Tere hommikust, head kolleegid! Alustame infotundi. Kõigepealt viime läbi kohaloleku kontrolli. Kohal on 42 Riigikogu liiget ja puudub 59. Infotunnis osalevad järgmised valitsusliikmed: välisminister Urmas Reinsalu peaministri ülesannetes, justiitsminister Raivo Aeg ja sotsiaalminister Tanel Kiik. Nagu ikka, kõigepealt saavad sõna registreerunud küsimuse esitajad, nemad saavad ka võimaluse täpsustavaks küsimuseks ja samuti saalist üks Riigikogu liige. Küsimuse esitamiseks on aega kaks minutit – palun sellest kahest minutist kinni pidada! – ja ministritel on vastamiseks aega kolm minutit.
Esimesena on meil järjekorras Ivari Padar, kes esitab küsimuse välisminister Urmas Reinsalule. Palun!
Aitäh! Lugupeetud härra minister! Tõesti, mul on mõned küsimused, mis puudutavad viimaste aegade välispoliitilisi arenguid. Nüüd on meil siin Eestis üleval teema Eesti-Hiina suhted. Me oleme võtnud väga mõistliku positsiooni, et Euroopa Liidul peavad välispoliitilises suhtlemises ikkagi tooni andvad olema ühised seisukohad. Nüüd on üleval teema, mille puhul Eesti Vabariigi valitsus on võtnud juba seisukoha: see on Donald Trumpi pakutud Lähis-Ida rahuplaan. Eesti valitsus on suhteliselt kiiresti võtnud selle rahuplaani suhtes toetava seisukoha. Ma tean, et Euroopa Parlamendi liige Jaak Madison on Euroopa Parlamendis esitanud seda toetava resolutsiooni projekti. Te tulite äsja tagasi Euroopa Liidu välisministrite kokkusaamiselt. Milline on selle rahuplaani puhul võimalik üldine positsioon Euroopa Liidus? Kui palju seda toetatakse ja kas mitte Eesti õige kiire seisukohavõtt ei ole olnud ennatlik?
Aitäh, austatud küsija! Valitsus kujundas seisukoha, mis puudutas esialgset vaadet. Me tervitame Ameerika Ühendriikide initsiatiivi. Ameerika Ühendriikide panuseta ei ole rahuprotsess Lähis-Idas, arvestades nende mõju ja osakaalu, mõeldav. Teiseks, see ei tähenda aga seda, et kõik rahuplaani konkreetsed ettepanekud on meie hinnangul, Euroopa Liidu hinnangul kooskõlas seniste rahvusvahelise õiguse põhimõtetega. Aga ma arvan, et see on hea: valitsuse seisukoht on, et see on platvorm, mille pinnalt on võimalik osapooltel edasi liikuda. Ja kindlasti meie huvi on julgustada osapooli seda tegema. Esmaspäeval kõneleti Euroopa Liidu välisministrite arutelul ka sellest. Ma rõhutasin seal vajadust, et see teema peaks olema järgmisel koosolekul eraldi päevakorrapunkt. Ma olen teinud ettepaneku nii Ameerika välisministrile kui ka Euroopa Liidu välisasjade kõrgele esindajale Josep Borellile, et väga tähtis on pidada Atlandi-ülest dialoogi selles küsimuses. Olen kutsunud üles kutsuma järgmisel kuul toimuvale arutelule ka Ameerika Ühendriikide administratsiooni kõrge esindaja, et tutvustada oma seisukohti. Nüüd see küsimus, kas Euroopa Liidu riikide seisukoht nendes asjades on selge ja ühene. Ma arvan, et need seisukohad, mida konkreetsemalt arvatakse, selguvad järgmises arutelus märtsikuus. Aga ajaloolist konteksti ja seniseid seisukohti arvestades võib eeldada, et need on kindlasti erinevate rõhuasetustega. Aga see ei tähenda seda, et meie eesmärk ei peaks olema Euroopa Liidu ühisele positsioonile jõuda. Eesti panustas aktiivselt ja esitas ka oma muudatusettepanekud Euroopa Liidu riikidest ÜRO Julgeolekunõukogu liikmete ühisavalduse kohta, kui Lähis-Ida küsimus eelmisel teisipäeval julgeolekunõukogus arutusele tuli. Me rõhutasime oma ettepanekus nende erinevate initsiatiivide tervitamist ja seda, et Atlandi-ülene koostöö on vajalik. Ja teised julgeolekunõukogu nii alalised kui ka ajutised Euroopa Liidu riikidest liikmesriigid tegelikult meiega ühinesid. Nädalavahetusel olid mul kohtumised mitmete Lähis-Ida riikide välisministritega, kellega me samuti sellel teemal vestlesime. Nad pidasid Euroopa Liidu rolli ja autoriteeti selle protsessi edasiviimisel oluliseks. Mul oli ka eraldi kokkusaamine Ameerika Ühendriikide suursaadikuga ÜRO-s, kes samuti rõhutas, et dialoog Ameerika Ühendriikide ja Euroopa Liidu vahel on oluline. Ma tahan rõhutada, et Ameerika Ühendriigid on seda initsiatiivi välja käies viidanud, et see on arutelu algus ja sellele järgnevad nagu läbirääkimistes ikka vastuettepanekud, teised ettepanekud. Kuid väga tähtis on, et tekiks läbirääkimiste vorm. Arusaadavalt on siin mängus valimised, kontekst mängib oma rolli ka Lähis-Ida ruumis, kuid meie huvi kindlasti on kahe riigi lahendus, rahu, samuti terrori tõkestamine piirkonnas.
Aitäh! Ivari Padar, täpsustav küsimus palun!
Aitäh! Ei saa öelda, et täpsustav küsimus, lihtsalt küsimus. Meil on viimasel ajal üleval olnud ka see, et Euroopa Liidus ollakse ääretult ettevaatlikud kõikide teemadega, mis võiks kokku võrra peakirjaga "Teise maailmasõja territoriaalsed pretensioonid". Täiesti põhjendatult! Mina tulin 25 aastat tagasi poliitikasse talurahva erakonna kaudu. Meie kolm põhipostulaati olid NATO, Euroopa Liit ja piirileping Venemaaga. Euroopa Parlamendi tööst ma mäletan, et niisuguseid territoriaalseid pretensioone esitasid just paremäärmuslikud poliitikud. Ma mäletan ühte Ungari poliitikut, kelle kohta tuli pärast välja, et ta on GRU nuhk. Nüüd on Riigikogu esimees ütelnud välja oma seisukoha, mis puudutab territoriaalseid pretensioone Venemaaga suhtlemisel. Palun seletage seda olukorda! Kas praegusel valitsusel on selles valguses mingeid uusi plaane? Nagu te teate, siiani me oleme 25–30 aasta jooksul lähtunud sellest, et meile on oluline liitumine Euroopa Liiduga, liitumine NATO-ga, ja olnud nendel teemadel vaoshoitud.
Aitäh! Kõigepealt ma juhin tähelepanu, et siin saalis on ju kõigi konsensusega veel kord üle rõhutatud meie põhiseaduses määratletud ja meie riigiõiguslikus vaates maksev lähtenurk: Eesti Vabariigi piirijoon on määratud Tartu rahulepingu ja teiste riikidevaheliste lepingutega. Kuni ei ole kahepoolselt jõusse astunud mingid muud lepingud, senikaua – loomulikult meie riigiõiguslikus vaates, nagu Eesti rahvas põhiseaduse vastuvõtmisel soovis – kehtib eelmine leping. Ma tahan aga üle rõhutada, et kui küsida nõnda, kas sellel valitsusel on langetatud mingeid otsuseid mingi muu piirijoone kulgemise kohta, mis on teistsugune kui 2014. aastal määratletud piirijoon või piiritrajektoor, siis ei, niisugust otsust langetatud ei ole. Samas on võetud seisukoht, et me ei kavatse piirilepingut selle valitsuse ajal siia parlamenti tuua. See kontekst, mida mina seda öeldes silmas pean, on kahtlemata ennekõike arusaam, et me ei tohi astuda samme – praeguses kontekstis ja Venemaa viimaste aegade seisukohti silmas pidades –, mis kuidagiviisi habrastaksid meie õigusliku järjepidevuse positsiooni võimalikes tulevastes rahvusvahelis-õiguslikes vaidlustes. Minu jaoks on praegu ennekõike küsimus vaatenurgas, mida Vene Föderatsioon kahepoolsetes suhetes Eestiga eitas. See puudutab ajalugu, Eesti okupeerimist ja selle tunnustamist. Ja teine küsimus on seotud Eesti Vabariigi kontinuitiivsuse tunnustamisega, et tegu on Eesti rahva enesemääramisõiguse tahtel 1918. aastal loodud Eesti Vabariigi järjepidevusega. Nii et kui on küsimus, milline on Eesti riigiõiguslik vaade, siis see on, et Tartu rahuleping on jõus. Mis puudutab praktilisi kahepoolseid samme riikidevahelistes suhetes, siis minu jaoks on lähtekoht see, et me juhindume õigusliku järjepidevuse põhimõttest. Kõiki oma samme praktilistes riikidevahelistes suhetes vaatame selle perspektiiviga, et me kuidagi seda positsiooni ei habrastaks. Et see risk on olemas, sellele on osutanud mitmed võimalike rutakate sammude eest hoiatanud eksperdid – hea küsija teab seda minust paremini. Ma tahan veel kord kinnitada, et piirijoone küsimust kahtlemata tuleb vaadata perspektiivis. Mis puudutab tegelikult Tartu rahulepingu kui niisuguse käsitlemist, siis Tartu rahu olemuse pisendamist ma õigeks ei pea. See kindlasti ei ole selle valitsuse riigiõiguslik vaade Eesti Vabariigi positsioonile.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, lugupeetud istungi juhataja! Lugupeetud minister! Sellele saalile on mitmeid kordi siit puldist ette heidetud, et me justkui näeme tonti selles, et valitsuses teatud teemad liiguvad nagu luik, vähk ja haug. See tähendab seda, et valitsuse tippliikmed on eri arvamustel ja see kajastub ka meie meedias ja selle tõttu ka rahvusvahelises meedias. Hea kolleeg Ivari Padar sellest alustas ja ma tahaksin seda jätkata. Kuidas teie arvates, austatud välisminister, see paistab Eesti ühiskonnale tervikuna ja ka meie liitlastele, kui Riigikogu esimees ajab justkui ühte joont, teie püüate ajada teist joont ja teie erakonna esimehel on veel kolmas vaade? Kas see tuleb meile kogu selles poliitilises dimensioonis kasuks? Kas see meie turvalisust pigem tõstab või alandab, arvestades seda, kes on meie kõige suurem naaber?
Eesti Vabariigi Valitsuse välispoliitiline kurss on järjekestev. Valitsus on võimeline langetama otsuseid, ja valitsus on võimeline määratlema ka käsituse küsimustes, kus pole konsensust. Veel kord ma rõhutan: meil ei ole mingeid vastuolusid selles, mida valitsus vaatab, mida ta teeb või ei tee. See valitsus on kokku leppinud, et sellisel kujul piirilepingut ta ei kavatse esitada. See on niisugune eitav positsioon. Teiseks ma aga tahan rõhutada seda, et kui on küsimus, kas valitsus on langetanud otsuse võimaliku uue piirijoone kulgemise kohta, siis seda otsust valitsus langetanud ei ole. See on väga selge konkreetne positsioon praegu. Ja ma ei pisendaks kuidagi Vene Föderatsiooni ametiisikute viidatud poliitilisi tingimusi piirilepingu sõlmimiseks. Välisminister Lavrov on öelnud, et Eesti Vabariik peab loobuma russofoobsest poliitikast, see on tingimus piirilepingu sõlmimiseks. See on poliitiline tingimus, mille on esitanud teise riigi välisminister. Ma ei alahinda seda konteksti, millesse meiepoolsed sammud selles kontekstis asetuvad. Need on poliitilised nõudmised lisatingimustena piirilepingu sõlmimiseks. Mis puudutab konsensust välispoliitilistes asjades, siis teate, Eesti riigis on loomulikult üks tasapind. Aga mis puudutab riigi välispoliitilist kurssi ja selle positsiooni hoidmist rahvusvaheliselt, Euroopa Parlamendi tasandil, siis see on hoopis kaalukam. Ma osutan hea küsija erakonnale. Te saatsite Euroopa Parlamenti oma esindajana Igor Gräzini, kes oli vastu Euroopa põhiseaduse lepingule, kes hääletas vastu surmanuhtluse kaotamisele Eestis, oli tegelikult vägagi radikaalsete seisukohtadega, kui jutt oli Euroopa Liidu lammutamisest. Euroopasse saatsite ta, armsad sõbrad, oma partei esindajana. Kui te nii kõrgel tasemel teda tunnustasite, siis oli see tegelikult ju märk sellest, et selline on järjekestev Reformierakonna välispoliitiline tulevikuvaade. Aga kui tõsiselt rääkida, siis tegelikkus on see, et see valitsus on suuteline nii välispoliitika kui ka sisepoliitika küsimustes otsustele jõudma. Kui küsimused on õhku jäänud, siis oleme suutelised määratlema oma käsituse, et ei oleks segadust. See, et konkreetsel poliitikul on üks või teine vaade, mida ta väljendab, on üks asi. Aga samas on riigil välispoliitiline platvorm, mida riigi esindajad esindavad – kas valitsus kollektiivse otsusega või teeb seda välisminister, kes viib valitsuse välispoliitikat ellu. Poliitikutel on erinevad seisukohad-käsitused ja see on täiesti loomulik ka nii tõsise, nii kaaluka ja tundliku küsimuse puhul, nagu seda on Eesti minevik ja Eesti järjepidevuse mitte kahtluse alla seadmine.
Aitäh! Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Küsimus nr 2. Esitaja on Kaja Kallas, vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Aitäh, hea juhataja! Lugupeetud sotsiaalminister! 7. veebruaril jättis president välja kuulutamata kogumispensionide seaduse muutmise seaduse, viidates mitmetele väga ränkadele põhiseaduse riivetele. Kuna tegemist on seadusega, millega valitsus sidus oma usalduse, ma küsingi teilt kui valitsuse liikmelt: kas te kavatsete presidendi otsuses välja toodud põhiseaduse riived kõrvaldada ehk siis muuta seda eelnõu niimoodi, et te teete selle korda ja see põhiseadust ei riiva? Kas te kavatsete seda eelnõu sisuliselt arutada Riigikogus, selleks et need probleemid saaksid kõrvaldatud ja teie oma valitsus ei oleks põhiseadusvastase seaduse taga?
Lugupeetud Riigikogu esimees! Head Riigikogu liikmed! Austatud küsija! Tõsi on, et Vabariigi President on kujundanud oma seisukoha, oma otsuse teinud kogumispensioni seaduse muutmise osas. Tal on kahtlemata selleks igasugune õigus. Hetke seisuga on valitsuskoalitsioon juba mõnel korral arutanud presidendi välja toodud murekohti ehk siis tema hinnangul vastuolusid põhiseadusega. Me ei ole veel lõplikke otsuseid langetanud, jätkame neid arutelusid lähiajal. Ja tõepoolest on küllalt suur tõenäosus, et lõplikud otsused ja lõpliku hinnangu peab juhul, kui Riigikogu enamus toetab siiski seadusega edasiminekut, andma Riigikohus. Iseenesest õigusriigis ei ole selles midagi erakordset, midagi tavapäratut. Ongi erinevad õiguslikud positsioonid, hinnangud. Analüüsid, mis on seadnud üht, teist või kolmandat punkti küsimärgi alla, on hinnanud, et riive ei ole väga suur. Mõnes mõttes õigusliku selguse saamiseks ei pruugi aga üldse halb olla, kui lõpliku hinnangu annab Riigikohus kui kõigi osapoolte jaoks kahtlemata autoriteetne institutsioon.
Aitäh! Kaja Kallas, palun täpsustav küsimus!
Aitäh! Me teame, et selle menetluse käigus teie isiklikult olete ju ka olnud kriitiline selle seaduse suhtes. Ma küsingi teilt kui sotsiaalministrilt, kas te ei pea põhiseadusvastaseks olukorda, kus märkimisväärne osa inimestest saab tagantjärele võtta välja sotsiaalmaksu, mis on ette nähtud pensionite väljamaksmiseks, ja märkimisväärne osa inimestest seda teha ei saa. Ja kui see raha välja võetakse, satub kahtluse alla ka Eesti pensionisüsteemi jätkusuutlikkus. Kas te isiklikult peate põhiseadusvastaseks olukorda, kus sotsiaalmaksu saab niimoodi tagantjärele kasutada?
Aitäh! Tänan küsimuse eest! Tõsi on see, et Sotsiaalministeerium omalt poolt on seaduseelnõu väljatöötamise ajal teinud mitmeid ettepanekuid, seda nii koalitsiooni töörühmas kui ka n-ö ametlikus kirjavahetuses Rahandusministeeriumiga. See konkreetne küsimus oli üks teemasid, mille me üles tõstsime: tõepoolest, kas oleks õigem n-ö sotsiaalmaksu osa ülejäänud, palga arvel kogumispensioni fondidesse laekunud summadest eraldi käsitleda? Kui te küsite minu käest, kas see on põhiseadusvastane või mitte, siis aus vastus on, et mina ei ole jurist ja mina selliseid hinnanguid andma ei hakka. Küll aga meie soov – ja laiemalt küllap kogu parlamendi ja valitsuse eesmärk – on see, et pensionisüsteem tervikuna oleks jätkusuutlik, et võimalikult palju pensioniks kogutud raha just nimelt pensionipõlves kasutatakse. Kas selleks annab võimaluse pensioni investeerimiskonto, pensioni teine sammas, kolmas sammas või mõni muu lahendus, see ei olegi võib-olla kõige olulisem. Kõige tähtsam on see, et eakatele, tänastele noortele ja tööinimestele oleks tulevases vanaduspõlves tagatud inimväärne sissetulek, piisav tugi nii riigi poolt kui ka tänu enda kogutud vahenditele. Me teame, et pensioni asendusmäär on Eestis kahetsusväärselt madal, see puudutab tänaseid eakaid ja tegelikult ka tulevasi pensionäre. Me teame, et kui me ei muudaks seaduses mitte midagi, ka teise samba osas, siis väljavaated oleksid sellised, et Eesti keskmine pension moodustaks keskmisest palgast ka tulevikus 40%, mida on minu arvates kahetsusväärselt vähe. Igal juhul peab olema siht seda tõsta. On see võimalik esimese samba suurendamise abil, on see võimalik täiendavate kogumismehhanismide loomise abil, näiteks soodustades tööandja pensioni maksmist või kolmanda samba raha kasutamist – see kõik on debati teema. Teise samba muudatuste kohta me oleme tõesti esitanud omalt poolt, ma ütleksin, konstruktiivse kriitiku rollis olles, erinevaid ettepanekuid, erinevaid tähelepanekuid, millest paljusid on arvestatud. Paljudes asjades oleme jõudnud kokkuleppele – see puudutab maksupoliitikat ja näiteks ka erinevate finantsriskide maandamist pensionifondide näol. Aga loomulikult, nagu koalitsioonis kombeks on, igal erakonnal on mõnevõrra erinev positsioon, igal ministril on mõnevõrra erinev positsioon, kui saab olema koalitsioonil tervikuna. Ja nii on see ka teise samba reformi puhul.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, lugupeetud istungi juhataja! Lugupeetud minister! Teie peaksite oma ametikohustuste tõttu olema selle konkreetse eelnõu kõige suurem opositsionäär. Aga kui me jälgime meediaruumi ja ka arutelusid siin saalis, siis ei ole silma torganud, et te oleks väga selgelt sellele lammutamisele vastu seisnud. Millele ma viitan? Ma viitan sellele, et kui me siin saalis kuulame arutelusid selle teema üle, kuulame eksperdiarvamusi, et see eelnõu ja see viis, mismoodi teist sammast lammutatakse, viib ilmselgelt pensionieas inimeste keskmiste sissetulekute vähenemisele, siis sotsiaalminister ei tohiks elu sees sellega nõus olla. Ta peaks seisma sellele vastu kogu oma ametkonnaga, et sellist kahju ära hoida. Ma tahan teie käest küsida seda. Teie head koalitsioonikaaslased on siin saalis öelnud, et sellele lubadusele anti väga selge rahva mandaat. Aga tegemist oli ju Isamaa valimislubadusega ja minu teada Isamaa saadikute arv ka siin saalis vähenes. See ei anna kindlust öelda, et selle lubaduse täitmiseks on rahva mandaat. Öelge palun, kas te ei ole kordagi mõelnud öelda, et kui tehakse see samm, mida koalitsioon on plaaninud ja mida president on vastustanud, et kui see reform ellu viiakse, siis teie kui sotsiaalminister astute tagasi, sest see ei ole õige.
Tänan küsimuse eest! Minnes kronoloogias mõnevõrra tagasi Riigikogu valimiste järgsesse perioodi, siis tuleb öelda, et teise samba reformi aluspõhimõtted lepiti kokku koalitsioonilepingus. Selle samba reformimine oli teada kõigile ametisse astuvatele ministritele, kaasa arvatud mulle. Minust oleks praegu mõnevõrra kummaline teha niisuguseid jõulisi avaldusi olukorras, kus teise samba reformi põhituum oli koalitsioonilepingus kokku lepitud ja teada. See oleks natuke nagu šõu tegemine. Mis puudutab selle reformi sisu, siis selles on väga palju olulisi põhimõtteid, mida nii mina ministrina kui ka Keskerakond on toetanud. Teine sammas säilib, igaüks, kes soovib, saab jätkuvalt selles osaline olla. Ma olen ka ise öelnud, et ma kavatsen sinna kogumist jätkata, kuna see on üks väga häid võimalusi pensioniks valmistuda. Samuti on võimalik liituda uutel inimestel, samuti oleme soodustanud just nimelt maksupoliitika abil seda, et pigem võetaks pensioniraha välja pensionipõlves. Tööealistel elanikel tuleb arvestada 20% tulumaksu kohustusega, pensionipõlves on see tulumaks 10%. Ka oleme kokku leppinud väga olulise põhimõtte, et kui inimesed otsustavad enam mitte koguda teise sambasse, siis saab tänu sellele vabaneva sotsiaalmaksuraha suunata erakordsesse pensionitõusu ehk esimese samba kaudu praeguste pensionäride olukorra parandamisse. Pean tunnistama, et see viimane eesmärk on minu jaoks väga oluline, kuna tänaste eakate olukord on siiski veelgi raskem, kui saab olema tulevastel. Ma kohe põhjendan, miks. Eesti riik paratamatult on praegu vähem jõukas, kui ta saab olema nähtavas tulevikus. Ma arvan, et riigi jõukuse suurendamine on meie kõigi ühine siht. Ja tänastel noortel ja tööealistel inimestel on võimalus koguda pensionipõlveks – on see teise samba või kolmanda samba abil. Seda võimalust ei ole väga paljudel tänastel eakatel olnud tulenevalt erinevatest riigikordadest, mitmest rahareformist, väga kiiretest majandusolukorra muutustest, mis ei ole olnud nendest tingitud ja mis on olnud kõik riigile tervikuna positiivsed, meie tuleviku vaates positiivsed. Samas tuleb tunnistada ka selle kõige teist poolt: eakate vaesus on värsketel Eurostati andmetel Eestis Euroopa Liidu kõige suurem. See tähendab seda, et kui me teise samba reformi läbi viime ja tänu sellele suudame tõsta tänaste eakate pensionit, mis on üks konkreetseid kokkuleppeid, siis me tegelikult vaesusriskis olevate eakate osakaalu vähendame. Nagu öeldud, see, mis saab tänastest noortest, tänastest tööealistest, see sõltub väga palju nende enda valikutest, nende võimalustest. Ja võimalusi neil on: kas koguda, kas lahkuda teisest sambast, kas koguda veel täiendavalt kolmandasse sambasse või muid mehhanisme kasutades. Seega ma kindlasti ei näe seda reformi n-ö üdini kullana, aga ma ei näe seda ka nii negatiivses võtmes, nagu te välja tõite.
Aitäh! Lõpetan selle küsimuse arutelu.
Küsimus nr 3, esitab Indrek Saar ja vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Aitäh! Lugupeetud minister! Kõik valitsuserakonnad on lubanud omastehooldajate hoolduskoormust vähendada, et võimaldada neile hooldamisvaba puhkeaega ja võimalust töörurule naasta. Koalitsioonilepingus seda teil millegipärast nii selge sõnaga kirjas ei ole, aga ometi olete seal lubanud kehtestada üleriigilise põhimõtte hooldajatoetuse maksmiseks. Asi seegi! Enne Riigikogu valimisi lubas Keskerakond tõsta hooldajatoetuse 100 euroni kuus. EKRE lubas hooldajatoetuse tõsta miinimumpalgani. Palun, kas te ütleksite meile, millal jõuavad Riigikokku sellised seadusandlikud muudatused? Värskelt ametisse astunud siseminister Mart Helme lubas peaministri ülesannetes 15. mai infotunnis Helmen Küti küsimusele vastates, et koostöös kohalike omavalitsustega tõuseb 1. jaanuarist hooldajatoetus miinimumpalgani. Palun selgitage meile, kuidas teie, seda valdkonda kureeriv minister, kavatsete seda peaministri ülesannetes esinenud ministri valitsusele võetud kohustust ja lubadust täita?
