Molt bon dia. Reprenem la sessió amb les preguntes al Govern amb resposta oral. [[Pregunta al Govern sobre les accions contra la pèrdua de qualitat de la sanitat catalana]] [[310-00200/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les accions contra la pèrdua de qualitat de la sanitat catalana. Formula la pregunta el senyor David Cid, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem... [[Veus de fons.]] Ah! Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta, per una crida a l'observança del Reglament, d'acord amb l'article 90 del Reglament de la cambra.
Senyor Martín Blanco, la crida a l'observança del Reglament és quan ja hi ha un punt substanciat o hi ha algun debat en acció. Sobre què em vol cridar l'atenció en aquest moment?
És una qüestió prèvia, presidenta, que no hem pogut donar la nostra opinió en cap altre àmbit, perquè la Mesa ha inadmès a tràmit, de forma unilateral, una petició de dictamen al Consell de Garanties Estatutàries del nostre grup i del Grup Mixt.
Senyor Martín Blanco, la Mesa no ha inadmès res unilateralment. La Mesa ha pres les decisions que ha considerat oportunes i, per tant, vostè sap perfectament que té el conducte per poder fer la reconsideració que estimi oportuna a la Mesa.
Ja, però és que tenim un problema..., que considerem, eh?, presidenta..., jo l'hi dic a títol de..., diguem-ne, per garantir un debat que realment sigui plural...
És que no tindrem un debat sobre aquesta qüestió. No podem garantir un debat perquè no el tindrem. Vostès poden fer les reconsideracions que estimin oportunes a la Mesa; no en aquest espai de ple.
Però el debat... No, no; no dic un debat entre vostè i jo sobre aquesta qüestió, sinó sobre el punt 23 que es veurà aquesta tarda, on precisament el dictamen que demanem al Consell de Garanties Estatutàries precisament té com a causa el fet de tenir...
Senyor...
...un debat just en aquest sentit, perquè si no...
Sí, exacte. Senyor Martín Blanco, l'hi repeteixo: pot fer la reconsideració que estimi oportuna a la Mesa. Quan aquesta reconsideració sigui feta, la Mesa es reunirà i donarà resposta a la reconsideració.
Però presidenta, és que..., no, jo crec que, o hauríem de suprimir aquest punt de l'ordre del dia..., perquè nosaltres estem sotmesos a una indefensió per part de la Mesa. I davant d'aquesta indefensió, lògicament, nosaltres hem hagut de presentar avui al matí, davant del Consell de Garanties Estatutàries, aquesta sol·licitud de dictamen, que vostè unilateralment inadmet, sabent que va contra el Reglament i sabent que va contra els precedents d'aquesta cambra...
Senyor Martín Blanco, l'hi he repetit, no tindrem un debat sobre aquesta qüestió a la cambra. Vostès han fet les..., han pres les determinacions que han estimat oportunes i pot dur a terme la reconsideració a la Mesa, que es tornarà a reunir per atendre la seva reconsideració abans no arribi...
Això ho farem, però lògicament...
...aquest punt de l'ordre del dia.
...la petició de dictamen ja està presentada davant del Consell de Garanties Estatutàries.
Moltes gràcies, ja ens ho ha comunicat.
Gràcies, presidenta.
Continuem amb les preguntes. Té la paraula el diputat d'En Comú Podem, senyor David Cid.
Bon dia, conseller. [[L'orador continua parlant sense fer ús del micròfon.]] Sí? [[Pausa.]] Ara. Torno a començar. Bon dia, conseller. El sistema de salut públic de Catalunya està perdent qualitat; l'anem perdent any rere any. Ha incrementat el nombre de catalans i catalanes que opten per assegurances de salut privades. A Catalunya s'ha passat, en quatre anys, d'un vint-i-cinc per cent de la població amb mútua sanitària, a un trenta-dos per cent. Aquestes quatre afirmacions, conjuntament amb que això és realment la privatització de la sanitat pública catalana, són, totes, paraules seves. Conseller, què està fent el Govern català per aturar la privatització i la pèrdua de qualitat de la sanitat pública catalana?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Presidenta... Diputat, miri, nosaltres tenim un sistema sanitari de qualitat, que l'hem de preservar. I aquest és un element importantíssim i jo crec que aquí sempre ens hi trobarem. També hi ha un altre element que hem de destacar: que és un sistema amb una àmplia cartera de serveis. Això sí, amb professionals molt ben formats, que són els que donen aquesta qualitat del servei. Sistema infrafinançat crònicament. I aquí haurem de buscar-hi solució. I també haig de dir que aquests pressupostos ens permeten, en part –no del tot, però en part–, revertir alguna d'aquestes carències. I aquí també els hi haig d'agrair –els hi haig d'agrair molt sincerament– que hagin donat suport a aquests pressupostos. I després li detallaré ja, a la rèplica, algunes de les accions que estem duent a terme.
Per repreguntar, té la paraula el senyor David Cid.
Conseller, la sanitat catalana perd qualitat –amb paraules seves– pels col·lapses als nostres centres d'atenció primària. La gent es fa de mútues perquè l'atenció primària està al límit. Reclama més recursos, però per fer què? Amb un pressupost rècord en salut, fem menys en atenció primària que abans de la covid. I això es decideix aquí, ho decideix vostè, no es decideix a Madrid. Li posaré tres exemples. A Sabadell, SOS Pediatria denuncia que centres d'atenció primària perden el seu pediatre. Mares com la Lorena expliquen que triguen tres setmanes per tenir hora al pediatre. A Sant Joan Despí, la regidora Margi Gual explica que els dos CAPs del municipi han perdut la ginecologia i se n'han d'anar a Cornellà. I a Sant Joan de Vilatorrada, la Carmen recull signatures perquè han perdut les urgències pediàtriques al seu CAP i han de passar dotze hores –dotze hores– a les urgències de l'Hospital de Sant Joan de Déu de Manresa. Conseller, nosaltres li demanem que aturin les retallades a l'atenció primària, la pèrdua de les especialitats. Necessitem un pla de xoc en menys de tres mesos per a l'atenció primària, per garantir, per fi, la visita al metge de capçalera en menys de quaranta-vuit hores, i menys de tres setmanes per a la visita a l'especialista. Demanar hora al metge no pot ser una gimcana digital. I l'hi anunciem: estem treballant en una llei de l'atenció primària, per garantir, d'una vegada per totes, el vint-i-cinc per cent dels recursos en atenció primària. És hora que la nostra sanitat pública deixi de perdre qualitat. És responsabilitat seva i del seu Govern. Cal passar de les paraules als fets.
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Bé, algunes de les coses que en aquests moments estem posant en marxa: més de sis-centes persones, més de sis-cents professionals de grau, que s'inclouen en els equips d'atenció primària –psicòlegs, nutricionistes, fisioterapeutes. Tots ells, per treballar en prevenció i promoció de la salut. I aquest és un element que mai s'havia donat: l'orientació d'atenció primària i, ho recordem, comunitària. I, per tant, aquestes sis-centes persones que ens han d'ajudar en aquest element de prevenció i promoció. Segona, 4.500 persones que s'han incorporat, l'any 21, a l'atenció primària. D'ells, 2.500 administratius que han fet, certament, moltes feines covid, però que en aquests moments, si tot va bé i la covid va remetent, seran persones que s'incorporaran de ple en aquests equips i, per tant, ens ajudaran a la desburocratització i ens ajudaran, també a la ciutadania, a poder tenir un millor accés als nostres centres sanitaris. També estem, en aquest sentit –i aquí també ens hi hem trobat–, amb tot el pla d'odontologia a l'atenció primària –i també ens hi hem trobat. Jo aquí també voldria dir alguns elements importants. Quan vostè parla del trenta-dos..., i vostè ho ha dit, escolti, jo ho he explicat tot això en aquest faristol. Per tant, aquí ja hi ha el primer element: que ens escoltem; a pesar de la diferència d'edat, que ens escoltem. I, per tant, també, des d'aquest punt de vista, és la manera de trobar solucions. I també una de les solucions és, quan parlem del vint-i-cinc per cent, saber què comptem en aquest vint-i-cinc per cent. I això també alguna vegada ho hem parlat. I jo penso que aquí també ens trobarem: de saber com comptem aquest vint-i-cinc per cent. I per últim, hi ha un infrafinançament crònic. I jo aquí també demano –i sé que també trobaré el seu suport– que anem a reclamar aquests diners, aquest suport, aquests 1.400 milions a Madrid. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'atractiu internacional del teixit empresarial català]] [[310-00202/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'atractiu internacional del teixit empresarial català. Formula la pregunta el diputat senyor Engelbert Montalà, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. En aquesta cambra –vostè hi deu coincidir, conseller Torrent– hem escoltat massa vegades un discurs catastrofista i fals sobre l'economia catalana. El fan servir d'excusa els que no volen fer front a les legítimes demandes d'autodeterminació de la ciutadania. L'entonen aquells que volen defensar els privilegis dels més cabdalats enfront de polítiques de progrés que són garantia de prosperitat compartida. La realitat, però, és tossuda, i les dades desmenteixen falsedats i campanyes orquestrades de desinformació i de discursos apocalíptics que l'únic que busquen és el titular fàcil i el populista que emmascara agendes retrògrades i antisocials. Deixin-me que els hi aporti algunes dades. La setmana passada coneixíem que el Financial Times reconeixia Catalunya i Barcelona com el territori i la ciutat d'Europa amb la millor estratègia per captar inversions estrangeres. Ho feia posant en valor la feina d'Acció, una autèntica estructura d'estat per impulsar la nostra economia. No són notícies aïllades. El 2021 Catalunya va liderar la reducció de l'atur; una reducció d'un 25,8 per cent respecte al 2020, i una taxa d'un 10,92 per cent, la més baixa des del 2008. El Financial Times ja qualificava Catalunya com la regió més atractiva per invertir-hi el 2017. A inicis de febrer coneixíem que el 2021 l'economia catalana creixia amb un 5,9 per cent; per sobre de la mitjana espanyola, que era d'un cinc per cent. Ni l'independentisme és causa d'inestabilitat econòmica ni Catalunya és un infern fiscal. I quan un aixeca la vista de l'economia capturada del BOE, ho veu clar. I creiem que aquest és el camí: apostar per una economia que competeixi en coneixement, no en precarietat; una economia internacionalitzada i sostenible. Hi estem en camí. Catalunya no només és líder en captació d'inversions, sinó en exportacions. El mes d'octubre, el Departament d'Empresa i Treball va anunciar que tenia la previsió de que se superessin els 74.000 milions d'euros. Ens pot dir quina ha sigut, finalment, la xifra d'exportacions de tot l'any 2021? [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Diputat, efectivament, la realitat és la que és, les dades són les que són. I la setmana passada, responent a la seva pregunta, rebíem les dades oficials d'exportacions de l'any 2021. I vam tancar l'exercici amb 80.500 milions d'euros d'exportacions, superant efectivament les previsions que fèiem el mes d'octubre. Això suposa un increment del nou per cent respecte al 2019 i d'un 21,5 per cent respecte al 2020, per sobre del creixement de la mitjana de la zona euro, i situant-nos en xifres històriques, en xifres rècord de tota la sèrie històrica. Aquestes xifres denoten diferents coses, efectivament. La primera és que el sector exportador, l'exportació, es manifesta com el veritable tractor de la recuperació econòmica, perquè puja per sobre dels nivells, per exemple, que puja el conjunt del PIB. Per tant, és un motor claríssim de recuperació. També demostra que Catalunya continua sent un motor econòmic, el motor econòmic del sud d'Europa. I, finalment, demostra –i això és evident–, la resiliència i la robustesa del teixit empresarial català. Volem seguir treballant en aquesta línia, en la línia de la internacionalització de la nostra economia. Sabem que el nostre mercat és el món. Volem seguir fent el que hem fet fins ara, recorrent el camí que hem fet per ampliar la base exportadora, per sumar empreses a les empreses exportadores regulars, per obrir nous mercats o per establir filials catalanes a fora. I ho farem a través, sobretot, d'Acció, que, efectivament, la setmana passada també vivia un reconeixement claríssim per part de FDI, aquesta guia, aquesta revista del Financial Times, de referència per als possibles inversors; una revista que diu que Catalunya té la millor estratègia de captació d'inversió estrangera, vehiculada sobretot a través d'Acció, cosa que ens va permetre el 2021 obtenir, captar, setanta-set projectes d'inversió, mobilitzant 480 milions d'euros i creant 2.300 llocs de treball. I si hem fet tot això amb les eines que tenim, que no són les d'un estat, imagini's el potencial que podem recórrer quan tinguem les eines d'un estat. Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la prova de selecció unificada d'agents de la policia local al Maresme. [[Pregunta al Govern sobre la prova de selecció unificada d'agents de la policia local al Maresme]] [[310-00203/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Palacín, del Grup d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a tothom. Conseller, fa uns dies érem coneixedors que a la comarca del Maresme es posa en marxa, properament, una prova pilot per dur a terme una convocatòria unificada d'agents de policia local amb una selecció d'uns trenta agents; una mesura que permetrà als ajuntaments cobrir amb rapidesa les baixes d'agents i agilitzar la contractació per a períodes en els que els ajuntaments necessiten reforços. En aquest sentit, m'agradaria remarcar que cal posar en valor el suport dels ens supramunicipals i també del Departament d'Interior a l'hora d'implementar certes mesures i accions que permeten als ajuntaments alliberar la sobrecàrrega que poden tenir en determinats àmbits, i un d'ells és aquest. Com a regidora també del meu municipi, Pineda de Mar, considero que estem avançant positivament en la direcció de fer les reformes que calguin per assolir una administració simplificada amb criteris que unifiquin els processos. Així, tenint en compte aquest avançament en la mancomunitat voluntària i flexible, es garantirà des de la proximitat la prestació dels serveis municipals d'acord amb la particularitat de cada territori. El projecte, liderat pel Consell Comarcal del Maresme i el Departament d'Interior, neix, després de tres anys de feina tècnica intensa i negociació política, com una prova pilot a Catalunya per donar resposta a les necessitats expressades per les alcaldies maresmenques. I, en paraules del conseller delegat de serveis dels municipis del Consell Comarcal del Maresme i alcalde de Teià, l'Andreu Bosch, aquesta borsa serà un referent a Catalunya i ajudarà els municipis a millorar la seguretat ciutadana. Conseller, ens pot explicar amb més detall com es definirà aquesta prova pilot i quins beneficis aportarà als ajuntaments implicats? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Gràcies, presidenta. I gràcies també, diputada. Efectivament, a Catalunya, de la Policia de Catalunya, un quaranta per cent pràcticament són policies locals, i són molts els problemes que tenen els ajuntaments vinculats a les policies locals, especialment en ordre al temps que els genera i la sobrecàrrega de treball que els genera, particularment als municipis petits, la contractació d'agents. I, també, un problema que després es genera és que, una vegada feta la formació d'aquests agents, moltes vegades es produeix una mobilitat i passen a un altre ajuntament, provocant en els ajuntaments petits que tot aquell esforç es queda en res, perquè es queden sense agents locals. Per tant, des d'aquesta perspectiva, el que hem mirat és de fer una prova pilot, efectivament, al Consell Comarcal del Maresme, amb associació voluntària de tots aquells ajuntaments que han volgut, l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, el departament, a través de la DGAS, per fer una convocatòria conjunta liderada pel consell comarcal, traient la feina, per tant, de la contractació i tot l'esforç que es genera particularment als ajuntaments més petits en tot el procés de selecció. I, a més a més, per tenir, sempre que es necessiti, agents disponibles per poder o bé contractar-los o bé reforçar. Per tant, aquest esforç que s'ha fet i aquest treball que s'ha fet, que conclou amb aquesta prova pilot, la nostra voluntat és que, una vegada es practiqui, intentar-la generalitzar al conjunt del país. El que genera i el que aporta aquest projecte és més agilitat i més rapidesa; poder accedir, efectivament, a més agents i, per tant, en moments punta i en moments de dificultat..., particularment als estius, perquè als períodes estivals poder disposar de més agents evita als ajuntaments haver de fer el procés, i sobretot també unifica criteris i exigència en la contractació dels agents. Per tant, és una idea que la voluntat és estendre-la al conjunt del país, en el marc, també, de la reforma de la llei de policia, en la qual, en el seu marc, cal abordar molts projectes, i molt particularment la Policia de Catalunya en la relació entre Mossos d'Esquadra i policies locals, en ordre a temes com la mobilitat, la formació, els salaris, la carrera professional, el règim disciplinari, que és una reclamació històrica dels ajuntaments d'aquest país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les polítiques públiques per combatre la bretxa salarial i erradicar les desigualtats de gènere al món laboral. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques públiques per a combatre la bretxa salarial i erradicar les desigualtats de gènere al món laboral]] [[310-00204/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jenn Díaz, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a tothom; bon dia, consellera. Volem parlar de la bretxa salarial aprofitant l'informe que el conseller d'Empresa i Treball i vostè mateixa, com a consellera d'Igualtat i Feminismes, vau presentar sobre aquesta qüestió fa només uns dies. De fet, els negacionistes del sistema patriarcal diran que en els convenis no surt enlloc que les dones hagin de cobrar menys per la mateixa feina. Els negacionistes del sistema patriarcal negaran que la bretxa salarial sigui una realitat. Però afortunadament arribem al segle XXI amb dades. La ciència, de fet, no ha agradat mai als negacionistes –de qualsevol qüestió; també d'aquesta–, però tenim les dades. I per això, precisament, no els agrada que hi hagi dades en perspectiva de gènere, per no fer aflorar totes aquestes qüestions. I les dades el que ens diuen és que les dones cobrem gairebé sis mil euros menys l'any de mitjana respecte als homes. I és cert, els convenis no ho diuen; no diuen enlloc que haguem de cobrar sis mil euros menys respecte als homes, però això no vol dir que no passi. Les lleis de diferències d'altres èpoques més fosques ens són favorables. Tenim desenes de lleis que volen pal·liar les inèrcies d'un model que vulnera drets a les dones pel fet de ser-ho. I malgrat tot, malgrat que el moviment feminista és més fort que mai al carrer, malgrat que les lleis ens emparen, malgrat que els governs corregeixen els biaixos, tenim bretxa salarial. Si fos tan senzill com exhibir totes aquestes qüestions en un dels convenis, doncs ja ho tindríem. Les dades també ens diuen que cada any tanquem una mica aquesta bretxa, però és tan petita aquesta reducció que la sensació és que ens hem estancat en els darrers anys. I no volem aquesta lentitud, sinó passar a l'acció. Per no parlar de les grans crisis, com la que deriva de la pandèmia actual, que també fan endarrerir totes aquestes xifres. Si atenem, a més a més, la perspectiva interseccional de les dades, no podem obviar que la feminització de la pobresa i el menysteniment a les feines feminitzades tenen un impacte directe en aquesta bretxa salarial. I davant d'aquesta situació, els volem demanar quines són les propostes del Govern en aquesta matèria, tenint en compte totes aquestes qüestions: les dades, les inèrcies dels darrers anys, les conseqüències de la pandèmia i la voluntat de transformar un mercat laboral més igualitari i més just. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Bon dia. Moltes gràcies, presidenta. Diputada, la bretxa salarial és clarament un dels màxims exponents de la desigualtat de gènere al mercat laboral. Com vostè apuntava, la bretxa ha anat disminuint en els darrers anys i és la més baixa de la sèrie històrica iniciada el 2008, però una bretxa del 20,6 per cent segueix sent una dada intolerable. Són aquests sis mil euros anuals de diferència de mitjana, cinc-cents euros al mes, per posar-ho d'una altra manera. És com si a meitat d'octubre les dones deixéssim de cobrar fins a finals d'any. I, en aquest sentit, des del Govern la combatem des de diferents fronts. En el cas del Departament d'Empresa i Treball, d'una banda, amb unes polítiques específiques dins del pla de xoc de polítiques actives d'ocupació. Són més de 43 milions el que es destina a programes específics per fomentar l'ocupabilitat de les dones. També, sent les dones un grup prioritari, amb diferents línies de caràcter transversal amb més de 246 milions d'euros, amb un pla de transversalitat de gènere de les polítiques d'ocupació i el pla d'igualtat del mateix Servei d'Ocupació de Catalunya, i al mateix temps vetllant perquè les empreses compleixin tot allò que la llei estableix en matèria de polítiques d'igualtat. I, en aquest sentit, en el darrer any, l'any 2021, la Inspecció de Treball de Catalunya ha realitzat al voltant de quatre-centes actuacions relacionades amb discriminació per raó de sexe, assetjament, les polítiques de conciliació, els plans d'igualtat, i hi ha hagut un increment del 282 per cent en el nombre d'infraccions. Des del Departament d'Igualtat i Feminismes també desenvolupem una sèrie d'actuacions. Sabem que moltes dones treballen de manera involuntària a temps parcial o surten del mercat laboral després de la maternitat. Per això el programa TempsxCures busca ampliar aquests serveis de cures per a menors de zero a catorze anys. Posem a disposició de les empreses, també, per facilitar l'elaboració de plans d'igualtat i l'eina de registre salarial, aquestes eines per poder acompanyar-les, fent assessorament –més de dos mil assessoraments realitzats l'any 2021. I, al mateix temps, estem desenvolupant una metodologia de valoració de llocs de treball per revaloritzar precisament aquelles feines més feminitzades, moltes d'elles vinculades al sector de les cures, que han estat històricament menystingudes. També seguirem reclamant al Govern espanyol la signatura del conveni 189 de l'OIT, de treballadores domèstiques, perquè sabem que cal millorar molt les...
Se li ha acabat el temps...
...condicions de treball en aquest àmbit.
...consellera. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre el calendari escolar del curs 2022-2023]] [[310-00206/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el calendari escolar 2022-2023. Formula la pregunta la diputada senyora Esther Niubó, en nom del Grup Socialistes i Units per Avançar.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Conseller, vostè anunciava fa uns dies un avançament del calendari escolar del proper curs; una decisió que, si s'hagués plantejat d'una altra manera, nosaltres podríem valorar positivament, però que va prendre sense el mínim diàleg ni acord previ amb la comunitat educativa: ni amb les direccions de centre ni amb els sindicats de professorat ni amb les associacions de família ni amb l'escola concertada ni amb el Consell Escolar de Catalunya, quan sap que és preceptiu. Conseller, li sembla que un model de governança basat en la imposició i en la falta de diàleg és el que necessita el sistema educatiu català en aquests moments?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputada Niubó, fa molts anys que hi ha debat al voltant de l'avançament escolar, i nosaltres hem pres la decisió amb tota la informació disponible. De fet, fa tants anys que hi ha debat que el mateix Consell Escolar ha emès, ha fet els darrers anys quatre informes que diuen que les vacances d'estiu són massa llargues i que s'hauria d'avançar el curs escolar. També hi han informes de la Fundació Bofill, hi han informes de la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica i hem tingut converses amb tothom. Per tant, el que fem com a govern és prendre una decisió on tenim el consens al cent per cent de que aquesta és una bona mesura per a l'alumnat –totes les decisions del Departament d'Educació han de tenir com a protagonista el nostre alumnat. I, per tant, prenem una decisió –estem legitimats com a govern per fer-ho–, la comuniquem als equips directius i la comuniquem a la ciutadania, i això és del tot compatible amb el debat. Som dels territoris, som dels països, a nivell europeu, que més tard comencem el curs escolar. I, per tant, aquesta és una mesura molt bona per a l'alumnat, perquè el que fa és..., bàsicament, escurça el temps de desconnexió i, sobretot sobretot sobretot, és una mesura d'equitat per a l'alumnat vulnerable; per a l'alumnat vulnerable que no té el mateix accés a les activitats fora de l'entorn escolar; per a l'alumnat vulnerable que tindrà més dies de beques menjador. I fixi's vostè si és una mesura positiva, amb consens de tothom, que més de cinc-cents centres, prop de cinc-cents centres que estan dins del pla de millora d'oportunitats educatives..., molts ajuntaments i molts consells comarcals ja estan obrint les escoles el mes de setembre per donar resposta a aquesta necessitat.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Esther Niubó.
Miri, conseller, vostè ha menystingut la comunitat educativa; una comunitat educativa que està exhausta de tants mesos i mesos gestionant la pandèmia. I, en aquest context, que té els centres educatius molt tensionats, que sap que, a més a més, el proper curs han de desplegar els nous currículums educatius de la LOMLOE i que requerirà més formació i preparació per part dels docents, vostè planteja una decisió tan important com aquesta, que, ho repeteixo, podria ser positiva, però ho fa de manera totalment unilateral. I tots els sindicats, conseller, tots sense excepció, li han demanat la seva dimissió. Vostè té cinc dies de vaga convocats, i el proper inici de curs està en risc. Però el consens en contra seva va més enllà. Les famílies també li han dit que així no es fan les coses, que vostè no pot vendre un avançament del curs escolar com una mesura de conciliació si després ho vincula a una jornada compactada durant tot el mes de setembre que no és necessària, que genera més desigualtats –perquè la concertada ja li ha dit que farà el mateix horari de sempre– i que, a més a més, perjudica aquelles famílies amb menys recursos i que en total suposa una pèrdua d'hores lectives. Ja n'hi ha prou, conseller, deixi d'improvisar. Vostè un dia diu que les extraescolars es paguen a les famílies, després diu que ho finançarà el propi Govern i que això té un cost de 12 milions. Jo li dic: com ho pagarà, això?, si farà una transferència als ajuntaments, si que ho gestioni un altre, si hauran de ser els propis centres educatius que ho hauran de fer... I amb quin criteri? Si cobreix el mes de setembre, per què no cobreix el mes de juny? Per tant, li diem que deixi d'incendiar l'escola, que dialogui i acordi amb la comunitat educativa i que prou d'aquest menyspreu i d'aquesta actitud arrogant. També, permeti'm que li digui que la transformació educativa va començar abans que vostè. I una altra cosa: el proper dia que porti el president de la Generalitat a fer un anunci pensi en millores que també suposin millores en termes pedagògics, que plantegi solucions a problemàtiques que té el sistema educatiu, com la manca de places de formació professional, de places d'escola bressol, recursos suficients per desplegar el model educatiu inclusiu o l'abandonament o la segregació. Vostè forma part d'un govern, conseller, que exigeix diàleg, però que no el practica Catalunya endins. Què ens pot dir, conseller, davant d'aquesta situació que vostè ha creat i amb què tenim un problema important? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Diputada, el que li puc dir és que res més lluny de la realitat. Nosaltres, com a conseller d'Educació, no hem menystingut ningú. Diàleg, consens amb tothom, com hem demostrat des del primer dia que va començar aquesta legislatura. És una mesura que no afecta els drets laborals dels treballadors –no els afecta. Els nostres mestres faran les mateixes hores de classe i aniran a l'escola els mateixos dies. És una mesura que tots estem d'acord amb el què. I, per tant, ara farem el debat, com estava previst, per ajustar-ne el com. Tenim temps per a fer-ho. I és una mesura que beneficia també les famílies, perquè garanteix el cent per cent de conciliació. Les famílies amb gratuïtat faran el mateix horari el mes de setembre que la resta del curs escolar. Per tant, diàleg, consens, no menystenim a ningú, prenem una decisió. Això és del tot compatible amb tota la informació disponible i necessària, això és del tot compatible amb el debat, i és una mesura de transformació educativa amb equitat, i és una mesura pedagògica, sobretot pedagògica per a l'alumnat... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, conseller. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les inversions educatives i el futur de l'Acadèmia Cultura de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès)]] [[310-00207/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les inversions educatives i el futur de l'Acadèmia Cultura de l'Hospitalet de Llobregat. Formula la pregunta el diputat senyor David Pérez, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, parlem de l'Acadèmia Cultura, un projecte educatiu de proximitat que té setanta anys d'història al barri de la Torrassa; més de tres-centes famílies que estan afectades i que veuen en risc el projecte educatiu dels seus fills, i vint-i-vuit llocs de treballs de treballadors de l'acadèmia. Al maig del 2021 el Departament d'Educació i la propietat, amb la mediació de l'ajuntament i de la Federació d'Educació de Comissions Obreres, del senyor Manel Pulido, van arribar a un acord per tal de garantir la continuïtat del centre durant un curs més. També aquest acord recollia el compromís del departament per iniciar els tràmits per tal de que l'Acadèmia Cultura es pogués integrar a la xarxa d'escoles públiques, garantint així l'educació dels alumnes i la plantilla de docents actuals. Senyor conseller, quins són els motius de canvi de criteri de la conselleria sobre l'Acadèmia Cultura? Què pensa fer per resoldre vostè aquest problema?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep González-Cambray, conseller d'Educació.
Diputat, és que no hi ha hagut cap canvi de criteri. Situem el tema. Qui tanca Acadèmia Cultura és el titular perquè està en desacord amb el propietari. Des del Departament d'Educació no tanquem Acadèmia Cultura, i des del Departament d'Educació no li traiem cap concert a Acadèmia Cultura. I nosaltres fem el que vam dir que faríem des del primer dia, que és: voluntat al cent per cent d'incorporar Acadèmia Cultura a la xarxa pública. Però per tal de fer ho –i això ho entendrà tothom– s'han de reunir i hem de donar resposta als requisits del decret llei. I, per tant, hem explorat totes les possibilitats, totes les vies i totes les opcions per tal de veure com se pot donar resposta, complint el decret llei, a aquesta integració. Per tant, com sempre, donem resposta al que vam dir que faríem.
Per repreguntar, té la paraula el senyor David Pérez.
Molt bé, conseller. Miri, abans de tot, m'agradaria agrair la presència en aquest hemicicle de la Vanessa Iodate, que és mare d'un alumne, i de la Yolanda Manero, que és mare i mestra d'aquest centre. Moltes gràcies per estar entre nosaltres. Miri, conseller. Hi ha una cosa que no pot dir, que segurament començarà a dir a partir d'aquí un moment, i és que l'ajuntament no ha fet res en aquest cas. Miri, l'ajuntament..., d'aquí a uns moments s'aprovarà, al Ple de l'ajuntament, una moció per garantir l'escolarització dels alumnes, el manteniment dels llocs del personal docent i l'inici dels tràmits per tal de construir un nou centre als solars del carrer Mas; solar cedit per l'ajuntament l'any 2018, senyor conseller. Tots els grups han subscrit aquesta moció en favor del suport a la comunitat educativa –tots–, menys Esquerra Republicana de Catalunya, que no ho ha fet per culpa seva. L'ajuntament es va oferir per comprar els terrenys de l'actual acadèmia. Vostè ara diu que no en sabia res. L'ajuntament es va comprometre a trobar el consens entre tots els grups per tal de que s'integrés a la xarxa pública. Hem parlat amb les famílies, hem parlat amb tothom. Miri, conseller, segurament el Ple de l'ajuntament deu estar equivocat, segurament la propietat està equivocada, segurament l'arquebisbat també està equivocat, l'alcaldessa, les famílies, els sindicats... Tothom està equivocat i ningú no ho està fent bé. Però hi ha una altra possibilitat: que sigui vostè el que no està fent bé les coses. Vostè, cada vegada que té un problema el converteix en conflicte. Senyor conseller, l'hi torno a preguntar: què pensa fer per resoldre el tema de l'Acadèmia Cultura? I si no sap què fer, si us plau... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. [[Aplaudiments.]] Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Jo el que penso fer és el que he fet sempre, que és, quan es compleixen els requisits d'un decret llei, integrar i incorporar un centre concertat o un centre municipal a la xarxa de centres del Departament d'Educació. I això és lo que penso fer. Però no es compleixen les condicions del decret llei perquè no tenim edifici, no tenim immoble. L'immoble no reuneix les condicions per passar a fer una oferta pública. I, per tant..., i així ens hem trobat en moltes situacions amb anterioritat. Ens hem trobat amb quinze centres, amb uns quinze centres on no hem pogut fer aquesta integració, també degut a l'edifici. Perquè necessitem –i ho diu el decret llei– que l'edifici doni resposta a poder fer una oferta pública amb les condicions que estan establertes. El decret llei no està pensat per rescatar l'escola privada concertada; està pensat per incrementar l'oferta pública. I això és el que farem. En el cas de que no puguem complir el decret llei, el que farem és donar resposta. Amb aquest increment de places, farem una escola nova. Tot l'alumnat, les famílies..., som nosaltres, del Departament d'Educació, que garantim i acompanyem les famílies per tal de que tots els infants de l'escola puguin anar en bloc a una escola nova pública. Tot l'alumnat de l'institut podrà anar en bloc a un nou institut. No incrementarem..., no a un nou institut, a un institut existent. No incrementarem les ràtios a la ciutat, i acompanyarem els mestres que estan vinculats amb la titularitat i els mantindrem l'antiguitat. L'ajuntament ha cedit tres solars en dotze anys que no reuneixen les condicions. Nosaltres sempre sempre sempre al costat de les famílies i al costat dels infants. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les decisions del Departament d'Interior amb relació a les actuacions dels Mossos d'Esquadra. [[Pregunta al Govern sobre les decisions del Departament d'Interior amb relació a les actuacions dels Mossos d'Esquadra]] [[310-00208/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ramon Espadaler, en nom del Grup Socialistes i Units per Avançar.
Sí; moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller, el passat dia 14 de febrer, en una entrevista radiofònica a Catalunya Ràdio, vostè va anunciar que el Departament d'Interior no aplicaria alguns dels preceptes de la Llei orgànica 4/2015, de 30 de març, de protecció de la seguretat ciutadana. Voldríem que en seu parlamentària ratifiqués aquest anunci, que va generar un titular: «Escolta, el departament no complirà part d'aquesta llei. I si és així, exactament que ens expliqui en què es basa i per quines raons i quins són aquests preceptes que el departament no està disposat a acatar, a complir de la llei.
Per respondre, té la paraula del senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Presidenta... Diputat, com totes les administracions, com totes les institucions, el que es fixen són criteris en el compliment de les lleis i en l'aplicació de les normes, com fa l'agència tributària, com fan els ajuntaments, com fa la pròpia fiscalia. I els criteris que hem decidit aplicar van en la línia, en primer lloc, de garantir que el compliment dels drets fonamentals, que l'exercici dels drets fonamentals serà prioritari vers altres criteris; és a dir, que l'aplicació del tipus que fixa la llei de seguretat ciutadana s'informi i es vegi a la llum del que estableix el compliment de drets fonamentals, tal com estableix el Tribunal Constitucional i el Tribunal Europeu de Drets Humans. També, que se separi el que és la instrucció de l'aixecament de les actes, perquè entenem que és un criteri bàsic en l'exercici de drets. I, en tercer lloc, que quan s'aplica una sanció a algú per haver fet algun tipus de delicte s'adreci a aquella persona concreta i no al col·lectiu en el seu conjunt que organitza una mobilització. És en aquest sentit l'aplicació de criteris a l'hora d'establir i d'aplicar una norma. I això es fa a la llum del que estableix el Tribunal Europeu, a la llum del que estableix el propi Tribunal Constitucional i, evidentment, avalat pel Gabinet Jurídic de la Generalitat i també pels serveis jurídics del propi departament. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ramon Espadaler.
Sí; gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller, ningú posa en qüestió l'exercici dels drets fonamentals –en absolut–, per descomptat, i menys el nostre grup parlamentari. Però no sé si és conscient del missatge que va donar i que acaba, d'alguna manera, de reiterar, més matisadament del que va fer a la ràdio l'altre dia, del missatge que acaba de donar de desautorització de la policia. Vostè va dir literalment..., diu: «Mirin, la policia ja sé que farà les actes, però en qualsevol cas sàpiguen que no derivaran en expedients. Això és lo que acaba de dir amb bones paraules ara. Això és una deslegitimació de la feina policial. Però és que té una altra part, aquesta moneda; té una altra cara, aquesta moneda. Li ha dit a una altra part de funcionaris, en aquest cas no als uniformats, als de la Direcció General d'Administració de Seguretat, que no compleixin un precepte que estableix una llei amb la que..., pot ser tan discutible com vostè vulgui, i que hi han tràmits parlamentaris, doncs, per si s'ha de canviar aquesta llei, però el que no es pot fer és dir: «Escolti, miri, aquests preceptes d'aquesta manera no els complirem. Vostès, Mossos –potser perquè no s'atreveix a dir-los-ho, als Mossos–, «facin les actes. Potser perquè no s'atreveix a donar per escrit: «Escoltin, no facin actes, doncs, de determinats supòsits o episodis. Però sí que els dic a vostès, Direcció General d'Administració de Seguretat: «Mirin, no les tramitin. Ens preguntem, conseller, com la donarà, aquesta instrucció. La donarà per escrit? La donarà per ràdio, com va fer l'altre dia? Cridarà a la directora general i li dirà: «Escolti, això no està... Aviam, estem parlant de coses molt serioses. I, què farà si un funcionari del seu departament decideix, en compliment de la llei..., perquè un funcionari no està obligat a complir de cap manera, doncs, una instrucció que s'aparti del compliment de la llei. Què farà si en algun cas algun funcionari no està disposat a fer això? Miri, conseller, li demanem d'una manera molt clara que no posi ni els Mossos ni la resta de funcionaris del seu departament en la tessitura d'haver d'obeir..., o bé obeir el Govern o bé complir la llei. Li demanem una cosa molt senzilla: compleixi com a govern la llei i no complicarem les... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. [[Aplaudiments.]] Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
Diputat, fixarem criteris establerts pel Gabinet Jurídic central de la Generalitat i pels serveis jurídics del departament i que, a més a més, estan avalats pel Tribunal Constitucional i pel Tribunal Europeu de Drets Humans. Però sap per què hem de fer això? Això ho hem de fer perquè hi ha una llei mordassa que ni vostès –ni vostès–, que es van comprometre a derogar-la, l'han derogat. [[Aplaudiments.]] I aquesta és la realitat. Però el que més em sorprèn a mi... [[Aplaudiments.]] El que més em sorprèn, sincerament, no és que no l'hagin derogat, és que vostès siguin els principals garants que s'exerceixi i s'apliqui la llei mordassa amb la màxima rigidesa, que sigui amb mà de ferro. [[Aplaudiments.]] No es pot entendre –no es pot entendre. Saben quina llei és aquesta? La que vostès deien que era més pròpia de l'Hongria d'Orbán que no d'un règim democràtic. I ara demanen que siguem els que l'apliquem amb la màxima rigidesa. És absolutament... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les sospites d'extralimitacions en l'exercici de les funcions governativa i administrativa pel Departament d'Interior en l'aplicació de les lleis]] [[310-00205/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les sospites d'extralimitacions en l'exercici de les funcions governativa i administrativa del Departament d'Interior en l'aplicació de les lleis. Formula la pregunta el diputat senyor Matías Alonso, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Consejero Elena, ¿cree usted que su departamento tiene encomendada alguna función jurisdiccional?
