Presidenten vil av smittevernhensyn foreslå at publikumsgalleriet holdes stengt også under dagens møte, og det anses vedtatt. Det foreligger to permisjonssøknader. fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe om sykepermisjon for representanten Hanne Dyveke Søttar fra og med 1. desember og inntil videre fra Arbeiderpartiets stortingsgruppe om sykepermisjon for representanten Hadia Tajik fra og med 1. desember og inntil videre Disse søknadene behandles straks og innvilges, og det anses vedtatt. Fra første vararepresentant for Rogaland, Julia Wong , foreligger søknad om fritak fra å møte i Stortinget under representanten Hadia Tajiks permisjon i tiden fra og med 1. desember til og med 18. desember av velferdsgrunner. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknadene behandles straks og innvilges. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden slik: For Nordland: Dagfinn Henrik Olsen 1. desember og inntil videre For Rogaland: Tom Kalsås 1.–18. desember
Dagfinn Henrik Olsen og Tom Kalsås er til stede og vil ta sete.
: Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Stortingets møter denne uken, og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Svein Harberg. – Andre forslag foreligger ikke, og Svein Harberg anses enstemmig valgt som settepresident for denne ukens møter.
Representanten Karin Andersen vil fremsette et representantforslag.
På vegne av stortingsrepresentantene Lars Haltbrekken, Arne Nævra, Kari Elisabeth Kaski, Freddy André Øvstegård og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om å stille retursaker som berører barn og unge asylsøkere med lang oppholdstid, i bero, fram til det er gjort presiseringer i regelverket om oppholdstillatelse av sterke menneskelige hensyn eller særlig tilknytning til riket.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten opplyse om at møtet i dag, om nødvendig, fortsetter utover kl. 16. Sakene nr. 1–3 vil bli behandlet under ett.
Ingen har bedt om ordet. Sakene nr. 4 og 5 vil bli behandlet under ett.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten ordne debatten slik: 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter.
Finansavtaleloven er en av de mest sentrale lovene som regulerer finansnæringen. Dagens finansavtalelov ble vedtatt i 1999, og siden da har vi opplevd en finanskrise, en digitaliseringsrevolusjon og en stor økning i forbrukerkreditt. De siste årene har det også kommet fem EU-direktiver som krever endringer i finansavtaleloven, og på denne bakgrunn har regjeringen bestemt seg for å lage en ny og oppdatert lov. Et av hovedformålene med loven er å gjøre lovteksten mer forståelig for vanlige folk. Flere ulovfestede regler er også skrevet inn i loven. Dette gjør det enklere for vanlige folk å håndheve sine rettigheter. Et av hovedgrepene i loven er å legge til rette for digitalisering av finansnæringen. Dette gjør tjenestene enklere å bruke, og de lavere kostnadene hos bankene vil føre til lavere priser for forbrukerne. Samtidig tar loven hensyn til dem som ennå ikke bruker pc og internett, f.eks. en del av våre eldre. De siste årene har vi dessverre sett en eksplosjon av svindel via BankID. Den nye loven slår fast at banken som har gitt lån til feil person, som hovedregel må dekke tapet i stedet for offeret. Dette gir banken et incentiv til å lage sikrere løsninger for utlån. Norske kunder har de siste årene pådratt seg mer og mer forbruksgjeld. Forbruksgjelden i Norge er på 150 mrd. kr, og av dette er 30 mrd. kr misligholdt, altså ikke betalt i tide. Loven vi vedtar i dag, strammer inn på bankenes utlånspraksis, slik at færre personer havner i gjeldsfellen. Jeg vil videre si noen ord om Venstres meninger i denne saken. Denne loven er en stor seier for forbrukerne. Forbruksgjelden blant nordmenn har eksplodert de siste årene. Jeg fikk senest i går en e-post fra NORFinance med tilbud om 500 000 kr i usikret lån til en veldig høy rente. I et svakt øyeblikk er det mange som takker ja til slike tilbud. Derfor har nå rekordmange betalingsproblemer, selv om bankene tjener gode penger på utlånet. Og av de 150 mrd. kr nordmenn har i forbruksgjeld, er nå 30 mrd. kr misligholdt. Bankene får nå en plikt til å avvise personer som trolig ikke vil klare å betale tilbake lånet sitt. Bankene må nå begynne å undersøke kundene sine nærmere før de gir ut lån, i stedet for dagens praksis, der utlån godkjennes på noen få timer, og bankene tjener penger på høyere renter og gebyrer. Dette er en seier for alle framtidige personer som ikke havner i en gjeldsfelle på grunn av dagens lovverk. Sammen med strengere regler for å gi ut forbrukslån, lavere inkassogebyrer, tidligere vedtatt gjeldsregister og en lov nå full av forbrukervernregler mener jeg at regjeringen nå gjør mange viktige grep for forbrukerne. De siste årene har hundrevis av personer blitt ofre for BankID-svindel. Svindelen fører til at banken gir ut lån til svindleren i offerets navn, og hvem er det som må betale tilbake lånet? Det er ofte offeret selv. I år måtte en kvinne selge leiligheten sin og flytte fra datteren sin etter at noen svindlet henne for 2 mill. kr. Flere hundre personer i Norge er trolig rammet av denne uretten de siste årene, og vi politikere må ta litt av skylden. Da vi åpnet opp for signering via elektronisk signatur, gjorde vi ikke en god nok utredning av hva konsekvensene kunne bli. Lovforslaget vi skal vedta i dag, retter opp dette. Fra nå må bankene bære mesteparten av tapet dersom de gir lån til feil person. På denne måten blir ofre for lånesvindel vernet like mye som personer som har fått tappet kontoen sin, der bankene allerede må dekke mesteparten av tapet. Jeg vil avslutningsvis ta opp forslagene nr. 1 og 2 på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre og forslagene nr. 3–6 på vegne av Høyre og Venstre.
Representanten Solveig Schytz har tatt opp de forslagene hun refererte til.
For Arbeiderpartiet er det absolutt viktigste med dette forslaget til ny lov om finansavtaler at det etableres et sterkere vern for forbrukere gjennom f.eks. styrking av kundens erstatningsrettslige vern. Finanssektoren har gjennomgått store strukturelle og teknologiske endringer etter at gjeldende lov i sin tid ble vedtatt. Det tilbys stadig nye produkter, som for oss forbrukere kan framstå som både komplekse og uoversiktlige. Siden dagens finanslov kom i 1999, har Norge vært gjennom en finanskrise, en periode med oversalg av ulike finansielle investeringsprodukter, slik som aksjefond med høy risiko med innslag av mindre forsikringselementer. Gjennom perioden med pandemi det siste halve året ser vi også at digitaliseringen forsterkes på veldig mange områder. Både nasjonalt og på europeisk plan har man sett et behov for å endre risikoplasseringen i avtaleforholdet til kundenes fordel. En mer aktiv tilsynsmyndighet og skjerpede lovkrav er derfor helt nødvendig. Et viktig formål med den nye loven er nettopp å sikre god balanse i forholdet mellom tjenesteyter og kunden. Forbrukerens rettigheter må tydeliggjøres, og tjenesteyterens plikter må være konkrete og oversiktlige. At finansforetakene har vesentlig mer kunnskap enn forbrukeren om tjenestene som tilbys, er naturlig, og det kan være vanskelig for forbrukeren å oppdage eventuelle interessemotsetninger. Forbrukeren – det vil si du og jeg, president, altså vanlige folk – kan ha dårligere forutsetninger for å vurdere risiko, kostnader og avkastningspotensial for en del finansielle tjenester, og det kan være lite rom for prøving og feiling. Noen beslutninger, som opptak av lån til kjøp av bolig og valg av pensjonsprodukt, tas få ganger i livet og kan få stor betydning for privatøkonomien. I dag er det slik at forskrift om markedsføring av kreditt forbyr markedsføring av kreditt ved dørsalg. Arbeiderpartiet mener det er nødvendig å innføre tilsvarende forbud mot markedsføring av kreditt i sosiale medier på internett. Under høringen kom også dette fram som et poeng fra flere av instansene som uttalte seg. Det er hovedsakelig gjennom sosiale medier og tv at usikret kreditt blir markedsført. Gjennom sosiale medier kan man i mye større grad enn tidligere spisse markedsføringsstrategier direkte rettet mot potensielt sårbare mennesker som kan komme inn i varig gjeldsproblematikk via slike tilbud. Vi vet videre at sosiale medier er plasser hvor svært unge mennesker, også barn, er aktivt til stede. Arbeiderpartiet mener det er behov for et slikt forbud og vil be regjeringen utforme et lovforslag. Digitaliseringen har gjort at bruk av elektronisk signatur er blitt mer og mer vanlig. Dette er et effektivt verktøy, men mange tvister har også vist at eldre lovverk ikke klarer å regulere alle typer grensetilfeller. Arbeiderpartiet mener det er viktig å sikre at forbrukeren får et godt vern som tar inn i seg ulike nye problemstillinger knyttet til bruken av slike verktøy. Det er viktig å konkretisere at det ikke har vært meningen å gjøre forbrukerens ansvar strengere i den nye lovgivningen. I forslaget til lovtekst starter § 3-20 med å ramse opp hva en kunde kan holdes ansvarlig for, nemlig en beskrivelse av at banken kan kreve at kunden dekker tapet banken har tatt hvis kunden har gjort noe som banken mener er uansvarlig. Arbeiderpartiet mener man bør bruke et motsatt utgangspunkt og tydeliggjøre at finansinstitusjonen i utgangspunktet er den som må ta tap hvis kunden er svindlet. Dette mener vi både er god forbrukerpolitikk og et godt rettslig standpunkt. Det opprinnelige forslaget kan videre forstås slik at det gis hjemmel for en enda strengere erstatningspraksis enn vi har i Norge i alle andre erstatningstilfeller. Dette mener Arbeiderpartiet ikke er en ønsket politisk utvikling. Til slutt vil jeg benytte anledningen til å takke særlig Forbrukerrådet og øvrige høringsinstanser for gode tilbakemeldinger og godt samarbeid i saken.
Først vil eg få takke kollegaene mine i komiteen og ikkje minst saksordføraren for jobben med denne saka og for samarbeidet. Det er ein samla komité som står bak mange gode og viktige lovendringar som gjer det tryggare og betre å vere bankkunde i den digitale bankkvardagen. Det er lagt opp til ei omfattande og nødvendig fornying av finansavtalelova som i hovudsak gjev forbrukarane betre vern enn i dag. Ein meir kompleks og digitalisert bankkvardag krev òg eit regelverk som vernar folk mot svindel og gjeld som kan føre til økonomisk ruin. Den nye finansavtalelova vil gje forbrukarar betre vern mot tap ved svindel og misbruk av elektronisk signatur. Denne metoden for svindel er eit aukande problem, og Senterpartiet er glad for at forbrukarane sitt vern no blir styrkt. Den nye lova fører ikkje til at ansvaret forsvinn frå forbrukarane, men set eit tak på kor mykje pengar som går tapt, ut frå kor aktsam forbrukaren har vore. På den måten blir det lagt eit hinder mot at folk taper store summar på grunn av svindel. Senterpartiet er glad for at ein samla komité har stilt seg bak nye reguleringar som sikrar forbrukarane som t.d. blir fråstolne bankkortet sitt. Dei profesjonelle partane får no større ansvar, og forbrukarane blir betre sikra enn tidlegare. Dessverre veks gjelda blant nordmenn, og då særleg gjeld i samband med forbrukslån. Senterpartiet er glad for at den nye lova erstattar frårådingsplikt med avslagsplikt, noko som betyr at bankane ikkje lenger kan gje lån til forbrukarar som ikkje er i stand til å betene lånet sitt. Når det gjeld overdraging av pengekrav, såkalla kreditorskifte, er hovudregelen i dag at det kan skje utan samtykke frå den som er forgjelda. Senterpartiet meiner, saman med Arbeidarpartiet og SV, at det må innførast forbod mot dette, så lenge den forgjelda personen ikkje gjev sitt samtykke. Det er uheldig at gjelda som enkeltpersonar har, blir gjenstand for handel mellom kreditorar, noko som kan føre til meir aggressiv innkrevjing hos kundane, frå det selskapet som kjøper gjelda. Det er ei til dels aggressiv marknadsføring av mellom anna kredittlån. Mange tek opp lån med skyhøg rente, noko som kan føre dei inn i ein gjeldsspiral. Senterpartiet meiner at det forbodet som gjeld for marknadsføring av kreditt ved dørsal, sjølvsagt må utvidast til sosiale medium, der vegen frå reklame til å få tusenvis av kroner i kredittlån er svært kort. Senterpartiet meiner saman med fleirtalet i komiteen at § 3-19 tredje ledd må fjernast, då det er urimeleg at forbrukarar skal tape kravet mot ein finansinstitusjon dersom dei sjølve ikkje har oppdaga at dei har vorte svindla eller mista midlar på grunn av andre feil hos finansinstitusjonen. Vidare trekkjer vi fram at det som regel er finansinstitusjonen som først merkar svindel eller feil, og at det kan vere lite klokt om ein institusjon får incentiv til ikkje å varsle forbrukaren på høveleg vis. Kravet om at det skal vere ein absolutt frist på 13 månader for enkeltpersonar for å melde inn krav dersom dei mistenkjer svindel eller andre feil, verkar dårleg grunngjeve. Senterpartiet meiner det er viktig at ein forbrukar ikkje taper retten til eit krav mot ein finansinstitusjon på grunn av ein absolutt frist. Vi meiner derfor at § 3-19 tredje ledd ikkje bør bli vedteken. For Senterpartiet er det viktig å sikre at forbrukaren ikkje kjem dårlegare ut etter lovforslaga i §§ 3-20 og 3-21 enn dei gjer i gjeldande rett. Senterpartiet støttar derfor endringsforslaga til desse paragrafane saman med Arbeidarpartiet og SV.
Det er en viktig forbrukerlov Stortinget har til behandling i dag. Den nye finansavtaleloven vil regulere tjenester som vi alle benytter oss av og er avhengige av – både låneavtaler, avtaler om betalingstjenester og kontoavtaler. Den nåværende finansavtaleloven er fra 1999. Mye har skjedd på dette området siden den gjeldende finansavtaleloven ble vedtatt. Tilbudet om finansielle tjenester har økt, og det har skjedd store forandringer når det gjelder betalingsløsninger, måter avtaler inngås på, og måter vi ellers forholder oss til banken på. Finansmarkedet er krevende å forholde seg til for forbrukerne. Produktene kan være vanskelige å forstå, og finansmarkedet er preget av informasjonsasymmetri mellom kunden og tjenesteyteren. Noen avtaletyper inngår vi svært sjelden, og avtalene kan ha stor betydning for privatøkonomien. Den nye loven vil innebære et styrket forbrukervern. Det er lagt stor vekt på å tydeliggjøre tjenesteyternes plikter og forbrukernes rettigheter. Jeg vil også trekke fram at den nye loven inneholder viktige tiltak for å forebygge gjeldsproblemer. Ved inngåelse av kredittavtaler med forbrukere vil tjenesteyteren få en forklaringsplikt, en kredittvurderingsplikt og ikke minst en plikt til å avslå lånesøknaden hvis det må antas at kunden ikke vil kunne oppfylle sine forpliktelser etter avtalen. De nye reglene vil forhåpentligvis føre til at kredittytere blir mer ansvarlige. Misbruk av elektronisk signatur har vært et tema som har fått stor oppmerksomhet i lovarbeidet. Jeg er glad for at komiteen vektlegger behovet for å gi ofrene en bedre beskyttelse. Vi forbrukere er i praksis avhengige av å benytte digitale løsninger for å få tilgang til finansielle tjenester, og de digitale løsningene innebærer betydelige besparelser for næringen. Samtidig har tjenestetilbyderne helt andre muligheter til å iverksette tiltak for å forhindre misbruk enn det kunden har. Det er derfor et klart behov for nye regler som gir bankene et større ansvar for den risikoen for misbruk som digitaliseringen innebærer. Det kan ikke være slik at det først og fremst er kundene som skal bære dette ansvaret med den personlige og økonomiske belastningen det medfører for den som rammes. Den nye finansavtaleloven er omfattende, og den inneholder en rekke viktige bestemmelser av stor praktisk og økonomisk betydning for bransjen og for oss forbrukere. Jeg er veldig glad for at en samlet komité er enig i det aller meste av lovforslagets bestemmelser, og at komiteen støtter opp om lovforslagets formål, nemlig et styrket forbrukervern, en bedre balanse i forholdet mellom tjenesteytere og kunder, og at vi får en lov som er bedre tilpasset dagens finansmarked. Dette har vært et krevende lovarbeid med klare interessemotsetninger. Jeg mener komiteen har gjort gode avveininger, og at vi nå får en moderne finansavtale med gode løsninger på kompliserte problemstillinger.
Det blir replikkordskifte.
Hvis noen skylder deg eller meg penger, er vi nødt til å forsøke få den personen til å betale oss tilbake. Vi har selv tatt risikoen med å låne ut penger, og da må vi skylde på oss selv hvis det var en dårlig beslutning. I ytterste konsekvens kan vi søke hjelp fra et inkassoselskap eller en advokat, derimot kan vi ikke gå til aggressive pengeinnkrevere med uvisst rykte. Hvorfor mener regjeringen det er riktig at finansselskaper skal få slippe å gjøre den samme risikovurderingen som vanlige folk må? Sagt med andre ord: Hvorfor skal slike selskaper kunne selge sine krav til aggressive innkrevere i stedet for å måtte forholde seg til inkassoselskaper og advokater, slik som vanlige folk må? Er det forskjell på Jørgen Hattemaker og Kong Salomo, eller burde vi lage et forbud også for rike finansselskaper mot å selge forfalte og misligholdte krav?
Dette er jo en verdikjede, og jeg oppfatter at de institusjoner det her refereres til, er profesjonelle institusjoner som ikke selger til aggressive torpedoer, som var representantens innledende bemerkning, men som selger det til underliggende selskaper der det å drive inn fordringer er en del av en forretningsmodell. Dette er altså det som gjør at finansmarkedet rett og slett går rundt, det at man kan overføre fordringer, og at de drives inn. Men de drives inn etter de lover, regler og vurderinger som loven krever. Og de mener vi er gode nok, vi har ikke sett behov for å gjøre ytterligere endringer her.
Da er nok Arbeiderpartiet og regjeringen litt uenig der. Men over til et annet tema: Regjeringen har ved flere anledninger gitt uttrykk for at de er urolige for at nordmenns gjeld nå er på et historisk høyt nivå, og at de er bekymret for at mislighold av forbrukslån øker. Hvorfor ønsker ikke da regjeringen og regjeringspartiene å dempe forbrukslånspresset ved å begrense muligheten til å reklamere for slik gjeld på sosiale medier, hvor vi i grunnen alle sammen er, men spesielt unge mennesker?
Det er ikke slik at vi ikke ønsker det, det er slik at i dag reguleres dette i de markedsføringsregler vi har. Så er spørsmålet: Skal vi ytterligere regulere dette? Det skal nå utarbeides forskrifter til dette, og dette kan være en av de tingene vi vurderer, men helt enkelt er det jo ikke. Begrepet «sosiale medier» har ikke et entydig innhold, og vi bør ha et lovspråk som er både forutsigbart og forståelig for alle, både for forbrukere og for bransjen. Så helt enkelt er det ikke, men vi er urolige over utviklingen, og vi må se på hvordan vi kan begrense muligheten for å spre budskapet om billige lån til en veldig dyr penge.
Replikkordskiftet er omme.
Finansavtaleloven handler om forbrukernes rettigheter og plikter. Det er definitivt en viktig lov der man nettopp tydeliggjør plikter og rettigheter. For oss handler det om å finne balansen mellom det private ansvaret og næringenes måte å drive sin butikk på, og det vi har prøvd på gjennom våre forslag. Jeg viser til disse forslagene og tar opp forslag nr. 7.
Representanten Kjell-Børge Freiberg har tatt opp det forslaget han refererte til. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg skal ikke hale ut denne debatten, men jeg ønsker å gå litt nærmere inn i et par av forslagene. Arbeiderpartiet mener at § 3-19 bør fjernes i sin helhet fra lovteksten, fordi den setter opp en slags objektiv foreldelsesfrist på 13 måneder etter at signeringen er gjennomført. Kunden taper i så fall alle sine muligheter til å rette krav mot finansinstitusjonen etter denne fristens utløp. Dette virker helt urimelig og er videre merkelig konstruert, da kunden ikke har et krav til banken. Det er derimot banken som må kreve at kunden står for tapet. Så ser det ikke ut til at Arbeiderpartiet vil få flertall i denne salen for vårt forslag, og vi vil da stemme subsidiært for regjeringspartienes forslag til endringer i den samme paragraf. Som jeg redegjorde for i mitt hovedinnlegg, mener Arbeiderpartiets medlemmer at det er viktig å sikre at forbrukerne ikke stilles dårligere etter dagens rettstilstand og rettsanvendelse, og samtidig forstår vi at det ikke har vært meningen å gjøre forbrukerens ansvar strengere. All den tid vi heller ikke ser ut til å få flertall for dette forslaget, vil vi også stemme subsidiært for regjeringspartienes forslag i denne saken. Endringene til § 3-21: Arbeiderpartiet mener at hele tredje ledd bør fjernes fra lovteksten. Dette begrunner disse medlemmene med at lovteksten slik den står, vil kunne representere en strengere erstatningsregel enn vi har på de fleste andre områder. Det er ikke angitt noen gode begrunnelser for at en forbruker skal ha dårligere beskyttelse etter det nye lovforslaget enn man har i dag etter de generelle erstatningsrettslige reglene. Så ser det dessverre ut til at Arbeiderpartiet heller ikke får flertall for dette, og vi vil derfor stemme subsidiært for regjeringspartienes forslag. Som presidenten er klar over, er ikke nødvendigvis komiteens flertall, og med det innstillingen, det samme flertallet som er her i salen. For ordens skyld understreker jeg at Arbeiderpartiet vil stemme subsidiært for punktene nr. 3, 4, 5 og 6.
Jeg fikk ikke takket komiteen ordentlig i mitt forrige innlegg. Derfor tar jeg ordet igjen for å gjøre det, fordi jeg vil understreke at det har vært et veldig bredt samarbeid i komiteen og et veldig omfattende arbeid. Veldig mange har bidratt til at vi nå har en samlet komité bak vedtak av en viktig lov, og ikke minst: Vi har brede flertall for viktige presiseringer i loven. Så tusen takk for det.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 4 og 5. Sakene nr. 6 og 7 vil bli behandlet under ett.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten ordne debatten slik: 3 minutter til hver partigruppe og 3 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil sju replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter.
Stortinget behandler i dag rammevilkår for framtidige vindkraftanlegg på land. Vindkraft engasjerer, og det er derfor bra at komiteen har klart å komme fram til enighet på vesentlige områder der regjeringen ikke har sett hva som rørte seg, spesielt ute i de kommunene som har erfart vindkraftanlegg. Det har vært et mål om bredest mulig forankring for å gi den forutsigbarhet som er nødvendig i slike saker. Jeg må også takke komiteen for godt samarbeid. Jeg må bare si at koronarestriksjoner gjør det mer krevende å få til de gode politiske prosessene, men vi har klart det. Vindkraft har utviklet seg til å bli en betydelig energikilde i norsk kraftsektor, men det skaper også økte utfordringer når ulike hensyn skal ivaretas. Komiteen mener det er behov for gode, kunnskapsbaserte og åpne prosesser der bruk av areal, klimautfordringer, tap av natur, forsyningssikkerhet, tilgang på fornybar energi og behov for nye arbeidsplasser skal veies opp mot hverandre. Komiteen er enig om at plan- og bygningsloven skal legges til grunn for arealavklaring, at kommunene skal få et vederlag, og at det maks skal ta fem år fra konsesjon til anleggene er i drift. Arbeiderpartiet hadde forventet å få flertall for behovet for en helhetlig plan der man ser energi, klima, energieffektivisering og næring i en sammenheng, både på nasjonalt og regionalt nivå. 50 pst. av energibruken er fortsatt fossil, og skal vi lykkes med å skape flere arbeidsplasser med lavere klimaavtrykk og møte krav til lavutslipp og klima, trenger vi mer fornybar energi og å bygge ned silotenkningen for å få fart på omstillingen. Men regjeringen velger å se det atskilt, med en klimamelding nå før jul og en energi- og næringsmelding til våren. Arbeiderpartiet savner også støtte til mer forskning på konsekvenser av vindkraft på natur, miljø, dyreliv og ikke minst helse. Vi trenger også mer kunnskap om vindeffekter i ulike høyder. Arbeiderpartiet hadde også forventet støtte til hvordan vindmølleinstallasjoner i størst mulig grad kan inngå i sirkulær økonomi. Avfall fra eldre vindmøller er et økende problem som våre naboland, Nordisk råd og EU jobber med å få inn i sirkulær økonomi. Det er ingen grunn til at Norge bør ligge bakpå på dette området. Arbeiderpartiet mener det ville være klokt å gi fylkeskommunene med ansvar for nærings- og samfunnsutvikling, klima, natur og friluftsliv en mer aktiv rolle i den regionale vurderingen av behovet for vindkraft og eventuell lokalisering. Vi trenger det folkevalgte engasjementet for å utarbeide planer for mest mulig kortreist fornybar energi, som tar hensyn til regional utvikling og med vekt på nettopp næring, friluftsliv, natur og periferi–sentrale strøk. Med dette fremmer jeg de forslag som Arbeiderpartiet står bak.
Da har representanten Ruth Grung tatt opp de forslagene hun refererte til.
Siden 19. juni, da vi debatterte vindkraft i denne salen forrige gang, har flertallet i befolkningen gått fra å være positiv til vindkraftutbygging på land til å være negativ. Det skjønner jeg, for med et konstitusjonssystem som ikke vektlegger lokal forankring, urfolksrettigheter og klimahensyn eller naturhensyn, så måtte det nesten gå sånn. Konsekvensen er prosjekter som Davvi vindkraftverk, som skal bygges i Norges nest største inngrepsfrie område, der utbyggingen dessuten vil ha alvorlige konsekvenser for reindriftsnæringen, og vindparken på Haramsøya, der man har gitt blaffen i det faktum at utbyggingen kan ødelegge leveområder for fugl og skyve rødlistede arter mot utryddelse. Regjeringens vindkraftpolitikk har hittil vært mislykket, og vi kan si at Norges vindkraftpolitikk har vært det. Den er basert på at store industrianlegg skal bygges ut på fjelltoppene og viddene hvor det er mest vind, men hvor vi samtidig vet at naturinngrepene er uunngåelige. Men tiden for sånne store vindkraftutbygginger på land bør være forbi. Å ødelegge mer natur nå vil bare forsterke klimakrisen og utrydde enda flere arter i økosystemer som vi mennesker er helt avhengige av. Det sier Miljøpartiet De Grønne nei til. Derfor foreslår vi i dag, sammen med SV, å be regjeringen sikre at utbygging av vindkraft på land ikke skal føre til nedbygging av natur eller svekkelse av urfolks rettigheter. Likevel er Miljøpartiet De Grønne selvfølgelig for vindkraft på land. De Grønne foreslår i dag å be regjeringen utarbeide en plan for småskala vindkraftproduksjon i havner, industriområder og andre steder der vindkraft kan bygges ut uten at det kommer i konflikt med naturhensyn og urfolks rettigheter. Sånn kan vi skaffe mye mer klimavennlig energi uten å ødelegge naturen. Vindkraftmeldingen legger opp til å vektlegge naturhensyn og urfolks rettigheter tyngre, men er vag på hvordan det skal skje i praksis. Å innlemme planlegging og bygging av vindkraftanlegg i plan- og bygningsloven er bra, men også kommuner kan ønske å bygge ned natur som har nasjonal verneverdi. Derfor sikrer denne innstillingen på ingen måte at naturen er vernet mot vindkraftutbygging, sånn som den bør. Når det gjelder forslagene fra Rødt, stemmer vi for de fleste, men vi stemmer selvfølgelig mot å stoppe all vindkraft på land og forslaget om å begrense krafteksport, som verken hjelper naturen eller klimaet. Ellers stemmer vi for forslagene nr. 1, 2 og 6, i tillegg til forslagene vi er en del av i innstillingen. Med det tar jeg opp forslagene jeg refererer til, også vårt løse forslag om å slutte å tillate – iallfall vurdere det – disse støyavtalene.