Tänan küsimuse eest! Seda konkreetset tsitaati ma hetkel kahjuks kommenteerida ei oska, tunnistan ausalt. Mis puudutab laiemalt omastehoolduse temaatikat, pikaajalise hoolduse reformi, siis on tõsi, et sellega on pidevalt tööd teinud nii tänane valitsus, eelmine valitsus kui teatud määral ka üle-eelmine valitsus. Nagu hästi teada, on tegemist väga laiaulatusliku teemaga, väga suurt osa Eesti ühiskonnast puudutava küsimusega. Me räägime otseselt enam kui 100 000 inimesest, kaudselt tegelikult veel enamatest – ma pean silmas lähedasi ja erinevaid tugivõrgustikke. Me oleme sellega tõesti edasi liikunud. 30. jaanuaril oli valitsuskabineti nõupidamine sel teemal, kus me tutvustasime vahepealseid töörühmade töötulemusi, pakkusime välja erinevad pikaajalise hoolduse korralduse, erivajadustega inimeste elukaarepõhise teenuste korralduse rahastuse alternatiivsed mudelid. Valitsuskabineti otsus oli liikuda edasi riigi ja kohaliku omavalitsuse partnerlusmudeliga ja eeskätt keskenduda vajalike teenuste standardite väljatöötamisele, ühtlustamisele, samuti riigi ja kohaliku omavalitsuse koostööle ja kohalike omavalitsuste võimekuse kasvatamisele. See sai ka konkreetselt valitsuskabineti otsustes fikseeritud. Kui te küsite seaduseelnõude kohta, siis kokkulepe oli, et ministeeriumi eestvedamisel ja koostöös teiste valdkondlike ministeeriumidega koostame esialgu väljatöötamiskavatsuse, nii nagu hea õigusloome ette näeb. See tuleb selle aasta jooksul. Ja tõenäoliselt järgmisel aastal saab olema konkreetne seaduseelnõu parlamendis. See ei tähenda seda, et 2020. aastal midagi ei toimuks. Tegelikult me läheme edasi näiteks hoolduse koordinatsiooni mudeliga, me läheme edasi koostöös riigihalduse ministriga kohalike omavalitsuste heas mõttes motiveerimisega, et enam omavahendeid ja tähelepanu suunataks just nimelt pikaajalise hoolduse küsimuste lahendamisele ja rahastuse suurendamisele. Me läheme edasi loomulikult nii tervishoiu kui ka sotsiaalkaitse valdkonna parema integreerimisega. Üks näide on haigekassa poolt rahastatav õendusabi hooldekodudes. Samuti me läheme edasi laiemalt koduteenuste keskse mudeli juurutamisega. Me teame, et väga palju inimesi on hooldekodu järjekorras, ka erihoolekande järjekorras, aga tegelikult veel märksa enam inimesi soovib ja vajab abi oma kodus. Praegu saab koduteenuse näol abi veidi alla 7000 inimese, vajadus on suurusjärgus 20 000, teoreetiliselt võib olla isegi suurem, kui arvestada ka neid inimesi, kes on erinevates institutsionaalsetes hoolekandeasutustes. Ehk siis väga palju protsesse on töös. Selle teemaga tegeleme meie ja tegelevad ka kohalikud omavalitsused. Ja seadusloomeni jõuame samuti.
Indrek Saar, täpsustav küsimus, palun!
Tänan, härra minister! Aga te mu küsimusele ei vastanud. Te rääkisite, mida te parendate, arendate ja analüüsite. Ühtegi konkreetset vastust mu küsimusele ei olnud. Teie peaministri ülesannetes kolleeg on lubanud väga konkreetseid rahanumbreid, aga ma saan aru, et te valitsuses ei tee mitte sammugi selles suunas, et selles osas tegelikult midagi juhtuks. Te võiksite seda kommenteerida. Aga minu üldisem kommentaar ja küsimus on selle kohta, et Keskerakonna programm omastehoolduse ja inimväärse vanaduspõlve tagamise osas – või mis see täpne sõnastus teil oligi – on samamoodi üsna ambitsioonikas, nagu ka Isamaa ja EKRE valimisprogramm. Kuigi viimastel aastatel on läbi viidud põhjalik analüüs, rakkerühmad on andnud väga konkreetsed poliitikasoovitused, mille hulgast tuleks nüüd teha valik ja hakata asju ellu viima, siis te justkui lubate meile sisuliselt järjekordset analüüsi. Aasta lõpuks on plaanis saata kooskõlastusringile väljatöötamiskavatsus. Ja see on kõik, mida te tegelikult selles valdkonnas teete. Kas ma olen õigesti aru saanud?
Suur tänu! Lühike vastus teie küsimusele on: ei, te ei saanud õigesti aru. Nagu ma enne välja tõin, väga palju tegevusi on käsil. Te teate hästi, et eeskätt vastutavad sotsiaalhoolekande eest Eesti Vabariigis kohalikud omavalitsused, ja koostöös nendega liiguvad, nagu öeldud, riik ja omavalitsused rohkem koduteenuste suunas. On hoolduskoordinatsiooni esialgne väiksem pilootprojekt ja sel aastal laieneb see oluliselt. Soov on just nimelt tagada inimesele vajalike teenuste kättesaadavus sõltumata sellest, kes neid pakub – on see tervishoiusektor või sotsiaalhoolekande sektor, on see omavalitsuse töötaja või mõne riigiasutuse, näiteks Sotsiaalkindlustusameti esindaja. Mitme protsessiga me läheme edasi. Esitame omalt poolt ka loomulikult lisarahataotlused riigi eelarvestrateegia läbirääkimistel, mis nüüd kevadel algavad. Oleme need ära kaardistanud. Rahavajadus selles valdkonnas on väga suur. Me ei räägi ju tegelikult ainult eakatest, me räägime erihoolekandest, me räägime lastest, me räägime puudega inimeste toetamisest, me räägime väga paljudest tugiteenustest, toetavatest teenustest, abivahenditest. Teemade ring on väga lai. Ma kindlasti ei alahinda seda tööd, mis on tehtud töörühmades, ja ma ei alahinda ka analüüside vajadust selliste otsuste tegemisel. Loomulikult ka mulle meeldiks, kui kõik protsessid Eesti Vabariigis liiguksid oluliselt kiiremini, et me poleks sunnitud aastal 2020 neid seaduseelnõusid välja töötama, vaid seda oleks tehtud juba 10, 15, 20 aastat tagasi. Aga see on tänane reaalsus. Vabariigi Valitsus on oma tööd teinud tunduvalt alla aasta, suurusjärgus kümme kuud. Nelja aasta pärast – või ütleme, nüüd juba kolme aasta pärast – on selles valdkonnas kindlasti toimunud väga olulised muudatused, väga olulised reformid. Ma väga loodan, et eeskätt ei võida neist mitte riik ja kohalikud omavalitsused, vaid inimesed, kes abi vajavad, ja nende lähedased. Ma mõistan teie kriitikat ja kärsitust. Ma ka ise tunnen, et protsessid ja elu riigis võiks minna kiiremini edasi eeskätt nendes valdkondades, kus tõesti on palju abi vajavaid inimesi. Aga kuidagimoodi alahinnata töös olevaid mudeleid, pilootprojekte, euroraha kasutamisi, samuti koostööd kohaliku omavalitsusega selles valdkonnas ning nüüd siis seaduseelnõu väljatöötamiskavatsuse koostamist – seda ma õigeks ei pea. Kui me räägime sellest valdkonnast, siis aastate peale sadu miljoneid eurosid vajavate muudatuste tegemine peab olema hoolega läbi mõeldud, peab olema põhjendatud. Sinna tuleb kaasata nii vabaühenduste kui ka kohalike omavalitsuste esindajaid ja paratamatult see kõik võtab aega.
Helmen Kütt, palun!
Tänan, austatud eesistuja! Lugupeetud minister! Nagu te õigesti ütlesite, oluline on teha otsuseid teaduspõhisuse baasil, uuringute, analüüside baasil. Ma vaatasin natukene tagasi ajalukku. 2015. aastast alates on selles valdkonnas läbi viidud väga palju analüüse, uuringuid, töötanud on rakkerühmad, kohal käinud väga-väga paljude MTÜ-de esindajad, kes selles valdkonnas on tegelikult tegutsejad, raisanud töötunde või ütleme siiski heas mõttes, kasutanud töötunde – ikka parema panuse andmiseks. Ilmselt on kulunud ka suur hulk raha selliste tööde tegemiseks. Maailmapank on teinud analüüsi. Mida selles valdkonnas veel uurida on? Kas ei oleks mõistlik asuda juba tegutsema? Praegu ei ole ju meil valitsus, kus oleks uus peaminister, kes enne pole mingit informatsiooni sellest valdkonnast saanud. Meil on valitsuses koalitsioonipartnerina Keskerakond, kes on väga hästi selle valdkonnaga kursis. Kui te kõik need uuringud võtaksite lauasahtlist välja, ilmselt oleks võimalik ka nende baasil juba midagi teha. Teiseks: eile te väga kenasti sotsiaalkomisjonis vastasite küsimusele, mis puudutas hoolduskindlustust. Te olete toetanud mõtet, mille juba 2017. aastal doktor Kai Saks välja pakkus, aga te ütlesite, et tänases koalitsioonis sellele toetust ei ole. Kas ma saan õigesti aru, et seda, kas hoolduskindlustuseks raha täiendavalt eraldada, te üldse ei analüüsi ja kolme aasta jooksul seda ei tule? Kas on nii?
Tänan küsimuste eest! Ma arvan, et te ütlesite õigesti, et inimesed mitte ei ole raisanud aega, vaid on ikkagi heas mõttes kasutanud aega, panustades erinevates töörühmades erinevate analüüside koostamisse. Loomulikult ma nende saadud sisenditega olen tutvunud, me oleme seda kõike arvestanud. Sellest tulenevalt esitab ministeerium hoolduskonventsiooni põhimõtet välja töötades käesoleval aastal valitsusele omastehooldajate toetamise, hooldajatoetuse põhimõtete ühtlustamise ettepaneku, mille kohta ka eelmine küsija küsis. Kõigi nende teemadega me jõudumööda tegeleme. Mis puudutab hoolduskindlustust, siis seda me oleme küll arutanud, analüüsinud, vaadanud eri riikide mudeleid – on see siis Saksamaa või Põhjamaad. Ja oleme ka tõesti hinnanud võimalikke teenuseid, mida võiks selles osa pakkuda, mida mitte. Aga kuna valitsuskoalitsiooni seisukoht on, et hetke seisuga uusi makse, täiendavaid koormisi ei soovita kehtestada, siis ei ole meil mõistlik seda väljatöötamiskavatsusse sellisel kujul sisse panna. Milleks teha selles valguses mõttetööd või analüüsi, kui me teame, et seda otsust ei tule. Koalitsiooni selge siht ja suund või, ütleme, juhis ministeeriumile oli see, et läheme edasi riigi ja kohalike omavalitsuste partnerluse mudeliga. See tähendab seda, et mõlemad peaksid sinna valdkonda lisaraha eraldama, nii riik kui kohalikud omavalitsused, ja seda vastavalt välja töötatud põhimõtetele. Aga sellist eraldi maksu hetkeseisuga riik ette ei näe. Mis puutub kriitikasse, et protsess on olnud aeglane, siis loomulikult võiksin ka ütelda, et kui 2015. aastast alates on üht-teist tehtud, aga kus siis varasemad neli aastat oldi. Arvan siiski, et aus vastus on see, et tegemist on niivõrd laiapõhjalise teemaga, et igal n-ö kaasamisringil, analüüsiringil tuleb väga palju uusi ettepanekuid, täiendusi, tagasisidet ja paratamatult riigieelarve vahendite piiratuse tingimustes ei ole võimalik väga suurte sammudega edasi liikuda. Aga see, mis on tehtud eelmistel aastatel, mis on tehtud sel aastal nende otsuste näol, ja mida tehakse järgmistel aastatel, on minu arvates positiivne. Vähemasti tegeldakse selle küsimusega ja liigutakse edasi. Ja selline üleüldine probleemide teadvustamine riigis, nii poliitikute ringis kui ka laiemalt ühiskonnas ja meedias on tegelikult toimunud. On aru saadud, et tegemist on valdkonnaga, mis ise ennast ei lahenda ja millesse tuleb panustada nii raha, aega kui ka muid ressursse. Samuti saab praegust korraldust efektiivsemaks muuta. See kõik on olnud väga positiivne ja sinna on panustanud ka kõik varasemad ministrid, varasemad valitsused, samuti Riigikogu liikmed, nii praegused kui endised.
Aitäh! Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Oleme jõudnud küsimuse nr 4 juurde, mille esitab Liina Kersna ja millele vastab välisminister Urmas Reinsalu. Palun!
Suur tänu, hea istungi juhataja! Austatud minister! Ma usun, et suur osa ka Eesti avalikkusest on jälginud mure ja kaastundega, kuidas meie naaberriigi Läti kodanikku on üle aasta hoitud Taanis kinni süüdistatuna Lõuna-Aafrika Vabariigi poolt iseenda lapse röövis. Täna me teame, et Taani kohus on teinud otsuse Läti kodanik Lõuna-Aafrika Vabariigile välja anda. Ma tean ka seda, et te olete sellel teemal rääkinud nii Läti kui ka Taani kolleegiga. Ja minu küsimus on: kuidas Eesti riik saaks meie naaberriiki ja tema kodanikku aidata nii, et tema üle mõistetaks kohut koduriigis?
Aitäh! Mis puudutab seda konkreetset juhtumit, siis kohe, kui see minu tähelepanu pälvis, kui see jõudis avalikku meediaruumi, ma võtsin ühendust Läti kolleegiga, väljendasin talle meie riigi nimel solidaarsust ja sümpaatiat ning küsisin, kas meil on võimalik mingit abi osutada, arvesse võttes, et see on tegelikult ikkagi kahe riigi vaheline küsimus. Ta tänas toetusavalduse eest ja ütles, et ta on tänulik kõige eest, mida me peame võimalikuks teha. Ma vestlesin Taani kolleegiga esmaspäeval Euroopa Liidu välisasjade nõukogu istungil hoone koridoris ja rõhutasin talle, et Eesti Vabariik toetab Läti Vabariigi positsiooni selles küsimuses, ja palusin Taani riigil teha võimalikult kõik, muidugi lähtuvalt nende riigi õiguslikest protseduuridest, et vältida seda väljaandmist. Ta võttis minu sõnumi teadmiseks. Läti Vabariigi suursaadik pöördus eile minu poole Läti Vabariigi nimel ja avaldas tänu, et Eesti on olnud see riik, kes on solidaarsust väljendanud. Nüüd sellest, mida saab teha. Ma palusin selle juhtumiga seoses teha nimekirja riikidest, kus istuvad kinni Eesti kodanikud. Pean silmas kolmanda maailma riike, kellega meil ei ole sõlmitud vangide vahetamise lepingut. Ma palusin saata uued noodid kõigile riikidele, kellega meil ei ole vangide vahetamise lepingut, ja teiseks palusin ette valmistada ettepanekute paketi ka nendele riikidele, kus meie kodanik ei istu vangis, aga kellega meil ei ole vangide vahetamise lepingut sõlmitud. Selline riik on ka Lõuna-Aafrika Vabariik. Kui me vaatame konkreetset asjade arengut, siis on selge, et kindlasti võib ette tulla hüpoteetilisi juhtumeid, kus meie kodanik sattub selliste hammasrataste vahele. Enesestmõistetavalt me peame sellest juhtumist järeldusi tegema ja õppima ning oskama meie inimeste huve paremini kaitsta. Kui see juhtum peaks päädima kahetsusväärse järelmiga, et siiski Lõuna-Aafrika Vabariigi ametiisikud saabuvad Taani ja see naine konvoeeritakse või viiakse Lõuna-Aafrika Vabariiki, siis kindlasti, kui Läti Vabariik peab vajalikuks ja kui Läti kolleeg minu poole pöördub, siis olen ma valmis Lõuna-Aafrika Vabariigi välisministriga, kellega mul oli võimalus jaanuarikuus kohtuda, otse kontakteeruma ja kutsuma teda üles koostööle, et see juhtum diplomaatilisel teel lahendada. Kindlasti on asjakohane ka see – olen selles kindel –, et Euroopa Liidu suursaadik [LAV-is], väga asjatundlik ja kogenud diplomaat, Eesti kodanik Riina Kionka osutab selles juhtumis abi Läti riigile ja konkreetselt sellele inimesele.
Täpsustav küsimus, Liina Kersna, palun!
Suur tänu! Suur tänu ka, härra minister! Ma küsin veel kord üle: kui Eesti kodanik oleks sarnases situatsioonis, kas meil üldse oleks võimalik midagi reaalselt teha, et kohtumõistmine toimuks kodaniku koduriigis, mitte selles riigis, kus väidetav kuritegu on toime pandud? Kas üldse on riigil võimalust oma kodanikku sellises olukorras aidata ja mida me võiksime õppida sellest kurvast juhtumist?
Aitäh! Küsimus, mis on Eesti Vabariigi valitsuse positsioon? Eesti Vabariigi valitsuse positsioon on, et kindlasti kõik juhtumid on teatud määral erineva iseloomuga. Aga praeguse juhtumi puhul ma väljendan veel kord solidaarsust Läti Vabariigiga. Kindlasti ma nende palvet ja taotlust mõistan ja nad on esitanud ka oma argumendid, millel on õiguslik põhi. Nüüd, tõepoolest on riikidevahelise õigusabi loogika järgi olemas nn üldine raamleping, millele osutas ka proua Signe Riisalo. See on, et kõik riigid annavad inimese välja ja ei oleks mingit küsimust: kui oleks Eesti kodanik, antaks ta välja. Kui oleks selline olukord, et Eesti Vabariigis toimuks midagi säärast, siis meie annaksime teo tegija tingimata Lõuna-Aafrika Vabariigile välja. See oleks niisugune reegel. Aga ei, ma selle käsitlusega olemuslikult nõus ei ole. On olemas asjaolud, mida tuleb silmas pidada: kas selles riigis, kuhu inimene välja antakse, kehtivad õigusriigi põhimõtted, on tagatud inimõiguste kaitse. Asju tuleb hinnata kogumis. Kui küsida, mida riik saab teha, siis vastan, et riik saab oma õiguskaitse ettenähtud vorme kasutades esitada oma argumendid, ja seda ka kohtumenetluses. Nii Taanis kui ka Eestis on väljaandmisprotseduur allutatud kohtulikule kontrollile. Ja tegelikult on õigusriigis oluline ikkagi pidada keskseks inimõiguste kaitse põhimõtteid, ja seda ka selles küsimuses. Samas, loomulikult tuleb järgida ka rahvusvahelisi kohustusi. Loomulikult siin on ka küsitud, kas Läti ametiasutused ikka järgisid sündmuste arenedes kõikvõimalikke vajalikke protseduure. Ma ei võta selles osas seisukohta. Aga kindlasti see on meile ka oluline tähelepanek, et kui asjad hakkavad kulgema, siis tuleb võimalikult varases faasis hakata tegutsema. Riigil on kindlasti asjakohane reageerida võimalikult varases faasis. Praegu on see juhtum kahetsusväärselt kurval moel arenenud, tegelikult on inimene üle aasta veetnud vanglas. Kui ta välja antakse, siis vähemalt avalikkusele teada olevate väidete järgi võib teda ähvardada kuni 15-aastane vanglakaristus Lõuna-Aafrika Vabariigis. Noh, need asjaolud on sellised, et meil jääb üle ainult avaldada toetust sellele inimesele ja Läti Vabariigile.
Signe Riisalo, palun!
Aitäh! See diskussioon on kaldunud kriminaalõiguse valdkonda, aga tegelikult kuulub Haagis rahvusvahelise eraõiguse konverentsil vastuvõetud konventsiooni kohaselt lapserööv tsiviilõiguslike suhete valdkonda. Ja neid konventsioone on rohkemgi, mis käsitlevad hooldusõigusega või laste õigustega laiemalt seotud teemasid, ja ka Eesti riik on võtnud sellekohaseid kohustusi. Parim olukord on see, et me oleme suutnud selliseid juhtumeid ennetada. Kõnealune olukord näitab seda ekstra hästi. Mu küsimus ongi: mida saab Välisministeerium oma ametnike abil teha selleks, et tagada, et Eesti kodanikud ei satuks sarnasesse situatsiooni? Kas see tähendab nõustamist või midagi muud, et hooldusõiguse küsimused saaksid elukohamaal lahendatud? Milline roll on Välisministeeriumil selles?
Aitäh! Ma arvan, et see on väga tundlik teema. Nagu me näeme, sellised probleemid võivad viia suurte kannatusteni. Missugune traagika võib see olla kogu perele, eks ole. Üldist konsulaarabi Välisministeerium pakub. Ma võtan tõsiselt teie osutust ja palun Välisministeeriumi konsulaarvaldkonna ja õigusvaldkonna juristidel koostöös Justiitsministeeriumi ja Sotsiaalministeeriumi töötajatega vaadata olemasolev info üle ja koostada Välisministeeriumi kodulehele n-ö tähelepanu juhtimise kataloog. Inimesed muidugi teavad, et paraku pered purunevad, võivad tekkida vastuolud jne. Aga inimesed peavad teadma, millisesse õiguslikku positsiooni nad võivad selle tagajärjel sattuda. Neid võivad tabada õiguslikud tagajärjed, mida nad mingil juhul ei sooviks. Ma arvan, et see on väga õige ja asjakohane osutus. Kui see info selgel kujul praegu ametiasutustes kättesaadav ei ole, siis ma palun viivitusteta seda teha, et inimesed teaksid arvestada, milline on tagajärg olukorras, kus Eesti Vabariik ei pruugi saada edasiste sündmuste kulgu rahvusvahelistes suhetes kontrollida.
Aitäh! Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Küsimus nr 5, esitab Helmen Kütt ja vastab justiitsminister Raivo Aeg. Palun!
Aitäh, austatud eesistuja! Lugupeetud justiitsminister! Kümme kuud tagasi, kui valitsus astus ametisse ja teist sai justiitsminister, oli teil ühe mõttena või ühe teemana päevakorral kohtutäiturite ja pankrotihaldurite töökorralduse ülevaatamine, vajalikud muudatused selles. Te esitlesite oma mõtteid selle kohta. Ka meie fraktsioonis käisid Kohtutäiturite ja Pankrotihaldurite Koja esindajad avaldamas oma mõtteid planeeritavatest muudatustest. Oli üks juhtum, mis puudutas võlgnike vara arestimist nii, et inimesele jäi kätte vähem kui elatusmiinimum. Tuleb tunnustada seda, et tekkinud probleemi asuti likvideerima. Tõsi, minu kirjas esitatud küsimustele veel vastused tulnud ei ole, aga ma loodan, et need siiski saabuvad mu postkasti. Minu küsimus ei puuduta niivõrd seda juhtumit, sest tundub, et see halb olukord sai likvideeritud. Jah, tõesti, võlgnik peab võla tagasi maksma, aga ka võlgnikul on lapsed ja pere ja võlgnikule peab jääma kätte elamist võimaldav elatusmiinimum. Millised on selles valdkonnas teie plaanid, mis puudutavad kohtutäiturite tööd, ja kui kaugele need jõudnud on? Kevadel esitleti neid plaane meie fraktsioonis nii teie suu läbi kui ka kohtutäiturite poolt, kui kaugele sellega on jõutud?
Aitäh küsimuse eest! Tõepoolest oli üks kahetsusväärne juhtum, mis leidis aset siis, kui töötukassa rakendas töösse oma infosüsteemi, mille alusel hakati kinni pidama kohtutäiturite nõudeid. Ma usun, et järgmine kuu, kui abiraha või toetuste väljamaksmine järjekordselt aset leiab, enam mingisuguseid probleeme ei tule. See oligi mõnes mõttes tehniline probleem, võib-olla n-ö sissetöötamise, rakendamise käigus kõiki asjaolusid ei osanud töötukassa ja kohtutäiturite koda ette näha. Eks meil ikka paraku juhtub. Kui me tahame osa tööd anda masinatele, siis masin oskab seda teha selles mahus, nagu teda on õpetatud tegema, ta ise ei ole veel võimeline mõtlema. Te osutasite kohtutäiturite reformile, millest ma olen rääkinud. Tõepoolest, reformi ettevalmistamine algas juba eelmise valitsuse ajal ja me oleme sellega edasi läinud. See ei ole soiku jäänud. On toimunud mitmed kohtumised küll poliitilisel tasandil, küll ametnike tasandil, küll kohtutäituritega. Me oleme oma erinevaid seisukohti käinud ka parlamendiliikmetele selgitamas. Mõnes mõttes on see debatt võib-olla liiga intensiivselt ka meediasse üle kandunud, aga üldiselt on perspektiivsed ülesanded või perspektiivne lähenemine, nagu ma aru saan, ühetaoliseks kujunenud. Selleks, et säilitada kohtutäiturite teenuse ehk riigi poolt neile aastaid tagasi üle antud funktsiooni täitmine ehk siis kohtuotsuste elluviimine, selle elujõulisus, tuleb kogu süsteemile otsa vaadata ja seda reformida. Probleem on väga lihtne: kuna kohtutäituritele esitatavate nõuete arv on oluliselt vähenenud, siis on ilmselgelt kohtutäitureid nende vähenenud nõuete täitmiseks liiga palju ja sissetulek, mida nende nõuete täitmine kohtutäituritele annab, ei ole enam piisav selleks, et kohtutäitur suudaks oma bürood ülal pidada, teha vajalikud investeeringud, infotehnoloogilised arendused jne, samuti motiveerida oma personali. Siin tuleb lihtsalt minna seda teed, et kohtutäiturite arv väheneks. Teiseks on väga oluline ühise andmebaasi loomine, mis on samamoodi otsustatud. Selle kallal algab töö peatselt. Iga kohtutäitur näeb ja ka inimene ise näeb, kui palju nõudeid tema vastu ülal on: millised on riigi nõuded, millised on eranõuded. Need on koondatud ühte andmebaasi. See on üks oluline aspekt, et ilmneks ka näiteks seesama probleem, millest me siin rääkisime. Seni ei ole nagu tervikpilti nõuetest ühe isiku vastu.
Helmen Kütt, täpsustav küsimus, palun!