Per respondre, té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Per descomptat que no.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Matías Alonso.
Sí, consejero, los sucesivos gobiernos separatistas que venimos padeciendo desde hace ya demasiado tiempo están subvirtiendo con su acción política los valores superiores de nuestro estado social y democrático de derecho. Cualquier gobierno que quiera llamarse «democrático está obligado a dirigir su acción de gobierno a garantizar la convivencia conforme a las reglas establecidas en el ordenamiento democrático vigente. Un gobierno democrático tiene que gobernar para todos, salvaguardando los derechos y las libertades de todos, y tiene que hacerlo con respeto escrupuloso a la función jurisdiccional de jueces y tribunales, así como a las funciones de control e impulso legislativo parlamentario, cuya máxima representación la ostentan las Cortes Generales y que en el ámbito competencial autonómico de la Generalitat ejerce este Parlamento. El Gobierno de la Generalitat lleva años ejerciendo una función jurisdiccional que no tiene encomendada en absoluto, como tampoco la tiene encomendada ningún otro poder ejecutivo del Estado. Ustedes han decidido interpretar a conveniencia la jurisprudencia y aplicar a voluntad leyes vigentes que afectan directamente al ejercicio de la competencia de seguridad pública encomendada al Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Ustedes socavan los valores superiores del estado de derecho al reinterpretar las sentencias y aplicar las leyes a la carta, siguiendo los intereses espurios de su agenda política, que persigue mantener activo el maldito proceso con el que nos quieren imponer un modelo de sociedad que es la antítesis de la democracia; una tarea condenada al fracaso, pero en la que ponen todo su empeño tanto su Gobierno como los partidos que le apoyan, enzarzados como están en demostrar quién es más digno de enarbolar la bandera separatista. Un esperpento al que se suma con entusiasmo la propia presidenta de este Parlamento con absoluta falta de respeto a su función institucional y representativa del conjunto de la ciudadanía de Cataluña. De vergüenza. Dejen de permitir cortes arbitrarios en la Meridiana como siguen haciendo a diario. Dejen de socavar la autoridad de los agentes del Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Dejen de reinterpretar la jurisprudencia. Apliquen las leyes y sancionen a los que desafían la autoridad de los agentes. Defiendan los derechos y las libertades de todos. Gobiernen para todos o váyanse de una vez y dejen en paz a los... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
Diputat, vull començar per dir que si Catalunya està patint aquest Govern és per la voluntat dels catalans i les catalanes. [[Aplaudiments.]] No perquè s'ho hagi inventat ningú, és per la voluntat dels catalans i de les catalanes. Miri, ho he dit abans i ho reitero: totes les administracions fixen criteris d'interpretació de les normes. Ho fa l'agència tributària, ho fa la fiscalia, ho fa l'Institut Nacional de la Seguretat Social... Ho fan totes les administracions. I el que hem fixat són uns criteris d'interpretació a la llum del que estableix el Tribunal Constitucional amb relació als drets fonamentals i al Tribunal Europeu dels Drets Humans. I s'estableix que una persona quan exerceix pacíficament un dret fonamental..., s'ha d'interpretar el tipus d'infractor garantint l'exercici d'aquests drets fonamentals. I això ho estableix el Tribunal Constitucional, que té poc de revolucionari i d'antisistema. I està així d'aclarit i està així d'avalat; no només per aquest conseller, sinó també pels lletrats i pels serveis jurídics del Departament d'Interior. Hi ha un altre criteri, que és que fins ara s'aplicava que quan algú en una mobilització tenia una pràctica delictiva o cometia alguna falta s'imputava al responsable organitzador de la mobilització. I això no és avalat per cap jurisprudència, perquè necessàriament s'ha d'aplicar a la persona que ho practica. I després un altre element, que és el de separar la instrucció de l'aixecament d'actes. Són criteris, tots ells, avalats pels juristes i pels lletrats de la Generalitat. Però el que socava, que diu vostè, el que limita la feina de Mossos d'Esquadra és quan, per exemple, vostès i els seus amics, quan el Ministeri de l'Interior fixa un nou pla antiterrorista a Catalunya..., ai, a Espanya, i diu per primera vegada que qui tirarà endavant les investigacions és Mossos d'Esquadra, vostès s'aixequen, protesten i diuen que això és una dejación de responsabilidades per part dels responsables polítics de l'Estat. Vostès tenen una ideologia molt clara: van contra els Mossos d'Esquadra i contra les competències que té aquest Parlament. Ha estat així sempre i ho segueix sent avui. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la manca de natalitat. [[Pregunta al Govern sobre la manca de natalitat]] [[310-00197/13.]] Formula la pregunta el diputat senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari VOX.
Señora consellera, ¿cómo piensan abordar la falta natalidad en Cataluña? Gracias.
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Gràcies, presidenta. Com que aquesta pregunta ja la van fer i la vam respondre al desembre passat, espero que formulin exactament la seva pregunta per poder-los respondre adequadament.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Joan Garriga.
Gràcies, presidenta. Mire, le voy a explicar un poquito... En Cataluña, la natalidad se va reduciendo cada año. Llevamos quince años descendiendo en natalidad. Hace quince años la natalidad en Cataluña era de noventa mil nacimientos y ahora apenas llegamos a los sesenta mil. La reducción ha sido de un treinta y tres por ciento en quince años. Y ustedes niegan el problema y lo alientan, criminalizan los embarazos y detestan las familias. No trabajan por la estabilidad laboral y el acceso a la vivienda y fomentan el aborto. En Cataluña se practican unos veinte mil abortos al año. A este ritmo, en Cataluña habrá más abortos que nacimientos. Y esto es un drama y una responsabilidad colectiva. Ustedes, lejos de buscar alternativas al drama, trabajan para ampliar el aborto farmacológico de las nueve a las doce semanas, porque la mujer que quiere abortar es porque está embarazada y agobiadísima. Y ustedes se gastan, por ejemplo, más de noventa millones de euros en políticas de adoctrinamiento feminista, pero son incapaces de apoyar a estas mujeres embarazadas y agobiadas. Tener hijos tiene que ser posible y en Cataluña hoy en día cada vez es más difícil, porque existen serias dificultades sociales y económicas; falta de reconocimiento social y empresarial a esta gran labor de la paternidad, de la maternidad; falta de acceso a un trabajo estable y a una vivienda digna para la familia, o falta de estabilidad familiar y considerar a esta, la familia, como un eje fundamental de nuestra sociedad. Por ello la solución es clara: reconocer el problema, que ustedes no hacen, de falta de natalidad y las graves consecuencias de esta situación demográfica; concienciarse de la necesidad de fomentar esta natalidad para poder sostener nuestra sociedad, nuestra nación, nuestra prosperidad y nuestra identidad, y que las administraciones, también la catalana porque tienen competencias, tomen medidas políticas y fiscales para favorecer esta natalidad y que esta sea una prioridad. Desde VOX hemos presentado una serie de políticas fiscales y unas medidas que hemos propuesto en esta cámara que ustedes han rechazado sistemáticamente. Y lo que es peor: no aportan ninguna solución ni reconocen el problema. Y les recuerdo, señora consellera: una sociedad que no protege a sus niños es una sociedad en crisis, y una sociedad sin niños es una sociedad muerta. Apártense y dejen paso. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la consellera d'Igualtat i Feminismes.
Bé, com els hi deia al desembre, les polítiques natalistes són pròpies de governs autoritaris. Això ho va fer Franco, ho estan fent ara al continent europeu Polònia i Hongria. I, a més a més, fracassen. Són polítiques que creuen que la natalitat de la població està al servei d'un projecte polític, concretament d'un projecte nacional patriòtic de base masclista, LGTBI-fòbica i racista. Però, en canvi, els governs democràtics no creiem que la natalitat de la població estigui al servei del Govern, sinó que el que cal és fomentar les condicions socioeconòmiques perquè les persones puguin decidir lliurement els seus projectes vitals, incloent-hi, si ho volen, si així ho desitgen, tenir criatures. I aquests són precisament els reptes que afrontem des del Govern. I li poso alguns exemples que ja hem explicat aquí. Doncs, en l'àmbit laboral, com plantejava fa una estona, les dones i la gent jove són grups prioritaris del pla de xoc del Govern, amb aquesta gran inversió en polítiques actives d'ocupació. En el cas de l'habitatge, també s'ha presentat aquesta reserva d'habitatge protegit del vint-i-cinc per cent per a persones menors de trenta-cinc anys en l'habitatge de lloguer que construeixi el Govern. En matèria de conciliació de la vida familiar i laboral, avancem en el dret a les cures com a dret de ciutadania, amb el programa TempsxCures, que acabo d'explicar fa una estona, amb la gradual gratuïtat de tota l'etapa de zero a tres anys, començant aquest curs amb l'I2. I sí, a vostès els pot explotar el cap, però és compatible defensar el dret de les dones a l'avortament amb, al mateix temps, dins de l'estratègia nacional de drets sexuals i reproductius, ampliar l'accés als serveis de reproducció humana assistida. Crec que és perfectament compatible. I els dic una altra cosa per acabar: la dada que presenten és falsa; no hi ha decreixement demogràfic, no ho sosté cap institut d'estadística ni les Nacions Unides. A vostès el que els molesta és la contribució dels fluxos migratoris al creixement de la població. I això no és nou, passa a tot Europa. I el que farem també des del Govern és treballar per una societat cohesionada socialment, que ningú quedi enrere i on les polítiques racistes i xenòfobes que vostès plantegen no hi tinguin mai cabuda. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'aplicació de les competències penitenciàries. [[Pregunta al Govern sobre l'aplicació de les competències penitenciàries]] [[310-00199/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Sergio Macián, en nom del Grup Parlamentari VOX.
Señora Ciuró, ¿cree usted que el Gobierno de la Generalitat ejerce sus competencias penitenciarias de manera justa y neutral?
Per respondre, té la paraula la senyora Lourdes Ciuró, consellera de Justícia.
Gràcies, presidenta. Efectivament.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Sergio Macián.
El 4 de diciembre de 2020, el Tribunal Supremo dictó nueve autos denegando el tercer grado a los nueve golpistas del procés, condenados a penas de hasta trece años de prisión por delito de sedición, además de otros delitos graves. Solo cuarenta días después, su departamento volvió a conceder, a sabiendas de su injusticia y por la vía del artículo 100.2 del Reglamento penitenciario, un tercer grado de facto a los nueve condenados del procés, para que pudieran participar en la campaña electoral del 14 de febrero de 2021, lo que fue calificado por la Fiscalía del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, en su memoria de 2021, como un claro fraude de ley de la Administración penitenciaria catalana –es decir, de su departamento–, i como no podía ser de otra manera, el Tribunal Supremo estimó los recursos del Ministerio Fiscal y los nueve condenados del procés volvieron a ingresar en prisión, donde han vivido a cuerpo de rey, con privilegios y prebendas que no tenían otros internos, hasta los indignos indultos. Señora Ciuró, su departamento, no contento con excarcelar indebidamente a sus compañeros de partido y del Govern, a los políticos golpistas, se dedica también a sacar de la cárcel al mayor corrupto de la historia reciente de Cataluña, a uno de los saqueadores del Palau de la Música, el señor Montull; un saqueo de 23 millones de euros, destinados, entre otras cosas, a pagar comisiones a Convergencia Democrática de Cataluña, cantera de los actuales líderes de Junts. Y, cómo no, la justicia les ha vuelto a enmendar la plana: el juez de vigilancia penitenciaria, de acuerdo con la fiscalía, ha revocado el tercer grado al señor Montull, porque el condenado no ha cumplido ni una cuarta parte de la condena, porque no se acreditan causas médicas que lo justifiquen, a juicio del médico forense –al parecer, los pies le van un poco lentos para caminar, pero las manos las tiene muy ágiles para seguir robando–, y porque no ha devuelto prácticamente ni un céntimo de los 23 millones de euros robados. Señora Ciuró, su departamento hace un uso torticero de las competencias penitenciarias para beneficio de sus amiguetes, y saca de la cárcel a golpistas y chorizos cuando les conviene. Por ello, desde VOX, reclamamos la devolución inmediata de las competencias penitenciarias al Estado, porque un gobierno desleal como el Gobierno de la Generalitat y que ampara a ladrones corruptos no puede tener las llaves de la cárcel. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia.
Moltes gràcies, presidenta. Efectivament, l'única qüestió que pot posar en perill el sistema penitenciari català, que és robust i que és un model d'èxit, són discursos totalitaris i discursos fonamentats bàsicament en la demagògia i carregats de falsedats. Tenim un sistema penitenciari robust, que compleix escrupolosament amb les lleis i les directrius que es requereixen per poder donar beneficis penitenciaris, que al final i al capdavall és el que perseguim: la rehabilitació com a funció del sistema penitenciari català. Volem afavorir la rehabilitació de les persones a través de concessions de llibertats, quan toquen i seguint els preceptes i les disposicions dels jutges de vigilància penitenciària. Perquè no hi ha millor manera d'enfortir la societat que afavorint que les persones facin una reinserció pausada i tranquil·la quan els hi pertoca després d'haver complert la pena. No creiem en permetre que les persones romanguin més del temps necessari a la presó. I, de fet, ja li avanço que des del Departament de Justícia pel que apostarem fermament és per les execucions de les mesures penals alternatives i per la justícia restaurativa com el millor sistema de garantir la reinserció de les persones preses que han faltat en una societat. Perquè, sap què? Les presons són una eina necessària i imprescindible del sistema. Volem, des del Departament de Justícia, posar-les al centre. Perquè igual que tenim escoles o residències, també tenim presons, i la vocació és, de tota la comunitat penitenciària, tendir a que aquestes presons i tota la comunitat treballi en benefici d'aquesta reinserció, formant constantment els professionals penitenciaris; formant, ocupant i inserint les persones preses; formant en la dignitat i en la dignificació dels espais, perquè les presons obsoletes i les presons velles no ajuden a la finalitat de la reinserció. Perquè som una sola comunitat penitenciària i el compromís dels professionals que treballen en benefici de les persones preses i el compromís del Govern en mantenir dignes els espais i renovar i poder reformar aquells que estan més deficitaris són, sens dubte, tres potes d'un mateix tamboret que aguanten un sistema robust, que ja li avanço que té els millors èxits de reinserció d'Europa. Un sistema que reivindico com a consellera de Justícia, que li agraeixo que m'hagi permès parlar-ne des d'aquest hemicicle i que, per tant, els recomano que en benefici d'aquest, doncs, facin menys demagògia i estiguin al cas del que realment es fa i no d'aquesta demagògia que defensen.
Se li ha acabat el temps...
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
...consellera. [[Pregunta al Govern sobre les demandes i propostes de la comunitat educativa]] [[310-00201/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les demandes i propostes de la comunitat educativa. Formula la pregunta el diputat senyor Carles Riera, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. Deu estar d'acord amb mi en que reforçar i potenciar l'educació pública a Catalunya no és possible sense comptar amb la comunitat educativa, i encara menys promovent la divisió i l'enfrontament entre famílies i mestres, i que és totalment impossible en contra del professorat i de la seva representació sindical. En canvi, conseller, vostè i el seu departament ja fa temps que no practiquen el diàleg i la negociació amb la comunitat educativa, i ara, amb una comunitat encara molt tensionada pel sobreesforç realitzat davant la pandèmia i sense respondre a les demandes i propostes sindicals, planteja noves exigències i nous canvis sense cap mena de diàleg ni consens. Conseller, pensa vostè escoltar la comunitat educativa? Atendrà les seves reivindicacions i propostes? Dialogarà i negociarà amb els sindicats i el MUCE, i així construir un gran consens per a l'ensenyament públic a Catalunya, que garanteixi universalment i plena el dret a una educació inclusiva i, a la vegada, els drets dels treballadors i treballadores de l'ensenyament?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputat Riera, comptem i comptarem sempre amb la comunitat educativa, sempre al costat dels mestres i sempre al servei de l'alumnat. I això és el que hem fet des del primer dia. Escoltem, escoltarem i negociarem; ho negociarem tot, sempre, tot el que calgui. I li'n poso exemples. Perquè és fàcil dir-ho... Li'n poso exemples des de l'inici d'aquesta legislatura. El primer que vaig fer com a conseller és adreçar-me als 5.470 equips directius i als 120.000 mestres, amb una enquesta molt completa, perquè ens diguessin, perquè ens compartissin en què els podem ajudar com a Departament d'Educació, com els puc ser més útil com a conseller d'Educació. I això és el que em vam fer, preguntar-los-ho directament i, a partir d'aquí, poder prendre amb la màxima informació les millors decisions. També hem fet, per primera vegada, un procés participatiu pel que fa al currículum. No s'havien fet mai processos participatius amb relació al currículum. Hem fet streamings amb totes les direccions. Faig trobades amb els equips directius. Faig trobades..., quan vaig a una ciutat faig trobades amb tots els equips directius per escoltar el màxim de direccions possibles, des de llars d'infants a postobligatòria. Faig trobades amb alumnat; faig trobades amb alumnat sense que hi sigui present l'equip directiu i el professorat, per tal de que no hi hagi cap filtre i puguin expressar-se del tot lliurement. I, per tant, el que fem és, sempre, màxima informació i prendre les decisions al servei de l'alumnat i al costat dels nostres mestres. I això hem fet amb el calendari escolar i això també hem fet a l'hora d'obrir les escoles per la covid. A l'hora d'obrir les escoles per la covid també hem fet això. Com a govern prenem decisions i després les consensuem i acordem el com, de la manera que faci falta, escoltant a tothom.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carles Riera.
Conseller, en els darrers dies ha estat anunciada una vaga de cinc dies en defensa del diàleg i la negociació i de les demandes unitàries dels sindicats de l'ensenyament, en defensa d'una educació pública, inclusiva i de qualitat, i dels drets laborals del professorat, acabant amb les retallades encara no revertides des de l'any 2010. D'altra banda, diversos sindicats de mestres i estudiants han anunciat també una vaga, el proper 23 de març, en defensa de l'escola pública en català, la immersió lingüística i contra l'aplicació de la imposició del vint-i-cinc per cent de l'ensenyament en llengua castellana. Conseller, és un error pretendre imposar un canvi de calendari i de currículum sense diàleg ni negociació amb la comunitat educativa. No es pot potenciar l'escola pública, inclusiva i de qualitat sense l'estabilització del personal interí i laboral, sense la baixada de ràtios, sense revertir les retallades i sense garantir el model de la immersió lingüística. Amb la comunitat educativa, nosaltres defensem el dret a poder viure, estudiar i treballar plenament en català en un sistema educatiu públic, universal, gratuït, inclusiu i de qualitat i que respecti els drets dels treballadors i treballadores de l'ensenyament... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Doncs ho torno a dir, eh? No imposem res –no imposem res. El que fem és: decidim i després debatem. Tothom estem d'acord amb el què: tothom estem d'acord amb l'avançament. I, per tant, el que fem –i hi som a temps– és, ara, debatre el com incorporar totes les propostes de millora. Pel que comentava vostè de les vagues, evidentment, respectem el dret a vaga. Ara bé, jo no entenc el format de vaga per protestar pel català, quan el que hauríem de fer és protestar contra els tribunals, que són els que causen aquesta situació. Nosaltres, com a departament d'educació, el que hem fet és respondre al tribunal que és al Departament d'Educació a qui s'han d'adreçar, no als nostres centres educatius. El que hem fet és impulsar un pla per promocionar més encara l'ús del català. El que fem és una nova normativa que ens doni..., que ens refermi aquest model d'escola catalana. I, per tant –i tant que sí!–, de cara al curs vinent incorporarem moltes mesures, algunes mesures sindicals demanades de fa molts anys, i seguirem treballant amb ells per tal d'incorporar-ne les màximes possibles. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la reducció de les llistes d'espera del sistema d'atenció a la dependència. [[Pregunta al Govern sobre la reducció de les llistes d'espera del sistema d'atenció a la dependència]] [[310-00209/13]] Formula la pregunta el diputat senyor David Saldoni, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, el dilluns passat es va celebrar el Consell General dels Serveis Socials, un òrgan de participació i d'informació del Govern en el qual prenen part els diversos departaments de la Generalitat; hi prenen part també les associacions empresarials, les sindicals, associacions d'usuaris, també les entitats municipalistes del nostre país, així com els col·legis professionals. I, per tant, és un espai en el qual es pot debatre i es pot parlar sobre els principals reptes que tenim en l'àmbit social del nostre país. Es va posar en relleu –i m'agradaria tornar-ho a reivindicar– que el pressupost del departament per a aquest any ha augmentat en 897 milions amb relació al 2020. Un total de pressupost que, de 3.800, el quaranta-cinc per cent es destina a l'autonomia personal. A Catalunya, que tenim un índex de sobreenvelliment d'un 16,9, que hem vist com ha augmentat amb relació a l'any 2003, que era d'un onze, i de l'any 81, que era d'un sis, hem vist com l'atenció a les persones grans en el nostre país requereixen una especial atenció. I veiem també com hi ha hagut, en aquest cas, una aportació de 27 milions dels fons europeus per a la transformació dels sistemes d'informació dels serveis socials, una tasca que permet, en aquest cas, automatitzar la descàrrega de documentació electrònica, justament per facilitar la tasca als professionals dels serveis socials, tant de la Generalitat com dels ajuntaments de tot el país, que estan realment sobrecarregats en la tasca d'elaboració dels PIAs per poder avançar en un bon servei i una bona atenció. A Catalunya, l'any 2001, el servei de valoració de la dependència té 832.063 expedients oberts i 496.000 expedients de revisió de grau. Això comporta molts problemes als professionals, que, com deia, ho han tensionat. I, també, al darrere d'això, hem de posar en relleu que hi ha hagut un sobredimensionament de l'esforç que ha de fer la Generalitat de Catalunya amb relació a la previsió inicial que hi havia a la llei de la dependència. Un servei que ha generat llistes d'espera en les valoracions, però també en el pagament, perquè hi ha hagut, en aquest cas, terminis suspensius molt elevats, en alguns moments incomprensibles. Ens pot dir, consellera, quines modificacions té previstes en el seu departament per poder rebaixar justament les llistes d'espera per cobrar la prestació dels cuidadors no professionals? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la senyora Violant Cervera, consellera de Drets Socials.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Diputat, vostè mateix ho deia, la llista de les persones que esperen algun tipus de prestació, doncs, a Catalunya és molt elevada. I també els pressupostos de la Generalitat destinen una gran part del seu pressupost a poder reduir aquestes llistes d'espera. La llei de la dependència, en el seu article 18, diu que una de les prestacions que es poden dur a terme és l'atenció a través d'un cuidador no professional, d'una persona propera a la família, d'un familiar amb el qual tingui una relació afectiva. Com vostè ben bé deia i, a més a més, coneix, aquestes prestacions es produeixen a través dels PIAs, dels plans individuals d'atenció, i estan determinades a través dels serveis socials. L'any 2012, el Govern de l'Estat va preveure que aquesta ajuda podia tenir una suspensió de fins a dos anys. Per tant, des de que a la persona se li atorgava l'ajuda fins que li concedien, l'Administració tenia una suspensió, un ajornament durant dos anys. L'any 2017, es va intentar reduir aquest termini de dos anys i es va rebaixar a divuit mesos. Però, com vostè deia, nosaltres considerem que divuit mesos per a persones dependents, especialment per a persones grans, és molt de temps. I aquest dilluns, en el Consell General dels Serveis Socials, vam anunciar que acabàvem amb aquest període suspensiu. Això vol dir que hem incrementat el pressupost en 17 milions d'euros, la partida mensual és d'1,4 milions d'euros, que ajudaran a reduir aquesta llista d'espera, que en aquests moments estava quantificada en 6.400 persones. Per tant, per a aquest any 2022, destinarem 255 milions d'euros per a la prestació del cuidador no professional, que arribarà a l'atenció de 88.000 persones. Perquè, com li dèiem, nosaltres considerem que l'atenció a la gent gran l'hem de poder dur a terme tan aviat com sigui possible. Però és veritat, les llistes d'espera amb aquesta mesura, doncs, no les acabarem. Per això, des del departament, a banda del que vostè comentava, que és la transformació tecnològica i digital, hem incorporat una partida als pressupostos de 55 milions d'euros per a prestacions econòmiques vinculades o places. Però sobretot, també, el que volem és dedicar una part dels ingressos –i també ens ajudaran els fons europeus– a la teleassistència. Perquè nosaltres el que volem és la desinstitucionalització del sistema. A nosaltres el que ens agradaria és que les persones puguin romandre a les seves cases el major temps possible, per així poder utilitzar aquests serveis residencials en la mesura només estrictament necessària. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el projecte Aina. [[Pregunta al Govern sobre el projecte Aina]] [[310-00210/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Sales, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tots. Vicepresident Puigneró, just avui fa una setmana que vau poder presentar en societat Aina, un projecte per garantir la supervivència del català en l'era digital, que ha superat amb escreix totes les expectatives possibles i que ha posat la llengua catalana, en emergència lingüística des de fa temps, al bell mig de tot. Dues hores abans d'aquesta presentació i del llançament oficial, la web ja comptava amb cinquanta mil registres de veu i quaranta mil validacions. Donar la veu com a concepte per avançar i per enfortir-nos com a país, donar la veu enregistrant-la amb la lectura de frases i acceptant o refusant enregistraments fets per altres, donar la veu per ajudar a aprendre català. Un català singular, ric, únic que es parla de Salses a Guardamar i de Fraga a l'Alguer. Un català ple de matisos que hem de fer sentir i que hem d'ensenyar a Aina perquè sàpiga com funciona la nostra llengua, més enllà dels aspectes sintàctics i morfològics que la definixen. Aina ha de saber que un dia algú pot necessitar comprar mitjons vermells, però que si ho faig jo necessitaré calcetins rojos. Aina ha de saber que la riquesa de la nostra llengua és patrimoni de gran valor i que, més enllà de les línies divisòries que alguns volen imposar, els Països Catalans parlem una llengua comuna que es diu català. Resseguint el fil de la història, d'Aina Moll i Norma, passant per Queta, arribem a Aina, la intel·ligència artificial. Que Aina ens siga aïna, vicepresident, perquè certament, en aquest moment de donar valor a les paraules, podem explicar que amb dièresi «aïna, a l'Ebre, és «eina, com van evidenciar al manual Cruïlla i a Aïnes els enyorats professors de llengua Josep Panisello i Joan Beltran. Perquè ells ja van saber que calia explicar el model nord-occidental de la nostra llengua sense preveure que un dia hauríem de pensar en aquest nou espai lingüístic que se'ns obre, el de la intel·ligència artificial, amb assistents de veu, traductors automàtics o agents conversacionals. Aquest moment digital que vivim ens necessita a tots, és un gran repte i també una nova oportunitat per al català. Perquè la nostra llengua és la teua veu, des de Junts animem la ciutadania a participar-hi des de tots els racons. I volem preguntar-li, vicepresident, com valora la posada en marxa d'aquest projecte tan important. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori, senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, diputada. Efectivament, molts informes així ens ho diuen, el català està en emergència lingüística. I, miri, de fet, ahir en la primera trobada del pacte nacional per la llengua, que vaig poder tenir l'honor –amb el president i la consellera de Cultura– de ser-hi present, feia també la mateixa diagnosi. Per cert, una trobada on els vam trobar a faltar, senyora Albiach i senyor Illa. Ja sé que van venir representants dels seus partits, però, home, aquest és un acte que si volen estar... [[Veus de fons.]] Sí que hi eren. Doncs jo no la vaig veure, senyora Albiach, disculpi, eh? [[Veus de fons.]] No, no... En tot cas, dir-los que en aquestes fotos de consens s'hi ha de ser. I jo crec que vostès hi són. I, per tant, si volem construir aquests consensos que vam fer als anys vuitanta, on vam construir una caixa d'eines amb TV3, amb la immersió lingüística de l'escola, eines imprescindibles per reparar, després de quaranta anys de dictadura, la llengua al nostre país, en aquesta caixa d'eines ara hem d'afegir una nova eina, noves eines, i una d'elles és Aina. En aquest sentit, la campanya que vam engegar ara fa una setmana ha sigut tot un èxit, ha superat totes les expectatives. Portem ja més de 250.000 veus enregistrades. Perquè se'n facin una idea: altres llengües minoritàries que estan també fent aquest procés recullen i han recollit o recullen en una setmana, totes conjuntament, al voltant d'uns quinze mil enregistraments. Per tant, anem en el bon camí. En aquest sentit, també els vull anunciar que arrencarem en les properes setmanes una gira d'Aina per altres territoris de parla catalana, des del País Valencià fins a les Illes Balears, Catalunya Nord, etcètera, precisament amb la voluntat que tenim de que..., en fi, com..., tots sabem lo important que van ser projectes com el puntCAT o la Viquipèdia catalana per posicionar el català a internet. Avui necessitem també que el català, que les màquines, que els dispositius, que internet ens entengui i ens parli en català. Aquest és l'objectiu que tenim amb el projecte Aina i esperem, doncs, que, diputats i diputades, ens ajudin també a fer-lo més gran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les accions previstes amb relació a la salut sexual i reproductiva. [[Pregunta al Govern sobre les accions previstes amb relació a la salut sexual i reproductiva]] [[310-00211/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Titon Laïlla, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, si un aprenentatge hem tret d'aquesta pandèmia és precisament la importància de reforçar les estructures de salut pública, com la salut pública, una vegada més, doncs, pren una part central de l'atenció en l'assistència sanitària. De fet, si ens remuntem a la crisi del 2008, ja l'OMS, en una conferència a Oslo el 2009, deia que una de les coses que s'havia d'apuntalar en qualsevol crisi econòmica també és precisament aquells pressupostos que fan referència a serveis on el cost/efectivitat són més potents, i un d'ells, ja en aquell moment, era precisament la salut pública. En aquest sentit, som conscients de l'esforç que s'ha fet en aquests últims pressupostos, on l'increment del pressupost dedicat a la salut pública és gairebé del setanta-cinc per cent. Entenem, també, que no només és un pressupost destinat a potenciar tots aquells aspectes de la intel·ligència epidemiològica que tan rellevants han estat en aquests últims temps, sinó també..., amb una mirada molt més ampla, més holística del que vol dir precisament la salut pública, que parla no només de l'emergència climàtica, no només parla de la salut laboral, no només parla d'addiccions, no només parla de vacunacions. Per cert, hem incrementat amb dues vacunes, concretament la del meningococ B en la població infantil i la de l'herpes zòster en població adulta, en aquest proper calendari vacunal. Però en aquesta línia, amb aquesta mirada àmplia de posar no només la salut pública, sinó la salut general en totes les polítiques, crec que aquesta pandèmia també ens ha posat en relleu aquesta mirada molt més transversal i molt més global. I és des d'aquesta perspectiva que la salut pública l'entenem amb dues grans potes que són centrals, que és la promoció de la salut i d'hàbits i estils de vida saludables, i també la prevenció de la malaltia. És des d'aquesta perspectiva que som conscients que el Govern ha fet un esforç important també en l'àmbit de la salut sexual i reproductiva, i que precisament hi ha posat molt èmfasi en aquests últims temps, i som conscients també de la voluntat que hi ha de posar-ne. Per tant, la pregunta que li volíem fer precisament, conseller, era com pensen seguir treballant en aquest àmbit tan important i tan interessant –que, de fet, ja ha sortit també en aquesta sessió de control avui– de l'àmbit de la salut sexual i reproductiva des del seu departament. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Presidenta... Diputada, efectivament, la salut pública és una prioritat per a aquest departament i per al Govern. Vostè em pregunta molt especialment per la salut afectiva sexual i reproductiva, i en aquest sentit sí que voldria fer algunes matisacions, algunes qüestions. La primera és agrair la feina que fan totes les llevadores i tots els professionals d'aquest àmbit. La segona és destacar i constatar que és una prioritat la salut afectiva sexual i reproductiva; la millora d'aquesta salut és una de les prioritats del pla de salut i que va molt adreçada a les persones adolescents i joves. Des d'aquest punt de vista, es fan una sèrie d'accions, es proposen una sèrie d'accions. La primera, dedicada també a l'equitat menstrual i, des d'aquest punt de vista, també pensada per a aquestes persones més joves, el seu empoderament, a partir de la informació i també a partir de la distribució de quaranta mil copes a les alumnes de tercer d'ESO durant aquest any 22. Un altre element important és, precisament, el de l'accés i millora de la contracepció de llarga durada per a persones joves, en aquest sentit, més vulnerables, que han pogut, d'alguna manera, ja patir alguna interrupció voluntària de l'embaràs, i des d'aquest punt de vista evitar embarassos no desitjats i també reduir els IVEs no volguts. I també des d'aquest punt de vista, voldria afegir com a tercer element el fet d'estar treballant també amb un nou protocol d'interrupció voluntària de l'embaràs, amb una ampliació de l'opció farmacològica, de les setmanes en què es podrà avortar farmacològicament, i també, com ja hem discutit també en aquest hemicicle, el fet d'introduir nous centres més propers a on resideixen les dones on es pugui fer aquesta interrupció voluntària de l'embaràs, i que, per tant, la dona pugui escollir quin lloc, si és que ha decidit fer aquesta interrupció voluntària de l'embaràs, és el seu preferit. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre els talls a l'avinguda Meridiana de Barcelona. [[Pregunta al Govern sobre els talls a l'avinguda Meridiana de Barcelona]] [[310-00198/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Lorena Roldán, en nom del Grup Mixt.
Hace unos días, tras la perseverancia de los vecinos de Meridiana, que estaban ya hartos de dos años de cortes que les han ocasionado, pues, pérdidas no solamente económicas, sino también de calidad de vida, el Govern decidió trasladar la manifestación a otro punto. Pero, sin embargo, los manifestantes han hecho caso omiso, han seguido cortando la Meridiana, y además con invitado sorpresa como la presidenta de este Parlamento. A mí me gustaría saber qué opinión tiene al respecto y qué medidas va a tomar su departamento para hacer cumplir las órdenes del Govern.
Per respondre, té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Presidenta... Diputada, el Govern el que fa és garantir, a través dels dispositius policials, que es compleixin les decisions que pren.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Lorena Roldán.
Sí, pues debería esforzarse un poco más, señor Elena, porque insisto que los cortes se están produciendo. Yo le hablaba de esos invitados sorpresa. Me refería a la presidenta del Parlamento, pero no fue la única. A la señora Borràs la vimos también acompañada de Fredi Bentanachs, que es el fundador de la organización terrorista Terra Lliure. La verdad es que entre este y el señor Isaías Herrera, el de los «trapis, condenado por tráfico de drogas, el currículum amistoso de la señora Borràs deja bastante que desear. Pero a mí lo que verdaderamente me preocupa, señor Elena, son tres cosas. Primero, la imagen que da este Parlamento con su máxima representante desobedeciendo al Gobierno. En lugar de ejercer su cargo con la neutralidad debida, lo que hace es irse de activista a manifestaciones ilegales. Lo segundo, la propia imagen que da el Govern: si la segunda autoridad de Cataluña les desobedece, ¿cómo les va a obedecer el resto? Y lo tercero, señor Elena, su propia imagen y, de rebote, la deslegitimación que de nuevo sufren los Mossos d'Esquadra. Con la presencia de la presidenta en esta manifestación se evidencia de nuevo su falta de autoridad, señor Elena, y también la de todo el Govern. Y la verdad es que usted no va muy sobrado de credibilidad. Hace unos meses nos dijo usted que no se podían trasladar estos cortes de la Meridiana; pero ahora, por arte de magia, resulta que sí. Pero cuando la turba desobediente que ustedes fomentaron e impulsaron de manera muy imprudente en 2017 no les hace ni caso, el Govern se queda pasmado, sin reaccionar, dejando de nuevo a los Mossos a los pies de los caballos. ¿De verdad ustedes esto no se lo esperaban? ¿Acaso nosotros no les avisamos por activa y por pasiva de que esto iba a pasar? ¿Ustedes se creen que pueden alimentar a la criatura y seguir controlándola a su antojo cuando llevan cinco años vendiéndoles el cuento de que la desobediencia es el súmmum de lo democrático? Ustedes, señor Elena, con su actitud han sido tremendamente irresponsables.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
Bé; presidenta... Diputada, jo estic en una sessió de control no en un debat polític sobre opinions respecte dels respectius dirigents polítics d'aquest país. Li suggereixo que si vol tenir debats, doncs, els sol·liciti, que ben segur que li oferiran l'oportunitat. Miri, nosaltres estem per garantir drets i llibertats –número 1. Número 2: les manifestacions, les mobilitzacions es comuniquen, i no es pot canviar la seva ubicació ni es poden prohibir per la voluntat d'un conseller. Això deu passar a altres llocs, aquí no. Hi ha una regulació i una normativa i uns criteris jurídics que garanteixen que es poden fer les manifestacions i que si aquestes no es poden fer, ha de ser per alguna causa, i la causa són les alteracions d'ordre públic. I a partir del moment en el que es van començar a produir aquestes situacions va ser quan no es va prohibir la mobilització, sinó que es va canviar la seva ubicació. Així es fan les coses en un estat democràtic i de dret, així és com funcionen. Dos: els operatius són els qui decideixen com s'actua en cada moment, atenent un criteri que és bastant raonable, que se'n diu «proporcionalitat. Sap què vol dir? Vol dir que les coses no es fan a porrazos, sinó que es fan amb proporcionalitat. I s'està fent molt bé per part del Cos de Mossos d'Esquadra. Amb diàleg, amb proporcionalitat i, el més important, garantint –sí, perquè s'està garantint– que els talls de la Meridiana no es produeixin. I jo els hi demano que vostès deixin d'anar de la mà de l'extrema dreta a provocar en aquest tipus de mobilitzacions i a blanquejar l'extrema dreta, com ho estan fent aquí i ho estan fent a tot arreu. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva absència en la conferència de presidents autonòmics]] [[317-00114/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Lorena Roldán, del Grup Mixt.
