gospodine Batiću, član 93. stav 4. kaže – predsednik poslaničke grupe ima pravo da govori do 20 minuta, s tim što ovo vreme može podeliti u dva dela po 10 minuta za uvodno izlaganje i završnu reč. Poslanici iz vaše poslaničke grupe negoduju što sam dao 10 minuta, koliko znam 10 minuta je uvodna reč i 10 minuta je završna reč. S obzirom na to da vi niste iskoristili pravo za uvodnu reč koristite pravo za završnu reč. Izvolite, završite izlaganje. S obzirom da niste koristili to pravo, izvolite, završite.
Gospodine predsedniče, budite ljubazni pa probajte još jednom, ništa vas nisam razumeo. Još jedan minut. Nisam razumeo, da neko želi iz naše poslaničke grupe reč, ali OK, ovo je moj apel uvaženom kolegi, ministru Petroviću. Ima neke posredne veze sa onom tačkom koja je na dnevnom redu, inače vam se zahvaljujem.
Po Poslovniku su se javili narodni poslanik Božidar Delić i Željko Vasiljević, zaista apelujem da polako privedemo ovu raspravu kraju.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, već drugi put gospodin Batić za ovom govornicom govori o zločinu objekta Karaš. To su takve neistine i to je upravo lobotomija koju gospodin Batić želi da izvrši na našim mozgovima. Gospodo, u to vreme bio sam aktivni general i bio sam odgovoran ne samo za objekat Karaš, nego za sve objekte posebne namene. Tri čoveka u ovoj državi mogla su da ulaze u te objekte bez dozvole: načelnik Generalštaba, njegov zamenik i ja. Svojom oficirskom čašću tvrdim da nikada niko od ljudi koje traži Haški tribunal nije bio u tim objektima. Gospodin Batić je izrekao jednu istinitu stvar. Tražio sam od načelnika Generalštaba da me smeni pre nego što se desio događaj u Karašu. Tri dana pre tog događaja služba bezbednosti koristeći kapetana, koji inače radi u gardijskoj brigadi i koga su znali stražari iz obezbeđenja, kada prolazite pored objekta Karaš videćete jedan mali otvor kroz koji je dužan stražar da proveri ko je lice koje stoji ispred vrata, uočio je kapetana koji inače obilazi stalno stražu i ima pravo da uđe u prvi deo objekta i pustio ga je. Kada mu je otvorio vrata maskirani pripadnici "Kobri" upali su u objekat, a da za to nije od mene traženo nikakvo odobrenje. Odmah su sve stražare, sve podoficire, sve oficire stavili uza zid i razoružali, a onda upali u objekat. "Kobre" i pripadnici službe bezbednosti pregledali su celi objekat. Eto, navodno, oni su imali nekakvih saznanja da se tamo može nalaziti neko od haških optuženika. Znači, tri dana pre nego što se desio ovaj događaj. Ja sam za to saznao sutradan, jer su me ljudi koji obezbeđuju objekat, koji su izuzetno odgovorni, izvestili o tome. Pošto sam smatrao da je to nepoverenje prema meni, tražio sam da gospodin Krga preduzme krivične mere prema pripadnicima službe vojne policije, prema jednom pukovniku, koga ovde neću imenovati, jer je i gospodin Krga prekršio određene zakonske propise, on je dao to odobrenje, ali je dao blanko odobrenje da su odmah i svi ostali vojni objekti posebne namene izvršeni i iskontrolisani na isti način. Kada se desio ovaj događaj, ja sam napisao prvu naredbu i formirao prvu komisiju koja je trebalo da utvrdi da li postoji odgovornost vojne organizacije. Gospodin Krga je posle toga formirao drugu komisiju, ali je mene odredio za predsednika te komisije. I jedna i druga komisija su zaključile da ne postoji odgovornost vojne organizacije. Ovaj tragični događaj se već mnogo vremena koristi na jedan potpuno neprimeren način. To posebno čini gospodin Batić. Mora se verovati ljudima, i mi se njima nismo mešali u posao, koji su stručni i po pitanju obdukcija i svih tragova. Ono što želim na kraju ponovo da kažem – u objektima posebne namene nikada, apsolutno nikada se nije nalazio nijedan od haških optuženika.
Replika, narodni poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim da obavestim gospodina Delića da je Ministarstvo odbrane izdalo saopštenje, kojim je potvrdilo da su se svojevremeno u objektu Karaš, gardijskoj kasarni na Topčideru, skrivali haški optuženici. To je zvanična informacija Ministarstva odbrane. To je jedan detalj. Drugi detalj, ako je to zaista sve tako, zašto je onda hitna pomoć došla posle 50 minuta, u centru Beograda. Zašto onda nije na pravi način obezbeđeno da se izvrši grafoskopija, daktiloskopija, parafinska rukavica za sve koji su se nalazili u krugu gardijske brigade? Zašto na adekvatan način nisu sačuvana zrna čaure, puške, uniforme, zašto to sve nije urađeno kako se inače radi i pri mnogo jednostavnijim događajima sa smrtnim posledicama u najelementarnijim situacijama? Zašto je onda vojna istraga izlazila samo sa saopštenjima? Inicirali smo formiranje Nezavisne državne komisije. Ljudi koji su bili veštaci, balističari, stručnjaci za sudsku medicinu dali su svoj sud. Oni nemaju nikakav motiv da se stavljaju na bilo koju stranu. Onda su postali meta onih koji uporno pokušavaju da kažu da je samo njihova istina – istina. Podsetiću vas, eksperti Nezavisne državne komisije su dali nedvosmisleni zaključak da su obojica vojnika gardisti, Dragan Jakovljević i Dražen Milovanović, najpre razoružani pa ubijeni, dakle, streljani. Onda su činjeni nečasni pokušaji još u vreme istrage. Gledajte to beščašće, kada je rečeno da je Milovanović ubio Jakovljevića, pa sebe, onda je počela kampanja da je Milovanović iz jedne socijalno ugrožene porodice sa psihičkim manama, intelektualno inferioran, sklon incidentnim ponašanjima i još neke mnogo ružnije stvari. Kada je promenjena verzija, onda je to sve govoreno za vojnika, odnosno gardistu Jakovljevića. Onda se na jedan potpuno neverovatan način pojavilo i nekakvo tumačenje, kako bih nazvao, na nivou, u emisiji RTS-a, kao da je u pitanju Mapet-šou, sa nekim figuricama objašnjava se kako se to dogodilo. Dakle, ne sumnjam gospodine Deliću, da vi mislite to što govorite i da su vaše informacije takve, govorim vam o sijaset stvari i papira i dokaza i činjenica koje su apsolutno nesporne. Zašto onda nije otvorena jedna istraga do najsitnijih detalja da se utvrdi prava istina, da se ne prećutkuje i ne falsifikuje ono što se dogodilo u kasarni na Topčideru. I sami znate da većina ljudi koji su bili u najneposrednijem obezbeđenju Ratka Mladića, da su bili pripadnici gardijske brigade, neću sada da pominjem njihova imena. Ako polemišemo dalje, pomenuću, svi su bili iz gardijske brigade. Dakle, gardijska brigada je, nažalost, bila uporište ratnih zločinaca i to je fakat.
Izvolite, narodni poslanik Božidar Delić.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Batiću, interesantno je kada izađete za ovu govornicu, uvek kažete neku istinu. Sada kada ste ovde govorili, rekli ste od pet do 10 posto istinitih stvari. Objekat Karaš, očigledno ne znate gde se nalazi. Objekat Karaš je bio namenjen za najveće državne rukovodioce. U toku rata u njemu se nalazio i u njemu je boravio pokojni predsednik Milošević. E, onda, s te strane, nisam u pravu a vi i Ministarstvo odbrane ste u pravu, da se neko ko je bio u Hagu, nalazio neko vreme u tom objektu. Sve drugo što ste rekli, gospodine Batiću, ne odgovara istini. I ono što mene boli kao čoveka jeste zašto se zloupotrebljava bol porodica koje su u tom nesretnom događaju izgubili svoje sinove. Sve ovo što ste vi govorili o tim nekim procesnim stvarima, koje su vezane za vašu struku, to sve treba da pitate te stručnjake, veštake i sve ostale, jer, samo hoću da kažem da je vojska u tome potpuno čista. Ministar odbrane, u to vreme gospodin Davinić, nadam se jednog dana, upravo zbog tog objekta, sešće na optuženičku klupu. On je dozvolio da novinari uđu u objekat koji je inače proglašen za najveću tajnu. Kada je to uradio i kada mu je predočeno šta čini, istina nije to mogao uraditi dok sam ja bio aktivni general, jer sam rekao da ga nikada tamo neću pustiti, američki špijun, kakav je bivši ministar odbrane, ipak nije mesto da bude u objektu koji služi za najveće državne rukovodioce, bez obzira iz koje opcije dolaze. Kada je na licu mesta pokušao da smeni neke pukovnike, koji su rekli da to nikako ne čini i da ne uvodi novinare u taj objekat, i kada su oni tražili objašnjenje od načelnika Generalštaba on je dozvolio da to ministar uradi. Ministar je posle mesec dana molio predsednika Marovića da mu retroaktivno, znači mesec dana unazad, napiše odobrenje za ulazak u objekat zajedno sa novinarima. Gospodin Marović nije hteo to da uradi, jer je i on shvatio da je ministar napravio teško krivično delo. Zašto Davinić ne odgovara, zašto ima šest krivičnih prijava koje stoje i čekaju jedan dan kad na vlast u Srbiji dođu oni kojima su interesi Srbije na prvom mestu. Šteta koju je Davinić napravio vojsci meri se na stotine miliona evra, a radi se o vojnoj imovini; aerodrom na Novom Beogradu koji je ustupio Slovencima, 18 hektara, 20 hektara u krugu Vojne akademije, koji je, takođe, nameravao da otuđi, ali je ipak to sprečeno njegovim odlaskom sa te dužnosti. Znači, šest krivičnih prijava čeka gospodina Davinića, ako u to vreme još bude ovde u Srbiji, ako ne ode u Ameriku.
Po Poslovniku, poslanik Željko Vasiljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim samo da polemišem i da kritikujem jednu izjavu gospodina Batića, koji je u svom žaru borbe, u sukobu sa SRS, u sukobu, verovatno, i sa Srbijom, izrekao jednu potpunu neistinu i vrlo štetnu činjenicu po interese Srbije. Gospodine Batiću, 165 dana sam proveo na ratištu i 30 dana na lečenju posle ranjavanja. Nijedan dan, ništa nisam učinio u ime srpskog naroda, u ime vas ili bilo koga drugog nego sve u svoje lično ime. Svako onaj ko je činio ratne zločine, a mi priznajemo da je bilo ratnih zločinaca i na srpskoj strani, ali tvrdimo da ih nije bilo više od jednog promila, od 400.000 ljudi koji su učestvovali u ratovima, nema ih više od 400 koji su činili ratne zločine. Svaki ratni zločin koji su počinili, počinili su isključivo u svoje ime. Znači, i za to što su učinili moraju da odgovaraju individualno, odnosno protiv njih lično mora da se vodi krivica. Gospodine Batiću, molim vas, i vas i sve ostale poslanike, nikada više nemojte te zločine da prebacujete na račun srpskog naroda i da kažete da su ti zločini činjeni u ime srpskog naroda, jer to nije istina. Ne kažem da pripadnici srpskog naroda nisu činili zločine kao i pripadnici svih drugih naroda, ali zaista niko od njih to nije činio u ime srpskog naroda. Nemojte u žaru političke borbe da tako tešku hipoteku stavljate ovom srpskom narodu, koji zaista za to nije odgovaran nimalo. Hvala vam.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospodine predsedniče, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, reagovao sam po Poslovniku u trenutku u kojem je, praktično, naš poslanik, gospodin Batić, bio izložen uvredama u nedostatku argumenata koji bi možda korigovali ono što je on rekao. Mi, gospodine Deliću, možemo da budemo iz različitih stranaka, možemo da imamo različite stavove po mnogim pitanjima, po mnogo širim od partijskog konteksta, ali s obzirom na to da ste bili general, siguran sam da nema teže situacije za oficira koji vodi jednu jedinicu od one koja se desila oficirima i vrhu naše vojske 5. oktobra 2004. godine u krugu Gardijske brigade. Nama vojnici u vojsci ginu u miru kao da smo u ratu. Sada slušamo priče o zločinu koji nije počinjen u ime srpskog naroda. Pa, ne dokazuje se to tako što se nakon zločina kaže – nismo znali, nego tako što srpski narod to jedinstveno osudi. Mi to ne činimo. Poigravamo se sa nesrećama tih porodica i mnogih drugih o kojima se ne govori. Pola Paraćina je srušeno. Niko nije kriv. Da li sam u pravu, gospodine Deliću? Kad vojnik ode na obuku pa puca prvi put sa bojevom municijom, onda kažu skupljaj čaure, fali jedna čaura, cela jedinica traži čaure. Nema čaure, pretresaju nas, maltretiraju nas. Celo skladište je otišlo u vazduh, niko nije odgovoran. Šta je reklo to vojno tužilaštvo koje je pokrenulo istragu, ti vojni istražni organi? Da to nije pravi ljudski materijal, da su to vojnici druge kategorije u elitnoj vojnoj jedinici. Nije to dovoljan odgovor da bi mi mogli da kažemo, jeste, ta vojska je onakva kakva je nekada bila i tu vojsku treba da poštujemo zbog toga što smo imali takve žrtve kakve smo imali u prošlosti. Ta vojska je poniženje sa svojim rukovodećim kadrom, sa svojim Ministarstvom, sa onim što je činila. Bacila je ljagu, a hiljade rezervista i danas protestuje i štrajkuje. Tražio sam pre 10 dana da se sastane Odbor za odbranu i bezbednost, da dođu sad tu i da kažu, prevareni su, pa da cela Skupština kaže – ljudi, ne uništavajte svoje živote, ne uništavajte svoje porodice, prevareni ste, pa da kaznimo one koji su vas prevarili. Deset dana ti ljudi tumaraju po Srbiji, prepušteni sami sebi. Juče je uhapšen neki major. Pa nije valjda jedan major napravio taj haos? Kada će to da se reši, kako će da se reši? O tome se radi, gospodine Deliću. Sve dok ne dobijemo potpunu istinu o sudbini tih gardista imaćemo puno moralno pravo da radimo ono što je radio gospodin Batić, da se borimo za tu istinu. Ta borba je konfuzna zbog toga što nema elementarnih preduslova da ona bude fer. Mi tražimo od FBI da vodi istragu. Poslali su im materijale na ćirilici. Hoćemo Buša da pozovemo da nam bude predsednik ili premijer? Gejts će da nam bude ministar odbrane, zbog toga što mora FBI da vodi istragu ovde? O čemu istragu, kad se zna šta se desilo. Nije se desilo ništa časno, u skladu sa zakonom, jer se vojska nakon toga ponašala nečasno i kršila je zakon. To je ono što ništa neće moći da promeni u budućnosti, bez obzira na sve emocije, sve pozitivne aspekte koje prate vojsku, činjenicu da 90% ljudi danas prihvata vojni poziv, sve dok ne dobijemo odgovor na ta pitanja, ta vojska će biti saučesnik u jednom zločinu. Hvala.
Hvala. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Član 104. Poslovnika, gospodine Duliću. O čemu se radi? Diskusija je bila vezana za Predlog zakona i naravno, znao sam da će to da se desi, jer sam sinoć malo gledao hrvatski Sabor, odmah sam znao da će Čeda ujutru da pravi incident, jer oni tamo imaju haos u hrvatskom Saboru, da znate, gospodine Petroviću, da vam ne pričam. Prozivaju se, optužuju se, samo što se ne poubijaju još u onom njihovom Saboru tamo zbog ove presude, sad su svi Srbi krivi itd. Znate kako je to sa ustašama. Neka, neka oni završavaju sami svoj posao. Znao sam da će Čeda da se javi, da napravi ono što danas radi. Cela poenta je u sledećem. Gospodine Duliću, vas ne branim, da odmah raščistimo oko tih stvari. Ne može predsednik ili onaj ko predsedava Narodnom skupštinom, unapred da zna šta će koji poslanik sa ove govornice da kaže. Ova Narodna skupština jeste sigurna kuća za svakog državljanina Republike Srbije. U ovoj Narodnoj skupštini se priča o svim mogućim temama, i o ekologiji, i o poljoprivredi, i o bankarstvu, kriminalu i o stanju u zatvorima, te u tom smislu je sigurna kuća za sve. To što sad neko tumači kao sigurnu kuću nešto za lečenje neravnopravnosti, to je druga stvar. Onda se kreće sa sistemom moj stav i moje mišljenje je vrhovni stav, vrhovno mišljenje, nov kvalitet, nov sistem vrednosti, kako kaže ovaj gospodin što uvek nosi putnu torbu sa sobom, jer ne zna kad će da ga uhapse, ima garderobu za tri dana. Jeste, i onda kreću da leče neke lične frustracije ovde, širi se tema, sad smo otišli na regrutaciju. Batić kaže – stecište zločina Gardijska brigada. Gospodine Batiću, to mnogo finije kaže vaša prijateljica Karla del Ponte. Ona ima zajednički naziv za sve Srbe – srpske snage. Srpske snage su krive za sve. Po ovoj optužnici koju ona piše krivi su svi koji se bave politikom i svi su krivi koji su živi Srbi, a ''srpske snage'' je sinonim za krivicu. Kada čujem takve reči ovde, naravno da se naježim. Dostojanstvo Skupštine se štiti između ostalog i na taj način što se ovde poštuje sloboda mišljenja. Samo da vas podsetim, gospodine Duliću, koliko ste bili u pravu, a ne branim vas. Mi sa ove govornice vrlo često čujemo pojedine poslanike koji gaze Ustav Republike Srbije, zastupaju stav o nezavisnom Kosovu i Metohiji, ne poštuju nijednu odredbu Ustava, kada ih neko upozori da treba svi da se pridržavamo zakona i Ustava, oni kažu, ali to je moje mišljenje. Ali, ukoliko gospodin Vučić izađe i kaže svoje mišljenje, e, odmah skače dežurna ekipa, proziva predsednika, proziva ovu stranu, što niste kaznili, što niste ovo..., ma prošlo je vaše vreme kažnjavanja.
Gospodine Krasiću, ovo je jedna od retkih diskusija u kojima se ja ne nalazim na meti vašoj. Hvala vam na tome, ali je 3 i 49. Hvala vam. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Jadranko Vuković, potom Vladan Batić, pa Rajko Baralić. Zaista vas molim da privedemo kraju razgovor.
Vrlo kratko želim da dam učešće u ovoj diskusiji, jer stvarno i ja želim da se razjasni slučaj Topčider. Podsećam kolege narodne poslanike, oni koji su bili u zajednici SCG kada je bila aktuelna ova tema, ja sam govorio o Topčideru, nemam ovde, nažalost, tu dokumentaciju koju ću doneti sledećom prilikom, svedok mi je tadašnji predsednik Skupštine Srbije i Crne Gore, gospodin Šami, kada sam izneo činjenice koje sam dobio od MUP-a Srbije i Vojske ministar Davinić je napustio salu. Koje su činjenice? Činjenica je da je lice iz Gradskog zelenila koje je videlo navodne ubice ove dece u Topčideru prijavilo događaj. Radnik Gradskog zelenila pozvao se na dva svedoka. To lice, gospodine ministre, živelo je, verovatno i sada živi, imam ime i sve podatke, u Sremčici, komšija Prvoslava Davinića. Policija je, vojna i civilna, krenula u akciju da pronađe vozilo sa kojim su navodne ubice bile na licu mesta. Vozilo odjavljeno na nekom otpadu, našli tablice itd. Policija krene u potragu za ovim koji je prijavio taj događaj. Taj gospodin iz Gradskog zelenila pobegao je u Tuzlu, negde je u Bosni. Znači, živi u Beogradu, pobegao u Tuzlu. Nađu mu sina kod kuće. Sin za svog oca kaže da je lud, da izmišlja, da je budala. Policija obavi razgovore, gospodin koji je prijavio ovaj zločin šiša travu gospodinu Daviniću u Sremčici, šiša mu ogradu, radi kod njega kod kuće. Znači, gospodine Batiću, ne želim da polemišem, ali jako je opasno za ovom govornicom reći – ubili su ga haški begunci. Ja nikoga neću da optužim, ali vam tvrdim da bi se ovde štošta dokazalo ako bi se obrazovala neka komisija da se rasvetli taj slučaj i ja se zalažem da se rasvetli. Urušavanje sistema odbrane i vojske je krenulo sa Topčiderom, možda je nekom spolja odgovaralo da se ova deca ubiju, ako se nisu između sebe poubijali. Znači, ni jedno, ni drugo – tvrdim, ali bih vas zamolio, kolege, da ovde ne strančarimo, jer su ovde u pitanju deca i na pogibiji te dece stvarno ne sme niko da profitira, mislim, to je jako ružna reč. Da se rasvetli, da, ali ja vam ovo govorim, i gospodine ministre, usmerite istragu u ovom pravcu vezano za tog iz Zelenila, uzmite policijske izjave koje ja imam pa ćete videti da se tu krije gospodin Davinić. U kojoj ulozi, ne znam, da li da se zataška istina ili da se zataškaju oni koji su počinili zločin, ako su počinili. Hvala vam.
Hvala. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Vladan Batić, potom Rajko Baralić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, veoma sam se intenzivno bavio ovom tragedijom na Topčideru, ali da ne bi oduzimali vreme, ono što sam želeo da kažem, to je da je ona vezana, taj zločin je vezan za ratne zločince, vreme će to dokazati. Predložiću u ime Demohrišćanske stranke Srbije i u ime poslaničkog kluba LDP da se formira anketni odbor, da onda do detalja vidimo ko je šta činio ili nije činio. To je jedna stvar. Druga stvar, gospodine Vasiljeviću, ne daj bože da sam optužio srpski narod. Samo sam rekao, ono što ću i sad reći, da su neki naši sunarodnici u naše ime činili zločine. Oni su, pojedinačno, ali pozivajući se na grb, na ''Bože pravde'', na zastavu, neki su bili na najodgovornijim vojnim i drugim funkcijama, prema tome, slažem se da je tu individualna odgovornost, ali oni su se pozivali na srpstvo, na istoriju i tradiciju, oni su se pozivali na naše ime. Što se Davinića tiče, ja sam pozvao Svetozara Marovića i predložio mu da se formira nezavisna državna komisija, poslao pismo. Kad sam video toliku gomilu nelogičnosti, onda me je on pozvao i rekao – hvala ti, mislim da je to dobra ideja i ja sam u dilemi, vidim da se neko zlo dogodilo, i tako je počelo. Ali, Davinić je protiv mene zbog toga podneo krivičnu prijavu Okružnom javnom tužiocu, pa sam pozvan na informativni razgovor jer slabim odbrambenu moć zemlje, jer narušavam imidž vojske. Onda sam došao kod tog tužioca, koji je bio sav isprepadan, jer je i on bio iz vojne istrage ranije, i tako se to završilo. Inače, što se Davinića tiče, to je isti onaj ministar odbrane koji je jednom od generala, koji je ne optužen, nego osuđen u Haškom tribunalu za najteži zločin, u Cvećari, dodelio stan od 200 i nešto kvadrata, dva ara i nekoliko kvadrata. Samo još jedan detalj, iskoristiću ovo javljanje za Poslovnik da se ne bih ponovo javljao, molim vas za malo tolerancije, gospodine predsedniče, samo minut. Gospodine Petroviću, juče se čitavog dana ovde vodila polemika o nekakvoj emisiji "48 sati", pa je bilo pre toga polemike da ne može obrazovani program da se emituje zbog prenosa Narodne skupštine. Pa, šta će RTS-u i Tijaniću obrazovni program? Pa, njihov obrazovni program je emisija "48 sati". Ali, nisam hteo to da vam kažem, nego vas molim da u granicama svojih ovlašćenja ministra pravde preispitate šta se dogodilo sa dve krivične prijave koje sam pre dve godine podneo Slobodanu Radovanoviću, tada specijalnom tužiocu, za organizovani kriminal, sada vršiocu dužnosti Republičkog tužioca, protiv Aleksandra Tijanića i drugih. Prva, za otkup paketa "Univerzalovih" filmova od neke fantomske of šor kompanije "Digitrak" iz Amerike, preko neke producentske kuće "Medija haus" ovde u Srbiji, pet miliona dolara, ali, kao, RTS nema para pa "Univerzalove" filmove, i to bajate proizvodnje od 1997. do 2002. godine, kupuje preko tih kuća, a onda im ne vraća pare, nego im daje minute na televiziji. U tim minutima na televiziji je i ova tezga koja se zove "48 sati svadba". Dakle, šta je sa krivičnim prijavama, zašto nisu odbačene pa da ja kao podnosilac prijave preuzmem gonjenje ili zašto nisu procesuirane, sa materijalnim dokazima, da se vidi koliko naime tih, ako su uopšte plaćene, pet miliona dolara vredi vreme koje je ta medijska kuća dobila od RTS-a kao kompenzaciju za te pare što su dali za otkup "Univerzalovih" filmova, pa ćete videti da je to puta pet ili puta deset, ali o tome se ćuti. Zato se hapse najbliži Đinđićevi saradnici.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, vi, gospodine predsedniče, niste moja meta, a vidim da ja ponekad jesam vaša, ali nema veze. To znači da ja dobro radim svoj posao, sve će to da bude u redu. Ne Bože pravde, gospodine Batiću, Ustavni sude pravde. Podsećam, to je ona institucija koja nije funkcionisala ni kada ste vi bili ministar, a ni uvaženi gospodin Petrović sada. Dakle, pravda, njen najviši domen ostvaruje se u toj instituciji i to bi bilo dobro da jednom rešimo. Ali, nisam se zbog toga javio. Ne mogu da pominjem ništa u vezi sa strašnom tragedijom koja je ovde izazvala čitav niz polemika i to prosto mislim da ne treba da čine ni ostali zato što to onda ulazi u jednu spiralu koja povređuje mnoge ljude u Srbiji, a ne može nikome, nažalost, da pomogne. Javio sam se zbog toga što, sada ćete čuti, zato što ste upravo sve učinili ostvarujući jedan projekat da se obesmisli postojanje vojske. To se radi otprilike 20 godina u Srbiji i evo, javno pozivam da ukinete vojsku, ovakva ne treba da postoji. Recite da je vojska profesionalna, vratite ovih 25.000 ljudi, koliko ste rekli da je neophodno da ima Vojska Srbije i da razrešimo to pitanje jednom zauvek. Da najspremniji i najsposobniji mladići u Srbiji ne izmišljaju poslove ljušteći krompir, što inače nije strašno ali je glupo, mogu da rade nešto pametnije. Inače, tačno je, moram da kažem, izvinjavam se svima koji upućuju regrute danas u vojne jedinice u Srbiji, da iz najnižeg socijalnog miljea, da ne upotrebim neku drugu reč, odlaze mladići da služe kadrovski rok, a ovi drugi, dobro obavešteni i dobro instruisani, služe takozvanu civilnu vojsku i na taj način ove prve dovode u poziciju da jednog dana ako postoji neka potreba da se upotrebe ratne jedinice ovi će, naravno, ponovo morati da odu. Jer, ako se ne odazovu biće to krivično delo, a ovi koji su zaboga ljuštili krompir neće moći jer nisu imali vojnu obuku. Građani nisu jednaki pred zakonom i pred Ustavom u ovoj zemlji. Nemojte da pravite od toga karikaturu, vojska zaslužuje da ima bolji tretman u ovoj zemlji. Ili odmah donesite odluku i recite –vojska je profesionalna, ima ljudi koji će za neku pristojnu platu to da rade i to je apsolutno nešto što se uklapa u vaš koncept vršenja vlasti. Ja sa tim konceptom ne polemišem, pošto znam tačno kako te stvari stoje. Inače, to što će pet ljudi koji su bili najbolji polaznici u Garmišpartenkirhenu ovde nama da objašnjavaju kako sve to treba da funkcioniše, to nema nikakvog smisla, oni su samo oni koji govore – razumem. Ja razumem šta je subordinacija, njihova vrhovna komanda i njihov generalštab nije u ovoj zemlji i zato ne treba da im bude ni topovsko meso u ovoj zemlji, neka komanduju onim drugima čiji poreski obveznici plaćaju to što oni govore "razumem", oni, pred kojima salutiraju. Vrlo sam precizan, dakle, prekinite ovu farsu sa vojskom. Vojska ovakva kakva je ne treba nikom u Srbiji, ona je samo trošak za one koji je služe i problem, a ne služi ničemu. Profesionalizujte vojsku i recite – ovo je vojska na nivou vatrogasne brigade, to je ono što treba da funkcioniše i nemojmo više da se bavimo time na ovaj način zato što više niko ozbiljan u Srbiji ne veruje da to jeste vojska. (Predsednik: Gospodine Baraliću, isteklo vam jevreme.) Sudeći po paradi koju ste sebi izvoleli priuštiti pre nekoliko dana vi još uvek verujete da je važno vršiti smotru vojske, ali dalje od toga o vojsci ne znate ništa ili ne mislite ništa. Ne služe oficiri za to, oni služe za nešto drugo. Pošto ta svrha odavno ne postoji, donesite odluku i omogućite gospodinu Šutanovcu da bude ministar bez portfelja, jer i ovako njegovo ministrovanje ne služi ničemu.