Suur aitäh teile väga põhjaliku vastuse eest! On hea teada, et te sellega edasi tegelete. Ma olen ka üpris veendunud, et põhjus oli just see, et puudus täielik ülevaade. Eri kohtutäituritel võivad sama isiku suhtes mitmed nõuded olla ja see ilmselt oli üks põhjus. Ja teine tõesti arvutisüsteem. Teinekord tehnika veab alt: mida inimene enne käsitsi tegi, teeb nüüd arvuti – võib juhtuda, et tulemus ei ole selline, nagu loodeti. Aga minu teine küsimus puudutab elatisabi käsitlevat regulatsiooni. Kui ma eelmise aasta oktoobris esitasin teile küsimuse teemal, mis puudutas elatisabiraha seotust alampalgaga, siis te tõepoolest mulle kirjalikult vastasite. Ja kirjalikust vastusest oli hea lugeda, et 2019. aasta kevadel kuulutati välja lihthange ja see võideti ühispakkumisega. Juulis sõlmiti juba leping uuringu läbiviimiseks, et tulemuste põhjal teha otsuseid, kuidas edasi. Eelmine justiitsminister, kes täna teie kõrval istub, Urmas Reinsalu, tegeles elatisabi teemaga väga põhjalikult ja pakkus välja kalkulaatori, mis aga sai kriitilist tagasisidet. Tegelikult oleks võinud ka rohkem, suuremaid nõudeid esitada, kui see kalkulaator pakkus. Oli teada, et jaanuari lõpuks see uuring saab tehtud. Tõsi, valitsusse pidite minema alles oktoobris 2020. Uuest aastast on alampalk tõusnud, jätkuvalt on probleemid näiteks toimetuleku arvutamisel. Kui inimesed soovivad lahku minna ilma kohtu kaudu elatist nõudmata, siis toimetuleku vormistamisel see ei sobi mitte, sest seal läheb 50% alampalgast arvutuslikult maha, kui kohtuotsus ei ole teistsugune. Kas see uuring sai nüüd jaanuari lõpuks valmis? Kui sai, siis kas teil on infot, kas sellega saab kuskil ka tutvuda?
Aitäh küsimuse eest! Tõepoolest, seda ma tean, et see uuring telliti. Kas meile on laekunud ka n-ö lõppraport, seda ma täna ei oska öelda. Vähemalt briifingute ajal mulle ametnikud sellest konkreetsest uuringust ülevaadet siiani andnud ei ole. Aga see ei tähenda, et me ei ole seda teemat lähemalt arutanud. Tõepoolest, see on teema, mis on väga mitmekihiline ja mitmetahuline. Seda tuleb vaadata ühelt poolt nii konkreetsete lahkuläinud perede laste seisukohast kui ka sellest seisukohast, et võivad olla moodustunud uued pered, kus on uued lapsed. Kõik lapsed peavad olema igati võrdselt koheldud, mitte niimoodi, et need lapsed, kelle juurest üks vanem on lahkunud, on eelisolukorras ja uued lapsed kuidagi halvemas olukorras. See on kindlasti väga mitmes mõttes probleeme tekitanud ja selle temaatika üle on palju vaieldud, polemiseeritud ja arutletud. Teine pool aga on ikkagi see, et kohtutel on tegelikult õigus kaalutlusotsuseid teha. See ei ole niimoodi, et täpselt pool võetakse ära, ja sellega on kõik. Kohtud saavad arvestada osapoolte tegelikku majanduslikku olukorda, lähtudes just sellest aspektist, et tuleb tagada kõikide laste võrdne kohtlemine. Ükski pool, on ta siis eelmisest kooselust või abielust või siis uuest, ei tohi sattuda halvemasse olukorda. Kõik peavad olema võrdselt koheldud. Ja praegu vähemalt minu andmetel kohtunikud ja kohtud sellega tegelevad ja suhtuvad teemasse tõsiselt.
Aitäh! Kahjuks kolmandat küsimust Riigikogu liikmel esitada võimalik ei ole. Kuna teistelt küsimusi sellel teemal ei ole, lõpetan selle teema käsitlemise.
Läheme edasi järgmise küsimuse juurde, mille esitab Hele Everaus ja millele vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Austatud eesistuja! Väga austatud minister! Minu küsimus põhineb OECD terviseraportil ja nendel andmetel, mis seal Eesti kohta on. Eesti nimelt kulutab tervishoiule inimese kohta Euroopa Liidu keskmisest vähemalt kaks korda vähem. Ja ilmselgelt ei ole see piisav, nagu ütleb ka OECD raport. Ei olda rahul meie tervishoiu rahastamisega, sest rahuldamata tervishoiuvajadus on Eestis Euroopa Liidu suurimaid, 11,8% elanikkonnast. Euroopa Liidus on vastav näitaja 1,7%. Ja välditav suremus, mida oleks raviga võimalus n-ö torpedeerida, on meil samuti kaks korda suurem kui Euroopa Liidus. Seega, missugused on tervishoiu rahastamise kavad, et Eesti inimestele ravi kättesaadavaks teha?
Austatud küsija! Suur tänu väga olulisele teemale tähelepanu juhtimast! See on tõesti ammune murekoht ja trend, et Eesti riik kulutab tervishoiule, kui me räägime puhtalt riigieelarve vahenditest, alla 5% SKP-st. Kui meil tihti räägitakse näitajast 6,5–6,6%, siis see on tegelikult koos inimeste omaosalusega. Riik ise paneb tegelikult veel oluliselt vähem. Ja kui me tõesti sooviksime jõuda Euroopa Liidu keskmisele tasemele või kõrgemale, siis see eeldaks sadu miljoneid eurosid igal aastal sinna valdkonda juurde. Loomulikult nii suure lisasumma leidmine ei ole ühegi valitsuse jaoks kerge ülesanne. Aga see ei tähenda, et sellesse suunda liikuda ei tuleks. Eelmine valitsus tegi teatud otsused, mis puudutasid eakate eest, mittetöötavate vanaduspensionäride eest ravikindlustuse maksmist. See on andnud tegelikult haigekassale lisaraha, ütleme, nelja aasta plaanis – osaliselt siis möödunud periood, osaliselt veel järgmine aasta, kokku umbes 200 miljonit. Aga see on nelja aasta peale. Tegelikult loomulikult on rahavajadus suurem, kuid see on aidanud mõnevõrra seda puudujääki leevendada, aga mitte vajadust katta. Inimeste katmata ravivajadus on, nagu te väga õigesti ütlesite, suurusjärgus viis korda suurem kui väga paljudes teistes riikides, ja tegelikult ka inimeste omaosalus on kahetsusväärselt suur. Lisaks see pigem näitab samuti kasvamistrendi. Meie oleme ministeeriumis analüüsinud erinevaid võimalusi. Näiteks üks konkreetne mõte on olnud see, et tuleks tõstatada debatt ravikindlustuse n-ö tulubaasi laiendamise üle. Kas on õige, et ainult töölepingutelt makstakse ravikindlustuse osa, sotsiaalmaksu? Vahest tuleks ka muid tululiike arvesse võtta? Meie oleme igal juhul selleks debatiks avatud ja valmis, kuna töösuhted on muutunud. Ettevõtjate osakaal Eesti riigis kasvab pidevalt. Peame arvestama sellega, et pelgalt klassikalise töölepingu alusel makstav sotsiaalmaksu ravikindlustuse osa ei taga Eesti tervishoiusüsteemi jätkusuutlikkust pikemas plaanis. See ei taga vajalikke vahendeid ravijärjekordade lühendamiseks, pigem on oht, et need võivad veel pikeneda. Me oleme tegelikult teinud väga põhjalikke arutelusid ja pikaajalisi prognoose haigekassa nõukogus ja juhatuses. Need on puhtalt seniste trendide põhjal tehtud prognoosid, mis võtavad arvesse eakate osakaalu kasvu, tööealiste elanike osakaalu muutumist, ka reaalset palga ja tervishoiuteenuste kulude kasvu. Mis ikkagi saab olema pikaajaline plaan? Selge on see, et lisaraha on süsteemi igal juhul vaja. Tulubaasi laiendamine on üks konkreetne mõte. Loomulikult on alati võimalik teatud teenuseid rahastada riigieelarvest, nii nagu varem on ka tehtud. Vahepeal on liigutud selles suunas, et on osa teenuseid riigieelarvest viidud koos rahaga haigekassa eelarvesse, aga on ka variant teha täiendavaid sõeluuringuid ja muid ennetustegevusi suuremas mahus riigieelarvest.
Hele Everaus, täpsustav küsimus, palun!
Palju tänu eelmise vastuse eest! Natuke te juba puudutasite ravi- ja vastuvõtule pääsu järjekordi. Eriarstiabi järjekorra kohta on omad reeglid kehtestatud, paraku on kuuenädalane eriarstiabi järjekorra nõue täidetud vaid 55%-l juhtudest. Veel keerulisem on haiglaravile pääseda: kaheksa kuud on miinimum, mis tuleb oodata, enamasti oodatakse palju rohkem. Näiteks puusaliigese vahetust tuleb oodata keskmiselt 391 päeva, OECD keskmine on 161 päeva. Te olite hästi optimistlik, et digiregistratuur aitab, aga haiglaravi puhul see pole kuidagi võimalik, samuti paljude muude vajaduste korral. Mis see lahendus oleks? Mul on niisugune tunne, et ikkagi jälle rahakott on suurim probleem.
Tänan jätkuküsimuse eest! Ma olen täiesti nõus, et investeerides valdkonda oluliselt alla Euroopa Liidu keskmise, on väga palju tahetud, kui loodetakse saada üle Euroopa Liidu keskmise tulemust. Ei ole ju ülejäänud Euroopa Liidu riigid meist arengu mõttes maas. Pigem oleme suhteliselt keskmiste seas: on meist märksa arenenumaid riike Euroopa Liidus ja on ka neid, kes on Eestist maha jäänud, ka tervisehoiusüsteemi osas. Rahalises mõttes vähemaga teha rohkem on võimalik võib-olla väga piiratud ajal ja piiratud olukordades, aga tervishoius tervikuna ei ole üle riigi ega ka regiooniti sellisel juhul reaalne kättesaadavust tagada. Lisaraha vajadus on tõesti. Mis puudutab digitaalset registratuuri, siis sellel on erinevad kasutegurid. Üks pluss on tõesti tühivisiitide vähenemine, mida me oleme näinud. On ka parem infovahetus ja suurem kasutajamugavus: inimene saab tõesti terviklikult näha, millised on võimalused ennast ühe või teise eriarsti juurde registreerida. See annab haigekassale võimaluse teha tagantjärele hinnanguid ja ka tulevikuprognoose, kui palju ravimahtu ühel või teisel erialal on vaja ühes või teises maakonnas. Ehk aitab see siiski ka ravijärjekordi lühendada. See protsent, mille te välja tõite, minu teada päris nii madal ei ole, aga suurusjärgus vaid 60%-l tõesti täidetakse seda n-ö kokku lepitud kuue nädala ooteaja põhimõtet. Tõsi on ka see, et statistikat moonutab seegi, kas kõik inimesed on järjekorda jõudnud või ei ole jõudnud. Kui järjekorda registreerimise võimalusi piirata, siis saame statistiliselt parema näitaja, kui lubame inimesi järjekorda, siis saame statistiliselt kehvema näitaja. Aga olukord on tegelikult ju sama. Seega, statistika puhul tuleb alati vaadata n-ö olukorra sisse. Samas ma arvan, et probleemi olemuse üle me ei vaidle, meil ei ole selles eriarvamusi. Ja kõik need meetmed – on see digiregistratuur, on see tugevam esmatasandi toetamine, ka terviseedendus, suurem panustamine liikumisse, toitumisse, roheline raamat, sh vaimse tervise roheline raamat – on olulised toetavad sammud. Aga loota, et saavutame suure arenguhüppe ilma ressurssi lähiaastatel juurde panemata on tõenäoliselt ülearu optimistlik. Meil on potentsiaal püsida võib-olla tänasel tasemel, hoida ära n-ö negatiivsed stsenaariumid, aga suurt ravijärjekordade lühenemist või regionaalset arstiabi kättesaadavuse tõusu, inimeste tervena elatud aastate märkimisväärset kasvu ja kõiki muid suuremaid sihte saavutada on võimalik ainult sel juhul, kui me tõesti suurendame riigi panust, vähendame inimeste panust ja seeläbi vähendame ka selgelt arstiabi ebavõrdsust. Praegu me teame, et suurema sissetulekuga inimestel on ligipääs arstiabile parem tänu rahaliste võimaluste olemasolule. Tegelikult me aga sellise ebavõrdsusega toodame automaatselt sotsiaalseid probleeme juurde, sealhulgas probleeme ka tööturul. Kõik need küsimused on omavahel seotud.
Helmen Kütt, palun!
Suur aitäh, austatud eesistuja! Lugupeetud minister! Riigikogu sotsiaalkomisjonis käisid Eesti Õdede Liidu esindajad murega rääkimas õdede arvu nappusest ja tegelikult vajadusest saada nii arstide kui ka õdede koolituseks rohkem ressurssi. Ma tean, et praktiliselt kolm aastat tagasi sõlmiti Haridus- ja Teadusministeeriumi ja Sotsiaalministeeriumi vaheline kokkulepe, millest tulenevalt koolitati täiendavalt õdesid. See aeg on nüüd täis saamas. Me tegime kirja teel pöördumise, et Haridus- ja Teadusministeerium ja Sotsiaalministeerium lepiksid omavahel kokku, kuidas edasi minnakse ja kas sinna ka täiendav ressurss leitakse. Osaliselt on see seotud ka eelkõneleja küsimusega. Öelge, kas meditsiinisektoris töötavate arstide ja õdede nappus hakkab juba kajastuma ka selles, et perearstide teema on meil väga teravalt üleval. Perearstid teinekord ravivad telesilla vahendusel või vaid teatud päevadel käib arst kohal. Kas töötajate nappus meditsiinisektoris on üks probleem, mis pikendab eriarsti juurde või mõnele protseduurile saamise järjekordi?
Tänan küsimuse eest! Tõsi on, et tervishoid on väga kompleksne valdkond. Ja põhjus, mis konkreetse eriala arsti juurde inimene ei jõua, sõltub piirkonnast ja on muidki erinevaid põhjusi. Kus ei ole arsti juurde pääsemiseks vajalikku ravimahtu haigekassa poolt rahastatud, kus ei ole kohapeal eriarsti, kus ei ole küllalt kiiret infovahetust tervishoiusüsteemi erinevate osapoolte vahel. Aga kahtlemata tööjõu puudusel on oma roll. Kui me vaatame arstide töökoormust, siis näeme, et see on tunduvalt üle täiskoormuse. Enamik arste – tegelikult ka personal laiemalt, st õed, sotsiaalhoolekande töötajad, hooldustöötajad – töötab reeglina mitme koha peal, mitme koormusega. On kahjuks teada, et küllalt palju tehakse ka kiirabis järjest vahetusi erinevate tervishoiuteenuse osutajate juures, ilma vahepeal puhkamata. Ja tihtipeale panustatakse ühel ajal veel ka kahes eri sektoris, nii tervishoius kui ka sotsiaalkaitse sektoris. Ühest küljest on riigi vaates vajalik, et olemasolevad inimesed panustavad maksimaalselt, kuna, nagu te õigesti viitasite, Eestis on näiteks õdede arv tunduvalt alla OECD ja Euroopa Liidu soovituse. Arstide puhul on number tervikuna isegi lähemal sihttasemele, aga ikkagi tekib küsimus, kui me vaatame pikaajalist plaani. Küsimus on ju selles, millises vanuses on meie arstid ja milline täpselt on regionaalne kaetavus. Kahjuks tean väga negatiivseid näiteid, kus konkreetse haigla juhid nendivad, et mõned osakonnad, mõned erialad on tulnud seetõttu sulgeda, et kui senine arst läheb pensionile, siis kedagi lihtsalt asemele ei tule. Väljaspool Tallinna, Tartut ja teisi suuremaid keskuseid see tihtipeale ongi kurb tegelikkus olnud ja selle vastu tuleb kindlasti töötada. Ma tean, et arstide liit on varem lauale pannud ja paneb ka seekord regionaalsete palgakoefitsientide küsimuse, et just nimelt toetada arste ka väljaspool suuremaid keskusi. Printsiibilt ma seda kahtlemata toetan. Küsimus on jälle selles, kust see raha peaks tulema: kas see tuleb haigekassast ehk olemasoleva ressursi ümberjaotuse abil või tuleb see näiteks regionaalselt eraldi täiendava toetusmeetmena – see loomulikult oleks nende eelistus. Üldse, kui me räägime näiteks tervishoiusüsteemist – te viitasite perearstidele –, siis me oleme astumas väga konkreetseid samme maapiirkondade arstide toetamiseks. Tervishoiuteenuste uus loetelu hakkab nüüd kehtima aprillis 2020. See on küll veel kinnitamata, haigekassa nõukogu toimub ülehomme, aga meil on konkreetne ettepanek märkimisväärselt tõsta kõigi väljaspool Tallinna ja Tartut tegutsevate perearstide nn kaugusetasu nende ülejäänud rahastuse summade sees. Nii muutuks senisest toetatavamaks just nimelt väiksemates keskustes ja haiglatest kaugemal tegutsemine. Ja nagu ma olen varem viidanud, Eestis vajab kõik peale Tallinna ja Tartu regionaalset lisatuge.
Atäh! Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Järgmine küsimus, nr 7. Esitab Jaak Juske ja vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Lugupeetud Riigikogu esimees! Austet minister! Sel nädalal selgus uskumatu korralagedus Tallinna linna sotsiaalsüsteemis. Nimelt on Tallinna linn jätnud kasutamata riigi poole lastekodulaste hooldamiseks mõeldud rahast, lausa 1 miljon eurot. Tallinna linnajuhid on püüdnud vastutust lükata ka Sotsiaalministeeriumi kaela. Tõsiasi on see, et nii Tallinna linna kui ka Sotsiaalministeeriumi eesotsas on Keskerakonna esindajad. Ja siit teile küsimus: härra minister, mida te olete teinud, et see korralagedus lõpetada? Ja kuidas üldse on saanud tekkida selline olukord, et linnal on jäänud kasutamata nii suur summa, mis on mõeldud lastekodulaste toetamiseks?
Suur tänu küsimuse eest! Asendushooldus tõepoolest on kohaliku omavalitsuse korraldatav teenus. Seetõttu on kohaliku omavalitsuse roll eriti suur, et tagada lastele vajalik tugi, vajalikud teenused, ja seda sõltumata sellest, kas me räägime hooldusperedest, perekodudest või asenduskodudest. Tänase olukorra üks tekkepõhjuseid kahtlemata on see, et süsteem kui selline on praegusel kujul kehtinud kaks aastat. Muudatused toimusid asendus-järelhoolduse süsteemis 2018. aasta alguses, kui see korraldamine läks koos rahastusega üle kohalikele omavalitsustele. Eesmärk ja siht oli tegelikult õige: just nimelt perepõhise asendushoolduse osatähtsuse tõstmine, et soodustada seda, et vanemliku hoolitsuseta lapsed saaksid eelkõige kasvada perekeskkonnas, hooldusperes. Laiemalt oli valitsuse suund ka suurendada kohaliku omavalitsuse otsustusõigust, ülesandeid ja kohustusi koos vajaliku rahalise ressursiga. Tõsi on, et juba 2018. aasta lõpus oli teatav raha ülejääk. Me ei räägi ainult Tallinnas suurematest summadest, me räägime tegelikult laiemalt: üle Eesti ei kasutatud neid vahendeid sihtotstarbeliselt ära. Oli siis põhjuseks laste arvu muutumine kalendriaasta kestel või teenuste ja muude toetuste vale prognoosimine, aga igal juhul tekkis jääk ka siis. Nüüd me näeme 2019. aasta andmete põhjal, mis on tänavu ilmunud, et see jääk on veelgi kasvanud. Kui me vaatame seda küsimust nii, nagu ministeerium peabki vaatama, üle Eesti, siis näeme, et see ei ole mitte ühe, kahe või kolme omavalitsuse probleem. See on laiem probleem. Sellest tulenevalt tahame kokku kutsuda suuremate omavalitsuste, Eesti Linnade ja Valdade Liidu, Sotsiaalkindlustusameti ja Rahandusministeeriumi esindajad, et läbi arutada, kuidas saaks seda teenust inimestele senisest paremini, tõhusamalt pakkuda, et ei tekiks nii suurt raha ülejääki olukorras, kus teenuse sihtrühm ilmselgelt tuge vajab. Õige on, et see raha maksimaalses mahus just nende laste ja peredeni jõuaks. Nagu öeldud, süüdlaste otsimine on alati lihtsam lahendustee, aga ma arvan, et eesmärk peaks siiski olema leida parim võimalik mudel ja vahetada infot just nimelt selle kohta, kuidas on osas kohalikes omavalitsustes see praktika ilmselgelt toiminud ja kuidas mõnes omavalitsuses on jäänud suhteliselt suur summa kasutamata. Nagu ma juba viitasin: Eesti Vabariigi pealinn ei ole ainuke ja kaugeltki kõige suurema jäägiga omavalitsus Eestis.
Jaak Juske, täpsustav küsimus, palun!
Austatud minister! Ma olen nõus, et kindlasti see probleem on laiem, aga kui nüüd Tallinna linnast rääkida, siis tõepoolest jääb miljon eurot väga kindla sihtotstarbega raha laste aitamiseks kasutamata. Kuskil on tegemist väga süsteemse veaga. Kus teie hinnangul see viga on? Aitäh!
Nagu ma ütlesin, tõenäoliselt on eeskätt olnud tegemist ebatäpsete prognoosidega. Ehk on hinnatud valesti laste arvu või on laste arv aastaga muutunud või on püütud igaks juhuks olla n-ö konservatiivsem, et ei tekiks vastupidist olukorda, kus eelarveraha saab arvatust varem otsa. Ma tean seda, et mitmes omavalitsuses, kaasa arvatud Tallinnas, on tegelikult küsimus ka selles, et linn on omalt pooltki eraldanud vahendeid nende perede toetamiseks ja nende teenuste pakkumiseks. Ehk on kõik olenenud ka sellest, kas enne kasutatakse linna vahendeid ja siis riigi vahendeid või vastupidi. Inimese jaoks, kes teenust või tuge vajab, ei ole siin loomulikult vahet, aga statistiliselt võib sellest tulla väga suur vahe. Võib tekkida raha ülejääk ühel eelarvereal, aga tegelikult summa summarum on kulutatud siiski märkimisväärne summa nende perede toetamiseks. Nii palju, kui ma Tallinna linna esindajatega vahetatud info põhjal tean, on see olnud üks põhjuseid, miks Tallinna kontekstis tundub see jääk väga suur. Kui oleks metoodiliselt tehtud natuke teises järjekorras, kui oleks kulutatud varem riigi vahendeid ja selle võrra vähem linna vahendeid, siis me näeksime siin olulisemalt väiksemat ülejääki. Kahtlemata tuleb vaadelda teenuse tuge ja erinevaid toetusmehhanisme tervikuna. Aga ma olen ka nõus sellega, et siht peaks olema see, et nii linna kui ka riigi vahendid saaksid maksimaalses määras kasutatud sihtotstarbeliselt.
Aitäh! Rohkem küsimusi sellel teemal ei ole. Aga siiski on Urve Tiidusel. Kas küsite teise küsimuse raames? Tore. Lõpetame selle küsimuse käsitlemise.
Järgmine küsimus on nr 8, küsib Urve Tiidus ja vastab välisminister Urmas Reinsalu. Palun!
Aitäh! Lugupeetud välisminister, kes te olete infotunnis täna peaministri ülesannetes! Aasta 2026 ei ole enam mägede taga ja just siis, umbes kuue aasta pärast, peab senise plaani kohaselt rongisõit Tallinnast Riia kesklinna kestma tund ja 42 minutit ja Rail Baltic olema valmis. Küllap mõnigi on mõttes sellele reisile juba pileti ostnud. Infot kolme Balti riigi ülese taristu projekti edenemise kohta leiab meediast pea iga nädal. Mõnikord on see rohkem, teinekord vähem optimismi sisendav, ja see on küllalt pehmelt öeldud. Nii mahukate projektide puhul ongi kõrvalseisjal vahel keeruline mõista, milline asjade seis tegelikult on, kas või hinnata teavet selle kohta, kui hästi on edenenud kinnistute omandamine trassi ehituseks Eestis, kas senine tempo nende omandamisel tagab graafikus püsimise. Eelmise aasta lõpus esitatud Riigikontrolli audit näitas, et Rail Balticu raudteeprojekti puhul on tekkinud hilinemisi, sh ka Eestis, ja maksumuse prognoosid on kasvanud, mistõttu Riigikontrolli hinnangul pole objekti valmimine ilmselt realistlik. Projekt hakkab pea kaks aastat rahastuslepete tähtaega ületama. Nagu me siin kõik teame, sellise suurejoonelise projekti õnnestumiseks on vaja raha, aega ja eelkõige head, tulemuslikku koostööd nii osalevate riikide kui ka valitsusvastutust kandvate erakondade vahel. Milline neist kolmest faktorist – aeg, raha, koostöö – sisendab kõige rohkem optimismi ja milline suurendab skeptitsismi ja muret, kas ammune idee ikka jõuab eduka finaalini? Ja kui üksmeelne on valitsus Rail Balticu suhtes? See on küsimus teile.