Da har representanten Une Bastholm tatt opp de forslagene hun refererte til.
Me er veldig glade for at me endeleg har landa ei melding som no skal vera med på å ta ned konfliktnivået kva gjeld etablering av vindkraft på land. Etter at me la ut forslag om nasjonale rammer for vindkraft på høyring, noko som skjedde parallelt med igangsetjing av fleire vindkraftanlegg, har konfliktnivået berre eskalert. Eg er difor veldig glad for at regjeringa tok initiativ til å leggja fram ei melding, som vil bidra til å få tilbake legitimiteten i prosessane. Gjennom stortingsbehandlinga har ei god melding vorte ytterlegare stramma inn gjennom fleire vedtakspunkt, som Stortinget vert invitert til å stemma over. Det eine er ei ytterlegare skjerping av lokal råderett i den forstand at me ønskjer at kommunane no må gjera positive planavklaringar gjennom plan- og bygningslova. Det er ikkje lenger godt nok å gjera dispensasjonsvedtak. Vedtaket er formulert slik at me ber regjeringa koma attende til Stortinget med saka. Dette er fordi me også ser utfordringar med å gjera det på denne måten, ettersom ein nabokommune framleis berre har uttalerett i slike saker, medan ein nabokommune kan få sin del av ulempene, men ikkje inntektene. Det andre me har teke tak i, er departementets openberre invitt til å be regjeringa sjå på korleis ein lokalt kan kompensera for etablering av vindkraft. For dei kommunane som vel å stilla sine areal til rådigheit for energiproduksjon, er det naturleg at me får på plass eit skatteregime som gjer at det òg vert liggjande att verdiar lokal. Dette vil innebera at det vert føreseieleg for dei som vurderer å etablera vindkraftanlegg, og for kommunane. Eit anna viktig moment, som me vurderer at er ein stor del av bakteppet for den motstanden me opplever mot vindkraft, er den tida det fram til no har vore mogleg å bruka frå konsesjon har vore gjeven til oppstart eller til ein set anlegget i drift. Dette inkluderer òg endringar det har vore moglege å gjera, både når det gjeld talet på møller, størrelse og omfang. Det er stor forståing for at slike forhold er grobotn for frustrasjon og mangel på kontroll. Dette er også mykje av årsaka til at kommunestyre som i utgangspunktet har vore for, no har snudd til å vera imot. Me strammar difor inn både korleis utforminga på møllene skal vera, der konsesjonen må innehalda avgrensing av høgde, avstand til bustadar etc. Og sist, men ikkje minst er me mykje tydelegare på korleis anlegget skal ryddast, og at garantiar må på plass. Eg er glad for at dette arbeidet no er sett i gang og avslutta på vår vakt. Det er brei einigheit om at konsesjonsregelverket som me har, ikkje har vore godt nok. Eg er òg glad for at det er landa ei såpass brei politisk einigheit om dei tiltaka som no må på plass. Eg føler meg trygg på at me i framhaldet vil få betre og meir forankra prosessar i vindkraftsakene. Slik eg opplever mottak av denne einigheita ute hjå kommunar, organisasjonar og næringsliv, ser også dei at desse grepa me har fått på plass, vil få debatten inn på eit betre spor. Dette er heilt nødvendig for å få på plass legitimiteten.
La meg også begynne med å takke komiteen for et godt samarbeid i denne saken, og takke alle som har sluttet seg til gode forslag. Om vi er uenig i deler av forslagene som ligger til behandling, er vi alle enige om behovet for å endre dagens regime. Det har vært mye bråk og fortvilelse der ute, og det har vært førende for Fremskrittspartiet i vårt ønske om et nytt regelverk. Derfor var det avgjørende viktig at vi fikk gjennomslag for å flytte behandlingen fra energiloven til plan- og bygningsloven. Den gangen den ble flyttet motsatt vei og Senterpartiet fratok lokale myndigheter muligheten til å styre prosessene, som var intensjonen bak – begrunnet med raskere behandling av disse sakene – kunne det altså ikke gå fort nok. Men så var noen partiers holdning til vindturbiner den gangen helt annerledes enn den er i dag. Vi hadde et Senterparti som hadde en målsetting om 1 000 vindmøller. Det har vi i Norge i dag. Målsettingen til Senterpartiet var 1 000 vindmøller bare i Rogaland. I dag er vi alle enige om at det er ikke hastigheten i forvaltningen som er problemet. Jeg er derfor svært glad for at Senterpartiet nå slutter seg til denne endringen. Det vil skape god og klar rollefordeling mellom energimyndigheter og planmyndigheter. Vi legger fram et godt forslag som ivaretar mange av manglene som dagens lovverk har, og som bør legge til rette for gode prosesser framover i regi av kommunene. Det er mange forskjellige forslag til behandling, og jeg har fått mange henvendelser om å støtte flere av disse. Det kommer ikke Fremskrittspartiet til å gjøre, av forskjellige grunner. Men den viktigste årsaken er at vi nå ønsker å gi mer makt til kommunene. De skal få mer reell makt, og vi skal være de som skal høre på kommunene. Jeg tror ikke det blir bedre forvaltning om det skal sitte noen byråkrater og definere hva som er villmarkspregede områder, og hva som ikke er det. Som sagt vil vi gi mer makt til kommunene, uten at disse i neste omgang skal bli overstyrt av regionale myndigheter. Vi har ryddet kraftig i regelverket. Framtidige konsesjoner får en frist på fem år til anlegg må være i drift. Avstand til bebyggelse, antall og høyde på turbiner skal avklares i konsesjon. Subsidier skal fjernes, og skattebyrden på vindkraft skal økes og i større grad tilfalle lokale myndigheter. Dette er ikke en sak som berører tidligere gitte konsesjoner, men en sak som skal rydde i framtidige vindkraftkonsesjoner i Norge. Jeg mener vi gjør vedtak i dag som sikrer gode prosesser framover, og som gir klare føringer for utbygger, grunneier og kommune.
De siste årene har det med rette vært et økende engasjement mot utbygging av vindkraft på land. Mange steder i landet pekes det på at forutsetningene endres fra konsesjon er blitt gitt, til byggingen skjer. Jeg har stor forståelse for at det blir reaksjoner på det. Senterpartiet ønsker lokalt forankret utbygging som ivaretar landskap og naturkvaliteter, tar hensyn til eksisterende næringer og bidrar med inntekter til berørte lokalsamfunn. Det viser seg i praksis nå at utbygging av vindkraft på land ikke er tilstrekkelig regulert gjennom norsk lovverk. Senterpartiet har flere ganger de siste årene foreslått at vedtak om utbygging av vindkraft må være i tråd med lokale ønsker og kommunestyrevedtak, og at konsesjon ikke skal kunne gis i strid med kommunestyrevedtak. Det har dessverre både Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet gang på gang stemt ned i Stortinget, og det ser det dessverre ut som om de også gjør i dag. Det overrasker meg at Fremskrittspartiet i dag stemmer ned forslag vi har fremmet for lokalt veto. For bare noen uker siden kunne vi lese i media at Fremskrittspartiet hadde sikret lokalt veto til kommunene i forhandlingene med regjeringen. Men i dag er det altså ingen forslag fra regjeringspartiene eller fra Fremskrittspartiet som sikrer kommunene vetorett i vindkraftspørsmål. Senterpartiet mener at kommunene trenger sterkere og mer forutsigbare virkemidler, særlig når det gjelder å bremse arealbruken i områder som har åpenbare naturverdier. Senterpartiet mener derfor det er gode grunner til å hjemle arealbruken i plan- og bygningsloven med kommunestyret som reguleringsmyndighet, til forskjell fra i dag, hvor dette er regulert i energiloven. Det ser det ut til at det blir flertall for i dag. Men her igjen skulle Senterpartiet ønsket seg et tydeligere vedtak. Teknologiutviklingen har vært betydelig på vindkraft de siste årene, og Senterpartiet er prinsipielt enig i at nyeste teknologi skal legges til grunn ved utbygging av vindkraft. Men dette innebærer samtidig at inngrepet i natur og installasjon i seg selv blir av en helt annen karakter enn det som var forutsatt ved behandling av konsesjonssøknaden. Senterpartiet tar derfor til orde for at det må følge at kommunene også her skal få en mulighet til å behandle saken på nytt og ta stilling til endrede forutsetninger før utbyggingen begynner. Vi mener at en helhetlig gjennomgang av konsesjonssystemet for vindkraft på land burde tatt stilling til og presentert enda tydeligere løsninger på disse spørsmålene. Saken reiser viktige spørsmål knyttet til lokaldemokrati og natur- og miljøverdier, men også eierskap til norsk kraft. Med dette tar jeg opp forslagene fra Senterpartiet og SV.
Representanten Sandra Borch har tatt opp de forslagene hun refererte til.
Verden står foran to svært alvorlige miljøutfordringer. Det er klimakrisen, og det er tapet av natur. Begge vil påvirke livet vårt helt fundamentalt om vi ikke møter dem med styrke og kraft som gjør at vi slår dem tilbake. Halvparten av vårt energiforbruk er fossilt. Det må reduseres, og det må erstattes av fornybar energi. Samtidig må vi sørge for en utbygging av fornybar energi som ikke ødelegger vårt felles livsgrunnlag: naturen. Det er ikke lett, men det må være mulig. Vi må løse de to miljøkrisene på måter som gjør at vi ikke forsterker den ene gjennom løsningene vi har på den andre. Det siste halvannet året har vi sett et enormt engasjement fra mange nordmenn for å ta vare på vår fantastiske natur. For en som har vært aktiv i miljøkampen i over 30 år, er det gledelig å se et så stort engasjement for vår natur. Motstanden som har vokst fram mot flere vindkraftanlegg, og som viser vår kjærlighet til naturen, er forståelig og må tas på alvor. Selv om det tas noen skritt i riktig retning i dag, er det fortsatt en del som gjenstår. SV hadde håpet at Stortinget i dag kunne ha brukt anledningen til å slå en sterkere ring rundt vår truede natur og interessene til vårt urfolk, samene. Rett nok foreslås det innstramminger i regelverket fra regjeringen, og det kommer noen ytterligere skjerpelser i behandlingen i Stortinget. Blant annet er det enighet om at kommunene skal få større innflytelse gjennom at vindkraftsaken igjen skal behandles også i plan- og bygningsloven. Men plan- og bygningsloven gir ikke naturen et sterkt nok vern og en sterk nok beskyttelse. Derfor var det SVs håp at regjeringspartiene ville ha søkt et bredt forlik i Stortinget i dag, et bredt forlik som sikret naturen, og som sikret vårt urfolk. Dessverre valgte regjeringspartiene i stedet å samarbeide med det partiet som ønsker størst og mest nedbygging av norsk natur, Fremskrittspartiet. SV fikk med seg både Arbeiderpartiet, Senterpartiet og MDG på forslag her i dag som ville ha gitt naturen langt sterkere vern, og er forundret over at såkalte miljøpartier på Stortinget kan komme til å stemme ned disse forslagene i dag. I innstillingen i dag er det helt tydelig at viljen til å ta vare på naturen for våre etterkommere er mye større på rød-grønn side enn på den grå-svarte siden, og jeg tar med det opp SVs forslag.
Representanten Lars Haltbrekken tatt opp det forslaget han refererte til.
Først av alt vil jeg som komitéleder takke hele komiteen for innsatsen med denne meldinga, særlig i den situasjonen vi står i. Jeg er også veldig glad for at det er et så bredt flertall for meldinga. Som flere har vært inne på, har det vært stor debatt knyttet til en del vindkraftsaker og et stort engasjement. Og det er bra at folk er engasjert i utbygginger og tap av natur. Flere har vært inne på at vi står i en klimakrise, men vi står også overfor et stort tap av natur, og vi er nødt til å løse begge utfordringer framover. Så er det også snakk om lokaldemokratiet, som vi i større grad er nødt til å ta hensyn til. Jeg er veldig glad for den innsatsen Liv Kari Eskeland fra Høyre har gjort her, og også Terje Halleland fra Fremskrittspartiet. For Venstre har det vært viktig å involvere lokaldemokratiet i større grad, å ta tilbake noe av makta. Det har jo vært sånn at det er blitt inngått en avtale med utbyggere, og så har en hoppet litt over det lokaldemokratiet som har kommet til slutt i prosessen. Det vender vi om på nå. Det er også et faktum at det var den rød-grønne regjeringa som i 2009 innførte det konsesjonsregelverket som har skapt stor stridighet. Det ble satt en tempoplan for en storstilt utbygging, og det ble gitt 50 konsesjoner under den rød-grønne regjeringa. Under Høyre og Fremskrittspartiet ble det gitt 40, og etter at Venstre kom i regjering, er det gitt 3. Det er ikke nødvendigvis sånn at det er en konsekvens av Venstre i regjering, for det har vært gitt insentiver til utbygging, men det viser at det er en horisont her på 10–15 år som er viktig å hensynta. Derfor er det ikke gitt at folk skulle forstå hva som skjedde før en ser at vindmøllene kommer opp, og de har jo også blitt både flere og høyere underveis i prosessen. I 2009 var det Fremskrittspartiet som var mest imot å gi mandatet til energiloven og NVE alene for å gi konsesjon, så det er ikke noe rart at Venstre går i kompaniskap med Fremskrittspartiet for å reversere nettopp den rød-grønne lovgivningen. Det er nå vi tar tilbake noe av den lokale makta. Det er litt forstemmende å høre på Senterpartiet. Geir Pollestad er ikke i salen i dag, men på Jæren er det bygd mye, og det har jo med Senterparti-ordførere en masse blitt en storstilt utbygging i mange kommuner. Senterpartiet er veldig opptatt av hvordan en skal fordele inntektene, så det er ikke sånn at de er imot noe som helst, det er bare at det skal bli mer igjen til kommunene. For Venstres del har vi gjort så mye på naturens vegne gjennom de snart åtte årene med samarbeid med Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, og dette er en naturlig konsekvens av det samarbeidet. Vi strammer inn der en skal gjøre det, vi putter på for å få ned klimautslippene, som nå har gått ned over fire år, så dette er en utvikling i takt med tida.
Eg vil òg begynne der mange andre har begynt, med å takke for samarbeidet og takke for at det er ein stor grad av semje i dei sakene vi no behandlar. Mykje av det botnar i ei felles erkjenning av at vi treng eit regelverk som er oppdatert til den utviklinga som faktisk har skjedd på vindkraftfronten. Regelverket vårt må vere tilstrekkeleg for å ta høgd for at vindkraft har gått frå å vere i ein utviklingsfase til å bli ein lønsam industri, og det er ei av årsakene til at konfliktnivået rundt utbygging av vindkraft dei seinare åra har blitt større. Det botnar òg i at vi har hatt eit regelverk og ei teknologiutvikling der prosjekta har endra seg, og der tidspunktet frå ein konsesjon er blitt gjeven, til utbygginga har starta, har blitt for langt, og at turbinane har blitt større. Det har betydd større endringar i prosjekt, noko stortingsmeldinga som no blir lagd fram, har teke på alvor. Dette er utgangspunktet for den vindkraftmeldinga regjeringa har lagt fram. Ho inneheld mange gode innstrammingar og klargjeringar av regelverket. Denne meldinga har vore eit godt grunnlag for eit regelverk som i større grad adresserer dei utfordringane som følgjer av store vindkraftutbyggingar, og har òg vore eit godt utgangspunkt for forhandlingane som har vore her på Stortinget. Når vi i Stortinget har forhandla om denne saka, har vi landa på at ein skal kome med ytterlegare innstrammingar i regelverket. Samla sett får vi no eit regelverk der planlegging og bygging av vindkraftanlegg skal innlemmast under plan- og bygningslova, der det blir lagt til rette for endringar i konsesjonsbehandlinga for å sikre den lokale og den regionale forvaltinga, skjerpa tidsløp, færre endringar i prosjekt og strengare krav til utbyggjarar. I framtida skal det vere sånn at i konsesjonane skal det kome fram talet på turbinar som er planlagde, og kor høge dei skal vere, og det skal etablerast ei buffersone til busetnad eller annan aktivitet rundt. Samla sett er dette endringar som gjev større lokalpolitisk medverknad, og som gjev tydelegare reglar – at ein får eit regelverk som er strengare og tek inn over seg mange av dei innspela som er komne i prosessen med denne stortingsmeldinga. Eit anna tema som òg blir adressert, er at ein no gjer eit oppmodingsvedtak, der regjeringa skal kome tilbake med både lokal kompensasjon for utbygging av vindkraftverk og ha ein gjennomgang av skattereglane for vindkraftverk. Det er ikkje tvil om at det er viktig å få på plass eit skatteregime som er føreseieleg, og der ein i større grad kan kompensere dei som blir råka av vindkraftutbygginga. I Stortinget har det vore semje om at ein treng å stille strengare krav til eigarar av vindkraftverk når det gjeld opprydding og størst mogleg grad av tilbakeføring av natur etter at utbygginga er gjord. Det kjem utbyggjarar til å måtte garantere for før dei begynner å byggje ut. Samla sett har Stortinget fatta viktige innstrammingar som botnar i ei felles erkjenning av at vi må ha eit regelverk som er oppdatert til den situasjonen vi står i i dag. Der har regjeringa levert ei god melding, og samarbeidet i Stortinget har forsterka ho på ein god måte.
Altfor lenge har vindkraftkapitalen fått rasert norsk natur og sendt profitten ut av landet. Folk har landet rundt protestert mot svære naturinngrep i nærområdene sine til ingen nytte. Mange må nå leve med konstant støy fra vindturbiner rett ved hus eller hytte. I dag står Stortinget samlet bak en rekke innstramminger for framtidige prosjekter, men det er stadig for lite for sent. Rødt mener at vi trenger en full stopp for nye vindkraftanlegg på land, sånn at dyrebar natur og lokalsamfunnene landet rundt får puste igjen. Vi kommer med en rekke forslag til vindkraftmeldingen. Vi vil at Stortinget gir en tydelig beskjed om at naturen får forrang foran vindkraftverk, og vi vil at folk gjennom folkeavstemninger skal kunne si tydelig nei uten at staten kan overkjøre det. Vi vil sikre at naturkartleggingene som gjøres, er gode nok, og at Miljødirektoratet skal inn i vurderingen av konsekvensutredningene sammen med NVE. Og så fremmer vi forslag om en uavhengig gransking. Det gjør vi bl.a. fordi Rogaland fylkeskommune har gjennomgått vindkraftprosjektene i fylket sitt, og de fant at turbiner har økt i høyde fra 120 meter til 200 meter uten noen ny konsekvensutredning, at utbyggere får godkjent store endringer som å øke effekten på kraftverket med hele 50 pst. på noen få dager, også uten konsekvensutredning, og at veier i og utenfor anleggsområdet ikke underlegges noen reell konsekvensutredning, som altså er brudd på konsekvensutredningsforskriftene. Så har departementet gjennomgått enkelte prosjekter etter at Stortinget vedtok at departementet måtte gjøre det. For det første har Tina Bru bestemt at de fleste av sakene ikke skulle granskes fordi de var ferdig vedtatt. Og for det andre var det Olje- og energidepartementet som selv gjennomgikk prosessene der de selv og deres eget direktorat, NVE, har gjennomført dem. Det er kanskje ikke så rart at man ikke finner noen feil når bukken gransker sin egen omgang med havresekken. Derfor trengs det en uavhengig gransking av de omstridte prosjektene og praksisen i den typen saker over tid. Ellers risikerer vi at heller ikke innstrammingene i nytt konsesjonssystem blir reelle. Hvis Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet vil stå på befolkningens side, naturens side og ikke med vindkraftbaronene, må de stemme for Rødts forslag om en uavhengig gransking i salen her i dag – ikke vik unna, vis at dere har litt ryggrad. Jeg tar opp Rødts forslag i saken.
Representanten Bjørnar Moxnes har tatt opp de forslagene han viste til.
Stortinget vil i dag gjøre viktige tiltak som setter en ny retning for utviklingen av vindkraft på land i Norge. Fremover vil det bli bygget langt mindre vindkraft på land og kun der det klart og tydelig er ønsket av kommunene, grunneiere og folk. Det synes jeg er bra. Men vindkraft utgjør snart om lag 10 pst. av Norges kraftforsyning i normalår, og det er et resultat av en villet politikk som et samlet storting har stått bak. Som ansvarlig statsråd har jeg et behov for å understreke nettopp dette. Når konfliktnivået er høyt, frontene steile og ordene harde, er det viktig å huske ansvaret som ligger på oss politikere til å stå ved beslutninger og stå opp for politikken. I den tidvis harde debatten om vindkraft på land er det mange som har fått oppleve hvilke følelser som settes i sving: anleggsarbeidere, ansatte i kraftselskapene, embetsmenn og -kvinner – vanlige folk som gjør en jobb som er en direkte oppfølging av politiske beslutninger. På samme måte vil jeg understreke at regjeringen tar på alvor det engasjementet som har blitt synliggjort gjennom folkelig motstand mot vindkraft mange steder i landet. I løpet av den relativt korte tiden jeg har vært olje- og energiminister, har jeg møtt flere av disse menneskene, og det gjør sterkt inntrykk på meg når folk gråter over å ha mistet sin nærnatur slik de kjenner den. Jeg forstår at mange er sterkt uenig i de beslutningene som ble gjort, og at de så gjerne skulle sett dem omgjort. Da vi la frem Meld. St. 28 for 2019 –2020 tidligere i år, var det en nødvendig justering av kursen. Det var helt åpenbart at vi trengte å ta en fot i bakken og en grundig politisk prosess om veien videre. I meldingen foreslo regjeringen betydelige endringer og innskjerpinger i konsesjonsbehandlingen av vindkraft. Det er ingen overdrivelse å kalle det for historiske innstramminger. De viktigste tiltakene i meldingen er rettet mot å styrke lokal og regional forankring, skjerping av tidsløpet og langt færre endringer underveis i prosjektene. Dette er viktig, for i mange av konfliktene vi ser rundt omkring i landet, er det stor frustrasjon knyttet til at prosjektene har forandret seg mye siden de fikk opprinnelig konsesjon. Regjeringens forslag om å fastsette maksimal turbinhøyde, krav til avstand til bebyggelse og skjerping av tidsfrister er etter mitt syn viktige grep. Vi ser også at mye konflikt er knyttet til påvirkning på natur, miljø og landskap. Regjeringen vil derfor at natur, miljø og naboer tas mer hensyn til. Vi vet også hvor viktig friluftsliv er for det norske folk. Vi vil kreve bedre konsekvensutredninger og videreutvikling av kunnskapsgrunnlaget. Vi ønsker også en bedre involvering av reindriften. Jeg oppfatter at forslagene om å stramme inn har blitt tatt godt imot av interesseorganisasjoner, kommuner og for så vidt vindkraftbransjen. Jeg ser frem til å jobbe videre sammen med Stortinget om oppfølgingen av vedtakene som gjøres i dag, og vil minne om det felles ansvaret vi nå har for å lage en helhetlig politikk for vindkraft på land som står seg over tid.
Det blir replikkordskifte.
Fortsatt er 50 pst. av energiforbruket vårt fossilt, og vi mangler mer fornybar energi. Foreløpig er i alle fall vindkraft på land den rimeligste investeringen i vindkraft. Men vi har sett at når beslutninger skal tas lokalt, er det utfordrende å se tingene i sammenheng, altså behovet for fornybar energi opp mot mulighetene for å utvikle lokale arbeidsplasser, ikke minst i forhold til klima. Spørsmålet er: Hvorfor ser ikke regjeringen behovet for å se klimameldingen i sammenheng med en energi- og næringsmelding, som er bebudet til våren?
Det er ingen tvil om at vi har noen veldig krevende mål å nå på flere områder i årene fremover. Og det er helt riktig, som representanten også sier, at det å bruke mer fornybar energi, få ned den fossile energibruken vår og elektrifisere mer av Norge vil være veldig viktig for å nå klimamålene. Men det er heller ikke slik at vi ikke vet noe om dette fra før. Vi vet tvert om ganske mye om det forventede kraftbehovet vårt fremover, hvor vi er per i dag, og hva som skal til. Det er ikke mange år siden Stortinget behandlet en energimelding. Det var den første energimeldingen på over 17 år, så jeg er enig i at det var på tide at vi da fikk en energimelding. Vi får stadig nye analyser som oppdaterer bildet, og jeg har også varslet at jeg kommer med en egen stortingsmelding til våren som skal se på nettopp hvordan vi kan ha mer verdiskaping, flere arbeidsplasser og få utnyttet det fantastiske potensialet som ligger i våre fornybare ressurser. Så jeg er egentlig ganske enig med representanten, men jeg føler også at dette er noe regjeringen allerede tar på alvor.
Takk for svaret. Utfordringen er at når man er i krisetider og trenger omstilling, er det kanskje et større behov for å se tingene i sammenheng. Min erfaring er i hvert fall, når jeg er ute, at det er utfordrende. Folk ser liksom ikke sammenhengen mellom de tre viktigste områdene – energi, klima og næring. Jeg har et oppfølgingsspørsmål. Nå vedtar vi nye rammer for framtidig utbygging, men i hvilken grad vil de rammene legges til grunn for skjønnet i de sakene som nå er til klagebehandling?
Til det første representanten snakket om, er jeg helt enig i at vi må se ting i sammenheng, og etter hvert som årene går, tror det blir stadig viktigere for å nå de målene vi har satt oss. Så det er jeg helt enig i er veldig, veldig viktig. Når det gjelder det andre representanten spør om, så behandler vi her i dag forslag til ny politikk på vindkraftområdet. Det vil ikke få tilbakevirkende kraft på konsesjoner som allerede er gitt. Men nå må vi selvfølgelig også jobbe videre med det som blir vedtatt i Stortinget i dag. Stortinget har også kommet med andre forslag enn det som lå i regjeringens melding. Det har etter mitt syn blitt et flertall for en del av de forslagene, og det skal vi følge opp på en god måte. Og vi vil selvfølgelig komme tilbake til det. Men de endringene vi vedtar i dag, vil ikke få tilbakevirkende konsekvenser på konsesjonsbehandling som har foregått tidligere, eller som er under klagebehandling.
Jeg har i grunnen et enkelt spørsmål. Vi har gjennom et godt samarbeid endret vesentlige deler av meldingen som vi fikk fra statsråden. Vi har gått gjennom store deler av meldingen. Mitt spørsmål til statsråden er: Er statsråden glad for disse endringene, og hvilke endringer er det statsråden gjerne setter mest pris på?