Hvala. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Božidar Delić, potom Nenad Prokić, pa m ministar. Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u pravu je gospodin Jovanović kada kaže da je za svakog starešinu u vojsci najteže kada se dese ovakve situacije. Ne šalju roditelji decu u vojsku da ih iz vojske dobijaju u mrtvačkim kovčezima. Bio sam dugo u vojsci, imao sam nekoliko tih situacija, ali poznati su mi desetine ili stotine slučajeva kada se to desilo u nekim jedinicama. U onoj velikoj bivšoj Jugoslaviji prosečno godišnje je ginulo oko 140 vojnika u različitim situacijama, od samoubistava, nesrećnih slučajeva na vežbama, pa do krivičnih dela međusobnog ubistva. O tome se tada nije puno govorilo. Danas tih slučajeva ima daleko manje. Želja svakog starešine je da se oni apsolutno isključe, ali to je gotovo nemoguće, jer danas najveći broj vojnika ako ne izgubi život dok su na služenju vojnog roka izvrši samoubistvo kod kuće ili pogine u saobraćajnoj nesreći za vreme vikenda kada se nalazi kod svojih roditelja. Ja, svakako, podržavam ovu ideju da se konačno stavi tačka na slučaj Topčider, odnosno slučaj Karaš zbog roditelja, prvenstveno zbog roditelja da im se ne samo sa ove govornice nego i sa raznih televizija ne vređaju rane opet i uvek iznova. Želim da vam ukažem za taj objekat na još jednu situaciju. Taj objekat je jedini imao u vojsci i određene mere tehničke zaštite i to dvostruke mere, zaštita kamerama i zaštitnu ogradu, elektronsku ogradu. Neke od kamera nisu radile i to je bilo prijavljeno, tako da u vreme kada se desio taj nesrećni slučaj nije moglo da se to prati na kamerama. Međutim, ograda u vreme kada se to desilo nije reagovala. Ako bi to bilo po onome kako kaže gospodin Batić, onda bi ti ljudi morali imati krila, pa preleteti tu ogradu. Popodne kada je istražni sudija vršio uviđaj sa vojnom policijom, ograda je reagovala tri puta. Kada su se vojni policajci tražeći eventualno neke tragove prema ogradi približili istoj, tačno ima zabeleženo u kontrolnoj sobi u koliko sati i koliko minuta i koliko sekundi je ograda reagovala.
Vreme, gospodine Deliću.
Neću ništa više da kažem, zahvaljujem.
Zahvaljujem i ja vama. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Nenad Prokić, a potom će reč dobiti ministar pravde, Dušan Petrović. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani poslanici, podržavam predlog gospodina Baralića za ustanovljenje profesionalne vojske i ukidanje ove kakva je. Ona manifestacija, pre nekoliko dana, završila je vatrometom po danu, a to je prvi put u istoriji vatrometa da sam video vatromet po danu. Gospodine Deliću, moram da vas obavestim o dve stvari: da je Tito umro i da je Berlinski zid pao. To što ste skinuli petokraku ne znači da ste promenili matricu razmišljanja i da ste bilo šta učinili,nije dovoljno samo skinuti petokraku da bi se nešto učinilo i da bi se nešto zaista uradilo u Vojsci. Vi se pozivate na onu istu matricu kada kažete i hvalite se činjenicom da general u mirnodopskim uslovima ne pušta ministra u neki objekat. Pozivate se na oficirsku čast verujući i tvrdeći da su oni vojnici sami sebe ubili i koliko je velika ta mogućnost toliko je velika i vaša oficirska čast.
Naravno, izvolite, replika.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, žalosno je što ipak svako može da izađe za ovu govornicu. Za ovaj tragični događaj, gospodo, ja sam svojom oficirskom čašću tvrdio i tvrdim da u tom objektu nikada nisu boravili haški optuženici. Vezano za taj slučaj ja kažem da je to nesrećan slučaj i o tome ipak reč treba da daju oni koji su stručni. Očevidaca samog događaja nije bilo. Što se tiče Vojske, svakako ne štitim Vojsku i moja oficirska čast je nešto, gospodine, što vi nikada ne bi trebalo da uzmete u usta, jer treba da imate toliko časti da biste mogli da govorite o meni. Bio sam, gospodo, i u Hagu i tamo su pomenuli neke zločine i mene su pokušali da prozovu za to. Kada sam pokazao spisak od 300 krivičnih prijava koje sam kao komandant pokrenuo i protiv onih koje sam zarobio, uhapsio i protiv svojih pripadnika, onda su rekli, da, pokrenuli ste, ali nisu procesuirani. Kada sam pokazao spisak izrečenih krivičnih sankcija, onda su, gospodo, prešli na drugu temu. Ova država Srbija, mnogo puta u različitim situacijama, brani se i preko mene, jer, u svakom slučaju, kada kažu preduzimali smo mere, navode desetine slučajeva gde sam ja, kao jedan od komandanata, samo radio svoj posao. Slažem se možda samo u nečemu, da ova vojska, kakva je danas, Paraćin i neki drugi slučajevi koji se dešavaju, jesu deo odgovornosti vojne organizacije. Paraćin se nikako nije smeo dogoditi, jer je samo u ratu dozvoljeno da se municija samo u određeno vreme drži na otvorenom prostoru. To nikako ne sme da se radi godinama, a pogotovo što su postojali uslovi i što je Generalštab to znao i mogao je tu municiju da drži na potpuno bezbednom mestu. Ako bi neko iz Generalštaba ili Ministarstva pokušao sada da me prozove, ja ću da im kažem, pošto sam se bavio i tim pitanjem, gde se nalaze ti potpuno zaštićeni objekti. Vanredni događaji u Vojsci, kakva je danas, mogući su, ali, gospodo, vi ste odgovorni zašto je ta vojska danas ovakva kakva jeste. U njoj je obuka svedena na najniži mogući nivo u poslednjih 30 godina. Ogroman broj starešina je otišao iz te vojske. Neki, koji su, a što vi kažete, avanzovali pre vremena, pa to su upravo oni koji podržavaju ovakve reforme, a ja kažem uništavanje vojske. Zato ovakva vojska može da bude opasna.
Vreme, gospodine Deliću.
Zato ja kažem da treba završiti sa ovom agonijom vojske ili je treba vratiti u okvire kakva je ona nekad bila. Gospodin treba da zna da mene petokraka nikada nije opterećivala, da su tu petokraku nosili mnogi časni ljudi i da im ništa ne smeta danas da nose i znamenja Srbije. Mi smo to ipak dokazali na svakom mestu, pa na kraju krajeva i ja lično. Pitao bih tog gospodina koji se izgubio, gde je on bio za to vreme. Bio sam i u Hrvatskoj, bio sam i u Bosni, bio sam na Kosovu...
Gospodine Deliću, hvala vam puno. Izvolite, reč ima ministar pravde, Dušan Petrović.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, potpuno je prirodno da Predlog zakona koji ima ovakvu temu izazove veliku i čak nešto kraću debatu, nego što sam mislio da će da bude. Postoji jedna stvar koja je nesporna u ovih nekoliko sati koliko je vođen pretres o ovom tački dnevnog reda. Nesporno je svakako da je nužno istinu u pitanjima kada postoji bilo koje krivično delo, a naročito kada se radi o krivičnim delima sa velikom društvenom opasnošću, utvrditi samo na jednom mestu. To je sud. Nema od kako je sveta i veka, otkako su ljudi počeli da se bave organizacijom svog života, organizacijom svojih zajednica, nema savršenijeg mehanizma niti mesta koje je pozvanije da tu istinu utvrđuje, nego što je to sud. Društvena opasnost je institut krivičnog prava. Postoje krivična dela u različitim oblicima, postoji veliki broj različitih vrsta krivičnih dela, ali postoje krivična dela koja su teža i opasnija za svako društvo, pa i za naše, nego neka druga. Organizovani kriminal, s jedne strane, i krivična dela protiv čovečnosti s druge strane, ato su ratni zločini, krivična su dela koja imaju najveći stepen društvene opasnosti. U ovih nekoliko sati debate u ovom parlamentu veliki broj pojedinačnih pitanja je otvoren. Pojedinačnih pitanja koja nisu dobila svoj odgovor na sudu. To je jasan znak da je Srbiji potrebno efikasnije pravosuđe nego što ga danas imamo. Kao cilj Ministarstva na čijem se čelu nalazim i Vlada Republike Srbije, imamo kao jedan od najvažnijih ciljeva da pravosuđe u Srbiji bude efikasnije nego što je danas. Kada ovakve stvari ne dobiju odgovor na sudu, onda su prirodno predmet polemike u javnosti, predmet polemike u ovom parlamentu. Onda postoji potreba da se prave anketni odbori i da se različitim vansudskim i parapravnim mehanizmima utvrđuje nešto što bi moglo da liči na definitivno činjenično stanje i nekakvu istinu. Nužno je, po mom dubokom uverenju, da ovaj parlament izglasa Predlog zakona o kome smo danas i juče razgovarali, dakle, izmene i dopune Zakona o nadležnosti državnih organa u postupku za ratne zločine, da bismo omogućili našem pravosuđu da u ovim postupcima bude efikasnije nego što jeste, da bismo došli do toga, što je nesporno utvrđeno u ovoj debati, da je nužno da na sudu dobijemo odgovor na sva ova pitanja koja osnovi sumnje i osnovana sumnja za ova krivična dela otvaraju. Imali smo veliki broj argumenata i veliki broj tema. Ono što moram da kažem i da podelim sa vama te zaključke, jeste da postoje dve institucije koje se bave utvrđivanjem odgovornosti za ratne zločine koji su počinjeni na teritoriji bivše Jugoslavije od 1. januara 1991. godine. Jedna institucija je Međunarodni krivični sud za ratne zločine. Taj sud je, kao što je opšte poznato, ustanovljen odlukom Saveta bezbednosti UN. Naravno da se vodi dugo vremena polemika oko toga da li je, u skladu sa Poveljom, taj sud i Statut tog suda trebalo da donese Generalna skupština Saveta bezbednosti. Ono što je činjenica, taj sud je ustanovljen odlukom najmoćnijeg organa Ujedinjenih nacija, to je Savet bezbednosti, i da nijedna velika sila koja ima pravo da spreči donošenje bilo koje odluke u tom organu, ni SAD, ni Velika Britanija, ni Francuska, ni Ruska federacija, ni Kina, nisu stavile veto kada je doneta odluka o formiranju Haškog suda. Onda naša zemlja ima mogućnost da bira: hoćemo li mi da budemo deo sistema Ujedinjenih nacija ili ne? Ukoliko smo deo tog sistema, mi moramo da poštujemo pravila i odluke tog sistema. Da li je svet savršen? Pa, daleko je od toga da bude savršen. Da li smo mi savršeni? Daleko smo mi od toga da budemo savršeni, ali imamo obavezu da se borimo da budemo najbolji, što je to moguće. Savet bezbednosti Ujedinjenih nacija je mesto u koje se ova država pouzda da će nam omogućiti da rešimo kako treba pitanje koje je u ovom trenutku bitno za ovu zemlju, a to je očuvanje teritorije i suvereniteta Srbije. Pouzdamo se u to da je Savet bezbednosti mesto na kome se ta odluka mora doneti. Kad je tako, teško da možemo da ne poštujemo neke druge odluke Saveta bezbednosti, pa i Odluku o formiranju Međunarodnog krivičnog suda u Hagu. Otvoreno je ovde nekoliko pitanja, koja mislim da moraju da dobiju odgovor u toku ove debate, o tome da li je sramota ili je nemoralno da sistem pravosuđa u Srbiji, dakle, tužilaštva i sudovi poštuju Statut Međunarodnog suda u Hagu, pre svega u pogledu krivičnih dela koja su ustanovljena Pravilnikom o postupku i izvođenju dokaza u ovom sudu. Tu se radi o jednom procesu gde mi moramo da imamo jasnu predstavu šta je interes građana Srbije i šta je interes države Srbije, a šta ne. Da li je interes države Srbije da Srbija preuzme što više krivičnih predmeta koji se vode u Hagu? Tu nemam nikakvu dilemu. Interes je. Interes je da Srbija sudi u što većem, bilo bi izvanredno u svim predmetima koji su procesuirani u Hagu. Da li je moguće da Srbija preuzme sve te predmete, ukoliko mi nemamo pravni mehanizam, da u stanju u kakvom se nalaze ti predmeti budu preneti na pravosuđe Srbije? Nije moguće. Da li, kada se preuzme predmet od tužilaštva i suda u Hagu,prestaje da se primenjuje pravo Srbije? Nije tačno. Ovaj zakon to vrlo jasno kazuje u svom članu 14. Ne govorim o izmenama i dopunama Zakona, nego o osnovnom tekstu Zakona. Član 14. stav 3. kaže vrlo jasno: "U krivičnom postupku koji se, posle ustupanja predmeta, vodi u Republici Srbiji, primenjivaće se domaće pravo". U sledećem stavu na samom kraju kaže: "Postojanje ili nepostojanje činjenica koje se dokazuju u tim dokazima, sud ceni u skladu sa članom 18. Zakonika o krivičnom postupku", koji je donela ova skupština. Dakle, kada se postavi pitanje da li je moguće da Statut i Pravilnik Međunarodnog suda u Hagu budu izvor prava, moj odgovor je da je izvor prava koji je donela ova skupština koja ta pravila uvodi u naš pravni sistem. To je u skladu sa našim Ustavom. Zbog čega? Zato što je to naš interes, zbog toga što je interes da sudovi u Srbiji sude, ako je moguće i sve postupke koji su procesuirani u Hagu. Sudiće one za koje oni koji su u Haškom sudu nadležni odluče da budu suđeni u Srbiji. Mislim da je to stvar koja mora da dobije odgovor na kraju ove današnje debate. Druga institucija koja sudi za ratne zločine jeste sistem pravosuđa ili sistem institucija naše zemlje. To je Veće za ratne zločine, Veće Okružnog suda u Beogradu za ratne zločine i Tužilaštvo za ratne zločine. Vraćam se na početak i na prvo pitanje – da li je potpuno nesporno da mi, kao građani, kao društvo i kao država, imamo želju i volju da rasvetlimo svaki slučaj u kome postoji osnov sumnje, u kome postoji osnovana sumnja da je neko počinio ratni zločin. Lično nemam nikakvu dilemu, a uveren sam da nema nijedan od 250 poslanika Narodne skupštine koji oko tog pitanja ima dilemu. Naravno da je nužno da svaki takav slučaj bude rasvetljen i da dobije epilog na sudu. Da bi se to desilo, tužilaštvo i sud moraju da imaju instrumente da bi utvrđivali istinu u ovim krivičnim delima koja imaju najveću društvenu opasnost. Nažalost, postoji jedan značajan broj slučajeva gde lica, da ne koristim pravnu terminologiju, gde ljudi pomažu onima protiv kojih postoje osnovi sumnje i osnovana sumnja da su izvršili krivična dela ratnih zločina, tako što ili ih kriju ili na drugi način pokušavaju da onemoguće da ova suđenja budu sprovedena. Zbog toga je nužno da Tužilaštvo za ratne zločine i posebno Veće za ratne zločine dobiju instrument, a to je ovaj zakon, da bismo svi zajedno, kao građani Srbije i kao društvo, mogli da dobijemo odgovor da li su oni protiv kojih postoji sumnja i krivi ili su nevini. To nije moguće, još jednom da kažem, na drugi način nego u sudskom postupku. Otvoren je veliki broj pitanja i telegrafski ću pokušati da odgovorim na sva ta pitanja ili bar na veći deo njih. Dakle, 2003. godine, donošenjem osnovnog teksta ovog zakona, donošenjem Zakona o postupku u krivičnim delima organizovanog kriminala, stvoreni su novi procesni instituti koji do tog trenutka nisu postojali u Srbiji, između ostalog i institut svedoka saradnika, institut prikrivenog islednika. Ništa od toga naše pravo i naša pravna tradicija nisu poznavali. Nužno je bilo da se oni koji te procedure primenjuju, a to su i tužioci i sudije i policajci, upoznaju sa tim procedurama u zemljama gde ti instituti postoje. Jedna od tih zemalja su SAD, jedna od tih zemalja je Italija, nije bilo moguće drugačije naučiti ljude nego da odu u te zemlje, pa da se pozabave i da tamo provedu neko vreme i da nešto nauče. Mislim da jedan značajan broj tužilaca i sudija mogu sada od učenika da postanu učitelji u onim zemljama gde se ovi instituti sada tek uvode. Dosta puta ili više puta je otvoreno pitanje kvaliteta rada Tužilaštva za ratne zločine. Ovo je mesto za to. Tužioca za ratne zločine bira Narodna skupština Republike Srbije i potpuno je legitimno da se ovde o tim stvarima vodi debata. Ja ću kazati ono što je moje uverenje i što je moje saznanje. Mislim da tužilaštvo za ratne zločine izvanredno vrši svoj posao. Danas je u postupku koje je pokrenulo Tužilaštvo za ratne zločine 81 lice i protiv 40 osoba su podignute optužnice. Dakle, veliki broj ljudi je procesuiran tako što je Tužilaštvo za ratne zločine obavilo jedan veliki posao. Naravno da je moguće voditi polemiku i o tužiocu, gospodinu Vukčeviću i o svakom zameniku tužioca, to je pravo ovog parlamenta. Mislim da je gospodin Vukčević veoma dobro radio do sada svoj posao i da je znatno pomogao da mi kao zemlja i da Srbija kao država, a svi mi zajedno kao građani, dobijamo jedan vrlo značajan legitimitet zemlje koja je sposobna da se bavi krivičnim progonom u najtežim krivičnim delima, a krivična dela ratnih zločina su najteža krivična dela. U ovom trenutku u tom pogledu Srbija ne zaostaje, i to je na čast ovoj zemlji, ni za jednom zemljom u regionu, mi smo civilizovana zemlja koja je sposobna da sudi u ovakvim teškim predmetima. Imam obavezu o još jednoj ličnosti, koja je ovde bila predmet polemike, a to je portparol ovog tužilaštva, gospodin Vekarić, i samo nekoliko činjenica mi je dostavljeno od jutros. Ovde je ovo pitanje otvoreno i nema stan kod Limesa, živi u bloku 38, gospodin Vekarić nema lokal, a krivična prijava protiv njegovog oca je odbačena vrlo brzo pošto je i podneta, mislim, pre 5. oktobra 2000. godine. Dakle, to je samo nekoliko stvari koje su među mnogobrojnim pitanjima ovde otvorena. Postavljeno je pitanje da li je kriv Ratko Mladić. Niti sud u Hagu, niti tužilaštvo u Hagu, niti Tužilaštvo za ratne zločine, niti Veće suda za ratne zločine ovde u Beogradu nije reklo da je Ratko Mladić kriv. Postoji sumnja protiv Ratka Mladića i on je procesuiran u Hagu. Postoji obaveza države Srbije da učini sve što je moguće da bi se on našao u Hagu, jer je to interes ove zemlje da bismo utvrdili da li su te sumnje tačne ili nisu i da li je Ratko Mladić odgovoran ili nije, jer nema drugog puta i načina da se ove činjenice rasvetle. Dame i gospodo poslanici, na samom kraju pozivam vas još jednom da donesete ovaj zakon. Pozivam vas da učinite ono za šta verujem da svi koji ste u ovoj skupštini želite da napravimo kao jedan korak napred, a to je da imamo jaču državu, nego što je sada. Jača država će biti ukoliko je efikasnija i sposobnija da štiti prava građana. Srbija ima snage da bude dobra i civilizovana država i ja verujem u Srbiju koja će svojim građanima biti u stanju da obezbedi standard življenja, standard postupanja, standard efikasnosti kakav imaju najrazvijenije evropske i svetske države. Hvala vam najlepše.
Nemate pravo na repliku, ali imate pravo po Poslovniku. Izvolite. Imate tri minuta, ali ja vas zaista molim da zaključimo ovu tačku, jer onda opet ulazimo u raspravu, a mislim da smo imali dovoljno vremena da raspravljamo o ovoj tački. Izvolite.
Ministar u Vladi Republike Srbije, niti ovde prisutni gospodin Petrović, niti bilo koji drugi, nema pravo po Poslovniku da ovde drži predavanje narodnim poslanicima i nema pravo da iznosi svoje političke stavove. Gospodine ministre, vi ste ovde, kao što inače čine vaše kolege, pokušali da narodnim poslanicima koji su učestvovali u raspravi, a to su, kada je u pitanju ova tema, narodni poslanici SRS, da održite predavanje i da na kraju završite kako vi verujete u Srbiju. Mi verujemo i uvek smo verovali u Srbiju, gospodine Petroviću, ali ne verujemo vama i vašoj Vladi i ne verujemo Borisu Tadiću, ne verujemo Vojislavu Koštunici i to je nešto o čemu mi svakodnevno govorimo. Gospodine ministre, vi ste ovde predstavnik Vlade Republike Srbije i vi kao ministar pravde pretpostavljam da znate, bar ste znali dok ste bili poslanik i kada je tu umesto vas sedeo ministar protiv koga ste imali često mnogo toga da kažete i naravno nisam i nemam ništa protiv toga, imali ste pravo kao što i mi imamo i onda i sada da iznosimo svoje stavove. Vi ste kao ministar dužni da obezbedite uslove za funkcionisanje pravosudnih organa, da obezbedite zgrade, da obezbedite budžet koji ste obećavali, a niste obezbedili, da regulišete i niste obezbedili poseban budžet, a to ste obećavali, ali to naravno nije tema. Tema je da vi ne smete sa ove govornice da se obraćate narodnim poslanicima u svojstvu portparola nekog Bruna Vekarića ili nekog Vukčevića, pogotovu da vi ne odgovarate na pitanja da li Bruno Vekarić ima stan, poslovni prostor itd. Odakle vama ta saznanja i u kakvim ste vi to odnosima kao ministar sa portparolom Tužilaštva. Ja sam se kao narodni poslanik ovde obratila i poslanicima i javnosti Srbije, a Bruno Vekarić, pošto inače priča i šta ga ne pitaju, neka on izađe u javnost pošto je uglavnom za njega rezervisana, odnosno televizija sa državnim frekvencijama, pa neka on odgovori na to pitanje. Ako vi tvrdite ovo što ste rekli malopre onda, gospodine Petroviću, i vi iznosite laž kao i Bruno Vekarić.
Izvolite, gospodine Krasiću, nisam ni sumnjao da ćete se javiti, ali zaista poslove ovoga zaključujemo pretres.
Gospodine Duliću, vi ste apsolutno najsigurniji u ispravnu primenu Poslovnika kada se ja javim i kada vi meni date reč. To je standard.
Koji član Poslovnika je prekršen.
Član 136. Poslovnika. Gospodine Petroviću, vi ste ovde u ime Vlade kao predlagača, ja sam slušao vaše objašnjenje i vi imate potpuno drugačije mišljenje od SRS i ja to poštujem, to je vaše pravo, ali mislim da morate vi da nađete odgovor na sledeće nedoumice koje izviru iz ovog predloga zakona. Tiču se samo Predloga zakona i nema razlike u mišljenjima, da odmah raščistimo na početku. Vidite, gospodine Petroviću, o čemu se radi. Vi ste se u članu 2. ovog predloga zakona o izmenama i dopunama u poslednjem stavu novog člana 13a pozvali na čl. 232. i 233. Zakonika o krivičnom postupku. Nesporno. Morate da mi kažete koji zakonik. Mi imamo dva zakonika, imamo dva važeća. Samo, molim vas, pravite razliku: stupio na snagu i primenjuje se. Imamo dva koja su stupila na snagu i jedan se još uvek ne primenjuje, zbog nesposobnosti tužilaštva da preuzme istragu. Da li je tako, gospodine Petroviću? Mi imamo Zakonik o krivičnom postupku objavljen u "Službenom glasniku" 46/06, a u broju 49/07 je odložena njegova primena za 2008. godinu. Ako idemo po tom Zakonu članovi 232. i 233. govore o imovinskimpravnim zahtevima oštećenih u krivičnom postupku. Ako se pridržavamo onog Jojićevog Zakonika o krivičnom, čekajte. Gospodine Petroviću, otkucajte na internetu Ministarstvo pravde Republike Srbije i tražite Zakonik o krivičnom postupku, tražite član 232, 233. dobićete, gospodine Petroviću, ovo što sam ja dobio – imovinskipravni zahtevi. Ako pričamo o Jojićevom Zakonu, to je bio Zakon o krivičnom postupku, pa je kasnije menjano, pa Srbija preuzela od SRJ itd. U njemuse čl. 222. i 223. odnose se na prisluškivanje i na mere, ali to morate jasno da stavite ovde. (Predsednik:Vreme.) Vrlo je važno, gospodine predsedniče.
Imaćete priliku o tome da raspravljate, kada budemo o amandmanima raspravljali.
Uzeće mi drugi vreme, ne mogu da objasnim.
Izvolite, završite rečenicu.
Imam ja problem veći nego što vi imate. Znači, to morate na neki način da precizirate. Drugo nešto, gospodine Duliću, ovo je za vas. Razmislite svi kada glasate o ovom predlogu zakona. Ako ubacujemo krivično delo iz člana 333. Krivičnog zakonika Republike Srbije, to je ova pomoć, onda zbog one diskusije koja je išla od strane ovih koji su nameravali da naprave zbrku jutros, ja vam samo skrećem pažnju na sledeće: protiv Mladića je Hag podigao optužnicu, čini mi se krajem avgusta 1995. godine. Gospodine Petroviću, 1995. godine je podignuta optužnica protiv Karadžića i Mladića.
Gospodine Krasiću, još jedna rečenica.
Vrlo važno će da vam bude, samo da shvatite o čemu se radi. Holbruk je rekao – dobro je što smo izmislili Haški tribunal. Na naš zahtev tužilaštvo je podiglo, tako da oni ne mogu da učestvuju na razgovorima u Dejtonu. Pomoć učiniocu mogla je da bude 1995. godine, mogla je 1996. godine, mogla je 1997. godine. Zašto je tražite u 2007. godini? Zašto radite nešto sa Zakonom koji je nemoguć da se primeni?
Hvala, gospodine Krasiću. Reč ima gospodin ministar, pre zaključenja pretresa.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, gospodin Krasić je jedno vrlo važno pitanje ovde otvorio, tiče se Zakonika o krivičnom postupku i mi imamo zaista jednu složenu pravnu situaciju. Zaista je stupio na snagu Zakonik, ali odložili smo njegovu primenu, baš kao što ste i vi rekli, do 31. decembra 2008. godine. Dakle, danas se u Srbiji primenjuje Krivični zakonik koji, kao što ste i sami rekli, svoj temelj ima na Zakonu o krivičnom postupku koji je donet 2001. godine, a to je sada Zakonik o krivičnom postupku. Članovi 232. i 233. jesu članovi koji uređuju primenu mera koje nadležni državni organi sprovode i to nije sporno i zato je to ovako u ovom predlogu i napisano. Dakle, što se tiče ovog drugog pitanja, a to je član 333. oko koga se bavimo dva dana, mi ne uvodimo novo krivično delo. To krivično delo je postojalo i postoji sada. Dakle, samo se utvrđuje nova procedura kada postoji osnovana sumnja i osnov sumnje da je izvršeno krivično delo iz člana 333. Zakonika krivičnog Srbije, a vezano je za članove od 370. do 386. To su krivična dela iz glave krivičnih dela protiv čovečnosti. Kada postoji sumnja da neko pomaže onima za koje postoji sumnja da su učinili ta krivična dela primenjivaće se jedna procedura koja osnažuje državu, zbog toga što duboko verujem da je to državni interes.
Zaključujem načelni pretres o ovoj tački dnevnog reda. Zahvaljujem se svima koji su učestvovali u debati. Prelazimo na sledeću tačku dnevnog reda. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 10-14. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU KONVENCIJE UJEDINjENIH NACIJA O BORBI PROTIV DEZERTIFIKACIJE U ZEMLjAMA SA TEŠKOM SUŠOM I/ILI DEZERTIFIKACIJOM, POSEBNO U AFRICI, PROCENI UTICAJA NA ŽIVOTNU SREDINU U PREKOGRANIČNOM KONTEKSTU, OKVIRNE KONVENCIJE O ZAŠTITI I ODRŽIVOM RAZVOJU KARPATA, OČUVANjU EVROPSKE DIVLjE FLORE I FAUNE I PRIRODNIH STANIŠTA I OČUVANjU MIGRATORNIH VRSTA DIVLjIH ŽIVOTINjA Obaveštavam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 2. i članu 149a stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o ovim tačkama dnevnog reda. Dajem reč predstavniku predlagača, dr Saši Draginu, ministru zaštite životne sredine. Obaveštavam narodne poslanike da je ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS dr Zoran Mašić, DSS - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica, Milica Vojić-Marković, a SPS Miletić Mihajlović.