Aitäh! Mina olen igikestev optimist. Alati saab minna hullemaks. Küsimus on aga selles, mis puudutab praegust seisu Rail Balticuga. Valitsuserakondadel on olnud erinevad vaated Rail Balticule. Kokkulepe, mille me oleme teinud ja meeskonnana täitnud, on, et tagada fikseeritud projekti elluviimine. Valitsus panustab sellesse. Kuid üks oluline küsimus on siin kokkulepitud omaosaluse määras 19%, nagu oleme ette näinud. Juhul kui Rail Balticu omaosalus peaks oluliselt kasvama, siis tuleb see projekt üle vaadata. Minu teada on tegelikult Balti riikide peaministrid seda kõik ühiselt väljendanud. Siin ei ole midagi unikaalset. Siis me peame seda uuesti hindama. Selles valitsuses on tegelikult see raam kokku lepitud ja mul ei ole sekundikski tekkinud mingisugust taju, et mingi ametiasutus tegutseb kuidagi vastassuunas. Nii et see poliitiline tahe on täiesti olemas. Poliitilisel tasandil on see tahe olemas kõigil kolmel Balti riigil. Ma arvan, see leidis kinnitust ka hiljutisel Balti riikide peaministrite kokkusaamisel. Mis puudutab koostööd ehk tegelikkuses selle n-ö agentorganisatsiooni või projekti rakendava asutuse tööd, siis siin on, tuleb tunnistada, probleeme ridamisi. Riigikontroll tegi selle kohta raporti, siin on tegu juhtimis- ja muude küsimustega. Aga ma arvan, et Balti peaministrite koosolek andis tõuke, et nõudlikkus selle organisatsiooni tegutsemise vastu on tänu poliitilisele tahtele Balti riikidel suur, ja ma loodan, et ilmnenud probleemidest suudetakse õppust võtta. Mis puudutab raha, Euroopa Liidu vahendeid, siis pole midagi öelda, homme seisab ees ülemkogu arutelu Euroopa Liidu raha kasutamise üle. Eile kinnitas valitsus oma kesksed prioriteedid rahastamise osas. Eesti taotleb meie põllumeeste võrdset kohtlemist, see on meie eesmärk. Me taotleme ka seda, et omaosalus Ühtekuuluvusfondi projektide puhul oleks väiksem. Praegu on see keskeltläbi 35% ja tõsi küll, see on juba positiivses suunas allapoole liikunud. Ja ka Rail Balticu rahastamine peaks vastama nendele põhimõtetele, mis me oleme kokku leppinud. Need on meie põhimõtted, peaminister väljendab neid ja Balti riikidel on selles osas ühine platvorm ja ühine positsioon. See oli ka teema, millest Balti riikide peaministrid vestlesid finantsvolinik Johannes Hahniga kohtumisel Tallinnas. Kui küsida, kas rahastus on olemas, kui meil õnnestub realiseerida plaanid kokkulepitud ajaraamis, siis praeguses olukorras on vastus jaatav.
Urve Tiidus, täpsustav küsimus!
Minister, mõneti ma kordan teid. Täna hommikul toimunud Euroopa Liidu asjade komisjoni istungil küsis peaminister parlamendi mandaati Eesti seisukohtadele, mida kaitstakse homme toimuval erakorralisel Euroopa Ülemkogu istungil. Need on seotud loomulikult Euroopa Liidu pikaajalise eelarve läbirääkimistega. Peaministri sõnul kohtuvad Balti riikide juhid enne neid läbirääkimisi ka omavahel veel kord, et tagada Rail Balticu projekti rahastamine ning kaasfinantseerimise määra soodsamaks muutmine, tegutsedes ühistel põhimõtetel ja ühtse meeskonnana. Kolme riigi peale napib väidetavalt 2 miljardit eurot. Te olete küll optimistlik, aga Eesti puuduolev osa on õnneks küll teiste omast väiksem, kuid siiski puudu. Praegu on teada, et ülemkogu eesistuja Charles Micheli ettepanekul on võimalik taotleda Rail Balticule suuremat rahastust, kui näevad ette nn riikide ümbrikud Euroopa ühendamise rahastus. Ja samuti on Balti riikidel tõenäoliselt võimalik taotleda kuni 85% ulatuses Euroopa Liidu kaasfinantseerimist suurele osale kogu rahastusvajadusest. Soodsa toetusmääraga eraldi lisarahast on muidugi lihtsam rääkida kui see praktikas saavutada. Kuidas teie välisministri ametis olete saanud sellele projektile kaasa aidata, eriti nüüd, kui netomaksjad kehtestavad läbirääkimistel oma positsioone kindlamalt kui enne Brexitit? Pigem 1% SKP-st, ja mitte rohkem! Praegu arvestatakse siiski 1,07%-ga SKP-st. Kas saate tuua mõne näite, mida te olete saanud teha, et Rail Baltic ikkagi teostuks, et eelarveläbirääkimised aitaksid sellele tulemuslikult kaasa ja Eesti huvid oleks lõpuni kaitstud?
Aitäh! Esmaspäeval oli üldasjade nõukogu istung, kus lendas verd, higi, pisaraid. Kõik riigid panid oma positsioonid lauale väga dramaatiliselt. Oli tõeline lahinguväli, lahingutanner – igavat ümarat bürokraatlikku juttu polnud kopika eestki. Kui on riikide huvid mängus, siis kõik riigid on iseenda eest väljas. Ja nii peabki olema, siin ei ole midagi häbenemisväärset või hukkamõistetavat. Ja ka mina väljendasin oma selgeid seisukohti. Mul oli Eesti positsioone kirjas lausa neli lehekülge, seal on kajastatud ka nüansseeritumad, väiksemad teemad. Põhituuma-põhiprobleemi, Eesti prioriteedid, ma juba nimetasin. Loomulikult ma rõhutasin seal ka Rail Balticu tähtsust. Rail Balticu puhul on tegelikult ka kaks lisaargumenti, mida me peame silmas pidama. Esiteks on mängus ka keskkonnamõõde: siis lihtsalt sõidab veoautosid vähem. Ja pole midagi teha, teine argument on – seda on võib-olla vähem eksponeeritud – sõjalise mobiilsuse mõõde. Raudteel on võimalik strateegilist transporti paremini korraldada, siin ei ole midagi eitada. Mul oli esmaspäeval kokkusaamine Poola saadikuga europarlamendis Jan Olbrychtiga, kes on Euroopa Liidu pikaajalise finantsraamistiku raportöör, väga tähtis, mõjukas mees. Kui see eelarve jõuab parlamenti – kunagi loodetavasti jõuab –, siis hakkab ta olema niisuguses keskses rollis. Ta hoiatas tegelikult selle eest, et juba aastaid tagasi, viie aasta eest, eelmise finantsperspektiivi arutelul oli tunda, et Euroopa Parlamendis olid vägagi vastakad seisukohad ja valitsuste kokkulepitud positsiooni polnud lihtne hoida. Ta ütles, et nüüd on palju rohkem killustunud Euroopa Parlament, erinevate huvidega. Palju on uusi liikmeid ja kindlasti see ettekujutus, et Euroopa Parlament võiks selle sellisel kujul, nagu on ette pandud, tagasi lükata, on täiesti realistlik. Teatavasti parlament soovib näha palju ambitsioonikamat eelarvet, eks ole, 1,3% Euroopa Liidu SKP-st. See seisab ees. Aga tegelikult ta viitas ka Euroopa ühendamise rahastule. Euroopa Parlamendis käib kuulujutt, et härra Micheli ettepanekul on sinna rahastusse tegelikult Rail Baltic täies mahus sisse peidetud – niisuguse kingipakina Balti riikidele. Ent meie sooviksime näha selle raha selget fikseerimist. Kui see on hiljem taotlemisel, siis see on kindlasti hapram positsioon. Nii et ma kindlasti nendel teemadel, mis puudutavad Euroopa pikaajalist eelarvet, loomulikult kõigi oma kolleegidega räägin, ennekõike vaadates netomaksjate poole. Ega me Läti ja Leeduga ei peagi üksteist veenma. Paraku nendega, kes on netosaajad, meil kontuuri pidi langevad soovid kokku. Mul oli eile lõunasöögil vestlus kõigi Euroopa Liidu riikide suursaadikutega Eestis ja ma pikalt tutvustasin ka neile Eesti positsiooni.
Jüri Jaanson, palun!
Suur tänu! Austatud välisminister peaministri ülesannetes! Rail Baltic on meile kahtlemata hästi oluline. Ta on oluline meie ühendamise tõttu Euroopaga, ta on oluline liikluses, sh ohutuse seisukohalt, ta on oluline transpordi seisukohalt. Te enne küsimusele vastates väitsite, et poliitiline tahe on valitsusel täiesti olemas ja ametkonnad igati töötavad selle nimel, et Rail Baltic meile tuleb. No ma ei tea, mina kuulan teie vastuseid ja kuulan ka jutte siit-sealt, majanduskomisjoniski on ülevaateid antud, aga mure siiski on olemas. Ja mure ilmselt ei lahtu enne, kui esimene rööpapaar aastal 2022 loodetavasti maha saab. Küsimus on selles, et tõesti koalitsiooniprogrammis on Rail Baltic sõltuvaks pandud ühest kindlast asjaolust. Seda esiteks. Teiseks, praegu, Euroopa Liidu järgmise perioodi rahastamise kõnelustel ei esinda meid mitte mõni ametkond, vaid valitsuse esindajana poliitik või erakond, kes on selgelt deklareerinud, et nemad Rail Balticut siia ei taha. Järelikult motivatsioon Rail Balticu eest seista on ääretult madal. Ja kolmandaks: selles nimekirjas, mille te ette lugesite, on Rail Baltic alles kolmandal positsioonil. Kas see ei ole mitte järeleandmiste koht, kui on vaja näiteks põllumajandustoetuste läbirääkimisi pidada? Nii et olge palun kena ja öelge, kas te suudate miskil moel anda kindlust, et Rail Baltic tuleb ja et esimene rööpapaar aastal 2022 pannakse maha.
Kui mina oleksin see kuningas, kes kirjutab üksi Euroopa Liidu eelarvet, siis ma annaksin 100% veksli. Ma teeksin seda. Ei maksa karta, härra hea küsija. Aga tegelikult ma julgen kinnitada, selgelt ja ühemõtteliselt: ei, see ei ole prioriteetide rida – umbes nii, et me seisame esimese eest rohkem kui teise eest. Ma lugesin need punktid ette juhuslikus järjekorras. Ma isegi ei tea, kuidas need valitsuse otsuse protokolli kirja läksid. Me ei reastanud neid kõige jõulisemaid prioriteete nagu iludusvõistlusel. Kõikide nende eest Eesti peaminister seisab. Eks me näe, mis tegelikult läbirääkimistel välja tuleb. Ma suhtun skeptiliselt väljavaatesse, et suudetakse kokku leppida nädalavahetuse jooksul või sellel kohtumisel, aga no vaatame, kuidas asjad kulgevad. Kindlasti me kergel käel oma riigi positsioonist ei loobu. Võin kinnitada, et see oli ka eilne valitsuse hoiak. Mis puudutab seda, kas Martin Helme rahandusministrina esindab tegelikult positsiooni, mis valitsuses on kokku lepitud, siis üks asi on konkreetsete poliitikute või erakondade vaated, teine asi riigi positsioon. Mul ei ole vähimatki kahtlust, et ta seda esindab. Mul on ka, ma ütlen ausalt, poliitikuna mitmed küsimused. Ma paneksin valitsuse positsiooni teistsugusena kirja, ma sugugi ei salga seda. Aga see ei tähenda, et ma ei ole lojaalne valitsuse poliitilisele liinile, mis on kokku lepitud. Siin ei ole midagi öeldagi. Mis aga puudutab valitsuse ühtsust, siis Reformierakond saatis Euroopa Parlamenti Igor Gräzini, kes oli Rail Balticu tuline vastane. See tekitas kogu Euroopas kahinat-kihinat, sest Igor Gräzin asus võitlema Reformierakonna poliitilise kõrgeima mandaadiga selle nimel, et Eesti ei saaks tegelikult rahastust. See oli tegelikult Reformierakonna liin, mida Euroopa Parlamendis aeti. Ja ma pean ausalt tunnistama: see oli küll eelmise parlamendikoosseisu lõpus, aga ma ei ole kindel, et selle järellainetus enam üle Euroopa ei hõlju. Nii et kui räägitakse järjekestvusest, teo ja sõna ühtsusest näiteks välispoliitikas, siis pean ausalt ütlema, et niisugused küsimused jätavad küll kergelt sürrealistliku, näiteks Salvador Dalí maali mulje, kui ma Reformierakonna käekirja vaatan. Sama võib öelda Huawei küsimuse kohta. Ka Urmas Paet kirjutab, et me peaksime 17 + 1 initsiatiivi raames sõlmitud koostööst Hiinaga loobuma – et missugused kohutavad lood, milline Hiina režiim inimõiguste küsimuses. Samas ma mäletan, et Urmas Paet oli see Eesti välisminister, kes võttis koos Andrus Ansipiga vastu otsuse ühineda selles formaadis koostööga. Riigi välispoliitilise positsiooniga, isegi kui sa oled opositsiooni positsioonil, ei ole mõtet nii kerge käega mängida, et täna siin, homme seal, ülehomme siin, üleülehomme seal. Järjekestvus, usaldusväärsus ja selgus on meie trumbid.
Aitäh! Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Järgmine küsimus, nr 9, esitab Katri Raik ja vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Hea eesistuja! Hea minister! Minu küsimus on kaudselt ajendatud eelmise aasta 9. detsembril tehtud Riigikohtu otsusest Narva linna sotsiaalteenuste osutamise kohta. Konkreetselt puudutab see kohaliku omavalitsuse rahastamist sotsiaalteenuste osutamiseks. Põhiseaduse § 154 ütleb, et riik peab tagama kohalikele omavalitsustele piisavalt raha kohustuslike ülesannete täitmiseks ning kohalik omavalitsus ei tohi keelduda sotsiaalhoolekande seaduses sätestatud kohustuslike sotsiaalteenuste osutamisest põhjusel, et tal ei ole teenuste osutamiseks piisavalt raha. Paraku see aga nii tikub juhtuma. Ja siit tuleb ka küsimus. Kas teie hinnangul on praegune omavalitsusüksuste rahastamise mudel, mille kohaselt kohalikul omavalitsusel on lai otsustusruum, milliseid valdkondi ta prioriseerib ja milliseid mitte, kooskõlas sotsiaalhoolekande seadusega? Sotsiaalhoolekande seadus näeb üheselt ette, et inimestele tuleb abi anda, kui nad abi vajavad.
Suur tänu küsimuse eest! On tõsi, et konkreetne Riigikohtu lahend, millele te viitate, on igal juhul väga märgiline. Ma ütleksin isegi seda, et see on saanud vähem tähelepanu, kui väärinuks – ma pean silmas sellist laiemat ühiskondlikku arutelu. Tõsi on ka see, et sotsiaalhoolekande seadus ja tegelikult mitmed muudki seadused, näiteks kohaliku omavalitsuse korralduse seadus, on oma ülesehituselt võrdlemisi abstraktsed. Nad annavad suunise, nad annavad sihi ja nad tihtipeale kehtestavad ka põhimõtted, aga nende põhimõtete järgimise kontrolli, järelevalvet tehakse tihtipeale juhtumipõhiselt, tehakse siis, kui on mingi teema tõstatunud. Praktika kohalike omavalitsuste lõikes on väga erinev. Tõsi on ka see, et meie 79 omavalitsust on erinevad oma asukohalt, suuruselt, elanike arvult ja kõikvõimalike rahvastikutrendide poolest kümnetes, sadades ja enamateski kordades. Nii et teatud mõttes ühtlustamine oleks küll vajalik, aga seda on võimalik tõenäoliselt teha teatud piirini. Näiteks umbes 100 elanikuga Ruhnu vallale täpselt samasuguste määruste väljatöötamine kui Tallinna linnale või Tartu linnale ei pruugi olla mõistlik ja jõukohane, aga samal ajal on Ruhnu elanikul Eesti Vabariigi kodanikuna täpselt samasugune õigus siis abi ja tuge saada. Seega siin on, ma arvan, mõtteruumi, mida tuleks seadustes just nimelt täpsemaks muuta või siis vastupidi, anda mingeid asju ministri määruste tasandile, valitsuse määruste tasandile. Vahest võiks välja töötada alusmaterjali, juhendi kohalikele omavalitsustele, kuidas tuleks ühte või teist normi tõlgendada ja kui palju peaks olema omavalitsuste endi teenuste korraldus täpsemini määratletud. Selles mõttes on too Riigikohtu lahend igal juhul ka hea juhis omavalitsustele, et võiks oma sisemised töökorrad ja muud õigusaktid üle vaadata. Teine pool sellest lahendist on loomulikult inimese vaates kõige olulisem ja see on põhimõte, mille eest ma igati seisan, mida ma igati toetan: inimene peab abi saama, sõltumata sellest, mis konkreetses omavalitsuse määruses või muus õigusaktis kirjas on ja kui suured on rahalised vahendid või kas inimressurss on olemas. Inimest ei saa panna vastutama selle eest, kui talle ei suudeta vajalikke seaduses ette nähtud teenuseid pakkuda. See on põhimõtteline lähenemisnurk, mis kahtlemata paneb ka omavalitsustele senisest suurema kohustuse teenuste mahtusid kasvatada. Ma arvan, et seda tuleb tõesti teha, see haakub ka meie varem käsitletud pikaajalise hoolduse temaatikaga väga selgelt. Siin ongi vajalik nii riigi kui ka omavalitsuste rahasummade, tähelepanu ja ka koostöö selge suurendamine.
Katri Raik, täpsustav küsimus, palun!
Aitäh! Minu teine küsimus on väga konkreetne, seotud Narva plaanitava vaimse puudega inimestele erihooldekodu rajamisega. Teatavasti erihoolekande teenus on riigi kanda. Te olete varem, augustikuus, oma seisukoha esitanud, selgitanud Narva linna elanikele, miks sellise hooldekodu rajamine on mõistlik ja vajalik. Viimastel päevadel on erihooldekodu rajamine või mitterajamine Narva linna teema nr 1, mida arutatakse igas kodus. Samas 40 Narva inimest saab erihooldeteenust kusagil mujal ja 58 inimest vajab veel abi ehk on abi järjekorras. Need andmed tulevad Sotsiaalkindlustusametist ja AS-ist Hoolekandeteenused. Ma palun, et te kordaksite oma seisukohta Narva rajatava erihooldekodu rajamise kohta. Ma luban omalt poolt, et annan teie mõtted Narvas edasi.
Suur tänu olulise küsimuse eest! Tõsi on see, et kui me räägime erihoolekande teenustest, kui me räägime abi vajavatest inimestest, siis ei tohi me tegeleda nende sildistamisega. Me ei tohi unustada, et me räägime inimestest meie endi seas, inimestest meie ümber. Need ei ole mingid abstraktsed numbrid või mingil vähimalgi määral meist vähem väärtuslikud inimesed. Need on aluspõhimõtted, millest peavad lähtuma, ma arvan, nii riik kui ka omavalitsused selles valdkonnas koostööd tehes. Minu arvates on mõistlik see suund, et Narva saaks just nimelt kohalikele elanikele kodulähedase võimaluse erihoolekande teenuseid saada. Suurte riiklike või muude institutsioonide rajamine, kus on sadu inimesi koos üle Eesti – selline on olnud varasem riigi poliitika –, ei ole kindlasti mõistlik. Pigem olgu kodulähedane võimalus, mis lubab inimestel saada võimalikult palju osa kogukonna elust, ja ka lähedastel on kergem hoolealuseid külastada. See on kindlasti mõistlik suund ja seda teed on minemas ka riik koostöös omavalitsustega. Me teame, et vaidlusi, mis puudutavad asukohta, mis puudutavad mitmeid detaile, on tegelikult mitmel pool. Iseenesest on see, et omavalitsustel ja riigi esindajatel on mõnevõrra erinevad arusaamad, kus võiks teenuse osutaja paikneda. Aga kindlasti ei tohi midagi otsustada inimeste heaolu arvel ja kuidagi ründavalt või sildistavalt, kuidagi diskrimineerivalt. Ja peab olema ikkagi väga selge arusaam mõlemal osapoolel, nii riigil kui omavalitsustel, et siht on leida lahendus, kuidas saab, mitte kuidas ei saa.
Helmen Kütt, palun!
Suur aitäh, austatud eesistuja! Lugupeetud sotsiaalminister! Mulle on väga sümpaatsed teie põhimõtted ja seisukohad. Need on meie inimesed, need on meie endi pojad-tütred, õed-vennad, emad-isad, kes seda teenust vajavad. Ja jutt ei ole ainult teenuse saamise võimalusest, vaid jutt on ka täiendavatest töökohtadest seal piirkonnas. Sellest tulenevalt on see väga õige mõte. Ma osalesin ka ise Narvas toimunud arutelul, kus räägiti kohtuotsuse tõlgendamisest. Sotsiaalministeeriumi töötajad, õiguskantsleri büroo inimesed ja ka Sotsiaalkindlustusameti ja kohtunike esindajad selgitasid seda kaasust ja kohtuotsust. Seal märgiti, et tõepoolest, inimeste probleem peab saama lahendatud, aga järjekorda võtmine ei ole probleemi lahendamine. Samas me teame, et ka erihoolekandes, mis on tegelikult riiklik teenus, on järjekorrad. Omavalitsustel ei pruugi olla võimekust – pole kas raha või tihtipeale ka teenuse osutajaid – see otsekohe tagada. Kas selle kaasuse ja kohtuotsuse raames ei peaks vaatama siiski ka seda, et täpselt samad tingimused, mis esitatakse kohalikele omavalitsustele, peab tagama ka riik, kui pakub erihoolekande teenust?
Suur tänu asjakohase küsimuse eest! Lühivastus on see: ma arvan, et on tõesti õige vaadata riiki ja omavalitsusi teenusepakkujatena võimalikult ühtmoodi. Tõesti me ei saa seada riigina ei seadusandlikult ega ka kohtusüsteemi kaudu kohalikele omavalitsustele kõrgemaid standardeid, kui riik enda kanda võtab. See, et meil on väga pikad järjekorrad nii erihoolekandes kui ka laiemalt väga paljude pikaajalise hoolduse teenuste saamiseks, on riigi ja kohalike omavalitsuste ühine mure ja probleem. Ja ma ütleksin, et pikaajalises vaates on see ausalt öeldes ikkagi häbiväärne olukord. Seda tuleb jõudumööda lahendada. Me esitame vajalikud lisarahataotlused ka riigi eelarvestrateegia arutelul. Laiemalt aitab probleemi loodetavasti lahendada just parem koostöö tervishoiu- ja sotsiaalkaitsesektori vahel. Aga pikaajaline suund peab kindlasti olema viia järjekorrad miinimumini. Ja pigem võib järjekord olla sellisel põhimõttel, et kui inimene ei ole veel kindel, kas ta teenust vajab või ei vaja, siis on ta n-ö ootelehel. Aga inimene, kes reaalselt teenust nüüd ja kohe vajab, ei saa seda saada ainult oma kodus. Ei riik ega omavalitsus ei saa jätta inimest sõltuma tema lähedaste võimekusest, ajast ja rahalisest ressursist tema toetamisel.
Lõpetan selle küsimuse käsitlemise.
Järgmine küsimus, nr 10, on Aivar Sõerdilt, vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Aitäh, austatud juhataja! Austatud minister! Täna hommikul andis Sotsiaalministeerium välja pressiteate, et ministeerium saatis kinnitamisele eelnõu, mis kehtestab pensioniindeksi, mille järgi vanaduspension kasvab 528 euroni. Aga kahjuks ministeeriumi pressiteates ei ole juttu sellest, et see 528 eurot ju ei jõua pensionisaaja kontole, sest erinevalt varasemast korrast, kui keskmised pensionid olid tulumaksuvabad, läheb nüüd 500 eurot ületav osa tulumaksuga maksustamisele. Ministeeriumi teade oleks võinud olla ikkagi kõikehõlmav. Kui siit edasi minna, siis meil on ju töötavaid pensionäre palju. Ja kui töötav pensionär saab töötasu näiteks keskmise palga ulatuses ja ka pensioni, siis võib tekkida olukord, et neid kokku liites maksuvaba tulu kahaneb miinimumini ja siis maksustatakse pension täies ulatuses tulumaksuga. See on kõik 2016. aasta lõpus vastuvõetud maksuküüruga maksuseaduse muudatuse mõju. 1200 eurost alates hakkab maksuvaba tulu määr järsult vähenema ja tänaseks on tekkinud olukord, kus ka lihtsamate, tavalisemate tööde tegijad – miinimumpalgaga politseinikud, miinimumpalgaga üldhariduskoolide õpetajad –, ka nendele pole seda 500 eurot maksuvaba tulu võimaldatud. Ma küsingi: kas te olete rahul sellise maksusüsteemiga, mis maksustab keskmist pensioni ja mis maksustab kõrgemalt töötavaid pensionäre? Kas te olete sellega rahul ja kas te äkki ei ole mõelnud, et seda võiks muutma hakata?