La meg starte med å takke for et hyggelig spørsmål. Jeg skal prøve å svare etter beste evne. Jeg er veldig glad for at man har klart å samle flertallet i Stortinget om mange av de forslagene som vi kom med i stortingsmeldingen. Det ligger betydelige innskjerpinger der. Det er et helt nytt konsesjonsbehandlingsregime som blir fremtiden nå. Det tror jeg er veldig bra, og det er godt at vi har fått et flertall bak det. Jeg synes også flertallet i Stortinget har forhandlet frem flere relativt gode justeringer, selv om jeg også må si at mange av dem også lå i stortingsmeldingen fra før. Jeg mener at vi f.eks. hadde skjerpet tidsløpet betydelig, dette med krav til turbinhøyde osv. Så jevnt over er jeg svært fornøyd med det flertallet som tegner seg i denne saken, og jeg synes at vi sammen har fått til gode endringer for veien fremover.
I dag er kraftsituasjonen en helt annen i dette landet enn det den var for bare ti år siden. Det har vokst fram et stort lokalt engasjement mot vindkraftutbygging, og det mener Senterpartiet vi bør lytte til. For at vi skal få ned konfliktnivået, må vi lytte til dem som faktisk er berørt, og derfor har Senterpartiet en rekke ganger fremmet forslag om at kommunene skal få en lokal vetorett til å si nei. Mitt spørsmål til statsråden er hvorfor man ikke ønsker å vurdere det fra regjeringens side.
Jeg må starte med å si at det er ganske mange partier som har endret syn på hva som skal være Norges vindkraftpolitikk, i løpet av det siste året, men kanskje ingen så mye som Senterpartiet. Det er altså slik at det er anledning til – i ytterste konsekvens – å gå til bruk av statlig plan, også med det som ligger som forslag i Stortinget her i dag. Når det er sagt, er det ekstremt sjelden at man bruker en slik type verktøy, og det mener jeg også man skal være veldig forsiktig med å gjøre, for det å ha lokal forankring, at det er villet lokalt, er kjempeviktig i disse sakene, og det har det alltid vært. Grunnen til at regjeringen ikke opprinnelig foreslo i stortingsmeldingen at man skulle legge vindkraftpolitikken inn under plan- og bygningsloven, som det nå er flertall for i Stortinget, handlet om at energipolitikk er et nasjonalt ansvar og et nasjonalt hensyn, en må se ting i sammenheng. Det mener jeg er et viktig prinsipp. Når det er sagt, er jeg likevel veldig opptatt av den lokale forankringen, og jeg tror vi skal finne gode løsninger på det som nå har flertall i Stortinget.
Det kommer i dag sannsynligvis til å bli enstemmighet rundt et par forslag som komiteen har fremmet. Det går på igjen å la plan- og bygningsloven bli gjort gjeldende også i vindkraftsaker, og det går på forslag om å be regjeringen utrede alternativer til hvordan det kan stilles garanti for opprydding ved oppstart av vindkraftanlegg. Mitt spørsmål til statsråden er om hun kan love at det ikke vil bli behandlet noen nye vindkraftsøknader før disse endringene er på plass.
Jeg har stor forståelse for at dette er et spørsmål som mange nok ønsker svar på, ikke minst vindkraftbransjen selv. Det har nå vært en stopp i all konsesjonsbehandling i påvente av ny politikk. Det har vi jo varslet tidligere. Men det er også naturlig nå som det blir endringer i lovverket, at vi må jobbe med det som vedtas her i Stortinget, og komme tilbake med det. Det er ikke naturlig at det blir gjenopptatt konsesjonsbehandlinger inntil det nye lovverket er klargjort og på plass.
Jeg fikk lyst til å begynne med å si at Miljøpartiet De Grønne ikke satt på Stortinget før 2013, og vi har alltid vært mot ny industri i sårbar natur, også vindkraftanlegg. Så da kan statsråden ta med seg det. Denne vindkraftmeldingen tar tross alt konsesjonsvilkårene gode skritt i riktig retning. Det vil jeg takke for. Det er bra, som det står i meldingen, at naturmangfold skal vektlegges tyngre. Det er bra, og det er åpenbart også nødvendig. Men meldingen sier svært lite om hvordan dette skal skje i praksis. Mitt spørsmål blir derfor hvilke konkrete grep statsråden har tenkt å gjennomføre for å styrke naturkartleggingen – kvaliteten på den – og å sikre at vindkraftutbyggingen ikke ødelegger sårbar natur.
Jeg er veldig enig med representanten i at det er et svært viktig hensyn, og derfor har det også fått mye plass i stortingsmeldingen og er noe vi har sett behov for å stramme inn på. Vi står jo i ganske mange vanskelige dilemmaer når det gjelder å få tak i den fornybare kraften vi trenger for å kunne kutte utslipp, men også å bevare natur. Dette kommer til å bli mer krevende i årene fremover, tror jeg, for behovet kommer til å vokse. Vi må da evne å se ting i en sammenheng. Vi vet også at bygging av vindkraft, som all annen bygging i natur, om det er vei, hyttefelt, hoteller osv., også har en kostnad for naturen. Det vi konkret foreslår, er å legge større vekt på dette. Det viktigste i dette er jo den regionvise behandlingen som vil gi større anledning til å se ting i en større helhet, en samlet belastning på et regionalt område. Vi har også foreslått økte krav til utredningene, en mer systematisk bruk av for- og etterundersøkelser og tydeligere vilkår som er satt i konsesjonen, f.eks. for maksimal høyde på turbiner. Dette er en betydelig innstramming som vil ta mer hensyn til miljøet fremover.
Statsråden har kalt Rødts forslag om en uavhengig gransking for populisme og har vist til at Rødt i 2011, i likhet med resten av Norge, ønsket mer vindkraft. Forskjellen på Rødt og statsråden er at vi innser at utbyggingene har rasert norsk natur, og tar konsekvensen av det ved å si nei til mer vindkraft på land. Av de rundt 70 vindkraftverkene vi har per i dag, har kun et fåtall blitt prøvd for retten, og vi har eksempler på vindkraftverk hvor konsekvensutredningsregelverket er blitt brutt. Men disse tok jo statsråden ut av den gjennomgangen departementet selv gjorde i sommer, hvor de altså kun har vurdert fem anlegg. Hvorfor er ikke statsråden enig i Rødts forslag om en uavhengig gransking av om det har vært brudd på regler og lover, slik Rogaland har dokumentert i flere tilfeller?
La meg starte med å si at det jo er fint at i hvert fall Rødt er ærlige om at de har endret mening, men det er jo ikke riktig at ingen av oss andre har endret mening. Vi står jo her i dag og har denne debatten fordi samtlige partier i Stortinget har sett behovet for å gjøre endringer i kursen på vindkraftpolitikken. Mitt poeng med å vise til planen som representanten Moxnes selv var forfatter av, var nettopp bare å understreke at alle hadde et ganske annet syn på dette for ti år siden. Hadde den planen som representanten Moxnes skrev, blitt fulgt fullt ut, hadde vi hatt vel så mye vindkraft i Norge i dag som det vi har nå. Med andre ord: Det er et politisk ansvar, mener jeg, for alle partier å ta konsekvensen av den politikken de selv har vært med på å fremme, selv om de kanskje ikke har sittet i Stortinget, men de har nå ment det. Så til denne uavhengige granskingen: Det er en vesensforskjell på å hevde at noe er et lovbrudd, og å se at noe er en konsekvens av et system som har hatt en mer liberal praksis, et system vi nå strammer opp. Den gjennomgangen departementet har gjort, har vært grundig, saklig og er godt redegjort for i statsbudsjettet.
Med det er replikkordskiftet omme. De talere som heretter får ordet, har også en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg vil takke for debatten så langt og for alle gode innlegg. Jeg vil også presisere fra Arbeiderpartiets ståsted, med tanke på den korte historiefortellingen til komitéleder Ketil Kjenseth, at det er helt rett at Arbeiderpartiet sto for ikke å innlemme, men fortsatt å gi unntak fra plan- og bygningsloven når det gjelder energi – nettopp fordi, som statsråden også var inne på, energi og tilgang på energi er helt avgjørende for forsyningssikkerhet, for utbygging av fornybare arbeidsplasser og for klimautfordringene våre videre. Derfor vil vi fortsatt opprettholde at de lange linjestrekkene skal behandles i henhold til NVE, med de unntakene som er. Men vi ser at de fleste vindkraftanlegg er lokalisert i kommuner, og da er det klokt, for vi trenger befolkningen med oss i de beslutningene som tas underveis. Jeg vil også minne om at det var da Arbeiderpartiet sa at vi skulle legge plan- og bygningsloven til grunn, at det var flertall i Stortinget. Så da hadde regjeringspartiene valget om å stå utenfor eller være med på endringen, og jeg er veldig glad for at samtlige partier har støttet opp om det. Når man er så opptatt av lokaldemokrati, er det litt underlig når Venstre har stått i spissen for nettopp det regionale folkevalgte nivå, at de ikke støtter Arbeiderpartiets forslag om at man også på folkevalgt regionnivå skal få en større rolle når det gjelder å se på hvor det er klokt å lokalisere framtidige vindkraftanlegg, om vi trenger mer vindkraftanlegg i forhold til lokal energiforsyning og muligheter til regional utvikling. Vi har også et forslag som går på at man skal utvikle en veileder til plan- og bygningsloven hvor man nettopp vekter natur, slik at man sikrer seg at ulike kommuner har nødvendig kompetanse for å ivareta natur. Det får vi heller ikke støtte for. Når det gjelder de løse forslagene, tror vi ikke det er mengden på naturvedtak som betyr noe, men vi mener at man allerede i innstillingen og i de forslagene som Arbeiderpartiet står bak, er veldig tydelig på at natur skal vektes tyngre enn slik det er i dag. Når det gjelder uavhengig gransking, har jo Stortinget vedtatt at regjeringen skal ta en gjennomgang, så vi vil se på den gjennomgangen før vi går for noen uavhengig gransking. Vi har også registrert at man har fremmet én sak for domstolen. Det fikk ikke oppsettende virkning, så her må vi egentlig se på realitetene i innholdet i. Når det gjelder Miljøpartiet De Grønnes forslag, mener vi ikke at det er forbud mot å inngå private avtaler. Det vi har reagert på, er hemmeligholdet. Private avtaler er faktisk ganske smart, spesielt i utbyggingsavtaler i de store byene har det vært helt nødvendig for å bygge ut infrastruktur.
Det blåser en sterk motvind over landet, og det er ikke så underlig. Det er også grunnen til at vi i det hele tatt har saken her i dag. Og det er to grunner til denne sterke motvinden: Det er overkjøring av natur, og så har det vært en overkjøring av lokaldemokratiet. Jeg har vært rundt over mye av landet, spesielt i kyststrøkene våre, og møtt lokalbefolkningen. Jeg har sett på de naturområdene som har vært nedbygd, og jeg har kommet ganske slått tilbake. Jeg har sett enorme naturraseringer – store arealer. Hvis dere leser nøye KS-rapporten, slås det fast at vedtatte konsesjoner vil bety mer nedbygging av arealer enn byer, tettsteder og industriarealer til sammen i Norge. Det er altså voldsomme arealer vi snakker om. Jeg har fått høre om elendige konsekvensanalyser, om elendige biologiske undersøkelser, om for raske konklusjoner osv. – dette må ha tilflytt mange av representantene i salen – for ikke å snakke om elendige, hvis noen, klimabudsjett for utbyggingene. NRK har gjort en fantastisk jobb med å grave fram spørsmål rundt klimagassutslipp ved nedbygging og oppgraving av myr både når det gjelder samferdsel, og når det gjelder vindkraft. Det er trist å se at ikke den norske miljøforvaltningen står sterkere i utbyggingssaker. Med SVs ulike forsalg vil denne delen komme langt sterkere inn i prosessene, og det er altså på tide. Vi skulle jo ønske at flertallet her i salen i mye større grad lot miljømyndighetene i komme inn i bildet – på alle utbygginger. Og så til overkjøringen av kommuner og lokalbefolkning: Jeg har møtt folk med tårer i øynene rundt omkring. De har vært engasjert, de føler seg desperate, og de føler seg ikke hørt og ikke respektert overhodet. Dette har vært en stygg side av denne konsesjonsbehandlingen og utbyggingen som har foregått, og det er ikke en demokratisk stat verdig. Det må være mulig å ha to tanker i hodet samtidig. To FN-paneler som advarer oss, som kollega Haltbrekken nevnte, og Naturpanelet sier at feil arealforvaltning er hovedårsaken til tapet av natur- og artsmangfold. Det må nok være mange i vindkraftindustrien i dag som sitter igjen med følelsen: Oi, vi gikk kanskje for raskt fram. Konsesjonsbehandlingen har vært så dårlig at mange av utbyggingene har vært en bjørnetjeneste for tanken om fornybar kraft her i landet. Jeg tror det er mange som tenker over det i dag, jeg tror også mange av representantene her i salen skal gå inn i seg selv. Det kan jo hende at man angrer en del på tidligere standpunkter, at man ikke våknet tidligere.
Å vakne tidlegare, etterlyser representanten Nævra. No ryddar vi opp etter det regelverket som Ola Borten Moe og SV stod bak då dei sat i regjering. Det er jo greitt å feie for eiga dør før ein er for eplekjekk på andres vegner. Det fører meg for så vidt over til representanten Borchs innlegg heilt innleiingsvis i dag, for når ein har lite å fare med, aukar berre volumet. Det er ikkje ukjent at Senterpartiet brukar den taktikken, men igjen er det opprydding etter Senterpartiets regelverk frå sist dei faktisk styrte – ikkje berre viste avmakt – vi no i realiteten driv med. Vi behandlar også eit anna forslag i dag, nemleg det forslaget som ikkje reelt sett fekk verknad fordi Arbeidarpartiet og regjeringspartia ikkje gav moglegheit for å vedta utsett verknad på dei konsesjonane som var gjevne, til sakene var prøvde for domstolane. Det var eigentleg tidspunktet som vi kunne ha fått behandla ei sak på, og som hadde gjort at vi kunne dempa konfliktnivået i eksisterande og pågåande utbyggingar. Det valde Stortinget dessverre vekk. Men så er det på eit eller anna tidspunkt på tide at Stortinget også tek inn over seg kva ein i sum får. Når ein høyrer denne vindkraftdebatten isolert, høyrest det ut som dei fleste partia ikkje kjem til å meine at vi treng enormt mykje meir ny kraft. Men det meiner dei jo, alle som éin. Dei skal jo ha ein plass mellom 10 og 15 TWh berre for å byggje ut elektrifisering av norsk sokkel – hundrevis, om ikkje tusenvis av nye vindmølleprosjekt. For akkurat dei same partia som no prøver å gje inntrykk av at dei er mot utbygging av vindmøller, er mot utbygging av ny vasskraft, mot å sjå på den gamle verneplanen om det skal starte på nytt, mot å sjå på moglegheitene til reelt sett å skaffe den krafta dei treng. Dei er imot vatn, dei er imot vind, dei er imot kjernekraft. Dei sit igjen med at ein må importere kolkraft frå Europa om ein skal elektrifisere norsk sokkel, dersom ein skal ta på alvor det dei faktisk seier i denne debatten. Slik er det ikkje. Dei vedtaka vi gjer her, har faktisk verknad. Då hadde det vore naturleg om ein hadde vore einig om den heile konsekvensen av eigen politikk. Den har vi teke. Utbygging av vindkraft er ikkje berekraftig. Det har ikkje folkeleg støtte. Det er ikkje mogleg å fortsetje i det tempoet ein har hatt dei siste 10–15 åra. Konsekvensen av det er at vi må sjå på kva sektorar vi kan redusere energiforbruket vårt i. Utbygging og elektrifisering av sokkelen er openbert ein slik, og difor har Framstegspartiet teke konsekvensen av det. Det burde dei andre partia også gjort.
Det er ingenting galt med å endre mening så lenge det er i riktig retning, sa den tidligere britiske statsministeren Winston Churchill. Det kan kanskje stå som et apropos til flere av oss etter debatten så langt i dag. All produksjon av energi påvirker sine omgivelser, og i Norge har vi vært så heldig å kunne bygge ut energi som ikke har påvirket atmosfæren og klimaet med forurensing, nettopp fordi vi har store vassdragsressurser. Påvirkning fra dem har først og fremst handlet om areal, det visuelle og miljøet og livet i og ved disse vassdragene. Men det å omtale nedbygging av vassdrag som en utelukkende suksess vil likevel få mange til å se rødt. Konflikter har vært et stikkord gjennom hele historien. Striden om Alta-utbyggingen skaper f.eks. fortsatt sår og splid, nær 40 år etterpå. En betingelse for norsk kraftutbygging som har vært en suksess, er at lokalsamfunnene som må leve med utbyggingen innpå seg, har fått betalt gjennom et raust skattesystem. Ja, vi har til og med fått et eget ord for det – «kraftkommuner». Det har vært en viktig del av kontrakten mellom storsamfunnet og lokalsamfunnet at kraften skal eies nasjonalt, som en fellesskapsressurs, og at kompensasjon skal gis til dem som har inngrepet i sitt nærområde. De samme grunnleggende betingelsene har ikke vært til stede for vindkraften. Sammen med for lang tid fra konsesjonen ble gitt til driften ble igangsatt, har endringer av f.eks. arealbruk, visuelt utseende, høyde i prosjektet underveis og stadige utsettelser samt mangelfull lokal forankring og verdiskaping skapt en massiv storm mot prosjektene og denne formen for energi. Sist, men ikke minst har vurderingene og usikkerhetene knyttet til påvirkningen på sårbar natur og estetikken med vindmøller i en rå og utemmet norsk natur skapt dype konflikter og mistillit til hele energipolitikken. Senterpartiet mener at mangel på lokal innflytelse og påvirkning samt manglende forståelse for hvilke følelser som berøres når man etablerer vindparker på store areal i spektakulære naturområder, er årsaken til det dype og uoverstigelige konfliktnivået som nå er blitt knyttet til vindkraft over hele landet. Unntaket vindkraften i dag har fra normale planprosesser gir store utfordringer knyttet til folkestyret, tillit og legitimitet for beslutninger. Ja, det er riktig at Senterpartiet var med på å dreie politikken i den retningen, men vi har underveis lært. Vi har tatt lærdom av at lokalsamfunnene må være bedre representert. Kommunene har solid kompetanse og lang erfaring med å behandle kompliserte plan-, bygg- og arealsaker. Det er ingenting i veien for at kommunene kan gjøre dette. Senterpartiet er glad for at innstillingen går i den retning, men vi skulle gjerne gått lenger. Vi mener at lokalsamfunnene i denne typen saker bør ha en absolutt vetorett som er knyttet til konsesjon i forbindelse med et kommunestyrevedtak.
Eg trur det kunne ha vore oppklarande både for kommunane, for oss her i denne sal og for energibransjen generelt om Senterpartiet kunne oppklara eit par moment som kan verka noko forvirrande i innstillinga som ligg føre. Komiteens medlemar frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet meiner at unntak frå plan- og bygningsloven må vidareførast for store linjestrekk og vasskraftanlegg, slik at det er berre vindkraftanlegg som vert teke inn i plan- og bygningsloven. Dei står inne i eit slikt framlegg til vedtak. Samtidig står dei inne i eit anna framlegg der dei ber regjeringa koma tilbake til Stortinget, og der dei vil ha konsesjonspliktige energianlegg som ikkje lenger skal vera unnateke frå reguleringsplikta. Dette inkluderer òg vasskraft og linjenett. Kraftleidningar er ein vital del av det norske kraftsystemet og heilt avgjerande for forsyningssikkerheit. Det rører ved mange kommunar og går over fleire kommunar. Det same gjeld òg for vasskraft, og sånn sett kan det vera krevjande at dette vert teke inn i plan- og bygningsloven og skal vurderast av den enkelte kommune. Det er store anlegg. Dersom eit sånt vedtak skulle gått gjennom, ville det føra til at store delar av Distrikts-Noreg som ventar på å få på plass overføringskapasitet, vil mista potensielle moglege industriarbeidsplassar fordi ein ikkje får ført fram nødvendig infrastruktur så effektivt som ein gjer i dag. Eg trur det kunne vore hensiktsmessig med ei oppklaring frå Senterpartiet her.
Det er flere debatter i debatten her, og jeg hører Arbeiderpartiets representant Ruth Grung invitere til en debatt om framtidas fornybarforsyning. Nå har vind bidratt til en del av den, det er blitt bygd ut, og som statsråd Tina Bru sier, kommer 10 pst. av kraftforsyningen fra vind. Vi produserer i Norge i dag 150 TWh ren fornybar og er absolutt størst i hele Europa. Vi greier vi ikke å bruke alt, og det er per i dag ikke noe akutt behov for ny fornybar de neste ti åra. I tillegg kommer det en digitalisering veltende inn over oss, og som vi må bruke mye tid på i Norge nå. Vi er veldig langt framme, vi er kanskje det mest digitaliserte landet i Europa når det kommer til å bruke den energien vi allerede har, mer fornuftig. Når det gjelder den planen som en etterlyser, ser jeg ikke det store behovet for å ha en samlet plan nå, for dette må gjøres på mange områder, og særlig det med digitalisering er en stor mulighet for Norge. Det at vi kan lagre strøm i bilbatteriene, i elbilene, blir det neste store, men også at vi kan ha batteri i garasjen i tillegg til det vi har i bilen. Så etterlyser representanten Grung fra Arbeiderpartiets side hvorfor Venstre ikke er med på mer. Regjeringspartiene forhandlet inn sju forslag sammen med Fremskrittspartiet. De har alle andre gått inn i, så vi gjorde en betydelig jobb før de andre kom inn, og den var viktig, bl.a. det å gi kommunene makt fra starten av og ikke til slutt i prosessen. De hadde egentlig ikke så stor makt. Den debatten som Senterpartiet etterlyser her, om en vetorett, den faller jo med det nye regimet. Den makta får en fra start, og konsesjonssaker kan avslås mye raskere med det nye regimet enn med dagens. Så den vetoretten vil kommunene i praksis få nå med det nye regimet. Det ligger også inne en klima- og naturkalkulator som Skottland har utviklet. Norge er på tur, den er omtalt i meldinga, vi må gjøre en større jobb med det. Regjeringa skal også gjøre en jobb med å sette en pris på natur på et eller annet vis. Det blir en stor debatt framover, og det er en del av denne debatten. Ja, representanten Nævra, vi har vært ute og sett på vindkraftanlegg, der jeg har lurt på om jeg er i en flyhangar eller om jeg er i et vindkraftverk. Når det gjelder kontroll og tilsyn med de som skal kartlegge og finne rødlistearter f.eks., skal Fylkesmannen inn og i større grad kontrollere de aktørene. Samiske interesser er strammet opp, de har vi en spesiell plikt til å ivareta bedre, og også oppryddingen etter at konsesjonen går ut etter 25 år. Så de regionale aktørene er i mye større grad med enn de har vært tidligere.
Jeg har lyst til å slutte meg til alle dem som i innleggene har påpekt at dette har vært både en god prosess og en god debatt. Og det mener jeg vi skal være glad for. Det foretas nå en helt nødvendig kursjustering i tråd med innspill og engasjement som vi har sett der ute. Det legges betydelig mer vekt på natur. Det legges betydelig mer vekt på lokal involvering. Det strammes inn på konsesjonspolitikken i forhold til både tiden som kan gå fra konsesjon blir gitt til utbygging skjer, og hvor store avvik man kan tillate. Denne kursjusteringen er riktig og fornuftig, og det er klokt å lære underveis. Jeg har også lyst til å understreke at det vi får til her nå, og den ganske brede enigheten som tross alt er, med noen nyanser, markerer seg som en ganske skarp forskjell fra mye av den debatten vi møter der ute, der det har vært mange som har engasjert seg på en slik måte at man enten må være helt for eller helt mot, og hvor det ikke finnes andre standpunkter, alle standpunkter må vendes i samme retning. Det er slik med denne saken, som med mange saker, at det ikke alltid egner seg så godt, for vi skal og må gjøre avveininger. All fornybar kraft krever plass, som det er blitt sagt – vannkraft krever plass, solcelle krever plass, vindkraft krever plass. Vi kommer til å trenge mer fornybar kraft, det er derfor Arbeiderpartiet er opptatt av at vi ønsker en god debatt om framtidige kraftbehov på sikt i Norge. Vi skal drive nye ting med strøm, vi skal nyindustrialisere Norge med ren kraft, og vi skal erstatte en stor fossilandel som vi faktisk også har i vårt eget land. Da trenger vi en debatt som tar hensyn til alle disse faktorene samtidig, og det er det å få til egnede avveininger som er viktig. Det mener jeg vi i stor grad har klart i denne prosessen, og at de fleste av oss har klart å avstå fra fristelsen til å henge seg på de litt forenklede resonnementene som av og til har fått prege debatten der ute. Det er ingenting galt med det sterke engasjementet, men når man – her er jeg faktisk enig med statsråden, og har lyst til å si det – vender sin aggresjon mot det man ser som feilslått politikk, som utmerket godt kan være feilslått, mot lojale byråkrater i embetsverket, mot lokale folkevalgte, mot anleggsarbeidere eller kommunestyrerepresentanter omtrent som om de skulle representere fanden selv, så er det noe alvorlig på gang, og jeg oppfordrer alle som engasjerer seg i denne debatten, til å reflektere litt rundt hvordan den tonen har blitt til i debatten. Derfor er jeg glad for at det er såpass mange her som innser at vi skal ta hensyn både til lokal medvirkning, til klima – men også til natur – og en forståelse av hvor Norge skal på lengre sikt. Norge er et land som er blitt bygd på ren energi, og det må vi også gjøre i framtiden. Vindkraft kommer til å være en del av det, men da må vi vite hvordan vi forvalter den på den klokest mulige måten.
På en dag som i dag kan det være verdt å se litt tilbake i historien også og se litt på norsk miljøhistorie. Norsk miljøhistorie har i alle de år vært preget av konflikter rundt energiutbygging. Det var bekymringene for våre vakre fossefall rundt begynnelsen av 1900-tallet som førte til dannelsen av det som i dag er Naturvernforbundet. Utover 1960- og 1970-tallet var striden rundt vannkraftutbyggingene i Norge stor, både Mardøla, hvor vi fikk de første sivil ulydighet-aksjonene for norsk natur for 50 år siden, i 1970, og kampen mot utbyggingen av Alta–Kautokeinovassdraget, som toppet seg i 1981. Det har også vært strid om utbygging av atomkraft, om gasskraft og nå vindkraft. Alle disse kampene har ført til store forbedringer for miljøet i Norge. Det er en grunn til at vi ikke har noe atomkraftverk i Norge – det var den store folkelige motstanden mot det på slutten av 1970-tallet. Det er en grunn til at vi har vernet nesten 400 vassdrag mot kraftutbygging – det er det sterke engasjementet rundt utbyggingen av vassdrag. Og det er en grunn til at gasskraftverket som var planlagt og som ble reist på Kårstø i Rogaland, nå er demontert – fordi man ikke så noe bruk for det. Alle disse miljøkampene har ført til viktige endringer, og det kommer også denne saken til å føre til. Vi skulle ha ønsket i dag fra SVs side at vi fikk slått et sterkere vern rundt naturen. Vi skulle ønsket at naturens stemme skulle bli bedre hørt framover, gjennom at vi kunne få en endring i lovverket som gjorde at de som ønsker større utbygginger i norsk natur, også må søke miljømyndighetene om en slik tillatelse. Det forslaget får dessverre ikke flertall i dag, men jeg har tro på at et slikt forslag vil kunne få flertall i framtiden, som et resultat av den kampen mange står i akkurat nå.