Sí; muchas gracias, presidenta. Señor Aragonès, usted se ha vuelto a negar una vez más a asistir a la Conferencia de Presidentes Autonómicos. Me gustaría saber qué oferta tiene el independentismo para los catalanes, ¿una mera silla vacía?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, bé, doncs suposo que una oferta, vaja, suficientment atractiva perquè disposa de majoria absoluta, l'independentisme, en aquesta cambra, comparat amb la migrada representació parlamentària que tenen vostès. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias. Mire, señor Aragonès, ustedes están tan centrados en atacar a España y en atacar también a los adversarios políticos que nunca les da por defender a los catalanes. Mire, Cataluña lleva una década perdida, una década de decadencia y de confrontación subvencionada, de revolucionarios de coche oficial, como la señora Borràs, a la que usted hace seguidismo al ser incapaz de anteponer los intereses de los catalanes a la propaganda vacía y al postureo del procesismo. Bien, ustedes nos han dicho que no quieren ir a la Conferencia de Presidentes porque no se quieren fotografiar con el resto de presidentes autonómicos. ¿Nos puede decir qué tipo de sentimiento le incapacita a usted para hablar con el presidente de los valencianos o con el presidente de los andaluces, por ponerle ejemplos de presidentes de varios partidos? ¿Usted se cree superior, señor Aragonès? De hecho, cobra más, eso por supuesto que sí. Pero, claro, ¿qué incapacidad tiene usted para poder hablar con otros presidentes? Parece que ustedes le tengan alergia a cualquier encuentro con rango oficial y legal; a ustedes les gustan más esas mesas de chantaje que excluyen a más de la mitad de los catalanes. Y yo le tengo que decir, señor Aragonès, que usted con esta actitud está devaluando la Presidencia de la Generalitat al dejar la silla vacía y al dejar de representar a millones de catalanes. A muchos nos parece, y a mí también, que usted no acude a estos encuentros porque tiene miedo, porque tiene miedo de sus socios de govern, supongo que a que le llamen «traidor, a que le llaman «botifler, porque la política independentista se ha dedicado tanto a la propaganda y a la exclusión que cuando se trata de gestión y de encuentro, ustedes no saben ni por dónde empezar. Nosotros no vamos a hacer como el PSC que les suplica que vayan a esta conferencia para que se haga la foto con Sánchez; nosotros le exigimos que cumpla con su deber, que no deje la silla vacía, que defienda los intereses de todos los catalanes allí donde se deben defender. Y si usted insiste en su absentismo laboral allí donde los catalanes le necesitan, aunque sea menos estridente demostrará la misma utilidad que Quim Torra, es decir, ninguna, señor Aragonès.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Miri, les coses clares: jo no em crec superior a ningú. I vostè, que em coneix mínimament, sap clarament quina és la meva actitud, sempre, de respecte a tothom. L'altra cosa és que jo no estic obligat a participar representant la Generalitat de Catalunya a organismes com la Conferència de Presidents. Una conferència de presidents que, en l'ordre del dia mateix, no hi han punts d'acord que permetin defensar, amb tota la força i tot el potencial que mereix la ciutadania de Catalunya, la seva veu. Sap quin és l'ordre del dia a la Conferència de Presidents? El sap? Em sembla que no. Perquè si ho sabés veuria que els punts són: valoració de la situació covid –valoració. Cinc minuts per cap –vinga, disset; cinc minuts cadascun–, i al final és igual el que hagis dit. Aquesta és la meva experiència de les participacions telemàtiques que he tingut. Valoració dels fons europeus. Acords sobre governança? Acords sobre com s'articulen les convocatòries? Sobre com participem per defensar els interessos de l'economia a Catalunya? Acords sobre fons europeus? No, valoració. És a dir, torn de paraules sense cap tipus d'acord. Per tant, no és útil per defensar els interessos del ciutadans de Catalunya com es mereixen els ciutadans de Catalunya. I jo li recomano que faci una prova. Divendres, quan hagi acabat la Conferència de Presidents, miri els presidents del seu partit, de territoris, de comunitats autònomes governades pel seu partit –que ara em sembla que és el Partit Popular– i vegin quina valoració fan dels acords. I probablement faran valoracions negatives. Perquè no n'hi han, d'acords. I jo no tinc cap problema en parlar amb tothom. Parlo amb vostè, però aquestes darreres setmanes he parlat amb uns quants presidents i presidentes, amb el que és el tracte habitual, habitual i correcte, que hi ha d'haver-hi entre responsables institucionals. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les conseqüències de l'absència d'un president de la Generalitat en la conferència de presidents autonòmics]] [[317-00113/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor Aragonès, ¿es usted consciente de ser el presidente de una comunidad autónoma española y de las responsabilidades que ello conlleva?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Soc el president de Catalunya i soc molt conscient de les responsabilitats que això comporta. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Le corrijo, es usted el presidente de la Generalitat de Catalunya. Mire, señor Aragonès, señor president, su portavoz anunció ayer que no iba a asistir usted a la Conferencia de Presidentes en Canarias, que no había utilidad, que es solamente para la foto. Pues mire, primero, en cuanto a la foto, oiga ya tenemos suficientes fotos de conflicto de Cataluña con el resto de España como para hacer ascos a una foto que revele colaboración y ansia de servir de Cataluña en el resto de España también. Y en cuanto a la utilidad. ¿Acaso no hay temas importantes que tenemos que tratar, en común con otras autonomías, con el Gobierno de España? Mire, le digo cuatro: la financiación autonómica, el Corredor Mediterráneo, la repartición de los fondos europeos, o los Juegos Olímpicos de invierno. En Cataluña, de espaldas al resto de España no vamos a ir a ningún lado, señor Aragonès. Usted es el presidente de una comunidad autónoma. No haga campana, no deje la silla vacía, que para eso se le paga el sueldo con el dinerito de todos los catalanes, no solo de los que le votaron a usted. Mire, las empresas catalanas hacen tratos con empresas de toda España, trabajan, hablan con ellos, se desplazan, se reúnen... ¿Por qué usted, que es el líder de la máxima empresa, que es la Generalitat de Catalunya, catalana, no hace lo que hacen los demás? ¿Usted se imagina un jefe de ventas de empresa catalana que se negara a hacer negocios con el resto de España? ¿Usted cuánto cree que duraría una persona así? Lo que pasa es que usted sabe que si normaliza las relaciones con el Gobierno de España y con el resto de las comunidades autónomas se le acaba el momio processista. Usted detesta la foto de la normalidad, pero en cambio lo paranormal le encanta. Aquí aludía al orden del día, que a usted no le place. No sé qué orden del día tendrán en un pacte nacional para la erradicación del español en Cataluña, o en esa mesa del diàleg. Un orden del día que sea realizable y no la amnistía ni la autodeterminación. Y en el Consell de la República, con la presidenta sectaria del Parlament, ¿de qué hablan ustedes? De todo lo paranormal usted sí que participa, en cambio de lo normal, de la financiación, del Corredor Mediterráneo, de la repartición de fondos europeos, no. Asuma su papel de presidente autonómico y póngase a trabajar, señor Aragonès. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Jo crec que podríem tractar-nos una mica, tots, amb respecte, també per gent que en aquest debat no pot intervenir [[Aplaudiments.]] Crec que ens podríem tractar una mica amb respecte i hi guanyaríem. [[Aplaudiments.]] Aleshores, Corredor Mediterrani –Corredor Mediterrani... Criteris de repartiment dels fons europeus, per exemple, no estan a l'ordre del dia –no estan a l'ordre del dia. Sap que la Generalitat de Catalunya va proposar incloure un fons covid que permeti dotar de recursos la sanitat catalana, que ho van proposar tots, tots els territoris que van participar en les reunions preparatòries de la Conferència de Presidents, i que va haver-hi la negativa del Govern espanyol? I aleshores, nosaltres hem d'anar a donar per bona una reunió on, per experiència, perquè he participat en reunions d'aquest tipus telemàtiques, i es veu clarament que més enllà d'una valoració, d'intervencions en què pots sentir l'opinió –totes respectables i algunes d'elles molt interessants– de presidents de comunitats autònomes, però que al final no s'arriba a cap acord perquè no hi ha una negociació darrere. Per tant, no serveix per defensar els interessos de Catalunya. Pot servir per a altres coses, però no són les que comparteix la majoria d'aquesta cambra. Vostè en la seva intervenció ha dit una cosa, que crec que s'ha vist, no?, els motius que els porten a fer política. Vostè considera que un pacte com el que es va iniciar ahir, el pacte nacional per la llengua catalana, és un pacte per erradicar el castellà. Vostès sempre han pensat que totes les accions per promoure el català són en contra del castellà. Potser aquí els qui se senten supremacistes no som els que defensem aquest pacte, són uns altres, senyor Carrizosa. Vostès consideren que aquest ampli consens del vuitanta-cinc per cent d'aquesta cambra que va aprovar iniciar aquest pacte és fer coses paranormals. Vostè ha parlat del respecte que hem de tenir a tota la resta de territoris. I jo li asseguro que el tinc. Evidentment, puc no coincidir políticament, però el tinc. Però titllar de paranormal actuacions que serveixen per defensar, per promoure l'ús social de la llengua del país, crec que és tenir molt poc respecte a la ciutadania d'aquest país i tenir molt poc respecte a vostè, perquè vostè hauria també d'incrementar una mica el grau d'autoexigència en les seves intervencions parlamentàries i plantejar temes dels que diuen vostès, d'aquells que interessen a la gent, perquè els que ha dit avui només li interessen a vostè. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les decisions del Departament d'Educació i la manca de negociació amb la comunitat educativa]] [[317-00116/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Jéssica Albiach, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Bon dia a totes i a tots. President, vostè a la seua conferència de la setmana passada va anunciar –i cite textualment– «un diàleg amb actors del país per decidir com volem que siga la Catalunya del futur. I només quatre dies més tard els sindicats d'educació del nostre país, a més de manera unitària, li han convocat una vaga de cinc dies per al març, precisament perquè el seu Govern pren decisions de gran calat de manera unilateral. Per tant, volem saber, president, si, davant la nefasta gestió que ha realitzat el conseller Cambray, té vostè la intenció d'agafar les regnes d'aquesta crisi i seure a negociar amb la comunitat educativa, que és el que s'hauria d'haver fet des de l'inici. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Senyora Albiach –gràcies, presidenta–, evidentment, nosaltres volem treballar totes les propostes i decisions amb el màxim consens possible amb tothom. Però cal transformar, cal que es prenguin decisions. No tenim por a prendre decisions. I, per tant, tot el meu suport al Departament d'Educació i al conseller d'Educació; és una bona mesura, l'avançament de curs –és una bona mesura. I la mostra d'això és que ningú s'oposa a aquesta mesura. Podem discutir-ne el com, podem mirar de com reforçar els dubtes. Qualsevol canvi provoca angoixes, neguits de si arribarem a temps, ho farem prou bé. Però posem les necessitats sobre la taula i abordem-les com està fent el Departament d'Educació. Però cal fer canvis. Aquesta és una mesura a favor de la igualtat d'oportunitats. I, per tant, nosaltres assumim les decisions polítiques. I, evidentment, a partir d'aquesta decisió política, no deleguem, no externalitzem les decisions polítiques; les assumim, les..., i després les treballem amb la comunitat educativa, com no pot ser d'altra manera. S'ha celebrat el consell escolar; emetrà el seu dictamen, que evidentment és preceptiu, no vinculant. Evidentment, serà de tot el nostre interès, i treballarem perquè el curs comenci més aviat, ens assimilem als calendaris escolars europeus i ho faci com a mesura per a la igualtat d'oportunitats de tots els infants i joves del país. [[Alguns aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, presidenta. Gràcies, president. No sé si imposar és molt transformador, i no sé si vol dir que els sindicats i les famílies no volen transformacions, perquè al final d'alguna manera això és el que ha vingut a dir, quan, a més, estem parlant d'un col·lectiu que està profundament tensionat, que durant dos anys ha fet mans i mànigues, esforços enormes per aguantar un sistema educatiu que encara arrossegava i arrossega retallades. I vostès han decidit, doncs, que una manera de transformar era imposar de manera unilateral mesures de gran calat. Jo l'hi torne a dir: els consensos no és decreten, els consensos es construeixen, i el que estem veient és un conseller, d'una banda, que no compleix amb els acords, com amb l'Acadèmia Cultura de l'Hospitalet, però és que, de l'altra, tampoc està acordant els canvis. Fa mesos que famílies, que comunitat educativa, que professorat, estan denunciant improvisació i manca de diàleg i de negociació amb el departament. Ara ho han plasmat en un manifest del MUCE i denuncien improvisació en el calendari escolar, en el canvi curricular, en les places públiques de formació professional, en el zero-tres –ara ha aparegut un esborrany de decret dels menjadors escolars sense consulta prèvia–, en l'escola inclusiva, en els centres d'alta complexitat. President, en definitiva, improvisació, manca de diàleg i, si m'ho permeten, també manca d'humilitat. Jo crec que està molt bé, està superbé –diguem-ho així–, està molt bé voler liderar el diàleg del futur, però haurem de començar per liderar el diàleg del present. I per això, president, li demanem que rectifique, li demanem que s'assegui a negociar, li demanem que no menystinga els sindicats ni la comunitat educativa, perquè un país no es pot governar des del faristol; s'ha de fer des del diàleg i, sobretot –i això ho saben vostès molt bé–, des de la negociació i arribant a acords amb tots els actors, els agraden o no. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. El que m'agradaria fer també és poder traslladar un missatge d'agraïment al conjunt de la comunitat educativa, perquè som molt conscients dels esforços que s'han portat a terme, i no hem parat de dir-ho en les intervencions en aquesta cambra i constantment. A partir d'aquí, no retirarem la mesura. Creiem que és una bona mesura. Estem disposats a escoltar els dubtes, a solucionar qüestions que puguin sortir, hi posem recursos. Tenim temps suficient. Si pràcticament tota la resta de territoris comencen abans que nosaltres el curs escolar, Catalunya també ho pot fer. No és impossible. I no estem plantejant-ho el mes de juny de cara al mes de setembre, tot just el mes de febrer, abans que comenci tot el període de preinscripcions escolars. Nosaltres estem al costat de la transformació del sistema educatiu i al costat, evidentment, de fer-ho amb el conjunt de la comunitat educativa. Tenim més mestres i docents que mai, més personal de suport a les escoles que mai; lluny, evidentment, encara dels màxims que volem assolir, però hi ha el màxim suport. Estem desplegant la gratuïtat de l'I2. Estem desplegant el decret d'escola inclusiva. Hi ha més personal de suport que mai a les escoles. Així és com es demostra el compromís amb l'educació del nostre país. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració de la reunió de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat]] [[317-00117/13]] Formula la pregunta la diputada Dolors Sabater, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Sí; gràcies, presidenta. Bon dia. President, quina valoració en fa, de la comissió bilateral amb l'Estat espanyol?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Doncs a la reunió que hi va haver divendres passat, des del nostre punt de vista, els acords van ser de mínims, per tant, insuficients. Hi han moltes qüestions que vam plantejar que s'hi haurien d'haver inclòs i que per manca de voluntat del Govern de l'Estat no s'hi van incloure. Treballarem perquè l'ingrés mínim vital, perquè tota la qüestió de Rodalies també es puguin incloure en properes reunions.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Maria Dolors Sabater.
Doncs miri, president, li explicaré com valorem nosaltres aquest espai. I no només perquè s'hi reparteixen molles autonòmiques que mai arriben a l'alçada de les necessitats que té la gent d'aquest país, i no només perquè s'hi demostra la injustícia territorial que practica l'Estat espanyol en aquest règim del 78 tan hostil amb els Països Catalans, sinó perquè, a més, aquesta comissió bilateral ofereix una foto, president, una imatge de normalitat en les relacions Catalunya-Espanya, i dona un missatge d'estabilitat del conflicte que ni és el que toca ni és el que ens ajuda en res, sinó tot el contrari, perquè vivim una ofensiva contra els nostres drets en molts flancs. La repressió que no s'atura, no cessa en aquest degoteig constant de casos; les lleis aprovades en aquest Parlament, que ni que sigui tímidament garanteixen drets socials, millores per a tothom, i que són tombades sistemàticament per aquest poder judicial que mai ha estat depurat; l'engany dels traspassos, aquestes promeses mai executades que ja semblen..., que ja són una burla, ja sigui que parlem de beques, ja sigui que parlem de Rodalies, que a sobre de no estar traspassades no s'hi fa manteniment i està perjudicant diàriament a totes les treballadores d'aquest país. I parlem, ja no cal dir-ho, de l'atac a la llengua catalana, ara exemplificat amb aquest atac flagrant contra la immersió amb la sentència del vint-i-cinc per cent o l'impuls de l'audiovisual que vulnera la diversitat lingüística. És un conflicte obert que quan vostès s'asseuen a aquesta taula de repartiment d'engrunes escenifiquen com un conflicte tancat. I, president, davant d'aquest conflicte obert que tants volen amagar, quin sentit té que vostè no vagi a la Conferència de Presidents i, en canvi, sopi amb l'actual representant de la corona corrupta, de la monarquia corrupta? Quin sentit té, president, contribuir a l'estancament i a l'estabilització d'aquest conflicte en comptes d'estar-lo denunciant obertament?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Diputada, el sentit de defensar el potencial tecnològic de l'economia catalana i de no fer que un monarca que no ha escollit ningú desplaci el legítim representant de la ciutadania de Catalunya escollit en aquest Parlament. Jo soc president de la Generalitat de Catalunya perquè he rebut la confiança d'una majoria d'aquesta cambra que representa la ciutadania de Catalunya. I, per tant, no deixaré que em desplaci, en l'exercici de les meves funcions de representació del país, un monarca que no ha escollit ningú. [[Aplaudiments.]] Per això estaré sempre defensant els interessos de la ciutadania de Catalunya. Vostè ha fet una diagnosi –que puc compartir moltíssims elements, d'aquesta diagnosi–: les dificultats d'avançar en benestar i en progrés per a la nostra ciutadania en el marc d'un estat autonòmic en el que es retallen constantment les nostres competències, però també en el marc d'un conflicte polític en el que es nega el dret a l'autodeterminació del nostre país i en el que la repressió continua. La qüestió és que no només ens podem quedar, des del meu punt de vista, compartint diagnosi, sinó que hem d'aprofundir en compartir com hi reaccionem, com avancem. I crec que en aquest sentit hem de garantir dues coses. La primera és que un projecte transformador com el nostre i com crec que compartim també molts aspectes amb la Candidatura d'Unitat Popular també ha de ser un projecte que es dirigeixi a la quotidianitat, al dia a dia, i que defensi també que es pot governar bé, a favor de la majoria, encara que sigui amb unes eines limitades. I, per tant, anirem a tot arreu que sigui útil, que tingui viabilitat, per escassos que siguin els resultats, a obtenir millores per a la ciutadania de Catalunya. I, en segon lloc, la solució del conflicte ha de tenir una combinació de mobilització, de negociació, de recerca de suports internacionals. I això és el que està treballant el Govern de Catalunya i crec que és el que també hem de poder treballar conjuntament, amb molta més força, per forçar una sortida dialogada, negociada i votada per la ciutadania en el conflicte, que, des del nostre punt de vista, aquesta sortida té dos noms: autodeterminació i amnistia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre l'actualitat política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manca de progrés en la Catalunya sencera]] [[317-00115/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, en nom del Grup Parlamentari VOX.
Señor Aragonès, ¿cree realmente que la Catalunya sencera avança, como dijo la semana pasada? Y le agradecería una vez más que dejara de lado su insolencia y su mala educación y me mirara cuando conteste a más de doscientos mil catalanes.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. La Catalunya sencera avança. La Catalunya que alguns volen fracturar, augmentant les desigualtats i discriminant la ciutadania pel seu origen o per la seva condició administrativa, retrocedeix. I retrocedeix cada dia gràcies a les amplíssimes majories democràtiques d'aquest Parlament. La Catalunya que representa, per sort, una part minoritària que es dedica a presentar querelles contra els membres del Govern perquè ha aprovat un fons complementari de riscos per protegir els funcionaris de la Generalitat retrocedeix. I avui retrocedirà amb l'aprovació, aquesta tarda, del fons complementari de riscos, i va retrocedir també quan no van acceptar la seva querella, l'enèsima querella que vostès es dediquen a presentar contra els membres del Govern i contra mi mateix perquè no accepten el resultat de les urnes. Potser fa unes dècades, el 1939, els hi funcionava, però ara no els hi funcionarà. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Garriga.
Señor Aragonès, la comparecencia suya de la semana pasada ante los aplausos entusiastas del señor Illa no hacen sino reafirmar nuestra convicción: el separatismo y la izquierda representan el mayor lastre posible para la Cataluña presente y futura. Y no es que ustedes tengan una receta fallida a un proyecto equivocado, que hayan errado en algún planteamiento o que no estemos de acuerdo en algunos aspectos de su programa, no. Es que directamente ustedes ni tienen receta ni tienen proyectos ni tienen absolutamente nada. Solo así se entiende su completa desconexión de los problemas reales de los catalanes. Pero eso sí, ustedes se presentan permanentemente hablando sobre progreso económico y social de nuestra tierra. ¿Nos puede decir qué progreso económico, señor Aragonès? ¿Que el paro juvenil supere el veintisiete por ciento? ¿Que continuemos perdiendo nuestro tejido industrial? ¿O que el veintinueve por ciento de los ciudadanos catalanes estén en riesgo de exclusión social? ¿O se refiere a que los salarios están más bajos que en 2020? ¿O que esta va a ser la primera generación que va a vivir peor que sus padres, señor Aragonès? Habla también, además, de progreso social. ¿Pero qué progreso social, señor Aragonès? ¿Que las calles estén controladas por delincuentes?, ¿nuestros barrios llenos de drogas con tiroteos, asaltos permanentes? ¿Que las familias tampoco puedan acceder a viviendas dignas, señor Aragonès? ¿O que los servicios públicos cada vez sean de menor calidad? ¿Ese es su concepto de progreso social? Hoy nadie duda que el separatismo es el responsable de que cada vez los catalanes, la Catalunya sencera, señor Aragonès, no la que usted cacareaba la semana pasada, vive peor desde que ustedes están en el Gobierno. Señor Aragonès, asúmalo y admítalo: usted está solo. Ya no se aguantan ni entre los partidos separatistas y solo cuenta con el bastón de Illa, con esa muleta oportuna socialista, porque lo único que usted es capaz de ofrecer al conjunto de los catalanes es desesperanza. Porque Cataluña, señor Aragonès, en lo único que avanza realmente es en la decadencia y el deterioro, en la ruina y en la miseria, en la división y en la desigualdad. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies... [[Remor de veus.]]
Demanaria una mica de contenció, i ara mateix parla el president de la Generalitat. Gràcies.
Gràcies, presidenta. És ben bé que a vegades on no arriba la raó hi arriba l'entusiasme. [[Aplaudiments.]] En tot cas, progrés social i progrés econòmic. Vostès són, vaja, uns grans llançadors de consignes. I avui n'ha llançat moltes. Però crec que el seu discurs, sempre –ara, al llarg de la història, en la passada campanya electoral, sempre que en tenen l'oportunitat–, es contrasta amb dades. I contrastem-ho amb dades. Progrés econòmic. Creixement del PIB: Catalunya, 5,9 per cent el darrer any; Espanya, 5,2. No ho devem fer tan malament. És evident que el creixement del PIB no és l'únic indicador de progrés econòmic, no? De fet, està molt qüestionat. Atur: Catalunya, deu per cent –massa alt, encara–; Espanya, tretze per cent. Per tant, és evident que, malgrat que no estem en el nivell que voldríem –per això volem tenir totes les eines–, hem avançat. Hem avançat i, per tant, la Catalunya que sembla, doncs, un poble del Far West en el que la gent es mata pels carrers, o que està en destrucció, que sembla, doncs, Pompeia quan estava envaïda per la lava, em sembla que aquesta Catalunya que vostès descriuen no s'adiu gaire amb la realitat. Ara sí, nosaltres hem vingut aquí sent conscients que el que divideix Catalunya són discursos d'odi, que el que divideix Catalunya són les desigualtats, que el que divideix Catalunya és quan es generen discursos contra la majoria de la població. I per això estem decidits a canviar-ho. I, de nou, no passaran. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manca de resultats de la reunió de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat]] [[317-00120/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Albert Batet, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Honorable president, diputats, diputades, membres del Govern, el Partit Socialista afirma que la comissió bilateral de divendres passat entre el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya va permetre assolir acords històrics –històrics. I, si em permeten la ironia, des de Junts per Catalunya estem totalment d'acord en dir que la comissió bilateral ha estat històrica, perquè ha estat una aixecada de camisa en tota regla. Una d'aquelles que fan història. I, lamentablement, també ho podem dir, que la comissió bilateral ha estat històrica, perquè alguns dels traspassos ja s'havien traspassat fa dotze anys entre el president Montilla i el president Zapatero. Història no, prehistòria. Senyor Illa, no poden qualificar d'històrica una comissió bilateral que va tenir com a traspàs estrella l'observatori del Turó de l'Home, que, a més a més, ja fa anys que no està en funcionament. Ni traspàs de Rodalies, ni gestió de l'aeroport ni del port, ni beques, ni MIR, ni res de res: un autèntic engany a tots els catalans i les catalanes, siguin independentistes o no ho siguin. No hi ha comissió bilateral que valgui si a l'altra banda no hi ha voluntat perquè Catalunya gestioni i governi els seus propis recursos. Com tampoc hi ha taula del diàleg que valgui si a l'altra banda no hi ha cap intenció de resoldre el conflicte polític. Ara mateix no estem en un procés de negociació. Estem en un procés de negació. PSOE i Podemos ens neguen la voluntat de ser i de fer com a nació. I, davant d'aquesta situació, president, necessitem ser més forts. Amb la reforma laboral hem vist la debilitat parlamentària del senyor Pedro Sánchez. Per això insistim, president, en la necessitat de refer la unitat independentista, perquè junts som més forts, com vostè mateix va reconèixer en la seva conferència. Cal una direcció estratègica col·legiada per avançar conjuntament aquí i també perquè no ens prenguin el pèl a Madrid. I, en aquest sentit, president, voldríem saber la seva opinió al respecte. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, com he comentat abans en la resposta a la presidenta del Grup Parlamentari de la CUP, la valoració que fem des del Govern de la Comissió Bilateral Estat-Generalitat és que va ser una comissió de mínims, una comissió amb uns resultats insuficients per manca de voluntat del Govern espanyol, i que en cap cas es pot qualificar d'històrica. Això sí que va ser un excés d'entusiasme per intentar maquillar uns resultats que, hi insisteixo, per voluntat del Govern espanyol, no són més grans, com els que hem anat plantejant. Però crec que també hem de ser clars. Nosaltres sabíem l'abast d'aquesta comissió bilateral, el sabia el conjunt del Govern, de la delegació que hi va participar, i malgrat això vam decidir que era important anar-hi, perquè encara que obtinguéssim resultats minsos, calia posar sobre la taula, en primer lloc, que nosaltres per resultats encara que siguin minsos, escoltin, tot el que puguem, que pugui arribar, i, en segon lloc, també, per posar de manifest l'escassa voluntat d'avançar també en aquests aspectes per part del Govern de l'Estat. Jo crec que per avançar en aquest sentit el que és important és veure tot el conjunt de la força que es pot fer per defensar els interessos de Catalunya i, evidentment, en aquest sentit m'he compromès –ho vaig fer la setmana passada públicament i avui ho faig en aquesta cambra– a treballar per la unitat d'acció del conjunt de forces que podem coincidir en aquests amplis consensos, de fer-ho al Parlament de Catalunya..., ho estem fent en àmbits, també, molt diversos. Ahir en vam tenir un molt bon exemple amb el pacte nacional per la llengua, anant a una expressió absolutament majoritària –més del vuitanta-cinc per cent d'aquesta cambra hi era representat–, però també en altres àmbits en què potser no tindrem el vuitanta-cinc per cent, però sí que hi haurà una majoria d'aquesta cambra que podem avançar. Ho hem de fer també en l'àmbit del Congrés dels Diputats. I ho hem de fer també en el Senat i en el Parlament Europeu. Per fer això, crec que és imprescindible que ens focalitzem més en allò que compartim que en allò que legítimament tenim divergent en tant que projectes polítics i candidatures a les que pertanyem nosaltres dos, que són diferents. Per tant, important focalitzar-nos en allò que compartim. I, sobretot, enfortir les institucions de Catalunya. Crec que això és fonamental. Catalunya en els moments més complicats de la seva història ha tingut les institucions, fos aquí o fos a l'exili, defensant la continuïtat històrica del país. Un país, una nació, necessita unes institucions fortes. I això és el que també ens pertoca fer a tots, i aquí tenen tot el meu suport i compto també amb el seu. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la defensa del cànon català de residus]] [[317-00118/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Josep Maria Jové, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. President, ni fan ni deixen fer. Aquesta podria ser una manera de resumir l'atac que suposa per al cànon català la llei espanyola de residus que ara està en tramitació. L'Estat espanyol incompleix reiteradament els objectius de recollida de residus i la seva adaptació als marcs europeus porta un enorme retard acumulat. I ara es pretén recuperar el temps perdut a costa d'un sistema pioner que fa gairebé vint anys que té un suport polític i social més que consolidat a Catalunya, i amb el reconeixement d'Europa. I és que el cànon de residus és un model d'èxit, pel disseny i per la implantació. És la fórmula ideal per disminuir l'abocament i la incineració de residus en massa, per incrementar els nivells de recollida selectiva i reciclatge i trobar el finançament per a les infraestructures i les eines de millora. Quan va començar a aplicar-se, el percentatge de recollida selectiva era al voltant del trenta per cent i avui és del quaranta-sis per cent. Un percentatge que ha de ser i serà més alt. I per aconseguir-ho calen les eines que precisament aporta aquest cànon. Però si aquesta llei prospera tal com està ara, a Catalunya li haurà sortit caríssim haver fet les coses ben fetes i a temps. No només en perdrà la gestió, sinó també el funcionament. El nou impost unificat, tal com planteja l'Estat ara, no mantindrà el caràcter finalista, no revertirà directament dins l'ecosistema i no afavorirà l'economia circular. De fet, fins i tot obre la porta a que el Govern central de torn posi el tipus de gravamen al zero per cent i que, per tant, el cànon senzillament desaparegui. El cànon l'avalen el consens de moltíssimes institucions catalanes, del món municipal, d'entitats, de sindicats, d'empresa, i les dades –les dades també l'avalen. Per això portem al Ple una moció que busca replicar aquest consens social i municipal als escons del Parlament i blindar-lo davant de l'amenaça de la llei que està en tramitació. Demà sabrem si la gestió catalana, si l'objectiu finalista d'aquesta fiscalitat ambiental, si mantenir la feina ben feta és una prioritat per a tothom. Que alguns no hagin fet prou feina fins ara no pot servir d'excusa per homogeneïtzar un cànon català i capgirar-ne el seu sentit. Sabem, president, que la transformació verda és una de les banderes del seu Govern i que vostè ha defensat sempre els grans consensos com la via més ferma per avançar conjuntament com a país. I aquest, aquest cànon, és un d'aquests consensos. En aquest sentit, per tant, com afronta el seu Govern, president, la defensa del cànon català de residus? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, aquest és un exemple de molts dels reptes que ens trobem en aquests moments. És a dir, Catalunya ha desenvolupat instruments pioners, legislació pionera, i ens trobem com el Govern de l'Estat, davant de que aquesta és inexistent en altres territoris o a nivell de l'Estat no té suficient intensitat, decideix fer un pas que es queda curt i que envaeix competències. Ho veiem ara amb el cànon de residus i ho estem veient en el projecte de llei d'habitatge, que també entra a les nostres competències i, a part, no regula com ho estem regulant nosaltres, amb tota l'ambició i l'exigència que ens demana aquest Parlament, sinó que es queda a mig camí. En el cànon de residus. Jo crec que pot semblar ara, després d'algunes intervencions que hem sentit avui..., que algú pot considerar que és residual, però a mi m'agradaria recordar que entre 2014 i 2020 ha permès disposar a Catalunya de 647 milions d'euros que s'han destinat a afavorir la recollida selectiva, que estem en el quaranta-sis per cent de recollida selectiva –la mitjana de l'Estat és del vint-i-quatre– i el 2035 hem d'arribar a seixanta-cinc amb objectius europeus. Per tant, allò que funciona a Catalunya, que funciona bé, que ha funcionat amb el consens polític majoritari d'aquesta cambra, ara, doncs, està en risc per una decisió del Govern de l'Estat. Ha permès invertir més de 250 milions d'euros en plantes de compostatge, 121 milions d'euros en recollida orgànica, 47 milions d'euros en deixalleries... El cànon de residus industrials, que també es pot veure afectat, ha permès, doncs, fomentar l'economia circular, invertir en recerca i desenvolupament, en haver recaptat 36 milions d'euros. O el de la construcció, 34 milions d'euros, que ha permès avançar en tot l'ús d'àrids reciclats i en l'àmbit, també, de recerca ambiental. Per tant, si continua el projecte de llei en els termes que està establert, el cànon de residus català, que permet que l'Agència de Residus pugui ser pionera a l'Estat i un exemple a nivell europeu..., desapareixerà aquest cànon. Ho combatrem. Ho combatrem perquè ens treu tota la capacitat d'acció i perquè ens manlleva, també, la sobirania d'aquest Parlament de decidir també la pròpia política de residus, una política que és clau, en la lluita contra el canvi climàtic, per afavorir una economia circular i per continuar exigint aquesta transformació verda, que és absolutament imprescindible. Per tant, si això s'aprova en els termes en els que està, tindrà al davant el Govern de la Generalitat, i arribarem fins on faci falta. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva inassistència a la conferència de presidents autonòmics]] [[317-00119/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Senyora presidenta, per un moment he tingut la impressió que la sessió de control era a mi. [[Rialles.]] Vull que sàpiga que, si el Reglament ho permet, no hi tinc cap inconvenient. [[Rialles.]] De totes les interpel·lacions que hi han hagut, n'hi ha una que m'importa deixar clara –molt, m'importa. Me l'ha fet el senyor Puigneró. Senyor Puigneró, dono suport a la plataforma Aina. Vostè em va trucar, no vaig poder-hi assistir, però vull que quedi clar que el meu grup i jo hi donem suport. I vull encara fer una referència per agrair i felicitar a tots els operatius que han participat a l'extinció de l'incendi del cap de Creus, de Roses. Compte, que ja en van dos. Prudència, que la sequera no ens ho posarà fàcil. I jo, senyor Aragonès, també vull parlar-li de la XXVI Conferència de Presidents, que se celebrarà a Llanos de Aridane demà passat. S'hi parlarà dels fons europeus –de la gestió dels fons europeus–, s'hi parlarà de la covid, s'hi parlarà del funcionament de les conferències de presidents... Jo sé que vostè ha assistit a algunes. Crec que jo he assistit a algunes més que vostè, en la meva condició de ministre de Sanitat, en moments molt complicats. I a mi em va semblar que eren perfectibles, però que eren útils. A mi em sembla que és millor..., que es defensen millor els interessos de Catalunya essent-hi, anant-hi, que no absentant-se'n. I jo li vull dir com pensa defensar vostè els interessos de tota Catalunya deixant buida la cadira de la Generalitat de Catalunya. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Doncs els defensarem seguint un criteri que vostès ens han exigit durant molt de temps en aquesta cambra, que és el compliment de l'Estatut. L'Estatut no preveu la Conferència de Presidents. La Constitució no preveu la Conferència de Presidents. L'Estatut preveu la Comissió Bilateral Estat-Generalitat, que ja veiem els resultats que ha tingut. Allà és on hem de defensar això. És com està establert en el nostre sistema institucional, i, per tant, és com ho farem. Cinc minuts per parlar sense dret a rèplica, sense propostes d'acord, no són les condicions per poder defensar una posició, i malauradament és així. I l'hi dic amb tot el dolor d'haver constatat això. He participat en algunes conferències extraordinàries de caràcter telemàtic en ocasió de la pandèmia, com ho va fer també el president Torra quan vostè era ministre de Sanitat. I, com a mínim a la que jo he participat, he vist que, més enllà de cinc minuts, en què plantejàvem els nostres posicionaments, després, doncs, parlaven la resta de presidents i ens quedàvem igual que havíem començat: amb decisions preses d'avançada i que allà no es modificaven. No hi haurà cap acord a la Conferència de Presidents sobre fons europeus. El punt és «valoració, i això vol dir que hi haurà una intervenció de la ministra corresponent, intervindran la resta de presidents i s'haurà acabat aquí. I, per tant... Crec que hem de donar valor..., si hi han mecanismes de cooperació multilateral, se'ls hi ha de donar el valor que toca, i crec que en aquests moments no se'ls hi està donant. Però no per part meva, sinó per part del Govern espanyol, que no els fa servir com a mecanismes d'acord, sinó que els fa servir per a una trobada que, evidentment, té uns altres objectius que no són els que nosaltres compartim.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Salvador Illa.
Em decep molt la seva resposta, senyor Aragonès. Jo crec que és un instrument útil, normal, en tots els estats compostos. Funciona així, i no exclou cap dels altres mecanismes previstos a l'Estatut i a la Constitució. I escolti'm, jo he assistit a diverses, i a ningú se li ha impedit fer el plantejament que hagi volgut. I tots hi van, tots hi són; vostè és l'únic que no hi serà. El lehendakari Urkullu hi serà, el president Moreno Bonilla hi serà, tots hi seran. Catalunya mereix que el seu màxim representant sigui assegut allà, per discrepar, si convé. Vostè demana diàleg, a vegades fins i tot l'exigeix. Jo li demano que el practiqui. Li recomano i li demano que el practiqui: que el practiqui assistint a aquesta Conferència de Presidents i que el practiqui també en el dia a dia del seu Govern. Un govern ha de prendre decisions –això és obvi, hi estic d'acord– i fa bé de prendre-les, però ha d'explicar-se i ha d'escoltar. I no s'han explicat prou bé i no han escoltat prou bé, quan tenen una vaga convocada. Catalunya, senyor Aragonès, necessita un canvi de rumb també en les formes. Comença a ser urgent. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor Illa, el diàleg el practiquem. Crec que vostè, com a cap de l'oposició, ha vingut moltes més vegades aquest any..., anava a dir «de legislatura; no, no, en aquests nou mesos que porto com a president –perquè encara no fa un any– ha vingut molt més que no pas els caps de l'oposició junts en totes les legislatures anteriors. Per tant, el diàleg el practiquem. Nosaltres vam participar de les reunions preparatòries. Vam demanar que s'hi tractés el fons covid per tenir els recursos a sanitat; no, no, no se'n pot parlar. Vam demanar que els acords de la Conferència de Presidents no fossin d'obligat compliment –perquè també hem de defensar les nostres competències–, que fos un organisme com a molt de coordinació; no, tampoc. Tractar-hi qüestions com l'ingrés mínim vital; no, tampoc. Que la cogovernança dels fons fos efectiva, que vol dir codecidir –no ser informat, sinó decidir–; això no ha estat possible. I, per tant, no és una eina útil per defensar els interessos dels ciutadans de Catalunya a dia d'avui. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, la comunicació... Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Presidenta, per l'article 35, per demanar la immediata..., o la reunió d'una Junta de Portaveus al més aviat possible en el dia d'avui per, precisament, debatre sobre el que li demanava abans. [[Alguns aplaudiments.]]