Suur tänu küsimuse eest! Vastan järjekorras. Kõigepealt, mis puudutab eakaid, siis on tõsi, et varem meil oli maksuvaba tulu arvestus natuke teistsugune. Viimati oli eakatel maksuvaba tulu 236 eurot eraldi võetuna pluss 180 eurot üldine maksuvaba tulu kõigile, kokku siis 416 eurot. Nüüd on kõigile 500 eurot ja eraldi eakate maksuvaba tulu ei ole. Süsteem on muutunud. Aga tõsi on ka see, et kui varem keskmist pensioni saav inimene töötas, siis ei olnud tema pension maksuvaba, tal tuli valida, kas ta kasutab maksuvaba tulu, seda 180 euro suurust osa palgaarvestuses või ta kasutab seda pensioni arvestuses. Mõlemas seda kasutada ei saanud, seega ka sellisel juhul tal tuli tegelikult maksta oma pensionilt tulumaksu täpselt nii nagu kõigil neil, kes teenisid üle keskmise pensioni. Nii et selles vaates olukord on tõesti mõnevõrra muutunud, aga ei saa väita, et see oleks kardinaalselt erinev. Selle väitega ma ei ole nõus. Mis puudutab maksuvaba tulu süsteemi, mis 2018. aastal jõustus, siis ma arvan jätkuvalt, et see oli õige samm. See on tegelikult aidanud väga paljusid madalama palgaga inimesi. See aitab tegelikult ka valdavat osa eakatest. Me oleme need arvutused teinud: kasvanud on eakate maksuvaba tulu, kasvanud on nende pensionäride osakaal, kes ei ole pidanud tulumaksu maksma, samuti on kasvanud eeskätt madalat ja keskmist palka teenivate inimeste netosissetulek kuni 64 eurot kuus, mis on aasta peale väga arvestatav lisaraha. Teistpidi on loomulik, et ükski süsteem ei ole igavene. Ükski süsteem ei saa kehtida muutmata kujul järgmised 10, 20, 30 aastat. Maksupoliitikat on iga valitsus arutanud ja tõenäoliselt arutab ka see valitsus. Keskmine vanaduspension on tõusnud ja ulatub alates 1. aprillist tõesti üle 500 euro piiri. Samuti on tõusnud miinimumpalk, mis varem oli maksuvaba tuluga võrdväärne. See kasvas eelmisel aastal 540 euroni ja käesoleval aastal kasvab 583 euroni. Selles olukorras, kus sissetulekud on kasvanud – miinimumpalk, pension ja keskmine palk on kasvanud –, tuleb valitsusel arutada, kuidas maksuvaba tulu süsteemiga edasi minna. Hetkeseisuga ei ole veel otsuseid vastu võetud, võimalikke suundi olen ma varem kirjeldanud. On küsimus, kas hakata muutma maksuvaba tulu kõigil või hakata seadma sisse mingeid sihtrühmi – on need siis eakad, on need madalapalgalised, on need suurema laste arvuga pered. Või tuleks näiteks maksuvaba tulu reegeid muuta, nii et see ei hakka enam 1200 euro juures vähenema ega jõua 2100 euro juures nulli, vaid jõuab hoopis hiljem nulli ja hakkab hiljem langema. Erinevaid võimalusi on, neid tuleb valitsusel tervikuna arutada ja kindlasti need arutelud ees seisavad.
Aivar Sõerd, täpsustav küsimus, palun!
Aitäh! Austatud minister! Lisaks sotsiaalministri ametile olete te ka Keskerakonna maksutoimkonna liige, nagu lehest võib lugeda, lausa selle toimkonna juht. Ma tean, et teil on olnud päevakorral kolm varianti, kuidas seda küürakat maksusüsteemi tühistada või ümber teha. Need kolm varianti on sellised. Esimene variant oleks keskmise pensioni maksuvabastus, teine variant lükkaks seda maksuküüru edasi ja kolmas variant on selline, et maksuvalem muutub niimoodi, et kõigil on mingi tulumaksuvaba miinimum. See hakkab juba lähenema meie ettepanekule, et 500 eurot olgu tulumaksuvaba kõigile. Teil on laual kolm varianti ja praegu on riigi eelarvestrateegia koostamise aeg. Teil on kolm varianti nagu apteegireformi puhul, millest mitu eelnõu on siin Riigikogus. Kuidas sellega on: kas te olete nendest kolmest variandist ühe tänaseks juba välja valinud ja kuna kõigil on ka suur rahalipik juures, siis kas on lootust, et üks nendest jõuab riigi eelarvestrateegia arutelul lauale? Milline variant tänase seisuga teie esimene eelistus oleks?
Suur tänu küsimuse eest! Siin tuleb nüüd vahet teha kahel asjal. Üks on valitsuskoalitsioon, mis koosneb kolmest partnerist, teine on Eesti Keskerakonna maksutöörühm, mis koosneb peaasjalikult erakonna liikmetest, aga seal on isegi ka välisekspertiisi kaasatud. Keskerakonna ettepanekud ei ole valitsuskoalitsioonile kindlasti siduvad, need ei saa olla ka n-ö lähtepositsiooni võtmisel aluseks. Eeskätt langetab valitsus oma otsused siiski valitsusesisese arutelu tulemusena, erakond toimib omas rütmis. Keskerakonna maksupoliitika töörühma tööpõld on tegelikult väga lai. Me ei räägi ainult maksuvaba tulu süsteemist, me räägime laiemalt, me räägime kasumi maksustamisest, me räägime digimaksust, me räägime kohalike omavalitsuste maksupoliitilistest võimalustest. Me vaatame maksusüsteemi tervikuna. Me esitame oma ettepanekud selle aasta kevade jooksul ja kindlasti eeskätt silmas pidades laiemat ühiskondlikku debatti, mitte konkreetselt riigi eelarvestrateegiat. Teatavasti on meil jälle tulemas ka valimised – on need kohalikud valimised, on need Riigikogu valimised –, kus inimestel on võimalik mõelda, kas ühed või teised seisukohad, positsioonid on neile sümpaatsed või mitte. Mis puudutab Reformierakonna ettepanekut, mille te välja tõite – 500 eurot maksuvaba tulu kõigile –, siis seda mina ei toeta, ja väga lihtsal põhjusel. Kui inimene teenib täna 1000 eurot või alla selle, siis tema teie ettepaneku elluviimisest, nagu te hästi teate, ei võida mitte ühtegi eurot. Küll aga võidab inimene, kes teenib üle 2100 euro. Tema võidab sõltuvalt sissetulekust 100 eurot või rohkem ja seda mina põhimõtteliselt õigeks ei pea. Suund teha kõige jõukamale osale ühiskonnast maksupoliitika kaudu soodustusi, jättes kõrvale just nimelt vaesema osa elanikkonnast – see ei lähe minu maailmavaatega kindlasti kokku. Kui me räägime maksuvaba tulu ühtlustamisest, siis mina näeksin seda kindlasti koos tulumaksu tõusuga – just nimelt selleks, et ei tekiks olukorda, kus vaesem osa elanikkonnast hakkab rohkem maksma või kaotab või ei muutu nende jaoks midagi, aga samal ajal jõukam osa ühiskonnast rahaliselt võidab. See on põhimõtteliselt teistsugune lähtepositsioon.
Aitäh! Rohkem sellel teemal küsimusi ei ole, lõpetan selle käsitlemise.
Järgmine, küsimus nr 11, esitab Jüri Jaanson ja vastab sotsiaalminister Tanel Kiik. Palun!
Suur tänu! Austatud sotsiaalminister! Ma vaatan, te olete laia profiiliga poliitik: maksuküsimusi oleks ka väga hea teiega arutada, aga lihtsalt ei jõua enam. Minu küsimuse teema on natukene teine, ikkagi sotsiaalvaldkonnast. Tahaks, et te sellele rohkem tähelepanu pööraksite. Nimelt, meie ühiskond liigub suurema infovahetuse suunas ja oluline osa infot vahetatakse just audiovisuaalmeedia kaudu. Järjest enam me näeme, et õpingutes või töökohtadel inimesed kasutavad aina enam audio-videovõimalusi. Aga mis on siis küsimuse teema? On see, et 16. jaanuaril oli valitsuse istung, kus te otsustasite mitte toetada Eesti Rahvusringhäälingu seaduse muudatusi, mis annaks rahvusringhäälingule märku, et ka kurdid on vaegkuuljate kõrval olemas ja et neile võiks tähelepanu pöörata. See ei tähenda mingil moel, et rahvusringhääling neile tähelepanu ei pööra. Ma saatsin teile selle kohta, et Sotsiaalministeerium ei toeta seda muudatust, kirjaliku küsimuse, miks te seda ei toeta. Miks te ei toeta kurtide ligipääsetavuse parandamist ja lükkate need inimesed nagu ühiskonnast eemale? Ma ei saanud konkreetset vastust. Ma ei jõua praegu üles lugeda, mida te siin kõik vastasite, ja seetõttu küsin otse uuesti üle: miks te seda eelnõu ei toeta? Miks te arvate, et kurte ei peaks vaegkuuljate kõrval Eesti Rahvusringhäälingu seaduses ligipääsetavuse mõttes esile tooma?
Lugupeetud küsija! On tõsi, et see teema on hästi oluline. Selles mõttes avaldan tunnustust, et te olete selle välja toonud nii muudatusettepaneku näol kui ka avalikes sõnavõttudes ja tänases arutelus. Kui me räägime minu vastusest teile, siis tegelikult me rõhutasime, et me toetame seda eesmärki, me toetame seda mõtet. Aga meie ei saa langetada otsuseid Kultuuriministeeriumi, rahvusringhäälingu või valitsuse eest tervikuna. Ent siht on igal juhul õige. Me kindlasti selles kirjas ei öelnud, et me ei toeta sihtrühmade laiendamist. Pigem – ma praegu peast ütlen – oli seal vastupidine lause. Ma kohe ei leia seda nii kiiresti sellest kaheleheküljelisest kirjast üles, aga minu mälu järgi me pigem toetasime seda ettepanekut. Mis puudutab valitsuse otsust tervikuna, siis valitsus arutas tõesti 16. jaanuaril seda küsimust ja väga selgelt sõnastas, et toetab eelnõu eesmärki suurendada audiovisuaalmeedia teenuste ligipääsetavust. Neid arutelusid tuleks pidada jõudumööda rahvusringhäälinguga ja vastavalt nende võimalustele laiendada uudiste ja muude audiovisuaalteenuste kättesaadavust erinevatele sihtrühmadele. Ma pean seda ainuõigeks teeks. Teatavasti on kokku kutsutud ka ligipääsetavuse rakkerühm – seda Riigikantselei juures vastavalt valitsuse tööplaanile – ja just nimelt arutamaks seda, kuidas erinevad sihtrühmad saaksid erinevaid teenuseid-tooteid üle riigi kätte. Olgu tegu puude eri liikidega, olgu tegu ealiste või regionaalsete sihtrühmadega. Erinevaid ligipääsetavuse tõkkeid on kahjuks riigis väga palju. Nii et ma arvan, et me oleme siin teiega väga selgelt ühel pool rindejoont.
Aitäh! Meil on viis minutit aega. Väga lühidalt küsimus ja ka lühidalt vastus. Palun, Jüri Jaanson, täpsustav küsimus!
Suur tänu! Püüan teha lühidalt. Te mainisite ligipääsetavuse rakkerühma. Jah, ligipääsetavuse rakkerühm peab oma töötulemused esitama aastaks 2023. On ka olemas Euroopa Liidu ligipääsetavuse direktiiv, mis igasugust ligipääsetavust peab parandama, aga see hakkab kehtima alles aastal 2025. Nii et need on kõik palju suuremad ja laiemad teemad. Me praegu räägime ainult rahvusringhäälingu seadusest. Kui te nüüd avate need kõnelused – see on väga tervitatav muuseas, et valitsus hakkab rahvusringhäälinguga läbi rääkima, millised võimalused on –, siis kindlasti tuleks läbi rääkida ka vaegkuuljate võimalused. Vaegkuuljad on rahvusringhäälingu seaduse § 5 lõikes 1 ilusti kirjas, aga nendel ei ole otsesaadetele ligipääsu nii nagu kurtidelgi. Midagi ei ole teha, jõudu tööle! Ma kindlasti soovin, et te räägiksite läbi. Aga samas veel kord: miks võivad seal seaduses sees olla vaegkuuljad, aga mitte kurdid? Selgitage palun!
Lugupeetud Jüri Jaanson, aitäh jätkuküsimuse eest! Ma nüüd vahepeal leidsin üles selle koha enda kirjas, millele ma enne peast viitasin. Ma loen selle ette: Sotsiaalministeerium toetab esitatud eelnõu eesmärki, sealhulgas kurtide lisamist Eesti Rahvusringhäälingu seaduse sihtgruppide hulka. Nagu ma ütlesin, me oleme siin teiega väga selgelt ühel meelel. Ja loomulikult nii rahvusringhäälingu kui ka erinevate kodanikuühendustega koostöös tuleb läbi rääkida, kuidas saavutada see siht parimal moel ja mis aastal see tehtav on. Kindlasti ei tule selleks oodata, kuni rakkerühm on töö lõpetanud. Ma lihtsalt viitasin sellele, et me tegelikult tegeleme ligipääsetavuse küsimusega laiapindselt.
Aitäh! Ma tänan kõiki küsijaid! Ma tänan ministreid vastuste eest! Infotund on lõppenud.
Tere päevast, austatud Riigikogu! Alustame Riigikogu täiskogu III istungjärgu 5. töönädala kolmapäevast istungit. Kas Riigikogu liikmetel on soov üle anda eelnõusid ja arupärimisi? Ei ole. Head kolleegid, kohaloleku kontroll, palun! Kohal on 72 Riigikogu liiget, puudub 29. Enne, kui me läheme tänase päevakorra juurde, üks päevakorra täpsustus. Tänase esimese päevakorrapunkti, 73 Riigikogu liikme esitatud Riigikogu avalduse "Ajaloomälust ja ajaloo võltsimisest" eelnõu 140 esimesel lugemisel teeb komisjoni ettekande väliskomisjoni liige Ruuben Kaalep.
Me saame minna tänase päevakorra punktide arutamise juurde. Esimene päevakorrapunkt on Riigikogu liikmete Anti Poolametsa, Enn Eesmaa, Jaak Juske, Marko Mihkelsoni, Urve Tiiduse, Urmas Reitelmanni, Peeter Ernitsa, Urmas Espenbergi, Urmas Kruuse, Merry Aarti, Uno Kaskpeiti, Madis Millingu, Yoko Alenderi, Siim Kallase, Signe Kivi, Kai Rimmeli, Kalle Grünthali, Eerik-Niiles Krossi, Heiki Hepneri, Kert Kingo, Lauri Läänemetsa, Kaja Kallase, Heiki Kranichi, Erkki Keldo, Mihhail Lotmani, Andrus Seeme, Taavi Rõivase, Vilja Toomasti, Kristina Šmigun-Vähi, Riho Breiveli, Raivo Tamme, Heidy Purga, Jüri Jaansoni, Toomas Kivimägi, Liina Kersna, Maris Lauri, Tiit Kala, Ruuben Kaalepi, Annely Akkermanni, Katri Raigi, Üllar Saaremäe, Tarmo Kruusimäe, Andres Suti, Indrek Saare, Kalvi Kõva, Jevgeni Ossinovski, Riina Sikkuti, Ivari Padari, Raimond Kaljulaidi, Valdo Randpere, Ants Laaneotsa, Hanno Pevkuri, Signe Riisalo, Jürgen Ligi, Kristen Michali, Helir-Valdor Seederi, Johannes Kerdi, Mart Võrklaeva, Aivar Koka, Aivar Sõerdi, Keit Pentus-Rosimannuse, Henn Põlluaasa, Jaak Valge, Leo Kunnase, Heljo Pikhofi, Alar Lanemani, Helmen Küti, Kersti Sarapuu, Jaanus Karilaidi, Marko Šorini, Anneli Oti, Priit Sibula ja Tõnis Möldri esitatud Riigikogu avalduse "Ajaloomälust ja ajaloo võltsimisest" eelnõu 140 esimene lugemine. Ma palun ettekandjaks Riigikogu liikme Marko Mihkelsoni.
Head kolleegid! 14. mail 1996. aastal pidas president Lennart Meri Tartu Ülikoolis ajalooteemalise aulaloengu, kus muu hulgas ütles: "Olen olnud, nagu teate, ajaloohuviline, ja seepärast on mul eelsoodumus vahest ajaloo rolli üle tähtsustada. Samas olen veendunud, et turvalist tulevikku saab Eestile tagada üksnes kogu meie ajalookogemus. Ühel riigil ei saa olla kahte ajalugu, mis seisavad seljad vastamisi. Kultuur toodab julgeolekut. Poliitiline kultuur peab otsekui laevasillas suutma igal hetkel täpselt määrata riigi asendit ajas ja ruumis. Mõlemad koordinaadid on definitsioonilt lakkamatus muutumises, ja niisama tundlikult peab sellele muutumisele reageerima Eesti dialoog ümbritseva maailmaga, kui tahame, et Eesti laev püsiks Eesti kursil ka külgtuules või tormis." Need on võimsad ja ajatud sõnad, mis kõige paremal moel sobivad sisse juhatama 73 Riigikogu liikme algatatud avalduse "Ajaloomälust ja ajaloo võltsimisest" eelnõu arutelu siit rahva esindamise kõrgest puldist. Ajalugu on Eestile alati olnud palju lähemal kui nii mitmelegi teisele meie kultuuri- ja poliitilisse ruumi kuuluvale riigile või rahvale. Dramaatilised mälupildid on meile kaasa antud kodudest, sest iga meie pere saatus peegeldab paremini kui sageli lakoonilised õpikutekstid me rahva keerukat kujunemist, ise hakkamasaamist ja ränkade vintsutuste kiuste lootuse püsimist. Me oleme õppinud ellu jääma, ka siis, kui meie meelt on vägivaldselt vaigistatud ja meid endid hävitatud. Meid on hoidnud õigel kursil usk igavesse õiglusesse, mida on vorminud ühine arusaamine meie enda kulgemisest läbi aja ja ruumi. See ongi peamine põhjus, miks me ei saa ega tohi täna vaikida, kui käib inforünnak meie suveräänsuse ohustamiseks ja õigusliku järjepidevuse põhimõtte murendamiseks. Eesti tee iseseisvuse taastamisele oli paljudes episoodides seotud nõudega avalikustada Natsi-Saksamaa ja Nõukogude Liidu mittekallaletungileppe salaprotokollid ja need hukka mõista. Võitlus MRP ülekohtu tunnistamise eest oli laulva revolutsiooni üks peateemasid. 23. augustil 1989 andis Balti inimkett kogu maailmale teada, et vaatamata pikale okupatsiooniperioodile pole me rahvad murtud. Stalini kaval sobing Hitleriga, mis on läinud ajalukku Molotovi-Ribbentropi paktina, vallandas inimkonna ajaloo suurima tragöödia, teise maailmasõja. Selles hukkus kokku ligemale 85 miljonit inimest ehk umbes 3% 1940. aastal maailmas elanud 2,3 miljardist elanikust. Eesti kaotas hukkunutena 83 000 inimest ehk umbes 7% elanikkonnast. Meie lähinaabruse, Läti ja Leedu inimkaotused olid veelgi karmimad, vastavalt 12% ja 14% sõjaeelsest elanikkonnast. Praegune Valgevene kaotas maailmasõjas hukkunutena koguni veerandi, Ukraina 16% ja tänane Venemaa 12% elanikkonnast. Maailmasõja lahingute esimene ohver Poola kaotas tapetutena 5 miljonit inimest. Need ja paljud teised hirmuäratavad numbrid on juba ammu loonud eelduse, et teist maailmasõda meenutades peaksime eeskätt keskenduma kõigi ohvrite mälestamisele ja suunama oma kaasaegsete tahteenergia selle mõõtmatu inimtragöödia kordumise vältimisele. Just sellepärast on Eestis kujunenud aastatega heaks tavaks mälestada suure sõja ohvreid lugupidavalt. See ei tähenda, et me ei mäletaks inimsusvastaseid kuritegusid, need on aegumatud. Teise maailmasõja sündmused mõjutavad siiani paljude riikide omavahelisi suhteid nii Euroopas kui ka Aasias. Vaid aeg ja päevapoliitika taandamine emotsionaalselt keerulistest ajalooteemadest ravib haavad. 75 aastat pärast sõja lõppu on meie kaasaegse rahvusvahelise julgeoleku hoidmisel ja tugevdamisel pigem kasutoovam võitja-kaotaja diskursuse asendamine leppimise motiivi ja tulevikku suunatud koostööga. Kahjuks on teise maailmasõja teemad Venemaal endiselt ülepolitiseeritud, mis omakorda mõjutab otseselt suhtlusfooni naabritega Euroopas. Veel 2009. aastal teatas Vladimir Putin Poola meediale, et Molotovi-Ribbentropi pakt oli ebamoraalne, hoides sellega sama liini, mille oli võtnud Nõukogude Liidu Rahvasaadikute Kongress 1989. aasta detsembris pakti ja selle salaprotokolle hukka mõistes. Täna pole see enam nii. Molotovi-Ribbentropi pakti õigustamine ja Stalini vallutusdiplomaatia ülistamine on Venemaal saanud kõige kõrgema poliitilise heakskiidu. Eriti jõuliseks ja sotsiaalmeedia võimalusi kasutades massiivseks on Moskvast lähtuvad avaldused muutunud alates eelmise aasta suvest. Näiteks kirjutas Venemaa välisluure juht ja riikliku ajaloo ühingu esimees Sergei Narõškin 22. augustil 2019: "Taktikaline kokkulepe Hitleriga võimaldas lõhkuda Briti-Prantsuse rahusobitajate ja teljeriikide koalitsiooni, kindlustas Nõukogude Liidule mitu aastat rahu ja aitas kaasa nihutada piiri Saksamaaga läände. Leppe otstarbekuse peamiseks mõõdupuuks oli rahvuslik julgeolek. [---] Kiiresti edasi liikudes jõudis Punaarmee viie päevaga Poolas endise Vene impeeriumi piirideni. [---] Märgin samuti, et nõukogude sõjaväelaste viibimine nii Poolas kui ka hiljem Pribaltikas lubas ära hoida massilisi juudivastaseid pogromme." Üksnes see tsitaat on pilgeni täis stalinlikku võltsnarratiivi, mis faktidega kõrvutades ei kannata vähimatki kriitikat. Piisab, kui lugeda näiteks kaasaja ühe tuntuma Vene sõjaajaloolase Mark Solonini rikkalikele arhiiviallikatele toetuvaid raamatuid, mis on kättesaadavad ka eesti keeles, või kuulata Youtube"is tema nauditavast loogikast kantud esinemisi. Toon välja vaid paar detaili ajaloost, mis kummutavad Narõškini väited. Pakt Hitleriga võimaldas Stalinil käivitada juba 1920. aastatest ettevalmistatud kapitalistliku lääne vastase agressiooni elluviimise. Müüt rahuarmastavast Nõukogude Liidust variseb kokku, kui meenutame, et 1939. aasta sügiseks oli Stalin loonud ülekaalukalt maailma kõige võimsama ja võimekama armee, kes MRP alusel asus vallutussõdasid pidama Poolast Soomeni ja Bessaraabiast Balti riikideni. Narõškin eksib, kui mainib, et MRP võimaldas piiri Saksamaaga läände nihutada. 23. augustil 1939 ei olnud Nõukogude Liidul ühist piiri Saksamaaga, see tekkis pärast Poola jagamist 1939. aasta septembris. Muidugi ei mahu Narõškini narratiivi näiteks Katõni veretöö, mille käigus NKVD hukkas 1940. aasta kevadel üle 20 000 Poola kodaniku. Poola ja Balti riikide süüdistamine juudivastaste pogrommide kavandamises on samuti ajaloo võltsimine kõige ehedamal moel. Narõškini antud juhtliini võtsid kiiresti üles nii Venemaa välisministeerium oma tänaseni jätkuvas massiivses sotsiaalmeediakampaanias kui ka eelmise aasta lõpul president Vladimir Putin, kes MRP-d õigustades süüdistas Poolat teise maailmasõja vallapäästmisele kaasaaitamises ja soodsa pinnase loomises holokaustile. Venemaa on kasutanud ajalugu varemgi oma päevapoliitika teenistuses, kuid nii järjekindlalt ja seejuures globaalse haardega sotsiaalmeediat rakendades pole seda tehtud. Vene diplomaatiliste esinduste Twitteris jagatavatest postitustest on umbes kolmandik seotud teise maailmasõja sündmustega. Pole tähtis, kas seda teeb Venemaa välisministeerium, nende saatkond Tallinnas või Lõuna-Aafrika Vabariigis, muster on ikka üks ja sama. Tähelepanuväärselt ohtlik on see, et Vene diplomaadid on asunud jõuliselt õigustama MRP-d ja selle salaprotokolle. 27. augustil 2019 kirjutas Vene välisministeerium oma Twitteri säutsus näiteks teisest maailmasõjast Baltikumis avaldatud brošüüri jagades selliselt: "1990. aastate algul said Balti rahvad iseseisvateks. See sündmus tekitas lootuse, et Balti Nõukogude Vabariigid võiksid muutuda kaasaegseteks demokraatlikeks ja õigusriigi põhimõtteid järgivateks riikideks, mis kahjuks kunagi ei teostunud." Head kolleegid! Ma tahan rõhutada, et käesoleva avaldusega ei sea Riigikogu vähimalgi määral kahtluse alla Nõukogude Liidu rahvaste rolli natsismi üle saavutatud võidus. See oli ränkraske katsumus, mis nõudis miljonite inimeste elu. Meie kohus on täna neid sündmusi meenutades teha kõik, et see tragöödia enam kunagi ei korduks. Seepärast ei saa me kuidagi nõustuda nende seisukohtadega, mis õigustavad teise maailmasõja vallapäästmisele ning hiljem Eesti okupeerimisele ja annekteerimisele viinud Molotovi-Ribbentropi pakti. Nii oleme solidaarsed nendega, kes on juba jõudnud MRP õigustamise hukka mõista. Teiste hulgas on seda näiteks teinud mitmete Euroopa riikide parlamendid, Euroopa Parlament ja tipp-poliitikud, aga ka Jeruusalemmas asuv holokausti Yad Vashemi muuseum. Stalini kuritegusid kaitsva ajalookäsituse taga peitub varjatud soov kaudselt legitimiseerida vallutuspoliitika jätkamist kaasajal, mille üheks kurvaks tõestuseks on juba kuuendat aastat vältav sõda Ukrainas. Samal ajal püüab naaberriigi juhtkond jätta petlikku muljet, nagu oleks Venemaa endiselt kõige rahuarmastavam riik maailmas. 15. veebruaril s.a ütles Riigiduuma esimees Vjatšeslav Volodin: "Venemaa ei ole kunagi rünnanud ega peale tunginud, ta on tõrjunud kallaletungijaid. Täna kaitseb Venemaa rahu selle eest, et agressioon ei laieneks veelgi enamate riikide arvel." Selle peale jääb vaid nõutult küsida: kas tõesti? Meie avalduse eelnõu üks eesmärke on rõhutada ajalooteadmiste olulisust palju räägitud sidusa ühiskonna kujundamisel. Kas me teeme ise piisavalt selle nimel, et oma ajalugu mäletada? Kas me hindame oma ajaloolaste tööd ühiskonna hoidmisel meile nii olulisel väärtuste keskteljel? Kas me aitame oma õpetajaid, populariseerimaks noorte seas oma kodumaa ajalugu? Kas me hoolime ajaloost, kui teeme otsuseid homseks? Ajaloo õpetamisel ja populariseerimisel on oluline meeles pidada, et see ei edenda üksnes uute põlvkondade faktiteadmisi, vaid arendab nende funktsionaalset kirjaoskust, kriitilist mõtlemist, arutlusoskust, järelduste tegemist ja seoste loomist ning oma seisukoha kujundamist ja põhjendamist. Ajalooõpe annab kaasa empaatiaoskuse asetada ennast kellegi teise olukorda ajastut arvestades ning annab vahendeid koostöö- ja konfliktilahendusoskusteks. Ma olen kindel, et juba selle eelnõu ettevalmistamise käigus toimunud arutelu välis- ja kultuurikomisjoni ühisistungil andis ainest meie edasisteks debattideks. Ma lõpetan samuti tsitaadiga, nagu alustasingi. Ajaloolane ja diplomaat, Eesti praegune suursaadik Moskvas Margus Laidre on öelnud: "Minevikku mäletada on lihtne – see on juba juhtunud ja seda ei saa muuta. Aga me saame muuta olevikku ja tulevikku. Tegelikult elame me tuleviku minevikus – milleski, mida me nimetame "olevikuks". Peame mäletama, et meil on tulevik ja meie otsused mõjutavad seda. Ärge unustage oma minevikku, olge teadlikud olevikust, kuid mäletage tulevikku." Aitäh!