I stortingsmeldinga føreslår regjeringa at det skal leggjast meir vekt på natur og naturverdiar, og det som ligg inne som forslag, er ei rekkje innskjerpande krav for dei som vurderer å etablere vindkraft på land. At kommunane tidleg i prosessen kan seie nei til å etablere vindkraft, er både riktig og viktig. Høgre har lenge vore tydeleg på at det skal vere eit lokalt kommunalt ønske dersom det skal etablerast vindmøller i eigen kommune. Dette blei òg påpeikt av mine kollegaer ved førre behandling av endringane i plan- og bygningsloven. Dei endringane som blei gjort i 2008, under Senterpartiet og Arbeidarpartiet si regjering, medførte at plan- og bygningsloven ikkje lenger skulle vere førande for prosessane rundt vindkraft. Vår regjering har vore særs restriktiv med å nytte statleg plan eller på annan måte setje lokale ønske og kommunale vedtak til side. Det er bra. Ved framtidig konsesjonstildeling er det viktig at ein ser til at ein har ei god regional planlegging til grunn. Det har vore heilt nødvendig å rydde opp i konsesjonsprosessen når det gjeld vindkraft, og regjeringa hadde òg som utgangspunkt å få konfliktnivået ned og rydde opp. Det dei har fått til no, er bra. Det er viktig at vi vidare framover får eit stort engasjement rundt fornybar i ein totalitet. Det viser debatten både lokalt og sentralt at vi no kan ha gode moglegheiter for.
Motstanden mot vindkraft på land er stor og økende svært mange plasser i Norge. Det er fullt forståelig. Folk har opplevd å bli overkjørt – en er ikke blitt lyttet til. En opplever nedbygd natur, og det uten at en får noen vesentlig kompensasjon tilbake, men tvert imot ser at strømprisen øker fordi strømmen skal sendes ut av landet i form av stadig nye eksportkabler. Jeg registrerer at det regjeringspartiene og Fremskrittspartiet er mest opptatt av å snakke om, ikke er snøen som falt i fjor, og heller ikke snøen som falt i forfjor, men snøen som falt for 10–15 år siden. Men vi må jo diskutere den aktuelle virkeligheten som folk står oppe i, og det er under dagens flertall – bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet – at den massive motstanden mot vindkraft har bredt seg rundt i Norge. Det er grunn til bekymring når statsråden i replikkveksling bekrefter at lokalsamfunn rundt i Norge fortsatt kan bli overkjørt i vindkraftsaker. Det ligger ikke noe veto for lokalsamfunnene inne her. Enda mer bekymringsfullt er det når regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ikke ønsker å være med på Senterpartiets forslag om at lokalsamfunnene og interesseorganisasjonene skal få informasjon om mulige utbyggingsprosjekter i en tidlig fase. På toppen av det vil altså ikke regjeringspartiene og Fremskrittspartiet i innstillingen være med på en ny hjemmel i energiloven der det skal stå: «Konsesjon kan bare gis hvis fordelen ved tiltaket klart overstiger skader og ulemper for allmenne og private interesser som blir berørt.» Det er nettopp dette en må ta lærdom av. Hvis en skal få oppslutning om utbygging av ny energi i Norge, må en sørge for å ha med seg lokalsamfunnene på laget. En må sørge for å gi lokalsamfunnene vetorett, og en må sørge for å veie hensynene til både private interesser og felles interesser på en slik måte som foreslått fra bl.a. Senterpartiets side i innstillingen. Dessverre er jeg redd for, selv om en del ting går i riktig retning – det har vært et massivt påtrykk utenfra som bidrar til at politikken går noe i riktig retning – at det fortsatt vil kunne bli store konflikter knyttet til vindkraftutbygging i Norge, fordi en ikke er villig til å rydde ordentlig opp.
Jeg må dessverre svare komitélederen. Det er helt rett som han sier, at i meldingen står det at vi ikke trenger ny kraft i løpet av de neste ti årene. Men også her skjer endringene raskt. Det fins en verden utenfor Oslo-området. Vestland, som produserer 25 pst. av den fornybare kraften, mangler faktisk energi til å etablere ny virksomhet. Statnett har sagt nei til samtlige nye industriprosjekter og bedriftsetableringer det siste året fordi de mangler overføringskapasitet. Det tar fem–ti år å bygge ut, og da hadde det kanskje vært mer fornuftig å få installert noen industrivindmøller på Mongstad industribase når man nå legger ned gassverket, enn å stoppe all regional utvikling i bergensområdet. Det samme tror jeg er tilfellet på Haugalandet, deler av Nordland osv. En slik gjennomgang og presentasjon av en totalutfordring av sammenhengen mellom energibehov for næring og klima, på både nasjonalt og regionalt nivå, tror Arbeiderpartiet er helt nødvendig. Så fikk vi en liten visitt fordi vi har gått inn i regjeringspartienes forslag. Det er helt rett. Arbeiderpartiet er et raust styringsparti, og for å sikre bred forankring og forutsigbarhet gjør vi slikt.
Representanten Gjelsvik var opptatt av å snakke om at den massive motstanden mot vindkraft har skjedd på vår vakt. Det er helt riktig, men det har vi også tatt konsekvensen av. Igjen: Det er derfor vi er her i dag og diskuterer en stortingsmelding som denne regjeringen har lagt frem om å stramme inn dette systemet. Men den massive motstanden er jo ikke et resultat av denne regjeringens politikk. Den er et resultat av Senterpartiets politikk og den politikken Senterpartiet førte da de hadde olje- og energiministeren under den rød-grønne regjeringen. Bare for å friske opp minnet litt kan det være verdt å minne om at i 2009, da daværende olje- og energiminister Terje Riis-Johansen ga konsesjon til å bygge et av de mest kontroversielle vindkraftprosjektene vi nå har, Haram vindkraftverk, sa han at dette «er et viktig steg i satsingen på fornybar energi.» Han pekte på at vindforholdene på øya var gode, og at anlegget var et viktig bidrag for å øke forsyningssikkerheten i Norge. Også til et annet veldig kontroversielt prosjekt, Tysvær, ble det delt ut konsesjon av Terje Riis-Johansen, i 2008. Begrunnelsen var at han var «svært opptatt av å få fart på utbyggingen av fornybar energi». Vi har snakket mye debatten i dag i om at det er lov å skifte mening. Selvfølgelig er det lov å skifte mening. Det er det flere i denne salen som har gjort – nesten alle i denne salen, vil jeg påstå, har skiftet mening. Det som er problemet, er så glatt å overse og ikke ha villighet til å ta konsekvensene av det man har ment før, for også å forsone i en debatt som har blitt svært hard og veldig krevende. Så snakkes det mye om betydningen av kommunalt veto. Senest i fjor var det nesten ingen partier som ønsket kommunalt veto. Jeg har sittet og sett på opptaket fra Zero-debatten i fjor, og da tror jeg nesten samtlige av partiene som var med i den debatten, sa at nei, vi trenger ikke kommunalt veto. Men nå får kommunene i praksis kommunalt veto. Men hvilket problem er det det egentlig løser? Ikke i noen av de mest kontroversielle sakene har kommunene blitt overkjørt, verken med statlig plan eller at man har pushet gjennom en konsesjon mot kommunenes vilje. I stort sett alle sakene, kanskje med unntak av en eneste sak i hele Norge, har det vært kommunal oppslutning rundt konsesjonen. Og det er jo ikke så rart, for det var en villet politikk. Det var sterke politiske signaler ikke minst fra dette hus og fra regjeringen på det tidspunktet om at vi ønsket mer utbygging av fornybar energi, ikke minst vindkraft. Senterpartiet fikk innført de grønne sertifikatene, et samarbeid med Sverige, som i starten bare førte til at norske strømkunder betalte penger for å bygge vindkraft i Sverige. Og så endret vår regjering for noen år siden avskrivningsreglene på vindkraft for å få mer utbygging i Norge. Og det fikk vi. Igjen: Vi bærer et felles ansvar. Debatten har blitt veldig hard. Vi må gjøre noe med det. Og det gjør vi nå sammen på politikken, for tross alt er det ganske stor enighet om de politiske linjene her i dag – det er bra. Nå er vi et stykke på vei for å få bedre debatt og bedre tone. Men nå må også ordskiftet følge etter. Vi må sammen ta ansvar for hvorfor vi havnet her, og peke ut veien fremover.
La meg også først få lov til å takke for det gode samarbeidet vi har hatt i komiteen om denne saken. De ulike partiene står faktisk sammen om mange merknader, men når man hører debatten, virker det som det er stor konflikt på dette området. Sannheten er jo at den avtalen som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har inngått med Fremskrittspartiet, anses for å være en drømmeavtale for de andre partiene. Det er jo det vi hører i denne debatten. Det er borgerlig side som har ledet an i dette. Og hvordan begynte det? Det begynte med at statsråd Tina Bru leverte en melding til dette huset som ryddet opp i konsesjonssystemet. Det eneste vi hørte fra venstresiden, var leserinnlegg og utspill. Konkret politikk var det derimot svært vanskelig å få tak på. Og det er jo det som er vanlig. Det er umulig å finne ut hva Arbeiderpartiet mener, omtrent helt til vi skal sitte og votere i stortingssalen. Med denne meldingen ryddes det opp i konsesjonssystemet, lokaldemokratiet styrkes, og en styrking av lokaldemokratiet er også hovedpunktet i den gode avtalen vi nå har med Fremskrittspartiet. Representanten Grung var oppe her og nevnte regionale prosesser og at regjeringspartiene liksom er imot det. Da må man jo spørre: Har representanten Grung åpnet meldingen, eller har den støvet ned under alvorlige rapporter om Arbeiderpartiets utvikling på meningsmålingene? Regionale prosesser er et av hovedpunktene i den stortingsmeldingen som Tina Bru leverte til Stortinget. Så til representanten Sigbjørn Gjelsvik: Jeg har lyst til å minne om at da Statkraft i 2015 la vekk planene for investering på Fosen i Trøndelag, gikk Marit Arnstad ut og sa at det var uholdbart om Statkraft heller ville investere i utlandet enn å bygge vindkraft i Norge. Og det er bare noen få år siden. Sosialistisk Venstreparti, som har vært høye og mørke på talerstolen i dag, var redde for at toget hadde gått for vindkraftsatsing i Norge. Denne debatten har endret seg – ja, på kort tid – men det er altså det borgerlige flertallet, og regjeringspartiene, som har tatt konsekvensen av det og gjennomfører og foreslår ny politikk.
Representanten Lars Haltbrekken har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det er en stemmeforklaring. SV kommer til å stemme imot forslag nr. 34, fra Rødt, og det begrunnes med at det også setter en stopper for mindre vindkraftanlegg, både av typen gårdsmøller og også i industrialiserte områder. Så det forslaget kommer vi til å stemme imot.
Det er registrert. Representanten Ketil Kjenseth har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Den innstrammingen vi nå gjør i konsesjonsregelverket for framtida, fristen som vi har satt til 31. desember for de gitte konsesjonene, sammen med at de grønne sertifikatene går ut i 2021, og at vi reverserer avskrivningsregelverket, som også ligger i avtalen med Fremskrittspartiet, gjør at det nå vil bli en lengre periode der det faktisk ikke blir gitt konsesjoner for ny vindkraftutbygging i Norge. Og de som kommer, kommer til å bli veldig bra for grønn industri. Det blir mindre tap av natur, og vi vil ha en klimadimensjon, som er viktig. Så må jeg avlegge representanten Moxnes fra Rødt en liten visitt, for jeg er helt enig når statsråden karakteriserer det som populistisk med en gransking. Hadde Rødt – og SV – virkelig ment at en skulle stoppe noen konsesjoner, burde de lagt inn[[presidenten klubber]] en milliard i statsbudsjettforslagene sine for 2021. Det har ingen[[presidenten klubber igjen]] av de partiene gjort, og da mener de ikke alvor.
Tiden er ute.
Det er bra med litt temperatur og litt debatt i stortingssalen, og da er det vel rett å svare på påstandene fra representanten Stefan Heggelund. Det er kanskje fordi jeg snakker bergensk, men jeg tror vi var veldig tydelige etter gruppemøtene i Arbeiderpartiet, at Arbeiderpartiet var tidlig ute med å si at vi ville legge plan- og bygningsloven til grunn. Og da var det også flertall i Stortinget, for vi har deltatt i en rekke debatter, og vi har også fått med oss – tydelig – at Fremskrittspartiet var av samme oppfatning. Og når det gjelder det regionale: Hvis han leser innstillingen, ser han at Arbeiderpartiet synes det er veldig bra med det regionale. Men der er det NVE og Fylkesmannen som har hovedrollen, mens vi mener at det folkevalgte nivået som fylkeskommunen representerer, burde hatt en større rolle i det selskapet for å sikre regional forankring.
Man får jo lyst til å fortsette debatten etter å ha hørt de siste innleggene, men jeg skal komme med en liten stemmeforklaring fra Senterpartiet. Vi vil subsidiært støtte VI og VII. Vi vil også støtte forslag nr. 5 i innstillingen, et forslag fra Arbeiderpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne. I tillegg vil vi støtte noen av forslagene fra Rødt. Det er flere av forslagene fra Rødt som er gode, men vi mener at våre egne forslag og merknader i innstillingen er bedre. Men vi vil støtte forslagene nr. 37, 39, 40 og 47.
Det er registrert. Flere har ikke bedt ordet til sakene nr. 6 og 7.
Presidenten vil opplyse om at forslag nr. 5, fra Rødt, er innlevert innen fristen, men ble publisert sent på grunn av tekniske problemer. Etter ønske fra kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten ordne debatten på følgende måte: 3 minutter til hver partigruppe og 3 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter.
Vi behandler et representantforslag fra Rødt om rettslige konsekvenser ved lov-, regel- og kontraktsbrudd, og Rødt fremmer tre forslag i dokumentet. Komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Høyre, Senterpartiet, SV og Kristelig Folkeparti, peker på viktigheten av at offentlige midler skal brukes til fellesskapets beste, og flertallet peker på viktigheten av at når det offentlige legger til rette for og helt eller delvis bruker offentlige ressurser på bygg eller annen infrastruktur, må det også komme det offentlige til gode. Det samme flertallet understreker at det i dag er konsekvenser ved kontraktsbrudd, f.eks. i form av stopp i statlig støtte, krav om tilbakebetaling osv. Dette flertallet viser også til at det i dagens lovverk er mulighet for å politianmelde forhold man mener er straffbare, og få dette etterforsket og eventuelt brakt inn for rettslig behandling. Et annet flertall – Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – viser for øvrig til brev fra næringsminister Iselin Nybø, hvor det bl.a. framgår følgende: «Flere kommuner solgte eiendommer til lavere priser enn markedspris som ledd i å nå målet om full barnehagedekning. Enkelte kommuner satt forkjøpsrett ved videresalg av eiendommen som betingelse for salget. Det ligger innenfor kommunens styringsrett å beslutte om det skal stilles slike betingelser i eiendomsoverdragelser.» De samme partiene viser videre til svar fra næringsministeren, hvor det også framgår følgende: «Jeg kan for øvrig orientere om at Kunnskapsdepartementet blant annet har sendt på høring et forslag til regulering om meldeplikt ved salg og andre restruktureringer av virksomhet som driver godkjent barnehagedrift. En slik bestemmelse vil gi barnehagen plikt til å varsle tilsynsmyndigheten og kommunen ved salg og andre betydelige restruktureringer av virksomheten sin. Hensikten er å gi tilsynsmyndigheten og kommunen bedre kontroll med de private barnehagene. Det vil også gi tilsynsmyndigheten bedre mulighet til å undersøke slike omstruktureringer nærmere dersom det er forhold som gir grunnlag for dette.» Så har Arbeiderpartiet, sammen med Senterpartiet og SV, tre forslag i saken, og de tas herved opp. Jeg skal også gjøre oppmerksom på at Arbeiderpartiet vil stemme for forslag nr. 4.
Da har representanten Stein Erik Lauvås tatt opp de forslagene han refererte til.
Mine barn er voksne nå, men jeg er overbevist om at den beste investeringen vi gjorde i vår familie da de var små, var å bli med i en foreldregruppe i nabolaget vårt som etablerte og bygde en barnehage i nærmiljøet. Det ga oss et godt, trygt barnehagetilbud og et godt nettverk blant foreldrene i nabolaget. I ettertid har barnehagen vi bygde, sikret hundrevis av barn et tilsvarende tilbud i de nesten 30 årene som har gått etterpå, og både pris og kvalitet har vært fullt ut konkurransedyktig med det kommunale tilbudet. Den friheten vi hadde til å bygge og drive barnehage, var gull verdt for oss – ikke i økonomi, men i trygghet for våre barn og de relasjonene vi etablerte i nærmiljøet vi ble en del av. Og det er muligheter vi skal hegne om. Men private aktører skal være et tilskudd og et virkemiddel som sammen med de offentlige aktørene skal sikre velferdstjenestene samfunnet etterspør og er avhengig av. De skal også bidra til at vi får mest mulig velferd for hver krone brukt. Det er vi enig i. I Høyre er vi opptatt av at både etablering, drift, investeringer og eiendomserverv eller -salg til enhver tid selvsagt skal følge gjeldende lovverk, og det påligger det offentlige et stort ansvar i å følge opp og påse at de kontraktene som inngås med private aktører, er holdbare og solide, og at de følges lojalt opp av tilbyderen. Jeg er ikke så glad i bruken av ordet «velferdsprofitører». Det har nærmest stemplet hele den private delen av velferdstjenesteleverandørene våre, og det blir feil. Men jeg er enig i at det offentliges tilsyn med den private delen av velferdstjenesten må være både tilstrekkelig og god. Sektorlovgivningen som regulerer sanksjonene mellom tilbyder og kommune, må fungere, og lovbrudd skal selvsagt følges opp. Det må til for at systemet skal virke, og for at vi alle skal ha tiltro til det. Jeg er glad for det offentlige utvalget som ble nedsatt, og som nå har kartlagt pengestrømmene i offentlig finansierte velferdstjenester. De la fram sin rapport i dag. Vi må sikre at tjenestene som tilbys, både holder kvalitet og bidrar til en samfunnsøkonomisk ressursbruk. Derfor ser jeg fram til å gå grundig igjennom rapporten. Jeg gjør regning med at den vil bidra til å gi oss et grunnlag for å vurdere om – og hvor i så fall – det er behov for nødvendige endringer i tiltakene knyttet til oppfølgingen av de offentlig finansierte velferdstjenestene i de ulike sektorene. Så får vi trekke flere konklusjoner etter hvert.
La meg først understreke at Senterpartiet støtter opp under den ideelle sektor, og mener at små og enkeltstående private barnehager og ikke-kommersielle og ideelt drevne barnehager er et gode og et viktig supplement til det offentlige tjenestetilbudet. Jeg vil understreke at det likevel er behov for å ha en bedre regulering og ikke minst forvaltning av barnehagesektoren, for å sikre omfang, kvalitet og ikke minst at de offentlige tilskuddene skal komme ungene våre til gode. Samtidig er det viktig at man har forutsigbare rammebetingelser. Barnehagesektoren har utviklet seg mye de senere årene, og det har medført noen utfordringer som dagens regelverk ikke har tatt høyde for. Det er satt i gang et arbeid, bl.a. fra regjeringens side, som skal se på en rekke av disse forholdene, og velferdstjenesteutvalget la nylig fram sine tilrådninger. Det var for øvrig i dag. Videre er det sånn at forslaget tar opp i seg en rekke ulike forhold som har som formål å regulere barnehagesektoren. Noen av dem går veldig langt, og noen går ikke riktig så langt. Jeg tror vi kommer til å få mulighet til å debattere dette på bakgrunn av utvalgets rapport og tilrådninger i flere runder framover. Det er viktig å si at jeg tror at de ideelles ønske er at fortjenesten ikke nødvendigvis skal være for høy, men at man har ordnede forhold for dem som yter en tjeneste som det offentlige har etterspurt. Det finnes i dag en rekke regelverk som gir kommunene, og for så vidt også fylkeskommunene, adgang til å regulere forhold når man selger tomter og inngår kontrakter. De forholdene reguleres i annen lovgivning enn barnehageloven, men det betyr ikke at kommunene ikke må være oppmerksomme på det. Senterpartiet mener at kommunene på generelt grunnlag bør vurdere f.eks. å tinglyse heftelser når man selger eiendom som skal gå til ulike formål, også barnehagedrift. La meg til slutt si at Senterpartiet og SV har fremmet et forslag som viser til bl.a. hvordan tilmålingen av tilskuddene til de private barnehagene blir utregnet. Det har vi gjort med bakgrunn i de tilbakemeldingene som har kommet fra hele landet, som viser at endringene som regjeringen foreslo i 2015, iallfall har noe strukturelt innhold i seg som kan medføre at kommunene sitter igjen med de mest tungdrevne barnehagene, de barnehagene som har særlig ressurskrevende unger, og som trenger en ekstra innsats. Det skal vi yte, men det er nødvendig at man har en balansert tilnærming. Med det tar jeg opp det forslaget som Senterpartiet er en del av.
Representanten Willfred Nordlund har tatt opp det forslaget han refererte til.
Først vil jeg takke forslagsstilleren for et viktig forslag. Representanten Norunn Benestad var oppe og snakket om hvordan det var før, og det husker jeg godt også, og jeg har jobbet i barnehage i mange år. Det var mange små foreldredrevne og ideelle barnehager, og det var jo fordi kommunene ikke tok ansvar og bygde ut barnehager før SV fikk på plass barnehageforliket i Stortinget. Men etter det har det skjedd store forandringer. Det er ikke disse små, foreldredrevne, ideelle barnehagene som er flertallet nå; de er et bitte lite mindretall. Det som har kommet inn, er de store internasjonale konsernene som er rene investerings- og eiendomsselskaper, så her er det en forståelse av virkeligheten som jeg synes regjeringen mangler. Det som kanskje skiller høyresida og venstresida i norsk politikk, er at på venstresida vet vi at det lønner seg å eie, at det gir trygghet. Derfor mener vi at vi skal eie tomter sammen i kommunene, og at det er dumt å selge unna tomter og arbeidsplasser som vi eier. Det er dumt å selge unna eiendom, for det er lønnsomt, og det vet jo investorene. Hvordan skal man tjene seg rik på barnehager? Svaret er eiendom. Det har det vært: billige og gratis tomter, trygg, offentlig finansiering, høy husleie og mange ulike selskapskonstruksjoner der man ikke tar ut utbytte, men ulike typer konsernbidrag. Til slutt er det salg – til internasjonale finansfond. Ja, jeg hører det er noen som ikke liker ordet «velferdsprofitører», men det er dette det handler om, og det er noen som forsøker å klistre det på at noen mener det handler om ideelle eller foreldredrevne barnehager. Det er rett og slett usant. Det vi snakker om, er disse store selskapene. Derfor er det viktig å få både kommunesektoren og offentlig sektor til å forstå at det å eie er lurt. Ikke selg, bygg sjøl, driv det sjøl! Og når noen har tilegnet seg eiendom og fått det billig fra det offentlige, må man sikre seg retten til å kjøpe tilbake, og til en lavere pris, og man må få på plass regelverk som er lik det vi i dag har for privatskolene. Det er helt umulig å forstå hvorfor det skal være ett regelverk for private skoler og utbytte og ett regelverk for barnehager. Det er helt urimelig, for det er akkurat det samme, og det er de samme skattepengene. Jeg er en veldig glad skattebetaler, men jeg blir ganske illsint hvis mine skattepenger blir brukt til dette. Skattepengene som vi betaler inn til barnehager, skal gå til barnehager. Det vi betaler inn til helse og omsorg, skal gå til helse og omsorg, og det er det vår plikt å sørge for.
Hvis noen trodde at presidenten drev og nikket fordi hun tok stilling til Karin Andersens innlegg, var det ikke det. Hun nikket anerkjennende til at Bjørnar Moxnes tok på seg jakke.
I dag fikk vi altså rapporten fra velferdstjenesteutvalget. Statsråd Nybø hevder rapporten viser at det ikke finnes såkalt superprofitt i velferden, men det er jo feil. Utvalget sier det motsatte: De kan ikke utelukke superprofitt i velferden. Enten er det noe galt med Nybøs leseferdigheter, eller så er det en politisk motivert vranglesing av rapporten. Det får vi kanskje svar på i replikkrunden etterpå. Vi ønsker og mener at offentlig finansiert velferd skal være til for å tjene befolkningen, ikke for at vi skal la noen velferdsprofitører få tjene penger. Vi vet at milliardoverskudd i kommersielle selskaper er milliardunderskudd av penger som skulle gått til velferden. Det gjelder enten en kaller det superprofitt eller ikke. Utvalget skriver dessuten om «skjulte verdioverføringer[[…]] gjennom overprising av vederlag for varer og tjenester som selges fra en eier, eller et annet konsernselskap, til selskapet», bl.a. «ved leie av lokaler fra eget eiendomsselskap», og at det kan være «vanskelig å hindre skjult verdioverføring». Rødt jobber for at selskaper med kommersielle formål ikke skal drive velferdstjenester, men så lenge de finnes der, må brudd på lover, regler og kontrakter møtes med langt tydeligere sanksjoner enn i dag. Hvis en person mottar Nav-støtte på rundt 100 000 kr uten å ha krav på det, vil vedkommende kunne bli straffet med bøter og fengsel. Brudd på EUs nye personvernforordning, GDPR, kan gi bøter på opptil 4 pst. av omsetningen for selskapet, men urettmessig uthenting av penger fra velferden har ofte ingen andre konsekvenser enn å måtte betale tilbake det man har svindlet til seg fra fellesskapet. Kanskje mister man en kontrakt. Vi så det med selskapet Akademiet, som altså svindlet til seg penger som skulle gått til elevenes beste. Konsekvensen: Betal tilbake det du har stjålet. Ingenting annet. De mistet ikke statsstøtten, de får drive videre. Det samme har vi sett når Norlandia har omgått kommunenes forkjøpsrett til eiendommer, barnehager, som de skulle latt kommunene få en sjanse til å kjøpe tilbake, som de i sin tid fikk gratis eller sterkt subsidiert av fellesskapet. Når de svindler seg rundt lover og regler, får det ingen konsekvenser for milliardærene som eier selskapet. Enkelte partier er såkalt «tough on crime», men aldri mot velferdsprofitørene. Nå trengs det treffsikre og effektive sanksjoner for brudd på lov- og kontraktsforhold med det offentlige med fellesskapets felles skattepenger.