Poštovani predsedniče, uvaženi poslanici i poslanice, na dnevnom redu ovog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije nalaze se predlozi zakona o potvrđivanju pet konvencija iz oblasti zaštite životne sredine. Dozvolite mi da vam u ime Vlade Republike Srbije obrazložim predloge zakona o: potvrđivanju Konvencije Ujedinjenih nacija o borbi protiv dezertifikacije u zemljama sa teškom sušom ili dezertifikacijom, Konvencije o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu, Konvencije Saveta Evrope o očuvanju evropske divljači i prirodnih staništa, Konvencije o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja i Okvirne konvencije o zaštiti i održivom razvoju Karpata. Konvencija Ujedinjenih nacija o borbi protiv dezertifikacije u zemljama sa teškom sušom ili dezertifikacijom predstavlja prvi međunarodnopravni instrument koji uređuje pitanje dezertifikacije i posledice od suše kao probleme globalnih razmera, a u kontekstu zaštite životne sredine i održivog razvoja. Cilj Konvencije je suzbijanje dezertifikacije i ublažavanje posledica suše u zemljama pogođenim jakom sušom ili dezertifikacijom, delovanjem na svim nivoima koji su u skladu sa dogovorima o međunarodnoj saradnji i partnerstvu, radi postizanja održivog razvoja na pogođenim područjima. Treba pomenuti da je, pre svega, neodgovornim postupanjem čoveka 80% zemljišta u Srbiji pretrpelo neki oblik degradacije, a 30% naše teritorije je direktno pogođeno dezertifikacijom. Konvencija o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu Ekonomske komisije Ujedinjenih nacija za Evropu obavezuje strane ugovornice da sprovode postupak procene uticaja predloženih aktivnosti ili projekata koji mogu izazvati značajne prekogranične štetne uticaje, na način koji omogućava učešće javnosti druge zemlje koja može imati posledice na svojoj teritoriji. Procena uticaja na životnu sredinu je proces identifikacije, procene i objavljivanja mogućih uticaja na životnu sredinu predloženog projekta, kao i određene mere sprečavanja, smanjenja i uklanjanja negativnih posledica. Pristup je interdisciplinaran i pokriva široko područje, uticaj na vazduh, na tlo, na vodu, floru, faunu, geologiju, stanovništvo, zgrade, infrastrukturu. Dozvola za izvođenje projekata, odnosno aktivnosti ne može se izdati pre nego što se ne proceni štetan uticaj na životnu sredinu. Obavezno je postupanje onda kada postoji sumnja da bi određeni projekat ili aktivnost mogli bitno uticati na životnu sredinu, posebno zbog prirode projekta, njegove dimenzije ili lokacije. Potvrđivanjem ove konvencije obezbedili bi se preduslovi da i javnost Republike Srbije može učestvovati u procesu odlučivanja o izdavanju dozvole za izvođenje određenog projekta u susednim zemljama, u slučajevima kada ti projekti mogu imati štetan uticaj na teritoriji Srbije. Neophodno je istaći da odredba ove konvencije neće uticati na naše pravo da sprovodimo nacionalne zakone, propise, administrativne odredbe ili prihvaćena akta pravne prakse kojima se štite informacije, čije bi otkrivanje bilo štetno po industrijsku i komercijalnu tajnost ili nacionalnu bezbednost. Konvencija Saveta Evrope o očuvanju evropske divljači i prirodnih staništa usvojena je u Bernu 19. septembra 1979. godine, a stupila je na snagu 1. juna 1982. godine. Divlja flora i fauna predstavlja prirodno nasleđe od suštinske važnosti i vrednosti koje treba sačuvati i predati budućim generacijama, a kao što svi znamo brojnost mnogih vrsta divlje flore i faune se smanjuje, dok nekima preti istrebljenje. Zemlje potpisnice ove konvencije ocenile su značajnim donošenje ove konvencije, pozivajući vlade da u svojim nacionalnim ciljevima i programima razmatraju očuvanje divlje flore i faune i uspostave međunarodnu saradnju, posebno u cilju zaštite migratornih vrsta. Cilj ove konvencije jeste očuvanje divlje flore i faune i njihovih prirodnih staništa, a naročito obezbeđenje zaštite onih vrsta i staništa čije očuvanje i zaštita zahtevaju saradnju više zemalja. Naglasak se stavlja na ugrožene, proređene vrste, uključujući ugrožene i proređene migratorne vrste. Inače, možda je interesantno pomenuti da su sve zemlje u regionu potvrdile ovu konvenciju, uključujući veliki broj zemalja članica Saveta Evrope. Donošenjem zakona o potvrđivanju ove konvencije obezbeđuje se ekonomski i politički uslov gde Republika Srbija, kao ugovornica, dobija punu podršku u pravcu zaštite i očuvanja divlje flore i faune i njihovih staništa. Uključivanje u međunarodnu saradnju, unapređenje saradnje među državama na očuvanju najznačajnijih i najugroženijih vrsta divlje flore i faune i njihovih prirodnih staništa, što bi sve doprinelo ukupnim naporima zaštite biološke raznovrsnosti u Republici Srbiji. Konvencija o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja usvojena je u Bonu 23. juna 1979. godine, a stupila je na snagu 1983. godine. Broj članica Konvencije do aprila 2007. godine je 102, uključujući i EU. Prihvatanjem ove konvencije države potpisnice su se obavezale da očuvaju i da obnove staništa migratornih vrsta, spreče ili svedu na minimum aktivnosti koje ozbiljno ometaju ili sprečavaju migraciju vrsta, spreče hvatanje migratornih vrsta i delovanje faktora koji ih ugrožavaju i obezbede kontrolisano unošenje, odnosno eliminaciju novih vrsta. Naša zemlja je jedna od tzv. država areala, odnosno država preko čije teritorije prelaze migratorni putevi mnogih vrsta divljih životinja, pa i samim tim one su deo ukupne biološke raznovrsnosti naše zemlje. Donošenjem zakona o potvrđivanju Konvencije o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja obezbediće ekonomske i političke uslove da Republika Srbija kao ugovornica dobije punu podršku u ostvarivanju subregionalne saradnje zemalja tzv. država areala na zaštiti i očuvanju migratornih vrsta. Okvirna konvencija o zaštiti i održivom razvoju Karpata, kao i Karpatska konvencija je međunarodni ugovorni dokument okvirnog tipa, a odnosi se na zajedničku saradnju karpatskih zemalja. Geografske kučajske planine, homoljske planine, Deli Jovan, Miroč i Đerdapska klisura predstavljaju srpski deo karpatskog masiva. Ovu konvenciju je potpisalo osam zemalja karpatskog regiona, među kojima je i Srbija. U Kijevu 22. maja 2003. godine Konvenciju je potvrdilo šest država: Mađarska, Ukrajina, Slovačka, Češka, Poljska i Rumunija. Mi još nismo. S obzirom na to da karpatski planinski sistem sačinjava sedam zemalja, moraju se istaći i poštovati međunarodni odnosi i saradnja svih ovih zemalja u zaštiti životne sredine i održivom razvoju Karpata. Ciljevi zaštite i očuvanje održivog upravljanja resursima Karpata ne mogu zavisiti i biti realizovani od strane samo jedne zemlje, već se zaštitom i održivim razvojem moraju baviti sve zemlje pripadnice karpatsko-planinskog lanca. Ovo govori o neophodnosti prekogranične saradnje i zajedničkih napora usmerenih na postizanju ciljeva i aktivnosti u pravcu zaštite održivog razvoja Karpata. Potvrđivanje Okvirne konvencije o zaštiti i održivom razvoju Karpata otvara mogućnost Srbije da doprinese očuvanju ukupne biološke raznovrsnosti flore i faune i staništu regiona Karpata, kao jednog od najbogatijih regiona Evrope. Uvažene poslanice i poslanici, imajući u vidu činjenicu da životna sredina ne poznaje granice, kao i činjenicu da se naša zemlja obavezala na sprovođenju principa održivog razvoja na Konferenciji UN za životnu sredinu i razvoj još 1992. godine potpuno je jasno da postoji nedvosmislena potreba dostizanja višeg standarda zaštite životne sredine u našoj zemlji. Usvajanjem ovih konvencija mi činimo veliki korak napred u borbi da našim i budućim generacijama obezbedimo zdraviju životnu sredinu, ujedno potvrđujući volju za ispunjavanjem međunarodnih obaveza koje smo kao zemlja preuzeli. Na samom kraju, poštovane poslanice i poslanici, dozvolite mi da vas pozovem da prihvatite potvrđivanje ovih pet konvencija i time date pun doprinos pridruživanju životne sredine Srbije Evropi, koja je prirodno i sastavni deo. Volite Srbiju i nemojte je zagađivati.
Zahvaljujem ministru Saši Draginu. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Dr Zoran Mašić, u ime poslaničke grupe SRS.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja bih odmah na početku, pre iznošenja osvrta na ovaj set zakona, ispred poslaničke grupe SRS hteo da, upravo kroz predloge ovih zakona i vreme kada raspravljamo o njima, ukažem na jednu potpunu neodgovornost Vlade Republike Srbije i to iz sledećih razloga. Kada smo dobili ove predloge zakona tj. ratifikacije ovih konvencija dobili smo i predlog da se usvajanje obavi po hitnom postupku uz obrazloženja, a to piše za sve ove predloge zakona tj. ratifikaciju ovih konvencija, da nedonošenje po hitnom postupku može prouzrokovati štetne posledica u pogledu ostvarivanja strateškog opredeljenja Republike Srbije u procesu pristupanja EU i ostvarivanja međunarodne subregionalne saradnje. Takođe, obrazloženje za hitni postupak jeste da se time obezbeđuju politički i ekonomski uslovi da Republika Srbija kao ugovornica dobije punu podršku Šeste ministarske konferencije –životna sredina za Evropu, ekonomska komisija za Evropu, koja se održava upravo narednih dana, u Beogradu od 10. do 12. oktobra, a usvajanje po hitnom postupku stvorilo bi i ostvarilo pravac dobijanja finansijskih sredstava od međunarodnih organizacija za investicione projekte, za izgradnju novih i rekonstrukciju postojećih objekata u našoj zemlji, što bi u krajnjem doprinelo ukupnim naporima zaštite životne sredine u Republici. Ako se daje ovakvo obrazloženje nama poslanicima, time i obaveštava javnost, onda je stvarno Vlada zajedno sa predsednikom Narodne skupštine trebalo da učini napore da ove konvencije budu uvrštene u dnevni red nekih prethodnih sednica, da se upravo izvrši ta ratifikacija ili potvrđivanje ovih konvencija i da imamo tu referencu kao država na ovom značajnom međunarodnom skupu, koji će se održati narednih dana, i upravo je to bio moj razlog i motivacija da kažem da Vlada neozbiljno postupa i prema sebi i prema zakonskim aktima, na kraju, prema međunarodnoj zajednici, jer uz sve napore koje bi učinilo predsedništvo ove skupštine, izglasavanje ovoga do tog datuma je nemoguće i neostvarivo. Poštovane kolege poslanici, iz obrazloženja koje je ministar izneo možemo videti da danas treba u objedinjenoj raspravi da raspravljamo u suštini o pet predloga zakona o potvrđivanju međunarodnih konvencija koje su ili globalnog karaktera, odnose se na područje svih zemalja, ili imaju evropski karakter, na područje Evrope. Pokušaću u vremenu koje je na raspolaganju da ispred poslaničke grupe SRS iznesem jedan globalan osvrt na ove konvencije. Prvo bih krenuo od Predloga zakona o potvrđivanju konvencija UN u borbi protiv dezertifikacije u zemljama sa teškom sušom ili dezertifikacijom, posebno u Africi, pošto takav naslov nosi ova konvencija. Dezertifikacija u suštini predstavlja proces degradacije zemljišta u aridnim, poluaridnim i suvim, suhuidnim oblastima, kao posledica različitih faktora, a pre svega promene klime i različitih ljudskih aktivnosti, a tu su među najznačajnijim, pre svega, sečenje šuma i industrijalizacija. Kopnena površina zemlje, može se podeliti u šest glavnih zona vegetacije, a to su: pustinje, četinarske šume, umerene šume, prašume, travnate ravnice i tundre i polarne oblasti. Svaka zona ima svoje posebne osobenosti koje određuje klima, topografija i geografska širina. Biljne i životinjske vrste prilagođene su uslovima svakog predela. Pustinje su oblasti u kojima nivo isparavanja vode prevazilazi nivo padavina i javljaju se u širokom pojasu geografske širine od 15 do 35 stepena, s obe strane ekvatora. Faktički, jedna četvrtina zemljine kopnene površine svrstava se u pustinje ili polupustinje. Međutim, zbog ljudskog nemara i kao posledica, pre svega, globalnog otopljavanja, znači, prevelike emisije štetnih gasova, koji stvaraju, upravo, taj fenomen staklene bašte i globalnog otopljavanja, u suštini i primarno dolazi do dezertifikacije zemljišta u svetu. Ono se kreće velikom brzinom, oko 100.000 kvadratnih kilometara godišnje se dezertifikuje zemlje, tako da je danas potencijalno već ugroženo oko 51,7 miliona kvadratnih kilometara, što objektivno preti da oko 33% zemljine površine faktički bude brzo pretvoreno u pustinje. Već sam rekao na početku da je oko 25% trenutno u tom stanju. Kao posledica ovakvih promena, direktno je ugroženo oko 250.000.000 miliona stanovnika na zemlji, a indirektno oko milijardu ljudi, oko 110 zemalja sveta. Zemljište je već u manjem ili većem obimu ugroženo procesom dezertifikacije i degradacije, a tu svakako ubrajamo i našu zemlju. U Republici Srbiji prisutna su dva tipa degradacionih procesa zemljišta i to degradacija odnošenjem, odnosno erozijom, vetrovima i vodom i degradacija unutar samog profila zemljišta, gde dolazi do pogoršanja hemijskih, bioloških i fizičkih svojstava zemljišta. Naša zemlja, tj. zemljište u našoj zemlji posebno je bilo izloženo jednoj specifičnoj vrsti degradacije zemljišta koja su se dešavala u vreme NATO bombardovanja i to u vidu mehaničkog oštećenja od tih silnih raketa koje su bačene, zatim, zagađenja osiromašenim uranijumom i zagađenja zemljišta naftom i naftnim derivatima. Znamo da su masovno bombardovane naše dve najveće i jedine, u suštini, rafinerije i rezervoari, da se velika količina nafte i naftnih derivata izlila i otišlo direktno u zemljište, što je svakako na tim prostorima uticalo značajno na degradaciju zemljišta. Pri rešavanju problema zaštite životne sredine, sve zemlje se suočavaju sa potrebom da otklanjaju nasleđena zagađenja i da istovremeno, preventivno deluju i kontrolišu izvore novih zagađenja. Smanjenje štetnih uticaja na životnu sredinu, promovisanjem i uvođenjem novih tehnologija, kontrolisanom izgradnjom i aktivnostima koje se planiraju u prostoru postaje centralno pitanje u politici zaštite životne sredine mnogih zemalja. Konvencija o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu obavezuje strane ugovornice da pojedinačno ili zajednički preduzimaju sve pravne, administrativne i druge mere koje proističu iz Konvencije, a koje mogu sprečiti prekogranične uticaje na životnu sredinu. Kod nas se Zakonom o zaštiti životne sredine utvrđuje obaveza investitora da izvrši analizu i kvantifikaciju uticaja delatnosti na životnu sredinu, da planira i sprovede mere kojima se sprečava ugrožavanje životne sredine ili sprovede mere rekultivacije i sanacije. Zakon nalaže da je procena uticaja na životnu sredinu obavezna, da se izrađuje za projekte koji se planiraju i realizuju u prostoru, a mogu da dovedu do zagađivanja životne sredine ili predstavljaju rizik po životnu sredinu i zdravlje ljudi. Procena uticaja izrađuje se za projekte iz oblasti industrije, rudarstva, energetike, saobraćaja, turizma, poljoprivrede, šumarstva, vodoprivrede i komunalnih delatnosti, kao i sve projekte koji se planiraju na prirodnom dobru posebnih vrednosti u zaštićenoj okolini i nepotrebnog kulturnog dobra. Procena uticaja je sastavni deo tehničke dokumentacije i izrađuje se u postupku privođenja prostora nameni i pribavljanja građevinske dozvole. Predlagač ovog zakona, kao i drugih, takođe, smatra da će sepristupanjem tj. ratifikacijom ove konvencije stvoriti preduslovi za dobijanje finansijskih sredstava od međunarodnih organizacija za investicione projekte za izgradnju novih i rekonstrukciju i postojećih objekata, jer međunarodne finansijske institucije, kao Svetska banka, Evropska investiciona banka, Evropska banka za obnovu i razvoj, davanje kredita za investicione projekte uslovljavaju i izradom procene uticaja na životnu sredinu. Ovo bi se moglo prihvatiti kao, da kažem, jedno mišljenje koje je, moguće, ostvarivo, međutim, ovome bi poverovali tek kada upravo te međunarodne institucije budu platile uklanjanje municije osiromašenim uranijumom u našoj zemlji, a poznato je da i dalje postoje određeni lokaliteti, zatim, uklanjanje kasetnih bombi. Mi tek ovih dana od, upravo, tih NATO zemalja dobijamo informacije koje su sve prostore zagadili tim kasetnim bombama koje su potencijalna opasnost upravo za tu faunu, znači, životinjski svet koji se kreće tim prostorima, svakako i za ljude. Na kraju, te međunarodne institucije bi trebalo da nam daju sredstva i da se ukloni velika količina dalje neeksplodiranih projektila. Ako to primarno ostvare i time pomognu da zaštitimo našu životnu sredinu onda im možemo verovati da će davati i za neke nove investicije i projekte, što će biti upravo u cilju unapređenja i zaštite životne sredine. Prema najnovijim podacima, danas je u svetu ugroženo oko 5.450 različitih životinjskih vrsta. Najviše ugroženih vrsta nalazi se u Indoneziji, Kini i Brazilu. Od ukupnog broja ugroženih vrsta širom sveta, 12% otpada na ptice, 21% na vodozemce, 24% na sisare, 25% na gmizavce i 30% na ribe. Konvencija o očuvanju evropske divlje flore i faune i prirodnih staništa treba da obezbedi da ugrožene i proređene vrste i njihova središta budu očuvana i da se to ostvaruje kroz saradnju više zemalja. U Republici Srbiji, prema iznetim podacima u obrazloženju Predloga ovoga zakona, stoji da je oko 600 raznih biljnih vrsta potencijalno ugroženo i oko 500 raznih životinjskih vrsta i to sisara, ptica, gmizavaca, vodozemaca i riba. Konvencija tj. zemlje potpisnice svojim zakonskim propisima u suštini trebalo bi da zabrane namerno, a u cilju zaštite, branje, sakupljanje, sečenje ili čupanje iz korena, prisvajanje ili prodaju vrsta divlje flore. Takođe, ili zatim, sve oblike namernog zarobljavanja i držanja i namernog ubijanja, namernog oštećivanja ili uništavanja mesta za razmnožavanje ili odmor, namernog uznemiravanja, naročito tokom perioda razmnožavanja životinja, podizanja mladih, hibernacije tokom zimskog perioda, namernog uništavanja ili uzimanja jaja i sprečavanje neovlašćene razmene ili trgovine. Na očuvanje divlje flore i faune velikog uticaja ima neplansko sečenje šuma i šumski požari. Ove godine smo svedoci velikih šumskih požara na većem broju naših planina ili ovde u Deliblatskoj peščari, koja, takođe, predstavlja jedan značajan rezervat i flore i faune, gde takve pojave za kratak vremenski period mogu da unište i značajne prostore i površine biljne flore kao i životinjske faune, koje se za naredne godine ili za dugi niz narednih godina ne mogu revitalizovati i oporaviti, a možda neka staništa će biti potpuno uništena. Zatim, na očuvanje flore i faune svakako značajno utiče isušivanje kanala i bara, ili pojava iznenadnih poplava kakvih, takođe, povremeno imamo na našim prostorima. Dalje, ono što posebno nepovoljno utiče, neplanski, nedozvoljen lov divljači i ptica i neplansko izlovljavanje riba. Na kraju, svakako bitan faktor uticaja na floru i faunu je zagađenje staništa teškim metalima i posebno pesticidima, tj. herbicidima i insekticidima. Mnoge divlje životinjske vrste da bi preživele nepovoljne uslova u određenim područjima prelaze velika rastojanja u potrazi za hranom, vodom i drugim povoljnim životnim uslovima, odnosno uslovima za razmnožavanje i podizanje mladih. One kreću na put tokom različitih perioda godina u određenim ciklusima i često identičnim migratornim putem prelazeći granice mnogih država, pa i kontinenata. Tada su najugroženije i izložene mnogim opasnostima. Imajući to u vidu, jasno je da su migratorne vrste zajednički međunarodni prirodni resurs i da su države preko kojih one u toku svojih migracija prelaze, odgovorne za njih. Ova odgovornost je institucionalizovana i kroz Konvenciju o očuvanja migratornih vrsta divljih životinja, ili tzv. Bonsku konvenciju koja predstavlja okvir za međunarodnu saradnju na zaštiti održivom korišćenju ovih bioloških resursa i ekološkoj ravnoteži u životnoj sredini. Migratorni putevi mnogih divljih životinja zaštićenih ovom konvencijom vode preko naše zemlje zbog čega su i druge zemlje zainteresovane za zajedničku saradnju na njihovom očuvanju. Na našim prostorima u potencijalno ugrožene vrste spadaju pre svega ptice, mislim na ptice selice koje predstavljaju, neke od njih, i lovnu divljač, a koje se gnezde u severnim predelima Evroazije i one se kod nas pojavljuju u preletu ili na zimovanju, a često su predmet vrlo nekontrolisanog lova. Tu u suštini postoji najveći uticaj upravo na ove životinjske vrste i ja se nadam da će vam moje kolege upravo šire elaborirati pojedine ekscesne situacije, koje smo i mi kao građani saznali kroz medije, i određene neodgovornosti lovnih gazdinstava, inspekcija, carine itd. Na kraju, još želim da kažem da poslednjih godina migratorne vrste divljih životinja, naročito ptica, imaju veliki epidemiološki i epizootiološki značaj u širenju zaraznih bolesti životinja, konkretno ptica, ali i ljudi, tu pre svega mislim avijarnu influencu, ili tzv. ptičiji grip, infekciju koja je registrovana i na našim prostorima. Upravo je registrovana na tim migratornim pticama, labudovima, doduše i na domaćoj živini. Tako da, na kraju želim da kažem i kroz ovu konvenciju i kroz druge konvencije koje bi trebalo da usvojimo, svakako ostvarićemo dodatno štićenje naše flore i faune i sprečiti degradaciju našeg zemljišta. U svakom slučaju svaka ozbiljna država, mi pretendujemo da budemo, treba da ima ovakve zakonske akte i dokumenta koje će direktno primenjivati ili iz njih da izrađuje neka druga zakonska ili podzakonska akta. U svakom slučaju postoji potreba usvajanja ovakvih dokumenata, a mi ćemo samo kao poslanička grupa nastojati da ukažemo na određena nepoštovanja postojećih zakona i određena nepoštovanja državnih institucija u smislu zaštite životne sredine, flore i faune. Zahvaljujem.
Zahvaljujemo doktoru Zoranu Mašiću, ovlašćenom predstavniku SRS. Narodna poslanica Gordana Čomić, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe DS. Izvolite.