Aitäh, lugupeetud ettekandja! Teile küsimusi ei ole. Ma palun nüüd ettekandjaks väliskomisjoni liikme Ruuben Kaalepi.
Austatud istungi juhataja! Head Riigikogu liikmed! See eelnõu sai alguse 20. jaanuaril, kui väliskomisjoni istungil tegi Marko Mihkelson ettepaneku algatada avaldus, mis puudutaks ajaloomälu ja ajaloo võltsimise teemasid. 23. jaanuaril toimus väliskomisjoni istung, kus kuulati ära fraktsioonide seisukohad ja moodustati teksti koostamiseks töörühm. Töörühma kuulus igast fraktsioonist üks esindaja. Nendeks olid Marko Mihkelson, Anti Poolamets, Jaak Juske, Mihhail Lotman ja Aadu Must. 29. jaanuaril alustati avalduse tekstile allkirjade kogumist, siis saabus järgmine päev ja selgus, et allkirju oli kogunenud tervelt 73. Eelnõu esitati Riigikogu juhatusele, juhatus võttis eelnõu menetlusse, nimetas väliskomisjoni juhtivkomisjoniks ja määras muudatusettepanekute esitamise tähtajaks 10. veebruari kell 17.15. 11. veebruaril väliskomisjoni istungil selgus, et muudatusettepanekuid ei olnud esitatud. Väliskomisjon otsustas üksmeelselt teha Riigikogu juhatusele ettepaneku saata eelnõu päevakorda 19. veebruariks ja viia läbi lõpphääletus. Komisjoni esindajaks nimetati algul Anti Poolamets, aga eile selgus, et Anti peab täna osalema Rakvere Linnavolikogu istungil, ja ühehäälselt nimetati komisjoni esindajaks mind. Head kolleegid! Mina leian, et tegemist on väga olulise eelnõuga, mida me võiksime kõik toetada. Venemaa on riik, kes peab ennast kommunistliku Nõukogude Liidu õigusjärglaseks, kes ei tunnista Tartu rahulepingu kehtivust ja jätkab osa Eesti territooriumi okupeerimist, kes on kasutanud samu vahendeid Gruusia ja Ukraina territoriaalse terviklikkuse vastu ja jätkab soome-ugri põlisrahvaste vastu suunatud rahvusvaenulikku assimilatsioonipoliitikat. Tegemist ei ole lihtsalt erinevate ajalooperspektiividega. Venemaa jaoks on ajalugu välispoliitiline vahend, ründamaks Eestit ja meie saatusekaaslasi, kes teise maailmasõja käigus okupeeriti. Kuni Moskva režiim jätkab teise maailmasõja ajal toimunu õigustamist, ei saa meil olla kindlust, et midagi sarnast tulevikus uuesti ei juhtu. Ma loodan väga, et saame kõik üheskoos toetada seda avaldust, jättes hetkeks kõrvale oma erakondliku kuuluvuse ja seades esikohale Eesti ajaloolise identiteedi ja rahvuslikud huvid. Aitäh!
Aitäh, lugupeetud ettekandja! Teile on ka küsimusi. Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja, aitäh ülevaate eest! Mulle jäi kõrvu, et väliskomisjonis oli viis inimest, kes hakkasid seda teksti koostama, ja üks neist oli kolleeg Aadu Must. Aga ma ei leidnud tema allkirja praegu siin. Kas läksid natukene, nagu öeldakse, suusad risti või on see juhus, et Aadu Musta allkirja siin ei ole?
Aitäh! Töörühma, mis koostas seda teksti, ei kuulunud ainult väliskomisjoni liikmed. Kahjuks mina ei oska kommenteerida, miks Aadu Must otsustas oma allkirja sellele eelnõule andmata jätma. Seda peate temalt endalt küsima.
Aitäh! Rohkem küsimusi teile ei ole. Avan läbirääkimised. Mihhail Lotman Isamaa fraktsiooni nimel, palun! 5 + 3 minutit.
Austatud eesistuja! Austatud Riigikogu! Me räägime ajaloost ja lubage mul teha väike ajalooline sissejuhatus. "Ajalugu on sõda ja selles sõjas on vaja võita." Need märkimisväärsed sõnad ütles Venemaa president Vladimir Putin oma kohtumisel ajaloolastega 22. juunil 2016. Need sõnad olid öeldud seoses nn suure isamaasõja lahingutega. Putini loogika järgi jätkuvad selle sõja lahingud muu seas ajalookäsitustes. Ükski Venemaa valitseja ei ole pööranud ajaloole rohkem tähelepanu, kui seda teeb Putin, ja tema aktiivsus selles valdkonnas aina kasvab. Mõned näited. Militaarsed aktsioonid Ukraina vastu on orkestreeritud sõnasõjaga ajaloo vallas. Jätan praegu kõrvale propagandistide koori ja piirdun vaid Putini enda ütlustega. Kõigepealt, rünnak Kiievi rindel. Vastavalt juhtivatele ajalookäsitustele algas Vene riiklus Kiievis. Niinimetatud Kiievi-Vene on kõikides Venemaa ajalooõpikutes. See Vene šoviniste alandav asjaolu vajab muutmist. 2001. aastal, külastades Novgorodi, jahmatas Putin ajaloolasi ettepanekuga näha Venemaa riikluse algust mitte Kiievis, vaid Novgorodis. Tollal suhtusid juhtivad Vene ajaloolased sellesse ettepanekusse iroonilise skeptitsismiga, vastates, et see pole võimalik. Platon arvas, et selleks, et mingi vale hakkaks funktsioneerima ühiskonnas tõe pähe, on tarvis kolme põlvkonda. Massimeedia ajastul võib selle saavutada märksa lühema aja jooksul. Putin ei jätnud jonni ning 2018. aastal teatas ta kui endastmõistetavast faktist: "Novgorod kui vanavene riikluse häll on alati mänginud erilist osa meie maa ajaloos, riikluse ja patriotismi traditsioonide kujunemisel." Ja ükski ajaloolane enam ei vaielnud talle vastu. Sulgudes võiks märkida, et Putin ajas segamini kaks Novgorodi. Vene patriotismi sündi võib tinglikult seostada Novgorodiga, kuid mitte Suure, vaid Nižni Novgorodiga, kus Minin ja Požarski kogusid 1612. aastal Moskva poolakatest vabastamiseks kokku kaitseväe. Nüüd ajaloolistest rünnakutest Krimmi rindel. Tsitaadid: "Krimm on alati olnud Venemaa osa", "Hullumeelne Hruštšov (variant: ukrainlane Hruštšov, mis on vale) lõikas meelevaldselt Krimmi Venemaast ära ja kinkis selle Ukrainale" jne. Sellest propagandistide koorist eristub Putini enda hääl. Mitte mingis suvalises vestluses, vaid läkituses parlamendi mõlemale kojale teatas Putin 4. detsembril 2014. aastal sõna-sõnalt järgmist: "Siin muistses Korsunis [---] ristis end vürst Vladimir", selle tulemusel "tekkis ühtne vene rahvas, mis ühendas endas kogu Ida-Slaavimaa erinevad hõimud ja hõimuliidud", ning "sellel pinnal said meie esivanemad esmakordselt ja igaveseks ajaks üheks rahvaks". "See annab meile õiguse väita, et Venemaale on Krimmil, muistsel Korsunil, Chersonesosel sakraalne tähtsus. Nagu Templimäel juutidele ja moslemitele." Niisiis, unustage Kiiev ja Novgorod, vene rahvusluse sakraalne häll on Krimmis. Mõttetu on siin otsida ajaloofakte või loogikat. Kuidas saab müütiline lugu sellest, kuidas viikingi verd Kiievi vürst ristis end Krimmis, luua aluse Krimmi kuulumisele Moskvale, millest tollal polnud veel keegi kuulnud? Nüüd sündmustest meie ajaloo rindel. Need alluvad samale loogikale, mis lubas sakraliseerida Krimmi. Nõukogude Liit olevat olnud rahumeelne riik, aga MRP olevat olnud vajalik, kuna Balti riigid ja Poola kavatsesid moodustada liidu Natsi-Saksamaaga Nõukogude Liidu vastu. Võrrelge märkimisväärset MRP-d käsitlevat artiklit Vene vikis: teist maailmasõda olla alustanud poolakad, aga mitte Nõukogude Liidu liitlased jne. Kõik need ei ole süütud valed, mida võiksime üleolevalt ignoreerida. Neil valedel on küljes vereplekid. Me ei hakka neid ümber lükkama, vaid vastandame valedele ajaloolise tõe. Ma tänan teid!
Aitäh! Helle-Moonika Helme, palun, Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna fraktsiooni nimel!
Austatud istungi juhataja! Head Riigikogu liikmed! Lugupeetud kolleegid! Eesti Konservatiivne Rahvaerakond toetab üksmeelselt Riigikogu algatust mõista hukka Venemaa Föderatsiooni katsed kirjutada ümber ajalugu oma suurriikliku ideoloogia huvides. Suhtumine ajalukku on indikaator. Kremli provokatiivsed sõnavõtud, sh Stalini poliitiliste sammude õigustamine ja ajaloofaktide võltsimine, näitavad, et Venemaa võib ka praegu käituda nagu Nõukogude Liit 1939. ja 1940. aastal, mil ta okupeeris Eesti ja teised Balti riigid. Peale selle, et mõistame hukka Venemaa katsed Nõukogude režiimi kuritegusid valgeks rääkida, tahame tähelepanu juhtida ka asjaolule, et praegune Venemaa ei tunnista jätkuvalt õigusjärgse Eesti Vabariigi eksistentsi ja meie territoriaalset terviklikkust. Möödunud kuu lõpul tegi tugeva avalduse Venemaa välisministeeriumi pressiesindaja Maria Zahharova, väites Tartu rahulepingu 100. aastapäeva tähistamise puhul, et Tartu rahuleping on kehtetu. Eesti Konservatiivne Rahvaerakond näeb selles ühemõtteliselt ajaloo ümberkirjutamise katset. Venemaa eesmärk on tekitada olukord, kus neil on mugav väita, et Eesti Vabariik ei sündinud mitte 1918. aastal, vaid aastal 1991, ning sellega tõestada kogu maailmale, et pole olnud mingit okupatsiooni. Taandades Tartu rahulepingu ajalooliseks dokumendiks, püüab Venemaa saavutada moraalse võidu kõiges, mis puudutab nende seisukohta okupatsiooniküsimuses ja muudab küsitavaks kogu meie riikliku järjepidevuse idee, ühtlasi aga kogu meie iseseisvuse legitiimsuse. Eesti riik ei tohi lasta sellel juhtuda. Me leiame, et ka suhtumises Tartu rahulepingu kehtivusse peaks Eesti poliitikute seas valitsema konsensus ning katsed rahulepingu kehtivust pisendada või eitada peaksid leidma samasugust hukkamõistu kui mis tahes muud ajaloo ümberkirjutamise katsed. Aitäh!
Aitäh! Jaak Juske, palun, Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni nimel!
Hea istungi juhataja! Head kolleegid! Riigikogu peamine ülesanne on teatavasti tegeleda seadusloomega. Riigikogu ülesanne ei ole kulutada aega ajaloosündmuste tõlgendamisele, see olgu ikka ajaloolaste töö – tavaolukorras, üldjuhul. Täna tuleb aga Riigikogul tegeleda Eesti ja Euroopa lähiajalooga. Ei, me ei kahtle selles, et teise maailmasõja puhkemisele andsid otsustava tõuke 23. augustil 1939 sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakt ja selle salaprotokollid. Me teame, et selle tulemusena okupeeriti Balti riigid. Me teame, et kahel esimesel sõja-aastal olid Hitler ja Stalin liitlased, kes sõbralikult üheskoos Euroopat jagasid. Meie teame ja austame ajaloofakte. Tänasel Venemaal üritatakse aga kõige kõrgemal tasandil kirjutada ajalugu ümber. Jah, ajaloosündmusi võibki ju erinevalt tõlgendada, aga sündinud ajaloofaktide teadlik eiramine on ajaloo võltsimine. Ja kuna see võltsimine puudutab Eesti ja teiste Ida-Euroopa riikide saatust teises maailmasõjas, tuleb meil siin Riigikogus, Eesti rahva esinduskogus, sellele üheskoos vastata. Suure tõenäosusega on Putini uue ajalookäsituse peamine eesmärk taastada vene rahva seas kõikuma löönud usaldusväärsust. Seejuures on muidugi kummaline, et selle kõige tulemusena asutakse tänasel Venemaal eitama MRP salaprotokolle, mille olemasolu tunnistas 1989. aastal Venemaa Föderatsiooni õiguslik eelkäija Nõukogude Liidu Rahvasaadikute Kongress ise. Massiivne Kremli propaganda üritab aga seda võltsajalugu levitada kogu oma meeletus infoväljas, mis paraku ka Eestisse ulatub ja meie ühiskonda lõhestada püüab. Seda olulisem on osale meie enda kaasmaalastele, aga eelkõige kogu maailmale meelde tuletada, mis 1939.–1940. aastal tegelikult juhtus. Ajaloo võltsimine võib tekitada segadust, see ei muuda aga tõestisündinud fakte. Head kolleegid! Ma loodan, et pärast tänase avalduse heakskiitmist naaseb Riigikogu oma tavapärase seadusloome peamiste ülesannete juurde. Meil on tegelikult põhjust olla täna enesekindlamad kui kunagi varem, meie riiklus on kindel, meie riigi õiguslik järjepidevus on kindel, meie liitlassuhted on kindlad. Vabariigi aastapäeva eel on just õige hetk, mil oma vabast riigist eriti rõõmu võiksime tunda. Rõõmu sellest, et ajalugu on olnud kokkuvõttes meie poolt. Mulle meeldis väga president Kersti Kaljulaidi mõte Eesti Rahva Muuseumis peetud "Eesti 100" lõpupeo kõnes, kus ta rõhutas, et pärast oma riigi saja aasta juubelit ei peaks me enam igat iseseisvuse aastat eraldi lugema, samamoodi nagu väärikad rahvad, kel on olnud oma riik juba sajandeid. Hea Riigikogu, sotsiaaldemokraadid toetavad kõnealuse avalduse vastuvõtmist. Aitäh!
Aitäh! Rohkem läbirääkimiste soove ei ole, sellega on läbirääkimised lõppenud. Avalduse kohta muudatusettepanekuid ei ole esitatud. Juhtivkomisjoni ettepanek on viia läbi eelnõu 140 lõpphääletus. Me saamegi lõpphääletuse juurde minna. Head kolleegid, kuna ma stenogrammi jaoks lugesin juba kõigi 73 Riigikogu liikme nimed ette, siis ma eelnõu hääletusele panekul enam neid nimesid ette lugema ei hakka. Austatud Riigikogu, panen hääletusele 73 Riigikogu liikme esitatud Riigikogu avalduse "Ajaloomälust ja ajaloo võltsimisest" eelnõu 140. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Eelnõu poolt hääletas 72 Riigikogu liiget, vastu oli 1, erapooletuid ei olnud. Eelnõu on avaldusena vastu võetud.
Läheme edasi teise päevakorrapunktiga. Teine päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud audiitortegevuse seaduse, finantskriisi ennetamise ja lahendamise seaduse ning teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu 111 esimene lugemine. Ma palun ettekandjaks rahandusminister Martin Helme.
Lugupeetud asespiiker! Head Riigikogu liikmed! See nüüd nii igav eelnõu ka ei ole, et kõik ära peavad jooksma. Lugupeetud Riigikogu liikmed! Toon teie ette esimesele lugemisele eelnõu, millega sätestatakse kõrgendatud ülemmääraga rahatrahvide kohaldamise võimalus finantsvaldkonna eriseadustes. Käesolev eelnõu on seotud Riigikogu menetluses oleva karistusseadustiku muutmise seaduse eelnõuga 94, millega luuakse alus kõrgendatud ülemmääraga rahatrahvide kohaldamiseks väärteomenetlustes. Eelnõuga nähakse ette finantssektori seaduste ning rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seaduse nõuete rikkumise eest kõrged rahatrahvid ja nende arvutamise alused. Tuleb tunnistada, et kehtivad rahatrahvi ülemmäärad ei võimalda alati õigusaktides sätestatud eesmärke täita. Muudatus annab võimaluse kohaldada karistust, mis on korrelatsioonis finantsasutuse tegevuse ja riskidega, on tõhus ja rikkumisi ennetava mõjuga. Muudatused on osa stabiilse ja usaldusväärse finantsteenuste keskkonna loomisest, samuti klientide õiguste kaitsmisest. Eelnõuga pikendatakse väärtegude aegumise tähtaega kolmele aastale. Praktika on näidanud, et üldine aegumistähtaeg, milleks on kaks aastat, ei ole finantsasjade rikkumiste keerukuse tõttu menetluse läbiviimiseks piisav. Kehtiva seaduse kohaselt saab finantsvaldkonnas mõjutusvahendina kohaldada kõrge määraga sunniraha. Kehtivad väärteotrahvide ülemmäärad nii füüsilistele kui ka juriidilistele isikutele ei ole aga hetkel korrelatsioonis finantssektori tegevusega. Üksnes sunnirahast ei piisa, et tagada kohustuste täitmist nõutaval määral. Mittekaristuslike meetmete kõrval on oluline, et ka toimepandud väärteorikkumiste suhtes oleks võimalik kohaldada mõjusat karistust. Eelnõus on nii füüsilise kui ka juriidilise isiku puhul ette nähtud konkreetne sanktsioon ja sanktsiooni ülemmäär ehk fikseeritud rahatrahv, mis on üldjuhul 5 miljonit eurot. Teiseks on sätestatud erinevad relatiivsed väärteokaristuse ülemmäärad ning siis võib rahatrahvi arvutamise aluseks olla ka kuni kolmekordne rikkumise tulemusel saadud kasu või välditud kahju või teatud protsent juriidilise isiku käibest. Näiteks võib väärteorikkumise korral pangale määrata rahvatrahvi, mis on kuni 10% tema või tema grupi netokäibest. Kehtib põhimõte, et käibe põhjal arvutatav rahatrahv võib olla suurem karistuse fikseeritud ülemmäärast ja ülemmäärade loogikast lähtudes tuleks eelistada kõrgemat karistust. Seadus on planeeritud jõustuma tavakorras, eelduslikult selle aasta teises pooles, tingimusel, et karistusseadustiku muudatused, mis võimaldavad kõrgendatud ülemmääraga rahatrahvi kohaldada, on siin saalis samuti vastu võetud ja jõustunud. Sellega ma oma lühikese sissejuhatuse lõpetan ja olen valmis vastama küsimustele. Tänan!
Aitäh! Tõepoolest, teile on ka küsimusi. Aivar Sõerd, palun!
Aitäh, austatud juhataja! Austatud minister! Tõepoolest, senine trahvi ülemmäär finantsasutustel oli 32 000 eurot. Aga ma mäletan, kui ma siin küsisin ükskord, kui meie ees oli Finantsinspektsiooni juht, et kui palju trahve on määratud, siis ma sain vastuseks, et paar korda, summas 3000–4000 eurot aastas. Miks siis isegi 32 000 euro ulatuses pole varasema praktika kohaselt trahve määratud? See 32 000 on ikkagi rohkem kui 3000–4000 eurot. Kas meil siis krediidiasutustega pole mingeid probleeme Eestis olnud, kõik on olnud korras, või ei ole lihtsalt peetud vajalikuks järelevalve ja trahvidega tegeleda?
Aitäh! Eks muidugi järelevalveasutused selgitavad seda põhjalikumalt ja on ka konkreetseid näiteid võimelised lahti seletama. Jah, kaks erinevat trahvi on, siin nagu väga suurt valimit ei ole, mille pealt mingisuguseid järeldusi teha. Pidev sõnum nendeltsamadelt järelevalveasutustelt on olnud, punkt üks, seesama ajapiirang, millele ma ka viitasin. Keerulistel juhtudel see ajapiirang lihtsalt tulebki ette, enne kui jõutakse kuhugi välja. Punkt kaks, üldiselt on arvutused päris masendavad. Ka ülemmäärakohase, selle 32 000 euro suuruse trahvi puhul võib menetluskulu olla isegi kuni sada korda kallim. Lihtsalt selle 32 000 euro kättesaamiseks võivad nii kohtukulud kui ka töö maksumus, mis sinna alla läheb, olla sadades tuhandetes või isegi veel rohkem. Kolmas asi on see, et iga asja eest eraldi tuleks teha omakorda trahv ja kõik need on vaidlustatavad kohtus. Peamine põhjus on see, et iga trahv – ükskõik, kas ta on miinimum- või maksimummääras – lõpeb mitmeaastase kohtuvaidlusega. Selle tõttu, nii nagu ma ka oma sissejuhatavas ettekandes ütlesin, see, mida valitsus plaanib ja mille puhul on ka analüüsid lõppenud, on menetluse enda muutmine. Me väärteo asemel taoliste rikkumiste puhul toome sisse ikkagi haldustrahvi ja haldustrahvil on hoopis teine menetlusloogika, et ta oleks ka praktikas realiseeritav. Eestis senikaua seda olnud ei ole. Aga kui me jõuame sisuliselt 10%-ni grupi käibest, siis me räägime ikkagi summadest, mis on sadades miljonites. Sellisel juhul on selle trahvi kättesaamise kulu ikkagi kümnetes kordades väiksem kui tehtav kulu. Siis ka järelevalveasutuste motivatsioon üldse neid asju ette võtta kindlasti muutub.
Siim Kallas, palun!
Austatud juhataja! Lugupeetud härra minister! Mind teeb natukene murelikuks see rahvusvaheline entusiasm, mis viimastel aastastel muudkui levib ja levib, et suurendada karistusi ja laiendada karistuste spektrit, ning usk, et see lahendabki kõik probleemid. Mul on lihtsalt küsimus: kas te valitsuses arutasite ka seda, et ega me üle ei pinguta kõigi nende karistustega? Võiks olla tagatud niisugune mõistlik tasakaal karistuste ja reaalse majandustegevuse vahel.
Aitäh! Jaa, muidugi arutasime. Tegelikult see eelnõu lähtubki ju loogikast, et karistus peab olema proportsionaalne. Kui me räägime pankadest, mille aastakäive, netokäive, grupikäive on ikkagi miljardites eurodes ja mis saavad rikkumise pealt kasu kümneid või sadu miljoneid, ning siis minnakse 4000-eurose trahviga nende käitumist muutma või heidutama, siis see ei ole proportsionaalne. Soov muuta karistus proportsionaalseks rikkumisega on selle eelnõu kandev soov. Laiemalt, jah, rääkides sellest, kas meie või ka muu maailm on liiga innukalt jooksu läinud nende suurte, ma ei tea, sajamiljoniliste või miljardiliste trahvidega, siis tõenäoliselt see on mõnes mõttes maailmavaatelise või üldpoliitilise filosoofia küsimus. Aga fakt on see, et muu maailm on seda teed läinud. Fakt on ka see, et Eestis me näeme, et karistused ei ole olnud rikkumiste ärahoidmisel tõhusad. Aga kui see on lohutus, siis ikkagi ütlen, et see on mõeldud mitte lihtsalt äritegevuse takistamiseks, vaid äritegevuses seadusetuse takistamiseks. Ja see on väga oluline vahe.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Lugupeetud ettekandja! Kui te seda eelnõu menetledes annaksite mõttes hinnangu, siis kui suur võiks tema heidutav mõju olla? Kui te võrdlete mingeid aastaid mitte ainult Eestis, vaid laiemalt, siis milline võiks see mõju teie arvates olla? Mis tulemust me võiksime näha ja peaksime nägema peale seda, kui see eelnõu on vastu võetud?