He estat informada de la reconsideració, i, per tant, durem a terme la Junta de Portaveus tan aviat com sigui possible, a la pausa del migdia.
Perfecte.
Passem al tercer punt de l'ordre del dia, la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions]] De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Com que està inclosa en el dossier del Ple que ha estat distribuït a tots els diputats, els prego que se n'eximeixi la lectura. [[Veus de fons.]] Això és possible. [[Designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2022]] [[231-00002/13]] Doncs passarem al següent punt de l'ordre del dia, que és la designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2022. La Mesa Ampliada, en la sessió tinguda del passat 4 de febrer, tal com estableix l'article 37.5 del Reglament, ha acordat de proposar al Ple la designació del diputat senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar; del senyor Juli Fernàndez, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, i del diputat senyor Jordi Munell, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, com a diputats interventors per a aquest període pressupostari del 2022. Podem considerar aquesta proposta aprovada per assentiment? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs, en cas contrari, procedirem a la votació. Havent fet les crides a votació, i perquè es tracta de votació de persones, procedim a la votació d'aquests tres diputats. La intervenció serà secreta i electrònica. Comença la votació. [[Remor de veus.]] Sí, és secreta i electrònica. [[Rialles.]] El resultat de la votació és 108 vots a favor, 11 vots en contra i 6 abstencions. Per tant, queden designats diputats interventors [[aplaudiments]] els senyors Òscar Ordeig, Juli Fernàndez i Jordi Munell. [[Situació de compatibilitat o d'incompatibilitat de Mireia Dionisio Calé]] [[234-00149/13]] Passem al cinquè punt de l'ordre del dia, que és la situació de compatibilitat o d'incompatibilitat de la diputada senyora Mireia Dionisio Calé. Atès que el dictamen de la Comissió de l'Estatut dels Diputats sobre aquesta situació de compatibilitat ha estat publicat al dossier del Ple, també demano que se n'eximeixi la lectura. Si no hi ha cap objecció, es pot aprovar per assentiment, aquest dictamen? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Doncs, per tant, queda aprovat, aquest dictamen, per assentiment de la cambra. [[Alguns aplaudiments.]] [[Sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat davant el Ple perquè informi sobre els canvis en la cúpula dels Mossos d'Esquadra i en la Comissaria General d'Investigació Criminal]] [[361-00015/13]] I passem al següent punt de l'ordre del dia. El sisè punt de l'ordre del dia és el debat i votació de la sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat davant del Ple perquè informi sobre els canvis en la cúpula dels Mossos d'Esquadra i en la Comissaria General d'Investigació Criminal. D'acord amb el que disposa el Reglament, en primer lloc intervindrà el grup parlamentari sol·licitant i a continuació podrà intervenir la resta de grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. Recordin que el temps d'intervenció és de cinc minuts. Té la paraula, doncs, per exposar els motius de la sol·licitud de compareixença, el diputat senyor David Cid, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Volíem començar aquesta petició de compareixença amb un element que, evidentment, nosaltres coneixem, i, per tant, també volem deixar clar. És a dir, el Govern té, evidentment, la capacitat de decidir qui és el màxim responsable del Cos de Mossos d'Esquadra, com no pot ser d'una altra manera. El problema per nosaltres és el com, el perquè i el qui. Començarem amb el com: sense explicacions, perquè el 21 de desembre és quan el nostre grup demana la compareixença del conseller d'Interior, compareixença que no es produeix fins a finals de gener, i, a més, amb explicacions insuficients; política de faristol o de roda de premsa –això sí, amb periodistes vetats als off. Perquè, calia un canvi a la cúpula dels Mossos d'Esquadra? Segons el propi conseller, calia estabilitat. I jo vull recordar que en els darrers cinc anys el màxim responsable del cos no ha acabat l'any. Per tant, la pregunta primera és: no calia estabilitat, com va situar el propi conseller a l'inici del seu mandat? I, en segon lloc, calia degradar Trapero? Després de tot el que ha passat, no hauria estat millor una sortida acordada? Calia un periple de setmanes sense funcions clares, enviant-lo a un despatx, per dir-ne alguna cosa, que, segons la pròpia inspectora, la Rosa Rubianes, que hi havia estat, no era l'adequat per treballar? Per tant, el com. En segon lloc, el perquè: canvis que nosaltres creiem que no estan justificats, que no semblen justificats, i els motius exposats públicament no quadren per enlloc. Es va dir que els canvis eren per feminitzar el cos, per rejovenir el cos i per a noves formes de lideratge. Els canvis de la cúpula no apunten a una nova feminització del cos i tampoc a les pràctiques. En posaré dos exemples: la setmana passada, el desnonament al Poble Sec, amb els mossos tirant la porta a terra d'un domicili d'una família per desnonar-lo, o la detenció dels activistes del Bloc Llavors sense ordre judicial dels mossos. Per tant, no sembla que hi hagi cap canvi en el model policial. I, per nosaltres, el que és més preocupant: el cessament del cap d'Investigació dels Mossos d'Esquadra, de la Comissaria General d'Investigació Criminal, el senyor Toni Rodríguez. Segons les explicacions donades pel conseller, per manca de lideratge. Aleshores, per què el comissari va ser el número u en els processos d'avaluació interna a la seva promoció d'intendents? Màxima puntuació en motivació d'equip, en compromís i en interacció amb els seus comandaments. Malgrat això, ha estat degradat, depurat i enviat a la comissaria de Rubí en contra de la seva voluntat i sense el motiu real damunt de la taula. Algú que ha liderat les investigacions contra la corrupció, que també afectaven el propi Govern, calia que fos apartat d'aquesta manera? Una dimissió..., o, en aquest cas, ha anat acompanyat del cessament, d'una dimissió, que és la del seu número dos, que fins i tot va arribar a demanar empara judicial perquè estava sent sotmès a pressions polítiques. Comparteix el president de la Generalitat aquestes explicacions? Estava al cas d'aquest canvi? En aquest cas, estava al cas del canvi del cap d'Investigació dels Mossos d'Esquadra? Hi està d'acord? Considera que és un bon canvi? Això és el que nosaltres volem saber. Perquè, si no és una depuració, s'hi assembla bastant. I, finalment, el qui: el conseller Elena va dir que només havia consultat aquesta decisió amb el president Aragonès –i aquest és el motiu pel qual nosaltres també en demanem la compareixença–, però, mirin, la veritat és que no quadra per enlloc. És a dir, Esquerra i Junts discuteixen per tot, a plena veu, per qualsevol motiu i a plena llum del dia. De fet, l'última discussió que han tingut és sobre l'intent –ara no hi és, però...– de la consellera d'Acció Exterior de rehabilitar el senyor Jordi Pujol en l'acte d'aquest dilluns. També discuteixen sobre les decisions d'Interior. La decisió coneguda entre la cap de l'oposició o la presidenta del Parlament i el conseller d'Interior sobre els talls de la Meridiana. Ara, sobre la depuració d'Interior, silenci –silenci. Com diria la meva àvia, no s'ha sentit ni el vol d'una mosca. Per tant, és evident que està acordat. I el que ha acabat passant què és? Que Esquerra volia fora Trapero i Junts volia fora el cap d'Investigació dels Mossos d'Esquadra. I aquest és el pacte al qual han arribat vostès. I, per tant, jo pregunto: això formava part del pacte d'investidura entre Esquerra i Junts? N'estaven al cas, els seus socis d'investidura de la CUP? Van consultar els canvis amb els seus socis de govern o amb persones que no formaven part del Govern? La Generalitat republicana era això? Apartar qui lluita contra la corrupció? Aquestes són les preguntes que encara avui no tenen resposta. I per això nosaltres demanem el suport de la cambra perquè comparegui el president de la Generalitat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació els grups parlamentaris, si es volen posicionar, també disposen d'un temps màxim de cinc minuts. En primer lloc, té la paraula el diputat senyor Ramon Espadaler, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller..., anava a dir «honorable president, però es veu que no li interessa massa el que diguem des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Fixin-se que ja fa molt temps..., fa massa temps que estem amb els Mossos damunt la taula –ja veníem de legislatures complicades, però aquesta encara ho segueix essent– i que fa, el dia d'avui, exactament..., si fa no fa, dos mesos exactes que parlem dels canvis al capdavant del Cos de Mossos d'Esquadra. I, si en parlem, no és perquè sigui una dèria d'un grup parlamentari o de dos, sinó perquè és un problema que ha generat editorials, que ha generat posicionaments de grups parlamentaris, que ha estat incomprès dins del propi grup. I, per tant, avui estem davant d'una nova iniciativa, que, de fet, agafa el que diu la llei de policia en el seu article 2: «El màxim responsable del Cos de Mossos d'Esquadra és el president de la Generalitat, el qual delega en el conseller d'Interior. Per tant, en aquest sentit, nosaltres –ho avancem– sí que donarem suport a aquesta iniciativa. Recordem que tenim encara en tràmit parlamentari en temps, crec, d'esmenes –si no ha acabat, deu acabar algun dia d'aquests– la constitució d'una comissió d'investigació perquè s'aclareixin aquests canvis, perquè és massa seriós, el que està passant. I, sentint les no explicacions que hi han hagut, comencem a pensar que és que potser és inexplicable, el que ha passat amb els canvis. Comencem a considerar que potser és inexplicable. I, conseller, s'han de preguntar per què dos mesos després encara estem debatent sobre això. Doncs la nostra resposta és molt simple: perquè vostès han agafat això..., van fer els canvis d'una manera que no s'atreveixen a dir-ne ni les raons veritables, i ara se n'apuntaven algunes, i nosaltres també estem convençuts de que això ha estat així. El major Trapero no plaïa o no era ben vist per una part del Govern de coalició; l'intendent responsable d'Investigació Criminal, per l'altra part..., i s'ha fet una mena de «componenda que no s'ha explicat, senzillament perquè –hem arribat a la conclusió– és inexplicable, perquè és traslladar a la cúpula del Cos de Mossos uns equilibris complexos, doncs, que hi han al si del Govern –és a dir, polititzar-lo. I, miri, hem arribat a la conclusió..., i ens dol dir-ho d'aquesta manera, però crec que la principal font d'inestabilitat del Cos de Mossos d'Esquadra és el propi Govern i les seves decisions. Han començat aquesta legislatura amb un acord entre Esquerra Republicana i la CUP que fa una colla de servituds que deriven en una comissió que està en marxa, que si les retirades de les acusacions particulars que puguin fer els mossos a la gent que provoquen aldarulls –avui n'hem tingut més mostres–, que si la retirada de les defenses d'aquells mossos que són acusats... I estem a un pas no ja de que el Govern sigui la primera font d'inestabilitat per al Cos de Mossos d'Esquadra, és que estem a un pas, en totes les decisions –i avui n'hem debatut encara una altra, sobre les instruccions que es donen, per cert, crec que verbalment, perquè..., bé, no les demanarem escrites, però, en qualsevol cas, entre una cosa i l'altra...–, de que el Govern acabi esdevenint el primer problema del Cos de Mossos d'Esquadra, a base de decisions erràtiques, a base d'un conjunt de decisions que no són capaços d'explicar. Perquè les explicacions que s'han donat no tenen cap mena de versemblança. No ens poden venir aquí amb la cantarella de dir «anem a rejovenir, quan els relleus no s'han rejovenit; «anem a feminitzar, quan els relleus en àmbits tremendament sensibles no s'han feminitzat; «anem a polir lideratges que eren imperfectes, quan se'ns diu, pel propi Cos de Mossos d'Esquadra, que els lideratges s'exercien amb responsabilitat i eren reconeguts, que és el més important d'un lideratge, que aquest sigui reconegut per les persones que treballen alineades amb aquests lideratges –parlo del cas d'Investigació Criminal i podríem parlar de molts altres casos. I a nosaltres ens preocupa això, que el Govern hagi acabat sent la principal font d'inestabilitat i que vagi camí de ser el principal problema del Cos de Mossos d'Esquadra, perquè totes les explicacions que s'han donat no són creïbles. Nosaltres, d'acord amb el que estableix la pròpia llei de policia, en el seu article 2, que estableix això, doncs, que el president de la Generalitat n'és el màxim responsable, i atès que hem anat xocant contra un mur d'unes explicacions recurrents i que no han convençut ningú –no a nosaltres, a ningú: ni dintre del cos, ni fora del cos, ni en molts mitjans de comunicació, ni en molts dels grups parlamentaris–, doncs, votarem a favor d'aquesta iniciativa, bo i mantenint la comissió d'investigació que hem demanat al respecte, perquè ens diguin allò que de moment no han estat capaços d'explicar –probablement, comencem a pensar, perquè és inexplicable–, que és el perquè de molts dels canvis que s'han fet al Cos de Mossos d'Esquadra en unitats tan sensibles com la que ara mateix s'expressava, particularment en l'àmbit de la Investigació Criminal. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
Sí; muchas gracias, señora presidenta. VOX también votará a favor de esta petición de comparecencia. Lo ocurrido en la cúpula del Cuerpo de Mossos d'Esquadra en las últimas semanas ha sido francamente vergonzoso –francamente vergonzoso. El separatismo está desprestigiando, denigrando, vilipendiando y politizando hasta la náusea a la policía autonómica. Nada nuevo. Utilizan descaradamente a su cúpula policial para ocultar la corrupción sistémica del separatismo. Queremos que el presidente de la Generalitat explique por qué se han cargado a todos esos agentes que estaban investigando precisamente casos de corrupción de destacados líderes separatistas, como el caso del exconsejero Buch, el del presidente de la Diputación de Lérida –Joan Reñé– o el de la mismísima presidenta del Parlament –imputada por delitos de falsedad documental, fraude, prevaricación y malversación de caudales públicos. Queremos saber por qué ayudan ustedes a los presuntos corruptos apartando a los buenos policías que los investigan. Lo ocurrido no tiene ningún pase. ¿Les parece normal que agentes que persiguen la corrupción tuvieran que pedir amparo al Tribunal Superior de Justicia de Cataluña frente a sus presiones políticas? ¿Les parece normal que la juez que investiga a Laura Borràs haya tenido que retirar la investigación a los Mossos para encomendársela a la Guardia Civil? ¿Les parece normal que el señor Buch, acusado de malversación y prevaricación, sea actualmente el presidente de Infraestructures.cat? ¿Les parece normal que el señor Brauli Duart sea apoderado mercantil de esa sociedad, tras las conversaciones conocidas y absolutamente sonrojantes con el señor David Madí? ¿No se dan cuenta de que, por mucho que lo oculten –sus medios subvencionados...–, la gente acabará conociendo todas estas tretas y artimañas? ¿No ven que los cambios hechos en la cúpula de los Mossos d'Esquadra ponen en cuestión su credibilidad en materia de lucha contra la corrupción? Nosotros, desde VOX, queremos creo que lo que tiene que pedir cualquier grupo político en la oposición: luz y taquígrafos, saber exactamente qué ha pasado. Queremos una policía profesional, independiente y que persiga a todos los corruptos, lleven lacito amarillo o no lleven lacito amarillo. Es así de sencillo. VOX no quiere que la cúpula de Mossos sea una fosa séptica de amiguismo y nepotismo. Queremos que los catalanes estén orgullosos del cuerpo policial, ¿eh?, y, lógicamente, que se abra esa cloaca de investigaciones que ustedes intentan tapar, pues, por la vía de la sustitución de los altos mandos policiales. Francamente, es terrible. Por eso en su momento fuimos el primer grupo político en pedir explicaciones, con batería de preguntas. Hicimos en su momento, ya en diciembre, a principios de diciembre, en cuanto conocimos esta situación, peticiones de comparecencia, preguntas parlamentarias, etcétera, y por eso hemos también participado en el impulso de la creación de una comisión de investigación que espero que no se demore en exceso, ¿no? Queremos saber desde ya qué ha ocurrido con esta cuestión, y queremos que se levante la alfombra para ver el nivel de porquería que oculta el Gobierno de la Generalitat. Queremos saber, por tanto, el nivel de compromiso político del presidente de la Generalitat, Pere Aragonès, en materia de la lucha contra la corrupción. Y queremos saber..., bueno, en fin, intentar escuchar, por parte del Govern, que no tienen la voluntad, al menos teórica, de que los Mossos d'Esquadra estén dirigidos por cuatro comisarios políticos al más puro estilo república bananera. Por lo tanto, son muchas las explicaciones que tienen que dar y mucha la porquería que tiene que aflorar. Por lo tanto, nosotros votaremos a favor de esta comparecencia, porque pensamos que hay mucho que decir y lo diremos cuando..., si finalmente se vota a favor. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular, té la paraula el senyor Xavier Pellicer.
Bé, gràcies. Bon dia, diputats, diputades. Bé, nosaltres, sobre aquesta qüestió ja ens hem reiterat en totes i cadascuna de les ocasions en que durant aquests dos mesos s'ha anat traslladant aquesta qüestió dels canvis a Interior, que es parlava del qui i que no es parlava del què. Nosaltres votarem a favor d'aquesta compareixença, pensem que seria estrany no fer-ho. En tot cas, tenim alguns dubtes sobre l'enfocament de si el president de la Generalitat ha de venir a comparèixer pels canvis o per quines són les seves polítiques de seguretat i quin és el plantejament que fa el Govern sobre la seguretat. Que per nosaltres això és el fonamental i això és la base, i pensem que és el debat que s'ha de tenir al Parlament: sobre el model i sobre el què. En tot cas, nosaltres intentarem que vingui a explicar això. I pensem que aquest enfocament que heu fet des dels comuns té uns riscos. I els riscos els veiem després, que són que la contra..., que res canviï perquè tot segueixi igual, amb tot el que ha de canviar al Departament d'Interior, amb totes les transformacions que hi ha d'haver i amb tota la necessitat de major transparència, de canvi de model, de revisió de fons, d'auditoria, es derivi cap a aquesta contra, contrària a qualsevol vent de canvi, que és el que ens estem trobant reiteradament i que és el que ens estem trobant per part d'aquest tripartit de dretes, per dir-ho d'alguna manera, amb la crossa i l'ajuda inestimable d'un PSC que, com hem vist en les darreres comissions d'Interior, tot sovint avança per la dreta –fins i tot l'extrema dreta, en determinades declaracions–, negant que hi ha pràctiques policials abusives, que no n'han vist mai i que no s'han produït mai –arribant a aquests nivells. També fora bo saber si la cúpula anterior dels Mossos –ja que parlàvem del desnonament del Bloc Llavors, ja que parlàvem de les detencions dels companys i companyes del moviment per l'habitatge en el Bloc Llavors– són qui va ordenar precisament que aquests activistes fossin investigats pel grup d'extremistes violents dels Mossos, no? I, per tant, si la cúpula que hi havia abans és qui enfocava aquestes investigacions i aquesta persecució al moviment per l'habitatge d'aquesta manera, i què n'opina la cúpula actual, què n'opina el Departament d'Interior actual i què n'opinen el Govern de la Generalitat i el president, sobre aquestes qüestions. En tot cas, i per no allargar-me més, reiterar que hi votarem a favor per un exercici de transparència, que emplacem a que el president de la Generalitat expliqui i parli no només del qui i dels canvis en el qui, sinó del perquè i de què vol fer el Govern i quines són les seves polítiques de seguretat, i, per tant, quines són les seves prioritats, i quines transformacions faran per complir tota aquesta sèrie de qüestions vinculades a drets fonamentals i respecte al dret a la mobilització, a aturar desallotjaments de famílies vulnerables, a major transparència i rendició de comptes a Interior, etcètera. Crec que tindrem ocasió també de parlar-ne durant aquest Ple, arran, també, d'una moció que hem presentat al respecte. Gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores i senyors diputats... Aquest debat pot semblar una mena de sant tornem-hi, però de ben segur que és conseqüència de la manca de credibilitat d'un govern de la Generalitat continuista, d'un govern de la Generalitat que fa el mateix que han fet els tres governs que l'han precedit: fagocitar les estructures administratives de la Generalitat i exercir les seves competències governatives amb un clar biaix partidista. Aquest Govern de continuïtat no governa per a tots els catalans; només ho fa per subvertir l'ordenament democràtic des de la posició de força que li dona el control de les estructures de poder i de propaganda. Aquest Govern, com els tres governs que l'han precedit, és un mal govern, sens dubte. Dit això, des del Grup Parlamentari de Ciutadans creiem que el president de la Generalitat ha de dir quelcom sobre el canvi de la cúpula policial, sobre el canvi dels comandaments de la prefectura i d'altres comandaments policials relacionats, en aquest cas, amb la Investigació Criminal. Fins ara ho ha deixat tot en mans del conseller d'Interior, que ha insistit en que els canvis han estat una decisió política legítima que ha pres sense cap mena d'interferència. Uns canvis que –el mateix conseller ho reconeix– coneixia el president de la Generalitat; per tant, uns canvis que tenen el vistiplau del president Aragonès, al cap i a la fi, el màxim responsable del cos. Doncs potser sí que cal que el president Aragonès expliqui al Ple del Parlament quins són els motius veritables d'aquests canvis, que tenen com a mínim el seu vistiplau. Com a mínim, perquè potser són conseqüència de la seva voluntat política. Voluntat política... Si fos només això, una voluntat política d'introduir canvis a la cúpula dels Mossos per aconseguir una millor operativitat del cos, estaria dins del marc de legitimitat absoluta, però crec que tots sabem..., tots som conscients d'on venim. Sabem que el control polític del Cos de Mossos d'Esquadra ha estat una prioritat per als governs de la Generalitat de l'última dècada, com a mínim; una voluntat de control polític que està present en els procediments de promoció interna i de selecció dels membres de les escales executiva i superior, uns procediments de selecció que no són objectius, que tenen una manca de transparència i d'objectivitat que fins i tot ha estat denunciada per les organitzacions sindicals de la policia. Pero no son solo los procedimientos de selección, que permiten ir conformando la cúpula policial, para que sean opacos y subjetivos, que no tengan la objetividad que garantice que los procedimientos de selección sean transparentes y acordes con el mérito y la capacidad, sino también que los miembros del Cuerpo de Mossos d'Esquadra han visto con estupor cómo desde el propio Gobierno de la Generalitat, tanto por parte de los expresidentes Puigdemont y Torra como por parte de algunos de los consejeros, como, por ejemplo, en su día el señor Forn, se ha pretendido amoldar la actuación de los Mossos a su interés partidista pretendiendo que actuaran de espaldas a la legislación democrática y dejándoles literalmente a los pies de los caballos en el ejercicio de su función pública. Hay muchos, muchísimos precedentes para pensar mal, y el Gobierno del señor Aragonès no queda exento de sospecha. No ha quedado claro ni han sabido explicar el porqué del cambio al frente de la prefectura, de la jefatura policial, postergando al mayor Trapero, que ha pasado de ser exaltado como un héroe tras su papel en las investigaciones de los terribles atentados del 17 y 18 de agosto de 2017 en Barcelona y Cambrils a llegar a considerarse un villano por haberse defendido de las graves acusaciones de sedición en los hechos de septiembre y octubre de 2017, explicando las presiones a las que el Gobierno golpista sometió al Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Tampoco ha quedado claro el porqué de que una de las primeras decisiones, si no la primera, del nuevo comisario jefe fuera destituir al intendente al mando de la Comisaría General de Investigación Criminal, un mando policial con una dilatada experiencia en el ámbito de la investigación que tenía a su cargo, entre otros asuntos, la investigación de los casos que afectan al exconsejero Buch y a la presidenta de este Parlamento, la señora Borràs; un mando policial que contaba con el reconocimiento explícito de sus superiores por lo que respecta a la calidad de su desempeño profesional; un mando policial que ha sido purgado dicen que por cuestiones de estilo –realmente fue por hablar de trato de favor por parte del director general respecto a un expediente sancionador al sargento Escolà. Visto lo visto, y que, por parte del actual consejero de Interior, el señor Elena, las explicaciones dadas no han resultado satisfactorias al menos para varios de los grupos parlamentarios que conformamos este Parlamento, pues, es el momento de que el señor Aragonès, el presidente de la Generalitat, lo explique en pleno para..., que venga al Pleno a explicar los verdaderos motivos de ese cambio. Y, en este sentido, votaremos a favor de esta solicitud de comparecencia.
En nom del Grup Mixt, té la paraula, ara, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. Bien, nosotros, desde nuestro grupo parlamentario, nos vamos a sumar también a esta solicitud de comparecencia del presidente Aragonès, básicamente porque las explicaciones-excusas que nos ha dado hasta la fecha el señor Elena son totalmente insuficientes. Eso, lo primero. Segundo, porque el propio señor Aragonès hace gala de su transparencia; creo que debería ponerla en práctica. Y, tercero, porque, además, el señor Aragonès, como presidente de la Generalitat que es, ostenta el mando supremo de la Policía de la Generalitat - Mossos d'Esquadra. Bien, yo decía que las explicaciones que nos ha ofrecido hasta la fecha el conseller Elena han sido totalmente insuficientes, pero es que, además, señor Elena, algunas de ellas han sido también contradictorias. Por ejemplo, usted nos vendió que los cambios en la cúpula pretendían alcanzar la feminización del cuerpo, y de esto tuvimos ocasión ya de hablar en la comisión. Pero, claro, le vuelvo a repetir el mismo argumento: si usted sustituye a hombres por otros hombres, no hay feminización por ninguna parte. Y le digo además también –y ya se lo comenté en su día– que me parece que utilizar esta batalla que tenemos las mujeres en pro de la igualdad efectiva y real..., sinceramente, creo que no es un buen uso por su parte. Pero es que, además –y también lo hablamos en el anterior Pleno–, yo creo que con todo esto usted, señor Elena, lo que pretende es tapar la discriminación que las mosses d'esquadra están sufriendo por parte de la Dirección General de la Policía, y que su director, el señor Pere Ferrer, justifica y avala castigando a las mosses por el hecho de ser madres. Y le avanzo que sobre este tema voy a indagar más, porque tenemos una sentencia condenatoria del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña que dice expresamente que ustedes han discriminado a una mossa d'esquadra por ser mujer, por estar de baja de maternidad. Y, por tanto, si usted quiere hablar de feminización del cuerpo, hablaremos de feminización del cuerpo, pero con las cartas encima de la mesa. Usted sabe perfectamente que, cuando las mujeres están en situación de baja de maternidad, no puntúan, no alcanzan la puntuación necesaria..., las horas necesarias para puntuar en el PGA, en el plan general de evaluación. Y, luego, por otra parte, es que, además, ustedes, para intentar equilibrar, para intentar igualar, lo que hacen es cambiar a las mujeres, a las mosses, de escamot, lo que conlleva un cambio de horario. Y es así como ustedes equilibran los grupos, sin preguntarles, sin su consentimiento. Insisto en que esto es causa de discriminación por razón de género. Y nosotros vamos a investigar en este tema, porque, encima de que usted se pone la medalla de querer feminizar el cuerpo..., ya era lo que nos faltaba, señor Elena. Nos dijo más cosas. También, por ejemplo, que los cambios obedecían a una etapa dentro del cuerpo de la Policía de la Generalitat, porque –y usted lo dijo con todas las letras– había que politizar el Cos de Mossos d'Esquadra. Usted ha dicho que la política... [[Remor de veus.]] Sí, sí, ha dicho que la representación de este Parlamento tiene que orientar la actividad de los Mossos d'Esquadra. Por tanto, eso es politizar el Cos de Mossos d'Esquadra. Usted, por ejemplo, no nos ha explicado tampoco cuál es el motivo por el que usted ha destituido al intendente Rodríguez. Nos quiso vender que es que no era el más adecuado, pero, sin embargo, el intendente Rodríguez tiene la mejor puntuación por parte de sus jefes del momento. ¿No tendrá algo que ver, señor Elena –se lo vuelvo a preguntar–, que el señor Toni Rodríguez precisamente fuera el encargado de investigar la corrupción de la pluriimputada presidenta del Parlamento, la señora Laura Borràs? Que, por cierto, tuvo que pedir y recibir amparo judicial por las presiones que estaba recibiendo, el intendente Rodríguez... Es que, sinceramente, hay muchas lagunas en este tema. Y, por tanto, queremos, evidentemente, que el señor Aragonès dé la cara al respecto de esto –dé la cara. Usted nos dijo también, bueno, pues, eso, la valía de los purgados, que esto era una nueva etapa...; es decir, muchísimas justificaciones, señor Elena, que usted ha intentado vendernos, pero que lo único que demuestran es que esto ha sido una purga, una purga en toda regla. Y, si no lo ha sido, insisto de nuevo en que nos dé las explicaciones pertinentes, porque hasta ahora lo único que ha hecho ha sido contradecirse, dar una versión, luego dar otra, dar un motivo, luego dar otro..., pero ninguno de los motivos cuaja y ninguno de los motivos explica los cambios que usted ha efectuado en el Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Insisto: ¿por qué se ha apartado a los que investigaban casos de corrupción, casos de corrupción que, además, apuntan a líderes independentistas? Esta pregunta está sin contestar, señor Elena –está sin contestar. Por tanto, nosotros queremos que el señor Aragonès dé, insisto, las explicaciones pertinentes. Y, al final, yo creo que, como le digo, usted lo que pretende es politizar el Cuerpo de Mossos d'Esquadra. Y la pregunta que yo me hago es: ¿hasta dónde?, ¿hasta dónde quiere que lleguen sus tentáculos, señor Elena? Sinceramente, veremos si el señor Aragonès da la cara con este tema, da las explicaciones pertinentes. Pero, si no, le digo que tiene ya una comisión de investigación solicitada por parte de varios grupos de esta cámara respecto a los cambios, pero solicitaremos más, como, por ejemplo, sobre este tema que le digo de la discriminación a las mosses d'esquadra por razón de género, por ser mujeres. Gracias.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Mercè Esteve.
Bé; bon dia, presidenta. Conseller, consellera, diputats i diputades... Abans de tot, vull fer arribar tot el nostre escalf i agraïment a tots els serveis d'emergències –bombers, ADF, 112, Protecció Civil–, voluntaris, pagesos..., que han treballat incansablement per controlar el recent incendi de l'Empordà. Tot el suport des d'aquest Parlament per a tots ells i per a aquest territori afectat. Com dèiem, el passat 24 de gener compareixia, a petició pròpia, el conseller Elena a la Comissió d'Interior per explicar a què atenien aquests canvis a la cúpula dels Mossos d'Esquadra i a la Comissaria General d'Investigació Criminal, perquè és obligació de tot càrrec polític gestionar bé els recursos, ja siguin econòmics o tècnics, per donar el millor servei a la ciutadania, però també és molt important donar compte de les decisions preses en exercici de la transparència i del bon govern. Tanmateix, ara es reclama la compareixença del molt honorable president Pere Aragonès per seguir explicant el mateix. Sembla que no n'hi ha prou amb el que s'ha explicat fins ara, o potser és que agrada molt, aquesta qüestió, per escoltar-la una i una altra vegada, continuadament. Ja hem explicat en diferents ocasions que tot govern té la potestat per fer els canvis que calguin per donar compliment als compromisos que emanen dels nous projectes i voluntats d'aquella legislatura –així s'ha fet sempre. Potser és que quan els canvis que es produeixen provenen d'un mateix, són més acceptables que quan venen d'un altre? Potser és això. Perquè aquests canvis els va fer el senyor Saura, els va fer el senyor Espadaler, els va fer el senyor Buch, els va fer el senyor Sàmper, per posar-ne alguns exemples, però també ho han fet altres conselleries, per reforçar objectius i propòsits a assolir, com és legítim i com és normal. Ja s'ha explicat que aquests canvis estan orientats a la millora i a l'enriquiment del cos. Tenim per davant l'horitzó 2030, que obeeix a un increment de la nostra policia, passant de 18.000 a 22.000 agents, i la jubilació anticipada, per rejovenir la plantilla i garantir la igualtat entre homes i dones. La nostra policia implica, per tant, creixement, territorialització, transparència, rejoveniment, feminització, tecnificació. I, per dur-ho a terme, és necessari un equip humà, un equip humà en un model de lideratge plural, cooperatiu, més paritari i més horitzontal. Tenim, per tant, una nova prefectura paritària, de quatre persones, que ha demostrat coneixement del cos i del territori, solvència tècnica, capacitat de treball en equip i de treball a la comunitat i un alt compromís en la lluita contra les violències masclistes. També s'ha explicat que a aquests càrrecs que han estat rellevats no se'ls ha perdut en cap cas la seva confiança; al contrari, s'ha de comptar amb la seva experiència, la seva professionalitat i la seva expertesa des d'altres responsabilitats dins del cos. I no posem en dubte en cap cas que les investigacions que s'estan duent a terme dins de la Comissaria General d'Investigació Criminal continuaran el seu procés, perquè l'estanquitat de les investigacions permet garantir l'autonomia dels grups d'investigació que lluiten contra la corrupció i impedeix qualsevol ingerència externa. Per cert –per cert–, la nostra presidenta, que és contínuament interpel·lada, però que no pot participar en aquest debat, perquè ja sabem que la nostra presidenta, la nostra cap de files, desperta el seu interès..., però no per repetir una mentida mil vegades es converteix en una veritat. I hauríeu de saber tots que la investigació prospectiva sobre la presidenta quan era diputada d'aquest Parlament ja es va tancar l'any 2018 i va ser traspassada al cos de la Guàrdia Civil. Així que deixin de dir que el senyor Rodríguez ara..., que el canvi del senyor Rodríguez té a veure amb cap interès nostre. Facin el favor, si us plau, de documentar-se. Per tant, confiem, doncs, en la professionalitat, expertesa i capital humà dels comandaments del Cos de Mossos d'Esquadra, ja que exerceixen les seves responsabilitats al més alt nivell –tenim un coneixement a disposició de l'organització a través d'un capital humà que creix de forma constant i que es transforma i que s'adapta a les necessitats del moment. I no seguim qüestionant més els canvis d'aquest equip humà, si us plau. I, si cal, donem veu al molt honorable president Pere Aragonès perquè ens ho torni a explicar. No hi ha cap problema, endavant. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Chakir el Homrani.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades i diputats, primer, començo amb l'avançada que tots ja coneixen: el nostre grup parlamentari votarà a favor d'aquesta sol·licitud de compareixença, però no puc evitar fer algunes puntualitzacions que crec que són necessàries. En primer lloc, el 24, quan vostè va comparèixer a la Comissió d'Interior..., ho recordo: la primera Comissió d'Interior des de que vostè va presentar la seva petició voluntària de compareixença; recordo, també, perquè les coses també s'han de situar, que va estar parat tot el procés parlamentari, com marca el Reglament, fins al 15 de gener –ho recordo. Ja li vaig dir que aquest tema no acabaria, si ho recorda; segurament el sorprèn com continua, però sabem que continuarà, i crec que és important. S'ha dit –i s'ha dit pel grup proposant, i crec que és important– la potestat, legítima i democràtica, què té vostè, senyor Elena, a l'hora de fer els canvis en la prefectura del Cos de Mossos d'Esquadra, canvis que es realitzen per una voluntat de transformació. I crec que això també s'ha de dir: per una voluntat de transformació. Hi ha certs grups parlamentaris que no comparteixen aquesta voluntat de transformació. I ho trobo normal, perquè no comparteixen ni la mirada ideològica ni la mirada que es té entorn de les polítiques de seguretat. VOX, Ciutadans, PP, en formen part. També hem vist, durant aquesta legislatura, que tampoc comparteix aquesta mirada el Grup Parlamentari Socialistes, i s'ha verbalitzat de forma molt clara per part del seu portaveu, el senyor Espadaler, que és el portaveu del Grup Socialistes en matèria de polítiques de seguretat. Però això no significa que no continuem fent la feina que li pertoca al Govern, que és realitzar els canvis necessaris entorn d'una orientació de les polítiques de seguretat de forma integral. I crec que aquests canvis els estem visualitzant dia a dia. Ens agradaria que fossin més ràpids. Som conscients de la seva complexitat. Som conscients que seran difícils de situar, però es van veient. Es va veient en una cúpula en que, per primer cop, un terç de la cúpula són dones. Es va veient en el major èxit, en unes oposicions, de presentació de dones per al Cos de Mossos d'Esquadra. Es va veient en la lògica de la defensa dels drets fonamentals –avui n'hem tingut un tastet, i en parlarem després. Em sembla bastant curiós que no es vulgui aplicar jurisprudència, sentències del Tribunal Europeu de Drets Humans, entorn de la defensa dels drets fonamentals per sobre d'una norma administrativa, que és la llei mordassa, que s'havia de derogar i que a aquestes alçades no s'ha derogat. Tot això forma part de la realitat que ens trobem. I això també explica aquest debat, i crec que és important que ho situem. Hi ha molta gent que vol situar el focus en l'àmbit de la corrupció pel canvi a la Comissaria General d'Investigació. Jo els hi puc ben assegurar que el compromís –n'estic segur– del conseller, del molt honorable president i del Govern és ple. I jo el que també diré és que reduir la feina de més de dos mil agents de policies en un nom crec que és injust per als dos mil agents de policia. I crec que és important recordar-ho. I és un desconeixement del funcionament –del funcionament– d'un cos policial. Però no vull finalitzar sense fer una reflexió. Això respon a mirades polítiques diferents, lícites i legítimes. Això respon també a mirades partidistes, que formen part..., seria naïf no situar-ho en un joc polític. És molt més fàcil fer això que no viure les contradiccions de veure el que passa a Cádiz, d'estar en un govern on s'utilitzen pilotes de goma, veure que no es modifica en pro dels drets humans la llei mordassa... És molt més fàcil, però entre tots hauríem de treballar per canviar-ho, i haurem de trobar les sinergies per fer-ho –és molt més fàcil. Però, per sobre de tot, i el que em preocupa del debat, tal com s'ha plantejat, és que estem ficant en dubte la professionalitat dels nous comandaments i de molts mossos d'esquadra. En aquest faristol, fa una estona, s'ha dit que la cúpula de Mossos d'Esquadra és una «fossa sèptica, a partir d'aquest debat. Tots aquells que diuen defensar la policia i defensar el seu paper haurien de reflexionar sobre que en aquest debat s'ha dit això. Crec que, per deferència als agents i al cos de policia, hauríem de tractar aquests debats d'una forma molt més serena i amb voluntat de transformació. I en això ens trobaran sempre. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Acabat el debat, doncs, procedirem a la votació d'aquesta sol·licitud de compareixença del president de la Generalitat davant del Ple perquè informi sobre els canvis a la cúpula dels Mossos d'Esquadra i a la Comissaria General d'Investigació Criminal. Comença la votació. La sol·licitud de compareixença ha estat aprovada, per 128 vots a favor i una persona que no vota. Passem, doncs, al següent punt de l'ordre del dia, el setè punt... (Lorena Roldán Suárez demana per parlar.) Sí, senyora Roldán?