Etter barnehageforliket i 2003 måtte kommunene bygge opp vesentlig større kapasitet for å kunne tilby barnehageplasser til alle som hadde rett på plass. Enkelte kommuner valgte å selge tomter til lavere pris enn det som var markedspris, for å gi insentiver til private for å bygge barnehager. Det har vært et effektivt virkemiddel. Barnehagesektoren er i dag tilnærmet fullt utbygd i store deler av landet. Kommunen bestemmer hvilke avtaler en ønsker å inngå, og hvilke vilkår en ønsker å stille, f.eks. forkjøpsrett, som representanten foreslår skal bli lovpålagt. Regjeringen er opptatt av å legge til rette for at kommunene har gode rammer for å utføre sine oppgaver, men det må også være rom for det kommunale selvstyret. Regjeringen er opptatt av å ha et tydelig og godt regelverk som sikrer at offentlige tilskudd og foreldrebetaling kommer ungene i barnehagen til gode. Barnehageloven stiller bl.a. krav om at handel med nærstående skal skje til markedsmessige vilkår. Det betyr at ved husleieavtaler inngått mellom parter som har et interessefellesskap, må partene kunne dokumentere at husleien er fastsatt på markedsmessige vilkår. Det hindrer at det skal tas ut uforholdsmessig høye gevinster. Regjeringen følger også opp høringsforslag om meldeplikt ved salg, nedleggelser og andre omstruktureringer i private barnehager. Det vil gi kommuner og tilsynsmyndigheter bedre kontroll og mulighet til å følge med på endringer i sektoren, og at de skjer i tråd med kravene. De mest vanlige sanksjonene i regelverket for velferdstjenester er pålegg om retting eller tidsbegrenset eller varig stengning på visse vilkår. Sånne sanksjoner er det også vanlig å fastsette i kontrakt. Det kan også avtales bøter ved kontraktsbrudd. Brudd følges ofte opp gjennom dialog med den private aktøren, selv med hjemmel for andre sanksjoner, fordi det kan være mer effektivt for å få til endringer. Det påvirker dessuten brukerne i mindre grad enn om et sykehjem eller en barnehage skulle bli stengt. Avslutningsvis vil jeg si, som flere representanter har vært inne på, at i dag har rapporten fra velferdstjenesteutvalget blitt lagt fram. Utvalget har behandlet flere av de spørsmålene som er oppe til diskusjon i dag. De foreslår bl.a. å endre finansieringssystemet for barnehager og gi mer fleksibilitet for kommunene enn det de har i dag. Jeg vil sende rapporten på høring, og jeg ser fram til både de høringssvarene vi vil motta, og den debatten som kommer i etterkant.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden var inne på at hun skulle sende ut velferdstjenesteutvalgets forslag på høring, men i brevet til komiteen opplyses det også om at Kunnskapsdepartementet bl.a. har sendt på høring et forslag til regulering om meldeplikt ved salg og andre restruktureringer av virksomhet som driver godkjent barnehagedrift, f.eks. Mitt enkle spørsmål er: Når kan Stortinget forvente å få disse sakene til behandling? Kan vi få dem før sola snur neste gang?
Det er riktig, som representanten er inne på, at det skjer nødvendigvis litt parallelle løp her. Jeg er helt sikker på at det i Kunnskapsdepartementet jobbes med det de har ansvaret for, mens andre departementer jobber med sine felt. Velferdstjenesteutvalget har jo sett på en bredde, ikke bare på barnehagesektoren. Vi legger nå rapporten ut på høring. Det er en stor og tykk rapport. Det skal selvfølgelig være normal høringsfrist på den. Så må vi ta stilling til den etterpå. Vi må se hva som kommer inn fra høringene. Jeg fikk den i går kveld, og den ble lagt fram i dag, så jeg må også få litt tid til å sette meg ordentlig inn i den. Men Stortinget skal være trygg på at den blir behandlet på en forsvarlig og god måte.
Grunnen til at statsråden er her i dag, er selvfølgelig at dette dreier seg om regelverket som finansierer den private delen av barnehagedriften vi har. Selv om det kanskje ikke direkte er statsrådens anliggende, lurer jeg på hva som er regjeringens tanke rundt det finansieringssystemet vi har, som kan medføre at man har ulike måter å finansiere det som er i det offentliges eie og drift, og det som er i det private, særlig når det gjelder regelverket som dreier seg om tilskudd til private barnehager. Det er jo det som er finansieringsgrunnlaget for de private barnehagene. Jeg viste i mitt innlegg til den endringen som regjeringen foreslo i 2015, der man tidligere hadde mulighet til å unnta en del av de mest kostnadskrevende barnehagene fra gjennomsnittsprisen, som nær sagt er det de private finansierer sine tjenester på. Ser ikke regjeringen at man må se på ulike deler av regelverket for hvordan man beregner gjennomsnittspris for den delen som de private får finansiert? Mener statsråden at det kan være hensiktsmessig?
Det er ikke sikkert at jeg helt oppfattet spørsmålet, og det kan godt være at representanten får et bedre svar hvis han stiller det til kunnskapsministeren. Men det jobbes kontinuerlig med regelverket generelt. Det som velferdstjenesteutvalget har sett på, er for det første om man ser noen superprofitt i disse velferdstjenestene. De har en del forslag som er knyttet til barnehage spesielt, og som går på finansieringen og mulighetene kommunene har til på sikt å regulere om det er de offentlige eller de private barnehagene de skal ha flest av, i større grad enn i dag, når de ikke kan gå inn og redusere den private aktiviteten. Vi ser også at det har vært en del salg knyttet til eiendom som har gitt god avkastning, men forskjellen på f.eks. skole og barnehage er at når det gjelder barnehage, er det et mye større innslag av privat aktivitet enn på skolesiden. Det vil få mye større konsekvenser hvis vi ikke tillater en viss grad av fortjeneste der.
Statsråden var inne på det jeg lurte på, altså hvordan man beregner gjennomsnittsprisen. Jeg ser fram til den debatten som kommer framover, for det påvirker jo hvordan de private skal kunne finansiere sine tjenester. Det andre spørsmålet som saken reiser, dreier seg om hvordan det offentlige skal kunne håndtere forkjøpsrett og meldeplikt når man har solgt eiendom fra det offentlige til private, uavhengig av om det er til privat barnehagedrift eller helt andre typer virksomhet. Det kan være til legekontor, industriparker og mye annet. Hva er regjeringens tanker rundt hvilke virkemidler man har i dag for å offentliggjøre og regulere det, og ser regjeringen at man kanskje burde vurdert å stramme inn på disse mulighetene?
Jeg tror problemstillingen som representanten reiser, er størst på barnehageområdet, fordi vi sto i en situasjon der Stortinget bestemte – med et bredt flertall – at vi skulle ha full barnehagedekning. Jeg var kommunepolitiker selv på det tidspunktet, og for å få til det måtte vi mobilisere alle gode krefter som ønsket å bidra. Det ble bygd mange barnehager på kort tid, og private har slik sett en stor andel av barnehagesektoren. Enkeltaktører har hatt god fortjeneste på salg av barnehageeiendom. Mange fikk billige tomter, noen hadde ikke engang klausuler knyttet til det. Noen av salgene vi ser er gjort, er tomter som er solgt til en lavere pris enn markedspris, for å bygge barnehageplasser. Velferdstjenesteutvalget har foreslått at vi skal se nærmere på om slike salg kan utgjøre en form for ulovlig statsstøtte til kommersielle eiendomsselskaper og ikke økonomisk barnehagevirksomhet. Det vil være en del av høringsrunden som nå skal skje.
Når det er mulig å bli mangemilliardær på barnehager i Norge, da er det superprofitt – det kan ikke være noe å diskutere. Men det jeg vil spørre statsråden om, er dette med sanksjoner og reaksjoner på lovbrudd. Det er helt riktig, som representanten Moxnes sa i sitt innlegg, at det er ganske stor forskjell på hvordan vi håndterer regelbrudd på dette området, og hvordan man gjør det på andre områder. Det er offentlige penger, alt sammen, så for å si det sånn: Den ene stjelinga er ikke bedre enn den andre. Derfor er det et spørsmål om regjeringen og næringsministeren ser urimeligheten i det: at noen som beriker seg uriktig på offentlige penger, skal ha lavere straff fordi det er næringsvirksomhet, og høyere straff fordi det er et sosialt tiltak.
For det første synes jeg man må skille litt på den fortjenesten de sitter igjen med. Ordet «superprofitt» blir ofte brukt i disse debattene. Det er helt riktig at noen har tjent gode penger, gjerne særlig på eiendom. Som jeg var inne på i en tidligere replikk, foreslår nå utvalget at vi skal se nærmere på det. Samtidig er det slik at utvalget ikke har funnet at det er utstrakt superprofitt i velferdstjenestesektorene. Det utelukker ikke at det kan realiseres en meravkastning utover det som er normalavkastning, men så lenge vi har private aktører inne på et område, må vi også godta at det er en avkastning på de pengene de setter inn. Hvis ikke ville det lønne seg mer å sette pengene rett i banken enn faktisk å drive næringsvirksomhet. Det er riktig som representanten sier: I dag er det sanksjoner på brudd. Det er i hovedsak retting eller hel eller delvis nedstenging av virksomheten. Men nå sender vi også ut denne rapporten på høring, med de forslagene som ligger der.
Utvalget skriver følgende: «Flertallet utelukker ikke at det realiseres meravkastning utover normalavkastning[[superprofitt]] i de ulike velferdssektorene[[…]] Så slår statsråden fast til VG i dag: «Ikke superprofitt i privat velferd». Hvordan henger utvalgets konklusjon sammen med statsrådens politisk motiverte vranglesing av utvalgets funn? Det er det ene. Det andre spørsmålet er at utvalget anbefaler å ta tak i problemet med profitt fra barnehageeiendom og det rettslige ved dette, nemlig å se på «om gevinster fra salg av disse eiendommene må anses som ulovlig offentlig støtte til en kommersiell eiendomsvirksomhet». Spørsmål to er: Hva konkret vil regjeringen gjøre med dette forslaget fra utvalget?
Det blir sagt at velferdstjenesteutvalgets rapport blir lest med politisk motivert vranglesing. Man kan jo stille seg spørsmål om hvem det er som driver med politisk motivert vranglesing, for selv om utvalget ikke utelukker at det kan realiseres meravkastning utover normalavkastning, har de ikke funnet noen utstrakt superprofitt i velferdstjenestesektoren. Vi skal helt sikkert få diskutere dette opp og ned i mente, men så lenge vi har private aktører i disse sektorene – og jeg mener vi skal ha private innslag også i velferdstjenestesektoren – må vi godta at de har en avkastning på det, for hvis ikke er det ingen som vil være i den sektoren. Da vil de heller sette pengene i banken, og det er ikke nødvendigvis bra for oss på sikt. Når det gjelder forslaget om å se nærmere på om slike salg kan utgjøre en form for ulovlig statsstøtte, vil vi sende det ut på høring sammen med resten av rapporten.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har også en taletid på inntil 3 minutter.
Det kunne jo være interessant å ha en debatt med næringsministeren om hvordan vi skal få dem som har penger å investere, til å investere i det som er viktigst framover. Det er kanskje ikke videre investering i eiendom, som er det som gir superavkastning i disse sakene. Det er jo ikke tvil om at det har skjedd. Om noen putter pengene sine i banken, skal de vel lånes ut igjen til annen næringsvirksomhet. SV mener det er mye viktigere at vi nå klarer å kanalisere også privat kapital over i det grønne skiftet, få på plass ny, grønn industri og arbeidsplasser, og at det offentlige i stor grad skal håndtere velferdsoppgavene sjøl, i samarbeid med ideell sektor. Jeg synes det er viktig å understreke det, og det er derfor det første forslaget handler om eiendommer, som jo er det man har tatt ut superprofitt på, hvordan det har blitt håndtert både fra kommunenes side og til dels også fra statens side, der man er ivrig etter å selge ut og ikke ser at dette er en fellesverdi det er viktig å ta vare på. Jeg tror nok at det ikke bare er ideologisk uenighet her, jeg tror det også er en uvilje til å se at her håndterer man både det offentlige og fellesskapets eiendom og det vi betaler ut, på en måte som ikke bør fortsette. For det gjør at det blir dyrt, fordi vi taper mye penger når vi ikke ivaretar fellesskapet bedre enn dette. Jeg ser også fram til å lese rapporten fra dette utvalget. Jeg har selvfølgelig ikke klart å lese hele den ennå. Så vil også jeg varsle at SV kommer til å stemme for det løse forslaget som er fremmet i saken.
Jeg bør kanskje ta opp Rødts forslag, så vi får stemt over det. Da er det i orden for referatet. Statsråden lurer på hvem som driver med politisk motivert vranglesing. Vel, jeg har sitert flertallet i utvalget, hva de skriver svart på hvitt i sin rapport, nemlig: «Flertallet utelukker derfor ikke at det realiseres meravkastning utover normalavkastning[[superprofitt]] hos aktører i de ulike velferdssektorene.» Nå skal det sies at Rødt er imot de kommersielle, også om det er en såkalt normalprofitt som tas ut. Om det bare tas 1 mrd. kr vekk fra barnehagene, vekk bra barna, hvert år i såkalt normalprofitt til disse kommersielle selskapene, er Rødt imot det. For de pengene tas vekk fra barna – våre skattepenger bevilget til barnas beste – eller fra barnevernet eller fra pleietrengende eldre. Vi er også imot det om det er såkalt normalprofitt. Så ja, vi ønsker en profittfri velferd i likhet med befolkningens flertall. Det er flertall i alle venstresidens partier, langt inn i Kristelig Folkeparti, for profittfri velferd. Det betyr ikke, som Venstre alltid sier i hver debatt, offentlig monopol. Nei, vi har hatt private ideelle aktører i Norge siden før velferdsstaten kom. Det er disse aktørene, disse private ildsjelene, de ideelle, som skvises ut av at de store kommersielle konsernene kommer inn med milliarder i ryggen. De fortrenger de ideelle private, underlegger seg dem, kjøper opp og monopoliserer markedet, sånn at noen få svære kommersielle velferdsprofittørselskaper står igjen. Vi ser det i barnevernet, i barnehagene og i eldreomsorgen. Det er konsekvensen av den politikken som Venstre så pent snakker om, som handler om å gi mer mangfold og mer gründerskap. Det er monopolisering på kommersielle storselskapers hender som er konsekvensen av dette forslaget. Det vi ønsker, er å bygge videre på norsk tradisjon, hvor det offentlige sammen med de private ideelle aktørene leverer velferd med ett eneste formål, nemlig å sikre best mulig tjenester for brukerne av tjenestene. Da er det logisk at hvis alle pengene uavkortet går til å sikre barna et best mulig tilbud i barnehagen eller i barnevernet, i eldreomsorgen eller hvor det skulle være, tar man ikke pengene ut. Om det så er superprofitt eller bare vanlig profitt, er det logisk å tenke at jo mer som brukes til beste for brukerne, jo bedre blir det. Det er formålet med vår politikk.
Representanten Bjørnar Moxnes har tatt opp det forslaget han refererte til.
Private tenesteytarar utgjer eit viktig bidrag i mange ulike tenester i kommunane, òg utover det som er knytt til barnehagar. Innan helsetenester utgjer dei faktisk den største delen, viser det seg i behandlinga av meldinga om helsenæring. Dette er tenesteytarar som yter viktige tenester og er eit godt supplement i kommunane sine tenester til innbyggjarane. Det som utvalet i dag peiker på og avklarer, er ikkje spørsmålet om superprofitt ein gong for alle. Ein av dei kanskje viktigaste konklusjonane meiner eg tvert imot er at det er eit manglande talgrunnlag. Det er svakt, og det bør for framtida vere mykje enklare å gjennomføre kartlegging og analysar av private leverandørar av offentleg finansierte velferdstenester. Kanskje det er litt av det som er problemstillinga her. Eg meiner at debatten om «velferdsprofitørar», som er eit forferdeleg ord, har vore ein ideologisk debatt med manglande kunnskapsgrunnlag. Det er det største problemet. Dette er veldig ugreitt, og eg ser fram til at ein nyttar seg av det arbeidet som utvalet no har jobba med. Eit samla utval tilrår at det blir sett i verk tiltak for auka transparens om eigarskap, organisering og økonomi hos private aktørar. Det trur eg er viktig, men samtidig er det viktig at vi betrar dette når det gjeld kommunane sine eigne direkte tenester òg. Eg ser fram til høyringa som er signalisert, og ser fram til ein god debatt vidare om viktige tenester.
Jeg tok ordet til en kort oppklaring. Det ligger et forslag her som er fremmet av Arbeiderpartiet og SV, som ingen av partiene egentlig har kommentert noe videre i innstillingen, så jeg tenkte jeg i hvert fall skal gjøre det fra talerstolen. Forslaget dreier seg om at Arbeiderpartiet og SV ønsker seg et finansieringssystem for private barnehager som gir kommunene større mulighet til å regulere barnehagesektoren. Forleden uke behandlet Stortinget Innst. 63 S for 2020–2021, hvor man egentlig diskuterte noe av det samme innholdet, men hvor forskjellen bl.a. gikk på hvilke tildelingsmuligheter kommunene skulle ha for å sikre en desentralisert barnehagestruktur og en tilpasning av det totale behovet i kommunen. La meg si at det er en ganske stor forskjell på et regelverk som gir kommunene adgang til å foreta en balansert tildeling, og det at man skal ha et finansieringssystem som skal settes i verk. For kommuner som f.eks. legger ned en lokal kommunal barnehage, vil man da ha et finansieringssystem som gjør at det ikke vil være muligheter for å opprette en lokal, la oss si familiedrevet, barnehage. For Senterpartiets del vil jeg gjøre oppmerksom på at vi var med på forslaget som dreide seg om reguleringsmyndighet knyttet til den totale kapasiteten i kommunene, forleden uke i Innst. 63 S for 2020–2021, men vi ønsker ikke å være med på dette som dreier seg om å ha et finansieringssystem, for det går betydelig lenger, selv om intensjonen nok er delvis den samme.
Representanten Bjørnar Moxnes har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Høyre synes det er fælt med ordet «velferdsprofitør». Men det er bare en beskrivelse av konsekvensen av den politikken Høyre står for og tillater: at svære kommersielle selskaper får bygge milliardformuer på velferdspenger bevilget av fellesskapet, og at penger som skulle ha gått til å sikre sårbare barnevernsbarn et best mulig tilbud, til kvalitet i barnehagene og til pleietrengende eldre, i stedet går til privat berikelse av velferdsprofitører. Det er ikke rart at det er vanskelig å kartlegge pengestrømmene, for det sier også utvalget selv: Det har vært svært ressurskrevende, sier de, og det er fordi disse velferdsprofitørene har svære kommersielle konserner splittet opp i titalls underselskaper som driver med komplisert internprising ved hjelp av landets beste forretningsadvokater, for nettopp å få ut mest mulig penger ved å gå rundt systemet, også gjennom ren svindel. Så det er vanskelig så lenge vi har dem. Derfor bør de ut av velferden.
Representanten Karin Andersen har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det at Høyre ikke liker ordet «velferdsprofitør», sier jo noe om hva slags ideologisk ståsted de har, og at dette er en ideologisk debatt, der Høyre mener det er helt greit at noen driver forretningsvirksomhet på velferd. Det mener ikke SV. Vi mener at det vi betaler inn i skatt som går til eldreomsorg og barnehager, skal gå til eldreomsorg og barnehager og ikke til fortjeneste i private bedrifter. Det er en stor forskjell, og det Høyre prøver å gjøre ved å late som om denne debatten også handler om de små ideelle og foreldredrevne barnehagene og de ideelle aktørene i velferden, er jo et forsøk på en ren avsporing. For de har SV alltid vært for, og det er de som taper nå når velferdsprofitørene får lov til å være aktører uten risiko, slik de er i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.
Etter ønske fra kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten ordne debatten på følgende måte: 3 minutter til hver partigruppe og 3 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter.
Representantforslaget fra SVs stortingsrepresentanter handler om å sikre bosetting av alle mennesker som får opphold. Komiteen viser til at forslagsstillerne peker på at når mennesker får opphold i Norge, er det avgjørende for å få et godt liv at bosettingen sikres raskt. Komiteen viser til at det for tiden er 15 personer med spesielt store helseutfordringer som venter på å bli bosatt i en kommune. Komiteen viser til at forslagsstillerne peker på at den økonomiske støtteordningen med å ta imot flyktninger med særskilte behov bare varer i fem år, og etter fem år er det kommunene selv som må dekke omsorgsutgiftene. Komiteen viser til at forslagsstillerne på bakgrunn av dette fremmer et forslag i dokumentet om at: «Stortinget ber regjeringen sørge for at mennesker som har fått oppholdstillatelse, men som ikke blir bosatt fordi kostnadene ikke dekkes på lang sikt, blir bosatt snarest, og fremme eventuelle forslag som er nødvendig for å sikre dette, herunder bedre langsiktige økonomiske støtteordninger.» Arbeiderpartiet støtter forslaget. Skal vi lykkes med integrering, kan vi ikke ha mennesker som har fått opphold, gående på asylmottak i mange år. Det er viktig for de menneskene som er blant de mest sårbare, at de kan komme i gang med stabile og forutsigbare rammer for sitt liv. Alle forstår at dette også er dårlig integreringspolitikk. Heldigvis bor vi i et land der mennesker med eksempelvis nedsatt funksjonsevne også kan være deltakere i arbeidslivet og samfunnet. La oss sikre at disse menneskene kommer i gang med å lære seg det norske språk og bli en del av arbeidslivet og lokalsamfunnet i Norge – at de får bidra. Det motsatte er ikke bra for disse sårbare menneskene, det er ikke bra for integrering, og det er heller ikke samfunnsøkonomisk. Dette er snakk om folk som har fått opphold og skal bli i Norge.
Det er ingen tvil om at de personene vi her snakker om, er en særlig sårbar gruppe, og at problemstillingene knyttet til bosetting av disse er krevende. Det er det bred enighet om. Så har da også regjeringen signalisert en gjennomgang av dagens bosettingsordning med sikte på å kunne gjøre denne mer treffsikker og derigjennom gjøre ventetiden kortere. Grunnlaget for denne gjennomgangen er et forskningsarbeid i regi av IMDi, Utlendingsdirektoratet, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Husbanken og Helsedirektoratet. Resultatet av dette arbeidet foreligger i form av en rapport som bør kunne gi et godt utgangspunkt for den signaliserte gjennomgangen. Allerede i dag gjøres det et systematisk og målrettet arbeid fra IMDis side for denne gruppen. Gjennom samarbeidsavtalen mellom staten og KS ligger det også en særlig forpliktelse for kommunene til å være med og finne løsninger som sikrer en rask bosetting av flyktninger med særlig ressurskrevende behov. Et fortsatt nært samarbeid med kommunene vil etter min oppfatning være viktig og nødvendig også om regelverket endres. Vi snakker om et relativt lite antall personer varierende mellom 10 og 15 personer. I lys av dette bør det være rom for skreddersøm i det arbeidet som skal gjøres med å finne frem til gode løsninger for den enkelte. Dette legger jeg til grunn gjøres i dag. Etter dagens ordning gis det særlig tilskudd gjennom de første fem årene. Etter dette får kommunene det samme tilskuddet for disse personene som de får for vanlige innbyggere med tilsvarende behov. Jeg antar at så vel tidsfaktoren som tilskuddenes størrelse blir en del av den helhetsvurderingen regjeringen må gjøre i sin bebudede gjennomgang av ordningene. Med de signalene som har kommet fra regjeringen både i integreringsstrategien og i statsrådens brev til komiteen i tilknytning til denne saken, finner regjeringspartiene det ikke naturlig å stemme for flertallsinnstillingen. Vi ser frem til resultatet av det arbeidet som regjeringen nå er inne i, og håper at regjeringen sammen med kommunene vil makte å løse de bosettingsspørsmålene som vi her diskuterer.
Det er ikke noe tvil om at dette er en viktig sak og en problemstilling som har vært kjent lenge. Det er litt spesielt at saken kommer opp samtidig som vi har hatt en aksjon pågående fra veldig mange ordførere – fra Senterpartiet, fra Arbeiderpartiet, fra SV og lokalpolitikere fra de samme partiene – som har gått massivt ut og sagt at Norge bør hente flere flyktninger for å bosette flere, for de ønsker å hjelpe mennesker, er budskapet deres. Det er en bra holdning å ha, men det budskapet faller fullstendig igjennom når de samme partiene nekter å bosette så få som 15 personer med store og spesielle behov. Personer som er blant de mest sårbare, og som hadde trengt det aller mest, nekter de å ta imot. Hvorfor nekter de å ta dem imot? Jo, fordi de gir ikke nok klingende mynt i kassa. Jeg klarer ikke å tro på at det er solidaritet som driver de partienes kamp for å hente flere flyktninger, når man ikke ønsker å hjelpe dem som allerede er her, og som trenger det aller mest. Jeg synes de samme partiene egentlig burde skamme seg litt over denne dobbeltmoralen. De står ute og sier at det er de som vil hente, det er de som er solidariske, samtidig som det er de som har svart nei på flere konkrete forespørsler fra IMDi om å bosette. Hvis man bruker mennesker bare som et spill for å skaffe penger i kassa, detter jeg litt av. Jeg kunne godt tenke meg å bli med på et forslag for å finne en bedre løsning for disse, men da synes jeg at de partiene som har gått i bresjen, først må vise at de mener noe med sin påståtte solidaritet. Dette falt fullstendig igjennom da det kom samtidig med at de samme partiene, de samme lokalpolitikerne og de samme ordførerne nekter å hjelpe dem som trenger det mest. Dette er et spill, og det kan vi ikke være med på.
Norske kommuner gjør en grundig god jobb med å bosette flyktninger, og de fleste får tildelt bostedskommune kort tid etter at de har fått oppholdstillatelse. Dessverre har vi en liten gruppe, ca. 15 personer, som er et unntak fra dette. Det er flyktninger med nedsatt funksjonsevne eller andre særlige behov som gjør at de er avhengig av et omfattende hjelpetilbud, noe som vil påføre bostedskommunen store utgifter i alle år framover. Det angår grundig få personer, men det har alvorlige konsekvenser for de få det gjelder. De blir sittende i mottak i mange år uten mulighet til å starte integreringsprosessen og uten mulighet til å bli en del av et lokalsamfunn. Den økonomiske støtteordningen for å ta imot flyktninger med særskilte behov varer i maksimalt fem år. Etter det må kommunen dekke disse utgiftene selv. For dem som kommer inn under ressurskrevende brukere, dekker staten deler av beløpet også etter den tiden, men kommunene blir likevel sittende igjen med et millionbeløp i egenandel. Kommunens egenandel for ressurskrevende brukere foreslås dessverre også økt i neste års budsjett. Det gjør det ekstremt vanskelig å få bosatt særlig familier som har flere barn med særskilte behov, da kommunen vil påta seg store ekstrautgifter i mange tiår framover. Med en stadig mer presset kommuneøkonomi er det forståelig at kommunene kvier seg for å si ja, da det i neste omgang vil tvinge fram innsparinger på andre tjenesteområder. En tilleggsutfordring er at tilskudd 2 – ekstratilskuddet som betales de første fem årene for flyktninger med særskilte behov – utbetales etterskuddsvis. Det medfører en betydelig usikkerhet med tanke på de økonomiske konsekvensene også de første årene. Dette kan løses ved f.eks. et forhåndstilsagn om tilskudd, slik regjeringspartiene påpeker, men det vil ikke løse hovedutfordringen, som er finansieringen etter at femårsperioden er utløpt. Dette kan kun løses ved at staten tar ansvar for finansieringen, også utover femårsperioden. Senterpartiet fremmer derfor, sammen med Arbeiderpartiet og SV, et forslag der Stortinget ber regjeringen sørge for at flyktninger med særskilte behov som har fått oppholdstillatelse, blir bosatt snarest, og at det fremmes eventuelle forslag som er nødvendig for å sikre dette, herunder langsiktige finansieringsordninger. Det angår få personer og vil være en liten utgift for staten, men det vil være en umulig kostnad for kommunene å innarbeide i et budsjett uten at det går ut over andre tjenester. Alle partier på Stortinget er opptatt av rask bosetting, av å komme raskt i gang med integreringsprosessen og at tiden på mottak etter vedtak skal være kortest mulig. Derfor er det uforståelig for meg at ikke alle partier støtter dette forslaget.