See on kõik muidugi spekulatsioon, eks ole. Ükski karistus ei saa kehtida tagantjärele ehk me ei räägi siin kindlasti rahapesukuritegudest, me ei räägi nende trahvide kohaldamisest asjadele, mis juhtusid, ma ei tea, 2007 või 2014. See on ikkagi edaspidiste rikkumiste ärahoidmiseks. Ma arvan, et need on tõhusad. Ma pean ütlema, et kui me räägime rahapesust Eestis üldse, siis tänaseks päevaks juba eri sammude astumise tõttu, mis on olnud nii riigisisesed kui ka rahvusvahelised, on rahapesurisk Eesti finantssektoris järsult vähenenud. See eelnõu soovib, et see risk oleks ka tulevikus väga madal. Eks me kõik teame seda ütlust inglise keeles, mis eesti keelde tõlgituna võiks kõlada umbes niimoodi, et raha räägib ja sõnnik kõnnib. Eriti finantsasutused loevad oma raha ikka täpselt ja suurte trahvidega kindlasti kuigi kergelt ei riskita.
Aitäh, lugupeetud ettekandja! Teile rohkem küsimusi ei ole. Ma palun ettekandjaks õiguskomisjoni liikme Kert Kingo.
Hea istungi juhataja! Lugupeetud Riigikogu liikmed! Riigikogu õiguskomisjoni istungi protokoll nr 33, teisipäev, 28. jaanuar. Päevakord: Vabariigi Valitsuse algatatud audiitortegevuse seaduse, finantskriisi ennetamise ja lahendamise seaduse ning teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu 111 ettevalmistamine esimeseks lugemiseks. Komisjoni on kutsutud rahandusminister Martin Helme, Rahandusministeeriumi ettevõtlus- ja arvestuspoliitika osakonna jurist Taivo Põrk, Rahandusministeeriumi finantsturgude poliitika osakonna nõunik Janika Aben ja Rahandusministeeriumi kindlustuspoliitika osakonna jurist Linda Lelumees. Rahandusminister Martin Helme selgitas komisjonile, et eelnõuga tagatakse finantsvaldkonna õigusest tulenevate karistusmäärade kohaldamine Eesti õiguses ning eelnõu on seotud Justiitsministeeriumis ettevalmistatud ja kooskõlastamiseks esitatud karistusseadustiku ja väärteomenetluse seadustiku muutmise seaduse eelnõuga – numbriks on 94 –, mis loob aluse kõrgendatud ülemmääraga väärteokoosseisude eriseadustes sätestamiseks. Eelnõu eesmärk on muudatuste või täienduste abil viia seadusandlik olukord vastavusse Euroopa Liidu õigusest tulenevate nõuetega. Eelnõu põhifookus on finantsvaldkonna eriseadustes ning rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seaduses karistusmäärade tõstmisel. Varem olid need trahvimäärad kohati liiga madalad, krediidiasutuste seadustes oli kõrgeim maksumäär 32 000 eurot. Aga hetkel kehtivaid trahvimäärasid ei saa pidada mõjusateks ega heidutavateks, sest need ei võimalda arvestada konkreetse subjekti tegelikku majanduslikku olukorda. Uus regulatsioon on suunatud kõigile finants- ja krediidiasutustele, kindlustusandjatele, -vahendajatele ning teistele kohustatud isikutele rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seaduse tähenduses. Antud eelnõuga sätestatakse finantsvaldkonna eriseadustes väärtegude aegumise tähtajaks kahe aasta asemel kolm aastat, sest Finantsinspektsioon on korduvalt tähelepanu juhtinud, et üldine aegumistähtaeg ei ole finantsvaldkonnas toimepandud väärtegude keerukuse tõttu menetluse läbiviimiseks piisav. Finantsvaldkonnas toimepandud väärtegude kohtuväliseks menetlejaks saab olema Finantsinspektsioon. Rahapesu andmebüroo hakkab menetlema teisi kohustatud isikute väärtegusid rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seaduse tähenduses. Eelnõuga muudetakse kokku 12 seadust, kõige olulisemad muudatused viiakse sisse audiitortegevuse seadusesse. Põhiosa eelnõust moodustavad muudatused, millega nähakse ette kõrgendatud ülemmääraga rahatrahv ja tunnistatakse kehtetuks üksikud karistusnormid, mis on hõlmatud mõne muu koosseisuga muudes seadustes või mille täitmine on piisavalt tagatud teiste karistuslike meetmetega. Kõrgendatud ülemmääraga rahatrahvi määramiseks on ette nähtud kolm iseseisvat alust. Esiteks see, et fikseeritud rahatrahvi ülemmäär on enamikul juhtudel kuni 5 miljonit. Teine alus on, et käibepõhine ülemmäär on kuni 10% juriidilise isiku või tema konsolideeritud grupi käibest. Kolmas alus on see, et kahe- või kolmekordse rikkumise tagajärjel saadud kasule või ärahoitud kahjule on olemas vastav trahvimäär. Selle, millist alust kohaldada, otsustab kohtuväline menetleja, kellele on antud suur kaalutlusõigus. Lähtudes ülemmäärade loogikast, tuleb eelistada kõrgemat ülemmäära. Eelnõus on lähtutud sellest, et kõrgendatud ülemmääraga rahatrahv nähakse ette juhul, kui see tuleneb otseselt Euroopa Liidu õigusaktidest, ja samuti juhul, kui kehtiv väärteokaristus ei võimalda õigusest tulenevaid kohustusi eesmärgipäraselt täita. Komisjoni esimees Jaanus Karilaid tutvustas komisjonile Andmekaitse Inspektsiooni, Finantsinspektsiooni, Maksu- ja Tolliameti ning Konkurentsiameti ühispöördumist seoses hetkel kehtiva karistamise regulatsiooniga. Ühispöördujad on seisukohal, et väärtegude eest karistamise ebaefektiivne kord on kujunenud tõsiseks takistuseks ühispöördujatele pandud ülesannete tulemuslikul täitmisel. Eelnimetatud probleemide lahendamiseks ei piisa väärteomenetluse seadustiku ja karistusseadustiku üldosa muudatustest, vaid otstarbekas on välja töötada riigisisene halduskaristuste rakendamist võimaldav õiguslik regulatsioon ning kohandada selleks haldusmenetluse norme. Jaanus Karilaid uuris, mis on Rahandusministeeriumi seisukoht ühispöördujate arvamuse suhtes. Rahandusminister Martin Helme seletas komisjoni liikmetele ja komisjonis viibivatele külalistele, et vastavat regulatsiooni valmistatakse Justiitsministeeriumis ette ja poliitiline tahe on olemas. Regulatsiooni valmimine on nii palju aega võtnud sellepärast, et Justiitsministeeriumis on õiguskoolkondadel antud regulatsiooni suhtes erinevad arvamused. Rahandusministeeriumi esindaja Linda Lelumees täpsustas, et Justiitsministeeriumi karistusõiguse ja menetluse talituse juhataja Markus Kärner, kes on ühtlasi seotud ka eelnõuga 94, on öelnud, et Tartu Ülikoolist tellitud analüüs on lõpusirgel ja see analüüs on suunatud sellele, kuidas Eesti õiguses saaks kohaldada Euroopa Liidu haldustrahve. Analüüsi kinnitamine toimub tõenäoliselt käesoleva aasta veebruaris. Seejärel tutvustatakse analüüsi ministeeriumis ja justiitsminister korraldab analüüsi teemal ümarlaua kõigi inspektsioonijuhtidega. Rahandusministeeriumi esindaja Taivo Põrk lausus, et ühispöördujate arvamus, et vaja on välja töötada riigisisene halduskaristuste rakendamist võimaldav õiguslik regulatsioon, on õige, kuid eelnõu ei tohiks jääda eelmainitud regulatsiooni väljatöötamise ootamise juurde pidama, sest Euroopa Liidu direktiivid on vaja Eesti õigusesse üle võtta. Jaanus Karilaid kinnitas, et eelnõu 111 ehk käesolev eelnõu on väga oodatud, sest trahvid on hetkel väga madalad ja seetõttu on need ka nõrgad mõjutusvahendid. Urve Tiidus viitas Martin Helme mainitud erinevatele juriidilistele koolkondadele Justiitsministeeriumis ja palus täpsustada, kuidas need koolkondlikud erinevused mõjutavad riigisisese halduskaristuse rakendamist võimaldava õigusliku regulatsiooni väljatöötamist. Martin Helme selgitas, et koolkondadevaheline erinevus seisneb selles, et üks koolkond leiab, et kuivõrd taoline halduskaristus on kogu Eesti õigussüsteemis uudne ega sobitu sellesse, siis ei ole riigisisese halduskaristuse rakendamise kohaldamine reaalsuses võimalik. Hetkel üritatakse sama menetlusloogikaga menetleda väga eriilmelisi protseduure, näiteks kiiruse ületamist ja rahapesu puudutavaid väärtegusid. Seda on keeruline tõhusalt teha paljudel põhjustel. Raini Laide täiendas, et üks seisukohtadest on see, et väärteokaristus on kergem kuriteokaristusest, kuid eelnõuga tuuakse väärteomenetlusse karistused, mis on suuremad, kui kuritegude eest on võimalik kohaldada. Vajadus finantssektori mõjutamiseks suuremate summadega on olemas. Küsimus seisneb selles, kas peaks olema täiesti iseseisev menetlusliik suurte finantstrahvide menetlemiseks. Kert Kingo lausus, et mõistab, et Euroopa Liidu direktiiv on vaja Eesti õigusesse üle tuua, kuid direktiiv on Eesti väärteo- ja kriminaalmenetluse kontekstist väljas. Tavaliselt on väärtegude ja sellest tõsisemate süütegude vahel teatud trahvimäär, mis toimib piirina. Kert Kingo uuris, miks teatud väärtegusid, millel on nii kõrge trahvimäär, ei teisendata lihtsalt ümber kuritegudeks, märkides, et väärteo puhul on tegemist kergema süüteovormiga, kuid eelnõus sätestatavad karistused on kuriteokaristustega võrdsustatavad. Martin Helme nentis, et kõige kriminaliseerimine ei ole parim variant. Ta lausus, et kriminaalmenetlusel on väärteomenetlusest erinevad standardid ja kõrgem tõendamiskoormus. Olemas võiks olla omaette võimalus finantssektori mõjutamiseks, ilma et näiteks kergema hoolsuskohustuse rikkumise korral, näiteks ankeedi täitmata jätmise puhul, kohe kriminaalmenetlus algatataks. Tegu on millegi täiesti uudsega ja kui olemasolevat süsteemi muudetakse, siis on juba olemas rakenduslik pool, mida saab sujuvalt käivitada. Jaanus Karilaid tundis huvi, kas Eesti Pangaliit on eelnõu kohta oma arvamuse andnud. Raini Laide vastas, et Eesti Pangaliit on jätnud eelnõu kohta arvamuse andmata. Urve Tiidus uuris, et kui grupi kogu konsolideeritud käive tuleb arvesse võtta aruannete koostamisel ning hargmaine ettevõte teeb Eestis väärteo, siis kas trahv määratakse kogu kontserni vara põhjal. Rahandusminister vastas, et menetlejatel on suhteliselt suur kaalutlusõigus. Rahandusministeeriumi esindaja Taivo Põrk täpsustas, et sätestatud on maksimaalne ülemmäär. Ka talle tundus eelnõus väljatoodud maksimaalne ülemmäär alguses väga suure numbrina, kuid trahvimäärade puhul tuleb siiski arvestada sellega, et kui mingi praktika on kestnud väga pikalt, siis trahvimäära arvestatakse ühe aasta käibest. Rahandusminister Martin Helme lausus, et kui on võimalik tõestada, mis oli rikkumise maht, siis määratakse trahv ka selle pealt. Kert Kingo uuris ehk mina uurisin, kas trahvimäärad, mida eelnõu raames muudetakse, olid varem sätestatud trahviühikute või summadena. Rahandusministeeriumi esindaja Taivo Põrk lausus, et trahviühik on füüsilisele isikule määratava karistuse ühik ja juriidilise isiku puhul on karistuse ühik sätestatud summana. Linda Lelumees märkis, et eelnõu sätestab, et füüsilistel isikutel ei jää trahviühikud samaks, mis on kehtivas õiguses, füüsilistele isikutele hakkavad sarnaselt juriidiliste isikutega kohalduma kõrged karistusmäärad. Seda näeb ette Euroopa Liidu õigus. Samuti kaovad trahviühikud ning eelnõus sätestatakse trahvid summapõhiselt. Tarmo Kruusimäe uuris, et juhul kui mõni riigiasutus, näiteks Finantsinspektsioon, paneks toime väärteo, siis kas trahvi maksaks riik. Tema hinnangul on eelnõus sätestatud väärtegude aegumise tähtaeg liiga lühike. Aegumistähtaeg võiks olla pikem, 3–5 aastat, sest finantsvaldkonnas toimepandud väärteod on väga keerulised ja võib leiduda igasuguseid põhjuseid, miks menetlusaeg pikeneb. Martin Helme vastas, et Finantsinspektsioon on järelevalveasutus, millele ei kohaldu trahvid, ja juhul, kui riigiasutuses toimub korruptsioon, siis on selle lahendamiseks teised meetodid. Taivo Põrk Rahandusministeeriumist lisas, et kehtib üldreegel, et väärteo aegumise aeg on kaks aastat ja vaid seaduses sätestatud juhul võib aegumine toimuda kolme aasta jooksul. Seadus ei võimalda aegumistähtaegu lihtsalt pikendada. Lisaks täpsustas Martin Helme, et seda probleemi on võimalik lahendada riigisisese halduskaristuse rakendamist võimaldava õigusliku regulatsiooni väljatöötamisega. Komisjonis otsustati teha ettepanek saata eelnõu täiskogu päevakorda 19. veebruariks 2020 (konsensuslikult), teha ettepanek esimene lugemine lõpetada (konsensuslikult), teha ettepanek määrata muudatusettepanekute esitamise tähtajaks 5. märts 2020 (konsensuslikult) ja määrata siinkõneleja eelnõu ettekandjaks (konsensuslikult).
Aitäh! Kas Riigikogu liikmetel on kaasettekandjale küsimusi? Küsimusi ei ole. Nüüd on meil võimalik avada läbirääkimised. Sõna saavad võtta fraktsioonide esindajad. Kas on soovi läbirääkimiste avamiseks? Ei näe. Seega on meil praegu n-ö seisukoha võtmiseks juhtivkomisjoni ettepanek eelnõu 111 esimene lugemine lõpetada. Kui teisi ettepanekuid ei ole, siis on esimene lugemine lõpetatud. Muudatusettepanekute esitamise tähtaeg on 5. märts kell 16.
Läheme järgmise, kolmanda päevakorrapunkti juurde, s.o Vabariigi Valitsuse algatatud maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seaduse ning tööturuteenuste ja -toetuste seaduse muutmise seaduse eelnõu 124 esimene lugemine. Ma palun ettekandeks kõnetooli maaeluminister Arvo Alleri.
Austatud istungi juhataja! Lugupeetud Riigikogu liikmed! Lugemisel olev maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seaduse ning tööturuteenuste ja -toetuste seaduse muutmise seaduse eelnõu on välja töötatud selleks, et Eesti põllumajandustootjatel tekiks võimalus saada põllumajanduslikku vähese tähtsusega abi Euroopa Liidu lubatud maksimaalsetes määrades. Põllumajanduslik vähese tähtsusega abi on lihtsa reeglistiku tõttu sobivaim õiguslik alus abi andmisel näiteks olukordades, kus Euroopa Liidu ranged riigiabi reeglid abi andmise võimalusi ette ei näe või on toetuse maksmist riigiabina administratiivselt liiga keeruline või kulukas rakendada. Peamine piirang vähese tähtsusega abi andmisel on Euroopa Liidu õiguses kindlaksmääratud ülempiir, kuni milleni tohib põllumajandustootjat toetada. Lisaks on ülempiir sätestatud ka liikmesriigile antava põllumajandusliku vähese tähtsusega abi kogusumma kohta. Selle eelnõu eesmärk on võimaldada Eesti põllumajandustootjatel kasutada maksimaalselt võimalikku põllumajandusliku vähese tähtsusega abi ülempiiri, milleks ettepaneku kohaselt on seaduses 25 000 eurot senise 20 000 euro asemel. Eesti riigi maksimaalne võimalik põllumajandusliku vähese tähtsusega abi kogusumma ülempiir oleks 13,7 miljonit senise 11,4 miljoni asemel ja seda kolme eelarveaasta kohta nii põllumajandustootja kui ka riigi arvestuses. Nende kõrgemate määrade rakendamine on Euroopa Liidu õiguses jäetud liikmesriigi enda otsustada, kuna nende rakendamine toob liikmesriigile kaasa kaks lisakohustust. Esiteks tuleb uue nõudena hakata jälgima, et üle poole riigi ülempiirist ei antaks ühele tootesektorile, ehk hakkab kehtima tootesektori ülempiir. Teiseks tuleb tagada, et kõikide ülempiiride üle peetaks riiklikku arvestust keskregistris. Käesoleva eelnõuga sätestataksegi maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seaduses Eesti riigi otsus rakendada kõrgemaid võimalikke ülempiire. Komisjoni täiendavate nõuete täitmiseks sätestatakse samuti kord tootesektori ülempiiri üle arvestuse pidamise jaoks, mida sarnaselt ettevõtja ja riigi ülempiiriga hakatakse jälgima Rahandusministeeriumi hallatavas riigiabi ja vähese tähtsusega abi registris. Lisaks tehakse muudatus tööturuteenuste ja -toetuste seaduses, et selle seaduse alusel antavate toetuste puhul oleks võimalik kasutada kõrgemat põllumajandusliku vähese tähtsusega abi määra. Tänan teid! Ja ootan küsimusi.
Aitäh! Ettekandjale on küsimusi. Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Jah, tore, et seda ülempiiri on tõstetud. Aga ma tegin väiksed rehnungid – paranda mind, kui see õige ei ole –, see tähendab, et umbes 150 ettevõtjat võib aastas seda abi saada. Kui lähtuda sektori ülempiirist, kui palju tohib igale sektorile anda, ja sellest, et Euroopa Liidus on koos siidiusside ja loorberi ja selliste asjadega sätestatud 22 sektorit ning meie kvalifitseerume umbes 15-le, siis jälle lihtsa arvestuse järgi peaks nagu 10 toetust minema igale sektorile, piim ja siga ja muud asjad. Kas see on nii või olen ma millestki valesti aru saanud?
Aitäh! Laias laastus, kui Eesti riigil oleks nii palju raha, siis jah, nii ta oleks. Aga praegu on kõige suurem sektoripõhine vähese tähtsusega abi mesilaspere toetus, mis on 800 000 eurot aastas. See on praegu kõige suurem ja maksimaalne sektori toetusegrupp, mida Eesti riik rakendab. Selle vähese tähtsusega abi võimaldamine ülempiirina on Eesti riigile võimalus, see ei ole kohustus. Me ei pea seda kasutama. See on lihtsalt erakorraliselt, kiirelt antav abi, mida saab kasutada põllumajandussektoris. Praegu on ta 20 000, tulevikus on 25 000. Vähese tähtsusega abi alla käivad praegu mesilaspere toetus, mõned ettevõtlustoetused, MES-i kaudu antavad mõned soodusintressiga laenud ja köögiviljakasvatajatel oli 2017. aastal erakorraline toetus liigsademete tõttu.
Urmas Kruuse, palun!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Lugupeetud ettekandja! Te juba nimetasite mõned valdkonnad, kus seda abi on makstud. Kas te ministrina näete, et tulevikus võiks tulla veel teatud tegevusi või asju, mille jaoks seda raha saaks nende reeglite järgi suunata?
Aitäh! Tulevikku vaadates on üks võimalik vähese tähtsusega abi kasutamise kohti väikepõllumajandustootjatel kasutusvalduse hindade ühtlustamine, et tagada väiketootjate sektori konkurentsivõimet ja mitte viia kasutusvalduse hindasid kohe nii suureks. See oleks tuleviku jaoks. See võimaldab kasutada selle 25 000 piiri maksimaalselt ära. Riigile ei too see lisakulusid, see läheb ainult konkurentsivõime suurendamiseks maapiirkonnas ja väikeettevõtluses.
Aitäh! Peeter Ernits, teine küsimus, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Jah, ma tuletan meelde, et neid sektoreid on kokku 22, koos humala ja banaanidega, aga 15 puhul me kvalifitseerume. Mesindusega on nüüd selge sott, aga te viitasite, et on mingid muud sektorid, mille nime ma nende 22 seast ei leia, mida siin MES-i kaudu jagatakse. Kuhu alla nemad lähevad nende 22 sektori hulgas, mis on sätestatud selles nimekirjas, peale nende mesilindude?
Kui täpne olla, siis Euroopa Liidu toimimise lepingu esimeses lisas on 23 tootesektorit. Mesilinnud on eraldi. Kui me räägime MES-i intressitoetustest, siis need lähevad vastavalt sellele, et teraviljakasvataja läheb teraviljakasvatuse alla, seakasvataja läheb seakasvatuse sektori alla, veise- ja lambalihakasvatajad lähevad eri sektorite alla. Nii et Eesti mõistes see sellist suurusjärku täis ei too, mis oleks Eesti maksimumpiiri ületamisel. Kui eelnevalt oli suurem seakasvatuse toetamine, siis Eesti riigi maksimumlävend ei jõudnud ka sinnani.
Rohkem küsimusi ei ole. Aitäh, härra minister! Nüüd on kaasettekandja kord. Maaelukomisjoni liige Ivari Padar, palun!
Lugupeetud kolleegid! Maaelukomisjon arutas antud eelnõu esmaspäeval, 10. veebruaril. Kohal olid maaelukomisjoni kõik liikmed, välja arvatud Kaido Höövelson ja Siret Kotka. Kutsutud olid härra minister ja maaelupoliitika asekantsler Marko Gorban, samuti peaspetsialist Peegi Kaibald. Minister härra Arvo Aller ja asekantsler Marko Gorban tegid ülevaate sellest eelnõust ja sellest, mida see reguleerib, samas võtmes, nii nagu härra minister praegu siin tutvustas. Nagu me teame, see, mis pikalt oli 15 000 kolme aasta arvestuses, on vahepeal 20 000 peale jõudnud ja nüüd siis 25 000 peale, tänu sellele, et me suudame seda protsessi kontrollida. Marko Gorban andis ülevaate, kes on abiandjad. Neid on seitse: Keskkonnaamet, Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet, Eesti Töötukassa, Maaelu Edendamise Sihtasutus, SA Keskkonnainvesteeringute Keskus, Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda ja siis ka üks omavalitsus. Nii huvitav kui see ka ei ole, Rõuge Vallavalitsus annab ettevõtlustoetust. Minister ja ministeeriumi esindajad vastasid komisjoni liikmete küsimustele. Tarmo Tamm küsis, kas see piirmäär võib ka väiksem olla. No piirmäär on piirmäär, oli vastus, piirmäärast väiksemat toetust saab ikka ju kasutada. Mina küsisin ehk Ivari Padar küsis, kuidas sektor on määratletud. Sektor on määratletud tõesti nii, et 23 sektorit on Euroopa Liidus. See määratlus on täiesti olemas. Härra Heiki Hepner tundis huvi nende meetmete rahastamise vastu. Valdavalt on tegemist riigi vahenditega, võib öelda, välja arvatud see üks omavalitsuse juhtum, mis meil siin on. Merry Aart tõi välja, et vähese tähtsusega abina on võimalik saada koolitustoetusi. Veel tunti huvi, mis on KIK-iga seotud programmid. Vastuseks öeldi, et need on seotud just keskkonnaprogrammidega. Andrus Seeme tundis huvi omavalitsuste vastu, kes annavad seda vähese tähtsusega abi. Need on ettevõtlustoetused, mida antakse eelkõige ühes omavalitsuses. Omaette teema oli ka see, mis puudutab kasutusvalduse lepingute lõppemist. Esimesed kasutusvalduse lepingud hakkavad sellel aastal lõppema või on isegi lõppenud ja justkui peavad ametlikult minema pikendamisele. Selle teemaga me ühe teise eelnõu raames tegeleme paralleelselt. Vähese tähtsusega abi saaks rakendada kasutusvalduse tasu osale, mis jääks maa turuhinna ja maksustamishinna vahele, juhul kui selline olukord tekib. Lihtsalt meie asi on ühe teise eelnõuga vaadata, kuidas see reguleerida, et seda turuhinna vahet ei oleks, või kui me teeme otsuse, et see turuhinna vahe tuleb, siis ega ma ei oska täpselt ütelda, kuidas me saaksime seda teha. Urmas Kruuse märkis, et murekoht on eelkõige see, et kasutusvaldajad maksavad maa kasutamise eest madalat hinda, ning eesmärgiks peaks olema õiglase hinna maksmine. Enne kui hakata midagi muutma, peaks ministeerium andma tõelise ülevaate olukorrast ning selgitama, mis on riigi eesmärk. See siis ootab meid ees, et ministeerium tuleb meile seda pikemalt seletama, kuidas see protsess hakkab tulevikus välja nägema. Selles kontekstis Merry Aart märkis, et mõelda tuleb nii väiketootjatele kui ka sellele, kui palju jääb riigil tulu saamata. Tarmo Tamm märkis veel kord, et kasutusvalduse teema tuleb uuesti (ta vist ongi meil maaelukomisjonis ühe korra uuesti olnud) maaelukomisjonis arutlusele. Lepiti kokku, et muudatusettepanekute esitamise tähtaeg on vastavalt Riigikogu kodu- ja töökorra seadusele kümme tööpäeva, ja otsustati teha ettepanek saata eelnõu täiskogu päevakorda 19. veebruariks ehk tänaseks (otsus oli konsensuslik), samuti otsustati teha ettepanek eelnõu 124 esimene lugemine lõpetada (samuti oli otsus konsensuslik). Tänan teid!