Sí, presidenta. Perquè he tocat el botó de presència en aquest escó, però he votat correctament en l'altre, que és aquest que apareix aquí, de presència sense votar. En demano disculpes.
Ah, d'acord. Ho tindrem en compte en el recompte. [[Pausa. Remor de veus.]] [[Projecte de llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya]] [[200-00001/13]] Passem al setè punt de l'ordre del dia, el debat i votació del dictamen de la Comissió d'Economia i Hisenda sobre el projecte de llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya. D'acord amb l'article 123 del Reglament, el debat comença amb la intervenció d'un membre del Govern. Atès que el conseller d'Economia i Hisenda ha demanat d'intervenir, té la paraula el conseller senyor Jaume Giró.
Bon dia. Senyora presidenta, president, consellers, senyors i senyores diputats, seré molt breu, perquè de la llei que aprovem avui i del decret llei del qual és hereva ja n'hem parlat a bastament en aquest hemicicle, i tots hem tingut ocasió d'exposar les nostres posicions respectives. Només vull insistir en un principi que, tal com jo ho veig, està en el nucli d'aquest Fons Complementari de Riscos. Em refereixo al principi d'indemnitat. Aquest principi estableix que no es poden prendre represàlies contra les persones que exerceixen legítimament les funcions del seu càrrec mentre que no es demostri que aquest exercici ha estat al marge de la llei. En el nostre cas, per tant, estem parlant d'un principi l'objectiu del qual és assegurar i preservar que els treballadors, els funcionaris, els polítics i els càrrecs de la Generalitat puguin treballar sense por. És un principi que garanteix que l'acció política es pugui dur a terme en llibertat i des de les conviccions pròpies, les de cadascú, i no des de l'amenaça i el sentiment d'arbitrarietat i d'indefensió. El dissolvent més fort contra la democràcia, l'àcid corrosiu més letal contra la llibertat, és la por. La por és l'argument il·legítim que fan servir els règims totalitaris per esclafar la iniciativa personal i impedir l'oposició i la crítica per part de ciutadans. I la por apareix quan no sabem a què atenir-nos. La por fa acte de presència quan tenim la impressió de que en qualsevol moment ens pot passar qualsevol cosa per qualsevol motiu. Traslladat a la política, la por apareix quan sentim que l'Estat ens pot perseguir per les nostres accions, malgrat que no hagi quedat demostrat de manera definitiva que aquestes accions no eren legals. I per això, paradoxalment, la llei que aprovem avui no és una llei política. La llei que aprovem avui no és una llei política; els puristes de la llengua dirien que és una llei «metapolítica. És una llei que, d'alguna manera, està per sobre de la política. Està per sobre de la política, perquè aquesta llei serà una bastida exterior que permeti que la política sigui possible en aquest Parlament. És, en aquest sentit, una llei extraordinàriament important. I celebro, per tant, que la majoria dels grups d'aquest hemicicle hi donin suport avui amb el seu vot favorable, o que com a mínim no posin impediments a la seva entrada en vigor. I em sap greu –els ho dic sincerament– que hi hagi altres grups que, amb la seva oposició i el seu vot negatiu, intentin polititzar una iniciativa que no té res a veure amb els colors d'un partit o d'un altre. Amb el que té a veure aquesta llei és amb la democràcia i amb l'estat de dret. Senyores i senyors diputats, vull agrair-los, per tant, la seva col·laboració en el redactat del text, i vull reconèixer en particular les aportacions del Grup Parlamentari Socialistes, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana i del Grup de Junts per Catalunya. Aquestes aportacions ens han permès millorar la versió presentada originalment i donar compliment a totes les recomanacions que ens feia el Consell de Garanties Estatutàries, que era, al final, l'objectiu de la seva tramitació com a projecte de llei. També vull expressar el meu agraïment als grups de la Candidatura d'Unitat Popular i d'En Comú Podem per les seves posicions en aquesta votació. I acabo. Com probablement molts de vostès saben, dilluns vinent es coneixerà la decisió del Tribunal de Cuentas sobre els avals que es van presentar. Jo estic convençut que aquests avals seran acceptats, perquè sempre he cregut que a la llarga s'acaben imposant el sentit comú i la justícia. Però també els hi dic que, passi el que passi dilluns, poden tenir la certesa d'una cosa: poden estar segurs que aquesta llei persistirà i que serà un instrument que ens permetrà a tots, a tots nosaltres i a qualsevol servidor públic del futur, treballar i servir el país amb la confiança i amb la llibertat d'un país democràtic. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. A continuació, per presentar els treballs de la ponència, té la paraula el diputat Joan Canadell, que en fou designat ponent relator.
Moltes gràcies, presidenta. Diputades i diputats, conseller Giró, molt bon dia a tothom. Aquest és el primer projecte de llei en el qual participo, i, a més a més, m'ha tocat ser-ne el ponent relator, cosa que he assumit gustosament, i ara els passaré a donar comptes de com ha anat aquesta ponència. Vull, primer de tot, recordar que el projecte de llei prové del Decret llei 15/2021, de 6 de juliol, que va ser convalidat al Ple del Parlament el dia 29 de juliol, amb 74 vots a favor, dels partits..., d'Esquerra Republicana, de Junts per Catalunya, de la CUP; amb 19 vots en contra, dels partits de VOX, de Ciutadans, del PP, i 41 abstencions, del Partit Socialistes i dels comuns. Durant el mateix Ple es va decidir que es tramités com a projecte de llei, perquè això, a més a més, oferia la possibilitat, com deia el conseller, de tenir en compte el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries. I aquí estem, a punt de finalitzar la tramitació i aprovar-lo definitivament, si, com sembla, tenim el suport majoritari de la cambra. Es tracta d'un projecte de llei que és relativament curt: consta d'un preàmbul, vuit articles, dues disposicions transitòries, una de derogatòria, tres disposicions finals i un annex, que és el que recull el formulari de sol·licitud al fons. L'objecte d'aquest projecte de llei és la creació d'un fons complementari de riscos –ja s'ha explicat prou– que pugui fer front als riscos no coberts per les pòlisses d'assegurança de responsabilitat civil, patrimonial i comptable subscrites per la pròpia Generalitat per fer front a possibles sinistres que puguin afectar personal de l'Administració de la Generalitat, també dels ens i organismes del sector públic, alts càrrecs i membres del Govern, que, en l'exercici del seu càrrec o funcions, es puguin veure afectats en el seu patrimoni per resolucions o actes administratius o judicials que no hagin conclòs amb resolució ferma. El propi Tribunal Suprem, en sentència del 8 de juliol del 2020, assenyala que els servidors públics han de ser rescabalats si pateixen un perjudici per l'exercici de les seves funcions públiques, sempre que no hi hagi culpa o negligència. Però aquesta protecció no pot ser complerta si no es pot ser beneficiari de les garanties necessàries per fer front a les reclamacions que es facin contra els possibles afectats, de manera que puguin evitar que comportin un perjudici per al patrimoni personal. Per fer front a les responsabilitats i obligacions legals de protecció dels serveis públics, la Generalitat, com hem dit, té subscrites pòlisses de responsabilitat que fins fa uns anys havien estat suficients, però aquesta situació, com saben, ha estat alterada, i actualment se n'exclouen determinats riscos. Uns dels supòsits que causen vulnerabilitat a certs càrrecs públics són els que es veuen afectats per les actuacions del Tribunal de Comptes, com hem vist, lamentablement, en els darrers temps. Aquesta llei, doncs, preveurà la creació d'un fons que neix amb una dotació mínima inicial de 10 milions d'euros, que caldrà mantenir anualment per assegurar aquesta quantitat mínima. La gestió del fons es podrà encarregar a una entitat gestora o bé assumir-la des del departament competent en matèria de finances, i provisionalment, segons s'estableix a la pròpia disposició transitòria, se'n farà càrrec l'Institut Català de Finances. Per tal que els possibles afectats puguin optar a aquest fons complementari, la llei preveu que es presenti una sol·licitud d'acord a la gestora del fons, i ha d'anar acompanyada d'una declaració responsable que asseguri que compleix les condicions establertes a la pròpia llei. En cas que sigui correcta, l'entitat gestora crearà un aval a càrrec del fons. A partir d'aquí, en el moment que hi hagi una sentència judicial ferma, un cop esgotades totes les vies d'impugnació possibles fins a les jurisdiccions internacionals, si es confirma l'existència de responsabilitat derivada de delicte es generarà un crèdit de dret públic per a la devolució de l'aval emès. Aquest és el punt del projecte de llei que no ha assolit el suport del Grup Socialistes, no s'ha pogut transaccionar la seva esmena, i al final han demanat, segons tinc entès, mantenir-la viva en el Ple d'avui. Tot i ser una llei relativament curta i que no ha aportat gran complexitat de debat polític a les ponències, vull agrair la intervenció de tots els diputats en aquest tràmit, en especial per les seves vint-i-vuit esmenes presentades i les aportacions al debat, que sens dubte han enriquit el text final. Especialment al diputat Jordi Riba, del Partit Socialistes, per la facilitat en la negociació de les transaccions de les esmenes; al diputat Juli Fernàndez, per l'esperit de treballar en equip que ha mostrat en tot moment durant la ponència, i als diputats Eulàlia Reguant i Joan Carles Gallego, per la facilitat de diàleg durant tota la ponència. Agrair també la feina del lletrat Mario Núñez i el seu equip en l'elaboració del dictamen, en tenir en compte tots els detalls estructurals que faran que la llei tingui un text més robust de cara a possibles qüestionaments en algun tribunal. També agrair la feina dels correctors lingüístics, que han fet una veritable obra d'art, atès el gran nombre de correccions que han calgut. Finalment, com a resum, dir que han tingut lloc a la ponència tres reunions –els dies 25 i 28 de gener, la darrera va ser el dia 8 de febrer–, en les quals s'han tingut en compte aquestes vint-i-vuit esmenes presentades, de les quals se'n van transaccionar fins a cinc, que s'han incorporat en el text del dictamen i que formen part del text definitiu d'aquest projecte de llei. I, finalment, agrair al conseller Giró la seva determinació en l'elaboració del decret inicial, que va ser aprovat en el Govern i també després en el Ple del Parlament, i la posterior gestió del seu equip per la ràpida tramitació de la ponència, del resultat de la qual, penso, en podrem estar molt satisfets. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament intervindran, ara, els grups parlamentaris que han reservat esmenes per defensar en el Ple. Té la paraula, en primer lloc, el diputat senyor Jordi Riba, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller i consellera, diputats, diputades... Amb el debat i posterior votació d'aquest projecte de llei de creació del Fons Complementari de Riscos de la Generalitat de Catalunya, ens trobem al final de la tramitació d'aquesta norma. En els debats previs –com s'ha explicat en les intervencions tant del conseller com del ponent relator– que hem mantingut sobre aquesta llei, hi ha hagut la convalidació del decret i el debat a la totalitat. En aquest ja s'ha parlat a bastament sobre quins són l'objectiu i el propòsit que mitjançant aquest fons es pretenen aconseguir. No obstant això, creiem que és oportú i necessari reiterar una vegada més aquesta qüestió. Cal indicar primerament que la necessitat o conveniència de crear aquest fons respon únicament i exclusiva al fet de que l'11 d'octubre de 2017 la companyia asseguradora que fins aleshores assegurava aquests riscos va rescindir unilateralment la cobertura dels riscos a directius de la Generalitat de Catalunya com a –i cito literalment– «consecuencia de la gravísima agravación del riesgo producida por los acontecimientos ocurridos recientemente en Cataluña. No cal recordar a quins esdeveniments de l'octubre de 2017 fa referència. I cito de quins riscos estem parlant, d'acord amb el que s'indica a l'article 3 de la llei: «Danys corporals i materials i les conseqüències directes d'aquests danys, així com els perjudicis econòmics purs no conseqüència d'aquests danys causats per acció o omissió a terceres persones en exercici de la seva activitat, així com la responsabilitat civil professional, sempre que hagi estat en el marc de l'exercici legal de les funcions que té encomanades. El que fem, doncs, avui és aprovar la llei que restableix una cobertura de riscos per a directius i alts càrrecs de la Generalitat que fins a l'octubre de 2017 estava ja coberta per les pòlisses, diguem-ne, ordinàries, per tal d'assegurar i donar cobertura als servidors públics –i vull posar èmfasi en el fet que dona cobertura a tots i totes els servidors públics– en les responsabilitats que es puguin derivar de l'exercici legal de les seves funcions o responsabilitats. Tal com deia al principi, recalcar i reiterar què és el que estem fent: restablir aquesta cobertura. Perquè, amb tota probabilitat, en la majoria de les intervencions que escoltarem seguidament veurem com, per una banda, es revesteix el sentit d'aquesta llei d'una èpica de resposta a una suposada repressió i persecució de l'Estat, i, per l'altra, de la voluntat de fer creure a la ciutadania just el contrari, que és una llei que ha de servir per pagar les sancions econòmiques derivades d'actes relacionats amb el procés. I ni una cosa ni l'altra són certes, tot i que representen dues cares de la mateixa moneda. Per molt que uns i altres s'esmercin a seguir alimentant els eixos de confrontació processista per continuar alimentant les respectives parròquies, això no fa menys cert que avui fem quelcom tan operatiu o tan constitutiu d'una fita tan poc històrica de l'independentisme com contractar una assegurança, tot i que amb la particularitat no menor que, com que no hi ha companyies que vulguin encara fer-ho, hem hagut de crear un mecanisme alternatiu per suplir aquesta cobertura tal com existia, com he dit abans, l'octubre de 2017, i tal com tenen moltes altres comunitats autònomes d'Espanya, tal com segurament trobaríem a molts països d'Europa o d'Oceania, si vostès volen; ni més ni menys. Cal indicar també que el decret que va donar inici a la tramitació d'aquesta llei va ser objecte de l'anàlisi per part del Consell de Garanties Estatutàries. El consell va elaborar un dictamen en el que es pronunciava clarament sobre la legalitat de la creació del fons i els mecanismes que s'hi preveuen per activar-se. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, sempre hem manifestat amb responsabilitat la importància cabdal d'adequar totes les actuacions de les institucions –en aquest cas, el Govern i el Parlament– a la legalitat. Menystenir aquest principi ens situa en posicions pròpies del majoritarisme –com el que es preguntava Rousseau a El contracte social– o de decisionismes a partir dels quals es postula que la majoria està facultada per prendre qualsevol tipus de decisió prescindint de les regles del joc, és a dir, de l'ordenament jurídic. Però, precisament per aquest mateix precepte de respecte a la legalitat, quan el Consell de Garanties Estatutàries, que té la funció estatutària de pronunciar-se a requeriment del Parlament sobre les normes que es tramiten i la seva adequació a l'Estatut d'autonomia i a la Constitució espanyola –i ho fa–, es pronuncia favorablement respecte a l'ajust a l'ordenament jurídic d'una norma, per nosaltres és una qüestió políticament transcendent. Tant si el seu contingut ens agrada com si ho fa menys, no trobaran el nostre grup en afirmacions en el sentit de que, com que els dictàmens del consell no són vinculants, no els hi fem cas –no per part d'uns ni dels altres. De la mateixa manera que la consideració general favorable a la legalitat de la norma és important, també ho és per nosaltres, com vàrem manifestar en el debat a la totalitat, prendre en consideració les recomanacions que va formular el consell. Per aquest motiu es va sol·licitar la tramitació com a projecte de llei del decret, a fi i efecte de poder incorporar les recomanacions del mateix consell. En aquest sentit, en la tramitació de la llei i en la ponència –com ha indicat fa uns minuts el diputat Canadell– s'han incorporat les esmenes, i se n'han transaccional d'altres amb el mateix objectiu, que, al nostre entendre, eren necessàries per donar compliment a la incorporació de les recomanacions del Consell de Garanties Estatutàries. Per tant, el nostre requeriment de millorar la llei i millorar-ne el seu ajust a la legalitat s'ha assolit en molt bona mesura –no en la totalitat, però en bona mesura. S'hi ha incorporat la millora de la regulació del retorn dels diners que s'hagin eventualment avalat per part del fons en cas de sentència de culpabilitat. S'hi han incorporat les qüestions referents a la tramitació de les sol·licituds mitjançant un procediment i una resolució, evitant així un possible automatisme que es podia inferir del text inicial del decret i també respecte a les funcions de l'Institut Català de Finances. Tanmateix, no s'han recollit en l'informe de la ponència les esmenes del nostre grup referents al moment en què ha de ser exigible el retorn dels diners eventualment avançats pel fons respecte a l'execució de la sentència. Considerem que situar aquest moment, el del retorn dels diners, en el moment en què es produeixi una sentència ferma en via ordinària és essencial. Entenem que la sentència ferma és un acte jurídic determinant per situar aquesta obligació de retorn, i que, per garantir la integritat dels interessos econòmics –l'interès públic, per tant– i de la seguretat jurídica de la Generalitat, hauria de ser sense ambigüitats el moment en què es produís aquesta obligació de retorn. Estem segurs, per altra banda, que qualsevol companyia d'assegurances que fes o faci en el futur la cobertura d'aquest risc es remetrà ni més ni menys que a aquest punt processal. Per tant, mantindrem la reserva de la votació d'aquestes esmenes en la votació d'aquesta llei. Ho repeteixo, per nosaltres el moment en què s'ha d'originar l'obligació de retorn dels diners esmerçats per la Generalitat a càrrec d'aquest fons per cobrir qualsevol tipus de risc s'hauria de produir quan hi hagi sentència ferma. Per anar acabant la meva intervenció, i en referència a una qüestió respecte a la que no voldríem que quedés cap dubte ni en aquesta cambra ni sobretot, i especialment, davant de la ciutadania: en cap cas –hi insisteixo, en cap cas– la Generalitat de Catalunya assumirà cap cost econòmic definitiu per la cobertura dels riscos previstos en aquest fons. Més clar, si vostès volen: la Generalitat, a partir d'aquesta llei i d'aquest fons, no pagarà les responsabilitats de cap tipus de cap servidor públic; el que es fa, el que es preveu és la possibilitat d'avalar responsabilitats econòmiques mentre –i només mentrestant– es dirimeixen judicialment o administrativament aquestes possibles responsabilitats. Un cop dirimides aquestes responsabilitats, poden passar només dues coses –només dues–: una resolució de culpabilitat o exculpatòria. En el primer cas, s'activen els mecanismes de retorn dels diners al fons de la Generalitat per part del servidor públic que hagi incorregut en aquestes possibles responsabilitats; en el segon cas, una resolució exculpatòria implica, lògicament, el retorn per part de l'Administració de justícia de qualsevol garantia que s'hagi exigit, i, per tant, el seu reintegrament al Fons de Riscos. Com hem dit, creiem que cal cobrir els riscos de tots els servidors públics, però estem també fermament convençuts que els servidors públics han de regir les seves actuacions amb responsabilitat i, sobretot, amb respecte a l'ordenament jurídic. És el desig del nostre grup que aquest fons i aquesta llei, en definitiva, siguin –obro un parèntesi– no sé si una llei molt important...; nosaltres el que esperem és que sigui la més inútil que s'hagi aprovat en aquest Parlament, la més inútil de totes, perquè no sigui mai necessari recórrer al seu ús per l'excel·lència en la gestió i decisions i, sobretot, per l'acurat respecte a l'ordenament jurídic dels alts càrrecs de la Generalitat coberts per aquest fons en el passat, en el present i en el futur. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, conseller Giró... Bé, avui arribem al cap del carrer d'una llei, d'una proposta, un projecte de llei del Govern que avui, amb tota probabilitat, comptarà amb el suport d'una majoria d'aquesta cambra, que és una llei ad hoc, una llei feta per rescabalar polítics que, en l'exercici de la seva funció pública, han comès, en definitiva, actes contraris a l'ordenament jurídic. Per molt que alguns s'entestin a revestir aquesta llei d'una suposada pàtina de legitimitat democràtica, d'una suposada pàtina de juridicitat, és evident que l'objectiu d'aquesta llei és estar coberts, tenir les esquenes cobertes de cara a possibles nous embats contra l'estat de dret, contra l'estat democràtic de dret, com el que es va produir l'any 2017, la tardor del 2017, des d'aquest Parlament. Per tant, nosaltres considerem que aquesta llei és una llei que atempta contra principis com el de seguretat jurídica, com el de neutralitat institucional, com el d'indemnitat, precisament, de l'Administració pública i dels seus funcionaris. Atempta, en definitiva, contra els valors fonamentals d'un estat democràtic de dret, perquè el que s'està pretenent, en definitiva, és garantir la impunitat i garantir la indemnitat no dels funcionaris públics, sinó dels polítics elegits en successives eleccions, per poder fer tot allò que els sembli oportú des de la seva posició preeminent en l'àmbit públic. Precisament comentava el portaveu del Partit Socialistes..., feia esment del decisionisme. Efectivament, jo crec que aquesta llei té la pretensió de permetre que el decisionisme faci i desfaci a la seva faiçó a la nostra comunitat. I, des d'aquest punt de vista, nosaltres vam decidir presentar un seguit d'esmenes; de fet, un text alternatiu, una esmena a la totalitat en la qual presentàvem un text alternatiu. En aquest text alternatiu jo crec que nosaltres milloràvem substancialment la cobertura jurídica dels nostres funcionaris, dels funcionaris de carrera; en definitiva, de tots aquells que, en l'exercici de les seves funcions públiques, puguin estar exposats a cometre actes per error, per omissió o, en definitiva, equivocar-se en l'exercici de les seves funcions. Però, clar, nosaltres som partidaris de protegir els funcionaris que puguin cometre aquests errors, però de cap de les maneres som partidaris de protegir polítics que no respectin l'ordenament jurídic i que prenguin decisions sabent que són contràries a l'interès general, que són il·legals, directament, i que, en definitiva, atempten contra l'interès del conjunt de la ciutadania de Catalunya. Per tant, rescabalar un polític que ataca l'interès general, rescabalar un polític que ataca l'ordenament jurídic, és un autèntic contrasentit, és un autèntic disbarat, i de fet és, en la pràctica, un frau de llei. Per tant, aquesta llei, en definitiva, el que constitueix, d'entrada, és un frau de llei. I per això nosaltres ens hem posicionat radicalment en contra de l'aprovació d'aquesta llei, en els termes que estava plantejada. Si la Generalitat de Catalunya continués tenint la confiança de les entitats financeres, aquesta llei no hauria calgut. I són vostès, senyor Giró, amb tot el respecte –de fet, vostè no hi era, però...–, els seus antecessors en el càrrec, els que han provocat aquesta pèrdua de confiança de les entitats asseguradores en el Govern de la Generalitat. Jo crec que que el conjunt de la ciutadania de Catalunya acabem pagant les conseqüències de la seva irresponsabilitat, en definitiva, no és raonable, no és just i no és equànime. Jo crec que el que hauria de preveure aquesta llei... És veritat el que deia el representant del Partit Socialistes: que necessitem una cobertura per als nostres funcionaris, que puguin actuar amb la tranquil·litat que no hauran de respondre amb el seu patrimoni personal als seus actes, que són necessaris per al funcionament de l'Administració pública. Em sembla absolutament indiscutible. I per això nosaltres, en el nostre text alternatiu, plantejàvem precisament que hi hagués una comissió avaluadora de qui pot ser subjecte, diguem-ne, d'aquesta protecció jurídica. Però les nostres esmenes, òbviament..., el nostre text alternatiu va ser rebutjat de pla per part de les forces que donen suport al Govern, i lamentem que ni tan sols hi hagi hagut debat en aquest sentit. Considerem, certament, que l'argument que vostès amb tota naturalitat defensen, que és el fet que ens diu que la Generalitat no denuncia o no es presenta com a acusació contra les persones que hagin comès actes delictius o presumptament delictius..., jo crec que, en definitiva, quan hi ha actes que són contraris a l'ordenament jurídic, la Generalitat té l'obligació, l'advocacia de la Generalitat té l'obligació de defensar l'interès públic, de defensar l'interès general dels ciutadans, encara que sigui, diguem-ne, en la defensa d'unes causes o d'unes tesis que són proclius a la seva visió de la realitat. És que, si no, estem davant, una vegada més, del debat dels anys trenta del segle passat a Europa, entre el decisionisme que proposava l'ínclit jurista alemany Carl Schmitt, d'infaust record per molts aspectes, però que és veritat que era un jurista que, si més no, més enllà de la seva vessant ideològica més perversa, tenia arguments que eren atendibles..., però és que jo crec que el debat va quedar superat amb el fet que Hans Kelsen va dir que els actes polítics havien d'estar sotmesos sempre a la juridicitat, a l'imperi de la llei i, en definitiva, a l'escrutini dels tribunals, que són els que garanteixen els drets i llibertats del conjunt de la ciutadania. Per això nosaltres, en el nostre text, el que demanem és que no hi hagi aquesta propensió cap a l'arbitrarietat dels poders públics, cap a l'arbitrarietat dels polítics escollits per designació política. I creiem que això ha d'afectar també, lògicament, els càrrecs escollits pels polítics que ens governen. Creiem, en definitiva, que l'aprovació d'aquesta llei genera inseguretat jurídica als ciutadans de Catalunya, genera un precedent que en la pràctica el que fa, bàsicament, és posar les bases per a un nou atac a l'estat democràtic de dret, una garantia, una tranquil·litat, una situació de comoditat i de confiança per als polítics que puguin tenir en el seu cap la idea o la possibilitat de tornar a atacar l'ordenament jurídic, a atacar l'estat democràtic de dret. I, des d'aquest punt de vista, nosaltres hem considerat que era la nostra responsabilitat, com a partit que defensa precisament l'ordenament democràtic constitucional, presentar aquest text alternatiu per impedir que tirés endavant aquest projecte, hi insisteixo, que constitueix, per nosaltres, un frau de llei. Com a reflexió general, conseller –i no em voldria estendre–, creiem sincerament que la manera de restituir la confiança en el nostre Govern autonòmic, en la nostra Administració autonòmica, no és precisament continuar amb les pràctiques contràries a un principi mínim de neutralitat institucional, un principi bàsic d'equanimitat en l'actuació dels poders públics. I creiem, precisament, que aquesta llei va clarament en contra d'aquest prestigi, d'aquesta bona imatge que haurien de tenir les nostres institucions, que ha estat precisament malmesa. La malfiança de les companyies asseguradores no és casualitat, i vostè ho sap perfectament, perquè, a més, ha tingut responsabilitats importants en una companyia, en una entitat financera important, lògicament vinculada també a la cobertura de riscos d'administracions públiques. I és evident que quan una administració pública..., els seus governants s'entesten a cometre actes delictius o potencialment contraris a l'ordenament democràtic, això genera una desconfiança. I creiem que aquest projecte de llei va precisament en la línia de reforçar la sensació que a Catalunya hi ha la pretensió de continuar cometent actes contraris a l'ordenament democràtic, a l'ordenament constitucional. I no creiem que això ajudi en absolut a la imatge, a la bona imatge, i al rescabalament, en definitiva, del prestigi i del predicament que han de tenir les nostres institucions autonòmiques. Per això, conseller, nosaltres no podem donar suport a aquesta llei. Lamentem que no hi hagi hagut ni el més mínim interès per analitzar algunes de les coses que nosaltres dèiem, que bàsicament, hi insistim, creiem que qualsevol ciutadà de Catalunya al qual li preguntem: «Vostè està d'acord que una cobertura pagada amb diners públics, amb un finançament, d'entrada, de 10 milions d'euros, pugui donar cobertura a actes que siguin contraris o potencialment contraris a l'ordenament democràtic fets amb consciència, sabent positivament que el que estàs fent és contrari a l'ordenament jurídic?... Crec que qualsevol ciutadà de Catalunya ens diria, al conjunt de les forces polítiques que estem en aquesta cambra representades, que no, que de cap de les maneres es pot admetre que una llei sigui l'empara, sigui la cobertura perquè un polític pugui actuar amb arbitrarietat, que pugui actuar ja no amb discrecionalitat, sinó directament amb arbitrarietat. Crec que cap ciutadà de Catalunya hi estaria d'acord. I per això nosaltres, en la defensa d'aquest interès general de la ciutadania de Catalunya, vam presentar aquest text alternatiu, que, per desgràcia, no ha estat atès per la resta de les forces parlamentàries, i que, en definitiva, doncs, acabarà no resultant en cap canvi en la seva proposta inicial. En tot cas, veurem com s'acaben esdevenint els fets, però lamentem i ens temem que aquesta llei serà, diguem-ne, la cobertura per a nous atacs a l'estat democràtic de dret. I això és tot per part nostra, conseller, senyores i senyors diputats. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies. Seguidament, i per fixar el seu posicionament, tenen la paraula la resta de grups parlamentaris, per un temps màxim de cinc minuts, començant pel Grup Parlamentari de VOX. Té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
Sí; muchas gracias, presidenta. Consellers, diputados... Esquerra y Junts participaron en la consecución de un golpe de estado en el año 2017. Sí, ustedes, los que se llenan la boca democracia, trataron de quebrantar la legalidad, romper la nación española y acabar así con nuestra democracia. A lo largo de la mañana he escuchado diversas referencias a los años treinta. Los años treinta..., a uno le viene a la cabeza, pues, el 34, el octubre del 34, ¿no?, por ejemplo, también, ¿no? Es decir, también hay antecedentes de golpismo por parte de Esquerra Republicana, partido al que pertenece el presidente de la Generalitat de Catalunya. No es ninguna novedad. En el año 17, a aquellos que participaron en ese golpe el Tribunal Supremo los condenó por sedición y malversación de caudales públicos. Acabaron todos en la cárcel, lugar donde deberían seguir. Quedó acreditado que los golpistas usaron el dinero de todos para perpetrar su inmoral, repugnante y antidemocrático ataque a la democracia. Sus presidiarios de cabecera destinaron ingentes cantidades de dinero a su fantasía golpista mientras miles de catalanes sufrían pobreza, exclusión social y otros problemas. El Tribunal de Cuentas también ha acreditado la malversación de los caudales públicos de varios miembros de los gobiernos de Cataluña entre los años 11 y 17. Usaron fondos públicos para la promoción exterior del posterior golpe de estado. Concretamente, el tribunal exigía 5,4 millones a esos señores. En definitiva, lo que exigía era que devolvieran lo malversado. Ese es el contexto en el que se crea este arbitrario y vergonzoso fondo. Ese es el contexto, no otro. Este Fondo Complementario de Riesgos que hoy debatimos es un instrumento que se crea, como decía antes, ad hoc para cubrir la malversación de los golpistas de hoy y los que habrá en el mañana, para cubrir... ¿Qué quieren cubrir? Aquello que ninguna compañía de seguros se atreve a cubrir. Y no es casualidad que esta ley, este mecanismo, solo exista en Cataluña. No hay ninguna comunidad autónoma de España que necesite hacer este tipo de florituras legales, porque sus respectivos políticos de todos los signos y colores políticos, hombre, calculan que se van a mover dentro de lo que es el marco de la legalidad. Aquí, no; aquí se necesita, por tanto, este tipo de fondos para tener una cierta cobertura que se perdió, como antes decía el portavoz del Partido Socialistes, precisamente en octubre del 17. Las compañías de seguros y los bancos dijeron: «Yo a esta gente no les aseguro. Estos son los antecedentes. Para VOX esto es una aberración jurídica, y es una aberración que utilicen dinero público para cubrir avales por uso fraudulento de dinero público. Y por eso hemos llevado este texto, en su momento, al Tribunal Constitucional. Allí veremos si es legal o no. A mí la opinión del Tribunal de Garantías Estatutarias, pues, bueno, me parece muy bien. Bien, perfecto: se respeta, se lee, se entiende. Bien, perfecto, pero donde se tiene que ver es en el Tribunal Constitucional, y es ahí donde nosotros vamos a ver si esto está bien o está mal. Nadie entiende que ustedes cometan ilegalidades y luego las responsabilidades las paguemos todos los catalanes a través de este tipo de fondos. Y mucho menos porque... Y digo: «¿Por qué pagaremos? Porque estos cauces de impugnación internacional, ¿no?, se pueden extender in aeternum. Ustedes siempre ponen el acento muy claro en la cuestión, en la jurisdicción internacional. Es decir, ustedes y yo sabemos que, desde la primera sentencia condenatoria hasta la última, que no se sabe ni de qué instancia ya estamos hablando, pasarán años, años y años. Por lo tanto, sí que se utilizará dinero público. A nosotros, como le decía antes, señor conseller, nos parece, pues, en fin, un decreto..., lamentable, que el Gobierno de Cataluña tenga que articular este tipo de fondos para ir al rescate de delincuentes condenados. En fin, hay una cuestión que tampoco nos sorprende: es ver cómo está actuando el Partido Socialista del Gobierno de España con esta cuestión, ¿no? A ver, no nos sorprende que la Generalitat haga estas virguerías legales, pero también –y lo tengo que decir– es bastante deplorable que el Gobierno de España, a través de la Abogacía del Estado, haya decidido descolgarse de la cuestión de los 5,4 millones, ¿eh? Esto no nos sorprende, que Pedro Sánchez vaya al rescate de los condenados. Esperamos que la última instancia que queda, el Ministerio Fiscal, no haga lo mismo y no se descuelgue también de esta causa. Nosotros no hemos presentado enmiendas. El texto no era mejorable, solo desechable. Nuestra oposición es infinita. Y, por tanto, nos veremos en el Tribunal Constitucional, que es donde se tienen que ver estas cosas. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé, gràcies. Bon dia. Tercer debat que tenim del mateix decret llei, que tampoc ha variat tant com perquè innovem en les argumentacions. De fet, ja hem vist que ningú innova en les argumentacions; fins i tot aquells que són hereus del franquisme es permeten donar-nos lliçons de democràcia. Partim –i ho hem dit les dues vegades que hem parlat d'aquest decret llei, ara ja proposició o projecte de llei– de que és un decret llei que fa una cosa que hauria de ser normal, però que parteix d'una anomalia. Parteix de l'anomalia de la repressió que fa anys que es viu en aquest país, on alguns sistemàticament han utilitzat tots els recursos que han trobat al seu abast per perseguir l'independentisme, per perseguir el seu adversari polític. Han utilitzat jutjats provincials, han utilitzat tribunals superiors, han utilitzat el Tribunal Suprem, l'Audiència Nacional, les juntes electorals. I, llavors, es treuen de la màniga el Tribunal de Cuentas, que no és un tribunal, que no és un òrgan judicial, per perseguir l'independentisme. Tot allò que troben al seu abast. Per això és com una mica curiós que algú parli de l'escrutini dels tribunals quan es refereix al Tribunal de Cuentas, perquè no és un òrgan judicial –no és un òrgan judicial. Ja hem explicat en diverses ocasions que, a més a més, parteix d'un repartiment de cadires més aviat discutible, on trobem diferents personatges vinculats a altres personatges de la història política espanyola d'un biaix polític molt concret. Per això ens porta a pensar que el Tribunal de Cuentas no és un òrgan judicial, però el que sí que és és un òrgan endogàmic. És un òrgan endogàmic on, com a mínim, dels set-cents treballadors, cent hi tenen familiars a dins. Un catorze per cent del Tribunal de Cuentas en el fons té familiars a dins; per tant, aquesta lògica d'òrgan endogàmic. On, entre d'altres, com deia abans, hi ha el cunyat de José María Aznar, i podríem seguir trobant vinculacions entre diferents polítics que és millor no recordar. Però, a més a més, és un òrgan arbitrari, perquè és un òrgan que decideix què és acció exterior possible i què no és acció exterior possible sense cap criteri jurídic i, alhora, anant pel broc gros. Viatge l'any 2014 del president Mas a Estats Units abans de la consulta del 9-N. Viatge bàsicament destinat a objectius comercials –que molt probablement la meva organització no compartiria els objectius comercials. Li pregunten, a la sortida, els mitjans de comunicació per la consulta del 9-N, i ell contesta les preguntes. És un viatge que, de despeses, són al voltant de 75.000 euros; 75.000 euros que el Tribunal de Cuentas ha decidit que són punibles i que estan en aquest sac, quan l'objectiu del viatge era un objectiu comercial. Per tant, el Tribunal de Cuentas decideix arbitràriament què és i què no és acció exterior possible, i, per tant, què cal posar com a multa i què no, sense cap criteri jurídic al darrere. Però és que, a més a més..., una acció exterior perseguida per diferents tribunals alhora valorada econòmicament de diferent manera. El Tribunal de Cuentas decideix que són 5,4 milions, però després hi ha jutjats provincials que decideixen que són 6 milions. Per tant, doble multa, però, a més a més, amb diferents criteris. Per tant, aquesta és una de les coses que cal tenir en compte. I permetin-me, per acabar, fer una vinculació que pot sonar una mica estranya, però que avui per nosaltres ve a tomb. Perquè parlem de la repressió, dels impactes que ha tingut la repressió, però també cal tenir en compte qui ha explicat aquesta repressió. I el 2020 un mitjà de comunicació va guanyar el premi Ciutat de Barcelona per la seva excel·lència informativa en el marc de les protestes postsentència. Avui aquest mitjà de comunicació que va guanyar el premi Ciutat de Barcelona està veient com els partits polítics que governen la ciutat de Barcelona i els que estan també al ple municipal, que no fan res..., s'estan acomiadant sistemàticament treballadors: nou acomiadaments el mes de juliol i dotze fa una setmana. BTV parteix i té excel·lència informativa, i el que cal és defensar-la, com cal defensar-nos davant de la repressió. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula, ara, el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, bona tarda. Crec que faríem bé debatent aquest projecte de llei, aquesta llei –suposo que serà d'aquí una estona–, des del punt de vista del seu objectiu últim, no dels perquès. Podem discutir dels perquès, i aquí segur que ens podem esbatussar políticament, i ben fet que farem i tal, però potser primer hem de discutir per a què volem, diguéssim, aquesta llei. I la volem, entenc, per donar plenes garanties, plena cobertura, a l'exercici professional dels empleats i empleades públiques en la seva acció professional, concreta i directa; donar-los-hi plena cobertura perquè puguin exercir la seva professionalitat al marge de pressions externes, siguin les que siguin –polítiques o les que siguin. Han d'exercir la seva professionalitat amb plena llibertat. I, per tant, han de poder tenir garanties, cobertura, per realitzar-ho. I això entenc que és el que fem amb aquest fons, perquè partim d'una situació anòmala on qui havia d'haver fet aquesta cobertura ha deixat de fer-la, pel que sigui, i hem de buscar un mecanisme per garantir-ho, i ben fet que està. Necessitem aquest mecanisme. Els empleats i empleades públiques necessiten disposar d'un mecanisme que els hi doni plena cobertura i garantia. I això jo crec que és el que fa el fons, i ben fet que fa. I, per tant, n'estem satisfets, de que es creï aquest fons. Nosaltres, quan es va fer el debat del decret, ens vam abstenir, perquè enteníem que hi havia marge de millora a partir del que plantejava el Consell de Garanties Estatutàries. Crec que el redactat actual introdueix aquestes millores i crec que ens permet, amb comoditat, posicionar-nos-hi a favor. És cert que, en l'exercici de la professionalitat en plena llibertat, això donarà garanties i cobertura. També és cert que no podem quedar-nos aquí. Hi hauran altres mesures en el terreny de la gestió de la pròpia funció pública catalana que hagin de garantir aquest exercici i la professionalitat plenament lliure. Algun dia haurem de parlar de com despartiditzem la funció pública catalana, eh?, com garantim que els empleats i empleades públics puguin precisament treballar amb plena llibertat i garanties de professionalitat des d'una administració moderna –no partidària, moderna. Aquest serà un altre tema; no el discutirem avui, perquè avui això no és el que es tracta. Però entenguem que això és una peça d'un puzle que també caldrà corregir: despartiditzar l'Administració pública catalana, millorar les condicions de treball dels empleats i empleades públics, situar els mecanismes de relació entre l'Administració com a empresa i els seus empleats i empleades públics a través dels seus representants, el dret a la negociació col·lectiva dels empleats..., seran altres peces del puzle que caldrà anar abordant a futur si volem modernitzar l'Administració pública catalana i volem que els empleats i empleats públics, del nivell que siguin, serveixin els interessos públics de la ciutadania, en definitiva. Però tenim davant aquesta peça del puzle que és imprescindible i que és necessària, perquè dona aquesta cobertura, i, a més, ho fa d'una manera transparent i amb garanties plenes de compliment de la legalitat en l'exercici de la professionalitat. Per això ens sembla bé. Dit això, nosaltres votarem també les dues esmenes que ha presentat el PSC que es mantenen vives, perquè entenem la lògica de que cal donar aquestes garanties i aquesta cobertura d'acord amb el principi de transparència i també amb el compliment del principi de legalitat, i, per tant, sotmesos, diguéssim, a l'existència d'una sentència judicial ferma que determini el nivell o la limitació en l'exercici de la cobertura aquesta. I la segona qüestió: també la necessitat d'establir un límit temporal, un cop s'ha situat aquesta sentència judicial ferma, per al retorn de les garanties establertes. Votarem, per tant, a favor d'aquestes esmenes, amb independència de que entenem que la resta del dictamen la votarem a favor, perquè entenem que necessitem urgentment també disposar d'aquesta llei, sobretot els empleats i empleades públics, que necessiten disposar de plenes garanties i cobertura en l'exercici de la seva professionalitat. I res més. I moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. La verdad es que voy a ser bastante breve, porque saben ustedes que no he sido ponente en esta ley, aunque sí conozco el contenido. Hemos tenido tiempo de debatir sobre esta cuestión en los últimos meses y tuvimos también un decreto que llegó a este Parlamento. Y, por tanto, voy a ser breve, porque, además, ustedes también conocen el posicionamiento que tiene nuestro grupo. Yo creo que ustedes han ideado la fórmula para que, pues, una treintena de altos cargos, investigados por el Tribunal de Cuentas por malversación de dinero público, se vayan en esta ocasión de rositas, o como mínimo no tengan que hacer frente a esos avales que solicita el Tribunal de Cuentas. Si ustedes pusieran el mismo empeño, la misma creatividad y la misma imaginación con todos los problemas reales que sí tenemos en Cataluña, es que estoy convencida de que nos iría muchísimo mejor. Lo que pasa, que ustedes están únicamente enfocados siempre absolutamente en lo mismo, y, lamentablemente, así nos va, conseller Giró. Bien, ustedes hasta ahora utilizaban lo que han venido llamando «caja de solidaridad, que no era otra cosa que pedir a catalanes de buena fe que gastaran su dinero para salvarles a ustedes el pellejo. Claro, tanto han exprimido esta caja de solidaridad que ahora no les alcanza. Y como las entidades financieras privadas tampoco quieren avalarles ya, desde el 2017 –me pregunto por qué, señor Giró, y creo que la respuesta la sabemos todos–, pues entonces ahora ustedes se sacan este Fondo de Riesgos de la manga, ¿no? Viene ser como una caja de solidaridad 2.0, donde ya no son algunos catalanes que de forma voluntaria les financian a ustedes sus tropelías, sino que ahora pretenden que todos los catalanes les paguemos a ustedes la fiesta separatista. Yo ya les digo que con nuestro voto no va a ser –no va a ser. Y es cierto que hay algunas enmiendas que se han presentado que nos parecen correctas. Es cierto que quizá este instrumento en manos de otro gobierno, pues, nos parecería útil, pero claro, siempre y cuando ustedes no fueran los que son y los antecedentes que tuvieran no son los que tienen. Insisto en que quizá este instrumento en otro momento nos podría haber parecido bien, pero seguramente es que no haría falta ya, ese instrumento, porque sí que contarían ustedes con estos avales de entidades financieras privadas. Yo creo que ahora mismo, tal y como está la situación, e insisto, con la trayectoria que llevan ustedes, poner este fondo en sus manos es como darle una cerilla a un pirómano. Lo dije el otro día también durante la comisión, cuando votamos el dictamen, insisto otra vez en lo mismo: si ninguna entidad privada ha querido avalarles, y creo que ha sido con buen criterio, ¿por qué tenemos que hacerlo todos los catalanes? Desde luego, insisto, nosotros en esto no vamos a participar. Gracias.