Dame i gospodo, teme današnje rasprave su već navedene konvencije iz oblasti zaštite životne sredine. Javnosti radi, mnogo više nego nas koji sedimo ovde, želim za početak da kažem kakva je razlika između konvencija, sporazuma i ugovora koje u ovoj skupštini donosimo, usvajamo ili ratifikujemo i zakona, propisa i drugih akata koje autonomno, kao najviše zakonodavno telo donosimo. Sporazumi i konvencije, ugovori, međunarodni su dogovori na nekom od nivoa gde se u međunarodnoj zajednici odlučuje, regionalno, evropski po globusu regionalno ili Ujedinjenim nacijama i zemlja koja je članica takvih organizacija. Onda, te međunarodne dogovore unosi u svoje nacionalne parlamente tražeći od svojih poslanika podršku za ono što izvršni organi mahom smatraju da je dobar dogovor ili dobar sporazum ili dobar skup međunarodnih pravila. Bila bi opravdana primedba, a šta će biti onda posao nas poslanika, jer ratifikacije mahom prolaze kroz Skupštinu, kroz sednice, ne donose se autonomno našim strategijama, našim odlukama u Skupštini i na sednicama naše Skupštine. Naš predlog je da upravo to gledamo kao prednost ovih nekoliko konvencija pošto sadržina onoga što konvencije nude za raspravu jeste da mi, nas 250 poslanika, razgovaramo o budućnosti kada je tema zaštita životne sredine u pitanju. Koje su to konvencije, i moj kolega narodni poslanik Mašić i ministar pre njega detaljno su naveli konvencije. Naviknuta da ljudi vole jednostavniji jezik, ja ću ih prevesti u to da, prvom konvencijom hoćemo da se dogovorimo o budućnosti neplodnog sušnog zemljišta u Srbiji, da znamo koliko ga je, kako da ga bude manje i kako da u saradnji sa drugima obezbedimo da bude što više plodnog zemljišta u Srbiji. Druga, o tome kakva nam je životna sredina ako kroz to mesto gde mi živimo posred srede prolazi neka državna granica, neka druga država, kako da obezbedimo da prostor životne sredine ne oseti teškoće zato što je presečena državnom administrativnom granicom, nego da sa obe strane te državne granice ljudi i u jednoj i u drugoj državi imaju koristi od svojih parlamenata, jer će se pobrinuti da prostor oko te državne granice bude dobro mesto za život bez obzira kako ta granica bila tretirana. Sledeće dve govore o očuvanju biljaka i životinja, dakle, kako da se pobrinemo da ono što nam je za sada ostalo živahno od životinjskog sveta ili živo i zdravo od biljnog sveta, da ga očuvamo da ga unapredimo i da ga bude više u budućnosti. Sledeća je o životinjskim vrstama koje se sele širom planete, ne znaju za granice i jedino čega se boje su druge vrste grabljivica koje ih pojedu i mi, ljudska vrsta, najveća grabljivica na planeti zemlji. Kako da očuvamo naš prostor da te vrste koje se sele imaju u Srbiji svoje sigurno stanište, odmorište pri preletu ili privremenom boravku na teritoriji Srbije i na kraju, Karpati, kao bazeni i region nekoliko država od Srbije preko Rumunije, Bugarske, Češke, Poljske i jedan veliki resurs za budućnost. Najbolja moguća argumentacija, meni lično, zašto uopšte razgovaramo o ovim konvencijama, zašto želimo da otvorimo uSkupštini debatu, šta ćemo mi kao poslanici, šta će oni koje mi kontrolišemo u Vladi da urade da se dogovoreno iz konvencije ostvari, jeste u čuvenom pismu koje ljudi koji su se bavili zaštitom životne sredine, mahom znaju, to je argumentacija u pismu indijanskog poglavice iz Sijetla iz 1854. godine. Jedan deo ću vam citirati, pošto ne umem bolje da argumentujem zašto treba da govorimo o budućnosti, o obavezama svih nas kada je zaštita životne sredine u pitanju. Rekao je: ''Šta je čovek bez životinja, kad i ako sve životinje odu čovek će umreti od velike usamljenosti duha. Šta god da se dogodi, dogodilo životinjama, ubrzo će se dogoditi i čoveku zato što su sve stvari povezane. Moramo učiti svoju decu da je tlo pod njihovim stopama pepeo njihovih dedova, tako da bi oni poštovali svoju zemlju. Recimo svojoj deci da je zemlja sa nama u srodstvu, da je tlo po kojem gazimo naš najbliži rod. Učimo našu decu da je zemlja naša majka, šta god snađe zemlju na kojoj živimo, snaći će i sinove i kćeri zemlje. Ako čovek pljuje na tlo, pljuje na sebe samoga. To mi znamo, zemlja pripada čoveku, a čovek pripada zemlji. I sve stvari su povezane kao krv koja ujedinjuje porodice i sve stvari su povezane zato što god snađe zemlju, snaći će i sinove i kćeri zemlje. Čovek ne tka tkivo života, on je samo struk u njemu i što god da čini u tom tkanju, čini i samom sebi.'' Sve naučne knjige kojih sam se imala prilike dotaći, kada je zaštita životne sredine u pitanju, nisu tako jasno, tako upozoravajuće i tako obavezujuće dale argumentaciju zašto se životnom sredinom i dijalogom o budućnosti sredine u kojoj živimo treba baviti. Zato smatram da je životna sredina kao tema neosetljiva na ideološke, stranačke i političke razlike. Možemo se politički razlikovati u scenarijima, u mehanizmima šta bismo mi, kao neka politika, radili i predložili da se primene konvencije o kojima danas govorimo i to se može razlikovati, ali i to je tema za dijalog. Cilj koji je pred nama je isti – kako će izgledati zemlja u kojoj mi sada živimo, kako će izgledati 2011, 2015, 2020. godine. Zato ovo nisu konvencije koje će samo proći kroz Skupštinu, zato je po nama ovo šansa da se na najozbiljniji način razgovara o tome šta smo dužni vremenu koje dolazi. Mnogo više nego šta smo dužni vremenu iza nas. Naše današnje neznanje o tome kako će da izgleda Srbija za pet, 10 ili 15 godina, to naše neznanje je otmičar budućnosti, a otkup za tu otmicu ne plaćamo mi danas, platiće je generacije koje dolaze posle nas. Vrlo često, prečesto, za moju sklonost, za brigu o budućnosti i ulaganje u budućnost, ja čujem ono čuveno odmahivanje ruke – ma, nemoj sada o tome, ima važnijih stvari, ma koje, ma pusti. Nema važnijih stvari od toga, da se zajedno dogovorimo o tome kako izgleda zdrava životna sredina, unapređena životna sredina u Srbiji za pet, 10, 15, 20 ili 50 godina od danas. Očuvanje i unapređenje i postizanje saglasnosti oko toga da očuvamo i unapredimo životnu sredinu je preventiva, dakle, hoću da ponudimo saglasnost oko preventive, kada je u pitanju životna sredina oko nas, zato što je to i najrazumnije i najjeftinije i najefikasniji način da životnu sredinu u kojoj sada živimo, koju sada iscrpljujemo, koju sada koristimo, koju sada uništavamo, da ostavimo onima koji dolaze posle nas, minimalno istu, ako već ne umemo, nećemo ili se izvlačimo da nemamo novaca da je onima koji dolaze posle nas ostavimo bolju nego što smo je mi zatekli ili uništili. Zašto smatram da je Skupština jedini pravi resurs za debatu te vrste? Ja ću jednu kratku digresiju napraviti, jer smatram da kada govorimo o zagađenju da možemo govoriti o zagađenju životne sredine, gde su tu vazduh, voda i zemljište, i naravno živi svet, ali možemo govoriti i o zagađenju u sferi komunikacije, u odnosima među ljudima i želim da se i protiv toga izrazimo protestom i da i protiv toga, a u ime dijaloga koji treba tek stvoriti u Srbiji i iz kog treba da proizađe slika Srbije, da u tome zajedno učestvujemo. Zašto ovu digresiju pravim? Upravo zbog reči u prvoj Konvenciji koja glasi ''dezertifikacija zemljišta'', na naš jezik bi se prevelo kao opustinjavanje ili opustošavanje ili pustošenje zemljišta. Dakle, niz parametara kojima su uzrok klimatske promene, dakle, van čovekovog uticaja, ili čovek, kojim gubite plodno tlo. Svaka vrsta omalovažavanja ove Narodne skupštine, nas 250 od bilo koga iz stručne, analitičke, najšire javnosti jeste dezertifikacija Skupštine kao institucije. Ovu digresiju ne pravim slučajno, pravim je zato što smatram da je došlo vreme da nas 250 pokaže da nećemo ćutke, svaki put da odslušamo diskvalifikaciju koja se govori i odnosi na narodne poslanike. Postoji razlika između diskvalifikacije i kritike. Na diskvalifikaciju, reagujete uvredom, onda odlučujete da li ćete otćutati uvredu ili ćete reagovati. Narodna skupština Republike Srbije jako dugo vremena od javnosti, od koje bi trebalo da doživljava kritike, doživljava diskvalifikacije. Ja sam sigurna, pošto dovoljno vas ovde znam, dovoljno dugo vremena, da je nas 250 sposobno i spremno da vodi dobar dijalog o svemu što se tiče budućnosti Srbije, ali da nismo spremni da slušamo diskvalifikacije. Želimo kritiku i to je sprečavanje opustošavanja ili opustinjavanja Skupštine kao institucije, koliko god vam zvučalo smešno da na ovoj temi govorim o našoj ulozi u društvu. Ukratko, o svakoj od konvencija, iz jednog ugla, za koji se nadam da će doprineti raspravi. Dakle, prva Konvencija koja je povezana sa ovim terminom dezertifikacije, odnosno gubljenja plodnog tla, stvaranje pustinja koje ja primerom stavljam u druge sfere ljudskog života, ne samo u životnu sredinu, jeste i tema globalizacije. To je još jedna od tema u kojoj u ovoj skupštini malo ili nikako ne govorimo. Vratiću se na ono što sam utvrdila na početku, današnje neznanje je otmičar budućnosti, današnje neznanje je velika cena koju će platiti buduće generacije, ako se mi ne složimo da to neznanje iz naše današnjice uklonimo. Spadam među malobrojnu grupu ljudi koja tvrdi da je era globalizacije na našoj planeti počela bacanjem bombe na Hirošimu i da je to ono što je ključna tačka, a sve ostalo su neminovne posledice i da imamo problem i sa sušom i sa siromaštvom i sa 250 miliona ljudi koji su danas ugroženi i sa 30.000.000 dece koja su žedna danas širom planete i sa neravnomernim razvojem planete, između ostalog i zato što su neki od nas objekti globalizacije, a neki su subjekti globalizacije. Neki od nas koji su objekti globalizacije ne ulažu dovoljno ni znanja, ni veština da se onima koji su subjekti globalizacije pročita deo citata iz pisma indijanskog poglavice iz Sijetla iz 1854. godine. Možda ga nemaju, mada mu je original na engleskom jeziku. Šta je ključni problem globalizacije? Zašto afričke zemlje, Indonezija, Južna Amerika i neke od nas, evropskih zemalja, zašto imamo problem sa idejom globalizacije. Zato što je osnovna suština globalizacije ko je tamo i koju ne možete ukloniti, ona je kao vremenske prilike. Osnovni problem je u tome što 10% svetske populacije koristi 90% svetskih resursa. To ne bi bilo loše da se taj procenat polako i bez učešća našeg znanja i uz naše učešće, kao objekta, ne pomera na to da 9% svetske populacije koristi 91% resursa, pa 8% na 92 itd. U svetskim razmerama već se prilično dugo govori o globalnom Severu i o globalnom Jugu, kao nekada kada nam je u govoru bilo da je Sever bogat, a Jug siromašan, a ovde u globalni Sever spada i Australija i Novi Zeland i Evropska unija u partnerstvu sa Rusijom i SAD i Kanada. U globalni spadaju svi ostali. Šta mi hoćemo? Gde mi hoćemo da budemo? Nema nekog drugog novog prostora, nema nekog drugog novog mesta za nas nego ono što je realnost izvan ove sale i izvan deonica naše zemlje. Ono što je realnost u znanju kojim drugi raspolažu i koje i mi imamo kao potencijal ali nećemo da ga koristimo, nećemo tim znanjem zajedno, nas 250, slikamo sliku budućnosti Srbije po ovim konvencijama o poboljšanoj životnoj sredini u odnosu 2007. godinu. Konvencija o dezertifikaciji mi služi kao primer da nas sve zajedno upozori da jako malo znamo o procesima koji trenutno idu u svetu, da češće kada se govori o međunarodnoj politici ja čujem da svi misle da su u 1987. godini, a ne 2007. godini i da češće, nego što je to potrebno, kada se govori o globalnim ekonomskim odnosima, opet čujemo 1987. a ne 2007. godinu. Jedan od neobnovljivih resursa i jedan od resursa dat ljudima i poklonjen svakom od nas slučajem da budemo rođeni u nekoj porodici, u nekoj zemlji je vreme kao resurs i to vreme ne možemo obnoviti nikakvim konvencijama i ne možemo obnoviti apsolutno nikakvim međunarodnim ugovorima. Procena uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu, ono o čemu sam govorila da živimo podeljeni granicom državnom, jeste pitanje dogovora između najmanje dve države, a u našem slučaju to će uvek biti više od dve države i neobično je važno, nemojmo to da pomešamo sa prekograničnim akcidentima tipa zagađenja Tise ili nuklearni akcidenti kakav je Černobil ili bilo kakve druge vrste. Narodni poslanici imaju zbunjenost vremenom. Predsedavajući Narodne skupštine nakon što je govorio narodni poslanik Mašić nije vratio vreme na nulu, tako da sam ja nastavila na njegovih 20 minuta i imam još dva minuta, da ne bi narodni poslanici mislili da imam nekakav poseban status kod predsedavajućeg Skupštine. Nemam ni kod koga i ne treba mi.
U pravu ste, gospođo Čomić.
Dakle, da se vratim na prekogranični kontekst. Radi se o tome da nije ideja da brinemo o akcidentima. Druge službe treba da brinu o akcidentima, službe koje prate šta se dešava. Radi se o razvoju te teritorije na kojoj živimo zajedno, a između nas je granica, koji god da smo mi, sa one strane ili mi sa ove strane. Gledajući hrvatski Sabor juče, već je pitanje da li postoje ikakve razlike između ikog igde sa državnim granicama. Ideja ove poslednje tri konvencije skupiću u jedan komentar. Dakle, očuvanje divljih biljnih i životinjskih vrsta, vođenje računa o vrstama koje se sele i Karpat, samo sa jednom ilustracijom. Kada bi bilo moguće putovanje kroz vreme, a upravo sam malopre govorila da je vreme jedini neobnovljivi resurs, da je svaki trenutak dragocen i da je zato važno da o tom trošenju vremena vodimo računa, dakle, kada bi bilo moguće putovanje kroz vreme i kada bi se, recimo, Dositej Obradović u svojoj punoj snazi pojavio danas u Beogradu, u Vojvodinu, u Trstu, Beču, bilo u kom gradu gde je radio, živeo i bavio se prosvetiteljstvom, onda bi verovatno, moja procena, imao tri pitanja za nas. Prvo pitanje bi bilo – kako trpite ovoliku buku? Vreme njegovog života je u odnosu na naše vreme vreme velike tišine i izostanka zagađenja bukom. Drugo pitanje bi bilo – gde su vam biljke i životinje? Gde su vam šume? Gde su vam livade? Gde je sve to nestalo? Treće pitanje koje bi postavio, verovatno, bi bilo – da li smo razumeli njegovu molbu, njegovu preporuku i zahtev da su knjige i znanje potrebni ljudima. U njegovoj izreci – ''škola, braćo, škola, a ne zvona i praporaca''. Svako odmahivanjerukom umesto odgovora na ova njegova pitanja je istovremeno i odmahivanje rukom u odnosu na pitanje koje bi nam postavilo dete koje se juče rodilo u Srbiji ili koje se pre nekoliko godina rodilo u Srbiji ili koje će se tek roditi u Srbiji. Za mene je podrška, borba za dijalog, kada je u pitanju zaštita životne sredine i kontrola primene Zakona o zaštiti životne sredine, ne pitanje politike, čak ne ni pitanje institucije, nego pitanje elementarnog samopoštovanja. Ne sumnjajući da smo svi samopoštovanju skloni, videvši da moj kolega, narodni poslanik Vladan Batić, nestrpljivo čeka da me smeni ovde, ja vam se zahvaljujem na pažnji kojom ste me saslušali. Nadam se, zaista, plodnoj diskusiji nakon izlaganja i mene i ostalih kolega poslanika. Hvala.
Zahvaljujem narodnoj poslanici Gordani Čomić, ovlašćenoj predstavnici DS. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik dr Vladan Batić. Izvolite.
Napraviću jednu malu digresiju. Član 226. Poslovnika, iz prostog razloga što predstoji sednica Odbora za Kosovo, kojoj ne mogu da prisustvujem, jer u 14,30 časova, nažalost, moram da budem na sahrani. Preminuo je naš dugogodišnji saborac i prijatelj, borac za demokratiju, sindikalni lider Dragoljub Stošić, pa sam samo hteo da postavim nekoliko pitanja. On je bio dugo godina član DS i obeležio je neko vreme koje je za nama, od 90-tih do danas. U vezi sa Kosovom, pošto ne mogu da prisustvujem toj sednicu, samo nekoliko pitanja za resornog ministra za Kosovo i Metohiju. Jedno od njih sam postavio još pre par dana, a to je: da li je za potrebe institucija i opština na kojima je lokalna samouprava pod rukovodstvom naših sunarodnika, pre svega na severnom Kosovu, da li je za te opštine i te institucije iz budžeta institucija Privremene samouprave na Kosovu, pod pokroviteljstvom UNMIK-a, odnosno iz budžeta Vlade Kosova, da li su isplaćivani od 2001. do danas određeni iznosi, recimo, za bolnicu i domove zdravlja na severnom Kosovu; koji su iznosi u pitanju; da li su ti iznosi prikazani; kako su evidentirani; da li su za iste namene iz budžeta Srbije uzimana i dobijana sredstva? To je priča o dvojnom moralu onih koji se na najpogrdniji način obraćaju i oslovljavaju predstavnicima i zvaničnicima Albanaca sa Kosova i Metohije, ali im nisu mrske njihove pare. Ono što bih, takođe, hteo da pitam resornog ministra ili ministra za infrastrukturu, ne znam koji je nadležan – da li je izgrađen put Zubin Potok – Lučka Reka – Bube – Rajetiće – Novi Pazar; ko je doneo odluku o izgradnji tog puta; kolika je vrednost radova; zašto nije bilo tendera? Na tom putu ima samo oko 30 staračkih domaćinstava, odnosno kuća. Tog puta nema na spisku zvanično odobrenih prelaza Vlade Srbije, pa je pitanje, čemu služi taj put? Da li je zaključen ugovor i uplaćen avans za drugi put Banjska – Rudina – Rajetiće – Novi Pazar? Vrednost radova je 400 miliona. Da li je bilo i, ako nije, zašto nije bilo tendera za taj put? Treće pitanje, Dom za retardirane započet je 2003. godine, a završen 2005. godine u selu Srbovac. Vrednost radova je četiri miliona evra. Kao i u prethodnom slučaju, radove je izvodila firma predsednika Privredne komore Kosova i Metohije, pa je odlučeno da se ovaj dom za retardirane pretvori u studentski dom, iako se nalazi šest kilometara od Kosovske Mitrovice. Isto pitanje, ista priča za tri stambene zgrade koje se grade u Bošnjačkoj mahali, sa 24 stana. Ko je izvođač, da li je bilo tendera, kako, zašto? Potrebno je da saznamo odgovore na ova pitanja, jer priča o poziciji naših sunarodnika na Kosovu i Metohiji je često priča koja počinje pitanjem – gde su pare?.
Predlažem da sada napravimo pauzu do 15 časova, pa ćemo čuti ovlašćene predstavnike ostalih poslaničkih grupa. Nastavak sednice u 15,00 časova. [[Posle pauze – 15,15]] Poštovani poslanici i poštovani ministre, nastavljamo diskusiju o ovoj tački dnevnog reda. Za reč se javila gospođa Milica Vojić-Marković, ovlašćeni predstavnik DSS – NS - Vojislav Koštunica. Izvolite, gospođo, a neka se pripremi ovlašćeni predstavnik SPS Miletić Mihajlović.
Hvala, gospodine predsedavajući, jedva sam se prepoznala u ovome što ste predstavili kao Milica Vojić-Marković. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo, ja bih nekoliko rečenica možda malo dužih, zato što mislim da tema – ekologija, zaista zaslužuje pažnju i mislim da bi bilo jako ružno da preskočimo jako važne stvari za ovu zemlju i da ih ne dotaknemo i da o njima ne govorimo. Zbog toga će ovo moje izlaganje biti malo možda trunčicu duže, ali mi se čini da i javnost treba da bude upoznata sa nekim stvarima koje ove konvencije nose i mislim da je jako važno da ih istaknemo. Pred nama se danas nalazi nekoliko predloga zakona o potvrđivanju konvencija za izuzetno važnu životnu sredinu. Jedna od njih je Konvencija UN o borbi protiv dezertifikacije u zemljama sa teškom sušom, druga je Konvencija o proceni uticaja na životnu sredinu prekograničnog konteksta, treća Konvencija očuvanje evropske divlje flore i faune i prirodnih staništa, četvrta je Okvirna konvencija o zaštiti i održivom razvoju Karpata i peto, Konvencija o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja. Ja sam ih potpuno namerno pobrojala, iako smo nekoliko puta nabrajali, zato što mislim da je važno da budemo upoznati sa problematikom koju ovaj set predloga nosi. Sve ove konvencije su u stvari nastale kao plod saznanja da ekološki problemi zapravo ne poznaju državne granice, da su oni najčešće globalni i da u rešavanju tih problema mi moramo da pođemo od toga da moramo napraviti zajedničku strategiju i zajedničke programe i iznad svega zajedno delovati kako bi se problemi ekološki problemi zaista rešili i kako bismo svoju životnu sredinu i zaštitili i sačuvali za generacije pre i posle nas, kao što smo je mi dobili u relativno dobrom stanju pre nego što smo je ovoliko upropastili. Jedan od tih globalnih problema koji se 60-ih godina prošlog veka zaista pojavio kao veliki problem i ostavio velike posledice na više kontinenata jeste suša i tim problemom se međunarodna zajednica bavila vrlo ozbiljno u nekoliko godina svog rada. I, kao rezultat toga pojavila se i dogodila se Konferencija UN o životnoj sredini i razvoju 1992. godine. Tada je prvi put podržan taj integralni pristup, što je jako važno i o čemu treba govoriti, i tada su se pojavili dokumenti koji promovišu ovaj integralni pristup, kao agenda 21, Deklaracija o zaštiti životne sredine, Okvirna konvencija UN o promeni klime i Konvenciji o biodiverzititetu. Šta je zajedničko za sve ove dokumente? Oni izuzetno promovišu integralni pristup i aktivnost lokalne zajednice. Iz svega ovoga, dakle, proizašlo da je dalje Konvenciju o borbi protiv dezertifikacije u zemljama suočenim sa problemom suše, koja je usvojena 1994. godine u Parizu, a stupila je na snagu 1996. godine i da je odmah potpisalo 190 zemalja, tu su i UN, naravno Srbija nije bila među tih 190 zemalja. O čemu zapravo pričamo kada govorimo o dezertifikaciji i šta je to po takvim mističnim pojmovima. Ja ću da se zahvalim gospođi Čomić koja je onako duhovito govorila o samom problemu i o samom pojmu i mislim da je na taj način dala mnogima od nas i mnogim ljudima koji ovo gledaju da se jednostavno upoznaju sa samim pojmom. To je proces degradacije zemljišta kao posledica različitih delovanja i različitih faktora, između ostalog, i promene klime i ljudskih aktivnosti. Naravno da proces dezertifikacije nanosi veliku štetu i dan-danas planeti Zemlji. Kada to govorim, govorim o materijalnoj šteti od nekoliko milijardi dolara i o prostoru od 51,7 miliona metara kvadratnih, a to je 33 posto ukupne površine zemlje, i problema koji donosi zaista teškoća u životu za 250 miliona ljudi u zemlji. Ima problem 110 zemalja sa dezertifikacijom i polusušnim područjima. Naravno, Srbija nije izuzetak od svega toga i mi zaista imamo problem dezertifikacije i negde je naučno mišljenje da se on događa zbog toga što postoje promene klime. U poslednje dve decenije registrovano je jako mnogo sušnih godina. Posledice dezertifikacije u Srbiji su povećanje temperature vazduha i smanjenje padavina, pojava ekstremnih padavina, pogoršanje fizičkih karakteristika zemljišta, povećanje erozivnih procesa, smanjenje zaštitne uloge vegetacije i otežani uslovi, prirodni i veštački, za obnavljanje vegetacije, da ne nabrajam dalje. Prosto, svako od nas kada se suoči sa ovim svestan je toga da su svi ovi faktori na delu i da mi to živimo. Prema Uputstvu za opštu procenu oštećenja zemljišta pod uticajem čoveka u Srbiji možemo da izdvojimo dva procesa. Degradacijom erozije zemljišta vetrom ili vodom, čije su posledice ili gubitak onog površinskog kvalitetnog zemlje ili deformacija tla. Druga vrsta je degradacija zemljišta oštećenjem unutar samog zemljišta, unutar profila zemljišta i to su pogoršane osobine zemljišta i različita svojstva zemljišta, kao što je kiselost, zagađenje, gubitak kvaliteta zemljišta. Šta je tu jako važno? Tu je, dakle, važno utvrditi stepen degradacije, a ona se meri kao blaga, umerena i jaka. Utvrditi da li je proces zahvatio manje ili veće područje i utvrditi kojom se brzinom odvija. U Srbiji, moram da kažem da je 86,5% teritorije pogođeno degradacijom zemljišta različitog tipa i intenziteta. Različito je u ravnici, različito u planini, različita su delovanja, ali ono što jeste važno jeste da se u Srbiji svake godine produkuje 37,3 miliona metara kubnih nanosa, od čega je 25% taloga koji ide u vodene ekosisteme. Šta to znači? To znači da mi zbog erozije dolazimo do trajnog gubitkanajkvalitetnijeg dela zemlje, onog površinskog dela zemlje i sve to odlazi u vodene ekosisteme. Ne treba gubiti reči, ali treba napomenuti koliko smo propatili zbog promena, zbog dezertifikacije koja se dogodila zbog NATO bombardovanja. Imali smo mehaničko oštećenje zemljišta, zatim, zagađenja osiromašenim uranijumom, naftnim derivatima, ali ko zna još čime. Kao posledica dezertifikacije u Srbiji postoje i dan-danas tri peščare, Deliblatska, Subotičko-Horgoška i Ramsko-Golubačka, što znači da je 34.400 hektara zemlje praktično oduzeto od onog broja koji imamo pod kvalitetnom zemljom. Znači, nestalo je kultivisano zemljište i nastale su peščare. Doduše, mora se reći da se u prošlosti nešto radilo na tome, da su te peščare u najvećem delu pošumljene i zbog toga su kasnije postojali problemi kao u Deliblatskoj peščari što je bio požar 1996. godine kada je izgorelo 3.000 hektara šume, ali se mora reći da smo u jednom delu radili nešto na tome da kultivišemo zemljište. Uz sve to treba pomenuti probleme koji postoje i veliki je rizik od erozija pri rudokopovima, kao što je Kolubarski basen, Kostolački basen i veliki problem predstavljaju industrijske deponije gde imamo, ne znam grad u Srbiji koji maltene ima rešen ovaj problem i gde praktično sva ta hemijska i biološka zagađenja ne idu direktno u vodotokove. Ovog leta smo samo imali situaciju da smo imali ko zna koliko zagađenih reka. U jednom momentu sam mislila da znam broj, ali sada stvarno nisam sigurna jer svakog dana dobijaš nove i nove informacije. Sanacija ovog procesa obuhvata veliki broj mera i aktivnosti, a naravno traži i značajna materijalna sredstva, što svakoj zemlji predstavlja problem, a naročito nama predstavlja problem, ali pre svega podrazumeva integralno upravljanje prirodnim resursima, znači, tlo i voda i ekosistemom u celini. Moram da pomenem da mi kao ljudi koji treba da podrže zakone i donose zakone treba da kažemo da mi u svom zakonodavstvu imamo zakone na koje možemo da se oslonimo pri donošenju odluke da, zaista, hoćemo da pristupimo i da se saglasimo sa konvencijama o kojima je reč. Moram da kažem, pre svega, taj jedan zakon koji je nekada bio saveznog ranga, a to je Zakon o hidrometeorološkim poslovima, od interesa za celu zemlju, a zatim od 2004. godine naovamo Zakon o zaštiti životne sredine, koji uređuje integralni sistem zaštite životne sredine, Zakon o šumama, Zakon o vodama, Zakon o poljoprivrednom zemljištu, dakle, svi ovi zakoni parcijalno, a u skladu su sa ovim konvencijama, uređuju zaštitu pojedinih kategorija zemljišta. Pitanje sistematske zaštite istih, a naročito ublažavanje posledica suše i smanjenja površinski degradiranog zemljišta ili stepena degradacije, kao i zaštita zemljišta od erozije, zahteva usklađivanje postojećeg Zakona iz nadležnosti Ministarstva za poljoprivredu, vodoprivredu i šumarstvo i Ministarstva za zaštitu životne sredine. Šta je zapravo cilj ove konvencije koju sam uzela da prvo predstavim, dakle Konvencije o dezertifikaciji? To je, pre svega, suzbijanje dezertifikacije, ublažavanje posledica suše u zemljama gde je ovaj problem vidljiv, postoji i to delovanjem na svim nivoima radi postizanja održivog razvoja na pogođenim područjima. Šta treba da urade države članice? Ovo je jedan program mera koji bih volela da kažem da naša zemlja sprovodi i da treba da ih sprovodi. One treba da usvoje celovit pristup biološkim, sociološkim i fizičkim aspektima dezertifikacije i suše, da utvrde strategiju za suzbijanje siromaštva i borbu protiv dezertifikacije i ublažavanja posledica suše, da unapređuju saradnju u oblasti zaštite životne sredine i očuvanja zemljišta i voda, da jačaju subregionalnu, regionalnu i međunarodnu saradnju, da ustanove strategiju i prioritete održivog razvoja, da finansiraju planove u okviru svojih mogućnosti, da jačaju zakonodavstvo i institucije i ono o čemu mislim da treba jako voditi računa, a što se zaista trudim da sa ove govornice kažem, jeste edukacija stanovništva. Jer, ekologija počinje od tog prvog koraka, od edukacije šta je to, koliko sami možemo da doprinesemo i koliko svako od nas svojim delovanjem treba da bude primer budućim generacijama. Konvencija, doduše, predviđa i ono što je boljka siromašnih zemalja, a to smo mi. Zapravo, razvijene zemlje treba da naprave jedan pomak u smislu obezbeđivanja finansijskih sredstava kao podršku zemljama kojima takva pomoć treba. Šta je širi značaj ove konvencije? Ona utvrđuje dugoročnu nacionalnu strategiju za borbu protiv dezertifikacije i suše, kao i preventivu na zemljištu koje još nije degradirano. Mi smo kao zemlja pogođeni time, znači ta strategija nam je vrlo važna. Uspostavlja i jača sistem lokalnih, nacionalnih, subregionalnih i regionalnih oprema. Jača spremnost upravljanja u slučaju suše kroz planove za slučaj lokalnih, zatim nacionalnih, subregionalnih i regionalnih problema suše. Edukuje stanovništvo u borbi protiv ovog problema, edukuje za racionalnu upotrebu vode, uspostavlja projekte alternativnih načina življenja, a kada to kažem potpuno sam svesna da ću se suočiti sa mnogim pitanjima šta je to alternativni način života. Zatim, uspostavlja projekte i razvija programe održivog navodnjavanja useva i napajanja stoke. Sa tim problemom se suočavamo nekoliko leta unazad i mislim da nismo odmakli mnogo od toga, sem što se suočavamo. Formira i usmerava regionalnu saradnju. Šta dobija Srbija ako prihvati ove konvencije? Dobija mogućnost da formira mrežu odgovarajućih institucija, tela i organa za sprovođenje konvencije, u kojima bi naravno radili naši stručnjaci. Zatim, razmenjuje znanje i iskustvo, kao i mogućnost finansiranja. Za šta se ta mogućnost pruža? Za podizanje novih šuma, obnavljanje šuma, za navodnjavanje i odvodnjavanje poljoprivrednog zemljišta, dakle, za ono što je nama zaista nužno. Mi generalno imamo problem navodnjavanja i odvodnjavanja i kada se pojavi neko ko to uradi smisleno u prostoru koji hoće da kultiviše, po medijima vidimo da se mnogo o tome piše i mnogo se hvali, a mislim da mi imamo sistem kanala u Vojvodini koji jeste zapušten, koji treba vratiti nameni i ovo je možda mogućnost da do toga dođemo. Šta bi nam donela ta međunarodna saradnja? Prvo, transfer tehnologija, naučna istraživanja, razmenu informacija i finansijska sredstva, a meni se čini da bi najveća dobit bila podrška u razradi i sprovođenju nacionalnih akcionih planova i programa koji treba da identifikuju činioce dezertifikacije, da odrede praktične mere za suzbijanje istih i posledice suše, da preciziraju uloge korisnika zemljišta lokalne zajednice i Vlade, gde mi uvek generalno imamo problem, da se odrede raspoloživi potrebni resursi. Ovi planovi treba da su tesno povezani sa nacionalnom strategijom održivog razvoja i kako smo mi kao država relativno skoro započeli aktivnost na izradi ove strategije, kao i nacionalnog ekološkog akcionog plana, potvrđivanje ove konvencije učinilo bi proces kvalitetnijim i bržim. Još nekoliko reči da kažem o još jednoj konvenciji. Zaista ih nisam svrstala u manje važne i više važne pa po tom redu govorim, nego prosto nekako sam napravila u sebi neki prioritet šta nam je bilo trenutno kao urgentno potrebno, pa eto na taj način sada dolazim do Konvencije o proceni uticaja na životnu sredinu. Dakle, ta Konvencija je usvojena 1991. godine u Helsinkiju, potpisalo je 26 država od 31, koliko je bilo prisutno, a ostale su se obavezale da je usvoje onog momenta kada se sprovede u proceduru. To je isto tako značajan međunarodni dokument jer govori o zajedničkom delovanju. Procena uticaja je proces identifikacije procene i objavljivanja mogućih uticaja na životnu sredinu nekog projekta, kao i mere sprečavanja, smanjenja i uklanjanja negativnih posledica. Naravno, da se podrazumeva interdisciplinarnost, jer prosto pokriva tlo, vodu, vazduh, floru i faunu, geologiju, stanovništvo, dakle, potpuno interdisciplinaran pristup. To znači da samo treba da se vodi računa, krajnje jednostavno rečeno, o vrlo izbalansiranom odnosu s jedne strane ekonomije, razvoja industrije i razvoja države u tom pravcu i sa druge strane zaštiti životne sredine. Dakle, naći pravu meru očuvanja prirodnih resursa i s druge strane razvoja države. Vrlo visoke kriterijume u tom pravcu postavlja EU i vrlo je važno reći da ova konvencija vodi ka tom cilju. Šta ona znači praktično? Za izvođenje bilo kog projekta radiće se procena uticaja na životnu sredinu. Dakle, namena tog objekta, veličina tog objekta, prostor gde će se on graditi i svi drugi elementi uzimaće se u obzir koliko će to naškoditi životnoj sredini. Evo jednog primera koji je meni vrlo blizak, zato što mislim da je to bila ekološka priča koja nas je u Evropi predstavljala kao narod dostojan evropskih standarda, a to je priča o selu Brezovica na planini Rudnik i o porodici Bistrih Potoka. U tom prostoru koji je bio potpuno ekološki čist i potpuno čist, Kamenolom je kupio Manfred Asamer, austrijski državljanin, koji je tamo doveo firmu "Zorka atlas kamen", posekao pet hiljada stabala, nije podigao nijedno novo, potpuno ugrozio životnu sredinu u tom prostoru, potpuno promenio izgled celokupnog prostora i moje pitanje u vezi s tim je, kao što ja znam, Austrija jeste zemlja koja ima izuzetno visoke standarde u oblasti očuvanja sredine, da li se na taj način bilo koji državljanin jedne zemlje može odnositi prema ekološkom blagu druge zemlje, odnosno da li je procena uticaja na životnu sredinu onda potrebna? I te kako. Šta je sada još važno reći? EU polazi od jednog stava koji je potpuno prihvaćen i ja mislim da nema čoveka koji ne misli na isti način. Najvažnije i najbolje ćete sprečiti nešto na samom izvoru, na samom početku. Da smo imali ovakve zakone i potpisali ovakvu Konvenciju, bili bismo dužni da to uradimo i da isti standard, kao što gospodin Manfred u Austriji sprovodi i zadovoljava, ima i ovde u našem prostoru planina Rudnik. Potpisnice Konvencije pojedinačno ili zajednički preduzimaju sve mere proistekle iz ove konvencije, kako bi sprečile prekograničnu štetu i štetne uticaje i ustanovile isti postupak za procenu kao i kriterijume. Kod nas, nažalost, to nije bio slučaj. Pristupanje ovoj konvenciji nam otvara i mogućnost da dođemo do fondova međunarodnih organizacija za investicione projekte i izgradnju novih i rekonstrukciju postojećih objekata u našoj zemlji, a tu zaista imamo problem, počev od Obrenovca pa nadalje. Ne bih nikako zapustila da ne pomenem Konvenciju o očuvanju evropske divlje flore i faune i prirodnih staništa, očuvanje biodiverziteta, Konvencije o zaštiti Karpata, zato što mislim da su izuzetno važne, one praktično sada pokrivaju onu oblast život sveta biljaka, životinja i moji prethodnici su izuzetno stručno govorili o tome koliko je to važno da sprečimo sve bolesti, ako ništa drugo da sprečimo sve bolesti koje te migratorne životinje prenose ne poznajući granice, drsko prelazeći granice, ne pitajući da li to mogu. Ono što još hoću da kažem to su međunarodna dokumenta koja su nam i te kako potrebna. Treba da čuvamo svoju floru i faunu i svoju životnu sredinu, ali po visokim standardima, koje nam ovog trenutka nude ove konvencije i na taj način postaćemo međunarodni partneri, pokazujemo da smo zreli narod koji zaista razmišlja o svojoj obavezi, sagledava šta nam valja činiti i postajemo deo jednog sistema koji prostor zemlje čuva za buduće generacije. Mislim da je potpuno jasno, koaliciji DSS - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica će biti jako zadovoljna ako ovaj set konvencija izglasamo i mi ćemo to podržati.