Det er flere som blir sittende på mottak lenge, men utgangspunktet for denne saken, som jeg har engasjert meg ganske sterkt i, er en familie på fem som fikk opphold i 2007. Denne familien har nå etter hvert tre voksne barn med funksjonsnedsettelse. Foreldrene er blitt bosatt, men ikke barna. I en slik familie er det naturlig å tenke seg at foreldre og barn gjerne vil bo i samme kommune, at det er viktig for både foreldre og barn at de kan bo i nærheten av hverandre. For en liten kommune kan dette bli veldig krevende når femårsperioden med tilskudd er over, og det er grunnen til at jeg har tatt det opp. Jeg tok det opp da Trine Skei Grande var ansvarlig minister på området, og hun la til grunn at flyktninger skulle motta tjenester på linje med andre, uten særskilt finansiering fra staten. Jeg håper at dagens minister kan se nærmere på dette, for jeg tror ikke dette handler om en spillsak eller noe som helst slikt; dette handler rett og slett om at når man har fått opphold i Norge, og det får man av staten, kan man ikke bo i staten, man må bo i en kommune i Norge. Det er ikke mulig å bo noe annet sted enn i en kommune. Jeg tror ikke det er noen som mener at funksjonshemmede mennesker skal bli boende på mottak i årevis. Det fører ikke noe godt med seg, uansett om man mener at det er mange eller få som skal komme. Det er en realitet at i hvert fall mindre kommuner har store problemer med utgiftene til dette, og det er en av grunnene til at Stortinget i vår vedtok å pålegge regjeringen å komme tilbake med en ny ordning når det gjelder ressurskrevende tjenester, der små kommuner skulle få et økt tilskudd. Det har ikke regjeringen levert på. De har lagt inn en midlertidig sum i skjønnstilskuddet, men det er jo ikke noen trygg finansiering i det hele tatt. For eksempel kan tre funksjonshemmede mennesker bli en veldig stor andel i en liten kommune, så her trengs det et eget tilskudd for å få bosatt. Om det skal gjøres gjennom ordningen for særlig ressurskrevende tjenester, eller om det skal gjøres på annen måte, er ikke så viktig for SV. Det som er viktig, er at vi får på plass en finansiering, slik at mennesker med funksjonsnedsettelse blir bosatt så raskt som mulig. Og der det også er familie, er det viktig å ta hensyn til det, slik at folk får bo i nærheten av hverandre. Særlige hensyn må det tas i disse sakene. Det kan også bety ekstrautgifter for kommunene, fordi bolig også kan bety ekstrautgifter i disse sakene.
Å flykte fra hjemlandet er i seg selv en stor påkjenning, men noen av dem som kommer til Norge og får opphold, har mer omfattende behov for oppfølging og omsorg enn andre. Da er det godt å vite at vi kan tilby nødvendig hjelp og omsorg i Norge for disse såkalt ressurskrevende brukerne. Kommunene rundt om i hele Norge gjør en god jobb med å sikre bosetting og nødvendig oppfølging. Kommunene forplikter seg til å gjøre jobben som kreves, ofte for resten av disse menneskenes liv. I dag får kommuner som bosetter ressurskrevende brukere, støtte til dette arbeidet, men for en begrenset periode på fem år. Etter det havner disse under de ordinære ordningene vi har for ressurskrevende brukere. Det gjør sitt til at mange kommuner vegrer seg for å ta imot disse flyktningene. Man er redd for at ressursene ikke skal strekke til, og at brukerne på sikt vil utgjøre betydelige utgiftsposter på budsjettene. Det skal vi ha respekt for. Forskningsrapporten «Statlige virkemidler ved bosetting av flyktninger med særlige behov» ble initiert av IMDi og lagt fram tidligere i høst. Rapporten skisserer mulige løsninger, og den blir viktig i regjeringens arbeid med en ny integreringsstrategi, som jeg forstår at man er godt i gang med. Jeg har stor tillit til at integreringsministeren følger opp dette arbeidet på en god måte. Jeg oppfatter at viljen til å bosette flyktninger er stor i flere kommuner. Vi ser også at internasjonale flyktningekatastrofer får ordførere til å oppfordre myndigheter til å hente mennesker til Norge som kan få bosette seg i deres kommuner. Kommunestyrer som har vedtatt å ta imot flyktninger fra Moria, om bare norske myndigheter henter dem hit, er nylige eksempler på det. Samtidig trenger vi å få på plass løsninger som gjør at disse kommunene også kan forplikte seg til å ta imot flyktninger vi allerede har her i landet. I dag lever flere brukere som kommunene ikke føler seg klare til å ta imot, på midlertidige løsninger drevet av UDI. Utgiftene løper uansett om de bor der eller de er bosatt ute i kommunene. Forskjellen er at staten tar regningen. Vi har eksempler på at noen har bodd på midlertidig plassering i sju år, noe som på ingen måte er ideelt for dem det gjelder. Jeg håper og tror at man ved en gjennomgang av integreringsstrategien vil legge vekt på å finne en løsning som ivaretar brukerne, og som sikrer at kommunene som tar på seg denne viktige forpliktelsen, gis de nødvendige garantiene. Det er nødvendig, slik at vi i framtiden får til smidige og permanente bosetninger for alle disse flyktningene.
Jeg vil starte med å takke forslagsstillerne for å fokusere på en viktig sak for oss i Kristelig Folkeparti. En del flyktninger med særlige behov opplever spesielt lang ventetid før de blir bosatt. For flyktninger er det en gjennomsnittlig ventetid på tre til sju måneder før bosetting, men for dem som bor i tilrettelagte avdelinger, særlig i bo- og omsorgsløsning eller i institusjon, er ventetiden betydelig lengre – ofte så mye som to til fire år etter innvilget oppholdstillatelse. Vi vet at bosetting av flyktninger skjer etter avtale mellom stat og kommune, og vi vet at de som venter lengst, oftest er de personene som har permanente sammensatte hjelpebehov, noe som vil kreve betydelig ressursinnsats i kommunene de blir bosatt i. Kommunene vil gjerne bosette flyktninger, men ingen sa likevel ja til 16 funksjonshemmede som har fått opphold. Derfor er jeg stolt over den lokale innsatsen Kristelig Folkeparti-politikere på kommunenivå har gjort i denne saken. De har mobilisert i storbyene, og nå har byer som Oslo, Kristiansand og Trondheim fattet vedtak om å ta imot to eller flere av disse 16. Er det ikke godt når demokratiet fungerer, mobiliserer og skaper løsninger? Det har jeg sansen for. Selv om Kristelig Folkeparti lokalt har tatt saken i egne hender, er dette et varsel om en struktur som ikke fungerer. Derfor er jeg fornøyd, men jeg har også forventninger til at regjeringen nå jobber med å se på den ordningen på nytt. Regjeringen varslet i integreringsstrategien at de ville gjennomgå og forbedre bosettingsordningen for nyankomne flyktninger. Departementet er nå i gang med gjennomgangen, og det skal ses særskilt på bosetting av personer som har behov for omfattende oppfølging. Det er behov for å samle kunnskapsgrunnlaget på feltet, og det må komme noen konkrete anbefalinger om forbedring i bosettingsordningen. Vi i Kristelig Folkeparti har mobilisert lokalt i denne saken. Framover vil det derfor være viktig for Kristelig Folkeparti å bidra til at vi får til en endring i det systemet som har skapt konsekvenser for mennesker med behov for omfattende helse- og omsorgshjelp som i dag sitter på asylmottakene. Vi må sørge for at framtiden for dem som kommer til Norge med lignende behov, ikke blir å sitte år etter år på mottak. Vi må sørge for å komme tidligere i gang med koordinerte helseoppgaver, og vi må sørge for gode overganger mellom mottak og kommune for å sikre trygghet både for enkeltmennesker og deres familier, og for kommuner og mottak.
Vi har en bosettingsordning for flyktninger som fungerer godt for de aller fleste. Bosetting av flyktninger skjer etter avtale mellom stat og kommune, og IMDi, i samarbeid med KS og fylkeskommunene, anmoder hvert år utvalgte kommuner om å bosette et visst antall flyktninger. Kommunene som blir anmodet om bosetting, beslutter om og hvor mange flyktninger kommunen ønsker å bosette. Selv om den ordningen fungerer godt, er ventetiden for enkelte flyktninger som har omfattende behov for tilrettelegging og bistand, for lang. Det er det ingen tvil om. Flyktninger venter i gjennomsnitt mellom tre og sju måneder fra de får vedtak om opphold, til de er bosatt. Ventetiden for dem som bor i tilrettelagte avdelinger, særlig bo- og omsorgsløsning eller institusjon, er betydelig lengre, ofte to til fire år etter innvilget oppholdstillatelse. IMDi jobber kontinuerlig med å finne løsninger for hver og en av disse personene, men det er utfordrende å finne nok kommuner som vil bosette flyktninger med store hjelpebehov. Vi ser at kommunene kan ha utfordringer for ressurskrevende flyktninger som i noen tilfeller overstiger de særskilte tilskuddene fra staten knyttet til bosetting og integrering av enkeltpersoner. Ved bosetting av flyktninger med nedsatt funksjonsevne og/eller atferdsvansker kan kommunene få ekstra tilskudd opp til 1 361 000 kr per år i inntil fem år. Dette kommer i tillegg til det ordinære integreringstilskuddet. Men det opphører etter fem år. Det er viktig å få fram at også generelle støtteordninger for kommunene gjelder for flyktninger. Helsedirektoratets tilskudd for særskilt ressurskrevende helse- og omsorgstjenester til enkeltmottakere gjelder for flyktninger, både i perioden de utløser særskilt tilskudd fra staten, og etter at disse tilskuddene har opphørt. Jeg er enig med stortingsrepresentantene i at ventetiden i mottak noen ganger blir for lang, og at det er uheldig. Jeg er også opptatt av å finne løsninger som kan bidra til raskere bosetting av disse personene. I kriteriene som ligger til grunn for hvilke kommuner som blir anmodet om bosetting i 2021, har vi presisert at det skal tas hensyn til om kommunen kan bosette flyktninger med store funksjonsnedsettelser. Jeg er også veldig glad for å se at det nylig har blitt tatt initiativ fra noen store byer til å bosette flyktninger som krever særskilt oppfølging, som i dag bor på ulike tilrettelagte botilbud. Rapporten «Statlige virkemidler ved bosetting av flyktninger med særlige behov» ble lansert av IMDi 14. august. Rapporten trekker fram at det er flere årsaker til at personer med særskilte behov må vente lenge på bosettingen, og kommer med ulike forslag til tiltak, både organisatoriske, pedagogiske og økonomiske. Vi har varslet i integreringsstrategien at vi vil gjennomgå og forbedre bosettingsordningen for nyankomne flyktninger. Vi er i gang med gjennomgangen, og departementet vil vurdere de tiltakene som er lagt fram, og også se på de økonomiske støtteordningene som gjelder, og om de kan innrettes på en bedre måte.
Det blir replikkordskifte.
Jeg forstår det slik at statsråden som har ansvar for bosetting, er opptatt av at de som har opphold, skal kunne bosettes raskt. Det er bra. Men for noen få, som vi har debattert i dag, funker ikke ordningen godt nok, fordi kommunene er bekymret for utgiftene. Det handler ikke om at de ikke ønsker å være med på dugnaden, men det handler om trang kommuneøkonomi. Det handler om at de opplever at de har mulighet til å følge opp de menneskene de skal bosette, skikkelig. Da mener jeg at vi som er nasjonale folkevalgte, ikke kan drive med pekeleken, vi er nødt til å ta ansvar. Så hva vil regjeringen konkret gjøre for å sikre at det ikke går to til fire år etter innvilget oppholdstillatelse, før noen bosettes?
Jeg har lyst til å innlede med å si at det har skjedd veldig mye positivt når det gjelder bosetting av flyktninger de siste årene. Ventetiden i mottak har for vanlige flyktninger uten spesielle behov, men også for dem med spesielle behov, gått ned. Jeg tror det er fordi tilskuddsordningene er blitt bedre, og også fordi kommunene har tatt ansvar og virkelig har stilt opp i den dugnaden som har vært. Men når vi ser at ordningene vi har, ikke gir gode nok resultater, sånn som her, når vi ser at det er mennesker som blir boende altfor lenge i mottak, er det klart at vi er nødt til å se på de ordningene vi har, om vi kan gjøre dem bedre. Vi samarbeider veldig tett med KS om dette og hadde et dialogmøte med dem senest i dag. Vi har fått gjennomført denne rapporten som har gitt oss noen forslag til tiltak, og vi går nå gjennom dem og vil komme med forslag til hvordan vi kan bedre bosettingsordningen. Et viktig mål vil jo være at vi nettopp greier å hjelpe denne gruppen bedre og sørger for at ventetiden går ned.
Takk for svaret. Jeg er enig med statsråden i at kommunene er flinke. De er med på dugnaden og mange lykkes godt med det. Samtidig opplever jeg noen ganger at vi som er folkevalgte, svarer som byråkratiske maskiner. Poenget her er at vi må ta et ansvar. Jeg mener at når vi er enige om dette tverrpolitisk, kunne vi ha gitt et signal fra Stortinget i dag når det gjelder utlendingsmyndighetene, kommunene og de sårbare: Her skal det ryddes opp, her skal vi finne ordninger som gjør at kommunene får de finansieringene som skal til for å kunne bosette disse menneskene. Det forslaget som vi skal votere over i dag, handler jo om at statsråden selv skal gjennomgå, finne ut hva som trengs for at vi skal komme raskt i gang med å bosette. Så hvorfor kan man ikke bare støtte det, for det ville ha gitt et godt politisk signal til alle dem som venter på avklaring fra oss politikere?
Nå er jeg usikker på om representanten definerte meg som en byråkratisk maskin som svarer automatisk. Poenget er at denne utredningen allerede er godt i gang. Vi har fått rapporten, vi vurderer nå tiltakene. Det utvalget har vært tydelig på, er at de økonomiske virkemidlene er viktige, men det er også flere ting som betyr noe. Vi må også ha med oss at de har foreslått en del tiltak som har vært prøvd tidligere, uten å ha suksess. Så det er jo viktig at vi faktisk bruker litt tid på å gå igjennom forslaget og sørger for at vi går for de tiltakene som faktisk virker. Det at vi alle sammen her står og sier at de ordningene vi har, ikke er gode nok, og at vi alle sammen sier at vi ønsker å utbedre de ordningene, mener jeg er et veldig klart og tydelig signal til Kommune-Norge og ikke minst til de flyktningene som nå sitter på overtid på mottak og venter.
Statsråden sa i sitt innlegg noe sånt som at det var mange årsaker til at de personene vi diskuterer i dag, ikke blir bosatt. Det er jeg litt uenig i, for jeg tror det er stort sett én årsak, og det er finansieringen. Jeg tror de fleste kommuner har kompetanse på plass til å snekre et godt tilbud til disse personene, men utfordringen er finansieringen. Er statsråden enig med meg i at hovedutfordringen er de økonomiske forpliktelsene de tar på seg i hele livsløpet? Og er statsråden enig med meg i at den økte egenandelen til ressurskrevende tjenester som nå er foreslått i neste års budsjett, vil forsterke denne utfordringen ytterligere?
Det er ingen tvil om at økonomi er en viktig faktor når det gjelder bosetting av flyktninger, og det at tilskuddet for bosetting av flyktninger har vært veldig bra, har bl.a. bidratt til å få veldig stor fart på bosettingen av flyktninger. Det har også gjort at veldig mange kommuner anser det som veldig attraktivt å bosette flyktninger. Det er noe som oppleves som positivt også økonomisk, i tillegg til at jeg selvfølgelig håper at mange også ønsker nye innbyggere. Så økonomi er uten tvil en viktig faktor. Men ifølge rapporten som vi har fått, som heter «Statlige virkemidler ved bosetting av flyktninger med særlige behov», tenker en også på at det er andre tiltak som vil være relevante for at vi skal få ned ventetiden for disse, og for at vi skal sørge for at de blir bosatt. Da tror jeg det er viktig at vi ser på alle de tiltakene de foreslår, og ikke bare på de økonomiske tiltakene. For noen små kommuner, slik også representanten Andersen pekte på i sitt innlegg, handler det ikke bare om økonomi, det handler også om kapasitet f.eks.
Det er jo ikke bare i den rapporten som statsråden viser til, at det er sagt at det er behov for endring. Det har også UDI-direktør Frode Forfang tatt til orde for offentlig, og peker helt riktig på at staten har utgifter når folk sitter på mottak også. Så det kan jo handle om å flytte noen penger fra ett sted til et annet sted for å få dette til å funke. Jeg bet meg også merke i det siste svaret statsråden ga nå. Jeg har gått igjennom den rapporten som statsråden viser til, og ja, det kan være mange punkter. Men rapportforfatterne konkluderer med at dersom staten ønsker at kommuner skal påta seg oppgaven med å bosette flyktninger med store helseutfordringer basert på frivillighet, bør kommunenes utgifter dekkes. Punktum. Det er det som står i rapporten. Da håper jeg at statsråden også legger seg det på minne at det kan være ulike ordninger, men dette er altså konklusjonen i den rapporten som statsråden sjøl viser til.
Det er vel ingen uenighet om at utgifter som kommunene får som følge av å bidra til bosetting, skal dekkes. Gjennom det tilskuddet som har blitt gitt de siste årene, har faktisk veldig mange kommuner blitt overkompensert for å ta imot flyktninger for å bosette dem. Særlig de som lykkes godt med integreringsarbeidet, ender opp med å bli overkompensert. Det som Forfang også har sagt, er at vi har gode ordninger i dag, men vi bør definitivt se på om de bør bli bedre, og det konkrete forslaget direktøren kom med, var at man skulle utvide tiden for en særskilt støtte fra fem til ti år. Det er også blant de forslagene som vi vurderer når vi gjennomgår bosettingsordningen nå.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten ordne debatten slik: 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg vil starte med å takke komiteen for samarbeidet, for at vi på tvers av partiene har funnet fram til en felles løsning i en viktig sak. Så vil jeg også starte med å rette en stor takk til alle dem som jobber i barnevernet, dyktige fagfolk som står i et krevende arbeid, under stort press, som opplever mye hets og trusler i arbeidshverdagen sin, men likevel går på jobb hver eneste dag for å beskytte barn. De fortjener ikke bare ensidig negativ oppmerksomhet, tvert imot, de er blant velferdens virkelige helter og fortjener en stor takk. Hele komiteen er enig med forslagsstillerne i at det er gode intensjoner bak dette forslaget, som altså ber regjeringen sette ned et utvalg for å undersøke barnevernstjenesten. Det er helt åpenbart for oss at vi har en jobb å gjøre for å sikre at barnevernet fungerer på en best mulig måte. Det har en rekke rapporter vist, som «Det å reise vasker øynene» fra Helsetilsynet, NOU-en «Svikt og svik» fra 2017, «De tror vi er shitkids», som kom fra Barneombudet i år, og dommene fra Den europeiske menneskerettsdomstol, som det også har vært mye oppmerksomhet om. Så er spørsmålet: Hva bør vi gjøre for å forbedre barnevernet? Etter at dette forslaget ble fremmet, ble det klart at Barne- og familiedepartementet skal sette i gang en norsk offentlig utredning som skal favne bredere enn bare institusjonsbarnevernet. Stortinget vedtok også enstemmig den 6. oktober å be regjeringen om å sette ned et ekspertutvalg for å forbedre rettssikkerheten i alle ledd av barnevernet. Derfor mener flertallet i komiteen, alle partiene bortsett fra forslagsstillernes, at barnevernet nå ikke først og fremst trenger enda flere rapporter og granskinger, men at vi følger opp de mange rapportene vi allerede har, på en mer systematisk og helhetlig måte. Kort sagt: Ikke flere rapporter, vi vil ha handling basert på det vi vet. I stedet for å støtte representantforslaget velger vi å støtte det innspillet som har kommet fra partene i tjenesten, FO, Fagforbundet, Barnevernspedagogene, altså de ansattes organisasjoner, og KS. De har tatt til orde for at heller enn å lage en ny rapport bør partene i tjenesten sette seg sammen for å lage en plan for hvordan man kan følge opp den kunnskapen vi allerede har, på en systematisk måte, et handlingsrettet partssamarbeid mellom arbeidstakernes organisasjoner, KS og de sentrale myndighetene. Vi har god tradisjon for den typen arbeid i Norge, og vi har gode erfaringer å høste fra det også på andre felter. Innspillet får også støtte fra Barneombudet og Landsforeningen for barnevernsbarn, som også vil ha et slikt partssamarbeid heller enn en ny rapport, en ny gransking. Derfor støtter komiteen enstemmig dette initiativet. Vi ber om at regjeringen sørger for at det blir lagt til rette for et slikt partssamarbeid, at sentrale myndigheter skal være med som part, og ikke minst at stemmene fra brukerne av tjenesten blir hentet inn og lyttet til. Det siste vil jeg understreke: Det er helt avgjørende at de som denne tjenesten faktisk handler om, blir hørt, for at vi skal lykkes med å skape et bedre barnevern. Et slikt initiativ vil også bidra til en fortsatt levende debatt om barnevernet. Dette er ikke noe punktum for debatten om barnevernet, men heller et nytt kapittel, for vi ber nemlig regjeringen om å rapportere tilbake til Stortinget om resultatene fra samarbeidet, slik at vi også kan fortsette å følge utviklingen, fremme forslag til nye tiltak, holde debatten i gang. I sum: Komiteen viser de ansatte i barnevernet tillit. Vi vil jobbe sammen med alle partene i barnevernet for å ta den kunnskapen vi allerede har, se helheten i det, systematisere det – og handle deretter. På 30 sekunder til slutt må jeg også si at som SV-er er jeg opptatt av at hvis vi først skal få til forandring i barnevernet, er det tre ting vi må gjøre. Vi må lytte mer til barna, ha mer medvirkning i barnevernet, vi må ha flere ansatte på jobb, slik at de ansatte har tid til å lytte til barna, og vi er nødt til å gjøre noe med den markedsrettingen og kommersialiseringen av barnevernet som har fått foregå i altfor stor grad de siste årene.
Takk til saksordføreren og komiteen for en god behandling av denne saken. Det norske barnevernet må være noe av det vi har diskutert aller mest her i Stortinget i denne perioden, og de politiske forskjellene har blitt tydeligere mellom høyreregjeringa og Arbeiderpartiet. Forskjellene er for store i barnevernet. Regjeringas svar på det er kommunesammenslåing. Vårt svar er øremerkede stillinger. De politiske forskjellene er også tydelige når det gjelder om kommersialisering er et godt virkemiddel for å gi barn i barnevernet en god omsorg. Regjeringa mener det ikke spiller noen rolle, men for Arbeiderpartiet er det avgjørende at dette siste sikkerhetsnettet for barn er i offentlig og ideell regi. Arbeiderpartiet vet og ser at det gjøres mye godt arbeid i barnevernet. Ansatte står på og møter foreldre og barn på en god måte. Spesielt nå under pandemien har vi sett at barnevernstjenesten har strukket seg langt, og de har vært dedikerte i sitt arbeid med å nå ut til de mest sårbare barna. Så vårt utgangspunkt for kritikken er at det som er kritikkverdig, ikke kan lastes de ansatte, men at det er snakk om et system og en regjering som ikke tar ansvar. Vi har også sett et betydelig engasjement fra medier som har varslet om hårreisende forhold ved barnevernsinstitusjoner, og fortvilte ansatte som i mangel på tilstrekkelig med kolleger er i ferd med å gi opp. At Norge gang på gang har fått sitt pass påskrevet i Den europeiske menneskerettsdomstolen, hører også med. Engasjement er bra, for foreldre og barn som sliter ekstra, er avhengige av at fellesskapet bidrar for å få deres hverdag på rett kjøl. Og for ungdom på avveier dreier det seg om grunnlaget for et helt liv, både for hver og en og for deres familier. Det underlige er at den ene regjeringsbestilte rapporten etter den andre har pekt på udiskutable endringsbehov uten at det fører til nevneverdig oppfølging. Både helsetilsyn og riksrevisjon rapporterer jevnlig om svært kritikkverdige forhold. Ansatte og deres organisasjoner har gang på gang uttrykt at de er for få til å gjøre en god jobb, noe som gir stort gjennomtrekk og for dårlig hjelp til altfor mange. I alle høringene som har fulgt barnevernsengasjementet, har både barneombud, de ideelle barnevernsaktørene og ikke minst barnevernsbarnas organisasjoner gjentatt behovet for ansatte med mer tid til å bygge tillit, og mer involvering. Likevel har vi med svært få unntak gang på gang fått beskjed om at det bare er å vente, så kommer det en ny lov. Regjeringa har åpenbart et hav av tid, i motsetning til de barn og familier som trenger hjelp. Når vi i dag diskuterer barnevernet i Stortinget, er det igjen fordi stortingsrepresentanter har tatt initiativ til forsterkninger i barnevernet. Under behandlingene er det de ansattes organisasjoner og arbeidsgiverne som har foreslått handlingsorientert partssamarbeid. Det viser med all ønskelig tydelighet at tålmodigheten er på bristepunktet på vegne av noen av dem i vårt samfunn som sliter mest. Arbeiderpartiet støtter et trepartssamarbeid for å styrke barnevernet og vil takke for det initiativet som kommer fra Fagforbundet, FO og KS i denne saken. Vi ser også fram til resultatene av Arbeiderpartiets initiativ og Stortingets vedtak om å styrke rettssikkerheten i alle ledd i barnevernet. Vi mener at barnevernet er uegnet for anbud og kommersiell drift, og er utålmodige etter å få resultatene av at andelen ideelle skal økes på bekostning av de kommersielle. Arbeiderpartiet står på barnevernsløftet fra 2011 og støtter derfor en satsing på mer kunnskap og kvalitet, men også flere ansatte og mer tid. Trepartssamarbeidet som alle skryter av, krever faktisk handling, og her har organisasjonene, altså den ene tredjeparten av dette trepartssamarbeidet, tatt et tydelig initiativ fordi de vil ha konkret handling. Og en må kunne spørre seg – når vi har en regjering som har sittet med makten i over syv år – hvorfor dette initiativet ikke er blitt tatt før, og hvorfor en ikke har pratet bedre med organisasjonene for å få på plass tiltak som går på handling og på utvikling av god kvalitet.