Moltes gràcies. És el torn, ara, del diputat senyor Joan Canadell, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats... Els nostres servidors públics han de poder fer la seva feina sense por, com ja ens ha dit el conseller Giró en aquesta cambra, avui i altres vegades. I això inclou defensar qualsevol aspecte inclòs a l'ordenament jurídic actual, i en especial pel que fa a l'acció exterior, reconeguda degudament a l'Estatut de Catalunya, o també al dret d'autodeterminació, inclòs a la Constitució espanyola. En efecte, la carta de Nacions Unides de 1945 va ser subscrita per l'Estat espanyol l'any 90, igual que el pacte internacional de drets civils i polítics i el pacte internacional de drets econòmics, socials i culturals l'any 1977. I què diu, la carta de Nacions Unides? Doncs, en el seu article primer, sobre els propòsits, fa palès que cal «fomentar entre les nacions relacions d'amistat basades en el respecte al principi de la igualtat de drets i el de l'autodeterminació dels pobles«, i prendre tot de mesures encaminades a enfortir la pau mundial. I tant el pacte internacional de drets civils i polítics com el pacte internacional de drets econòmics, socials i culturals tenen una redacció idèntica, que és la següent: «Tots els pobles tenen el dret d'autodeterminació. En virtut d'aquest dret, determinen lliurement el seu estatut polític i procuren també el seu desenvolupament econòmic, social i cultural. Per cert, parla de «pobles en general, i no de «colònies, com alguna vegada el sector de l'unionisme ens vol fer creure. Però, quan es tracta la defensa del dret d'autodeterminació dels pobles, a Espanya està per damunt allò del «todo por la patria i certs òrgans judicials i administratius espanyols no sempre actuen d'acord amb l'ordenament jurídic. De fet, aquests dies, on vivim des de la distància i l'estupefacció el cas del germà de la presidenta Ayuso, no sembla que el Tribunal de Cuentas ni cap altre organisme espanyol hagin actuat d'ofici per investigar la veritat. I per això som aquí, perquè organitzar una consulta no vinculant com la del 9-N el 2014 en un estat com Espanya implica fortes sancions econòmiques a trenta-quatre càrrecs de l'Administració catalana, amb un import total de 5,4 milions d'euros. I tots sabem que això no és normal, i que la justícia europea ho tombarà, però mentrestant aquestes trenta-quatre famílies n'estan patint les conseqüències severament. Igualment, hi hem de sumar els més de 3.300 represaliats pel procés. Les pòlisses d'assegurances de la Generalitat no preveuen aquest tipus de cobertura, perquè segurament les asseguradores veuen que no som en un país normal. Perquè, de fet, que més d'1 milió de persones el 9-N, desafiant el Govern espanyol, dipositessin un vot en una urna de cartró va fer que la resposta fos clarament anormal. Segurament perseguia ser un avís a navegants per a propers intents, però ja sabem que l'acció no va ser eficaç, perquè l'1 d'octubre vam fer una altra repetició, aquest cop en forma de referèndum vinculant, amb més de 2,2 milions de vots. I sabem que, per ser un país definitivament normal, haurem d'esdevenir un estat independent. I per això ens vam presentar el 14 de febrer amb un programa independentista i vam obtenir el cinquanta-dos per cent dels vots del Parlament per exercir aquest mandat. I, mentre no ens posem d'acord en com fer efectiva la república, hem d'aprovar lleis com aquesta, que permetin protegir els servidors públics, que sí que actuen de forma democràticament normal. El decret, a més, va ser avalat pel Consell de Garanties Estatutàries, com ja s'ha dit, per unanimitat, i això dona encara més força a aquesta llei i la protegeix dels partits unionistes del «todo por la patria que són presents en aquesta cambra. Només la justícia europea garanteix plenament els drets dels nostres servidors públics, com ha fet en tots els judicis del procés que han tingut sentència. I estem convençuts que seguiran en la mateixa línia en el futur proper, i que serà molt important per a la democràcia a Catalunya. Ahir, justament, vam tenir una nova molt bona notícia: una sentència del TJUE diu que, davant un expedient d'extradició –això que tant li agrada fer al jutge Llarena–, cal comprovar si existeixen motius fonamentats per creure que hi ha risc real de vulneració d'un dret fonamental. I entre els elements a tenir en compte sobre la possible manca d'imparcialitat del tribunal que l'haurà de jutjar, el TJUE esmenta específicament les declaracions i els posicionaments públics que hagin fet els membres que en formin part. Com diu en Gonzalo Boye, «preparem-nos per a les crispetes. Per tot això, justament, no hem pogut acceptar l'esmena del PSC de l'article 5.1, que volia excloure l'espera de possibles sentències dels tribunals internacionals a l'hora d'aplicar la devolució dels crèdits d'aquest fons, i, per tant, eliminaria l'única protecció real que tenim els ciutadans catalans quan volem portar l'exercici del dret a les màximes cotes democràtiques. Acabo. La justícia europea és lenta, però és justa. Per primera vegada el fet de confiar en la justícia europea està donant bons resultats. Confirmen que l'estratègia del president Puigdemont era bona. I els vull recordar que el president també ha defensat una altra estratègia que s'està demostrant ser millor que el diàleg buit: la confrontació intel·ligent. Preparem-nos, doncs, perquè així serem capaços de culminar el procés, i és molt urgent, per democràcia, i també per poder construir de debò un nou país amb el benestar que mereix una economia de les més avançades d'Europa, com ha estat i segueix sent la catalana. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Juli Fernàndez.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades... No tenia previst començar d'aquesta manera, però jo crec que el 23-F, quaranta-un anys després d'un cop d'estat, parlar de cops d'estat referint-se a l'U d'Octubre, quaranta-un anys després de que entressin la Guàrdia Civil i l'exèrcit al Congrés dels Diputats armats i per combatre la recuperació democràtica, és, si més no, frívol. I, des d'aquí, un agraïment a tota la gent que va lluitar contra el franquisme. [[Alguns aplaudiments.]] Els vostres nets, netes, fills i filles aquí continuem, lluitant contra el franquisme. Avui, si no és per l'obstruccionisme del nacionalisme espanyol, en aquest Parlament aprovarem les dues primeres lleis del 2022, les primeres de la legislatura després del projecte de pressupostos. Dues lleis diferents, però amb un motiu comú, que és garantir l'exercici de la política i dels drets i proporcionar a la ciutadania totes les eines per tal de poder millorar la seva vida. I fer-ho malgrat un poder judicial, un poder judicial ideologitzat, un poder judicial que en moltes instàncies és captiu de la dreta i de la ultradreta, com hem pogut veure ara aquí en aquest Parlament, que s'arroguen la competència de determinar qui és i qui no és culpable, quan els fets que tenim al davant són fruit d'una situació excepcional, com és la repressió i la utilització de qualsevol eina per tal de combatre aquells que políticament els són incòmodes. I així ho diu el Consell de Garanties Estatutàries en el seu dictamen referint-se a un organisme administratiu. Diu: «Si hi ha algú que actua de forma irregular, és el Tribunal de Cuentas..., que, tal com es recorda en aquest dictamen, té una funció que no és punitiva, sinó de rescabalament envers l'Administració perjudicada. Per tant, les sentències del 9-N en el seu moment, les relacionades amb l'acció exterior que avui ens ocupen, també, tenen una naturalesa clarament punitiva. Es van fer per perseguir a mode de venjança els servidors públics del nostre país i volent espoliar un patrimoni personal per cobrir unes despeses ordinàries i legals de la Generalitat. Ho repeteixo: despeses ordinàries i legals de la Generalitat, exercint els seus càrrecs dins de la legalitat, fent allò que l'Estatut d'autonomia de Catalunya atorga als treballadors i treballadores públiques, a les representants polítiques. Per tant, davant d'aquesta situació, el que fem és tenir tots els instruments i totes les eines per protegir els servidors públics, per fer que els servidors públics puguin fer allò que legalment tenen capacitat de fer. I això és aquest Fons Complementari de Riscos. Hem pogut treballar amb aquells i aquelles que han participat en la comissió. Per tant, un agraïment també al representant del Partit Socialistes, perquè crec que hem arribat a consensos, malgrat que no ens hem posat d'acord en quin és el darrer moment de la instància. Jo crec que, des del nostre punt de vista..., una discrepància que, tot i que vostès puguin creure que d'aquesta manera defensen l'ordenament jurídic espanyol, des del nostre punt de vista creiem que és un punt de vista equivocat, perquè al marc europeu la darrera instància judicial és europea, i podria semblar que tal vegada vostès no tenen la voluntat de reconèixer aquest espai, malgrat que sigui el que reconeix l'ordenament jurídic de l'Estat, el de les autoritats europees. Per tant, el nostre grup parlamentari, com no pot ser d'altra manera, donarà suport a aquest text. Moltes gràcies, conseller; gràcies, diputats i diputades. [[Alguns aplaudiments.]]
Molt bé. Doncs, acabat el debat, procedirem a la votació. Hem ordenat les votacions de manera que, en primer lloc, votarem les esmenes reservades agrupades per grups parlamentaris; a continuació votarem una esmena tècnica signada pels grups parlamentaris d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya sobre el títol del projecte de llei, i, per acabar, votarem el text del dictamen. Comencem, doncs, la votació, votant conjuntament les esmenes reservades pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, que són la número 12 i la número 19. Comença la votació. Aquestes esmenes han quedat rebutjades, amb 40 vots a favor i 86 vots en contra. Votem ara conjuntament les esmenes reservades pel Grup Parlamentari de Ciutadans: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 13, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 25, 26, 27 i 28. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades, amb 8 vots a favor, 108 vots en contra i 10 abstencions. Votem l'esmena tècnica presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana sobre el títol del projecte de llei. Comença la votació. Aquesta esmena tècnica ha quedat aprovada, amb 110 vots a favor i 16 vots en contra. Votem ara, atenent a la petició de votació separada que ha fet el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el primer apartat de l'article 5 del dictamen. Comença la votació. Aquesta petició ha quedat aprovada, amb 70 vots a favor, 48 vots en contra i 8 abstencions. I, finalment, votem la resta de text del dictamen. Comença la votació. La resta de text del dictamen ha quedat aprovada, amb 110 vots a favor i 16 vots en contra. [[Alguns aplaudiments.]] Atès que ara mateix queden convocades la Mesa i la Junta de Portaveus, reprendrem la sessió a les quatre de la tarda.
Molt bona tarda. [[Proposició de llei d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional]] [[202-00005/13]] Disculpin el retard. Hem hagut de fer Junta de Portaveus i Mesa just abans, precisament, de tractar aquest punt de l'ordre del dia, el vuitè punt de l'ordre del dia, el debat i votació del dictamen de la Comissió de Drets Socials sobre la proposició de llei d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional. D'acord amb l'article 123 del Reglament, per presentar els treballs de la ponència té en primer lloc la paraula el diputat ponent, que en fou designat ponent relator, el diputat senyor Pau Morales.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputats i diputades, i persones que ens estan escoltant, algunes de molt compromeses, avui entre el públic. Arriba, per fi, i crec que ho podem dir amb tot el sentit, en aquestes paraules, el dictamen al Ple, el dictamen de la Comissió de Drets Socials sobre la llei d'ampliació de mesures urgents per fer front a l'emergència en l'àmbit de l'habitatge. Avui torna a aquest Ple el text de llei que va començar el seu tràmit el passat 8 de juliol, en superar el debat a la totalitat. Faig aquesta intervenció com a ponent relator de la llei, i després faré una valoració més política, en nom del meu grup parlamentari. Bé. Com sabeu, aquesta proposició de llei és hereva del Decret llei 17/2019, impulsat l'anterior legislatura pel Govern, d'acord amb les entitats que treballen en l'àmbit de l'emergència habitacional. Va ser suspès parcialment pel Tribunal Constitucional per una qüestió de forma, no de contingut. I, just a l'inici dels passos d'aquesta legislatura, quatre grups parlamentaris –Esquerra, Junts, la CUP i els comuns–, de la mà d'aquelles mateixes entitats, vam registrar i presentar en roda de premsa en aquesta cambra aquesta proposició de llei amb un compromís explícit: seguiria, com és preceptiu, tots els passos del debat parlamentari. I així ha estat. Va superar el debat a la totalitat. I, per tant, la Comissió de Drets Socials constituïa el mateix juliol la ponència i aprovava les audiències públiques. A partir del primer de setembre, es van realitzar quatre sessions d'audiència pública –els dies 10, 13, 17 i 20 de setembre–, que es van retransmetre en directe i que es poden trobar penjades al web del Parlament perquè tothom pugui escoltar i seguir els debats que s'hi van produir. Qualsevol compareixent, tant els que hi van assistir com els que no, ha pogut fer arribar documentació i la seva intervenció per escrit al conjunt de la ponència. Cito, per a informació de tothom, però sobretot també a tall d'agraïment en nom de tota la ponència, els compareixents amb els que vam comptar en aquelles sessions, començant per les entitats socials o de l'àmbit del dret a l'habitatge: la Taula d'Entitats del Tercer Sector Social, el Sindicat de Llogateres, el Sindicat de Llogateres del Penedès, el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya, Habitat International Coalition, l'Observatori DESC i Sogeviso. I també organismes o representants públics, com el Grup d'Habitatge i Salut de l'Agència de Salut Pública de Barcelona; el magistrat Guillem Soler; la senyora Lucía Martín, regidora d'Habitatge i Rehabilitació de l'Ajuntament de Barcelona; la senyora Glòria Rubio, regidora d'Habitatge de l'Ajuntament de Sabadell; la senyora Lídia Muñoz, alcaldessa de Sant Feliu de Llobregat i presidenta d'Habitatge Metròpolis Barcelona, i el senyor Àlex Barceló, regidor d'Habitatge i Urbanisme de l'Ajuntament de Salt. També col·legis professionals i associacions de la propietat immobiliària, com són la Comissió d'Habitatge del Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya, el Consell de Col·legis d'Administradors de Finques de Catalunya, el Consell de Col·legis d'Agents de la Propietat Immobiliària de Catalunya, el Consell General de Cambres de la Propietat Urbana de Catalunya i l'Associació de Promotors de Catalunya, així com associacions o representants d'afectats, com la Jèssica Casals –portaveu de les famílies afectades per aquella l'anul·lació del Decret llei 17/2019–, el grup impulsor de la ILP 24/2015, la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca i l'Aliança contra la Pobresa Energètica. I, per últim, vam comptar també amb la intervenció de diversos experts, com són el Martí Batllori, la Carme Trilla, el Sergio Nasarre, el Jordi Bosch, el Vicente Pérez, l'Agustí Jover i el Josep Maria Raya. En total, vint-i-vuit entitats o experts cridades a participar. En acabar aquestes compareixences, es va obrir el període d'esmenes, durant el qual van ser presentades més de cinquanta esmenes. Aquelles que van ser admeses a tràmit per la Mesa de la comissió van arribar a la ponència, i aquesta ha celebrat fins a cinc sessions de debat i de treball –el 19 d'octubre, el 9 de novembre, el 29 de novembre, el 17 de gener i el 19 de gener. Al llarg d'aquestes sessions s'han debatut les esmenes, i s'han recomanat, retirat, no recomanat o transaccionat en funció dels debats i de la pauta que han marcat les majories en ponència, per tal d'arribar a la comissió amb un treball fet, que permetés, en el darrer tram, un debat polític sobre aquells aspectes de dissens i una foto més precisa dels consensos i les discrepàncies que reuneix la proposició de llei. Vuit mesos, en total, de tràmit d'una proposició que, d'inici, va ser qualificada d'urgència extraordinària. Ningú no podrà dir que no hi ha hagut un debat profund, però crec que és de rebut que en el capítol de l'autocrítica també reflexionem sobre el fet que hagi trigat tant a arribar a aquest tram que avui estem celebrant i que hem vist com fins al darrer moment hi ha hagut obstacles al camí. M'agradaria, per tant, per sobre d'aquest soroll, explicar una mica el contingut de la proposició de llei, que és el que més ha d'interessar a la ciutadania. Actualitzem la definició de «gran tenidor perquè no se'ns escapin els especuladors. Dificultem algunes de les pràctiques que s'han observat per escapar, per exemple, de la consideració d'habitatge buit, i que busquen, sobretot, fer aflorar pisos a dia d'avui tancats. Establim l'obligació d'oferir un lloguer social a les famílies vulnerables abans de recórrer a la via judicial, una obligació que quedarà ben fiscalitzada per ajuntaments i Generalitat i tindrà unes condicions diferents en funció de si el gran tenidor és una persona física, jurídica no especulativa o jurídica especulativa, com són les entitats financeres i satèl·lits, ja que entenem que el mercat immobiliari no hauria de ser el seu camp d'activitat o, com a mínim, que ja han rebut prous diners públics. El lloguer social ja no serà per a tres anys, sinó que podrà arribar fins als cinc o set, i es podrà prorrogar si les condicions objectives de vulnerabilitat segueixen. I establim unes mesures de foment i incentiu del lloguer social que implicaran que l'Agència de l'Habitatge de Catalunya podrà arrendar a preu baix pisos de grans tenidors per fer-ne lloguer, sempre que renunciïn a la via judicial. Evidentment, aquí els que he qualificat abans com a «especulatius en quedarien al marge. Sense allargar-me més, com a ponent relator de la llei, agrair l'esforç a les diputades que han participat en la ponència, a tots els treballadors dels serveis parlamentaris que ens han assistit i acompanyat també en aquest procés, a la Comissió de Drets Socials per haver-nos fet confiança, a les entitats pel dret a l'habitatge –que s'hi han abocat fins al final– i a tots els agents que hi han fet aportacions. Acabo emplaçant-vos a votar favorablement el dictamen. Anem a contrarellotge. El temps apressa, i fora d'aquests murs són moltes les famílies pendents de l'aprovació d'aquesta llei. Alhora, no em vull estar de dir que desitgem, des de la ponència, el desplegament amb celeritat d'aquesta llei per part del Govern. I, com no pot ser d'altra manera, exigir també el respecte a la sobirania d'aquest Parlament en l'exercici de les competències que ens són atribuïdes. I això crec que és especialment important dir-ho avui. No serà un camí fàcil. Hem vist en les darreres hores intents de filibusterisme parlamentari contra una llei que el que busca és ampliar drets per a la ciutadania. Però tenim en aquest Parlament un consens ampli en la defensa i garantia del dret a l'habitatge. I, per tant, defensar la sobirania del Parlament és defensar el dret a l'habitatge, i a la inversa, per defensar aquest dret a l'habitatge és imprescindible que tots i totes ens conjurem per assegurar la sobirania del Parlament de Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació intervindran els grups parlamentaris que han reservat esmenes per defensar en el Ple. Té en primer lloc la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Eva Candela.
Gràcies, presidenta. Molt bona tarda. Consellera Cervera, consellers, president, diputats i diputades... Entitats que avui ens acompanyen, benvingudes al Parlament de Catalunya, i una salutació molt especial a les companyes de la PAH. Avui al Parlament és un dia gran, i més ho és per a molts ciutadans i ciutadanes, per a molts dels nostres veïns i veïnes. Ho és perquè portem a aprovació al Ple la proposició de llei d'ampliació de mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional. Però, mireu, jo avui tinc un sentiment agredolç: per un costat, l'esperança que amb aquesta llei puguem donar alguna solució a una problemàtica molt gran, però, per l'altre, una sensació bastant amarga de que les institucions no han fet la seva feina: vetllar pels ciutadans i les ciutadanes, pel seu estat del benestar, per un dret bàsic com és l'habitatge. El diputat Pau Morales, com a ponent relator, ha explicat a bastament els motius d'aquesta proposició de llei, el perquè de la seva tramitació. Jo voldria fer algunes puntualitzacions i reflexions. Aquí a Catalunya vam ser pioners amb la llei del dret a l'habitatge de l'any 2007, una llei avançada al que es legislava a molts llocs. Des d'aleshores s'ha legislat molt, moltíssim; lleis i decrets llei, alguns impulsats per iniciatives populars, per fer front a l'emergència habitacional. Sí, s'ha legislat molt, però, malgrat tot, queda clar que no s'han obtingut resultats. I no se n'obtenen perquè no hi ha hagut una aposta clara en els pressupostos. No hi ha hagut uns pressupostos mínimament dignes per implementar les normes. No s'han prioritzat els recursos necessaris. Com volem fer polítiques d'habitatge serioses, amb els pressupostos que s'hi han destinat? Calen polítiques estructurals amb mesures a mitjà i llarg termini que garanteixin caminar cap a un parc públic suficient i un parc d'habitatge assequible. I aquestes polítiques han d'anar acompanyades de pressupostos. Aquesta qüestió ha estat un clam reiterat de tots els compareixents en les ponències, absolutament de tots: les entitats socials, els afectats, els experts i els representants d'administracions i del sector de la promoció i de la gestió immobiliària. Voldria referir-me també al malestar dels representants del sector econòmic per no haver pogut comparèixer durant molts anys i donar la seva opinió, ja que s'ha legislat per decrets llei i això no ha permès la seva participació i –permeteu-me que ho digui, també– tampoc la transparència. Aquesta no és una qüestió menor, ja que el sector privat ha de formar part de la solució. El dret a l'habitatge requereix concertació i consens. És indispensable activar el pacte nacional per a l'habitatge sense demora. Prenguem-ne nota, perquè les oportunitats que ens presenten els fons Next Generation requereixen acords entre els sectors públic i privat, i és de vital importància i hem de ser-hi a temps. Portem anys legislant diria jo que una allau de normatives que modifiquen altres normatives, amb una gran dificultat per entendre on ets en cada moment. S'ha legislat amb decrets llei adduint l'emergència, com el 17/2019, que avui ens torna a portar aquí. I ens porta aquí per una qüestió de procediment: cal que siguem seriosos en les tramitacions i no ens fem trampes al solitari. Increpo, en aquest punt, directament els grups parlamentaris que donen suport al Govern: hem de tenir rigor, diputats i diputades; tenen totes les eines al seu abast, i en aquestes qüestions no cal buscar culpables fora. Bé. Des del nostre grup parlamentari, hem treballat minuciosament el text de la proposició de llei i hem presentat deu esmenes al text inicial. Nou d'aquestes esmenes no han estat recomanades, però esperem que hagin fet reflexionar. I crec que..., tot i no haver tirat endavant, estic segura que han servit en les reunions de ponència per debatre i ajudar a perfilar i definir el text final. D'aquestes nou esmenes, n'hem mantingut una fins al Ple d'avui, que és la que ara de defensaré. Aquesta esmena proposa una disposició addicional a la proposició de llei: «El Govern aprovarà, en un termini màxim de sis mesos des de l'aprovació d'aquesta proposició de llei, un pla integral d'abordatge de les ocupacions d'habitatges. L'ocupació d'habitatges és un fenomen divers, i, des del nostre punt de vista, és imprescindible abordar transversalment aquesta qüestió. I ho és per treballar per les famílies vulnerables, per acabar amb la mala convivència en moltes comunitats de propietaris i barris de les nostres ciutats i pobles. Cal lluitar seriosament contra les màfies que hi ha darrere de certes ocupacions, que s'estan aprofitant de moltes famílies vulnerables. Cal lluitar decididament per erradicar les activitats delictives que es fan dins d'habitatges ocupats. Cal actuar en aquelles situacions on s'estan amenaçant i extorsionant els veïns i veïnes. Cal abordar la situació en que viuen famílies que ocupen habitatges i locals sense unes condicions mínimes d'habitabilitat, amb els subministraments connectats en precàries condicions, posant en perill les seves vides i les de la comunitat. Cal també una informació clara als ciutadans de com han d'actuar davant de certes situacions. Mireu, els ajuntaments no poden gestionar sols aquestes situacions tan complexes. I per això és necessària una coordinació entre administracions amb el lideratge de la Generalitat. I, des del nostre grup parlamentari, pensem que una bona eina és dissenyar un pla integral que abordi totes i cadascuna de les derivades de les ocupacions. Aquesta esmena no ha estat recomanada. I jo pregunto –interpel·lo avui tots els diputats i diputades d'aquest Ple–: quin és el motiu per no considerar que pot ser una eina útil? Algú de vostès em pot rebatre que a les nostres ciutats i pobles no tenim un greu problema? Escolten vostès els alcaldes i alcaldesses? Escolten vostès els veïns d'arreu de Catalunya i les associacions de veïns? Davant d'un problema, i molt gran, la nostra obligació és mirar-lo de cara, entomar-lo i buscar-hi solucions. O pensem fer com els estruços, que posen el cap a sota de la terra per no veure-ho? Pensen deixar que certs grups de dreta i ultradreta continuïn amb un discurs populista de la por, un discurs que criminalitza famílies vulnerables, perquè no són capaços de plantar cara a aquesta situació? I aquests discursos es combaten amb responsabilitat, amb fets; no es combaten només amb paraules. Som els representants escollits per la ciutadania per prendre decisions. És la nostra obligació. I alguns encara en tenen més, perquè formen part del Govern de Catalunya. Així que demano que reconsiderin incloure aquesta esmena en la proposició de llei que avui aprovarem. Tinguin la valentia que aquest moment requereix. També els hi dic que, en cas de no aprovar-se, avui no serà el darrer dia que parlarem d'aquesta temàtica en aquest plenari. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar treballarem per presentar aquesta proposta. Vull també indicar la posició del nostre grup parlamentari respecte de la proposició de llei: el nostre vot serà favorable. El text final que avui es presenta és diferent de l'inicial, i pensem que ho és, en part, gràcies al debat que hem propiciat. Tot i que les nostres esmenes no hi són –penso que hauria pogut ser més favorable–, creiem que compta amb l'esperit d'aquestes. I, mireu, el nostre vot serà favorable perquè les mesures proposades són adients a l'hora d'evitar una allau de desnonaments de famílies vulnerables que es poden produir quan decaigui la moratòria decretada per l'estat d'alarma, ara prorrogada fins a finals de setembre. També perquè s'ha de donar resposta a totes aquelles famílies que, tenint un contracte de lloguer amb grans tenidors, obligats per la Llei 24/2015, ara no se'ls ha renovat. La gran majoria de famílies no han vist millorada la seva situació econòmica i continuen sense poder accedir al mercat privat. També perquè permetrà regularitzar la situació de moltes famílies vulnerables que estan ocupant habitatges de bona fe sense cap títol que ho avali. L'Administració no ha estat capaç de donar-hi cap solució, al no disposar d'un parc públic suficient. Pensem, també, que la possibilitat de compensació a l'arrendador d'un lloguer social per part de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya és una part de la solució a l'emergència habitacional. L'Administració assumeix així, tal com li pertoca, part de la seva responsabilitat. I, com a reflexió final, diputats i diputades, insistir que les mesures per fer front a l'emergència habitacional no resolen el problema estructural d'una manca de política d'habitatge de molts anys de la Generalitat. Queda molta feina per fer, i no es pot permetre perdre més temps. Finalment, voldria donar les gràcies a tots els compareixents en les ponències. Indubtablement, les seves aportacions han estat molt valuoses. I també gràcies als diputats i diputades dels grups parlamentaris que han format part de la ponència. Crec que hem estat capaços, malgrat les nostres diferències ideològiques, de treballar i debatre amb un molt bon to i respecte. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Nacho Martín Blanco.