Reč ima ovlašćeni predstavnik SPS-a, narodni poslanik Miletić Mihajlović, a neka se pripremi narodni poslanik Srđan Šajn.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, SPS o ovom predloženom setu zakona koji su iz ekološke oblasti i tiču se očuvanja živog sveta i životne sredine u celini ima pozitivan stav, jer ove konvencije definišu mnoga pitanja koja se tiču civilizovanog i korektnog odnosa čoveka prema životnoj sredini i životu kao neviđenom fenomenu na zemlji. Ovde je reč o predlozima zakona, i to pet zakona, kojima bi trebalo da potvrdimo ove konvencije međunarodnog karaktera koje se tiču, kao što je rečeno, dezertifikacije ili suše, a samim tim i degradacije zemljišta i uslova života, zatim konvencija koja se tiče i odnosi se na procenu uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu, što je veoma značajno, zatim konvencija koja se tiče održivog razvoja Karpata, konvencija koja se tiče očuvanja evropske divlje flore i faune kao prirodnog blaga, koje mi imamo na tlu naše planete i u širem okruženju, Predlog zakona o potvrđivanju konvencije i očuvanju migratornih vrsta, takođe, što predstavlja deo biološke raznovrsnosti i samim tim neprocenjivo prirodno blago. Razlozi za donošenje ovog seta zakona o potvrđivanju navedenih konvencija su ekološke, ekonomske i političke prirode i svakako da doprinose održivom razvoju regiona u kome se nalazi Srbija. Ove konvencije tretiraju i uređuju veoma stručna pitanja i obrađuju multidisciplinarne probleme, ali njihov smisao i cilj jeste uređenje propisa, normi i mehanizama u mnogim oblastima, što za posledicu ima očuvanje životne sredine, kao i davanje novog kvaliteta životnoj sredini, kao i očuvanje prirode. Naravno, ovde je moguće govoriti samo o nekim aspektima kada je reč, rekao bih opštim aspektima, koji se tiču ove materije, jer je reč zaista o suviše stručnoj materiji iz pojedinih oblasti. Očuvanje prirode i biološke raznovrsnosti je veoma značajno, jer je to neprocenjivi kapital koji nema cenu i daje perspektivu za opstanak života na zemlji, samim tim i perspektivu čovečanstvu. Savremeno društvo danas je administrativno-politički uređeno u mnogo država po različitim principima i uređenjima, ali administrativno-politička podela ne važi u stvarima koje se tiču prirode ili u životnim sredinama. Toga treba da budemo svi svesni. Potrebna je zajednička neusaglašena pravna, naučna, tehnološka i politička regulativa akcija i delovanje država, njenih vlada i građana, jer svi živimo pod istim nebom i suncem. SPS smatra da je ovde reč o univerzalnim principima i vrednostima, koje su svojstvene ili bi trebalo bar da budu svojstvene savremenoj civilizaciji, a koje proizilaze iz suštine biti prirode koju čovek da bi opstao mora da razume i poštuje. U ovakvom kontekstu nalaze smisao sve akcije i preduzeća koja se tiču ovoga. Nalaze smisao i dozvole za privatne i javne projekte koje treba da sadrže, pored ostalih dokumenata i bitnu procenu uticaja na životnu sredinu unutar jedne države, ali svakako i u prekograničnom kontekstu. Ima mnogo primera da smo u pograničnim zonama imali ekološke havarije i zagađenje vodenih tokova ili vazduha zbog nemarnog i bahatog odnosa nekih naših komšija. S druge strane, ni mi u pojedinim slučajevima ne možemo da se pohvalimo marljivošću i, onako kako bih rekao, čovečnim odnosom prema ovim pitanjima. Pitanje biološke raznovrsnosti u Srbiji rezultat je dugotrajne evolucije i filogeneze pojedinačnih vrsta. Ta raznovrsnost je božji dar ili dar delovanja prirode, kroz čudesne i vrlo različite prilagođenosti koje se javljaju u živom svetu. Sadašnje stanje biološke raznovrsnosti u našoj zemlji uslovljeno je, kao i svuda, kvalitetom i raznovrsnošću ekoloških i geografskih uslova, koje bi trebalo očuvati ali svakako i unaprediti i na tome se mora činiti i raditi. Biološka raznovrsnost, s jedne strane, slika je dostignutog stupnja evolucije života na zemlji, a sa druge strane to je slika i svedočanstvo o dostignutom civilizacijskom nivou i odnosu čoveka i društva prema prirodi. Ovo je u vezi sa ekološkom svešću, koja manjka u glavama pojedinaca, ačesto i onihmoćnih koji gazduju sa državama, privrednim delatnostima ili raznim aktivnostima. Nedopustivo je i necivilizacijski je činda čovek svojim uticajem uništi neku od vrsta i time osiromaši biološku raznovrsnost. To je zločin prema prirodi. Svaka biološka vrsta je prirodna vrednost koja nije stvorena činjenjem čoveka, ali isto tako činjenjem čoveka ne treba ni da ode sa ove planete. Mnogobrojni zakoni koji u Srbiji regulišu zaštitu i očuvanje živih bića i njihovih staništa su prisutni i ovde su usvojeni pre ili kasnije i u nekim parlamentima u ranijem vremenu, da ih ne nabrajam i da ne gubimo vreme oko toga. Jedno je sigurno, da se ti zakoni, naši zakoni, ne poštuju u dovoljnoj meri, a neke bi trebalo primeniti u novom trenutku i u novim standardima. Svima je nama blizak i poznat problem enormnog zagađenja rečnih tokova, koje smo pominjali ovde i prošli put, ili na primer, nepoštovanje Zakona o lovstvu, što govori o neprikladnom i neprimerenom odnosu čoveka prema prirodi. Navešću samo primer koji se dogodio u novembru 2001. godine, zapravo, na Italijansko-slovenačkoj granici zaustavljen je kamion sa tovarom od nekih 20 tona zamrznutih tela retkih ptica. Reč je po popisu, reč je o tovaru sa 83 biološke vrste, a u broju od 120.702 tela uginulih ptica i 389 sisara. Ova lista je pokazala da je reč o neviđenom i nezabeleženom zločinu nad divljim pticama u Evropi, a da je učinjena na tlu Savezne Republike Jugoslavije, učešćem italijanskih lovokradica, ali svakako i učešćem lovokradica iz naše zemlje. Ovde je reč i o zločinu i o uništavanju prirodnog blaga i nasleđa. Evolucija je ovo nasleđe gradila tri milijarde godina, a neko to uništi za par sati ili nekoliko dana. Niko nema pravo da uništava ništa iz spiska bioloških vrsta koje smo zatekli dolaskom na ovaj svet. Sve to dužni smo da ostavimo u nasleđe budućim generacijama, poštujući ovaj princip, čovek će na tom spisku sačuvati i sebe kao jednu od bioloških vrsta. Nedavno smo u Narodnoj skupštini razgovarali o Kjoto protokolu sa Okvirnom konvencijom o promeni klime. Kroz razmatranje ovog, sagledali smo bar delimično bahatost i nebrigu kao i lakomislenost čoveka prema prirodi u pojedinim slučajevima. Nauka kao dostignuće čini čuda, koja za posledicu proizvodi, figurativno rečeno, čudovišna otkrića tipa Frankenštajnovog delovanja, ako se u to umeša čovek. Toga imamo u mnogim naukama, u fizici, u hemiji, u biologiji. Ono što je NATO bombardovanje ili ratna dejstva na pojedinim delovima zemljine kore, nikada se ne posmatra kao ekološki problem u dovoljnoj meri, više je reč o međudržavnim sporovima, o sagledavanju pravno-formalnih aspekata ratovanja, agresija, upotreba konvencijalnog ili nuklearnog oružja, a zaboravlja se da se upotrebom tih razarajućih sredstava u velikoj meri razara prirodno nasleđe i živi svet koji je milijardama godinama stvoren.U jednakoj meri ako se čini genocid prema čoveku u određenim ratnim sukobima, u isto vreme i na isti način se čini genocid prema prirodi. Takođe, kada je reč o nauci, veoma problematično područje jeste i genetički inženjering, gde imamo, recimo, polje stvaranja genetski modifikovane hrane, koja je opasna avantura koja vodi čovečanstvo u nepoznatom pravcu i o čemu treba strogo voditi računa. Dakle, svako postupanje čoveka sračunato protiv prirode i ka uništavanju biološke raznovrsnosti u krajnjem vodi destabilizaciji biološke ravnoteže i ovo je, zapravo, jedno od suštinskih pitanja, jer je reč o prirodnom zakonu koji se mora poštovati. Ponekad bezazleni uticaj čoveka na živi svet čini velike i katastrofalne i kobne lančane promene, koje remete tu biološku ravnotežu, a samim tim čovek destabilizuje i svoju sredinu i ima negativne posledice po njega. Međutim, interesantan je pristup međunarodne zajednice u uređivanju i normiranju ove složene materije u pojedinim slučajevima. Zapravo, EU i šira međunarodna zajednica ustanovila je na naučnim osnovama biogeografske regione u okviru evropske ekološke mreže, koji se odlikuju svojom specifičnom strukturom biološke raznovrsnosti. Tako u Evropi mi imamo nekoliko tih regiona koji se nazivaju alpski, atlantski, borealni, kontinentalni, makronezijski, mediteranski, stepski, panonski itd. Ovde je reč, ako pogledamo ove regione, primetićemo da u svakom regionu imamo prisutan određen broj zemalja, a Srbije nigde nema. Naravno, vi ćete reći zato što još nismo odgovarajuće konvencije potpisali, ali kroz ove regione data je slika živog sveta i biološke raznovrsnosti u svoj celini. Tako, na primer alpski region gde pored srednjeevropskih i drugih nekih zemalja, spada Slovenija, Rumunija, Bugarska, a naše zemlje nema. Kontinentalni region, pored ostalih zemalja, spada Bugarska i Rumunija, nema Srbije, a tu bi trebalo da bude. Stepski region, Bugarska i Rumunija. Panonski region, Mađarska, Rumunija, Slovačka, Češka itd. Da li Srbija nije evidentirana u tim regijama i kao da ona zapravo i ne postoji, kao da živi svet ili to prirodno blago Srbije ne predstavlja neodvojivi konstitutivni deo živog sveta Evrope i zemlje? Kao da zakoni prirode u Srbiji ne postoje, ili su vanzemaljski? Kao da njihove migratorne životinjske vreste ne migriraju po prirodnim pravilima i zakonima i ne dolaze na našu teritoriju ili obrnuto sa naše teritorije na njihovu. Da li te naše divlje životinje koje migriraju ne mogu da migriraju jer nemaju šengensku vizu? Dakle, to su neki apsurdi o kojima treba voditi računa. Da nema politike u nauci ili u ovome o čemu danas govorimo, Srbija i svaka druga teritorija bila bi svrstana po svojoj strukturi biološke raznovrsnosti u regije gde pripada, a kada dođe vreme da određena zemlja pa i Srbija pristupi potvrđivanju Konvencije kao kockica projektovanog mozaika upotpunjuje se slika koja se očekuje. Dakle, u toj mreži regija gde bi bio oslikan i predstavljen ceo živi svet mogla je da se stavi fusnota pored određenih zemalja koje još nisu pristupile, odnosno potvrdile Konvenciju, a kada pristupe izbrisaće se. Samo na takav jedan način imamo celovito i potpuno sagledavanje prirodnog blaga koje poseduje čitavo čovečanstvo ne vodeći računa o administrativno-političkim podelama. U nekim od ovih konvencija moguće je u vidu amandmana uvrstiti retke vrste koje žive kao arhaične i reliktne vrste ili kao što su na primer neki naši endemiti. Tako da u ovim dokumentima gde se govori o flori i fauni, npr. nema omorike koja zahvata veoma uski areal u srednjem toku Drine. Reč je o biljci koja je predmet interesovanja svetskih istraživača kao biljke izuzetne lepote, proglašena je za najlepši četinar sveta. Ili, molika, tercijalni relikt i endemit Balkanskog poluostrva. Zatim, tisa, koja je veoma retka, šire se prostire ali je retka biljka i u nestajanju. Da ne ređem sada dalje, jer je to zaista stručna problematika. Naravno, amandmanska dopuna čini se od strane ne ove skupštine, kada je reč o ovom konvencijama, nego od strane stručnih tela ili komisija koje država imenuje i nadam se da će ona voditi računa o ovim pitanjima. Velika opasnost za čoveka i živi svet je sve prisutnija suša usled nastajanja sušnih predela, reč je o dezertifikaciji, o čemu ne bih dalje govorio. Dakle, s obzirom na to da mi ističe vreme reći ću da SPS smatra da ove konvencije treba potvrditi zbog toga što smo mi kao država i njeni građani duboko svesni značaja očuvanja sveukupne prirode, kao složenog sistema u čijoj harmoniji i saglasju može da opstane čovek i da ima neku perspektivu. Tek posle ovih prvorazrednih razloga zbog čega treba usvojiti ove konvencije dolaze oni drugi razlozi koji su, takođe, važni, ali ne treba da budu veštački, samo na papiru, a to je da nedonošenje ovih zakona o potvrđivanju ovih konvencija moglo bi da proizvodi štetne posledice u pogledu ostvarivanja strateškog opredeljenja u daljim integracijama, a najmanje da time ne bi dobili punu podršku na Šestoj ministarskoj konferenciji, životna sredina za Evropu, Ekonomske komisije ujedinjenih nacija u Beogradu. Ako prihvatamo i potvrđujemo ove konvencije veštački, bez svesti, formalno, a ne zbog njihove suštine, onda je uzalud ono što je neka forma slikanja ili produciranja političkog, ako iza toga nestanemo svesno i iskreno. SPS ima takav stav i glasaće iz ovih razloga za potvrđivanje ovih konvencija. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodinu Miletiću. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, a neka se pripremi dr Rajko Đurić, a ja vas obaveštavam, dok Srđan ne dođe, da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa prijave za reč u pismenom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: SRS, SPS, DSS - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica, znači 20 poslanika. Izvolite.
Jedan od ključnih delova programa Romske partije jeste da Srbija mora da brine o svojoj deci, o svim svojim budućim naraštajima. Želim ovde da kažem da nije dovoljno da mi obezbedimo samo ekonomsku perspektivu svojoj deci, ako se borimo da svojoj deci obezbedimo jedan društveni status, znači, relativno visoko pozicioniran u odnosu na ostale, ukoliko svojoj deci ne obezbedimo zdravu životnu sredinu i na taj način im damo mogućnost da se na najbolji mogući način u toj životnoj sredini bore za sebe i za svoje buduće generacije. U tom smislu Romska partija podržava sve ove zakone. Ja ću kao poslanik da glasam za ove zakone, odnosno za ovu ratifikaciju. Između ostalog, postoji tu još nekoliko bitnih stvari o kojima hoću da kažem a to je, da prihvatanjem ovih zakona mi stvaramo određenu šansu i privredi Srbije, naročito je to bitno za privredu Vojvodine, koja kroz ratifikaciju ovih konvencija, posebno ratifikacijom Konvencije o pitanju budućnosti Karpata stvara se jedna drugačija perspektiva tog dela, stvara se mogućnost za razvitak turizma, stvara se mogućnost da Srbija pokaže da je spremna da preuzme odgovornost za budućnost cele planete. Ovo je najbolji mogući način gde Srbija može da dokaže da otvaranje granica za Srbiju ne znači samo fizičko otvaranje granica prema susednim zemljama, već otvaranje Srbije prema svetu, znači, preuzimanje odgovornosti za budućnost cele planete. Bez obzira što je možda Srbija danas zemlja teritorijalno relativno mala, ali na ovaj način pokazujemo da u svetu svi preuzimamo jednaku odgovornost i da, upravo ono o čemu govore određene političke partije, na ovaj način možemo zajedno sa velikim silama da se borimo za najveći mogući cilj a to je, još jednom ponavljam, da deci stvorimo adekvatnu budućnost. Svako ko se zaklinje da razmišlja o budućnosti svoje dece, svaki onaj koji se zaklinje, a nema svoju decu, treba da razmišlja o budućnosti dece svoga brata, svoje sestre ili svojih bližnjih, po meni, on treba da prihvati ovakva dokumenta, bez obzira na eventualno njihove manjkavosti. Još jednu stvar želim da kažem, pošto je tu resorni ministar, da pohvalim jednu aktivnost koja ima za cilj, i nadam se da će ona u narednih mesec, do dva, da se ostvari, a to je, da se pripadnicima romske nacionalne zajednice kroz jedan projekat omogući da izvoze katalizatore u Evropu. Na taj način će Romi da pokažu da oni ne žele samo da crpe fondove u Srbiji, da oni ne žele samo da uzimaju novac iz fondova, već da imaju mogućnost i potencijale da učestvuju, da u Srbiji one stvari koje su nekada bačene na smeće mogu da donesu milione evra Srbiji, a na taj način da, praktično, odnosu srpske i evropske privrede damo svoj konkretan doprinos. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Srđanu Šajnu. Reč ima dr Rajko Đurić, neka se pripremi dr Bojan Milovanović. I na listi govornika, izvinjavam se, biće govornih DS, poslanik Radoslav Milovanović, izvinjavam se gospodine Milovanoviću. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, uvažene dame i kolege narodni poslanici, vrlo sam zahvalan najpre gospodinu ministru, Saši Draginu, profesoru Zoranu Mašiću i, naročito, koleginici Gordani Čomić, što su, uprkos svemu, uspeli da unesu malo svetlosti u ovu našu salu u kojoj, inače, gospodine ministre, nedostaje prirodne sunčeve svetlosti. Upravo je ova rasprava pokazala, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, da stručna znanja mogu da smanje, čak ukinu stranačke i ideološke razlike. Odista bih bio srećan kada bismo, gospodine predsedavajući, imali prilike da se što više stručno razgovara u ovom domu. Jer, ne znam da li ima smisla, ali uprkos tome, ja se usuđujem reći, mi smo narodni poslanici a ne poslanici naših stranaka. Ukoliko uvažavamo glas naroda, onda, dame i gospodo, pogledajmo o čemu govori najnovije istraživanje. Naime, na pitanje: koji je pojedinačno najveći problem sa kojim se Srbija danas suočava, 25 posto ispitanika kaže – nezaposlenost, 21 posto Kosovo, zatim, 16 posto nizak standard, 6 posto ispitanika mišljenja je da su to ekonomski problemi, 4 posto korupcija, 4 posto kriminal, 2 posto politički sukobi i nećete možda verovati odnosi sa Hagom,, čine samo jedan posto! Ovog puta citirao sam to istraživanje u cilju ilustracije. Mi vrlo često trošimo vreme na ''patriotizam'' i slično. ''Konkurs'' za patriotizam, koliko znam – nije još raspisan. Jedna književnica, Isidora Sekulić, veliki srpski patriota, rekla je: "Ta najlepša osećanja naroda, nacionalizam i patriotizam, avaj, u Srbiji su često bili pretvarani u nemoral i zločin". Poslušajmo, dakle, savet Isidore Sekulić i ne dozvolimo da se ta najlepša osećanja pretvore u nemoral i zločin. Sada, dozvolite, da se vratimtemi o kojoj je reč. Naime, naučno gledano u filozofiji novog razvoja postoje tri ključna principa. Prvi glasi – svuda na svetu život je organizovan na istim principima. Gospodin ministar je, upravo u vezi sa tim, danas rekao vrlo značajne stvari. Drugi, to je upozorenje svetske nauke: prohtev da se iz predmeta izvuku samo koristi, neminovno vode razaranju tih predmeta. Ja bih, u skladu sa onim što je koleginica Čomić rekla, i ljudi i naroda. I treći je princip modernog razvoja: resursi ne postoje, resursi se stvaraju. Dakle, bez želje da preterano i nepotrebno, možda, trošim vreme, predlažem, gospodine predsedavajući, da se pokuša oformiti bar jedna radna grupa ili, možda, pododbor u našem Parlamentu, koji će raditi na tome. Svetski eksperti su izdvojili 44 pitanja od suštinskog značaja za naše doba. Zatim su utvrdili 27 i putem analize objasnili šta nas čeka a 21 veku. Na samo 45 stranica! Dakle, ''ne otkrivajmo više Ameriku''; sedimo i radimo. Sledeće ključno pitanje – koje se tiče i visokoškolske politike, jer će uskoro biti potrebni novi kadrovi, jeste jednostavno: od čega ćemo sutra živeti? I, evo, kompletne studije. Neću vam oduzimati vreme. Znači, pokušajmo, pre svega, kao narodni poslanici, vodeći računa o interesima naroda, o interesima naše zemlje i naše države, da vrlo ozbiljno razmišljamo i razgovaramo o pitanjima koja su odista od životnog značaja kako za našu zemlju, tako za sve naše građane. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku dr Rajku Đuriću. Reč ima dr Bojan Milovanović, neka se pripremi Saša Valjarević.
Gospodine predsedavajući, uvaženi gospodine ministre, koleginice i kolege, možda će se moja diskusija malo razlikovati od ovoga što smo do sada čuli. Već na početku moram reći da SPS podržava stav da se predložene konvencije danas i ratifikuju, odnosno da to uradi Skupština. Ono u čemu će se za nijansu razlikovati od mojih prethodnih govornika, u tome je što SPS i koncept koji ona forsira kroz svoj program, jeste da je čovek centralno pitanje, pitanje čoveka u čitavoj ovoj priči. Ja sam danas slušao pažljivo moje prethodnike, nisam čuo nijednog momenta pitanje čoveka u svemu ovome o čemu smo pričali. Zašto ovo naglašavam i potenciram? Iz prostog razloga, zato što dolazim iz opštine Raška, u jednoj opštini u kojoj je lociran Nacionalni park Kopaonik, Park prirode Golija i, gospodine ministre, ako vam nije poznato, u Parku prirode Golija postoji rezervat biosfere i u materijalu koji smo čitali kažu vaše stručne službe da postoji samo jedan i to je kanjon Tara. Ja vam kažem da postoji još jedan, vrlo značajan prirodni resurs u našem okruženju. Zašto ovo kažem? Centralno pitanje danas je čovek koji jednostavno živi sa prirodom, a tu potenciram na domicijalnom stanovništvu i na onom ruralnom čoveku koji živi danas u nacionalnom parku, ne samo Kopaonik, ali nemojte mi zameriti zato što ću malo više o njemu pričati. Neka mi ne zameri čovek, imam utisak da je on danas najugroženija, opet ponavljam, neka mi ne zameri čovek, najugroženija životinja u nacionalnim parkovima. Čovek u nacionalnim parkovima, u prirodi, u svim onim resursima i vrednostima koje Srbija ima, a verujte, Raška ih i te kako mnogo ima, danas je jedini koji je ugrožen da ostane na tim prostorima. Ovo ne kažem slučajno, jer mi se uglavnom setimo da razgovaramo o stvarima nekako izvrnutim redom. Razvijene zemlje sveta danas su podigle svoje privrede, podigle svoju industriju, našli način kako da afirmišu čoveka koji živi u nacionalnim parkovima. Mi danas imamo ljude koji se iz nacionalnih parkova iseljavaju. Odnos vlade, podsećam da sam u prethodnih šest ili sedam godina aktivno učestvovao u izradi donošenja Prostornog plana posebne namene. Podsećam da taj Plan ni za Goliju, ni za Kopaonik, ni dan-danas nije donet. To je jedna neodgovornost koja podrazumeva da će se sve ono što se dešava u takvom okruženju sigurno i isključivo naslanjati na ono što se zove Plan posebne namene. Zašto posebne namene? Zato što to nisu samo planovi nego i finansijski koncepti, odnosno odgovornost Vlade koja treba da investira u ove nacionalne parkove. Mi danas imamo ugrožene naše šume, floru i faunu iz samo jednog razloga, zato što možda i uz nedostatak sredstava, ali i nedostatak dobre volje, imamo jedno razaranje, ubrzano razaranje biodiverziteta i čitavog našeg tog biljnog i životinjskog blaga koje posedujemo. Međutim, donoseći ove planove, u toku javne rasprave i stručnih sastanaka koje smo imali, jedna osnovna anketa kada smo pitali te potkopaoničke i podgolijske ljude i seljake koji žive na tom prostoru, da li su saglasni da se granice prostornih planova prošire, dobijen je zaprepašćujući odgovor da su se branili od proširenja granica nacionalnih parkova kao ''bog đavola''. Koji je razlog? Prost razlog, zato što smo tu istu prirodu koju su ti domicijelni ljudi čuvali hiljadama godina, oni su odjednom postali uzrok i "velika" opasnost da će tu istu prirodu sa kojom su živeli hiljadama godina uništiti. Apsurdne su stvari da danas ljudi koji su u nacionalnim parkovima moraju da se iseljavaju, jer uz stroge ekološke kriterijume koje, opet i SPS i ja lično podržavam, nismo našli način kako tim ljudima da omogućimo da oni budu bogatiji i srećniji zato što žive u nacionalnim parkovima, a ne ugroženiji. Tako da, imamo regije i obode nacionalnih parkova, a u ovom momentu hajde da obiđemo celu Srbiju, u nekoj kratkoj retrospektivi, videćemo da nam najsiromašnije stanovništvo živi upravo u nacionalnim parkovima. Ozbiljna država i ozbiljna zemlja pokazuju interes, osim ovih predloženih konvencija, gde Srbija apsolutno ne zaostaje u onome što se zove jedan odgovorni i sveobuhvatni pogled, svetski pogled na standarde u ekološkoj sferi. Ozbiljna država, kažem, staje iza svih ovih planova i koncepata i to materijalnom osnovom, znači, novcem. Tako će me najbolje razumeti. Danas u nacionalnom parku imamo jednu veliku opasnost uništavanja biodiverziteta iz prostog razloga, zato što onaj rast nije usaglašen ni sa apetitima države, ni lokalnih samouprava, ali pre svega komunalna infrastruktura nije u mogućnosti da otprati ono što se ''gore'' dešava. Zato onda dolazimo u jedan začaran krug da mislimo da ćemo prirodu sačuvati na način što ćemo je ograditi i odvojiti od čoveka. Kažem, zato postoje rezervati biosfere i tačno je da se takvi standardi u rezervatima biosfere i koriste. Međutim, nacionalni parkovi i prirodno bogatstvo i blago jesu interesi sa tim Srbija treba da ide u Evropu. Znači, mi to ne možemo sakriti od ljudi. Uz najviše svetske standarde ovog momenta u sferi ekologije, to treba pokazati i svetu ali i tim ljudima, koji su najbolji čuvari tih nacionalnih parkova, da upravo oni mogu da sačuvaju tu sredinu možda bolje od nas samih. Još jednom apel na vas, gospodine ministre, da, koliko je vama moguće, ubrzate proces donošenja prostornih planova parka prirode Golija i nacionalnog parka Kopaonik. Još jedan vrlo bitan razlog koji ovde moram pomenuti, a ostaviću i mojim kolegama malo vremena, jeste taj što se mi često na našim najvažnijim mestima gde štitimo prirodu, suočavamo sa željom lokalne samouprave da ti nacionalni parkovi budu potencijal i resursi koji će nam podići standard. Podvlačim da je opština Raška devastirana opština, a da u svom okruženju ima Nacionalni park ''Kopaonik'', Park prirode ''Golija'', ima najveće rudne resurse u državi, ima smešteno kompletno kulturno-istorijsko blago. Zamislite, kada takva opština danas u Srbiji bude nerazvijena, onda to upravo ukazuje na jedan neozbiljan pristup, a pre svega države prema jednoj takvoj opštini. Zato, ako država u ovom momentu i Vlada žele da pokažu izraz dobre volje, ne samo kroz usvajanje ovih konvencija, nego da će ona zaista u svetu nekih visokih ekoloških standarda podržati ovakve projekte, evo ga dobar način da se iz sredstava NIP, već koliko sutra, a imaću to zadovoljstvo, nadam se, prijatno zadovoljstvo da ministra, gospodina Đilasa, vidim već u petak u Kraljevu i da potenciramo da se izvesna sredstva odvoje za redefinisanje, za podizanje kapaciteta i već onako izraubovanog vodovoda na Kopaoniku i kanalizacije, koja je, onakva kakva jeste, već svima poznato. Park prirode ''Golija'' možda je sada jedan od najinteresantnijih resursa, ne samo u pogledu naše brige u sferi zaštite. Radujem se zato što brigu o Goliji mogu da podelim sa kolegama iz Kraljeva, iz Sjenice, iz Novog Pazara, iz Ivanjice i to je briga i Srbije, ali u svakom slučaju i šire regionalno. Zato još i više podržavamo ovakve stavove da se konvencije izglasaju. Te konvencije treba da budu pokretači, jer su tu predviđeni najviši standardi. Koleginica Čomić je, čini mi se, pomenula ono što je, takođe, vrlo bitno, da Agenda 21 i oni visoki standardi usvajani i od strane UN, lokalne samouprave stavljaju u sam centar zbivanja. Ovakve lokalne samouprave, kakve jesu sada u Srbiji, gde je centralizacija još uvek nešto što možda nije tema ovog razgovora, nemaju sredstava da se sudare sa problemima ekološke sfere. S tim u vezi, jedna velika odgovornost je na Raški, a često se potencira kao raščanski problem, zašto nam je Kopaonik prljav, zašto smeće, zašto voda nije baš adekvatna. Kada se ima malo para, a mnogo obaveza, to ste danas rekli i potencirali, uvek nekako ostane briga i taj ekološki aspekt nekako na kraju. Još jednom podvlačim, SPS uz ovu kratku priču u kojoj sam otprilike pokušao da kažem da ipak u ovom ekološkom svetu, o čemu smo danas pričali, stavlja čoveka. Mi moramo, gospodine ministre, naći načina da svakom čoveku kome je zemlja, pre svega vekovno zemljište, na prostoru nacionalnih parkova, da budu srećni zbog toga i da im to omogući bolji standard života. A ne da se susreću sa zabranama. Znate, ne smeš ubrati pečurku, a on je brao tu stotinama godinama. Naći način –kako. Ne može se zabraniti sada stadu njegovih ovaca da izađe na ispašu, jer je to rađeno dve hiljade ili tri hiljade godina. Da li znate šta je interesantno? Priroda nam je bila najočuvanija kada je bilo puno tih ljudi seljaka. Oni su je najbolje čuvali. Bolje od svakog šumara su sačuvali naše parkove prirode. Oni su bili parkovi prirode i nacionalni parkovi, dok su ih čuvali naši dedovi. Onog momenta kada smo mi počeli nekim velikim demagoškim raspravama da čuvamo te nacionalne parkove, stigle su i prve stvari koje su ugrozile i naše okruženje i našu okolinu. Još jednom se zahvaljujem. Mislim da ste mogli iz ovoga nešto videti. Samo sam hteo da potenciram uopšte stav SPS, da se problem u vezi diskusije na temu flore i faune nikako ne može odvojiti od čoveka. Opet kažem, možda u ovom momentu treba malo više misliti o čoveku, ali svakako sa najvišim standardima u pogledu očuvanja životne sredine. Zahvaljujem.