Vi vet at det er mange dyktige mennesker som jobber i barnevernet, og vi må ikke glemme at det er veldig mye bra som skjer i barnevernet. Det er mange barn og mange foreldre som får god hjelp. Antallet barn og unge som får hjelp av barnevernet, har økt de siste årene. Fra 2014 til 2018 er økningen på nesten 5 pst. Det betyr at barnevernet er viktig og har en stor rolle å spille. I 2018 fikk 55 000 barn hjelp av barnevernet. De aller fleste får hjelpetiltak mens barn bor hjemme. De barna som ikke kan bo hjemme, bor i fosterhjem. De fleste bor altså i fosterhjem, men vi har ca. 15 000 barn som bor i fosterhjem eller i institusjon, og de færreste bor i institusjon. Kommunene har stort ansvar og stor myndighet i barnevernet. Omsorgsoverdragelse er en stor inngripen i alle familier. Det er vel ikke tvil om at vi mener kommunene må settes i stand til å forvalte denne myndigheten noe bedre, for vi vet at det er stor variasjon mellom barnevernstjenestene i kommunene. Riksrevisjonens rapporter peker på at mange kommuner mangler de hjelpetiltakene som barn og familier i barnevernet har behov for. De mener at tilbudet er for lite differensiert, og at problemet er størst i de små kommunene. Blant annet er det i de minste kommunene de har høyest andel omsorgsoverdragelser. Den siste rapporten fra Riksrevisjonen slo fast at barn opplever ikke å bli hørt, og de har heller ikke mulighet til å klage på tjenester som de mottar fra barnevernet. Dette kan høres ut som en lang elendighetsbeskrivelse, men det er viktig å få fram de tingene som ikke fungerer, og det er vel også meningen med dette representantforslaget. Jeg skal komme litt tilbake til det. Men jeg må inn på Den europeiske menneskerettsdomstol, som har tatt flere norske barnevernssaker til behandling. Disse sakene ligger en stund tilbake. Domstolen har vist til at begrunnelsene for valg av tiltak ikke har vært tilstrekkelige, og det er ikke blitt lagt tilstrekkelig til rette for at barn kan gjenforenes med foreldrene. Departementet foretar nå en gjennomgang av disse sakene. Senterpartiet har fremmet et forslag om å nedsette en uavhengig granskingskommisjon eller et utvalg. På høringen viste det seg at det ikke var stor støtte til det, nettopp fordi vi har mange rapporter. Representanten fra SV nevnte «Det å reise vasker øynene», som er departementets egen rapport. Det er en gjennomgang av 106 saker med omsorgsoverdragelser som viser at vi har en stor jobb å gjøre. Regjeringen har annonsert at de vil sette ned en NOU, altså en norsk, offentlig utredning av institusjonsbarnevernet, men som går bredere enn det. Etter at dette representantforslaget kom, vedtok Stortinget å nedsette et ekspertutvalg som skal gjennomgå rettssikkerheten i alle ledd av tjenesten, med utgangspunkt i hva som er barnets beste. Sånn sett har vi mange utredninger og oppdrag på gang, og det var vel ikke stemning for at vi skulle ha nok en utredning. Vi må, som det har vært sagt fra talerstolen, ha handling. Jeg har lyst til å gi ros til FO, Fagforbundet, Barnevernspedagogene i Akademikerforbundet og KS for det som kom fram i høringen om forslaget om gransking av barnevernet. De ønsker et handlingsorientert partssamarbeid som skal jobbe for å få fram kompetanse og ikke minst se på helhetlige utfordringer som kommunene har. Det støtter vi helhjertet. Det kommer også en ny barnevernlov, og vi har forskuttert et stort arbeid som skal skje i kommunene, nemlig at hver eneste kommune årlig skal ha en tilstandsrapport om hvordan kommunen jobber med barnevernet. Vi har ikke minst satset på kompetanse. 90 mill. kr er gitt til etter- og videreutdanningstilbud for dem som er ansatt i barnevernet.
Jeg vil takke komiteen for et godt og konstruktivt arbeid i forbindelse med representantforslaget vårt. Jeg vet at alle partier er opptatt av å sikre et godt barnevern som hjelper sårbare barn og unge utsatt for omsorgssvikt. Det er ikke alltid vi er enige om virkemidlene, men målet er vi samstemte om. La meg først understreke at norsk barnevern har dyktige og dedikerte ansatte som står på for barn og unge som opplever omsorgssvikt. Ofte står de ansatte i vanskelige og krevende situasjoner. De opplever et sterkt krysspress mellom klient og system og mellom hjelp og kontroll og lovverk. Det er utvilsomt en yrkesgruppe som står i mange vanskelige dilemmaer, og som på toppen av dette er utsatt for trusler, sjikane og hatytringer. Jeg tror ingen bestrider det faktum at de ansattes arbeid og innsats er prisverdig, og vårt initiativ om å nedsette et uavhengig granskingsutvalg som går igjennom hele barnevernsfeltet, og som kommer med forslag til forbedringer, er så absolutt ment å skulle bedre situasjonen for de ansatte, i tillegg til at forslaget kommer som en nødvendighet etter de siste årenes utvikling i barnevernet. For over tid har vi fått rapporter, tilsyn, avsløringer i media samt dommer i Den europeiske menneskerettsdomstolen som i sum tegner et ganske alvorlig og bekymringsfullt bilde av situasjonen i barnevernet. Det er mye som er bra, men helt tydelig mye som kan bli bedre, noe som etter min mening ulike regjeringer de siste 20 årene er ansvarlige for, og langt ifra kun den sittende. For det er grunn til å spørre seg nå: Har feltet fått det politiske fokuset det fortjener, opp igjennom? Har vi opp igjennom tatt – eller tar vi – de riktige grepene? Det er ikke vi i Senterpartiet sikre på, og det ville en slik helhetlig gjennomgang kunne gi gode svar på. Det pågår f.eks. et kompetanse- og kvalitetsløft i barnevernet. Tiltak og lovendringer er iverksatt for forbedringer. Det er bra. Men er det tilstrekkelig? Blir det mer som å plastre eller lappe på et system med svikt som over tid har beveget seg i gal retning? De ulike rapportene og tilsynene dokumenterer gjennomgående svikt og svakheter i tjenesten, og Statens helsetilsyn har også påpekt at svikten er så pass omfattende og alvorlig at det er grunn til å stille spørsmål ved om regjeringens iverksatte tiltak er tilstrekkelige. Vårt ønske om en helhetlig gjennomgang av barnevernet har dessverre ikke fått støtte i komiteen og i salen. Selv om jeg kan forstå at mange som jobber i barnevernet, og også politiske partier, synes det er nok granskinger nå, mener jeg at vi hadde vært tjent med en slik omfattende gjennomgang av hele feltet. Det kunne blitt en gyllen anledning til å drøfte framtidens barnevern på en konstruktiv måte, basert på en ny, felles forståelse. Det er f.eks. forslag fra brukermiljøene om en todeling av barnevernet kunne vært vurdert, altså både et hjelpende barnevern og et eget myndighetsbarnevern som griper inn i de mest alvorlige sakene, som omsorgsovertakelse. Ville det vært en hensiktsmessig organisering for å sikre mer tillit og mindre krevende roller for de ansatte? Eller ville det vært klokt med mer regionalt barnevern? Vi i Senterpartiet har ikke svarene på dette, og frykter vel egentlig at ingen andre heller har muligheten til å gjøre slike store, overordnede vurderinger, da man har mer enn nok med å slukke branner og forbedre det systemet vi har. Men vi mener et uavhengig utvalg med et tydelig, bredt mandat som systematiserer eksisterende kunnskap, ser på fornyings- og endringsbehov og presenterer forslag til forbedringer, ville gitt oss svar og kanskje en ny retning. En trøst når vi blir nedstemt, er dog at et samlet storting, etter at vi fremmet dette representantforslaget, har sørget for at vi nå skal få et ekspertutvalg som skal se på rettssikkerheten i barnevernet. Veldig bra. Dessuten har det under arbeidet med forslaget vårt også kommet et veldig konstruktivt initiativ fra FO, Fagforbundet, Barnevernspedagogene i Akademikerforbundet og KS om et handlingsorientert partssamarbeid som nok kan ta tak i noe av den systematiseringen vi i Senterpartiet etterlyser og ønsker oss. Det initiativet støtter vi helhjertet opp om, som vi gjør med de fleste tiltakene for å beskytte sårbare barn bedre. For når staten tar over omsorgen og livet til sårbare barn, er det vår plikt som stortingspolitikere hele tiden å gjøre det vi kan for at barnevernet vårt er og blir best mulig. Jeg tar til slutt opp forslaget fra Senterpartiet.
Da har representanten Åslaug Sem-Jacobsen tatt opp det forslaget hun refererte til..
Jeg er glad for at Stortinget i dag velger å stemme ned dette forslaget fra Senterpartiet, et forslag som i ytterste konsekvens kunne ha ført til at vi hadde fått en utsettelse av hele barnevernsloven, som skal behandles til våren. Landsforeningen for barnevernsbarn skriver i sitt høringsnotat: Å skulle granske barnevernet for å påføre regjeringen et politisk tap er feil motivasjon, og vi i Landsforeningen for barnevernsbarn vil minne dere på at det må tas ansvar for tjenesten på tvers av partigrenser. Ungdommen kan få sagt det – ja, faktisk ingen av instansene som var kalt inn til høringen i denne saken, var særlig positive til Senterpartiets forslag, for de vet – i likhet med oss – at vi allerede vet svært mye om hvor skoen trykker i norsk barnevern. Samtidig har det kommet noe godt ut av dette forslaget. KS, FO, Fagforbundet og Barnevernspedagogene i Akademikerforbundet har et felles ønske om å samles i et partssammensatt arbeid i samarbeid med staten, knyttet til barnevern og helhetlig tjenestekvalitet. Det synes vi i Kristelig Folkeparti er en kjempegod idé. Et partssammensatt arbeid vil bidra til bedre samarbeid mellom de mest sentrale aktørene i barnevernet, en systematisk og helhetlig oppfølging av sentrale utfordringer samt økt fokus på barnevernet og mulighet for et mer systematisk endringsarbeid. Barne- og familiedepartementet jobber nå med en ny lov som skal bedre rettssikkerheten til barn og familier og sette barnet i sentrum for løsningene. Samtidig blir også tidlig innsats og forebygging viktige elementer i den nye loven. I den forbindelse har vi allerede begynt å sette inn tiltak. Flere har pekt på at det er for varierende kvalitet i barnevernstjenesten på tvers av kommunene. Denne utfordringen ser vi, derfor har regjeringen nå fått gjennomslag for en tilstandsrapport som skal bidra til å få oversikt og heve kvaliteten i kommunene ved at staten får vite hva kommunene trenger for å utføre sine oppgaver på en god måte. Et annet viktig grep for kvalitetsutvikling i tjenestene er den store satsingen på kompetanse. Nesten 100 mill. kr lå inne i budsjettet til ulike kompetansetiltak i 2020, og forslaget som har vært på høring om krav til masterutdanning for kjerneoppgavene i det kommunale barnevernet, er viktig. Disse midlene blir også videreført for 2021. I årets budsjettforslag har regjeringen flere viktige satsinger på barnevernsfeltet. Vi har satt av 30 mill. kr til å bedre helsetjenester til barn i barnevernet, 24 mill. kr til ettervern for unge mellom 23 og 25 år, og 8 mill. kr til Alarmtelefonen for barn og unge for å opprettholde en døgnåpen telefon- og chattetjeneste. I tillegg har regjeringen bevilget 10 mill. kr til å videreutvikle Regionalt samisk kompetansesenter til et nasjonalt samisk kompetansesenter for både det statlige og det kommunale barnevernet, familievernet og det kommunale krisesentertilbudet. Vi jobber med andre ord kontinuerlig for å levere bedre barnevernstjenester. Når det er sagt, er vi ikke blinde for at det er utfordringer på feltet, og at vi virkelig må jobbe med å forbedre det systemet vi har. Barnevernet står bl.a. i en vanskelig skvis når det både skal jobbe forebyggende og samtidig være de som har myndighet til å fremme sak om omsorgsovertakelse. Derfor må det arbeides med å bygge gjensidig tillit mellom barnevern og foreldre. På steder med veldig små forhold kan habilitet være en utfordring. I sommer besøkte jeg barnevernet i Bærum, som er et av landets største. De har skreddersydd sin barnevernstjeneste til sine innbyggere. Deres løsning passer ikke nødvendigvis til alle andre barnevernstjenester, for det er ingen kvikkfiks- eller «one size fits all»-løsning for barnevernet. Dette er bare noen av de utfordringene vi står overfor for å sikre bedre kvalitet i barnevernet, men vi vet altså allerede svært mye om hvor det svikter i barnevernet. Derfor trenger vi ikke mer gransking. Nå er tiden inne for å finne løsninger. Det kan innebære at vi må tåle å prøve litt, og kanskje også feile, men like fullt være offensive og ikke gi oss. Vi skal stå på for å kunne tilby dem som jobber med feltet, det de trenger for å gi barna en trygg og omsorgsfull oppvekst. Derfor vil Kristelig Folkeparti fortsette den målrettede jobben med å styrke norsk barnevern.
De ansatte i barnevernet har en svært viktig og krevende jobb. Barnevernet er avhengig av å ha samfunnets tillit og et godt omdømme for å kunne nå fram til barn og foreldre som har behov for hjelp. Flere medieoppslag og sakene som er behandlet i Den europeiske menneskerettsdomstolen, har bidratt til å skape et ensidig negativt inntrykk av barnevernet. Jeg mener det er viktig at vi bidrar til å nyansere dette bildet. Samtidig vet vi at det er utfordringer. Disse jobber vi aktivt med å håndtere, og på flere områder er vi godt i gang. Det er noen som ønsker å tegne et bilde av at det ikke skjer noe. Det er feil. Det skjer mer nå enn på veldig lenge. Kompetanseløftet i barnevernet skal øke kvaliteten på faglige vurderinger og begrunnelser. Nye digitale saksbehandlingsverktøy skal føre til bedre dokumentasjon og mer systematikk i barnevernstjenestens undersøkelsesarbeid og tiltaksvalg. Den nye barnevernloven skal gi de ansatte et bedre grunnlag for å foreta faglige og menneskerettslige vurderinger. Tiltakene vil bidra til å bedre rettssikkerheten for barn og foreldre. Barnevernet trenger forutsigbarhet for å kunne gjennomføre de omfattende tiltakene som er i gang, og ikke minst høste gevinstene av disse. Jeg skjønner intensjonene bak forslaget om å sette ned et granskingsutvalg som skal gjennomgå barnevernet, men jeg er glad for at flertallet i komiteen ikke støtter dette. En ny gransking ville bidratt til mer usikkerhet og mer trykk på en tjeneste som allerede er hardt rammet av turnover og ytre press. Jeg mener det heller ikke er behov for en slik gjennomgang. Vi har allerede gjennomført en rekke utredninger og gjennomganger av barnevernets praksis. Vi kjenner utfordringsbildet. Det vi trenger, er å få på plass de gode tiltakene og de gode løsningene. Derfor er jeg positiv til komiteens innspill om et partssammensatt arbeid med de mest sentrale aktørene i barnevernet. Dette vil være nyttig i arbeidet vårt med å systematisere kunnskap, følge opp utfordringene og sette inn tiltak der behovene er størst. Derfor vil jeg følge opp dette. Jeg følger også opp Stortingets vedtak om å sette ned et ekspertutvalg som skal vurdere rettssikkerheten i barnevernet. Jeg tror det er klokt å spisse arbeidet mot de områdene der risikoen for og konsekvensene av svikt er størst. Det er naturlig å se dette i sammenheng med det NOU-arbeidet som jeg allerede har varslet, der den overordnede problemstillingen vil handle om hvordan det kommunale og statlige barnevernet kan sørge for bedre kvalitet og rettssikkerhet i de mest alvorlige og sammensatte sakene. Det pågår allerede et omfattende arbeid for å forbedre barnevernet, og vi setter nå i gang flere prosesser for å finne fram til tiltak og løsninger som kan løse utfordringene vi ser i sektoren. Dette skal gjøre barnevernet enda bedre til å hjelpe de mest sårbare ungene i samfunnet vårt.
Det blir replikkordskifte.
Takk for innlegget til statsråden. Jeg merker meg at statsråden er opptatt av trepartssamarbeidet. Det var på høy tid. Det er på sin plass at trepartssamarbeidet blir en del av løsningene for barnevernet. Vi har vært med på mange budsjetthøringer der partene i arbeidslivet har pekt på utfordringsbehov, og det har også organisasjonene i barnevernet. Når statsråden nå – endelig, kan jeg kanskje si – forstår at trepartssamarbeidet er viktig, vil statsråden også lytte til partene i arbeidslivet som har sagt at det kommunale barnevernet trenger flere øremerkede stillinger? Hvis statsråden ikke mener det er kloke tiltak, vil jeg gjerne ha en begrunnelse for det.
Det kan jeg veldig godt svare på. Som jeg har understreket i denne sal veldig mange ganger, er jeg opptatt av gode vilkår for de ansatte, og jeg er også opptatt av at det bør komme flere ansatte i barnevernet. Der mener jeg at kommunene har tatt sitt ansvar, og de har hatt en kraftig økning. Når en ser på tallene fra 2013 og fram til 2019, som er de siste tallene vi har, har det vært en økning på 1 400 ansatte i det kommunale barnevernet. Det synes jeg kommunene fortjener stor honnør for. Hvis en også ser på tallene sammenlignet med det som var øremerkede stillinger, er det ikke nødvendigvis sånn at det hadde blitt flere hvis en hadde hatt øremerkede stillinger. Som jeg har sagt, mener jeg at øremerkede midler kan bety at kommunen får akkurat de pengene. Så bruker de dem, og så bruker de ikke nødvendigvis mer. Resultatet har faktisk vært at noen av disse årene har det blitt flere stillinger enn det som var snittet under de rød-grønne. Jeg er opptatt av det samme som organisasjonene, nemlig å få flere ansatte, få mer kompetente ansatte, og at de får en bedre hverdag på jobb for å sikre de sårbare ungene.
Det er noe jeg ikke forstår i statsrådens resonnement og begrunnelse – hans vegring mot å forstå behovet for flere stillinger i det kommunale barnevernet. For det er ikke for å gjøre de ansatte en tjeneste, det er for å forbedre kvaliteten. Det er det fagorganisasjonene melder tilbake. Det er bra med de tiltakene som regjeringa har satt i verk. Vi har støttet de aller fleste av dem, men vi har altså andre forslag, og vi har tilleggsforslag som vi mener bør styrke kvaliteten. Alle de forslagene har regjeringa takket nei til. Når det gjelder stillinger og kompetanse, vet vi bl.a. at det er vanskelig å få til fordi det er så stor turnover. Stor turnover henger sammen med stort arbeidspress og for få ansatte, sier fagorganisasjonen. Hva er det som gjør at ministeren ikke ser at dette henger sammen med kvalitet for de barna som lever sitt liv i barnevernet?
Da må representanten ha tolket meg veldig feil ut ifra det jeg svarer, for jeg er helt enig i resonnementet om at flere ansatte, bedre tid og bedre kompetanse gir et bedre tilbud, rettssikkerhet og sikrer de mest sårbare ungene. Det er jeg helt enig i. Men det er forskjellige veier for å nå det målet. Vi har en kraftfull satsing på kompetanse. Det er mange av de satsingene vi har varslet, som kommer til å gå på kompetanse – ny barnevernslov, DigiBarnevern, det vi skal gjøre på fosterhjem, får vi igjennom, bedre samarbeid mellom helse og barnevern, osv. Så det skjer enormt mye. Når jeg er opptatt av flere ansatte, er det fordi jeg tror det trengs, og jeg tror det gir bedre kvalitet i barnevernet. Mitt svar er likevel annerledes enn de rød-grønnes. I alle fall når vi ser på tallene fra tidligere, har det gitt flere ansatte enn da en hadde de øremerkede midlene. Jeg er opptatt av flere stillinger. Derfor har vi gitt kommunene god økonomi de siste årene nettopp for at kommunene kan prioritere det. De har tatt det ansvaret, og det fortjener de honnør for.
Jeg mener alle ansvarlige instanser gjør det de kan for å få til et så bra barnevern som mulig. Men vi i Senterpartiet er bekymret for om det finnes nok systematisert faktagrunnlag for å kunne gjøre kvalitative og uavhengige vurderinger av om vi er organisert på riktig vis i barnevernet framover. Hva tenker statsråden om det? Jobbes det aktivt med å se på alternativ organisering og struktur, eller er dagens organisering og struktur den beste vi kan ha?
Da jeg lyttet til representantens innlegg, var jeg litt usikker – det var derfor jeg sa at jeg støtter intensjonen bak forslaget – for jeg opplevde at innlegget handlet mer om å se framover på hva slags barnevern vi skal ha for å ha et best mulig tilbud for ungene, mens jeg leste representantforslaget mer som å ville granske det som var bak. Og jeg er mer enig i det representanten sa på talerstolen, om å se framover. Når vi setter ned dette utvalget, skal vi jo lage et mandat, vi skal ha en sammensetting, og det er jeg i full gang med, selv om jeg ønsket å vente på innstillingen og på at debatten hadde vært i Stortinget, for å kunne se dette under ett. Når rettssikkerheten skal ses på, tenker jeg, som jeg sa, at de mest sammensatte, kompliserte sakene, de mest sårbare ungene, er noe av det vi må ha sterkt søkelys på. Når mandatet skal landes, vil det jo også være en frihet innenfor det for dette utvalget til å se på ulike løsninger. Men iallfall: Når jeg har sett på ulike modeller eller vært i disse debattene, ser jeg at en kanskje løser noen utfordringer, men så skapes det nye. Så dette er heller ikke bare enkelt, men dette utvalget er jeg sikker på vil tilføre mye i denne debatten videre.
Takk for svaret. Jeg mener at en gransking vil gi det beste grunnlaget for å se framover, men dette er et vanskelig felt. Jeg mener med forslaget å strekke ut en hånd, og jeg må si at jeg reagerte da statsrådens politiske kollega fra Kristelig Folkeparti nå dro opp en påstand fra en høringsinstans om at Senterpartiet har fremmet dette forslaget ene og alene for å påføre regjeringen politisk tap. Jeg har fremmet gang på gang i intervjuer, i debatter og i komiteen – og også hatt god dialog med departementet om – at dette er et forslag for å løfte området og for å se på en felles løsning, så da lurer jeg rett og slett på om statsråden deler sin kollegas holdning om at det var godt sagt at vi ene og alene har fremmet dette forslaget for å påføre regjeringen et politisk tap.
Jeg har stor tiltro til representanten, og vi har hatt mange gode møter og diskusjoner for sammen å skape et best mulig barnevern, så jeg er helt sikker på at dette forslaget er fremmet i et ønske om å bidra til at barnevernet skal bli bedre. Men jeg hadde fryktet, hvis forslaget ble vedtatt, at det ville ført til mer trykk på en sektor som allerede er svekket eller er i en krevende situasjon, så jeg tror at den løsningen som Stortinget nå faller ned på, der en setter ned et ekspertutvalg og vi ser det i sammenheng med den NOU-en som allerede er varslet, er klok. Innspillet om partssammensatt arbeid tror jeg også er bra, det vil tilføre gode innspill. Derfor tror jeg at det som gjøres her, vil gi oss mange gode svar. Så er jeg veldig opptatt av at de prosessene vi har varslet, f.eks. ny barnevernslov, som vi skal komme med og forhåpentligvis få vedtatt før sommeren, må få gå sin gang, og da er jeg helt sikker på at vi sammen med Senterpartiet også kan bidra til at vi finner gode løsninger til det beste for de mest sårbare ungene.
Det er klart at det er store utfordringer i barnevernet, det har en rekke rapporter allerede pekt på. Det har vært en levende debatt om feil og mangler i barnevernet lenge, der SV har vært opptatt av at man trenger mer tid, tillit på jobb, for å kunne se hvert enkelt barn, og ikke minst ha mer medvirkning, der barnas stemmer også blir lyttet til, som noe av det viktigste. Nå har komiteen blitt enig om at vi ønsker et handlingsrettet partssamarbeid, og statsråden sa i innlegget sitt at han er positivt innstilt til det. Så har vi fra før av, som flere har vært innom, et rettssikkerhetsutvalg, et ekspertutvalg, som også jobber. Jeg vil spørre statsråden om hvordan han ser for seg å sørge for at barns medvirkning, brukerperspektivet, blir ivaretatt i det vi i dag sier vi skal gjøre, men også i det vi startet med gjennom ekspertutvalget.
Barns medvirkning er helt avgjørende. Skal man klare å gi et godt tilbud og god omsorg, er det viktig å vite hva barnas behov er, og da er bl.a. barns mulighet til å kunne påvirke viktig. Derfor er det tatt inn i loven, nettopp for å understreke viktigheten av det, og at det gjennomføres. Men som jeg sa til representanten, eller iallfall i høringen til kontrollkomiteen knyttet til Riksrevisjonens rapport, tror jeg veldig mye av det som skjer når det gjelder saksbehandlingssystemet, også blir viktig, nettopp for å få en bedre systematikk, kvalitetssikring gjennom det, sikre at de ansatte ikke bare husker på, men dokumenterer at dette gjøres. Jeg tror det som er på gang i barnevernet, vil bidra til at barns medvirkning blir mer sentralt. Men så peker vel også komiteen på ulike organisasjoner, der brukerne også er representert, og jeg tror at i forbindelse med dette NOU-arbeidet vil de innspillene som vil komme derfra, bidra til å få belyst saken på en enda bedre måte, og vi vil forhåpentligvis få et enda bedre resultat når NOU-en blir lagt fram.
Takk til statsråden for svaret. Det er godt å høre, men det jeg spør om, er mer konkret hvordan barns stemme, brukerperspektivet, skal inkluderes i dette arbeidet som nå settes i gang, for det er en observasjon at det er mange engasjerte stortingspolitikere og andre som stadig ber om granskinger, rapporter, nye tiltak. Det er veldig viktig at vi i det arbeidet, i alle de initiativene som kommer fra dette hus, ikke glemmer hvem denne tjenesten faktisk handler om å beskytte. Derfor er jeg også som saksordfører i denne saken veldig opptatt av det komiteen understreker, nemlig at brukerperspektivet skal ivaretas i dette partssamarbeidet vi nå peker på. Den oppfordringen gjelder, i hvert fall for min del, også det rettssikkerhetsutvalget som mitt partis representanter stemte for – også der må barns stemme inkluderes. Mitt spørsmål til statsråden var egentlig hvordan medvirkningen blir sikret i dette arbeidet.
Takk nok en gang for innspill og spørsmål. Nå er jo ikke mandatet klart, men jeg tar med meg de innspillene som representanten kommer med, for jeg er enig i behovet. Jeg ser også innstillinga fra komiteen. Jeg tenker at dette kommer til å være én av flere viktige biter som dette mandatet og dette arbeidet må dreie seg om. Jeg vil bare understreke nok en gang at jeg er helt enig i at brukerperspektivet er viktig.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Stortinget tar nå pause, og i samsvar med den annonserte dagsordenen vil det bli votering kl. 15.
Da er Stortinget klar til å gå til votering. Det voteres først over resterende saker fra torsdagens kart. Det gjelder sakene nr. 8–10 på dagsorden nr. 23.