Gràcies, presidenta. Señoras y señores diputados, nos encontramos ante un nuevo atropello de la presidenta del Parlament y de la Mesa, de la mayoría de la Mesa del Parlament de Catalunya, que entre ayer y hoy han perpetrado una nueva martingala que nos limita nuestros derechos como diputados. Limita el derecho de iniciativa parlamentaria y política de los grupos de esta cámara; limita, en este caso, fundamentalmente, la concepción, que debiera ser extensiva, de lo que es el Grupo Mixto, y, por tanto, las minorías, ese juego tan indispensable en una democracia constitucional moderna entre mayorías y minorías. La presidenta del Parlament y su mayoría en la Mesa han hecho una interpretación que ha impedido que nuestro grupo parlamentario, junto con el Grupo Mixto, pudiera ejercer su derecho de iniciativa política presentando una petición de dictamen ante el Consejo de Garantías Estatutarias. Si las propias instituciones, si los propios políticos que gobiernan nuestras instituciones no se toman en serio las instituciones de la democracia, mal vamos, y mal le va a ir a nuestra democracia. Yo creo que es fundamental tener muy presente que el Consejo de Garantías Estatutarias, que es un órgano no jurisdiccional, pero sí consultivo, que debe pronunciarse sobre la constitucionalidad de las leyes que emanan de este Parlamento, hoy ha sido deslegitimado por la presidenta de esta cámara y por la mayoría de la Mesa. En este sentido, quiero decir que lamento tener que hacer mi interpelación, lógicamente, hablando de la ley que nos ocupa en este debate, pero en unos términos que necesariamente van a tener que ser muy prudentes. Nosotros, como Grupo Parlamentario de Ciudadanos, mal nos podemos pronunciar sobre una ley que vemos que tiene elementos interesantes y otros no tanto, pero que sabemos positivamente que tiene elementos..., y lo saben la mayoría parlamentaria de los grupos separatistas y aquellos que dan apoyo al Govern: saben positivamente que tiene elementos de muy dudosa constitucionalidad. ¿Qué pasa? Que esos elementos de dudosa constitucionalidad muy probablemente hubieran sido señalados por el Consell de Garanties Estatutàries, por el Consejo de Garantías Estatutarias, como ha ocurrido en otras ocasiones en los últimos años. Y lo que ha querido hacer la Mesa del Parlament..., la mayoría, con la excepción, por supuesto, del Partido Socialistas, que agradecemos... El Partido Socialistas ha tenido una actitud, en las juntas de portavoces sucesivas que hemos tenido, de lo más digna y edificante, porque, más allá de tener una posición concreta sobre el fondo de la cuestión, ha sido diligente, ha sido respetuoso con las instituciones, cuando ha hecho una defensa cerrada del derecho del Grupo Mixto, en este caso, constituido básicamente por el Partido Popular, a presentar iniciativas políticas, como, por ejemplo, esa solicitud de dictamen ante el Consejo de Garantías Estatutarias. Creo que eso es digno de mención, digno de elogio, digno de alabanza, y es lo que ha hecho, en este caso, el Partido de los Socialistas de Cataluña. A tal respecto, lo que queremos decir es que, para que este debate fuera un debate verdaderamente respetuoso con el pluralismo político, debería haberse hecho después de escuchar la opinión del Consejo de Garantías Estatutarias. Se nos ha impedido acudir por la vía parlamentaria al Consejo de Garantías Estatutarias. Y nosotros, como grupo parlamentario responsable, como grupo que velamos verdaderamente por el respeto y por la constitucionalidad de las leyes que emanen de este Parlamento, hemos acudido directamente al Consejo de Garantías Estatutarias, sin esperar que la Mesa nos lo permitiera. ¿Por qué la Mesa no nos lo permite? Porque sabe positivamente que esta ley tiene visos, tiene algunos visos o algunos vicios, por decirlo así, de inconstitucionalidad. Y, a este respecto, yo no he podido evitar recordar otros momentos de la historia de Cataluña, como, por ejemplo, el año 2006, cuando se estaba tramitando la reforma estatutaria, el nuevo Estatuto de autonomía de Cataluña, y se presentó por unos grupos parlamentarios –creo recordar que al menos por el Partido Popular– un recurso, una solicitud de dictamen al Consejo Consultivo, que era el anterior Consejo de Garantías Estatutarias. En aquella ocasión, el Consejo Consultivo dijo que diecinueve de los más de doscientos artículos que tiene el actual Estatuto de autonomía eran susceptibles de ser declarados inconstitucionales por el Tribunal Constitucional, y treinta y nueve de ellos admitían dudas sobre su constitucionalidad. Pues bien, ¿qué hizo el Gobierno tripartito en aquel momento, con los Socialistas, con Esquerra Republicana y con Iniciativa per Catalunya? Desoír, desatender el dictamen del Consejo Consultivo, el entonces Consejo de Garantías Estatutarias. Y eso es lo que degrada las instituciones, eso es lo que degrada la democracia. El propio Maragall, atado por las presiones de Esquerra Republicana, reconocía públicamente que desatender, desobedecer lo que decía el Consejo de Garantías Estatutarias –aunque sus dictámenes no sean consultivos son moralmente importantes, son una institución que tiene una auctoritas que debería ser atendida por esta cámara–..., Maragall advertía que no hacerlo supondría deslegitimar las instituciones, y que si desde el propio Parlament de Catalunya se deslegitimaban nuestras instituciones de autogobierno, como el Consejo de Garantías Estatutarias, le estábamos haciendo un muy flaco favor a la democracia en Cataluña. Pues bien, de aquellos polvos, estos lodos. Y fíjense que la presión de Esquerra Republicana en aquel entonces hizo que el Partido de los Socialistas no atendiese a lo que decía el Consejo de Garantías Estatutarias. Después acabó llegando la sentencia del Tribunal Constitucional, que dijo, mutatis mutandis, lo mismo que decía el Consejo de Garantías Estatutarias. Pero, claro, cuando un órgano que lo que hace básicamente es velar por que las normas que emanan de este Parlamento se atengan a la Constitución y al Estatuto de autonomía es desatendido, acaba pasando lo que acaba pasando. ¿Qué pasa? Que algunos van a eso, algunos juegan a eso, a algunos solo les interesa la confrontación con las instituciones del Estado. Y, además, emplean cuestiones tan sensibles como la emergencia habitacional. Y les da igual hacer un ejercicio de populismo absolutamente incomprensible, precisamente porque lo que les interesa de verdad es la confrontación con el perverso Estado español. Las cosas se pueden hacer de otra manera. Yo, desde aquí, desde nuestro grupo parlamentario, quiero mirar a la cara a las asociaciones que defienden precisamente causas tan dignas como una vivienda digna, como la defensa de aquellos que padecen..., los más necesitados, que padecen la emergencia habitacional, como la lucha contra una forma de operar en materia de desahucios acaso, digamos, poco humanitaria. Y, desde este punto de vista, les pido que confíen en las instituciones, que confíen en el derecho que tenemos los diputados de esta cámara de que las cosas se hagan como deben hacerse en democracia. Una democracia constitucional se basa, precisamente, en el control jurisdiccional. Aunque el Consejo de Garantías Estatutarias no sea un órgano jurisdiccional, se basa, la democracia constitucional, en el control jurisdiccional de los actos que emanan de las asambleas legislativas y de los actos del Gobierno; lo contrario es la tiranía. Y precisamente lo que hemos visto hoy desde esta cámara es un ejercicio de tiranía por parte de la mayoría separatista y por parte de la presidenta de la cámara, que ha impedido que tanto nuestro grupo, Ciudadanos, como el Grupo Mixto puedan presentar un dictamen ante el Consejo de Garantías Estatutarias. Es un auténtico atropello, es una auténtica vulneración de derechos, flagrante. Se hace una interpretación que es verdaderamente delirante. Se reconoce que el Grupo Mixto es, a todos los efectos, un grupo parlamentario –a todos los efectos–, salvo en aquellos en los que la oportunidad política y el populismo..., interese no considerar al Grupo Mixto un grupo parlamentario, sencillamente. Y lo peor de todo es que en esta interpretación torticera de lo que dice el Reglamento del Parlamento de Cataluña, por desgracia, yo hoy en la Junta de Portavoces he visto como la propia secretaria general del Parlament y los letrados del Parlament o bien asentían por miedo a represalias o bien abonaban las tesis de los partidos separatistas y daban por buena una interpretación jurídica auténticamente delirante, una interpretación jurídica que lesiona derechos, que lesiona la capacidad de iniciativa política y de iniciativa parlamentaria que tenemos los grupos de esta cámara. Cuidado, porque nos estamos jugando la propia credibilidad de nuestra democracia, nos estamos jugando la propia salud de nuestra democracia. Por mucho que interese la confrontación con el Estado, por mucho que interese la confrontación con el Tribunal Constitucional, por mucho que interese la confrontación con España –que algunos solo piensan en eso–, cuidado con jugar con nuestra democracia, porque así mueren las democracias. Es lo que dice la tesis del libro Cómo mueren las democracias, de Levitsky y Ziblatt, que dicen precisamente que, cuando quienes gobiernan hacen un uso torticero, interesado, arbitrario, discrecional de las instituciones de gobierno, está empezando a socavarse la legitimidad de la democracia. Y yo, desde este punto de vista, lo único que quiero decir es que se pueden hacer las cosas bien. Se puede hacer una ley de emergencia habitacional que garantice todos los derechos, todas las salvaguardas que un estado de derecho opone al ejercicio despótico y populista del poder. Por desgracia, en Cataluña nos estamos acostumbrando a ese ejercicio del poder decisionista, ese ejercicio que dice que quien ostenta en ese momento concreto de la historia el gobierno tiene la soberanía para hacer lo que le dé la real gana. E, insisto, esa interpretación mayoritarista de la democracia es de infausto recuerdo para la inmensa mayoría de los españoles –concretamente de los catalanes– y de los europeos. Dejemos de jugar al decisionismo y hagamos política democrática de verdad, admitiendo que la democracia, lógicamente, tiene que tener sus restricciones, tiene que tener sus límites, tiene que tener un control jurisdiccional de los actos políticos. Hoy uno de los argumentos que he oído al representante de los comunes en esta cámara ha sido precisamente que, si admitiésemos un recurso o una petición, una solicitud de dictamen ante el Consejo de Garantías Estatutarias como el que se pretendía, se estaría admitiendo que solo seis diputados de esta cámara pudiesen exigir un dictamen sobre la constitucionalidad de una determinada ley. Efectivamente, es que eso es la democracia constitucional: la limitación del poder de la mayoría en pro del individuo, en pro de las minorías. ¿O acaso alguien ha olvidado esa lección de democracia que es el respeto a las minorías, el respeto a los derechos individuales, que precisamente no deben ser atropellados por las mayorías parlamentarias? Eso es democracia constitucional. Eso es lo que supuso, como les decía precisamente ayer, la victoria de Kelsen sobre Carl Schmitt. Yo creo que eso es algo que deberíamos tener todos muy presente en esta cámara. Y, ciertamente, no quisiera aburrirles con debates jurídicos que son abstrusos y seguramente desconocidos para algunos, pero creo que es importante recordar que las instituciones deben prestigiarse, y nosotros somos los primeros que tenemos la obligación de prestigiarlas. Con relación al tema concreto de hoy, debo decirles que lo que dice la ley del Consejo de Garantías Estatutarias con relación a la legitimación activa que tienen los grupos parlamentarios para presentar una solicitud de dictamen es precisamente..., en el supuesto del artículo 16.1.a, dos grupos parlamentarios, una décima parte de los diputados y el Gobierno..., si la reforma del Estatuto de autonomía afecta a los derechos reconocidos por los capítulos I, II y III del título I del Estatuto, puede pedir también el dictamen el Síndic de Greuges. Dice que están legitimados dos grupos parlamentarios. Por tanto, nuestro grupo y el Grupo Mixto están legitimados para pedir ese dictamen al Consejo de Garantías Estatutarias. De todas maneras, ya les advierto dos cosas, fundamentalmente. Una, que nosotros ya les decía que hemos presentado..., finalmente hemos registrado ese recurso, esa petición de dictamen ante el Consejo de Garantías Estatutarias. Veremos en qué sentido se pronuncia el Consejo de Garantías Estatutarias, pero algo tendrá que decir sobre el hecho de que en esta cámara se esté sustanciando un debate que puede tener visos de inconstitucionalidad, se esté sustanciando un debate sobre una ley que no hemos pasado ningún filtro sobre su presunta constitucionalidad o inconstitucionalidad. Sabemos positivamente, por los antecedentes, que el Tribunal Constitucional ya ha declarado inconstitucionales algunos elementos que aparecen prácticamente stricto sensu en esta nueva propuesta. Sabiendo eso, ¿de verdad ustedes van a mirar a la cara a la ciudadanía y les van a decir que lo que están haciendo no es puro populismo, no es sencillamente ir al choque con las instituciones de nuestro estado democrático de derecho? Vaya, yo creo que lo tienen complicado, a ese respecto. Por tanto, veremos lo que dice finalmente el Consejo de Garantías Estatutarias, al que su mayoría parlamentaria ha intentado impedir que acudiésemos. Veremos lo que dice. Y, por otro lado, lo que ha ocurrido hoy no debería pasar por alto desde el punto de vista de los estándares de calidad democrática. Lo que ha ocurrido hoy es muy grave. Que por una mayoría parlamentaria que decide que unos grupos parlamentarios no tenemos derecho a recurrir a una institución de nuestro entramado jurisdiccional, de nuestro entramado institucional –en definitiva, de nuestra institucionalidad deliberativa–..., es gravísimo. Y por eso nosotros, lógicamente, como somos defensores del estado democrático de derecho, como somos defensores de las garantías constitucionales para todos, no solo para nuestro grupo, sino para el conjunto de los grupos políticos de esta cámara, nos reservamos el estudio, el análisis, de incluso la posibilidad de que la presidenta de esta cámara y la mayoría de la Mesa estén incurriendo en un delito de prevaricación. Cuando tú tomas decisiones injustas a sabiendas, porque lo estás haciendo a sabiendas, sabes positivamente que estás excluyendo de la iniciativa parlamentaria a dos grupos políticos que tienen derecho, como representantes de la ciudadanía de Cataluña, a tener esa acción política, esa actividad política, y lo estás haciendo a sabiendas, es posible, es cuando menos atendible la posibilidad de que estés incurriendo en un delito de prevaricación. Por tanto, yo quiero dejar ya sentado, lógicamente, que nos reservamos esa posibilidad de acudir a los tribunales por la posibilidad de que se haya cometido un delito de prevaricación. Insisto en lo que decía desde el principio de mi intervención, y voy a ir acabando: nos gustaría podernos manifestar sobre el fondo de esta ley, pero es que no se han respetado los derechos de los ciudadanos de Cataluña para llevar a cabo este debate, no se han respetado los derechos de los grupos parlamentarios de esta cámara para que este debate esté orientado verdaderamente a una finalidad práctica. Este debate..., lo que se pretende, desde las fuerzas políticas que lo impulsan, básicamente es el choque con el estado democrático, y por eso nosotros no podemos participar de este debate. Ni que decir tiene que no vamos a votar. No vamos a participar de una votación que viene viciada de origen por un lastre que amenaza nuestra democracia, y por eso nosotros no vamos a votar. Por supuesto, damos por retiradas las enmiendas que hemos presentado a esta ley. Y sencillamente lamentar, una vez más, por último y para cerrar, la degradación de la democracia en Cataluña de la mano de una presidenta despótica y de una mayoría que ejerce su mayoría desde planteamientos tiránicos. Gracias, señoras y señores diputados. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. La verdad es que yo voy a ser bastante más breve que el diputado que me ha precedido, pero seguramente vamos a coincidir en el fondo de la cuestión. No es el discurso que me hubiera gustado hacer esta tarde, y, de hecho, lo lamento, sobre todo por las personas que nos acompañan hoy aquí, que seguramente querían escuchar otro debate, pero, después de la Junta de Portavoces que hemos tenido hace escasos minutos, tengo que hablar obligatoriamente de lo que ha ocurrido y del atropello que hemos vivido, desde el Grupo Mixto, los diputados que lo integramos del Partido Popular. Bien. En contra de los precedentes –porque los hemos preguntado explícitamente en la junta, y, sin embargo, los precedentes que se nos han citado no se parecen a la situación que hemos vivido hoy– y atropellando los derechos de la oposición democrática, los partidos nacionalistas y la extrema izquierda han decidido no admitir nuestra petición de dictamen sobre la ley que hoy veníamos aquí a debatir. Y el problema es que esta película nosotros ya la hemos vivido. Ustedes han recuperado el modus operandi autoritario de los plenos del 6 y el 7 de septiembre del 2017. Ustedes han perpetrado una vez más un ataque contra los representantes de los catalanes. Porque los diputados del Partido Popular seremos pocos, señor Aragonès –que nos lo decía esta mañana–, pero resulta que nosotros, en esta cámara, representamos a todos los catalanes, que es también lo que deberían hacer ustedes desde el Govern. Mire, la democracia no es la tiranía de la mayoría. Exige unos procedimientos y exige también unas garantías. Y, por mucha mayoría que ustedes tengan, esto no les permite limitar, atropellar y pisotear los derechos del resto de diputados. La presidencia de este Parlamento lo que debería hacer es amparar, insisto, los derechos de los parlamentarios, pero, sin embargo, lo que ha hecho ha sido vulnerarlos, insisto, además, sin darnos explicaciones concretas. Creo que ha sido, pues, bastante lamentable, la explicación que se nos ha dado. De hecho, se nos ha dado la razón, se ha reconocido que la interpretación que nosotros estábamos haciendo tanto del Reglamento de esta cámara como de la ley del Consejo de Garantías Estatutarias, que es la que prevé precisamente que dos grupos de esta cámara podamos solicitar este dictamen al Consejo de Garantías Estatutarias, era como nosotros decíamos, pero, sin embargo, el Parlamento ha decidido hacer otra interpretación. ¿Qué interpretación es esa? La de vulnerar nuestros derechos; insisto, la de pisotear nuestros derechos. La pregunta es por qué. ¿Qué miedo tienen a que el Consejo de Garantías Estatutarias, que, además, emite unos dictámenes que ni siquiera son vinculantes, que solamente son consultivos...?, ¿qué miedo tienen a poder valorar, desde el Consejo de Garantías Estatutarias, si esos artículos que nosotros consideramos que pueden ser inconstitucionales, que pueden chocar con los preceptos constitucionales...? Bueno, pues, ¿qué problema hay con que el Consejo de Garantías Estatutarias se pronuncie? Yo creo que es que saben ustedes perfectamente que hay artículos que tienen visos de inconstitucionalidad. Ese es el problema. Y, en lugar de seguir el procedimiento, en lugar de garantizar la seguridad jurídica –porque lo que han hecho ha sido cargársela–, pues, han decidido ustedes hacer una interpretación totalmente arbitraria y partidista de este Reglamento, sin ni siquiera atender, insisto, a la ley del Consejo de Garantías Estatutarias, que es quien recoge el procedimiento en estos casos. Yo ya les digo que nosotros, desde el Partido Popular, no nos vamos a someter a esta tiranía, por supuesto. Hemos reconsiderado esa decisión. Hemos ido directamente también al Consejo de Garantías Estatutarias. Y, por supuesto –por supuesto–, les digo ya desde aquí que vamos a denunciar esta limitación de derechos que hoy han perpetrado presentando un recurso ante el Tribunal Constitucional. Porque, miren, ustedes hoy han sentado un precedente muy peligroso. Y, además, han contado, insisto, con la ayuda de otros partidos, que, a lo mejor, pues, en otras circunstancias –los señores de los comunes...–, se pueden ver en esta misma situación. Hoy los perjudicados hemos sido los integrantes del Grupo Mixto, los diputados del Partido Popular. Pero mañana, cuando a lo mejor ustedes dejen de hacerle gracia al señor Aragonès y a sus colegas, a lo mejor son ustedes los que se encuentran en esta situación. ¿Por qué? Porque insisto en que se ha hecho una interpretación totalmente arbitraria y apartada de la norma. Así que no deberían ustedes celebrar tanto el haber podido ganar esta votación. Insisto en que nosotros vamos a llevarlo al Tribunal Constitucional, porque en democracia las cacicadas autoritarias, como esta que han perpetrado hoy, tienen consecuencias. Muchas gracias. Ah, perdone. Anuncio también, presidenta, que desde nuestro grupo vamos a retirar las enmiendas que habíamos presentado. Y, por supuesto, tampoco vamos a participar de esta votación, que, de nuevo, repito, lo que hace es vulnerar los derechos que tenemos como diputados, y, por tanto, también los derechos de los catalanes a los cuales representamos. Gracias.
Molt bé. Moltes gràcies. Passem ara, a continuació, a donar la paraula als grups que exposaran el seu posicionament. En primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula la diputada senyora María Elisa García.
Gracias, señora presidente. Aquí estamos otra vez, con una nueva ley chapucera de urgencia habitacional que, en cuestión de ilegalidades y de invasión de competencias, nada tiene que envidiar a la primera que ustedes redactaron y que tumbó el Tribunal Constitucional. Una ley recién horneada, con ingredientes específicamente elegidos por el PSC, Esquerra Republicana, Junts y los comunistas. La mezcla es para echarse a temblar, y el producto no defrauda. Dijo Confucio que una semilla crece sin sonido, pero un árbol cae con un enorme ruido. Esto fue exactamente lo que pasó con la primera ley de vivienda, y lo que parece que va a pasar con la segunda. Y es que, tras reuniones, discusiones y votaciones sin propósito que han pasado prácticamente inadvertidas, volvemos al punto de partida, y auguramos un desplome titánico en cuanto la ley pase por el filtro del Constitucional. La proyección dentro y fuera del Parlament es que ustedes solamente saben perder el tiempo. Eso lo hacen fantásticamente el Govern, los socios del Govern y el Govern en la sombra. Esta ley choca frontalmente con varios artículos de la Constitución española: el 149.1 –sexta y octava–, el 38 y el 139.1 completo. Y es que ataca directamente el principio de la autonomía de la voluntad, genera desigualdades intolerables a nivel jurídico en todos los españoles e invade las competencias exclusivas del Estado sobre la legislación procesal y sobre las bases de las obligaciones contractuales. Este problema, el problema de este nuevo plato que ustedes han cocinado, es que mantiene la esencia del que ya les ha sido rechazado. Mención especial, por lamentable y vergonzoso, el preámbulo, en el que hacen una crítica específica a un partido político para justificar la incompetencia de este Parlamento para legislar, gobernando a golpe de decretazo. No cabe duda de que estamos ante un problema real, la importante dificultad con la que se encuentran diferentes familias para acceder a una vivienda. Somos conscientes de que existe una necesidad de familias reales, y vemos las graves consecuencias personales y familiares que acompañan a los desahucios. El problema es especialmente acuciante en Cataluña. Según el Consejo General del Poder Judicial, Cataluña es la tercera comunidad de España en el ranquin de desahucios por impago de alquiler, la sexta por la cola en el número de viviendas sociales y líderes en deuda autonómica de toda España. Y es que el separatismo, que gobierna la Generalitat, es la definición de la ineptitud en la identificación de problemas fundamentales de las familias, incapaces de hacer un diagnóstico y absolutamente inútiles en la gestión de recursos públicos. En esa falta de talento y de capacidad, como son incapaces de solventar con políticas sociales eficaces, deciden cargar la responsabilidad de su nefasta gestión, de sus políticas sectarias y su despilfarro a los particulares. Así, sin ningún tipo de vergüenza. Miren, la responsabilidad de construir vivienda social en Cataluña es de la Generalidad, y debería ser una de las principales ocupaciones y prioridad de sus recursos, que los tenemos de sobra. Menos tertulianos en TV3 y más vivienda social, menos altos cargos del CAC y garanticen un techo a todos esos catalanes en estado de vulnerabilidad. [[Alguns aplaudiments.]] Según la Coordinadora de Fundaciones de Vivienda social, el coste medio de una vivienda social es de 114.000 euros. Esto implica que, con lo que pagamos los catalanes a la televisión del odio, podríamos construir 2.500 viviendas exclusivamente públicas, y ocho mil con colaboración público-privada. Pero ustedes se permiten el lujo de seguir invirtiendo en políticas separatistas e ideológicas, mientras más de noventa mil catalanes carecen de vivienda, uno de cada tres niños está en exclusión social y el veinticinco por ciento de los catalanes se encuentra en estado de vulnerabilidad. Aborden de una vez por todas la urgencia habitacional y garanticen techo a los catalanes que lo están pasando mal. Esta debería ser su prioridad. Y nosotros se lo exigiremos hasta que cada catalán, cada uno de ellos, tenga una vivienda. Muchísimas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, i en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Presidenta, diputats, diputades, companyes activistes... La llei que aprovem avui és una parada més d'un trajecte que ha de portar al final del camí: aconseguir que es tractin les llars com béns d'ús i no béns de producció o, el que és pitjor, actius financers. Hem hagut de fer aquesta parada, com ja es va fer el 2015 i el 2019, per mirar d'estirar els que ja no saben on subjectar-se amb la figura dels lloguers socials obligatoris, i només els hi hem pogut oferir solucions molt a curt termini que els impediran construir horitzons de futur. I inclús això ha costat molt, tot i la situació d'emergència agreujada per la covid. De fet, ha sigut gràcies al moviment per l'habitatge, a la seva persistència, que avui som aquí aprovant aquesta llei, per la que moltes famílies en risc d'exclusió podran reclamar als grans tenidors que, abans d'interposar una demanda hipotecària o per impagament de finalització de contracte –alguns precaris–, se'ls faci un lloguer social, és a dir, un lloguer amb topalls de rendes. El company diputat relator Pau Morales ha explicat molt bé el contingut de la llei. Com sempre, hem de dir que el legislatiu arriba tard. Des de l'esclat de la crisi econòmica el 2007, la societat civil organitzada ha hagut de recórrer a la tutela, a assegurar els drets més bàsics per a la vida plena que no reconeixen lleis ni jutges ni administració. Gràcies per tota la feina feta i per la que segurament vindrà. No ens podem aturar en l'aprovació d'aquesta llei, perquè aquest no és el final del trajecte. Aquest Parlament no es pot limitar a legislar per fer front a situacions de vulnerabilitat. Cal fer-ho per evitar precisament que les persones caiguin en la categoria de risc d'exclusió social. A ningú li agrada veure's immers en la burocràcia de la caritat. A partir de demà hem d'arremangar-nos per crear una normativa pròpia que garanteixi el dret al sostre més enllà de l'emergència. No calen lleis molt llargues. Calen lleis estructurals i no conjunturals, que dotin de pressupostos decents, que limitin rendes més enllà d'índexs de referència, que allarguin durades de contractes –inclús fent-los indefinits–, que impossibilitin la venda de protecció pública a qui no sigui administració, que expulsin les societats especulatives que viuen de l'acumulació; que recuperin els immobles rescatats amb diners públics a la banca, després confiscats per la Sareb i ara endossats, el 2020, a l'Estat, després d'una nefasta gestió; que acabin amb el lloguer d'habitatges turístics. Avui en aquest país hi ha un ampli consens en aquests eixos. Ens voldran fer caure en el parany de situar el dret a l'habitatge confrontat amb el dret a la propietat de la gent treballadora, però ja ningú cau en aquest parany. El dilema no és aquest. Està entre els poderosos i la gent honesta. El mateix Parlament Europeu, que no és de la CUP, el 2021 demana als estats membres que facin el favor de reconèixer el dret a l'habitatge com un dret fonamental. Per tant, arremanguem-nos i treballem. I, senyora diputada Candela, li agafem el guant. Efectivament, hem de tractar el tema de la seguretat per no deixar-lo en mans de l'extrema dreta, perquè nosaltres som els primers interessats que en els nostres barris s'hi pugui viure amb seguretat. Com podem afrontar aquests eixos de consens? Ho aconseguirem amb la llei estatal que s'està tramitant al Congrés, la mal anomenada «llei de l'habitatge? Doncs no. A banda de centralitzar competències, és una operació cosmètica –títol grandiloqüent, moltes declaracions d'intencions... Podien haver tocat lleis concretes del sòl, d'arrendaments, processals, treure del Codi penal l'ocupació..., però no ho han fet. Ho aconseguirem des d'aquest Parlament? Doncs bé, depèn del marc que s'utilitza. Si utilitzem el marc autonomista com a trampolí, sí que podrem. Si ens plantegem grans reptes, sí que podrem. I avui hem vist un exemple del que és la partitocràcia: partits polítics que es presenten a les eleccions amb programes..., amb grans desplegaments de propostes amb habitatges..., i venen avui aquí i el que fan és fer de lobby de la propietat i, a sobre, aprofitant excuses de dictàmens de consells de garanties estatutàries. [[Alguns aplaudiments.]] Ho aconseguirem amb el treball combinat entre el carrer i l'ajuntament? Sí, aquesta és l'única via. El carrer és el motor de qualsevol vertadera transformació. Perquè si alguna cosa hem après és que res ens vindrà donat. I cal que hi siguem tots, reclamant tots aquells punts on existeix tot aquest consens social al que he fet referència, demanant la revisió dels privilegis dels més forts. Perquè quan es diu que no s'ha escoltat prou el sector econòmic..., bé, les cambres de la propietat tenen la consideració de corporació de dret públic. Jo no sé si els sindicats de llogaters o ens que defensen els llogaters tenen aquesta categoria tan forta, davant l'Administració. Entrellaçar la lluita de l'habitatge amb la lluita per l'emancipació nacional. El 34, amb la llei de contractes de conreu, favorable als interessos de pagesos rabassaires i impugnada per la patronal agrària, vam entrellaçar aquestes lluites. Hi hem de tornar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom d'En Comú Podem, té la paraula, ara, la diputada senyora Susanna Segovia.
Gràcies, presidenta. Un breu incís. Llàstima que el senyor Martín Blanco hagi marxat, perquè, després d'haver dedicat quinze minuts a no parlar de la llei... És curiós que en aquests quinze minuts s'hagi oblidat de comentar que un dels motius pels quals no s'ha admès a tràmit la sol·licitud del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries és perquè l'han fet malament, perquè l'han fet sobre la llei registrada i no sobre el dictamen que ha aprovat la comissió. I llàstima que en quinze minuts no hagi tingut temps d'explicar aquest petit detall. Ara sí, centrem-nos en el contingut de la llei, perquè, efectivament, aquest és un moment molt important, que ha arribat tard –arribem tard. És una llei que vam registrar el mes de juny, que la volíem tramitar amb urgència i que ha trigat més temps del que molts dels grups que la vam registrar volíem. Però si això ha servit perquè realment arribem en aquest Parlament amb una majoria més que suficient per legitimar aquesta llei i aquesta iniciativa, doncs, benvingut sigui el tràmit que hem fet. Perquè hem fet un tràmit en que, efectivament, hem pogut escoltar a tothom, molta gent, totes les sol·licituds de compareixença que els diferents grups van presentar. Ho hem fet en jornades intensives, però s'ha escoltat i s'ha debatut i s'ha preguntat a tothom, a experts i entitats i organitzacions socials. I és que hi ha una cosa important també a dir, perquè també algun cop ens ho havíem sentit dir: «Els experts diuen... Clar, la pregunta és qui són els experts. Per nosaltres, els experts són totes i cadascuna de les persones i organitzacions que van intervenir durant la ponència; no els que venen del món acadèmic i segur que no només els que venen de la Cambra de la Propietat o els que venen de les associacions de propietaris immobiliaris. Per nosaltres tan experta és la Jèssica, que és una de les persones afectades pel fet de que el Tribunal Constitucional va tombar aquest decret, com el senyor que va venir a parlar..., a representar els interessos de la Cambra de la Propietat. Per tant, és una llei que ha recollit totes aquestes intervencions. I han estat les majories parlamentàries, però sobretot –sobretot– la capacitat de mobilització, de negociació i d'incidència que han tingut les organitzacions socials, les que han fet possible que avui arribem a una llei que generarà un ampli suport en aquesta cambra. Per tant, quan acabi aquesta sessió, quan acabi la votació i quan vegem el panell ple de puntets verds, que seran molt més majoritaris que els vots en contra o els no presentats, si hi ha algú que es mereix un aplaudiment, són les persones de les organitzacions pel dret a l'habitatge que ens acompanyen aquí i també les que estan fora seguint aquest debat. Perquè és amb aquests debats quan el Parlament està posant aquí, al centre, les necessitats i les prioritats de la gent i la capacitat que ha de tenir aquest Parlament per donar resposta al que està passant. I ja s'ha parlat dels continguts de la llei. El relator, el company Pau Morales, a qui aprofito per agrair la feina que ha fet, de ser capaç de posar-nos tots d'acord, de posar un ritme de treball que ha estat capaç de tirar endavant aquesta llei, com diem, dintre de les dificultats, en un temps relativament breu i intens, doncs, ja ha anomenat algunes de les mesures, però jo en vull destacar una en concret, que potser passa més desapercebuda, i que és la creació del registre de grans tenidors. Perquè, a més, no fa gaire hem pogut veure com el diari Crític, no?, el mitjà d'informació Crític, gràcies a l'accés a la informació, ha aconseguit publicar una informació sobre quins són..., més que «quins són és quants grans tenidors i quantes propietats tenen. Quan ha volgut saber qui són aquests grans tenidors no ha pogut, perquè no se li han facilitat les dades. I és una dada fonamental perquè les persones puguin utilitzar el que recull aquesta llei, saber si el pis del qual seran desnonades és d'un gran tenidor. Per tant... I no només això, sinó que, a més, la Cambra de la Propietat s'ha permès denunciar Crític per intentar vulnerar el dret a la propietat privada i el dret a la confidencialitat de les dades. Amb aquesta llei, estar inscrit al registre, quan es sigui una empresa que tingui més de deu propietats o quan es sigui una persona jurídica amb més de quinze, serà una obligació, i complir el que diu aquesta llei serà una obligació. Però també sabem, com vam veure amb la llei de contenció de rendes, que intentaran no fer-ho, que faran tot el possible per no fer-ho. I moltes vegades amb la connivència dels jutges, que estem veient com moltes vegades no interpreten les lleis a favor de les famílies vulnerables. Intentaran no fer-ho, i aquí és on el Govern té la responsabilitat: té la responsabilitat d'exigir que aquesta llei es compleixi; té la responsabilitat d'acompanyar les famílies en el tràmit; té la responsabilitat de posar-se al costat de les famílies per exigir als grans tenidors que ho compleixin; té la responsabilitat de posar en marxa una unitat antidesnonaments a nivell català que acompanyi les famílies, que hi sigui, que no deixi en mans de les organitzacions socials exigir aquest dret. És una llei del Parlament de Catalunya, i és el Govern qui l'ha d'implementar. I això vol dir recursos. Vol dir recursos..., no només en invertir en construcció d'habitatge públic i en ampliació del parc públic de lloguer, que ja ho diem moltes vegades, sinó recursos per fer efectives les mesures que pretenen acabar amb l'emergència habitacional i evitar milers de desnonaments. Per tant, la solució és molt fàcil. Al dia següent de que s'aprovi aquesta llei que ja entra en vigor, que el Govern es posi al costat de les famílies vulnerables que seran desnonades o que les intentaran desnonar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Glòria Freixa.
Bé; gràcies, presidenta. Consellers, diputats... En primer lloc, avui celebrar que, si tenim en la votació la majoria suficient, tornem a dur en aquest Parlament una llei que mai hauria d'haver estat invalidada per aquest Tribunal Constitucional, perquè en aquell moment va deixar més de 3.500 famílies sense una llar que ja tenien assignada des de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya. Creiem que aquell greuge difícilment es podrà reparar tant de temps després, però això és el que intentarem amb aquesta llei. Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, en el seu acord de govern, mostren com a prioritària la represa d'aquesta llei, perquè com més aviat tiri endavant... Comentava la diputada dels comuns que hem trigat uns quants mesos, però creiem que..., ha sigut la primera llei d'aquest any, i, per tant, crec que també ens n'hem de felicitar. I es preguntaran per què potser hem trigat una mica més o hem hagut de buscar aquest consens; si som quatre grups proposants, com és que no hi ha hagut aquest consens, no?, des de l'inici. I creiem que és perquè, si bé perseguíem la mateixa finalitat –que era una finalitat pública, social, que compartim tots, la necessitat d'habitatge i la necessitat d'habitatge públic que hi ha a Catalunya–, hem discrepat potser en la manera d'arribar a aquesta solució. Des de Junts per Catalunya tenim molt clar que obligar la propietat privada a fer polítiques públiques, doncs, no és la solució, i que ha de ser una situació sempre excepcional. I, bé, si bé és cert que en els últims anys la jurisprudència, també l'europea, ha anat cada vegada més cap a un caire..., cap a un deure social d'aquesta propietat, també és veritat que en cap cas els hi ha tret els drets que tenen com a propietaris, i ha advertit en diverses ocasions que una legislació excessivament agressiva contra aquesta propietat, doncs, acabaria incorrent en una il·legalitat. Per això des de Junts per Catalunya hem presentat esmenes per blindar aquesta llei, per blindar aquesta llei i assegurar-nos que tantes famílies vulnerables no puguin perdre el seu habitatge habitual a través d'aquest lloguer social obligatori. Per què hem arribat fins aquí? Doncs segurament per una manca endèmica –i a tots els grups d'aquesta bancada els recordo que no és només Catalunya, sinó que és Espanya, qui té una gran mancança en polítiques públiques d'habitatge–, però sobretot per una manca de finançament. I això sabem que sempre els molesta sentir-ho, però és així. Probablement Catalunya, si rebés el que li pertoca, tindria unes polítiques d'habitatge molt més adequades al que requereixen els seus ciutadans i no ens trobaríem en la necessitat de la constant regulació que ha hagut de fer la Generalitat a través de posar un índex de preu de lloguer, un impost d'habitatges buits... Hem hagut també de regular en diverses ocasions el dret de tanteig i retracte, a través del qual s'han pogut adquirir tres mil «vivendes per destinar a habitatge públic. I fins avui, que fem aquesta llei de lloguer social obligatori per assegurar que aquestes famílies es mantindran a les seves llars. Però ja els hi hem dit, això no és gratis, sempre s'ha de mirar quin és el límit. I aquestes sentències del Tribunal Europeu de Drets Humans declaren ja una ingerència desproporcionada dels poders públics en la regulació de l'ús dels béns en diferentes sentències contra diferents països de la comunitat europea. Per això, per garantir la viabilitat d'aquesta llei, nosaltres hem pensat que sigui l'Agència de l'Habitatge de Catalunya qui, a través de..., ja sigui via ajuts o sigui com a arrendatària d'aquestes «vivendes, doni aquesta solució final. I són les esmenes que hem presentat, i agraïm que tota la resta de grups s'hagin avingut a consensuar-les. Aquesta proposta no afecta ni els bancs ni els fons voltor. Considerem que els bancs han estat degudament indemnitzats per l'Estat espanyol, tal com deia ahir el company Munell, amb més de 100.000 milions d'euros destinats a rescatar aquests bancs, dels quals l'Estat espanyol no n'ha obtingut res. Perquè els hi recordem que Irlanda sí que, a canvi d'aquests ajuts, va aconseguir les «vivendes per destinar-les a fons públics. A Espanya, res. Vaig acabant. Des de Junts per Catalunya creiem que amb les nostres esmenes també es mostra un coneixement més real del que és el nostre país, del que és Catalunya: un país on el petit propietari té més del vuitanta-cinc per cent de les «vivendes, amb realitats ben diferents. Perquè se'n facin una idea, els dies de les ponències, els experts que van venir a parlar-nos ens explicaven que Barcelona, per exemple, és el primer gran tenidor de la ciutat; per tant, estem parlant d'un primer gran tenidor públic. I també, escoltant-los, doncs..., ens agradaria que ens suméssim tots a fugir una mica d'aquesta política en que hem entrat avui en dia, d'eslògans que crec que no fan cap bé a la societat, com és pensar que un propietari sempre és un depredador. I pensem que el propietari és part de la solució –creiem que ho vam escoltar, també, bé. Creiem que hem de comptar també amb el propietari per arribar a aquesta solució. Creiem que Catalunya és un país que el seu estalvi s'ha acabat materialitzant en forma d'inversió a vegades en pedra, i que ha estat fruit de llevar-se molt d'hora –molt d'hora– cada dia i de molta feina. Per tant, m'agrada la diferència que ha fet el diputat Morales sobre gran tenidor especulador i no especulador. I avui només vull dir, ja per acabar, que ens hem de felicitar, que crec que això és una victòria de tots, de la societat, de la voluntat d'entesa i de diàleg per fer aquest país millor. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Pau Morales.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera, conseller, president, diputats i diputades... Arribem ja al final d'aquest debat, i crec que he fet bé, abans, d'explicar el procediment que s'ha seguit per evitar que ningú es despisti. En la meva opinió, qui no es pren seriosament les institucions és qui pràcticament no ha vingut a cap de totes les sessions que he mencionat abans, qui no ha entrat en el debat sobre els continguts de la ponència. En realitat, no els preocupa el procediment. Han buscat fins a la darrera excusa per qüestionar-lo, i creiem que no l'han acabat de trobar. El que els molesta de la llei és el contingut, però no s'atreveixen a defensar-lo amb un amb un posicionament clar. Bé, sí, n'hi ha uns que sí que s'hi atreveixen, que són l'extrema dreta, i així li va a la dreta espanyola, que se'ls estan menjant. Crec que, si hi ha alguna evidència científica, és que la situació de l'habitatge actualment és insostenible. La taxa d'emancipació, si bé ha repuntat lleugerament, està històricament per terra. I les previsions de desnonaments, si caigués el decret estatal de moratòria, són terrorífiques –ho són tant que fins i tot amb l'actual decret vigent cada dia en tenim més. És urgent actuar, i aquest Parlament actua. També ho fa el Govern, a qui no podem dir altra cosa que animar-lo a fer un desplegament efectiu i amb celeritat d'aquesta llei, del qual en farem seguiment des d'aquí. Avui volem celebrar el més important, que és que, a la fi, també tots aquests treballs serviran perquè l'acord sigui el més ampli possible, per incloure fins a cinc grups parlamentaris en aquest acord. I això és el més important. Perquè aquest decret, que va ser suspès parcialment pel TC per una qüestió de forma i no de continguts..., a aquells que tant esgrimeixen la Constitució crec que també és un bon moment per explicar-los-hi una cosa que sempre diu la consellera Ester Capella: el que no apareix a la Constitució és el dret a especular. I això és el que hem de corregir, en benefici d'un dret que sí que hi apareix i que és competència catalana: el dret a l'habitatge. Un dret que els republicans entenem com un dret subjectiu de les persones, i no podríem considerar-nos estat del benestar sense posar al centre aquesta peça fonamental. Calen mesures legislatives sòlides i competents que estiguin a l'alçada, com aquesta. Milers de persones al nostre país es troben en una situació de dificultat per poder pagar la seva llar; persones que, si no les atenem amb urgència, poden veure perillar l'habitatge on viuen. I aquí vull ser molt clar: els defensarem. A l'Estat espanyol només li podem demanar una cosa: que ens deixin fer el que no fan, que retirin el recurs d'inconstitucionalitat contra l'11/2020, i que legislin, sí, en aquells aspectes en els que tenen competència, com el processal, com l'hipotecari, com el fiscal, però que ens deixin fer a nosaltres tota la resta. No ens resignarem, a Catalunya, a ser mers gestors de plans de «vivenda dissenyats a despatxos de Madrid, o a veure com una llei tímida de l'actual Govern obre la porta a futures destralades de majories agressives contra la sobirania catalana, però també contra els drets socials i el dret a l'habitatge que ja s'estan dibuixant Catalunya enllà. Per això la llei que debatem busca anar a l'arrel del problema, que és la desigualtat social, i establir obligacions per a aquells grans propietaris, per a aquells pocs que més tenen i que s'han lucrat durant anys en favor de corregir la situació d'emergència d'aquells altres –molts– que ho estan passant més malament. Perquè el problema dels desnonaments als nostres carrers no és únicament –i també, i hi hem d'actuar– el que passa el dia D; és tot el que ha fallat abans. I és aquí, també, on hem de posar el focus, si volem reduir desigualtats. Per tant, apel·lo a tenir un debat sobre els continguts, un debat que expliqui clarament que aquesta llei mai ha anat de petits propietaris, sinó que va de grans tenidors. Abans la diputada Segovia ho ha explicat. Estem parlant d'aquestes tres mil societats que acumulen 120.000 pisos, que concentren el setanta per cent del mercat del lloguer al nostre país. Només deu en tenen més de 25.000. I, al Partit Socialistes, afegir-li, més enllà de l'agraïment que he fet al principi, que, evidentment, no hem de cedir cap espai i cap discurs a l'extrema dreta, però no se la combat imitant-los en les formes o en el discurs des d'alguns municipis. Perquè qui genera inseguretat, qui trenca la convivència, és el gran tenidor que té pisos buits al centre de Manresa, al centre de Caldes de Montbui, al centre de Salt, i tants altres. I aquesta llei busca donar-hi respostes. Acabo. La garantia al dret a l'habitatge no serà immediata. És un pols entre la ciutadania, també des de les seves institucions, i els poderosos. Avui fem un pas més, una llei per assegurar drets per a tothom, la primera proposició de llei d'aquesta legislatura. La república social, feminista, ecològica i democràtica que volem passa per garantir drets fonamentals del conjunt de la ciutadania, i l'habitatge n'és l'exemple paradigmàtic. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Un cop acabat el debat, i havent fet la crida a votació, recordin que votarem en primer lloc les esmenes agrupades per grups parlamentaris, i en acabar votarem el text del dictamen. Comencem amb la votació de les esmenes reservades del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar, l'esmena número 38. Comença la votació. Aquesta esmena no ha quedat aprovada, amb 32 vots a favor, 88 vots en contra i 7 persones que no voten. Votarem ara les esmenes números 1, 7, 13, 15, 21 i 31. Comença la votació. Aquestes esmenes no han quedat aprovades, amb 121 vots en contra i 7 persones que no voten. Votem seguidament les esmenes 3, 5, 9, 14, 16, 22, 24, 29, 36 i 41. Comença la votació. Aquestes esmenes no han quedat aprovades, amb 121 vots en contra i 7 persones que no voten. I, finalment, votem el text del dictamen. Comença la votació. El text del dictamen de la Comissió de Drets Socials sobre l'emergència habitacional ha quedat aprovat, amb 110 vots a favor, 11 vots en contra i 1 abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Seguidament, i a petició del Govern, fem un recés de deu minuts. Gràcies.