Zahvaljujem poslaniku Milovanoviću. Izvinjavam se poslaniku Valjareviću, po Poslovniku se javio narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice i kolege poslanici, javljam se po članu 225. u vezi člana 226. Poslovnika, povedem izlaganjem prethodnika. Uvaženog kolegu sam sa pažnjom slušao. Iskoristio bih i prisustvo ministra da postavim par pitanja. Rekao bih da je izvanredno što se bavimo ovom temom, izvanredno je što smo sve tačke spojili u zajedničku raspravu, jer su vezane jedna za drugu. Shodno izlaganju prethodnog govornika, mene lično zanima da li naše prateće zakonodavstvo ima dovoljno kapaciteta da proprati sve ovo o čemu mi danas razgovaramo i da li se takvo zakonodavstvo, sa takvim kapacitetima, izvršava na adekvatan način na terenu? Kao neko ko se bavi planinarenjem i još nekim sportovima koji su vezani za prirodu, i te kako dobro znam da naše postojeće zakonodavstvo nema dovoljno kapaciteta i da se primenjuje na vrlo neadekvatan način, pa bih iskoristio prisustvo ministra da postavim i ta pitanja.
Reč ima narodni poslanik Saša Valjarević, a neka se pripremi Bojana Aleksić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, što se tiče ovog seta predloga zakona o potvrđivanju svih ovih konvencija, s obzirom na to da ću ostaviti malo vremena i ostalim kolegama, govoriću o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu, koji je podnela Vlada 23. jula 2007. godine. Čitajući ovaj predlog, koji je sigurno potekao iz vašeg kabineta prema Vladi na usvajanje, mogu da kažem da je ovaj predlog loš. Međutim, u samom obrazloženju zašto se radi po hitnom postupku, opet ste naveli da je to veoma bitno, kao i u Predlogu za Kjoto protokol, u vezi Konferencije životne sredine za Evropu, koja se održava u Beogradu od 10. do 12, da je bitno "u pravcu dobijanja finansijskih sredstava od međunarodnih organizacija za investicione projekte za izgradnju novih i rekonstrukciju postojećih objekata u našoj zemlji". Malo smo skeptični i nismo ubeđeni, mi poslanici SRS, da će baš to tako biti, a izložiću vam iz konkretnih primera zbog čega. Opština iz koje dolazim, opština Požarevac sastoji se iz dva grada, iz Požarevca i Kostolca, i 24 seoska naselja. Kostolac je, kao što sami znate, jedan od vodećih energetskih giganata uSrbiji, posle Obrenovca. Postoje tri bloka termoelektrana: Kostolac A i B i Termoelektrana "Drmno". U toku NATO bombardovanja 1999. godine grafitnim bombama bio je izbačen kompletan energetski sistem Kostolca, koji je tada veoma oštećen. Isto se desilo i sa velikim sistemom elektrana u Obrenovcu, kada su grafitnim bombama, čak i raketama pogodili one glavne transformatore za prenos električne energije. To su bila ogromna razaranja tog energetskog sistema, za koji je Republika Srbija morala da izdvoji ogromna sredstva, da bi te sisteme stavila ponovo u pogon, da bi moglo normalno da funkcioniše. Posle 2000. godine i dolaska DOS na vlast vi ste obećavali da će prijatelji iz Amerike, iz EU, da obezbede sredstva i da će se pokrenuti svi ti sistemi, da će doći do rekonstrukcije, da će mnogo bolje da se živi i mnogo bolje funkcioniše u Srbiji. Od toga nije bilo ništa, osim što smo dobili mogućnost za nove kredite, a zemlja je i ovako već bila iznurena desetogodišnjim sankcijama, tako da smo ponovo pristupili dužničkom ropstvu, jer smo se zadužili da bismo mogli ponovo sve te sisteme koji su potrebni za normalno funkcionisanje jedne države, da stavimo u normalan pogon. Ne mogu da kažem da ništa nije urađeno, ali dobili smo prošle godine samo jednu donaciju od pet miliona evra, gde su ugrađeni elektrofilteri na dimnjacima u kostolačkoj Elektrani, znači samo na jednoj. Ta elektrana služi za grejanje Požarevca i Kostolca. Ostale elektrane nisu imale sredstava, niti je ''Elektroprivreda'' imala sredstava da uloži da bi ugradila i u ostale, tako da su emisije gasova i dalje na veoma visokom nivou. Monitoring stanice ne postoji u Kostolcu. Pozvao bih vas da dođete i da obiđete grad Kostolac i taj energetski sistem, pošto je to u vašem resoru. Znam da imate u lokalnoj samoupravi nadležne inspektore koji kontrolišu to. Međutim, mislim da bi ipak trebalo vi da dođete, s obzirom na to da tu nije samo problem u samoj emisiji gasova, već ima jedan veliki ekološki problem, da kažem jedna ekološka bomba na nekih 300 hektara, a to je pepelište koje ugrožava život i zdravlje svih stanovnika opštine Požarevac, najviše Kostolca i sela oko tog pepelišta i elektrana. Naravno, to se prenosi i na Požarevac, čak i na drugi region, dolazi i do Smedereva, s obzirom na to da ruže vetrova prenose sve te čestice. Šta se dešava? Čak se i na drugu stranu Dunava pepeo raznosi ružama vetrova i kada su jake košave, tako da, maltene, u tim danima kompletan Dunav ne može da se vidi. Zagađen je i Kovin, zagađeno je i Bavanište i sva ostala sela koja se bave poljoprivrednom proizvodnjom, baštovanstvom. Mnogi poljoprivrednici su ulagali proteste kod nadležnog Ministarstva poljoprivrede, jer im se dešava da u svojim poljoprivrednim proizvodima imaju pepela, npr, kada se otvori kupus ili bilo koji poljoprivredni proizvod koji se gaji na tom delu njihove teritorije. Da bi sve to sprečili sigurno da moramo da uložimo velika sredstva. S obzirom na to da ide konkurs NIP u vezi svih projekata, npr. opština Požarevac je konkretno konkurisala u vezi sanacije postojećih deponija i za izgradnju jedne regionalne deponije. Ujedno smo konkurisali i predlagali smo da i same elektrane konkurišu, u smislu sanacije postojeće situacije u njihovim elektranama. Po izjavi najviših rukovodilaca, u termoelektranama je napravljena neka strategija od 2005. do 2014. godine, o smanjenju emisije sumpornih oksida i smanjenju ostalih štetnih gasova. Međutim, oni to sigurno sami ne mogu da sprovedu. Znači, dajem vam neko uputstvo, u smislu da se ove godine mnogo više sredstava odvoji u programiranju budžeta za 2008. godinu. Dobro je to što se krenulo sa brigom o zaštiti životne sredine i uopšte brigom o zemlji, vazduhu i vodi. Vinovnici smo da u velikim gradovima nemamo rešen ni problem otpadnih voda. Grad Beograd nema rešen program, direktno se u Dunav i Savu ispuštaju otpadne vode. Bilo bi razumljivo za glavni grad Srbije, za jednu prestonicu koja ima preko dva miliona stanovnika, da ima to rešeno. Isto tako, što se tiče odlaganja komunalnog otpada, ni u Beogradu nemaju ekološku deponiju. Što se tiče upravljanja komunalnim otpadom, ima strategija Vlade od 2003. godine, gde je planirano da se uradi 29 regionalnih deponija u Srbiji. To jeste dobro. Međutim, do sada nijedna deponija nije izgrađena. U toku je izgradnja regionalne deponije u Kikindi, gde je predsednik opštine, gospodin Blažić, već krenuo u proces izgradnje. Firma "Asa" iz Češke radi izgradnju te regionalne deponije. Inače, imamo samo dve ekološke deponije, a to su opštinske, u opštini Gornji Milanovac, to je bila donacija neke nevladine organizacije iz Norveške, a što se tiče opštine Vranje, to je isto opštinska deponija, jedina koja je ekološka – ''Meteris''. Međutim, ona ne može da zadovolji svojim kapacitetima i ostale opštine u Srbiji. Evidentan je problem da se svakodnevno susrećemo sa problemima u vezi ekologije, posebno u vezi zagađenja i zemlje, i vazduha i vode. Veliki zagađivači jesu i te deponije otpada, zbog toga što se odlaže na smetlište. To nisu deponije, mi u manjim opštinama i gradovima zovemo ih deponije, međutim, male lokalne samouprave nisu u mogućnosti, jer su im budžeti veoma skromni, da oni sprovedu, i da oni izgrade za svoju opštinu. Dobro je što je strategija Vlade da se radi to na regionalnom nivou. Međutim, malo se od toga nešto odradilo. Prethodna Vlada nije odradila ništa u vezi toga. Prošle godine, doduše, bio je konkurs za dodelu sredstava za izgradnju tih deponija i posle toga se stalo na tome. Doduše, bilo je nagoveštaja da će i ove godine preko vašeg Ministarstva biti konkurs za dodelu novih sredstava i to su jedine mogućnosti da bi mogli da sačuvamo našu životnu sredinu i da ostavimo, kao što su i pre mene koleginice i kolege rekli, za nova pokoljenja, da žive u zdravijoj i boljoj životnoj sredini.
Zahvaljujem gospodinu Saši Valjareviću. Reč ima narodni poslanik Bojana Aleksić, a neka se pripremi Marko Milenković. Ja se izvinjavam, po Poslovniku Nebojša Ranđelović, pa gospođa Vjerica Radeta, po Poslovniku.
Poštovani predsedavajući, uvažene kolege i koleginice, dame i gospodo narodni poslanici, uz izvinjenje što se ponovo javljam po Poslovniku, član 225, o ovoj tački dnevnog reda, o prethodnom izlaganju. Ja sam pažljivo slušao kolegu. On je otvorio temu ekoloških aspekata energetskog sistema Srbije. Naravno, ta tema treba da bude otvorena i da se o njoj govori, jer je ona i između ostalog jako neuređena. Ja se pitam kako da razgovaramo o ovoj temi kada sami nosioci, mislim na javna preduzeća, konkretno na ''Elektroprivredu'' Srbije, imaju jedan sasvim drugačiji odnos prema novcu koji ubiru od građana. Dakle, umesto da se bave onim što je njihov posao, oni jednostavno žmure nad aferama unutar samih preduzeća. Ja bih konkretno naveo primer "Jugoistoka" u Nišu, gde je zloupotreba vredna 666 hiljada evra na neki način zataškana, jer nije bilo nikakvih sankcija i nikakvih kadrovskih promena i nikakvih smena; niko nije ni po subjektivnoj ni po objektivnoj liniji odgovornosti smenjen, niti je po vertikali postavljeno pitanje odgovornosti svih u tom Ministarstvu, pa i samog ministra. Kako sada mi da raspravljamo o ekološkim aspektima energetskog sistema u Srbiji kada imamo takve probleme koje niko ne želi da rešava, gde su mnogo veći akteri zainteresovani kako će deliti mesta u upravnim odborima i kako će se odbraniti i kako će se obračunati sa kriminalom u sopstvenim redovima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta, a po Poslovniku se javio, takođe, gospodin Slobodan Maraš.
Dame i gospodo narodni poslanici, nemam nameru ni ja, niti bilo ko iz SRS, da u nekom drugom pravcu usmeravamo ovu diskusiju koja je očigledno, bar do sada, bila vrlo korektna i stručna, naravno svako iznosi svoje stavove i svoja viđenja i s te strane mi je žao što ovako upadam sa ovako drugom temom, ali imam obavezu jer sam vas i pre dva dana obaveštavala o stanju u Zdravstvenom centru Gnjilane. Dobila sam danas ponovo faks od novoizabranog Upravnog odbora, koga je izabrala Vlada Republike Srbije i koji je dva putapokušao da se sastane, ali direktor, izvesni Milorad Todorović, ne dozvoljava Upravnom odboru da uđe u prostorije i da počne da radi u skladu sa Rešenjem Vlade Republike Srbije. Izvinite. Javili su da je novi sastanak zakazan za danas, u 17 časova. Upravo iz tog razloga želim da obavestim i javnost, a i članove Vlade Republike Srbije i žao mi je što ovo nisam dobila ranije i zaista bih, pošto znam da Vlada zaseda četvrtkom, ovo napomenula pre podne, ali mislim da bi trebalo da vi koji ste u kontaktima sa članovima Vlade da obavestiti Vladu Republike Srbije, da tom gospodinu Todoroviću zaista neko mora da stane na put, jer on ne može biti jači od Vlade Republike Srbije. Ja sam pre neki dan rekla, a i danas, nemamo nikakvog stranačkog interesa, jer niko u tom Upravnom odboru nije član SRS, ali situacija u kojoj se inače nalaze naši građani i naši ljudi na Kosovu i Metohiji, pa još da ovakve stvari pravi neko za koga članovi Upravnog odbora kažu i znaju zbog čega ne dozvoljava da se taj Upravni odbor sastane. On im preti, preti im policijom i kaže da neće više smeti da dođu u Srbiju, a on je inače poznat po rečenici, koju je više puta izgovorio, da je Srbija njima u Gnjilanu susedna država, što je zaista strašno, pa onda govore i pišu o njegovim mnogim zloupotrebama i o nepotizmu; zaposlio je, ne znam, mnogo rođaka, prijatelja, svastika mu je sekretarica, zet statističar, šurak automehaničar, i gdegod je mogao on je svog iz najuže porodice zaposlio. Novi članovi Upravnog odbora sumnjaju da postoji još mnogo razloga i mnogo malverzacija koje bi taj Odbor mogao da otkrije i da obelodani, i iz tog razloga oni su ubeđeni da ne dozvoljava da ovaj upravni odbor počne da funkcioniše. Inače, taj gospodin, Milorad Todorović, priča dole i to u Upravnom odboru i narodu u Gnjilanu da on može da radi šta god hoće, zato što iza njega stoji DSS, čiji je, on kaže, član. Ja sada molim vas, ministre, a i ostale kolege poslanike koji učestvuju u radu o ovim tačkama dnevnog reda, da izađete načas i da pozovete vašeg kolegu Tomicu Milosavljevića i da ga obavestite o ovom problemu, pa da on zove dole, da bar danas u 17 časova, iz trećeg pokušaja, taj Upravni odbor zaseda, pa da onda konačno saznamo šta taj gospodin Todorović krije. Hvala vam lepo.
Zahvaljujem gospođi Vjerici Radeti. Po Poslovniku se javio gospodin Slobodan Maraš. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, takođe, ne bih se mnogo udaljavao od teme, ali poštujući temu koja je na dnevnom redu i poštujući rad resornog ministra, ja bih samo želeo na nekoliko trenutaka da se nadovežem na ono što je rekao gospodin Ranđelović iz LDP. Situacija koja se desila u Nišu, pre otprilike mesec i kusur dana, kada je za 666 hiljada evra oštećen EPS jeste zaista alarmantna. Umesto da se policija i pravosuđe svom svojom snagom pozabave tom temom, mi se bojimo da ćemo biti u situaciji da nam opet najavljuju poskupljenje struje. Bilo bi dobro da se spreče sve moguće malverzacije u EPS i da građani ne bi iz tih razloga plaćali veću struju. Takođe, gospodin Ranđelović je omaškom, verovatno, zaboravio da pomene da se najveće malverzacije čine pod pokroviteljstvom Vojina Lazarevića, koji je bukvalno šef energetske mafije u Srbiji i čovek koji kontroliše svu energiju i koji gospodari EPS-om. Bojimo se da onog trenutka kada bude došlo do privatizacije EPS da će to biti samo formalizovanje faktičkog stanja, odnosno da će gospodin samo formalno postati ono što već jeste. Hvala vam.
Zahvaljujem poslaniku Slobodanu Marašu. Sada ima reč narodni poslanik Bojana Aleksić, a neka se pripremi Marko Milenković.
Poštovane kolege, poštovani predsedavajući, taman sam mislila da jedan dan možemo da provedemo bez povrede Poslovnika, ali izgleda da nam je to previše postalo navika. Danas razgovaramo o jednoj izuzetno važnoj temi. Moje kolege prethodnici su veoma stručno govorili o razlozima zbog kojih treba da podržimo ove konvencije i da ih ova skupština ratifikuje. Prosto, to je nešto što će i te kako uticati na život svih nas građana Srbije, ali ne samo Srbije, nego i regiona kome pripadamo, i Evrope i čitavog sveta. Jer, Srbija nije pusto ostrvo negde u Tihom okeanu, nego je jedna evropska zemlja sa svim svojim prirodnim resursima, sa klimom koja nije samo njena. Znači, na život svih nas i te kako utiče i sve ono što se dešava u okolnim zemljama, u Evropi i čitavom svetu. Nekada je potrebno da se dese velike tragedije pa da se setimo koliko je zaštita prirodne sredine bitna za živote svih nas. Vrlo retko o zaštiti životne sredine i o problemima koji su za to vezani razmišljamo pre nego što se takve nesreće dogode. Sve češće, nažalost, imamo pojavu poplava, suša, raznih elementarnih nepogoda, požara, sve češće čujemo priče o lovokradicama, o zloupotrebi naših životinja, o švercu naših životinja. Sve češće slušamo o tome kako se bez potrebe seče šuma, a onda se čudimo zbog čega nam se dešavaju poplave. Baš, kada je reč o Karpatima svi smo svedoci strašnih poplava koje su se desile u proteklih nekoliko godina i koje su direktna posledica seče šuma u Karpatima. Zbog toga je veoma potrebno da se svi ozbiljno pozabavimo ovim problemima, da počnemo da razmišljamo o nama samima, o našoj deci, o tome kakvu im to zemlju ostavljamo. Da se setimo da je 20. vek bio vek najveće industrijalizacije, da su ljudi učinili velika zlodela prema prirodi, da smo počeli žestoko da trpimo posledice tih naših zlodela prema prirodi, da smo u opštoj trci za industrijalizacijom, za sticanjem materijalnih dobara, u jurnjavi za poslom, zaboravili da treba da se osvrnemo oko nas, da pogledamo u drveće, u ptice, u životinje, da pogledamo u našu decu i da razmislimo o tome kakvu vodu piju, kakav vazduh udišemo i da počnemo vrlo ozbiljno o tome da mislimo i s tim u vezi nešto da radimo. Dobro je što se Ministarstvo za ekologiju poslednjih nekoliko godina ozbiljno bavi ovim problemima, ali treba da nastavi i treba puno toga da se uradi da bi se popravila šteta koja je već napravljena, ne samo u Srbiji nego širom sveta.
Reč ima narodni poslanik Marko Milenković, a neka se pripremi Vidoje Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predloženo potvrđivanje Konvencije o proceni uticaja na životnu sredinu u prekograničnom kontekstu u smislu neizazivanja negativnih prekograničnih uticaja i nije tako sporno, kolika je sporna nebriga države o sopstvenoj životnoj sredini, nebriga o zdravlju ljudi na ugroženim područjima, te bavljenje uzrocima a ne preventivnim aktivnostima. S tim u vezi osvrnuću se na situaciju u Topličkom okrugu, gde je, na primer, Blace u samom centru, usled nedostatka deponije i kontejnera, zatrpano smećem, ili Kuršumlija gde je jedna divlja deponija tik uz zgradu opštinskog suda ili u Žitorađi, odmah pored zgrade opštine. Zbog takvih i sličnih stvari više puta je dolazilo do epidemija žutice, te bi umesto usvajanja evropskih povelja trebalo preduzeti hitne i konkretne mere u cilju sprečavanja daljih zaraza. Ni situacija u Srbiji nije bolja, kada je aktivnost države u pitanju i još vam je potreban neki odnarođeni lokalni knez kakav jepredsednik opštine Žitorađa, Staniša Đokić, da situacija bude krajnje zabrinjavajuća. Naime, opština Žitorađa je u 2006. godini u dva navrata bila jepogođena strašnim poplavama i gradom. Posebno su oštećeni Đakos, Pejkovac, Samarinovac i Držanovac, mesta sa najplodnijim zemljištem Dobričkog kraja u kojima su osim apsolutno oštećenih useva poplavljeni i svi bunari sa pijaćom vodom. Napominjem da su ovo sela bez izgrađenog vodovoda. Iako Skupština Opštine Žitorađa jednoglasno donosi Odluku o kupovini muljne pumpe da bi se bunari sanirali, Staniša Đokić, član Nove Srbije, sprečava kupovinu, pa i nakon druge Odluke Skupštine o kupovini do današnjeg dana ostaje dosledan u samovolji i beskrupuloznosti. Dalje, u vidu hitnih pomoći za saniranje šteta nastalih usled elementarnih nepogoda od Republičke Vlade opština dobija iznose od 3 miliona i 10 miliona dinara. I šta radi Staniša Đokić? Hladno preusmerava 3 miliona za redovne potrebe izvršenja budžeta kao da se ništa nije dogodilo, kao da narodu cvetaju ruže, a iznos od 10 miliona samo iz njemu znanih, "poslovnih razloga'' prenosi na račun Javnog preduzeća ''Direkcija''. ''Direkcija'' mu posle tri meseca ceo iznos vraća nazad, da bi on deo tih sredstava preneo osnovnoj školi, centru za socijalni rad, sportskoj hali, narodnoj biblioteci i nekoj privatnoj knjigovodstvenoj agenciji, koja se ne slučajno nalazi u prostorijama njegove privatne firme. Na stranu što je šest meseci nakon dobijanja sredstava trebalo da se Ministarstvu finansija podnese izveštaj o utrošenim sredstvima. Tu ga u potpunosti razumem zbog čega to nije uradio, jer šta je mogao da napiše kada je šetao sredstva sa računa na račun, kraduckajući ovde i onde, dok su oštećeni građani kojima su domaćinstva i zasađene njive poplavljeneod strane Đokića obmanuti po ko zna koji put. Kada je zaštita životne sredine i zdravlje ljudi u pitanju izneću vam problem stanovnika najgušće naseljenog naselja Grivac kojima je isti taj Đokić od 6 miliona namenskih para izgradio samo 1300 metara kanalizacije, a građani naselja su od sakupljenih 2 miliona i 700 hiljada izgradili 2500 metara kanalizacije. Sada Đokić ne želi da završi započeti posao jer nakon magičnog nestanka velikog dela od onih 6 miliona on smatra posao završenim. Pitam vas ima li kazne, osude za ovakve kriminalce koje ne boli muka i problemi našeg naroda nego pokušavaju na njegovoj nevolji da napune džepove? Kada je reč o potvrđivanju Konvencije o očuvanju evropske divlje flore i faune i prirodnih staništa i Konvencije o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja, neću pričati o DOS-ovskom ministru Draganu Veselinovu i njegovom švercovanju ptica. Da li je to kriminal i lopovluk? Da li taj kriminal ima ime i prezime ministra i šta je sa tim bilo? Do danadanašnjeg dana ništa, to narod vrlo dobro zna. Govoriću o nekad čistoj reci Toplici u koju se ulivaju vode sedam banja, o uništavanju njenog biljnog i životinjskog sveta u više navrata, velikom pomoru ribe u reci koja je danas okvalifikovana sa četvrtim stepenom zagađenosti. U Toplici više nema školjki, rakova i vretenara, sve je manje autohtonih riba jer je samo u jednom naletu 17. i 18. jula ove godine nizvodno od Kuršumlije uginulo više od 10 tona ribe. Podsetiću vas i na pomore ribe u Timoku kod Knjaževca, u Moravici kod Soko banje, Skrapežu kod Požege, Rasini kod Brusa, uglavnom usled velike koncentracije amonijaka, fenola, velikog broja masti i ulja čije su količine nekada prelazile i bile više i do 50 puta od onih koje ribama ne smetaju. Jedan od zagađivača o kojem se dosta pisalo, Drvni kombinat ''Kopaonik'' iz Kuršumlije, koji je pre privatizacije imao 1800 radnika početkom 2007. spao je na ispod 800 radnika. Posle 2000. godine odnos Vlade prilikom privatizacije očitavao se u neredovnim isplatama ličnih dohodaka, smanjenju broja radnika, smanjenju obima proizvodnje, ali sve većim zagađenjem životne sredine jer je i pored ugradnje opreme za prečišćavanje otpadnih voda dolazilo do ekoloških katastrofa Toplice. Prelaskom na kotlove na piljevinu, čak je došlo i do aerozagađenja što ranije nije bio slučaj. Trenutno fabrika ne radi. Naravno, kada se sve to desi utvrđivanje nastale štete je manje značajno, a rešenje svakako nije zatvaranje fabrika i otpuštanje ljudi s posla već iznalaženje načina o ugradnji i korišćenju savremenih ekoloških postrojenja i filtera za prečišćavanje otpadnih industrijskih i komunalnih voda. Time vi i vaša Vlada treba da se bavite gospodine Dragin, a ne slepim usvajanjem evropskih konvencija o zaštiti njihove životne sredine. Hvala najlepše.