Under debatten har Torgeir Knag Fylkesnes satt fram ett forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede ulike modeller for turistskatt i Norge, og komme tilbake til Stortinget med et forslag i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 2021. Stortinget ber regjeringen vurdere både en statlig fastsatt skatt og en kommunal sats, flat sats og prosentandel av overnattingspris, differensierte satser avhengig av sesong og reisemål, samt hvorvidt kommunenes turistskatteinntekter bør øremerkes reiselivsformål.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling. Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslaget. Komiteen hadde innstilt til Stortinget å gjøre følgende
Under debatten er det satt fram i alt 37 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Anniken Huitfeldt på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Anniken Huitfeldt på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 4, fra Anniken Huitfeldt på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 5–8, fra Anniken Huitfeldt på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 14, fra Anniken Huitfeldt på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 9–13, fra Liv Signe Navarsete på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 15–26, fra Liv Signe Navarsete på vegne av Senterpartiet forslagene nr. 27–37, fra Audun Lysbakken på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslagene nr. 27, 30 og 31, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at basepolitikken opprettholdes gjennom å avvise eventuelle forslag om Expeditionary Advanced Base[[EAB]] Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem en nedtrappingsplan for norske styrker i pågående NATO-operasjoner og USA-ledede operasjoner. Saken skal inneholde en plan for endelig uttrekning av det norske militære engasjementet i Irak og Afghanistan.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber regjeringen takke nei til invitasjonen om deltakelse i konseptet Cooperative Deployment.» Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 28, 29 og 32–37, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med en separat sak om fremtidens førstegangstjeneste.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede en todelt rekruttskolestruktur med Terningmoen og Drevjamoen som utgangspunkt og komme tilbake til Stortinget med en sak om dette i løpet av 2021. Saken skal også utrede bruk/leie av Haslemoens ressurser som en underavdeling av Terningmoen, blant annet med skyte- og øvingsområder og eventuell annen avlastende kapasitet, dersom dette kan spare midler og areal.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber regjeringen praktisere en langt større grad av åpenhet overfor Stortinget når det gjelder norsk militært samarbeid med tredjeland og norske operasjoner utenlands.» Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber regjeringen i løpet av 2021 legge frem en klima- og miljøplan for forsvarssektoren med klare mål og tiltak for utslippskutt og reduksjon av miljøavtrykk for perioden frem mot 2030, og rapportere årlig på måloppnåelse i budsjettproposisjonen.» Forslag nr. 34 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et revidert forslag til de forsvarsspesifikke effektiviseringskuttene i langtidsplanen, hvor de gjøres rede for og begrunnes enkeltvis.» Forslag nr. 35 lyder: «Stortinget ber regjeringen nedsette et eksternt utvalg med mandat til å granske alle aspekter ved anskaffelsen av F-35 i lys av det oppdaterte kostnadsbildet fra Prop. 1 S[[2020–2021]] og de seneste rapportene fra U.S. Government Accountability Office om programmet, herunder om Stortinget har blitt tilstrekkelig og rettidig informert om utfordringer knyttet til og antatte tilleggskostnader som følge av anskaffelsen.» Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake med en sak til Stortinget om mulige tiltak for å redusere totalkostnadene ved kampflyanskaffelsen, inkludert muligheten for en reduksjon i antall fly.» Forslag nr. 37 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake med en sak som gjør rede for omfanget av konkurranseutsetting og inngåelser av såkalte «strategiske samarbeid» med sikte på en tilbakeføring til Forsvaret.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 15, 17 og 21, fra Senterpartiet. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber regjeringa i den varsla proposisjonen om investeringar i stridsvogner våren 2021 planlegge for innfasing av stridsvogner frå seinast 2023.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber regjeringa starte oppbygginga av ein ny kadrebasert Brigade Sør frå 2021. Brigade Sør skal vere ein lett brigade bygd på reservistar og vernepliktige.» Forslag nr. 21 lyder: «Det vert oppretta ein ny felles rekruttskule for Forsvaret på Terningmoen. Haslemoen vert utgreidd som ei mogleg avdeling under Terningmoen.»
Det voteres over forslagene nr. 18, 19, 22 og 24–26, fra Senterpartiet. Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber regjeringa auke bemanninga i Heimevernet til vedtatt struktur, jf. Innst. 50 S[[2017–2018]] Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber regjeringa sikre at Heimevernet vert tilført auka ressursar som sikrar årleg trening med seks dagar for soldatane og ni dagar for befalet.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber regjeringa utgreie ein mogleg Rekruttskule Nord på Drevjamoen ved auka rekruttopptak.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber regjeringa legge fram ein tilstandsrapport for EBA i Forsvaret samt ein behovsanalyse med kostnadsoverslag fram mot 2028.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber regjeringa starte oppbygginga av fjerde bataljon før 2026.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber regjeringa kome tilbake i revidert nasjonalbudsjett for 2021 med ei oversikt over reelle kostnadar ved deltaking i EUs forsvarsfond og kva konsekvensar deltaking vil ha for den eksportbaserte nasjonale forsvarsindustrien.» Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 23, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringa styrke luftvernet gjennom anskaffing av nye luftvernsystem med langtrekkjande luftvernmissil og sensorar som skal vere i stand til å beskytte kampflybasen på Ørland, allierte mottaksområde og basen på Evenes.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 16 og 20, fra Senterpartiet. Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber regjeringa i samband med det planlagde kjøpet av nye helikopter til spesialstyrkane frå 2024 og utover utvide kjøpet med dedikerte helikopter til Hæren, som vert stasjonerte i ein eigen skvadron basert på Bardufoss.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber regjeringa i Revidert Nasjonalbudsjett for 2021 kome attende med ei vurdering av moglege investeringar og oppgraderingar som kan utførast uavhengig av den pågåande utgreiinga om framtidig overflatestruktur.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 14, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen i planperioden 2021–2024 starte anskaffelsesprosessen for nytt langtrekkende luftvern, i tråd med regjeringens langtidsplanproposisjon i 2016.»
Det voteres over forslagene nr. 9–13, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber regjeringa vidareføre Andøya flystasjon som base for maritime overvakingsfly.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber regjeringen nedsette et utvalg for å vurdere hvordan Norge kan styrke sin digitale autonomi.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber regjeringen ta initiativ til en norsk eller fellesnordisk offentlig skyløsning.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber regjeringa i det vidare å leggje fram budsjett der driftsbudsjetta til forsvarsgreinene er fordelte på ulike kapittel.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber regjeringa om å syte for at det vert gjenoppretta ei nasjonal kornlagerordning i Noreg.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 5–8, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber regjeringen så snart som mulig, og senest i revidert nasjonalbudsjett våren 2021, komme tilbake til Stortinget med konkrete forslag til framskynding av investeringer og/eller anskaffelser i Sjøforsvaret. Dette for å styrke Sjøforsvarets operative evne og sikre forutsigbarhet for norsk verftsindustri.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber regjeringen påse at renholdet i Forsvaret utføres av ansatte i forsvarssektoren eller DSS.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber regjeringen fryse samtlige prosesser for konkurranseutsetting og inngåelser av såkalte «strategiske samarbeid» i forsvarssektoren inntil Stortinget har blitt forelagt en utredning om bruk av ikke-militære ansatte og forhold knyttet til krigens folkerett og ikke-militært personell som legitime militære mål.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber regjeringen unnta Forsvaret fra ABE-kutt i langtidsplanperioden.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at Forsvarets museer delfinansieres av Kulturdepartementet etter samme modell som Forsvarets musikk fra og med statsbudsjettet for 2022.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringa auke talet på årsverk i Forsvaret med 500 i 2021, legge til grunn ein auke på 1 100 årsverk innan 2024 og kome attende seinast i revidert nasjonalbudsjett for 2021 med naudsynte tiltak for å realisere dette.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at gevinsten ved ABE-kuttene tilbakeføres til forsvarssektoren.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen, i oppfølgingen av vedtaket om nedleggelse av Andøya flystasjon, følge opp omstillingen av andøysamfunnet i tråd med de føringer som lå til grunn for vedtaket og flertallets merknader i Innst. 62 S[[2016–2017]] Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over I. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over IV. Sosialistisk Venstreparti, Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over VIII. Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XI, XVI og XVII. Senterpartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XV. Senterpartiet og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XVIII. Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XIX. Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XXI. Sosialistisk Venstreparti og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over XXIV. Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres så over II, III, V–VII, IX, X, XII–XIV, XX, XXII og XXIII.
Under debatten er det satt fram i alt fem forslag. Det er forslagene nr. 1–5, fra Liv Signe Navarsete på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringa kome attende til Stortinget med ein fullstendig plan for flyttinga av den maritime overvakingsaktiviteten frå Andøya til Evenes, der ein gjer greie for løysingar for innfasing, hangarproblematikk, avising, lagring av ammunisjon og drivstoff samt bemanning, inkludert støttefunksjonar og økonomi.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringa gi innsyn i prosessen kring den fagmilitære tilrådinga kring innfasing av P-8 for å hindre spekulasjonar om overstyring frå Forsvarsdepartementet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringa leggje fram kalkylar som ligg til grunn for driftskostnadar for MPA-aktivitet på Andøya og Evenes.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber regjeringa leggje fram analysar og berekningar som ligg til grunn for plasseringa av hangar til dei norske P-8-flya.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber regjeringa leggje fram ein bemanningsplan som sikrar full operativ drift av basen på Evenes.» Det voteres alternativt mellom disse forslagene og komiteens innstilling. Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene. Komiteen hadde innstilt til Stortinget å gjøre følgende
Stortinget går så over til å votere over sakene på dagens kart.
Sakene nr. 1–3 er andre gangs behandling av lovsaker og gjelder lovvedtakene 21 til og med 23. Det foreligger ingen forslag til anmerkning. Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved andre gangs behandling og blir å sende Kongen i overensstemmelse med Grunnloven.
Under debatten er det satt fram i alt sju forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Solveig Schytz på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre forslagene nr. 3–6, fra Solveig Schytz på vegne av Høyre og Venstre forslag nr. 7, fra Kjell Børge Freiberg på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres over forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til lovendringer som utvider muligheten for at faktureringskort som produkt kan tilbys i Norge».
Det voteres alternativt mellom A, § 1-1 første ledd og forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre. Forslaget lyder: «§ 1-1 første ledd skal lyde:[[1]] Loven gjelder finansavtaler, jf. § 1-3, med mindre noe annet er fastsatt i eller i medhold av lov. For forsikringstjenester gjelder forsikringsavtaleloven». Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til innstillingen. Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over A, § 3-20, § 3-21 og § 4-30 fjerde ledd. Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over forslagene nr. 4–6, fra Høyre og Venstre. Forslag nr. 4 lyder: «§ 3-20 skal lyde: § 3-20 Ansvar for tap ved misbruk av elektronisk signatur[[1]] Erstatningsansvar som tjenesteyteren kan gjøre gjeldende mot rettighetshaveren i samsvar med ellers gjeldende rettsregler for misbruk av elektroniske signaturfremstillingsdata, kan ikke overstige de egenandeler som følger av annet til femte ledd.[[2]] Rettighetshaveren svarer med en egenandel på inntil 450 kroner. Rettighetshaveren svarer likevel ikke med en slik egenandel dersom rettighetshaveren ikke kunne ha oppdaget misbruket på forhånd og heller ikke har opptrådt svikaktig.[[3]] Rettighetshaveren svarer med en egenandel på inntil 12 000 kroner dersom tapet skyldes at rettighetshaveren grovt uaktsomt har unnlatt å oppfylle sine plikter etter § 3-19 første og annet ledd.[[4]] Rettighetshaveren svarer med en egenandel tilsvarende det tapet tjenesteyteren kan gjøre gjeldende i samsvar med ellers gjeldende rettsregler, dersom rettighetshaveren har misligholdt en eller flere av sine plikter etter § 3-19 første og annet ledd forsettlig slik at rettighetshaveren måtte forstå at misligholdet kunne innebære en nærliggende fare for at de elektroniske signaturfremstillingsdataene kunne bli misbrukt.[[5]] Rettighetshaveren svarer ikke for tap som skyldes tjenesteyteren selv, noen som opptrer på tjenesteyterens vegne, eller noen som tjenesteyteren selv representerer. Med mindre rettighetshaveren har opptrådt svikaktig, svarer rettighetshaveren heller ikke for tap i følgende tilfeller: a) når tap oppstår etter at rettighetshaveren har varslet tilbyderen eller tjenesteyteren om misbruk eller fare for misbruk i samsvar med § 3-19 annet ledd b) når plikten til å tilrettelegge for varsling etter § 3-17 eller § 3-18 er misligholdt c) når den elektroniske signeringen ikke er tilstrekkelig sikker d) når tjenesteyteren ikke har krevd sterk kundeautentisering eller tilsvarende sikkerhet i den utstrekning det for øvrig er relevant i forbindelse med avtaleinngåelsen e) når det foreligger forhold som gjør at tjenesteyteren er nærmest til selv å bære risikoen for misbruk.[[6]] Kongen kan i forskrift gi nærmere regler om krav til sikkerhet etter femte ledd bokstav c og d». Forslag nr. 5 lyder: «§ 3-21 skal lyde: § 3-21 Lemping av rettighetshaverens egenandelsansvar[[1]] Rettighetshaverens ansvar etter § 3-20 annet og tredje ledd kan lempes når det er rimelig tatt i betraktning arten av den personlige sikkerhetsinformasjonen som var knyttet til de misbrukte elektroniske signaturfremstillingsdataene, omstendighetene som forelå da misbruket ble utført, og eventuell manglende aktsomhet eller andre forhold på tjenesteyterens side som har medvirket til at tapet oppsto.[[2]] Rettighetshaverens ansvar etter § 3-20 annet og tredje ledd kan også lempes dersom en leverandør av varer eller tjenester som har mottatt en ytelse på grunnlag av misbrukte elektroniske signaturfremstillingsdata i tilknytning til en finansiell tjeneste, forsto eller burde forstå at bruken av de elektroniske signaturfremstillingsdataene var urettmessig.[[3]] Første og annet ledd begrenser ikke rettighetshaverens adgang til lemping eller til å gjøre gjeldende andre innsigelser på annet grunnlag». Forslag nr. 6 lyder: «§ 4-30 fjerde ledd skal lyde:[[4]] Kunden svarer for hele tapet dersom tapet skyldes at kunden forsettlig har misligholdt sine plikter slik at kunden måtte forstå at misligholdet kunne innebære en nærliggende fare for at betalingsinstrumentet kunne bli misbrukt». Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslagene. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet subsidiær støtte til forslagene.
Det voteres over resten av A.
Det voteres over forslag nr. 3, fra Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «§ 3-19 tredje ledd skal lyde:[[3]] Rettighetshaveren taper sin rett til ansvarsbegrensning etter § 3-20 dersom rettighetshaveren ikke varsler om misbruk av elektroniske signaturfremstillingsdata uten ugrunnet opphold etter å ha fått kjennskap til misbruket. Det samme gjelder dersom rettighetshaveren ikke har varslet om misbruk senest 13 måneder etter at rettighetshaveren måtte forstå at et misbruk har funnet sted. Retten til ansvarsbegrensning tapes likevel først 13 måneder etter at rettighetshaveren ble kjent med misbruket, dersom tjenesteyteren har unnlatt å gi rettighetshaveren transaksjonsopplysninger eller annen relevant informasjon hvor transaksjon eller avtale som misbruket har ledet til, fremgår, og som etter loven her skal gis til tjenesteyterens kunder». Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslaget. Arbeiderpartiet har varslet subsidiær støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere om egenandelen i finansavtaleloven § 3-20 tredje ledd bør oppjusteres for å ta hensyn til prisstigningen de siste årene og for å sørge for at beløpet gir et godt nok incentiv til at rettighetshaverne bruker sin elektroniske signatur på en forsvarlig måte. Regjeringen bes også vurdere om beløpet bør knyttes til grunnbeløpet i folketrygden slik at det automatisk justeres for prisendringer. Disse vurderingene bør også gjøres for beløpet i § 4-30 tredje ledd». Kristelig Folkeparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli ført opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget. Videre var innstilt:
Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram i alt 48 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Ruth Grung på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Ruth Grung på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 4 og 5, fra Ruth Grung på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne forslag nr. 6, fra Ruth Grung på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 7–14, fra Une Bastholm på vegne av Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne forslagene nr. 15–18, fra Sandra Borch på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 19, fra Une Bastholm på vegne av Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne forslagene nr. 20–32, fra Une Bastholm på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne forslag nr. 33, fra Lars Haltbrekken på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 34–47, fra Bjørnar Moxnes på vegne av Rødt forslag nr. 48, fra Une Bastholm på vegne av Miljøpartiet de Grønne Det voteres over forslag nr. 48, fra Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen gjennomgå praksisen med private støyavtaler i forbindelse med vindkraftutbygginger, og vurdere å forby slike avtaler.» Sosialistisk Venstreparti og Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 36 og 42, fra Rødt. Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber regjeringen endre regelverket slik at kommunene og lokalbefolkningen får ha reell vetorett mot utbygging, gjennom bindende folkeavstemninger og kommunestyrevedtak.» Forslag nr. 42 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at Miljødirektoratet eller annen offentlig instans med naturkartleggingskompetanse gjennomfører naturkartleggingen som skal gjøres som en del av konsekvensutredningene for vindkraftanlegg, og lage et regelverk som gjør at utbygger tar kostnaden for kartleggingen.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 37, fra Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen prioritere oppgradering av eksisterende vannkraftverk, sørge for energieffektivisering i bygg og ikke øke eksportkapasiteten av kraft til utlandet.» Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet støttet til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 38, 41 og 43–46, fra Rødt. Forslag nr. 38 lyder: «Stortinget ber regjeringen gjennomgå alle pågående vindkraft-prosjekter og vurdere handlingsrommet for å stramme inn etter det nye konsesjonssystemet.» Forslag nr. 41 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det ikke gis konsesjoner til vindkraftutbygginger der reindriftas behov for blant annet beiteareal, flyttleier og kalvingsplasser ikke møtes av utbygger i konsesjonsprosessen. Det skal ikke gis konsesjoner med vilkår om at det skal komme avklaringer med reindrift i etterkant.» Forslag nr. 43 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for nødvendige regelendringer som gjør at Miljødirektoratet blir en aktiv del av arbeidet med å vurdere konsekvensutredningene, og komme tilbake til Stortinget med forslag som sikrer dette.» Forslag nr. 44 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at det ikke bygges ut vindkraft i store sammenhengende naturområder med urørt preg.» Forslag nr. 45 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at det ikke bygges ut vindkraft i nasjonalt og regionalt viktige friluftsområder.» Forslag nr. 46 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at det ikke bygges ut vindkraft i landskap av nasjonal og vesentlig regional interesse.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 35, fra Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen snarest, og innen 01.01.2021, sette i gang en uavhengig gransking av alle konfliktfylte vindkraftanlegg på land, både ferdig bygde og de som er under utbygging, for å se om regelverket, inkludert forskrift om konsekvensutredning og EU-regelverket om konsekvensutredning, er fulgt.» Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 34, fra Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det ikke bygges nye vindkraftanlegg på land.»
Det voteres over forslagene nr. 39, 40 og 47, fra Rødt. Forslag nr. 39 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at alle pågående vindkraftprosjekter som har konsekvensutredninger eldre enn fem år, utarbeider nye konsekvensutredninger.» Forslag nr. 40 lyder: «Stortinget ber regjeringen gjennomgå bruken av statlig arealplan i kraftkonsesjonssaker, foreslå innstramminger i praksis dersom den ikke er i tråd med lovverket, og komme tilbake til Stortinget med forslag.» Forslag nr. 47 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at det ikke bygges ut vindkraft i områder i randsonen til verneområder.» Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 33, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen våren 2021 legge frem forslag for Stortinget om innføring av en miljøavgift på mellom 1,5 og 2 øre per kWh produsert kraft, som tilfaller vertskommunen for vindkraftverket, hjemlet i energiloven, som en del av vindkraftverkets konsesjonsvilkår.» Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 20–32, fra Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det ikke gis konsesjoner til vind- eller vannkraftutbygging i områder hvor kunnskapen om naturen ikke er god nok.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber regjeringen legge til grunn i fremtidige konsesjonsbehandlinger at utbygging av vindkraft på land ikke skal føre til nedbygging av natur eller svekkelse av urfolks rettigheter.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber regjeringen utarbeide en plan som viser potensialet for småskala vindkraftproduksjon i havner, industriområder og andre steder der vindkraft kan bygges ut uten å komme i konflikt med naturhensyn og urfolks rettigheter, herunder vurdere justerte avstandskrav ved lavere turbiner i slike områder, og komme tilbake til Stortinget senest innen utgangen av 2021.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag for Stortinget om at plan- og bygningsloven gjøres gjeldende for alle energisaker igjen, slik det var tidligere, og komme tilbake til Stortinget med forslag til nødvendige lovendringer.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til strengere krav knyttet til de konsekvensutredninger som gjøres i forkant av ulike utbygginger.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at konsekvensene for naturens egen karbonlagring inngår i vurderingen av vind- og vannkraftanlegg.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber regjeringen stille strengere krav til kartlegging av naturen i konsesjonsprosessen, for å sikre at man unngår bygging i områder med viktige naturverdier og rødlistede arter. Økt tilsyn i prosessen bør inkludere økt kontroll av gjennomført kartlegging av natur.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til lov som gjør at de som ønsker å gjøre større inngrep i naturen, må søke om en egen inngrepstillatelse fra miljøforvaltningen til dette.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at utbyggere og forvaltning arbeider sammen med urfolkets representanter for å unngå at eventuelle vindkraftplaner skader deres næring, og at tiltak som skader deres næring, ikke settes i verk, med mindre de næringsutøverne som blir skadelidende av utbyggingen, gir sitt informerte samtykke.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber regjeringen utsette behandlingen av nye vindkraftanlegg i samiske områder inntil rettssituasjonen rundt land og vann er bedre avklart, gjennom behandling av Samerettsutvalget 2.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det ikke gis tillatelse til nye vindkraftutbygginger i landområde med sørsamisk reindrift.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til endring av energiloven som sikrer at det kan stilles nye vilkår for utbyggingen eller driften, dersom det kommer ny kunnskap om de negative miljøkonsekvensene av denne.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber regjeringen senke grensene for akseptabelt støynivå fra all virksomhet. Støynivået som aksepteres skal ikke måles som årlige gjennomsnitt, men i kortere tidsintervall. Støymålinger må gjøres med jevne mellomrom i virksomhetens levetid.» Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 19, fra Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at vedtak om utbygging av vindkraft er i tråd med lokale ønsker og kommunestyrevedtak. Konsesjon kan ikke gis i strid med kommunestyrevedtak.» Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 15–18, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om å oppheve hjemmelen i plan- og bygningsloven § 6-4, tredje ledd, som omhandler konsesjon og statlig arealplan.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til endringer i konsesjonslovgivningen for vindkraft, slik at det blir de samme krav til offentlig eierskap for vindkraft som for vannkraft.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem for Stortinget en sak om skattlegging av utenlandske selskapers verdiskaping i Norge, herunder behovet for innstramming av reglene for overskuddsflytting.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det innføres sterke begrensninger for utenlandsk eierskap ved utnyttelse av konsesjonsgitte naturressurser i Norge.» Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 7–14, fra Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber regjeringen sette ned en energikommisjon som utarbeider forslag til en helhetlig energi- og klimaplan som ser næringslivets og samfunnets forventede energibehov, energieffektivisering og behovet for ulike former for ny energiproduksjon i sammenheng med norsk klimapolitikk. Planen må tydeliggjøre behovet både på nasjonalt og regionalt nivå, og skal resultere i en egen sak for Stortinget.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det ikke gis tillatelse til oppstart av anleggsvirksomhet for kraftutbygginger før alle naturundersøkelser det er stilt krav om, er blitt gjennomført og de nødvendige hensyn tatt gjennom krav som stilles til arbeidet.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at innbyggere og interesseorganisasjoner blir varslet når sonderinger mellom kommuner og utbyggere av vindkraft eller vannkraft starter opp.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til en endring i energiloven § 2-1 om søknadsplikt, slik at denne kun omfatter vilkår for produksjon og distribusjon av elektrisk energi. Forslaget må inneholde en presisering av at behandling av konsesjonssøknaden ikke kan gjennomføres før det foreligger arealavklaring i kommuneplan, og eventuelt reguleringsplan, i tråd med bestemmelsene i plan- og bygningsloven.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et forslag til endring i plan- og bygningsloven § 12-1 som innebærer at konsesjonspliktige energianlegg ikke lenger er unntatt fra reguleringsplikten.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber regjeringen stille krav om at konsesjonshaver fra første driftsår setter av midler på sperret konto med årlige beløp, tilstrekkelig til å dekke kostnader ved fjerning av vindturbiner og infrastruktur når konsesjonen utløper.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede og komme tilbake til Stortinget med forslag om en hjemfallsordning for vindkraft slik det er for vannkraft.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at urfolks tradisjonelle næringer får et sterkere vern i prosessene rundt energiutbygging gjennom at representanter for samisk tamreindrift blir konsultert i forkant når det blir foreslått inngrep som kan påvirke driften deres.» Rødt har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at fylkeskommunene med ansvar for nærings- og samfunnsutvikling, klima, natur og friluftsliv får en aktiv rolle i den regionale vurderingen av vindkraftverkbehovet og lokalisering.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen snarest utarbeide tydelige kunnskapsbaserte veiledere til plan- og bygningsloven om metoder for vekting av tap av natur, leveområder for viltarter og inngrep i viktige friluftsområder.» Senterpartiet og Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et lovforslag om forbud mot nedbygging av myr.» Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om å endre plan- og bygningsloven § 12-1 tredje ledd siste setning til: «Krav til reguleringsplan gjelder ikke for konsesjonspliktige anlegg for produksjon av energi etter energiloven, vannressursloven eller vassdragsreguleringsloven, dette unntaket gjelder ikke vindkraftanlegg på land.»»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et konkret skatte- og avgiftsforslag der man utreder naturressursskatt slik man har for vannkraft, miljøavgift og grunnrente, og gir bransjen trygghet for at bedriftsøkonomisk lønnsomme utbyggingsprosjekter også forblir lønnsomme etter en slik eventuell skatt.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sette i gang en kartlegging av potensialet for mindre vindkraftutbygginger som gårdsmøller, små anlegg nær eksisterende industri og annen infrastruktur, og presentere en slik kartlegging senest i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 2021.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Komiteen hadde innstilt til Stortinget å gjøre følgende
Det voteres over VIII, IX og XI–XVII. Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over X. Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre, Kristelig Folkeparti og Rødt har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over VI og VII. Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet subsidiær støtte. Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over I–V.
Under debatten er det satt fram i alt fem forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Stein Erik Lauvås på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 4, fra Willfred Nordlund på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 5, fra Bjørnar Moxnes på vegne av Rødt Det voteres over forslag nr. 5, fra Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge fram forslag til mer treffsikre og effektive sanksjoner som kan følge av brudd på lov- og kontraktsforhold med det offentlige. I den forbindelse bes regjeringen vurdere adgang til ileggelse av bøter tilsvarende en andel av virksomhetens omsetning og komme tilbake til Stortinget på egnet måte.» Sosialistisk Venstreparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere å endre regelverket rundt fastsettingen av gjennomsnittlig barnehagepris i en kommune og legge frem løsninger som sikrer at barn med særskilte behov eller barnehager i perifere strøk av kommunen med dertil særlige driftskostnader ikke medregnes i gjennomsnittlig barnehagepris per barn i de kommunale barnehagene.» Arbeiderpartiet, Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem en sak for Stortinget der det innføres et tydelig og strengt regelverk for private barnehager ved å ha et finansieringssystem for private barnehager som gir kommunene større mulighet til å regulere barnehagesektoren lokalt, og som sikrer reelt mangfold av barnehager.» Rødt har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringen klarlegge lov- og regelverket for forkjøpsrett og legge fram lovforslag for Stortinget som sikrer det offentlige forkjøpsrett i de tilfeller hvor eiendommen tidligere er subsidiert, regulert eller avhendet til private med formål om å drive velferdstjenester finansiert helt eller delvis av det offentlige. Lovforslaget må inneholde bestemmelser som sikrer at forkjøpsretten kan gjennomføres på et senere tidspunkt i de tilfeller hvor selger har unnlatt å tilby offentlige myndigheter å benytte denne.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen legge fram lovforslag for Stortinget om meldeplikt ved salg og andre restruktureringer av virksomhet med godkjent barnehagedrift, eller tilsvarende virksomhet som blir helt eller delvis finansiert av det offentlige eller helt eller delvis har fått tilgang til eiendommer til sterkt redusert pris av det offentlige.» Miljøpartiet De Grønne og Rødt har varslet støtte til forslagene.
Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
President! Det kan ikke stemme.
Da tar vi voteringen på nytt.
Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten har Åslaug Sem-Jacobsen satt fram et forslag på vegne av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sette ned et uavhengig granskningsutvalg som får et bredt mandat til å foreta en helhetlig gjennomgang av barnevernet og fremme forslag til forbedringer.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling. Komiteen hadde innstilt til Stortinget å gjøre følgende
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.