Aitäh! Kas Riigikogu liikmetel on veel küsimusi? Urmas Kruuse, palun, teine küsimus!
Aitäh, austatud istungi juhataja! Lugupeetud ettekandja! Oma ettekandes te ilusti märkisite, et see ühelt poolt loob võimaluse seda maksimummäära ära kasutada. Aga mis teie arvates võiks veel tulevikus maaelus või põllumajanduses olla see asi või see valdkond, mille puhul seda täiendavalt rakendada? Me neid rakendusi oleme praegu kuulnud, aga mis võiks olla veel see koht, kus seda abinõu saaks tegelikult veel rakendada?
Eks see pikalt üleval olnud teema, mesilaspere toetamine, ole praegu sellega hõlmatud. Ma ütleks nii, et aeg on näidanud, et aeg-ajalt on ühes või teises sektoris kriisiolukordi. Tuleb meelde seakasvatuse kriis, kui seda vähese tähtsusega riigiabi anti, ja samamoodi köögiviljasektor. Ongi niimoodi, et selleks, et ütelda, millisele valdkonnale täpselt tuleks iga-aastast regulaarset abi anda, ma ei ole valmis. Ettepanekuid on kindlasti palju, aga valmisolek peab olema selleks, et kui ühes või teises valdkonnas tekib kriitiline olukord, siis selles olukorras saab otsida variante, kuidas sektorit nagu toibutada. See valmidus peab meil olemas olema.
Aitäh! Riigikogu liikmetel kaasettekandjale rohkem küsimusi ei ole. Nüüd on suurepärane võimalus avada läbirääkimised. Läbirääkimistel, tõsi küll, saavad osaleda fraktsioonide esindajad. Ka läbirääkimistel osalemise soovi ei ole ilmutatud. Seega me läbirääkimisi ei jätka. Meil on juhtivkomisjoni ettepanek eelnõu 124 esimene lugemine lõpetada. Muid ettepanekuid ei ole. Esimene lugemine on lõpetatud. Muudatusettepanekute esitamise tähtaeg on 5. märts kell 16.
Neljas päevakorrapunkt on Vabariigi Valitsuse algatatud vedelkütusevaru seaduse muutmise seaduse eelnõu 133 esimene lugemine. Ettekandja majandus- ja taristuminister Taavi Aas, palun!
Austatud juhataja! Austatud Riigikogu liikmed! Mul on au tutvustada teile vedelkütuse seaduse muutmise seaduse eelnõu, millega võetakse üle direktiivi nr 2009/119/EÜ muudatused. Direktiiv käsitleb naftatoodete ja toornafta miinimumvarusid. Eestis on tagatud kütusevaru tasemel, millega on võimalik saada hakkama vähemalt 90 päeva. Pool sellest varust on Eestis, teine pool on Rootsis, Taanis ja Soomes. Käesolev seaduseelnõu käsitleb väikeseid muutusi varude koguse arvutamise põhimõtetes. Liikmesriik peab tagama, et varude kogud oleks pidevalt tasemel, et tagada riigi kolme kuu tarbimine. Keskmise tarbimise statistika on aga viitega ehk alati ei ole kõige värskemaid tarbimisandmeid olemas. Senise seaduse kohaselt võib vedelkütusevaru arvutada üle-eelmise aasta tarbimise statistika alusel vaid jooksva aasta kolme esimese kuu jooksul. Muudatuse jõustumise korral pikeneb see aeg kuue kuu peale. Teiseks on koos direktiiviga muudetud määrust EÜ/199/2008. Sellega seoses muutub viitamine naftatoodete mõistele ja varude kogumise metoodikale. Sisulisi muudatusi see Eestis kaasa ei too. Direktiivi muudatustel Eestis varude hoiustamisele olulist mõju ei ole. Eesti tarbimise statistika on olemas suhteliselt varakult, mistõttu Eestil on võimalik arvutada varude kogus eelmise aasta tarbimise mahtude põhjal päris varakult. Tänan tähelepanu eest ja palun toetada!
Aitäh, härra minister! Kas Riigikogu liikmetel on ettekandjale küsimusi? Küsimusi ei ole. Palun siia kaasettekandja Kai Rimmeli, majanduskomisjoni liikme!
Austatud juhataja! Head kolleegid! Majanduskomisjoni istungil 10. veebruaril arutati Vabariigi Valitsuse algatatud vedelkütusevaru seaduse muutmise seaduse eelnõu 133. Kutsutud olid ka majandus- ja taristuminister Taavi Aas ning Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi energeetika osakonna energiaturgude valdkonnajuht Rein Vaks. Vedelkütusevaru seaduse muutmise seaduse eelnõu eesmärk on võtta riigisisesesse õigusesse üle rakendusdirektiiv 2018/1581, millega muudetakse nõukogu direktiivi 2009/119/EÜ seoses varude säilitamise kohustuste arvutamise metoodikaga. Kehtiva seaduse kohaselt võis üle-eelmisel aastal tarbitud kütusekoguste andmetele tuginedes arvutada kohustusliku varu suurust käimasoleva aasta esimese kolme kuu jooksul. Seadusemuudatuse jõustumise korral pikeneb nende andmete kasutamise võimalus kuue kuuni. On ette nähtud ka tehnilised muudatused, mis puudutavad antud määrust. Nende järele oli vajadus, kuid need ei muuda Eesti jaoks sisuliselt selles eelnõus midagi enamat. Sven Sester palus veel kord selgitada, kas varud ei peaks olema mitte ainult arvutatud kolme kuu järgi, vaid kas riik peaks ka omama neid kolme kuu varusid. Jah, lisaks sellele arvutamise metoodika muutusele, et seda võib teha üle-eelmise aasta kuue kuu alusel, peab riik ikkagi säilitama ja hoidma kolme kuu varu endale tagavaraks. Sven Sester soovis veel kord täpsustada, kas varu suurus jääb ikka samaks, ja see sai kinnitust. Küsimus oli varude säilitamise kohta. Kas need varud, mis on Eestil vaja säilitada, on hoitud Eestis või kusagil mujal, ja millised on plaanid edaspidiseks? Tänase päeva või õigemini aastavahetuse seisuga olid pea pooled varudest Eestis, s.o mootoribensiin, diislikütus, lennukipetrool ja raske kütteõli kokku. Ülejäänud kogused olid jagatud lähiriikide vahel. Varu olemasolu eest peab iga kütusemüüja maksma Eesti Vedelkütusevaru Agentuurile teatud lõivu ehk kindlustustasu, mis on seda kallim, mida kallim on kütuse hoiustamise teenus. Seega tuleb arvestada sellega, kui kallis on kütust kusagil hoiustada, ja majanduslikult on mõistlik hoida osa varudest väljaspool riiki. Varude täpse mahu saime teada hilisemal suhtlemisel ministeeriumiga. Aastavahetusel oli meil 255 400 tonni kütust, 49% varudest olid Eestis, 35,7% Rootsis ja 15,3% Soomes. Kui me räägime Rootsis hoitavatest varudest, siis Rootsis on lennukikütus täies mahus. 100% raskest kütteõlist hoitakse Eestis, mootoribensiini on Eestis 72% ja diislikütust 43%. Tänasel päeval liigub Eesti selles suunas, et üha rohkem suurendada Eestis hoiustamist. Veel oli küsimuse all, missugune on tähtaeg, mille jooksul on vaja need varud välja vahetada. Selgitati, et kuna me hoiame fossiilset kütust ja selle realiseerimisaeg võiks olla 7–10 aastat, siis väljavahetamise ja roteerumise ajaks võikski olla 7–10 aastat. Otsustati teha ettepanek saata eelnõu täiskogu päevakorda 19. veebruariks (otsus oli konsensuslik) ning teha ettepanek esimene lugemine lõpetada. Aitäh!
Aitäh! Kas kaasettekandjale on küsimusi? Küsimusi ei ole. Aitäh veel kord! Meil on võimalik avada läbirääkimised, jälle saavad kõnelda fraktsioonide esindajad. Läbirääkimiste soovi ei ole, seega on meil laual juhtivkomisjoni ettepanek eelnõu 133 esimene lugemine lõpetada. Esimene lugemine on lõpetatud. Muudatusettepanekute esitamise tähtaeg on 5. märts kell 16.
Võtame järgmise, viienda päevakorrapunkti, viimase tänasel istungil: Vabariigi Valitsuse algatatud kohtute seaduse ja prokuratuuriseaduse muutmise seaduse eelnõu 134 esimene lugemine. Ettekandjaks palun justiitsminister Raivo Aegi!
Austatud Riigikogu juhataja! Head Riigikogu liikmed! Justiitsministeerium on ette valmistanud ja Vabariigi Valitsus on ka heaks kiitnud kohtute seaduse ja prokuratuuriseaduse muutmise seaduse eelnõu. Eelnõuga muudetakse kohtute seadust ja prokuratuuriseadust just selleks, et anda Euroopa Prokuratuuris töötavatele Eesti prokuröridele õiguslik staatus ning näha ette seaduse kohaldamise ulatus nende prokuröride suhtes. Paari sõnaga Euroopa Prokuratuuri taustast. Püüan neile, kes siiamaani ei ole selle kohta piisavalt informatsiooni saanud, seda paari sõnaga anda. 2017. aastal loodi Euroopa Prokuratuur. Euroopa Prokuratuur juhib just eeskätt Euroopa Liidu finantshuve kahjustavate kuritegude kohtueelset menetlust ja esitab liikmesriigi kohtus süüdistuse. Eesmärk on sel moel tagada kriminaalmenetluse sõltumatus liikmesriikide ametkondlikest ja poliitilistest huvidest. Oma loomult on Euroopa Prokuratuur üleeuroopaline prokuratuur, mille roll ja ülesanded kriminaalmenetluses on sarnased liikmesriikide prokuratuuride omadega. (Selle pika nime asemel kasutan ma edaspidi lühendit EPPO, mis tähendab Euroopa Prokuratuuri.) Tänaseks on EPPO-ga liitunud 22 liikmesriiki. EPPO töös ei osale Ungari, Rootsi, Poola, Iirimaa ja Taani. Oma olemuselt on EPPO detsentraliseeritud struktuuriga, ta koosneb kesktasandist asukohaga Luxembourgis ja kohalikust tasandist, mis asub osalevas liikmesriigis. Kesktasandi moodustavad Euroopa peaprokurör ja Euroopa prokurörid. Euroopa prokurörid võetakse tööle konkursi alusel, tehes valiku eri liikmesriikide prokuröride vahel, igast liikmesriigist üks. Euroopa prokurörid moodustavad kolleegiumi, võtavad vastu EPPO-t puudutavad strateegilised otsused ja juhendavad oma liikmesriigist pärit delegaatprokuröre konkreetsetes kriminaalasjades. Kohaliku tasandi moodustavadki Euroopa Prokuratuuri delegaatprokurörid. Delegaatprokuröre peab igast riigist olema määratud vähemalt kaks. Delegaatprokurörid juhivad oma liikmesriigis kriminaalmenetlust ning esitavad süüdistusi liikmesriigi kohtus. EPPO uurib näiteks Euroopa Liidu toetustega seotud kelmusi, keerulisi piiriüleseid käibemaksupettusi, Euroopa Liidu eelarvet kahjustavaid korruptsioonikuritegusid jne. EPPO pädevusse kuuluvad kuriteod kahjuga üle 10 000 euro. Käibemaksupettuste puhul on EPPO pädevuses rasked piiriülesed juhtumid, millega tekitatakse kahju üle 10 miljoni euro. Kui Eesti poole pealt vaadata, siis viimase nelja aasta jooksul on alustatud 24 sellist kriminaalmenetlust, mis oma olemuselt alluksid tulevikus EPPO-le. Nende kuritegudega, sh katsetega tekitatud kahju ulatub 5 miljoni euroni. Eesti praktika kinnitab, et mida rohkem pöörata menetluslikult neile kuritegudele tähelepanu, seda suuremaks kasvab menetluses olevate asjade arv, mis võib tähendada, et EPPO rakendumise korral võib selliste kriminaalmenetluste arv prognoositavalt perspektiivis kasvada. Läinud aasta sügisel nimetati Euroopa peaprokuröriks rumeenlanna Laura Kövesi. Euroopa prokuröride valiku protseduur on lõpusirgel. Nemad peavad tööd alustama eelduslikult juba enne käesoleva aasta suve, sest enne EPPO täismahus rakendamist on vaja ette valmistada hulk reegleid ja tegevusi. Delegaatprokurörid, kes alustavad tööd liikmesriigis kohapeal, nimetatakse paika peale seda, kui Euroopa prokurörid on ametisse astunud. Tulen tagasi eelnõu 134 juurde. Sellega soovitakse luua kohtute seaduses võimalus, et ka kohtunikel oleks võimalik kandideerida Euroopa prokuröri ja Euroopa delegaatprokuröri ametikohale. Samas, kohtuniku volitused ja teenistussuhe peatuvad, kui ta asub ametisse rahvusvahelise kohtuinstitutsiooni kohtunikuks või sellega samaväärsele ametikohale. Prokuratuuriseaduses tehtavate muudatustega antakse Euroopa prokuröri ja delegaatprokuröri mõisted. Euroopa prokurör ei kuulu Eesti prokuröriteenistusse, ta hakkab töötama Luxembourgis ja allub otse EPPO-le. Euroopa delegaatprokurör hakkab tööle Riigiprokuratuuris ehk tema asukoht on Eestis, aga EPPO asjades allub ta EPPO-le. See tähendab, et EPPO määrusest tulenevate ülesannete täitmisel on delegaatprokurör Eesti prokuratuurist sõltumatu. Iseenesest võib Euroopa delegaatprokurör töötada ka n-ö kahe mütsi all, osalise tööajaga EPPO alluvuses ja töötada EPPO jaoks, ja kui see ei anna piisavat töökoormust, siis võib ta täita tööülesandeid ka Eesti prokuratuuris. Samas oleme riigisiseselt hinnanud, et selline lähenemine ei ole väga ratsionaalne, pigem muudab see süsteemi kohmakaks ja tööarvestuse, sh palgaarvestuse keerukamaks. Eelnõuga nähakse ette, et Euroopa delegaatprokurörile ei laiene EPPO ülesannete täitmisel Justiitsministeeriumi teostatav teenistuslik järelevalve. Muudatustega reguleeritakse Euroopa delegaatprokuröri distsiplinaarmenetluse erisused, reguleeritakse EPPO-sse tööle suundumise ja prokuröri sealt naasmise õiguslikud tagajärjed. Euroopa peaprokuröriks nimetamise korral prokuröri töösuhe prokuratuuris lõpeb, Euroopa prokuröriks nimetamise korral töösuhe peatub. Riigisisesesse prokuratuuri tagasipöördumisest peab EPPO-s töötav prokurör üks kuu riigi peaprokurörile kirjalikult ette teatama. Kui prokuröril puudub võimalus naasta senisele ametikohale, kust ta EPPO-sse tööle läks, siis võib riigi peaprokurör määrata ta prokuröri enda nõusolekul teenistusse ka madalamale ametikohale. Sel juhul säilitatakse talle kuueks kuuks kunagine riigisisese kõrgema ametikoha palk. Seadusemuudatustega nähakse ette, et teenistusaeg EPPO-s arvatakse prokuröri senise teenistusaja hulka. Kuigi Euroopa Prokuratuur hakkab reaalselt tegutsema alles käesoleva aasta novembris, on seadusemuudatustega kiire, sest nii Euroopa prokurörid kui ka Euroopa delegaatprokurörid peavad alustama tööd varem, et sügiseks oma ettevalmistustöödega lõpusirgele jõuda. Aitäh!
Aitäh, lugupeetud ettekandja! Küsimused. Peeter Ernits, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Kõik need finessid on – ma arvan, et on – adekvaatsed. Aga ava meile natuke tausta. Ungari ja Poola ei ole selles mängus osalised, Suurbritannia ei puutu enam meisse. Aga Taani ja – mis seal veel olid? – Iirimaa ja Rootsi ka. Mis on need probleemid? On need nendel ühesugused, näiteks praegusel juhul Poolal, Ungaril ja Rootsil, või on need erinevad? Ühelt poolt peaks kelmuste ja pettustega ülepiiriline võitlemine olema ju kõigi ühine mure. Aga miks need kolm ei ole ühinenud?
Aitäh küsimuse eest! Eks need põhjused ole erinevad. Näiteks on Taani rahvahääletusel otsustanud, et nemad ka teistes sellistes institutsioonides, nagu on näiteks Europol, ei osale. Osaliselt on mõned riigid avaldanud kahtlust EPPO töö efektiivsuse ja vajalikkuse suhtes. Nii et see on tegelikult olnud liikmesriikide sisemine otsus, kas nad liituvad EPPO-ga või ei liitu. Eesti tegi omal ajal väga selge otsuse, et meie peame objektiivseks ja vajalikuks EPPO-ga liituda. Aga jah, millised täpselt need riigisisesed protseduurid ja ajendid on olnud, selle kohta jään ma praegu tõesti vastuse võlgu. Aga ma võin lasta selle välja uurida ja me saadame teile selle päringu kirjalikult. Kindlasti oskavad meie atašeed Brüsselis partnerite käest selle informatsiooni kätte saada, mis ühel või teisel juhul see ajend oli, miks otsustati mitte liituda.
Peeter Ernits, teine küsimus, palun!
Hea juhataja! Hea ettekandja! Läheme natuke sellega edasi. Te ütlesite, et kokku on praegu nendes 24 kriminaalasjas võimalik kahju 5 miljonit. Kas see puudutab Eestit või on see kogu volüüm, kogu Euroopa ulatuses kõigi nende pettuste, karussellpettuste ja kõige selle muu puhul? Kas ma sain õigesti aru, et see on ikka Eesti oma, või milline see volüüm on terves Euroopas?
Aitäh küsimuse eest! See puudutab tõepoolest viimasele neljale aastale tagasivaatavalt just Eestis algatatud kriminaalmenetlusi, mis oma olemuselt kuuluksid tulevikus EPPO menetlusalluvusse, puhtalt Eestis. Aga nagu ma ka ütlesin, elu on näidanud, et kui mingile probleemile või teemale rohkem tähelepanu pöörata, süvendada tegevust sellel alal, siis ka tõenäosus, et nende juhtumite arv suureneb, sarnaseid kriminaalmenetlusi alustatakse ja sarnaseid kuritegusid paljastatakse, on küllaltki suur. Nii et tulevikus võib see koormus veelgi kasvada.
Aitäh! Rohkem küsimusi ettekandjale ei ole. Palun kaasettekandjaks õiguskomisjoni liikme Urve Tiiduse. Palun!
Lugupeetud juhataja! Lugupeetud kolleegid! Kohtute seaduse ja prokuratuuriseaduse muutmise seaduse eelnõu oli õiguskomisjonis esimesel lugemisel 10. veebruaril. Vabariigi Valitsuse algatatud eelnõu tutvustas justiitsminister Raivo Aeg nagu tänagi siin. Nagu juba eespool mainitud, Eesti ühines Euroopa Prokuratuuriga ehk EPPO-ga 2017. aastal. Kordan üle, et EPPO pädevusse kuuluvad Euroopa Liidu finantshuve kahjustavad kuriteod, millega on Euroopa Liidu eelarvele kahju tekitatud enam kui 10 000 eurot, ja Euroopa Liidu toetustega seotud kelmused, samuti on piir 10 000, aga ka piiriülesed suured käibemaksupettused, mida siin nimetatakse karussellpettusteks. Nende puhul ka, kui kahju ületab 10 miljonit eurot, sekkub EPPO. Tulevase tööjaotuse seletas minister komisjonis kenasti ära. Igast liikmesriigist tegutseb kesktasandil, st Luxembourgis, üks Euroopa prokurör ja kohalikul tasandil igas liikmesriigis vähemalt kaks Euroopa delegaatprokuröri. Kokku saavad Eestist kolm prokuröri olema seotud EPPO tööga. Kaks delegaatprokuröri on eeldatavalt osalise koormusega ja nad on samas Eesti prokuratuuri liikmed. See annab riigisisese prokuröri volitused. See tähendab, et olles küll Euroopa delegaatprokurör, võib see inimene lisaks osaliselt täita riigisisese prokuröri ülesandeid. Justiitsministeeriumi hinnangul on osalise koormusega Euroopa delegaatprokuröride töö korraldamine praktikas mõneti keeruline. Seepärast ongi vaja kohaldada prokuratuuriseadust EPPO-s töötavatele Eesti prokuröridele, st konkreetsemalt täpsustada kahel rindel töötavate Eesti prokuröride õiguslikku staatust. Lisaks tehakse muudatused kohtute seaduses sel lihtsal põhjusel, et ka kohtunikul oleks võimalik kandideerida Euroopa prokuröri ja Euroopa delegaatprokuröri ametikohale. Eelnõu ärgitas komisjonis ka arutelu. Komisjoni liikmed soovisid teada, kas kulude kokkuhoiu eesmärgil võiksid delegaatprokurörid teha kaugtööd. Ministri vastusest saime teada, et delegaatprokuröridel on valikuvabadus, kus nad EPPO ülesandeid täites soovivad viibida. EPPO vaatenurgast ongi Euroopa delegaatprokurör kaugtööl. Euroopa delegaatprokurörid on samal ajal riigisisese prokuratuuri liikmed, seetõttu peavad neile olema Eestis tagatud ametlikud tööruumid ja sidevahendid. Ministril paluti täpsustada prokuratuuri esitatud eelarvelisi kalkulatsioone. Nimelt on eelnõus esitatud ühe riigiprokuröri töökoha maksumuseks aastas 1800–2500 eurot. Ühele komisjoni liikmele tundus see ebareaalselt odav. Lisaks uuriti, kuidas võrreldakse Euroopa delegaatprokuröridega seotud majanduskulusid eri liikmesriikide vahel, sest eeldatavasti on menetletavate juhtumite arv väga erinev. Raivo Aeg oli nõus, et kindlasti erinevad juhtumite arvud riigiti, majanduslikud arvutused tehti aga nägemusega, et mõista, kas Euroopa delegaatprokuröridel hakkab olema täiskoormus või peab arvestama sellega, et nad siiski tegelevad samal ajal ka riigisiseste asjadega. Hetkel oli hinnang selline, et Euroopa delegaatprokuröridel on täiskoormus, kuid seda saab kindlalt väita alles siis, kui Euroopa Prokuratuur tööle hakkab. Riigiprokuröri töökoha maksumus aastas on usutavasti alguses suurem kui eespool nimetatud summa, sest Euroopa Prokuratuur on alles oma tööd alustamas ja hiljem kulud vähenevad, kuna riigil on juba Euroopa delegaatprokuröride jaoks tööruumid olemas ja eeldatavad kulud on peamiselt sidekulud, mida riik peab katma. Niimoodi seletas minister. Euroopa delegaatprokuröri palk ja reisikulud on kaetud EPPO eelarvega. Komisjoni liikmed kuulsid oma täpsustavatele küsimustele vastuseks ka seda, et üks teoreetiline murekoht seoses Euroopa Prokuratuuriga on see, kas riigisiseselt võib tekkida Euroopa delegaatprokuröri ja riigisisese prokuröri vahelist hierarhiat puudutav segadus, st kumba prokuröri peab prioriteetsemaks näiteks politsei. Eurojust, mis on teatavasti Euroopa õigusalase koostöö võrgustik, näeb Euroopa Prokuratuuri samuti konkureeriva institutsioonina ja lähiaastatel on oodata tihedat positsioonide paikapanekut, nagu Raivo Aeg selgitas. Paluti veel täpsustada delegaatprokuröride palgakulude katmist ka nendes olukordades, kus Euroopa delegaatprokurör täidabki ainult riigisiseid ülesandeid, sest kuigi alati peab olema valmisolek täita EPPO ülesandeid, võivad parajasti Euroopa Liidu tasandil kaasused puududa. Selle kohta ütles minister, et kui Euroopa delegaatprokurör täidab riigisiseseid ülesandeid, siis maksab talle selle eest tasu Eesti riik, ja kui Euroopa delegaatprokurör täidab EPPO ülesandeid, siis maksab selle eest tasu EPPO. Minister lisas, et Euroopa delegaatprokuröri tööjaotus on hetkel lahendatud suhteliselt vabalt, võib-olla see ei ole töökorralduslikult hea, aga aeg annab siin arutust. Küsiti ka Eesti riigisisese prokuatuuri rolli kohta Euroopa Liidu finantshuve kahjustavate kuritegude kohtueelses menetluses, seda, kelle alluvuses ikkagi on mingi konkreetse kuriteo kohtueelne menetlus. Menetlusalluvuse määravad kuriteo tunnused, selgitas minister. Minister jagas infot nii Euroopa prokuröri kui ka delegaatprokuröride ameti kandidaatide kohta ja EPPO reaalse toimimise alguse kohta. Euroopa Komisjon on lubanud, et töö algab selle aasta lõpus. Komisjon tegi menetluslikud otsused: saata eelnõu täiskogu päevakorda 19. veebruariks, st tänaseks (kõik olid nõus), teha ettepanek esimene lugemine lõpetada (konsensuslikult), määrata ettekandjaks Urve Tiidus (konsensuslik otsus) ja teha ettepanek määrata muudatusettepanekute esitamise tähtajaks 5. märts (samuti konsensuslikult). Suur tänu kuulamast!
Aitäh! Küsimusi kaasettekandjale ei näi olevat. Veel kord suur tänu! Kas on soovi pidada läbirääkimisi? Fraktsioonide esindajatel on võimalik kõnelda. Läbirääkimiste soovi ei ole. Seega on meil üks ettepanek, juhtivkomisjoni ettepanek eelnõu 134 esimene lugemine lõpetada. Esimene lugemine on lõpetatud. Muudatusettepanekute esitamise tähtaeg on 5. märts kell 16. Tänane istung on lõppenud. Istungi lõpp kell 15.49.