Reč ima narodni poslanik Vidoje Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Vitomir Plužarević.
Poštovani potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi danas imamo na dnevnom redu predlog seta zakona o potvrđivanju konvencija. Neću ih nabrajati po redosledu, zato što smo čuli od prethodnih govornika i čuli smo u uvodnom obrazloženju gospodina ministra šta je cilj svih ovih konvencija i želim samo da ponovim da će SPS glasati za potvrđivanje svih navedenih konvencija, jer jedno od veoma značajnih pitanja jeste pitanje zaštite životne sredine. U navedenim konvencijama govoriću u zajedničkom kontekstu. Određeni su uglavnom zajednički ciljevi, borba protiv mogućih posledica, ublažavanje posledica, zatim poštovanje principa, obaveza ugroženih, obaveza razvijenih zemalja, donošenje akcionih planova, međunarodna saradnja, izvori finansiranja, dostavljanje informacija i jednostavno rečeno odlučivanje. Ono što želim posebno da istaknem, jedno od važnih pitanja, kako sam i rekao, a to je zaštita životne sredine gde SPS stavlja odnos čoveka u prvi plan prema prirodi. Mislim da je naše Ministarstvo za životnu sredinu i sama država, odnosno Vlada, i prethodna Vlada donela određeni set zakona koji uređuju pitanje zaštite životne sredine i najavila je jedan određeni broj podzakonskih akata i jedan broj zakonskih akata sa utvrđenim rokom. Veoma je bitno da konkretno naša država analizira taj društveno-ekonomski uticaj na zaštitu životne sredine, koja upravo vrši pritisak na životnu sredinu i izaziva posledice po zdravlje ljudi i to na kraju proizvodi i povratnu reakciju ljudi, a iz tih povratnu reakciju životne sredine prema tim društveno-ekonomskim tokovima. Naša obaveza upravo jeste da utvrdimo i uticaje na zagađivanje životne sredine, pre svega od strane energetike, saobraćaja, poljoprivrede, šumarstva, industrije, turizma itd. Bitan segment je i utvrđivanje potencijalnih zagađivača emisije štetnih gasova u vazduhu, otpad, komunalni otpad, industrijski otpad, pritisci na šume, lov, ribolov itd. Ocenu stanja svega toga, reakcije, a reakcije proizvode pre svega, reakcija države, putem zakonodavnih akata, tj. donošenja zakona. Mi imamo doneta četiri zakona, Zakon o zaštiti životne sredine, o strateškoj proceni uticaja na životnu sredinu, Zakon o integrisanom sprečavanju i kontroli zagađivača. Bitan jedan segment koji treba pomenuti jeste finansiranje, inspekcijska kontrola i donošenje strategijskih planova. Mislim da je država učinila određene pomake i donela određene strategije i nama je poznata strategija o otklanjanju otpada. Međutim, želim da prilikom nedavne rasprave o Kjotu, bio je prisutan ministar, malo da ublažim nastup ministra u jednom pravcu. Slažem se da za potencijalne zagađivače treba primeniti i pozitivne propise, pogotovo oni koji na preventivne ukazane mere ne reaguju. Želim isto tako da kažem da bi bilo mnogo štetno ako bi prebrzo donosili takve odluke zbog zatvaranja proizvodnih kapaciteta, zbog gubljenja radnih mesta. Mislim da tu treba da budemo malo više obazrivi i ja računam da ćete tako ubuduće raditi. Još jedan moj poziv jeste kada je u pitanju otklanjanje otpada. Država je uradila, odnosno donela Strategiju otklanjanja otpada, gde smo se usredsredili na regionalne deponije. Pozivam vas, gospodine ministre, da li kroz vaš Fond, da li kroz Nacionalni investicioni plan, da pomognete i ubrzate ove aktivnosti u smislu izgradnje regionalnih deponija, a da inspekcijske službe ipak imaju u vidu, jer 95% opština ima smetlišta, a nema uređene deponije i nemojte da kažnjavaju javna komunalna preduzeća. Ne branim ih, ali moramo preventivno i zajednički raditi. Ono što želim da kažem još bitno – da li države, mi ćemo potpisati ove konvencije, vode zajednički brigu o zaštiti životne sredine? Ne. Primer jeste NATO bombardovanje i agresija koja je izvedena na nas, veliki broj projektila sa osiromašenim uranijumom. Mislim da imamo dvostruke aršine kada je u pitanju ponašanje država, kada je u pitanju članica NATO i ja pozivam ministra da na ovoj Šestoj ministarskoj konferenciji ima pravo i obavezu da traži od svih ministara koji budu prisutni da ovo pitanje, kroz obavezno finansiranje i traženje dodatnih finansijskih sredstava, pokušamo u našoj zemlji da razrešimo. Takođe, korišćenje prirodnih resursa, cementare, treba kroz određena sredstva, kroz određene takse, naplatu korišćenja prirodnih resursa, to usredsrediti na rešavanje ovih problema. Još jedno pitanje u okviru evropske konvencije o očuvanju evropske flore i faune. Želim da naglasim da u opštini Ljubovija imamo jedan prirodni rezervat kanjon Trešnjice, sa izuzetno retkom vrstom ptice, beloglavi sup. Mi smo podneli jedan zahtev za utvrđivanje starateljstva, odnosno gazdovanja. Mislim da najbolje možemo mi to učiniti, ne neko drugi iz Valjeva, ne želim to da kritikujem, već smo uputili Ministarstvu da donese izmenu Uredbe i poveravanje starateljstva nad beloglavim supom kanjona Trešnjice u Ljuboviji. Pozivam vas da u tom delu, ako možete učinite. Zbog vremena za svoje kolege, toliko.
Reč ima narodni poslanik Vitomir Plužarević, a neka se Vladan Vučićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je ovaj čitav set, odnosno ovih pet zakona za zaštitu čovekove sredine na dnevnom redu i mi smo uglavnom ovako malo komentarisali, a ja ću se najviše zadržati na dezertifikaciji, odnosno na toj oblasti. Zašto? Šumar sam po vokaciji, dolazim iz Nacionalnog parka i mogu da dam neki doprinos vezano za tu Konvenciju. Ovo je jedan u nizu međunarodnih ugovora i konvencija koji su morali biti doneti mnogo ranije. Koji su to uslovi bili negativni za ranije donošenje ove konvencije? To su moja pitanja. Suša je opasnost za sve države. Ta pojava se u međunarodnom rečniku i stručnoj nomenklaturi determiniše kao dezertifikacija. Širenje pustinje u svetskim razmerama postaje trend. Taj trend, nauka, čovečanstvo treba da zaustavi savremenim metodama. Lokalne zajednice, zajedno sa državom, treba da preduzimaju mere kako bi što manje bilo ovakvih i sličnih problema. Ova konvencija je usvojena 1994. godine u Parizu. Ta godina je za nas bila teška jer smo mi tada sanirali državu, koja je izašla i nalazila se još u stanju razrušenih ljudskih i državnih odnosa, pa znamo kako je to bilo. Ovu konvenciju je ratifikovalo 190 država u svetu i Evropska unija. Dezertifikacija je degradacija zemljišta kao posledice raznih faktora poremećaja klime i ljudskih faktora. Čovek svojim pozitivnim delovanjem na sredinu u kojoj živi može da smanji ovaj proces dezertifikacije, Kako? Ako bude cela zajednica to želela tada i pojedinac može da doprinese tom procesu, da se smanje procesi dezertifikacije. Koji pojedinac? Svaki na svom poslu i šire. Da li je ta oblast poljoprivrede, šumarstva, vodoprivrede, meteorologije, a sada meteorologija ide tako daleko da se stvaraju veštačke kiše na omeđenom prostoru sa srebrojodidom. Ekonomski bolje stojeći države imaju i fondove za ovu oblast, a mi smo tek na početku, odnosno mi se sada tek priključujemo. Nadam se da ćemo i mi u ovakvu i njoj sličnu oblast ulagati. Nekada su se isušivale močvare i pretvarale u poljoprivredno zemljište, to sad isto treba da se radi i u suprotnom smeru, da pustinje pretvaramo opet u poljoprivredno zemljište. Mi, Srbi, smo u poslednjem i prethodnim vekovima imali stalno migracione tokove, a taj narod nije u stanju da se bavi ovom pojavom na svetskom nivou iz opravdanih razloga. Statistika beleži da je 33% naše planete ugroženo dezertifikacijom, na kojoj živi oko 250 miliona stanovnika. Šta mi kao država treba da učinimo da ovaj proces bude kod nas što manji: sačuvati postojeće šumske fondove i pretvoriti sva neplodna u plodna zemljišta, a niske šume pretvoriti u visoke šume. Ako znamo da jedan metar kvadratnog šumskog zemljišta zadržava 100 litara vode, ovde je to stelja kao sunđer i ona je taj recipijent vode. Ako nekim slučajem dođe do pustošenja šuma, a to je zakonom zabranjeno, na tom i takvim mestima se odmah pojavljuje erozija kao predvorje dezertifikacije. Ja ću vam navesti jedan primer koje su štete nama naneli neprijatelji za vreme bombardovanja 1999. godine. Oni su tražeći ciljeve po Fruškoj gori i širem okruženju bacili na desetine hiljada bombi, koje su na površini od 9.000 hektara šumskog zemljišta i visokih šuma, šuma Fruške gore načinili veliku materijalnu štetu i time omogućili da dođe do poremećaja vodnog, vazdušnog i zemljišnog režima, tako što su čitav taj region prosto rastresli – potresli zemljište i vodne tokove usmerili u novim pravcima, a biljke ostale na minimumu da koriste te resurse. Tako su nama, eto, i članovi tih međunarodnih konvencija činili "dobra",koja su povezana sa ovom temom dezertifikacije. Država Srbija kada bude član ove konvencije imaće razlog i mogućnost da preko svojih organa u ovoj konvenciji traži odštetu od NATO pakta, kako bismo mogli da saniramo sve vidljive i nevidljive štete koje su nam učinili ti vaši prijatelji. Zašto to govorim? Baš, ovih dana u Srbiji se organizuju kojekakvi kružoci, tribine na temu kako mi treba da prihvatimo kako naš narod želi i hoće da primi u prijateljski zagrljaj tu misiju, odnosno da mi priđemo NATO alijansi, a to im pomažu i čine kojekakve nevladine organizacije i naši prevodioci, koji ubeđuju građane kako je to dobra stvar. A mi danas treba da usvojimo i prihvatimo ovu konvenciju, koja je deo i njih samih. Zašto? Njihove države su nas bombardovale. Rudokopi čine veliki problem vezano za dezertifikaciju. Koji je to problem? Pa, to je beočinska fabrika cementa "Lafarž". To je francuska kompanija koja je kupila fabriku, zgrade, mašine i sve što je bilo u tom gigantu. Sve su kupili, ali zemljište i rudno bogatstvo nisu mogli kupiti. To je jedan od problema pred kojim država sada ćuti i ne reaguje, jer ovaj problem je povezan sa procesom dezertifikacije čitavog regiona na južnoj padini Fruške Gore. Kad oni završe sa iskopavanjem, odnosno oni sada već remete vodne režime na okolnom poljoprivrednom zemljištu i sve to rade bez bilo kakve nadoknade materijalne štete državi ili individualnim poljoprivrednim proizvođačima, koji su neposredne komšije. Zaustavite takve i slične procese ovim konvencijama, za koje se danas zalažete. Zakonom o zaštiti životne sredine se obezbeđuje održivo upravljanje prirodnim vrednostima, kroz planiranu izgradnju, zaštitu prirodnih vrednosti. Ovim zakonom vi možete dosta toga da uradite, a čime smanjujete procese dezertifikacije u Srbiji. Pre desetak i više godina u Vojvodini je izrađen program o vetrobranim pojasevima, koji je imao za cilj da zaustavi najsitnije čestice (koloidne) koje su najhranljivije u sistemu zemljišta. Te čestice su snagom vetra odlazile u nepovrat sa lica mesta. Mi šumari smo to hteli i danas želimo da podignemo te zaštitne vetrobrane pojaseve koji to mogu da zaustave. Izneću samo neke pokazatelje koji su vrlo bitni: dezertifikacija je opustinjavanje, našim rečima rečeno. Zakon o komasaciji je ostavio mogućnost da se vetrobrani pojasevi podignu i to izgleda ovako: u Vojvodini je šumovitost danas ispod 5%, a optimalni uslovi su 14%, odnosno ovi parametri se izračunavaju tako što se 2% od ukupne površine uzima kao optimalan procenat po glavi stanovnika, to iznosi 0,16 hektara. Šumovitost Srbije danas iznosi 25-27%, a optimalni procenat treba da bude 40%. Ovim planom, mislim na Vojvodinu, planirano je da se pošumi godišnje 3.500 hektara, odnosno do 2005. godine bi trebalo da se pošumi još 170.000 hektara, tako da bi na kraju ovog projekta ovi pojasevi bili zastupljeni sa 308.000 hektara i tada bi procenat od 14% šumovitosti bio ispunjen. E, ti pojasevi se ne održavaju a negde su i posečeni, pa ukupno stanje nije baš dobro. Dezertifikacija počinje kad padavine budu ispod 300 mililitara po kvadratnom metru, a vetrovi duvaju jačinom od 40 metara u sekundi na mahove. U Vojvodini je zabeleženo da vetrovi duvaju 100 dana u toku godine i ta eolska snaga je vrlo velika. Govorio sam o najsitnijim česticama koje se odnose: to je humus, azot, fosfor, kalijum i time se gubi plodnost takvog zemljišta. Navešću jedan primer iz merenja i analize profesora doktora Ljubomira Letića, sa Šumarskog fakulteta, koji je svojim istraživanjima pokazao i dokazao da je vetar za jedan dan u jednoj merenoj parceli ostavio takvu pustoš, tako što je iz tog voćnjaka izneo 195 tona najsitnijih čestica koje su prenete na neku novu lokaciju, ta veličina prenetog materijala meri se u kubnim metrima, 134 kubika. Pošto mi vreme ističe, imam samo da kažem dve rečenice vezano za migracione puteve. Migracioni putevi su i u Srbiji i u svetu prekinuti. Čime su prekinuti? Pa, prekinuti su autoputevima, brzim prugama i svim infrastrukturnim gigantima. Kod nas autoput Beograd-Zagreb, autoput Beograd-Skoplje. Samo da vam kažem, nekada su tim migracionim putevima hodili jeleni. Koji jeleni? Evropski jeleni. Oni su se kretali po čitavom regionu i sada više tih evropskih jelena nema ni na Fruškoj Gori, a bilo ih je nekada na tom prostoru 2.000. Nadam se da će država, odnosno vlast da će želeti da vrati te jelene na Frušku Goru. Ja, kao šumar sa Fruške Gore ću se zalagati. Status endema i relikt Evrope, to je Pančićeva omorika. Tu Pančićevu omoriku moramo zadržati, reprodukovati. U kom smislu? Česi imaju na hiljade hektara te kulture Pančićeve omorike, a mi je imamo samo u hortikulturnim baštama. Poslednji komentar, nacionalni parkovi Srbije moraju biti reperi ovih konvencija, a šumarstvo rasadnik svih tih tema. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vitomiru Plužareviću. Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je vrlo važan set zakona koji ova skupština treba da ratifikuje, tj. konvencije. Sve ove konvencije imaju samo jedan cilj, a to je očuvanje životne sredine. Zašto je očuvanje životne sredine bitno i očuvanje flore i faune, kako zbog očuvanja flore i faune, tako je bitno i zbog samih nas. Naravno, od životne sredine zavisi i kakav će nam život biti u sredini u kojoj živimo, a zavisi, takođe, i kakav će nam život biti u budućnosti. Život može biti zagađen životnom sredinom bolestan, a može biti ako je dobra životna sredina i zdrav. Tako, može nam biti i bolesna budućnost ako ne razmišljamo o sredini u kojoj živimo i ako tu sredinu ne čuvamo i ne poštujemo već na neki način svojim nesavesnim poslovanjem, radom i ophođenjem prema prirodi i životnoj sredini, ugrožavajući nju, ugrožavamo i sebe. Ja bih da objedinim, da ne pričam ništa posebno, već ovu diskusiju da objedinim u jednu celinu i da ipak to na neki način približimo nama, da približimo građanima Srbije. Srbija je zemlja koja ima dosta problema sa svojom životnom sredinom. Budite sigurni, ministar ima težak zadatak i bili bi mi nepošteni ljudi i pojedinci ako bi očekivali da sve probleme ministar sadašnji reši u svom mandatu. To je prosto nemoguće iz više razloga. Zato što mi kao ljudi moramo da menjamo prvo sebe, moramo da menjamo svoju svest, da menjamo način ponašanja, poštovanja prirode životne sredine, tj. da menjamo naš odnos nepoštovanja prema životnoj sredini u kojoj živimo. Da bi se to uradilo pored promene svesti, što mislim da je najbitnija stvar, potrebno je i mnogo novca i sredstava za koje sam siguran da Srbija u ovom trenutku i ovaj budžet nije u stanju da obezbedi. Mnogo se očekuje od ovog budžeta, mnogo se očekuje od ovog ministra u nadi da on to sve može promeniti, a da mi ne pokušamo da menjamo sebe. Teško. Srbija danas, otprilike u Srbiji 120 hiljada ljudi boluje od malignih bolesti. Dobar deo tih malignih bolesti može se upravo prepisati ili podvesti da deo uzroka ili veći deo uzroka malignih oboljenja jeste upravo nezdrava životna sredina. Kako mi to zagađujemo? Kroz pijaću vodu, kroz nepoštovanje vodotokova, kroz, možda, neupućenost, neznanje, neobaveštenost ili nemara korišćenja pesticida, što je vrlo zastupljeno u Srbiji, na neki način su dostupni svima, jeftini su, a zbog neznanja se nemilice u ogromnim količinama koriste, a to opet ugrožava životnu sredinu, samim tim ugrožava i nas. Samo 30.000.000 ljudi oboli godišnje od novih malignih oboljenja u Srbiji, a što je opet, naravno, kada sada prebacite to pored tragedije koja se dešava građanima Srbije, pogotovo u porodicama kojeimaju takve slučajeve, porodice koje imaju obolele u svom okruženju, a još tragičnije za same obolele, možete zamisliti koliko to košta državu Srbiju, naravno, otklanjajući posledice, pokušavajući da se ti ljudi leče, košta premnogo i zato ono što je bitno, to je da menjamo našu svest i da poštujemo prirodu, životnu sredinu u kojoj živimo, da bi nam život bio zdraviji, komotniji, a sigurno i jeftiniji. Ova zemlja ima puno mesta gde treba uložiti određena sredstva. Putujem svakog dana Kragujevac – Beograd. Reći ću vam da sam na tom putu ''Koridor 10'' primetio nešto što nije uobičajeno za druge puteve u toj meri, ali vidim da se i tu slika menja. Videćete stotine ljudi u narandžastim odelima koji čiste autoput, i zelene kese, ogroman broj zelenih kesa pored autoputa. Putevi Srbije to dobro rade, ali se postavlja pitanje zašto to rade svakog dana. Zato što mi nećemo da promenimo svoju svest već nam je mnogo lagano da otvorimo prozor, da očistimo deo prostora, svoj automobil, da istresemo pikslu i da kroz prozor izbacimo kesu ili čašu jogurta, soka itd. Ne razmišljamo i dobro je što stotinu ljudi to radi, ima svoj posao, prima lični dohodak, izdržava svoju porodicu, ali ne razmišljamo da taj ogroman broj ljudi koji je svakodnevno na jednom rutinskom poslu skupljajući naše papiriće, da ti ljudi mogu raditi nešto drugo i ta sredstva koja se ulažu mogu biti uložena u očuvanje životne sredine na jedan drugačiji, celishodniji i zdraviji način. To govori o našoj svesti. Želim da kažem ovde da pored usvajanja ove konvencije, što je vrlo bitno, što nas svrstava u civilizovan svet, što nas povezuje sa Evropom, što je naravno jedan preduslov u krajnjoj liniji za promenu našeg zakonodavstva sutra, da ćemo i mi usvajati ovo i usklađivati naše zakonodavstvo sa zakonodavstvom Evropske unije, što je celishodno i vrlo bitno za zemlju Srbiju. Srbija ima dosta zakonskih rešenja po kojima nešto može raditi, ali nisam siguran da se ta zakonska rešenja baš primenjuju, u svakom slučaju, ili su ta zakonska rešenja, da kažem, mekana, dosta liberalna. Naveo bih neke stvari koje se u Srbiji dešavaju. Nisam siguran da civilizovana Evropa neke stvari može čak i da shvati i da razume. Ja sam ribolovac, vrlo često idem na pecanje. Mogu vam reći da ono što se kod nas dešava, a evo i ovde se to navodi, sad kaže kako se sve uništava taj ribolovni fond, pa kaže – eksplozivom, vatrenim oružjem, otrovima, anestetici, elektricitetom, odnosno naizmenična struja, veštački izvori svetlosti itd. Znate, kada se to desilo pre jedno 4, 5 ili 6 godina, koliko ima, u Švedskoj kada je jedan naš sugrađanin tamo pokušao da lovi ribu strujom, kada su ga oni tamo priveli, uhapsili, jednostavno nisu mogli da mu sude jer njihovo zakonodavstvo nije predvidelo takvu vrstu krivolova. Onda, pošto nisu mogli da ga strpaju u zatvor vodili su ga na psihijatriju. To, pravo da vam kažem i jeste za psihijatriju, ali to je svakodnevni slučaj u Srbiji. Tako mi uništavamo svoju faunu, tako mi uništavamo taj ribni svet i dokle doseže ta ljudska glupost, a kazne su strašno neprimerene, male, blage, prosto na neki način stimulišu ljude da se bave takvim radnjama. Vi imate sada jedan moderan način krivolova, koji se ogleda u spuštanju plinske boce u vodu. To je jedan moderniji, bešumni način krivolova i mogu vam reći da se mnogi ljudi izdržavaju na taj način. Sankcije, kazne su vrlo male. Neko od kolega je pomenuo za ono dešavanje šverca ptica. Pazite, hiljade i hiljade ptica neko ubije da bi od njihovih jezika napravio paštetu, ali ja nisam čuo da je neko za to osuđen 10, 15 ili 20 godina robije. Dokle mi ne budemo promenili naše zakonodavstvo onda ćemo mi tu situaciju imati, jer se svest čoveka, pojedinca, može samo menjati kroz represiju, kazne i sankcije. Ja kao poslanik Nove Srbije se zalažem i poslanička grupa Nove Srbije da te kazne i sankcije upravo za tako enormno drastično uništavanje prirode i ekologije budu drastično primirene onim štetama koje se i nanose prirodi. Ono što je vrlo bitno reći jeste da Srbija, takođe, ima premnogo deponija. Tačno je da taj deo mora da reši lokalna samouprava u lokalnim delovima. Naravno, Ministarstvo mora to, takođe, da pomogne svojim finansijama. Zato je i važno da budemo sastavni deo civilizovanog sveta, da prihvatimo ove konvencije, da prihvatimo sutra usklađivanje zakona koji će omogućiti zdravu sredinu, zdrav život, boljitak, da jednostavno gradimo jednu drugačiju budućnost, jednu zdravu budućnost. Danas je ovde mnogo lako izaći i kritikovati, postoje neki ljudi, pojedinci, ne kažem svi, ali neko je spreman da kritikuje ako Vlada da ovde neki predlog pa makar to bilo, spremni su da kritikuju i zašto je voda mokra ili zašto je gas bez boje, mirisa i ukusa. To je iz jednog prostog razloga što mi teško menjamo sebe, teško menjamo svoju svest, teško menjamo način politike kako se mi to bavimo politikom i kako mi spoznajemo tu politiku i kako je mi uopšte posmatramo. Mi mislimo da ta politika – što gore, to bolje, da je to politika koja će rezultirati možda trenutno jednoj nekoj opciji, pojedincu da dobije koji politički poen. Naravno, nismo svesni da činimo svima nama loše, da činimo loše našim porodicama, budućem naraštaju u ovoj zemlji, a vreme će proći. Pitaćemo se sutra kada ne budemo bili poslanici – a, gde nam prođe vreme, ne uradismo baš ništa. I tako nekako iz generacije u generaciju Srbija sve manja, sve jadnija, sve siromašnija, da ne kažem sve gora samo zato što mi nismo spremni da u nekim zajedničkim projektima, koji treba da nam omoguće budućnost, imamo zajedničku inicijativu da to odradimo, a da imamo naravno različita mišljenja po pojedinim stvarima kako i na koji način odraditi. Mi danas možemo kritikovati Kragujevac, ja sam Kragujevčanin, jedan veliki metalski kompleks, industrijski centar i danas je Kragujevac treći grad po aero zagađenju u Srbiji. Mi možemo sada ministra ovde da pritisnemo, dakle, šta je ministar uradio, a šta ste uradili, pa šta ćete da uradite itd. Ali, nije ministar gradio ta postrojenja koja čine ta zagađenja, standardi nekada ranije kada su te fabrike građene nisu bili takvi da naravno čine one koji danas traže ovo visoko poštovanje tih standarda u cilju smanjenja zagađenja. Nisu postojali ti filteri koji danas postoje i nisu postojali mnogi mehanizmi koji su mogli da omoguće da to bude drugačije. E sada, Kragujevac kao industrijski centar gradio se od 1945. godine. Nema tih standarda, treba to primeniti sada, ali se nalazite sada pred jednim problemom. Ako naložite zatvaranje jedne firme onda naravno imate problem ugroženih građana koji tu treba da rade, primaju lične dohotke. Borite se za svako radno mesto, a nemate sredstava da možete iz budžeta isplatiti da svi poštuju te visoke standarde i da naravno napravite jednu sredinu ekološki zdravijom. Tako da, pred nama su veliki problemi. Nije bitno kako smo mi, da li smo ih nasledili, ali mi te probleme moramo rešavati. Zato mislim da ne treba kritikovati ono što je bilo i u našem vremenu kada smo mi bili na vlasti, mislim na one političke grupacije koje su u nekom prethodnom periodu bili, već da zajedničkim snagama, ono što je zdravo, što je dobro, što obećava budućnost, podržimo i da izguramo da bi nam sutra budućnost i sredina u kojoj živimo bila zdravija. Na kraju da kažem, očekujem da će ministar posle svih ovih, a bilo je mnogo konstruktivnih diskusija, sigurno sagledati šta je njegova mogućnost da učini da nam život u Srbiji bude zdraviji, da inicira promenu i primenu, dosledniju primenu određenih zakona koji su danas na snazi, a mislim na one zakone za koje je glasala ova skupština u bilo kom periodu i da naravno inicira i promenu određenih zakona koji će one ljude koji uništavaju životnu sredinu i našu budućnost sankcionisati na jedan pravi i adekvatan način, finansijski, naravno, ako treba i primerenom zatvorskom kaznom. Ne očekujem da će ministar sve ovo što smo mi danas ispričali moći da reši, ali sam siguran da će u cilju zajedničkog boljitka jedne zdravije sredine učiniti ono što može, a vidim da su i poslanici dali takav doprinos. Zato će poslanici Nove Srbije dati svoj doprinos i glasati za ovaj set zakona podržavajući ministra i njegov napor da nam Srbija bude lepša i zdravija. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vladanu Vučićeviću. Poslovnik reklamira narodni poslanik Lidija Vukićević.
Poštovani poslanici, poštovani građani, ja bih evo htela da kažem, slušajući današnje diskusije čula sam o tome kakav bi trebalo da bude civilizacijski odnos prema prirodi, kakav bi trebalo da bude civilizacijski odnos prema divljim životinjama, prema ribama, prema pticama. Čini mi se da bi trebalo spomenuti i jedan ogroman, veliki, i kako sada stvari stoje, nerešiv problem, a to su psi lutalice i mačke na našim ulicama u svim gradovima Srbije. Na početku moram da se ogradim i da kažem da je možda eto malo neprimereno govoriti o nezbrinutim životinjama, s obzirom na to da postoji veliki broj ljudi koji nemaju krov nad glavom i veliki broj nezbrinute dece, međutim pošto je tema zaštita životinja i ekologije mislim da je ovo sasvim adekvatna tema o kojoj ću ja nešto reći. Gandi je rekao da se civilizacijski stepen jednog naroda ogleda u njegovom odnosu prema životinjama. Ovo neću komentarisati, naravno, mi ćemo se prepoznati gde smo s obzirom na to da po gradovima imamo zaista veliki broj nezbrinutih životinja. Kao veliki ljubitelj životinja, od svog ranog detinjstva do današnjeg dana, bavim se individualno, lično, onoliko koliko mogu, zbrinjavanjem životinja. Nikada mi nije bilo teško u pola noći, u pola dana da vodim životinju sa ulice kod veterinara, da veliki broj životinja u svom kraju gde živim, na Bežanijskoj kosi, sterilišem. To ne radim samo ja, to rade mnogi ljudi koji imaju osećaj za životinje. Međutim, takvo individualno rešavanje, ta individualna režija neće rešiti u Srbiji problem napuštenih pasa lutalica i mačaka. Svedoci ste toga da svakog drugog dana možete da pročitate u dnevnim novinama – pas ujeo dete, pas napao čoveka, staricu itd. Zar ne mislite da smo malo i sami krivi za to? Šta je u stvari suština ove priče, da ja sada ne bih mnogo objašnjavala pošto se vi svakog dana susrećete sa našim stanovnicima, kučićima i mačićima, koji prolaze pored vas. Suština je da u Srbiji postoje nevladine organizacije. Te nevladine organizacije dobijaju donacije od svetskih organizacija za zaštitu životinja. Ja ću vam reći sada koje su to, osim, verovatno smo svi upoznati za Fondaciju Brižit Bardo, koja je ne mala sredstva odvojila da se u Srbiji sterilišu psi i mačke, pogotovo, znajući da mi nemamo dovoljno sredstava. Imamo britansku ambasadu koja ne finansira Beograd, misleći da Beograd ima dovoljno sredstava da reši taj problem pasa i mačaka, imamo VSP, to je Svetska organizacija za zaštitu životinja i imamo RCPA, to je Kraljevsko udruženje za zaštitu životinja, u pitanju su Britanci. Dakle, mi dobijamo, nije tačno da se pare ne dobijaju. Naše nevladine organizacije, koje bi trebalo da se brinu o rešavanju tog velikog problema u našim gradovima, pogrešno usmeravaju taj novac. Pa, recimo, umesto da se prave azili za životinje taj novac se koristi u privatne svrhe. Reći ću vam da u Srbiji samo šest gradova ima azile za životinje, što je naravno nedopustivo. Grad Beograd i čelnici u Gradskoj vladi se bave više time kako da zatvore Zoološki vrt Vuka Bojovića, koji je, priznaćete svi, napravio nešto što je zaista ponos ovog grada. Vuk Bojović je čovek koji se bavi životinjama, koji se bavi prostorom u kome životinje žive i na veoma human način i zaista, ima apsolutno jedan način na koji se bave svi u svetu životinjama, dakle, i higijenske uslove i sve ono što je potrebno za jedno normalno funkcionisanje zoološkog vrta. Ja naš Beogradski Zoološki vrt mogu da poredim sa ''Emenom'', to je jedan od najboljih zooloških vrtova koji se nalazi u Holandiji. Prema tome, mislim da bi država trebalo da načini napor i da se reši ovaj problem naših sugrađana. To su psi i mačke i da to ne treba da posmatramo tek tako da je to normalno, a ja sam srećna zbog toga što je zakon donet da se kažnjavaju ljudi koji maltretiraju, pa i ubijaju životinje. Sa ove govornice ću da se obratim još jednom svima onima koji maltretiraju životinje na ulici, da to ne čine, jer će za to snositi sankcije i biće kažnjeni. To je sigurno. Ako budem videla da neko, a viđam da maltretiraju životinje, maltretiraju mačke po ulici, prijaviću ih, a nadam se da će i svi ljudi koji imaju srce isto to uraditi. Njima je dato da dele ovaj grad sa nama, ne samo Beograd, nego i sve druge gradove. Prema tome, ide jedna reklama na jednom radiju koja kaže – budi čovek prema životinjama. Nadam se da se svi slažete da treba što pre da se malo posvetimo tome, da i one dobiju, na kraju, neki svoj krov nad glavom. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku gospođi Lidiji Vukičević. Reč ima Radiša Ilić, a neka se pripremi Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na to da je vreme za poslaničku grupu SRS ograničeno, potrudiću se da što kraće izložim ono što sam imao nameru da kažem gospodinu ministru, a i javnosti u Srbiji. Da su ove konvencije koje se tiču zaštite migratornih vrsta, kao i zaštite divlje flore i faune bile usvojene kojim slučajem pre 7 godina i da podležu zakonskim sankcijama, pola one prve DOS-ove Vlade verovatno bi se našlo u zatvoru. Setimo se samo velike prljave afere sa švercom više stotina hiljada ptica u vreme ministrovanja Dragana Veselinova. Setimo se mnogih afera u vezi krivolova u kojoj su učestvovali pojedinci iz tadašnje izvršne vlasti. O tome neću govoriti. Govoriće kolege poslanici koji upravo dolaze iz tog kraja Vojvodine. Što se tiče ove prve konvencije, potvrđivanje Okvirne konvencije o zaštiti i održivom razvoju Karpata, oblast Karpata se prostire u osam zemalja Evrope, a među njima je i Srbija, odnosno njen istočni deo. U sklopu ovog masiva su planine Miroč, Deli Jovan, Veljanica, Homoljske planine, Kučevske planine i na ovom prostoru se nalazi 17 opština. U samoj preambuli ove konvencije se kaže u prvom stavu – Karpati predstavljaju jedinstveno prirodno blago, rezervoar biodiverziteta, izvorište velikih reka, staništa netaknutih šuma. To za sobom povlači pitanje – kakvo je stanje u našem delu karpatske oblasti kada su u pitanju šume, vode, staništa, biljni i životinjski svet? Na primeru satelitskog snimka, upravo masivnih i južnih Karpata u Srbiji, pa šta ovde možemo da vidimo. Sve ove mrlje koje se vide ovde, praznine u predelima gde su šume i gde nema goleti u stvari su degradirane površine nekadašnjih šuma, u prevodu to su mesta čistih seča. Nažalost, kada bismo krenuli da obilazimo naše šume u Srbiji, ne samo u ovoj oblasti Karpata, stanje bi bilo poražavajuće, a da ne spominjem požarišta nastala namerno ili nenamerno, a o tome ću nešto više govoriti po pitanju naredne konvencije. Ono što je moglo da se naznači jeste definisanje regiona Karpata u Srbiji, odnosno trebalo je da se navedu neke prirodne granice. Recimo, da kažemo da je Morava granica na zapadu, zatim na istoku je granica Rumunije, a na jugu su obodi Kučevskih planina. Na grafičkom prikazu koji ću vam pokazati, može se videti šta danas predstavlja deo karpatske oblasti u Srbiji, po raznim osnovama. Uzmimo Prostorni plan Republike Srbije i, recimo, primer razmeštaj industrije. U ovom delu karpatske oblasti jedino se izdvaja Bor, ostalo je sve prazno. Prostorni plan Republike Srbije i izvorišta voda – ovaj kraj je izuzetno bogat vodom. Ono što je najbitnije, odlikuje je čista nezagađena izvorska voda, gde još uvek ne postoje potencijalni zagađivači. Samo bih podsetio narodne poslanike, kada smo u prethodnom sazivu Parlamenta raspravljali o povraćaju imovine verskim zajednicama, odnosno manastirima i crkvama, upravo se govorilo o velikim površinama pod šumama u ovoj oblasti Karpata. To su šume koje su sada vraćene manastiru Ravanica i manastiru Manasija i koje su prepune izvorišta zdrave čiste i pitke vode. Takođe, ukupno u ovom delu karpatske oblasti jedna petina šuma u Srbiji nalaze se upravo na ovom području, što je veoma bitno. Po prostornom planu Republike Srbije, što se tiče turizma, ovo je jedna značajna lokacija koja je povoljna za razvoj turizma. Dalje što bi se moglo reći o ovoj konvenciji, voleo bih da čujem objašnjenje od ministra u vezi člana 10. tačka 3) gde se pominje adekvatan ekološki nadzor nad rudarskom tehnologijom i praksama. Ispada da smo pre ove konvencije imali zakone koji se bave zaštitom životne sredine samo na papiru, a sada kada kreće u ozbiljan ekološki nadzor jednostavno od toga nema ništa. Takođe, vidim u članu 14. tačka đ) pominje se budžet ove konvencije. Verovatno se to odnosi na budžet koji će Srbija puniti sa 10.000.000 evra godišnje, sa još dodatnih pet miliona dinara, koje će se utrošiti za implementaciju Konvencije. U članu 17. vidimo da to neće biti konačna suma za naredne godine, jer se pominje neka tzv. skala doprinosa koja će biti ubuduće merilo doprinosa budžetu Konvencije. Sada bih nešto rekao o Konvenciji o očuvanju evropske divlje flore i faune i prirodnih staništa. Ono što sam već napomenuo u komentaru prethodne Konvencije, sada bih samo proširio, a tiče se očuvanja ugroženih prirodnih staništa. Dobro je poznato da šume u Srbiji i područja kojima gazduje JP ''Srbijašume'' predstavljaju istovremeno staništa divlje flore i faune. Međutim, u kakvom su stanju danas šume u Srbiji? Nemilice se krče, čak čitave gazdinske jedinice, čitave privatne parcele i pored postojećeg Zakona. Uzmimo, na primer, poslednju situaciju sa požarima. Negde je to slučajnost, a negde se namerno i izazivaju. Zbog čega? U Zakonu o šumama nađu se rupe, da posle eventualnog požara dolazi do čistih seča. To se na neki način zloupotrebljava i mi imamo velika secišta, čiste seče po Srbiji. Jednostavno, ta se šuma kasnije teško obnavlja. Radi ilustracije, želim da podsetim, vreme oplodnje jedne bukove sastojine je 120 godina. Dakle, četiri ili pet generacija šumara radiće na podizanju i izgradnji jedne takve sastojine. Takođe, pitao bih ministra, što se tiče flore Srbije, da li je tačno da su u Srbiji iščezle sledeće životinjske vrste: crni lešinar, bela kanja, bradan orao, tetreb, pelikan, sivi ždral, plavokljuna patka, vidrica, mala droplja. Mislim da ministar deli mišljenje da treba delovati preventivno radi očuvanja pojedinih biljnih i životinjskih vrsta, umesto da se neka vrsta svede na bukvalno dva-tri drveta ili 10 primeraka zeljaste biljke, par ptica itd. i da se tek tada reaguje. Što se tiče flore u Srbiji, samo bih dao neke komentare, a kolega Plužarević je već rekao o Pančićevoj omorici, da o njoj više brinu i Česi i Austrijanci i Nemci od nas. Što se tiče biljnih vrsta, samo bih pomenuo korilus kolurnu, a ona je pod zaštitom, inače je nisam našao na spisku vrsta. Takođe, pomenuo bih vrstu javora maklen acer, monospekulanum, brekenju sorbus tormunalis i postoji jedna vrlo retka zeljasta biljka anemone hepatika itd. Sada da ne nabrajamo zbog vremena. Ono što bih rekao u članu 13. Konvencije o očuvanju migratornih vrsta divljih životinja, možda je to neki mali apsurd, rešavanje pitanja spora među stranama potpisnicima ove konvencije i kada se sukobe pojedine države oko, recimo, ptica selica i kada to ne mogu da reše, da li znate gde idu da se mire ili da se sude? U Hag. Eto, recimo, čak i zbog rode i zbog lasta neko može da završi u Hagu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Kolega Plužarević je lepo rekao da treba da se vrate jeleni na Frušku Goru. To je lep prizor. Gde god je jedan jelen, tamo je najmanje 50 košuta. To je još lepši prizor. Gospodine ministre, SPS, kao koncept koji nema alternativu, kao koncept koji je nadideološki i nadstranački, podržaće sve ovo što je predmet ove rasprave, zato što to prevazilazi političku borbu, to su univerzalne stvari. U tom smislu, gospodin Miletić Mihajlović, ovlašćeni predstavnik SPS, se o tome ovde izjasnio i oko toga nema nikakvog spora. Koristim vaše prisustvo da pitam – pre nego što je Golija proglašena za park prirode, Institut za krompir u Guči tamo je izgradio značajne kapacitete, kapacitete za proizvodnju semenskog krompira. U to je uložio velika finansijska sredstva. Onda je, na zakonom zasnovan način, Golija proglašena za park prirode i Institutu za krompir u Guči je onemogućeno da dalje obavlja osnovnu delatnost na ovom prostoru. To razumem i oni to razumeju. Dakle, to je opšti interes, ali institut za krompir ne treba da ima štetu zbog toga. Pitam da li je moguće da se izuči ovaj problem i da li Institut za krompir, kao veoma važna institucija u oblasti nauke i poljoprivrede u našoj zemlji, može da dobije potrebno obeštećenje u vezi s tim, pošto mi ne sporimo, ne daj bože da Golija ne treba da bude park prirode, ali ne treba ni Institut za krompir ... Da vas ne opterećujem time. Molim, ako je moguće, da dobijem odgovor na ovo pitanje koje sam vam sada postavio. Sledeća stvar se odnosi, takođe, gospodin Plužarević je pomenuo, na Frušku Goru. Dakle, ''Lafarž'' eksploatiše laporac u okviru Nacionalnog parka Fruška Gora. Deset puta sam govorio ovde o tome. Znači, krši tri zakona. Ne plaća ništa zato što iz utrobe zemlje vadi laporac. To isto čini ''Krečana'' Jelen Do, to isto čine ljudi u ''Popovcu'', to isto čine oni koji pune vodu u Bukovičkoj Banji i na drugim mestima. Dakle, podsećam vas na priznanje vašeg sadašnjeg kolege Mlađana Dinkića pre šest godina, da država na tome gubi godišnje 350 miliona evra. Dakle, još jednom pitam – da li je moguće da se ove stvari promene, da li je moguće da ovima koji su privatizovali ovo o čemu govorim, država, na osnovu Zakona o koncesijama, poveri ovo i da za to državi plaća i da mi onda iz tih sredstava uradimo ono što možemo? Sledeće pitanje, nemam puno vremena, veoma se ugrožava priobalje svih reka time što se potpuno, bez ikakve kontrole, bez zakona i bez ikakve finansijske naknade eksploatiše šljunak? Menja se tok reka, ugrožava se poljoprivredno zemljište, enormno se bogate kabadahije po Srbiji, a sa tim u vezi se gotovo ništa ne čini. Dakle, to je nekoliko pitanja koja su veoma važna. Sasvim na kraju, zahvaljujem se koleginici Milici Vojić-Marković, koja je pomenula deliblatski pesak. Omladinci bivše države pošumili su na deliblatskom pesku 4.500 hektara, u Srbiji skoro 28.000 ha. Ako iz tog koncepta izvučemo ideologiju pošumljavanja teritorije na taj način, to je poželjno i sada, ako postoji koncept koji neko može da finansira, da se skupe mladi ljudi i da godišnje pošume 11.000 ha na Pešteru, 8 hiljada na Ibru, 4.500 na deliblatskom pesku. To se danas gotovo ne može zamisliti za malo para. Predlažem da razmilite o toj ideji.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, po Poslovniku.
Poštovani narodni poslanici, pozivam se na članove 225. i 226. Poslovnika, naime, više na član 226. gde se govori da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenja i objašnjenja od prisutnog gospodina ministra. Moram da kažem jednu impresiju, mada danas nisam mogao da učestvujem u radu ove sednice punim kapacitetom, da imamo pred sobom jednog ministra koji se ponaša kao stručnjak, za razliku od njegovog prethodnika koji se pokazao kao političar, mada je trebalo da bude vrhunski pravnik, on je svojim stavovima ovde dokazivao da sa pravom slabo stoji, a da se bavi isključivo politikom. No, nije ni to bitno. Naime, želim da postavim dva pitanja. Mi danas prisustvujemo jednoj interesantnoj raspravi, koja je interesantna i za građane. Raspravljamo o pet konvencija, sporazuma, međunarodnih instrumenata koje treba da ratifikujemo i da primenjujemo. Prvo moje pitanje je, poznato je da od međunarodnih instrumenata, koji su konvencije, paktovi, sporazumi, deklaracije itd, ima ih 42 koje tretiraju ovu oblast – koliko smo mi do sada ratifikovali ovih konvencija? To je pod broj jedan. Drugo potpitanje je – zbog čega tek danas mi pristupamo ratifikaciji upravo ove konvencije Ujedinjenih nacija u borbi protiv dezertifikacije, kada je ona 1994. godine usvojena u Parizu, a primenjuje se od 1996. godine? Dalje, neću da nabrajam ostale instrumente o kojima mi danas raspravljamo ovde. Zbog čega se oni tek danas i zašto se ovako ograničen paket toga usvaja? Zar ostale 42 konvencije i ugovori nisu za nas interesantni: ozonski omotač, da ne govorim o vodama, neću da nabrajam dalje. Znači, to je moje pitanje. Bojim se da je opet utilitaran razlog, nešto što nameće, nešto što vas je neko nagovorio da morate, da bi se reklamirali na narednoj konferenciji. Vi ovde sada imate konferenciju, a da li ste vi konvenciju o pristupu informacijama u pravosuđu i o učešću javnosti u odlučivanju o pitanjima životne sredine, usvojili i ratifikovali? To je sledeće. Niste. Zašto niste? To je ta konferencija donela i vi tu konferenciju držite. Ne razumem taj selektivni odabir konvencija koje vi nama povremeno i na kašičicu nudite. Voleo bih odgovor od vas. Broj dva, jedno potpuno praktično pitanje. Danas u jutarnjem dnevniku je saopšteno da je nuklearni otpad bio uvožen i skladišten u jednom rudniku u jednom mestu u Srbiji, neću imenovati, i da je zabranom Ministarstva ili inspekcije, zabranjeno dalje skladištenje tog štetnog otpada. Jedan od kolega je govorio o porastu broja karcinoma u našoj zemlji. Mi imamo konstantan rast karcinoma. Sada pitam, da li je tačno ono o čemu se u danskom parlamentu, takođe, govorilo, da se u Srbiju uvozi otpad od davnih vremena do sada, da je socijalistički poslanik, da ne govorim koji, pokrenuo to pitanje i tražio da se to dalje ne radi? Znači, da li se uvozi nuklearni otpad? U vezi sa tim pitanjem, da li je još na snazi Odluka o razvrstavanju roba na oblike uvoza i izvoza, koja je stupila na snagu 18. avgusta 2005. godine, gde je uvedena nova tarifna oznaka, pa je ja navodim zbog zapisnika – 3006800000 i naziv je: ''Otpadni i farmaceutski proizvodi''. Vlada je 2005. godine usvojila ovu odluku. Ovom odlukom se dozvoljava uvoz opasnog medicinskog otpada. Ako se analizira detaljnije ova stavka, a upozoravam da Krivični zakonik, član 266. zabranjuje unošenje opasnih materija u našu zemlju i, sa druge strane, Bazelska konvencija nas obavezuje da u zemlju ne možete uvoziti ako nemate sredstva da uništite to. Molim konkretan jasan odgovor. Jeste, nije, ja neću da socijalistički pristupam ovom pitanju u ovom parlamentu. I 1989. godine, neki se sećaju, a neki ne, pokrenuto je pitanje od jedne moje koleginice iz unutrašnjosti, da li je povećana, je li tako, količina radioaktivnosti u Beogradu i u nekim gradovima u unutrašnjosti, pa je tada bilo ili nije, jeste malo, pa onda to nije strašno. Eto toliko i hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Paji Momčilovu. Reč ima narodni poslanik Milan Škrbić i neka se pripremi Željko Vasiljević, dva minuta samo.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, u okviru jedinstvenog pretresa predloženog dnevnog reda i u okviru tačke 10-14. i zbog ograničenosti vremena, kao i moje kolege, ja ću da se baziram na tačke 13. i 14. o potvrđivanju Konvencije očuvanja flore i faune sa prirodnim staništem i očuvanjem migrativnih vrsta, a ubaciću malo i ostale tačke. Naime, ova konvencija o očuvanju evropske divlje flore i faune, to je od izuzetnog značaja i to smo svi konstatovali u diskusiji. Naime, priroda Evropa utiče i na ostale kontinente. To je ono što danas niko nije govorio, ali to je veoma važno i poslednjih godina smo svedoci dramatičnih događaja, tačnije, promena u prirodnim resursima čitavog svega, a pomenute i klimatske prilike su nažalost globalnog karaktera i tiču se čitavog svega uopšte i utiču na sve segmente ljudskog života. Mi smo svedoci dramatičnih promena u mnogim delovima sveta i skoro na svim kontinentima i te promene su naročito uočljive u sferama meteorologije, hidrologije, geologije, tektonici i mnogim drugim, nažalost, oblastima u kojima nije bolja situacija. Nauka govori o procesu koji je uzeo maha i konstatovali smo da ako se nešto ozbiljno ne promeni na planu zaštite prirode da će nam sutra biti kasno. Treba sprečiti mnogobrojne negativne tendencije u našoj prirodnoj sredini. I, da počnem od naše sredine, a jedan od najvažnijih poslova, da ih tako nazovem, jeste zaustavljanje pomenutog otopljavanja, jer se negativne tendencije tog otopljavanja osećaju svakodnevno. Česte klimatske tragične pojave nisu slučajne. One su usko povezane sa negativnim i destruktivnim delovanjem čoveka u prirodi, jer uvek je čovek taj koji, od njega moramo da krenemo, mislim da je to doktor iz Raške dobro objasnio. Konačna obaveza ljudske rase je zbog nas samih ali i budućih generacija. Ovo što sam do sada izložio trebalo bi uraditi, a vezano je i za Kjoto sporazum, a podsetiću vas i građane Srbije da taj sporazum do danas nije potpisala ni Amerika, koja je 25 posto ukupni zagađivač, po podacima koji se mogu naći. Pitamo se zašto ona to nije potpisala. Srbija mora sve sporazume i konvencije i ugovore da potpiše po svaku cenu, ali da li ćemo uspeti da ih primenimo onda kada ih usvojimo to ćemo da vidimo. To je ono zbog čega sam naglasio, jer nekada suviše žurimo da bi usvojili neke konvencije i možda nismo napravili neku dobru pripremu da bismo mogli da primenimo to što usvojimo. Sada bih se malo zadržao na 14. tački dnevnog reda, a to je, očuvanje migratornih vrsta i jedini sam govornik do sada koji će pomenuti rezervat Gornje Podunavlja. Dolazim iz Apatina, a to je, takođe, jedan divan kraj i moram da kažem da u Gornjem Podunavlju ima 250 vrsta različitih ptica, što migratornih, što sa stalnim staništem, a i da napomenem da, u stvari, u Srbiji od ukupne populacije ptica Evrope postoji 74 posto sa stalnim staništem ili migratornim vrstama na teritoriji Srbije, a najviše u Vojvodini. Govorili smo malopre o očuvanju flore i faune i o tome je malo lakše pričati, nego o ovoj temi. Naime, priroda nas okružuje neposredno i svakako ona je vidljiva, pa je lakše o njoj pričati, a ptice su migratorne,čas su tu, čas nisu i teško je pratiti sva zbivanja vezano za njih. Čovek se potrudio, nažalost, da u ovom segmentu preuzme negativnu ulogu u prirodi oko sebe,jer je sve podredio svojim potrebama ne vodeći računa o sutrašnjem danu. Nisu tu potrebne neke velike naučne studije, degradirana prirodna okolina je vidljiva na svakom koraku. Primera radi, čovek u svojoj okolini ne želi komarce, zbog toga ih zdušno uništava. Poslednja godina je pokazala da je veliki broj tih insekata uništen, s jedne strane čovek je naravno zadovoljan, a s druge strane izgubili smo jedan lanac uishrani, nema larvi, a one su prve i osnovne u lancu ishrane za riblju mlađ. Naravno, sa tim nije kraj priče, ispadanje jedne karike u lancu ihtiologije i pozitivna funkcija te prirodne celine. To su u stvari regularna pitanja, a kasnije to postaje u stvari globalni problem. Svako gleda svoju sredinu u kojoj živi da prilagodi sebi, s jedne strane nešto čini a s druge strane uništava i to kasnije postaje jedan veliki globalni problem. Sve ovo što pričamo o prirodi koja se bori sama za sebe to nije toliko važno. Negativni primeri minulih vremena, neko je to i dotakao ranije baš u vezi ubistva i pomora tih ptica, baš u kraju iz koga ja dolazim, a to je gornje Podunavlje i okolina Sombora, što će moj kolega kasnije možda malo bolje da objasni. Mislim da smo nepotrebno pokvarili svoj ugled u okolini, a i u Evrope. Samo pitanje je relativno jednostavno. Naime, često se inspekcije i carinske službe ne razumeju u faunu ptica i tada se ilegalna trgovina odvija bez posebnih poteškoća. Treba poraditi na školovanju kadrova onih koji će prepoznati takve ilegalne radnje. Moramo, nažalost, konstatovati da u Srbiji i dalje postoji dobro organizovana ptičija mafija koja je veoma razvijena širom zemlje. U Srbiji gde su ptice ubijene niko iz vlasti se do sada nije javno potresao ni štrecnuo. Ubijene su ptice koje su pod zaštitom. Posle više evidentiranih slučajeva masovnog ubijanja ptica, nezabeleženo u istoriji čovečanstva, a radi se o našim terenima, sve je brzo zataškano. Nikako se te informacije ne mogu probiti u medije, da se zabeleži i da se više o njima priča. Bar do sada. Neki su se potrudili da sve zataškaju i da se o ovim aktivnostima uopšte ne priča. A, zašto ćute oni koji su zaduženi da prate i očuvavaju ovu materiju? Čak se iz vladajućih struktura do sada čulo da se preteruje sa tim pričama i brojkama, naročito iz pokrajinskih struktura vlasti. Ja sada neću da imenujemneke ljude koji su poznati političari, ali postoje tragovi da su oni branili ovaj stav i jednostavno nije tačno da nema velikog pomora iz određenih razloga. Neke su stvari ipak ostale iznad interesa i obaveza, a sve je zabeleženo u nekim međunarodnim organizacijama, na sreću. Jedna od tih je praćena, mislim da se zove CITES organizacija, od koje možemo dobiti ove podatke. Evo završavam, zbog ograničenog vremena i taman će biti dva minuta za Vasiljevića. Važno je napomenuti zbog građana Srbije da je ovaj posao u vidu šverca toliko profitabilan da se upoređuje sa kriminalom i švercom droge, heroina; poređenje sa kilogramima nekih vrsta ptica sa kilogramom kokaina, recimo, dresirani jastrebovi koji se švercuju na arapsko tržište dostižu cenu i do 60 hiljada evra. To je tačno. U Srbiji se napravi pokolj preko milion ptica raznih vrsta. Od egzotičnih migratorskih do onih koje to nisu i preko polovina ovih ptica su štiglici i slavuju. Neko je pomenuo malopre, moram ovo da kažem, neke paštete od jezika slavuja. Zamislite, ovo je tačan podatak, za 50 grama paštete od slavujevih jezika treba da se pobije 500 slavuja, a na tržištu Evrope u ekskluzivnim restoranima 50 grama te paštete dostižu cenu i do 500 evra. To je tragično. Sve to počinje odavde, sa našeg terena, a druge reakcije nema. Rekao bih da postoji zločinačko udruživanje u ovim poslovima, zna se ko naređuje, ko sluša i ko izvršava. To je razgranata mreža kojoj moramo stati na put, velika je para u pitanju i žalosno je što niko do sada nije reagovao, a i danas neke agencije u svojim reklamama, elektronskim ili štampanim, oblikuju i objavljuju da daju usluge te vrste. Imali bismo puno toga da pričamo, kao i svi poslanici, ali moram da skratim, zbog vremena. Čini mi se da je sprega vlasti, carine i nekih resornih ministara, bilo iz Pokrajine ili Republike, evidentna. Ja ovo govorim radi građana Srbije. Dame i gospodo, radi se o velikim parama.
Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na vreme koje imam želeo bih da svoju diskusiju usmerim samo na dve teme, odnosno dva aspekta. Prvi aspekt je da je značaj ovih pet protokola koje treba da potpišemo, pored toga što je značajan za očuvanje životne sredine i za zdravlje ljudi, značajan i sa ekonomskog aspekta. S obzirom na to da Srbija u svom ekonomskom razvoju ima poljoprivredu kao osnovni aspekt ekonomskog razvoja ove zemlje, očuvanje životne sredine je neophodno za, naročito, onaj deo poljoprivredne proizvodnje koji se odnosi na zdravu hranu. Zbog toga bih želeo da ukažem na jednu činjenicu da je očuvanje životne sredine nedovoljno prepustiti samo jednom ministarstvu. U ovu borbu za zdraviju životnu sredinu treba da se uključi, pre svega, Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva, jer ako ne očuvamo zdravu životnu sredinu, kao osnovni ekonomski aspekt, ništa od Srbije kao zemlje koja će proizvoditi zdravu hranu. Drugo, s obzirom na vreme, želeo bih da kažem, da smo mi kao Udruženje ratnih vojnih invalida, znači, ljudi koji su nastradali u ovim ratovima, videli očuvanje životne sredine, pa smo se u aprilu mesecu dobrovoljno priključili, istina sa skromnim brojem ljudi, oko 50 ratnih vojnih invalida iz ratova 1990. godine, akciji koju je organizovalo Javno preduzeće "Srbijašume" na pošumljavanju Srbije. Dali smo svoj skromni doprinos, ali mislimo da mediji nisu to dovoljno ispratili, a to bi mogao da bude podstrek drugim građanima i drugim organizacijama koje bi na ovakav način mogle da daju jedan dobar primer i doprinos očuvanju zdrave životne sredine.
Zahvaljujem narodnim poslanicima, zahvaljujem gospodinu ministru i njegovim saradnicima. Ovu tačku dnevnog reda nastavljamo u ponedeljak u 10.00 časova. Ima još osam diskutanata. Prva u ponedeljak biće narodni poslanik, gospođa Radica Jocić.