Reprenem la sessió al quinzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre la gestió de les alternatives habitacionals per a les famílies desnonades, que ha presentat la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió de les alternatives habitacionals per a les famílies desnonades]] [[300-00117/13]] Té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades... Bé, algunes coses que sabem sobre els desnonaments en famílies vulnerabilitzades. Del gener al desembre de 2021, 7.012 desnonaments són els que s'han produït a Catalunya, 4.740 dels quals han sigut a la ciutat de Barcelona. Sabem també que el SIPHO, el Servei d'Intervenció en la Pèrdua d'Habitatge i Ocupació, ha atès 2.267 famílies, cosa que implica 31.000 persones, 10.000 d'elles infants –és a dir, un terç de les persones desnonades són infants. També sabem que, gràcies al moviment per l'habitatge, entre el vuitanta i el noranta per cent de les ordres de llançament no s'executen en primera convocatòria o se suspenen abans de la data. També sabem que el protocol de diligències de llançaments als partits judicials de Catalunya signat el 2013 està encara vigent, segons es va pronunciar el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el passat octubre. També sabem que el Real decreto 11/2020, que prohibeix el desnonament de famílies vulnerabilitzades sense alternativa habitacional és una trampa: primer, perquè no s'aplica, i, segon, perquè el condicionant de «sense alternativa habitacional converteix la solució en la causa de l'execució del desnonament. També sabem que hi ha hagut certa resposta institucional, com, per exemple, la de l'Ajuntament de Barcelona, que va apujar el pressupost anual del SIPHO de 700.000 euros a 2,5 milions d'euros, cosa que ha representat un augment de la plantilla de setze a quaranta-tres professionals. O, per exemple, la Generalitat de Catalunya, que ha ampliat el programa Reallotgem de cercar habitatges buits per reallotjar famílies a la mesa d'emergència a també oferir lloguer en el propi habitatge en casos de desnonament imminent. O també, com hem viscut fa uns instants, el Parlament de Catalunya, que ha aprovat aquesta nova llei d'ampliació de mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional, que és una gran notícia, però continua deixant fora un gran percentatge de la població en risc de perdre la casa en els casos on la propietat no entra en els supòsits de gran tenidor que la nova llei estableix. El que no pot ser és que aquesta mesa d'emergència, a la que tothom per accedir a aquestes alternatives habitacionals ha d'estar incorporat, tingui una llista d'espera de 650 famílies. No pot ser que els requisits d'accés a aquesta mesa d'emergència deixin fora la majoria de situacions de persones en risc de perdre la casa, que són infrahabitatges, ocupacions, persones i famílies en situació administrativa irregular o en atur –és a dir, sense ingressos demostrables per pagar el nou lloguer ofert. Tampoc pot ser que el programa Reallotgem, que en el paper és molt correcte i en teoria hauria de ser efectiu, només hagi tancat satisfactòriament vint-i-quatre casos de 635 a la ciutat de Barcelona, el 3,8 per cent. Tampoc pot ser que l'aplicació del programa Reallotgem s'hagi de fer a través de contracte amb una empresa privada que, a banda de tenir aquest contracte, cobri una comissió als ens locals, cosa que suposa, en el cas de Barcelona, aproximadament 1,2 milions d'euros l'any. Tampoc pot ser que no es tinguin en compte les afectacions que els desnonaments tenen a la infància, perquè segons els informes de la comissió tècnica d'infància dels mateixos serveis socials, i segons els informes de la Fundació Pere Tarrés, que mostren els impactes negatius de les pensions a la infància, aquests impactes són: l'amuntegament amb persones desconegudes, la pitjor alimentació, l'augment del fracàs escolar i, el més greu de tots, els abusos sexuals a les pensions. Tampoc pot ser, consellera, que la situació de les treballadores davant l'alternativa habitacional sigui la següent: estan ateses a un protocol de diligències –el del 2013 que comentàvem– que obliga la treballadora social a assistir la comitiva judicial en comptes de continuar assistint la família o, a canvi, entregar un informe de vulnerabilitat perquè la comitiva el valori i així la treballadora no hagi d'assistir al desnonament. Tampoc pot ser que no hi hagi un criteri unificat per a la qüestió de l'informe de vulnerabilitat, perquè les treballadores socials no saben quan aquest informe es pot donar i quan no, i això depèn del criteri que cadascuna tingui. Hem d'avançar que aquest informe es pot donar sempre, però això no està comunicat a tots els centres d'atenció de serveis socials. Un exemple pràctic: una família amb infants en situació administrativa irregular, que estigui o bé ocupant o ambdues coses. Arriba el dia del llançament i, segons el protocol vigent, la treballadora social ha d'assistir al desnonament per donar suport a la comitiva judicial, que és just el contrari que ha estat fent fins al moment. Això genera tensió entre la família i la treballadora social, entre el moviment per l'habitatge, la família i la treballadora social, i genera una sensació de desempara per part de la família que recau sobre l'esquena de la treballadora social. Perquè si la comitiva considera que l'informe de vulnerabilitat presentat justifica la situació, pot ajornar el llançament, però si la comitiva considera que no és així, l'executa. Això..., un element diferencial és la consideració de la comitiva de que hi hagi una alternativa habitacional de qualsevol tipus. I no tots els tipus són vàlids. El que estem vivint en els llançaments és que en el moment en el que es menciona que hi ha una alternativa habitacional, encara que sigui d'urgència, el llançament s'executa. Per tant, la solució provisional es converteix en la causa de l'execució del propi llançament. I això, no cal dir-ho, genera encara més tensió entre la treballadora social i la família. Però també amb el moviment per l'habitatge, perquè la treballadora social només pot gestionar una pensió urgent en aquests casos, que no és una alternativa digna. Llavors, què ha de fer? Contactar amb una empresa externa, com pot ser, per exemple, BCD Travel, que cobra comissió a la institució, com hem dit, i que, a més, cobra la mensualitat d'aquest habitatge. Recordem que un pis turístic té un cost aproximat de tres mil euros al mes, versus, en contra d'una pensió amb menjar per a una família, que té un cost aproximat de sis mil euros al mes. Per tant, allotjaments insalubres com són les pensions, sense serveis essencials com cuina i bany, són les úniques opcions que tenen les treballadores socials a oferir a les famílies desnonades. La pressió, com hem dit, queda a sobre de les treballadores socials, que es veuen entre la comitiva, la família i el moviment, amb el que, per cert, no té permès interlocutar, cosa que dificulta amb escreix la seva tasca, perquè recordem que el treball social és vocacional, i les treballadores socials volen vetllar i han de vetllar pel benestar de les famílies i no de l'Administració. Això requereix ineludiblement un diàleg amb qui defensa les famílies, com són els sindicats d'habitatge. Recordem també l'alta precarietat laboral en la que es troben les treballadores socials, perquè són un col·lectiu de treballadores en el que l'interinatge i la temporalitat estan a l'ordre del dia. Consellera, nosaltres tenim diverses propostes que donen compliment a les demandes de les famílies, els sindicats i les treballadores, però en parlarem després d'escoltar quines són les respostes que pensa donar el departament davant d'aquesta situació d'extrema urgència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula la consellera de Drets Socials, la senyora Violant Cervera.
Moltes gràcies, presidenta. Consellers... Gràcies, diputada. Diputats, diputades, la diputada de la CUP ens ha fet una interpel·lació i segur que pot entendre que moltes, algunes de les qüestions que ella ens ha plantejat, de fet, les podem compartir, ho hem comentat diverses vegades. Tots sabem que els problemes habitacionals de Catalunya són greus; són greus i s'arrosseguen des de fa molt de temps. Es parlava, en la proposició de llei que hem aprovat abans, doncs, que no són tampoc en exclusiva de Catalunya, però, en qualsevol cas, tampoc no defugirem les nostres responsabilitats, i no ho farà el Govern i, per descomptat, no ho farà el Departament de Drets Socials. Només per situar una mica quines són les competències en matèria d'habitatge, que segurament, molts cops –i això també ho hem comprovat, sobretot especialment en els diferents recursos que ens arriben del Tribunal Constitucional–, la distribució competencial de les polítiques d'habitatge tampoc no ho afavoreixen. M'agrada sempre recordar –perquè com que ens ho aixafen constantment, doncs, m'agrada recordar-ho– que la Constitució espanyola, en l'article 148.1.3 diu que..., las comunidades autónomas podrán asumir competencias en las siguientes materias: la ordenación del territorio, urbanismo y vivienda. L'Estatut d'autonomia en el seu article 47 també ens dona competències en matèria d'habitatge, però aquestes competències no són només exclusives de la Generalitat de Catalunya, sinó que molts cops són compartides també amb els ajuntaments. Només per recordar alguns exemples de col·laboració conjunta: el Consorci de l'Habitatge de Barcelona, el Consorci de l'Habitatge de l'Àrea Metropolitana, les més de cent trenta oficines locals d'habitatge que gestionen expedients de lloguer, o les onze meses d'habitatge que tenen..., ai, les meses d'emergència que tenen alguns ajuntaments. La llei del 2007, de fet, el que recorda és que els plans locals d'habitatge són els que han d'aprovar els ajuntaments i determinen les propostes i els compromisos municipals en política d'habitatge i són la proposta marc per a concretar polítiques d'habitatge de l'Administració de la Generalitat. Per tant, aquests plans locals han d'establir programes, estratègies i les diferents qüestions com segmentar la població en les dificultats d'accés o precarietat, l'anàlisi de la situació de les persones sense llar o el diagnòstic de la població exclosa per raons dels seus ingressos. Aquests plans locals han d'avaluar els recursos i els instruments municipals per poder fer justament aquestes polítiques d'habitatge. I com també recordàvem i hem estat recordant, doncs, l'Estat també en té competències. I ens ho recorden, per exemple, també en aquestes lleis que s'estan tramitant al Congrés dels Diputats, que nosaltres creiem que són clarament inconstitucionals. Però en el cas dels desnonaments, la suspensió de la mora..., ai, la moratòria, doncs, de..., la suspensió dels desnonaments d'aquesta moratòria, que ara arribarà fins al 30 de setembre, i que coincideixo amb vostè que, a pesar de que hi ha hagut aquesta moratòria, s'han continuat establint desnonaments. Per tant, és evident que hem de millorar la col·laboració entre les diferents administracions, i el departament està implicat i conjurat en poder arribar a aquesta col·laboració. Vostè parlava en la seva intervenció que hi ha hagut 7.012 desnonaments. Jo crec que el que són és 7.012 desnonaments assenyalats, no executats. I si no estan executats és justament també gràcies a les polítiques que des de la Generalitat estem duent a terme per poder evitar que aquestes persones, especialment les que formen part de les meses d'emergència i, per tant, estan en situació de risc de vulnerabilitat..., doncs poder evitar justament aquests desnonaments. És evident que els circuits són complexos, i aquí és on hi ha els treballs que hem de millorar entre el departament i entre els diferents serveis socials –vostè hi feia referència. La mateixa gestió dels expedients, els expedients dels serveis socials que han d'anar justament a l'agència, que quan aquests expedients no tenen tota la informació coberta s'han de retornar, dificulten moltíssim aquesta gestió, que fa que al cap d'uns tres mesos, segons com, de vegades no s'arriba fins i tot a poder arribar al temps límit que per això ens marquen. Vull recordar que el problema no és els criteris que marca l'agència, són els criteris justament que es marquen des de Madrid. És el jutge el que decideix o no admetre'ls a tràmit i, per tant, decidir què és el que passa també amb aquestos habitatges ocupats. Per tant, tenim també aquesta ingerència –ingerència amb el benentès de la paraula– dels poders judicials que també interlocuten dintre d'aquests problemes que tenim amb els nostres desnonaments. Recordar que molts dels desnonaments, a més a més, afecten persones..., dones que pateixen violència masclista, o famílies que tenen menors, o persones dependents i persones amb discapacitat –i vostè també ho recordava i nosaltres ens en lamentem. I el principal problema sempre és el mateix: la falta d'habitatge públic dedicat justament a aquestes qüestions; falta d'habitatge públic que no té ni la Generalitat ni tampoc els ajuntaments. I a pesar de que evidentment no ens podem congratular de quina és tota la tasca que es fa des del departament i des de la Generalitat, sí que és veritat que alguns casos d'aquests, especialment de desnonaments, acaben bé i acaben no sent desnonats. A principis d'any, per exemple, de la mesa d'emergència de l'agència de Catalunya s'han resolt 863 casos; 500 casos de les meses, també, que estan a la ciutat de Barcelona, o 300 casos de les diferents meses locals; que tenen també meses d'emergència onze ajuntaments: el de Barcelona, Badalona, Cornellà, l'Hospitalet, Lleida, Martorell, Sabadell, Sant Adrià del Besòs, Sant Cugat, Terrassa i Vic. Cal tenir en compte que l'any 2011 es van iniciar 2.331 expedients. Van augmentar referent al 2019, que en teníem 1.975, amb una xifra molt preocupant, perquè d'aquests 2.300 expedients 262 corresponien a situacions de violència masclista. Es van resoldre 1.837 expedients, dels quals 880 van ser favorables. La determinació del lloguer social –i vostè mateixa ho deia– va en funció dels ingressos de les famílies, en funció dels seus ingressos i del seu IRSC, i llavors es calcula quin és el preu del lloguer social que han de pagar. Però el més important és la localització dels habitatges. El problema que tenim, no només la Generalitat sinó també els ajuntaments, és la localització dels habitatges. I el que és encara més important és aconseguir habitatges que vagin bé a aquelles famílies, famílies que necessiten tenir les escoles a prop si tenen nens, els serveis sanitaris... I, per tant, no és fàcil tampoc poder aconseguir l'habitatge per a aquestes persones que es troben, doncs, abocades a estar desnonades dels seus allotjaments. Per resoldre aquestes emergències –i vostè també ho comentava–, la Generalitat va posant..., perquè no podem crear una única eina, perquè les casuístiques són molt diverses. Anem creant diferents programes que serveixen en casuístiques concretes. I vostè recordava, per exemple, el programa Reallotgem. Però no només aquest, eh? La Generalitat, des de l'any 2015, amb la compra d'habitatge a través del tanteig i retracte, ha arribat a comprar 3.425 habitatges i s'hi ha invertit 185 milions d'euros. Els ajuntaments també han comprat 1.049 habitatges, invertint 57 milions d'euros, 12 dels quals finançats per l'Institut Català de Finances i bonificat per l'Agència de l'Habitatge de Catalunya. I també les entitats del tercer sector, que han adquirit 553 habitatges amb 35 milions d'euros d'inversió, també 26 amb les bonificacions de l'Institut Català de Finances i de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya. Hem cedit també parc públic i 4.300 habitatges compromesos a través de les diferents entitats financeres, 3.820 que ja es troben efectivament dintre i cedits a l'Agència de l'Habitatge. I quan vostè parlava del programa Reallotgem, sempre parlen del Reallotgem a Barcelona; a mi m'agrada parlar del Reallotgem a tot Catalunya. I el programa Reallotgem, que vull recordar que fa molt pocs mesos que funciona..., en aquests moments, s'ha arribat ja a contractes signats amb l'agència..., fins a 131 contractes i 148 ja estan en el seu tràmit final. Per tant, són petites mesures, que és veritat que no acaben de solucionar tot el problema, però que són mesures quirúrgiques, doncs, que ens poden ajudar. Però és veritat, per poder lluitar contra aquesta xacra que és la xacra dels desnonaments, no ho podem fer només amb les ajudes al lloguer que ja estem duent a terme, sinó que el que hem d'aconseguir és treure aquestes persones del risc d'exclusió social que en aquests moments estan vivint. Però per a poder-ho fer i poder evitar justament aquests desnonaments, la Generalitat de Catalunya, l'any 2021, va destinar 140 milions d'euros –140 milions d'euros– per pagar ajuts al lloguer. Més de 75.000 unitats han pogut gaudir d'aquests diners i no haver de marxar dels seus habitatges; 225.000 persones, si considerem que les unitats familiars són de tres habitants. Els ajuts, per tant, serveixen per evitar aquests desnonaments. Evidentment, no n'estem satisfets, sabem que un dels nostres reptes és aconseguir més habitatge públic per poder-lo destinar a lloguer social. I en la propera part de la intervenció, doncs, ja acabaria les explicacions. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Té, en el torn de rèplica, la paraula la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta. Bé, consellera, algunes de les propostes de les que vostè ha parlat són, evidentment, necessàries, però, evidentment, requereixen una sèrie de recursos econòmics, no? Nosaltres parlem de les condicions de les treballadores, que són les que estan a primera línia, i que són propostes i recursos que no necessiten un gran pressupost associat i que poden ser d'implementació immediata, com pot ser començar per derogar la directriu del 2013, que regula aquesta assistència de la treballadora social a la comitiva judicial i redactar un nou protocol amb tempos dignes per al treball de prevenció. És contradictori posar al centre el benestar de les famílies i alhora tenir actiu un protocol que vetlla perquè se'ls pugui deixar sense casa. Per tant, cal derogar-lo i crear-ne un de nou que permeti gestionar els recursos prèviament al desnonament. La prevenció, com vostè ja sap, és imprescindible per acompanyar les famílies en el tràngol que estan passant. També cal reformular els requisits d'accés a les meses d'emergència. Les restriccions actuals, com he dit a l'anterior intervenció, deixen fora d'aquest recurs la majoria de famílies afectades pels desnonaments. I l'Administració pública ha de ser garant dels drets socials bàsics per a la població i no d'apuntalar-ne aquesta exclusió. Llavors, nosaltres no podem entendre com, el que en teoria és una eina de combat contra la problemàtica, a la pràctica acabi generant més precarietat i violència sobre els sectors més vulnerabilitzats de la societat. Cal unificar també el protocol de gestió d'alternativa habitacional, perquè és inadmissible que els recursos als que poden optar les famílies siguin diferents en funció del barri en el que viuen i en funció del coneixement adquirit de la treballadora social que els atén. La cartera de recursos ha de ser comuna a tot el sistema, permetent així a la treballadora social, que és la coneixedora de les necessitats de la família, gestionar la modalitat més adequada. Evidentment, cal elaborar de forma urgent un protocol d'infància afectada pels desnonaments. Nosaltres, consellera, podem entendre que vostès apostin per un model econòmic diferent del nostre –això ho hem parlat moltes vegades–, i podem debatre en el pla polític el que calgui debatre, però quan tenim, com hem dit abans, un terç de la població desnonada que són infants, infants als que l'Administració, al posar-los en pensions, està posant en risc la seva salut física, psicològica i emocional, llavors aquí nosaltres no podem entendre ni entendrem mai cap tipus de justificació de mantenir les pensions com a alternativa viable quan estem parlant de conseqüències extremadament greus i irreversibles per als infants. Les famílies només poden tenir els pisos com a alternativa. I evitar, evidentment, aquestes pensions i el copagament de llocs sense garanties de salubritat. Perquè una de les coses que ens estem trobant també és que les famílies –i que nosaltres estem d'acord en que les famílies que disposin d'ingressos suficients tinguin un règim de copagament al pis que se'ls proporcioni, evidentment, perquè això inclús manté un fil de dignitat en tot aquest tràngol, d'acord? Però en cap cas podem compartir que això es faci amb alternatives que no tenen les condicions de salubritat, que es faci en pensions que no tenen cuina i bany, i que la treballadora social, en qualsevol cas, no pugui comprovar les condicions en les que es troben abans d'assignar-los. Cal unificar la directriu de l'informe de vulnerabilitat, com hem dit abans, perquè totes les treballadores socials sàpiguen que és un informe que es pot donar en qualsevol moment i sense condicionants. I sobretot, consellera, és important permetre un espai de diàleg amb els moviments socials. Ho veiem a Drets Socials o veiem a Educació i ho hem vist a Treball. Potser al final ens prendrem com a característica d'aquest Govern evitar la interlocució amb els sindicats. Perquè cal legitimar com a interlocutor a qui treballa cada dia al carrer, al seu barri, per defensar un dret bàsic com és l'habitatge, convertit en un bé de luxe, a qui garanteix allò que hauria de garantir l'Administració, consellera. Escoltar i reconèixer a qui dona la cara per les seves veïnes i per un dret com és tenir una casa, cosa que la seva conselleria no pot, ara per ara, garantir. El diàleg és un mínim ineludible, perquè és el moviment popular el que està arribant a on aquest Govern no ha sabut o no ha volgut arribar. Per tant, consellera, ni tot es pot resoldre a cop de diners ni per contractar amb empreses ni, com hem exposat detalladament, totes les respostes costen diners. Les famílies necessiten tenir la millor atenció possible, que les treballadores socials tinguin els recursos adients i que el diàleg amb els sindicats d'habitatge sigui fluid. Perquè davant d'un estat repressor que envia la policia a treure els nens i nenes de casa seva sense cap escrúpol, un estat repressor a qui no l'importa el més mínim la dignitat de les nostres vides, el mínim el mínim el mínim que podem fer, consellera, és sumar esforços amb qui té els mateixos objectius que suposadament tenen el Govern i el departament, que és la defensa de la vida digna de la població catalana. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I finalment, en el torn de rèplica, té la paraula la consellera Cervera.
Gràcies, presidenta. Bé, no li acabaré de completar totes les mesures que es fan des de l', de l'Habitatge, que, evidentment, és evident que no són suficients, però que sí que són moltes i que, hi insisteixo, el que pretenen –perquè és la voluntat de tots– és evitar el màxim possible, doncs, que les persones puguin ser desposseïdes dels seus habitatges, especialment dels seus habitatges. Per tant, sé que després hi haurà una moció, en parlarem i la debatrem. Vostè ha anomenat moltíssimes vegades les treballadores socials, i em permetrà, doncs..., com m'imagino que pensa que no pot ser d'una altra manera, jo també puc compartir la pressió i la tensió que pateixen en aquests moments les treballadores socials, que es veuen abocades a fer milions d'informes diferents i, a més a més, doncs, segurament, d'una manera absolutament descontrolada i sense cap tipus de protocol, com vostè deia, i, per tant, en això també ens hi trobarà. Vull dir, nosaltres el que volem és la dignificació del treball de les treballadores socials, que les treballadores socials surtin dels despatxos perquè puguin anar justament a acompanyar els ciutadans i ciutadanes en la seva tasca, no només en la d'omplir papers, vull dir, no volem que les treballadores socials siguin unes meres administratives, sinó que ens han d'ajudar justament a buscar els millors recursos per a aquests ciutadans. Per tant, esperarem a veure quins són els punts de la seva moció, ens asseurem per poder-ne parlar. Vostè parlava de la infància i de la nostra preocupació, també, especialment –i l'altre dia a la comissió en parlàvem– de la pobresa infantil. Com a departament estem altament preocupats per la pobresa infantil. I com ja comentava en una compareixença, per desgràcia, la pobresa infantil no la combatrem només amb ajudes que són ajudes puntuals. No és un tema de pobresa infantil; és pobresa de les famílies, és pobresa de la societat. I la millor manera per poder treure aquests infants de la pobresa és aconseguir-los, per exemple, feina i una feina digna. I en això també ens hauríem d'esmerçar. Des del Departament de Drets Socials podem donar ajudes per sobreviure, però no per viure d'una manera absolutament digna, que la vida digna te la dona al final el treball que totes les persones volen. Vostè parlava de diàleg. Em sembla que ens coneixem poc, però sap perfectament que la porta del Departament de Drets Socials està absolutament oberta, no només als moviments sindicals, sinó a tots els treballadors del nostre departament per intentar buscar les millores, aquestes petites millores que ens han d'ajudar, precisament, a solucionar la vida dels ciutadans. La situació de les persones amb dificultat és molt gran i molt complexa i no l'arreglarem amb grans lleis tampoc, sinó, segurament, amb petites millores que puguin ajudar a solucionar petits problemes, que al final acabem tenint grans realitats. Per tant, ens trobarà, ens trobarà amb la porta oberta. Esperarem quines són les seves propostes; en parlarem. I, per descomptat, nosaltres també estem al costat de les famílies, però també al costat de les treballadores socials, que ajuden, justament, aquestes persones perquè el seu dia a dia sigui menys i menys difícil. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre actuacions del Departament d'Economia i Hisenda amb relació als pressupostos de la Generalitat]] [[300-00120/13]] Passem al setzè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre les actuacions del Departament d'Economia i Hisenda amb relació als pressupostos de la Generalitat, que ha presentat el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellers i conselleres. Conseller d'Economia, miri, avui el meu grup el vol interpel·lar sobre diferents elements, diferents aspectes del pressupost de la Generalitat de Catalunya. El grup que jo represento, sap vostè, conseller, que intenta treballar i s'esforça per fer la feina amb rigor i amb seriositat. Crec que fins i tot vostè ho ha reconegut en alguna ocasió en algun mitjà de comunicació. Doncs bé, per fer la nostra feina d'oposició fiscalitzadora i constructiva alhora, necessitem informació; informació necessària, molt valuosa per poder, doncs, evidentment, fer l'anàlisi necessària. I crec que en això vostè també hi pot estar d'acord. En aquest sentit, per nosaltres la transparència i l'eficàcia són dos pilars del bon govern, de la bona gestió. I li haig de dir sincerament i amb molt respecte, conseller, que crec que en aquests moments no s'estan donant, almenys en la seva conselleria, per diferents episodis que hem viscut. Miri, li posaré un parell d'exemples. El primer: nosaltres vam fer una interpel·lació el mes de juliol a vostè mateix sobre la conselleria..., ai, sobre la Secretaria de Difusió. Aquesta interpel·lació va donar lloc a una moció en la que hi havia diferents punts que es van aprovar per la majoria d'aquesta cambra, també pels grups que donen suport al Govern. Hi havien dos punts que deien que el Govern es comprometia a presentar, en el termini de dos mesos, a la Comissió d'Economia el nou acord marc de serveis de gestió i inserció de publicitat institucional als mitjans de comunicació. Això ho vam demanar perquè, diguéssim, s'acabava aquell acord marc a l'octubre, s'havia de renovar, i nosaltres volíem estar informats d'aquest nou acord marc i sobretot d'una cosa molt important per nosaltres, que era tenir uns criteris clars, transparents i precisos de com hi hauria, com s'adjudicarien totes aquestes campanyes, totes aquestes insercions publicitàries. Són 89 milions d'euros en tres anys; dos anys més una pròrroga. Són molts recursos. Crec que bé es mereixen, aquests recursos, que hi hagi una transparència i que se'ns pugui explicar a l'oposició aquest acord marc. Bé, doncs han passat uns quants mesos ja des d'aquella moció aprovada en aquest Ple i no ha vingut el secretari de Difusió a explicar-nos aquest nou acord que es va aprovar el mes d'octubre i que, a més a més, després es va publicar la seva licitació el mes de desembre. Un incompliment d'aquesta cambra. Nosaltres creiem que és un menysteniment a aquesta cambra per part del departament. Ja li dic que ho intentarem, nosaltres, resoldre. Hem demanat la compareixença del secretari de Difusió perquè vingui a la comissió. Espero i, en fi, confio en que tots els grups hi donin suport, ja que vam votar que hagués de venir per iniciativa pròpia. No ho ha fet. Doncs bé, nosaltres l'hi hem demanat. També ens agradaria saber..., i en parlava en aquella interpel·lació i a la moció, que estaria bé convocar la comissió assessora prèviament a l'aprovació d'aquest nou acord, per, evidentment, consultar el contingut d'aquest i els criteris. Que, ho repeteixo, 89 milions d'euros són molts recursos i creiem que els mitjans públics de Catalunya..., però de la resta, perquè aquí també s'hi incorporen altres empreses –catalanes, espanyoles, fins i tot internacionals–..., puguin saber a què s'atenen. Crec que és de rebut que tinguin aquesta transparència i que sàpiguen a què s'atenen quan es presentin en aquesta licitació, ho repeteixo, de 89 milions d'euros. Deia vostè, el dia que vam aprovar els pressupostos, conseller..., vull recordar una frase, deia: «Perquè ja ens agrada la pluralitat i la diversitat, però no podem dir que l'opinió pública està anestesiada, segrestada i adormida. No ho podem dir, perquè tant de bo a tot arreu hi hagués aquesta pluralitat tan immensa de mitjans de comunicació dient la seva. Doncs miri, perquè hi hagi pluralitat, ha d'haver llibertat en els mitjans. I crec que és important que fem aquesta feina ben feta. El segon exemple pel que li dic aquesta falta o li critico aquesta falta de transparència i d'una certa bona gestió és per un tema lligat als pressupostos de la Generalitat. Miri, en els darrers dos anys la Generalitat ha rebut prop de 6.500 milions d'euros de fons covid: 3.165, 2.161, en els dos anys respectius, 2020, 2021; 993 en ajuts directes a empreses i autònoms. En total, més de 6.500 milions d'euros. Són molts recursos. I nosaltres sempre demanem informació sobre el destí d'aquests recursos. Vam demanar-ho l'any 2020; vam tenir una resposta no molt satisfactòria, però hi havia un cert detall. Ho hem demanat per al 2021 i li haig de dir que la resposta del seu departament no va ser adequada. Ho saben els diputats que estaven a la comissió la setmana passada, perquè em van veure enfadada i dolguda, perquè som el primer grup de la cambra i crec que mereixem també un cert respecte, perquè, com li dic, intentem fer la feina de manera rigorosa i seriosa. La nostra obligació és fiscalitzar i, per tant, quan demanem informació és per poder, justament, veure si s'ha fet fer la feina. I si es fa, ho diem, perquè ho reconeixem. No ens passa res, crec que vostès ho saben. Hem votat abans favorablement a una llei que teníem també els nostres dubtes, però que el treball en la ponència, doncs, ens ha portat a que hi votem favorablement. No tenim cap problema, nosaltres, en això. Ara, si no es fan les coses bé, s'ha de dir. I per què volem saber el destí d'aquests 2.160 milions d'euros que van venir del Govern d'Espanya a través de transferències de fons covid? Doncs miri, perquè ahir es va aprovar l'informe mensual d'execució de l'any 2021. Per tant, el tancament provisional de l'any. I hem vist que a vostès l'any 2021 els hi han sobrat 2.135 milions d'euros. El resultat financer restat del no financer surt un número positiu de 2.135 milions d'euros. És a dir, si vostès miren tota la sèrie des de fa deu anys, el resultat més gran en positiu del resultat financer, restant el no financer, és aquest any, enmig d'una pandèmia. Però és que resulta que si mirem el dèficit que han fet vostès aquest any, estem entre els 500 i els 600 milions d'euros, depèn de si comptem la Generalitat o tot el sector públic; és a dir, per sota del 0,3. Sap quant li permetia l'Estat fer de dèficit? Un 0,6! S'hi podien haver gastat, vostès, molt més, i després l'Estat finançava aquest dèficit. I sap quantes vegades hem hagut d'escoltar els socialistes, en aquesta cambra, que vostè, el president de la Generalitat, i molts consellers deien: «Demani vostè al Govern d'Espanya que augmenti el dèficit a l'u per cent perquè gastarem més. Doncs miri, no arribaran al 0,3! Per què no han gastat més? És que resulta que no han tingut prous recursos, prous necessitats durant les onades per reforçar el sistema públic de salut? És que no han pogut dedicar més recursos a la salut mental, que resulta que rebem un adolescent cada dos mesos amb problemes de salut mental? És que no han pogut posar més recursos aquí? És que no han pogut posar més recursos a la universitat, que està infrafinançada? No hem pogut posar més recursos per aturar la pobresa infantil o per lluitar contra el vint-i-nou per cent de catalans que viuen en l'exclusió social? De debò? Han fet menys dèficit que l'any passat. Però no només això: és el menor dèficit de la darrera sèrie de deu anys, el menor dèficit en plena pandèmia! Això, conseller, ha d'entendre que m'ho ha d'explicar. M'esvero. M'esvero, perquè hi ha moltes necessitats. I sap què passa, conseller? Que vostè, quan va venir aquí a intervenir –que no acostumen a fer-ho els consellers, després de l'aprovació del pressupost– va parlar molt d'igualtat d'oportunitats. Va parlar de rols. És que va parlar de coses, ostres, que jo puc compartir. Però després fa menys dèficit que l'any passat. Però és el menor dèficit dels darrers deu anys. I a sobre els hi han sobrat 2.135 milions d'euros de resultat financer; és a dir, que han demanat vostès més préstec del que necessitaven i a sobre no l'han gastat. I podien passar dos coses, o podien pensar dos coses. Una, estan cobertes totes les necessitats, a Catalunya. Diríem que no, eh? Podríem parlar d'indústria, també, eh?, senyor Canadell. En fi, de moltes coses, no només de les socials que he comentat. No estan cobertes. Per tant, la segona opció és una mala gestió. Perquè, si no, a mi m'expliquin com pot ser que l'any 2021 fem el menor dèficit, molt per sota del que preveia l'Estat, quan vostès han estat aquí queixant-se constantment de que «oh, ja està bé, l'Estat. Hauria de ser de l'u per cent. Bé, doncs ja ens ho explicarà. Però és que, a més a més, recordo que a principis de gener vostès fan aquell informe per als inversors estrangers, i deien que el dèficit seria de l'1,1 per cent, 2.560 milions d'euros farien de dèficit. «Que dolent, l'Estat! Que dolent, l'Estat! Doncs miri, l'Estat, en aquests dos anys, més de 6.000 milions d'euros, i vostès han fet el dèficit més petit en els darrers deu anys, enmig d'una pandèmia. Vagin a explicar-ho als mestres, vagin a explicar-ho als metges, a les infermeres, perquè jo, sincerament, no ho puc entendre, conseller. I, per tant, nosaltres, com que el que necessitem per fer anàlisis..., i li haig de dir que les dades que hi han a la web...,, és veritat, i l'hi haig de dir, i el vull felicitar, ja que va marxar ahir l'anterior director general de Pressupostos, que realment donava una informació molt treballada; l'agraïm molt, però ens falten dades. Aquests 2.162 milions a què els van dedicar? Perquè, si a sobre els hi han sobrat diners, doncs, ens agradaria saber exactament en què. Perquè crec que això no es pot explicar. Vostès gestionen 35.000 milions d'euros de pressupost. Tenen moltíssimes competències transferides, entre elles d'importants com educació o sanitat. I, per tant, el que han de fer és actuar. Si tenien recursos, els han de gastar, i deixar de queixar-se i mirar tant a altres administracions, que, entre altres coses, han sigut responsables i s'han endeutat perquè les comunitats no ho haguessin de fer. Abans..., de veritat, conseller, l'hi dic amb tota la sinceritat i, diguéssim, la tristesa que em provoca això, però crec que abans de demanar més recursos, més competències i fer sempre aquest discurs victimista, haurien de gestionar vostès bé, haurien de governar bé. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té ara la paraula el conseller d'Economia i Hisenda, senyor Jaume Giró.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Senyora Romero, miri, el primer que li diré és que el que no farà segur aquest Govern i que no farà segur aquest conseller d'Economia és el que va fer el Govern tripartit presidit pel senyor Montilla. Això segur que no ho farem –això segur que no ho farem–, que va ser... No, no, l'hi recordo. Miri, el president Montilla el que va fer és duplicar el dèficit i multiplicar per tres el deute de la Generalitat. I, per tant, després va venir un altre govern que va passar a la història per les retallades. Se'n recorda? Encara avui té aquest..., el senyal de les retallades. Sap per què? Perquè les finances de la Generalitat estaven sota mínims després d'una gestió terriblement desastrosa. I això, té raó –té raó, senyora Romero–, això no ho farà aquest conseller d'Economia. Llavors, vostè em pregunta també sobre les dades del tema de la difusió. Miri, des de que vam arribar, amb tres mesos vam presentar les memòries de la Secretaria de Difusió, i el que li puc ja anunciar ara és que el mes d'abril presentarem la del 21, cosa que no s'havia fet mai, eh? –cosa que no s'havia fet mai. I allà podrà vostè comprovar dues coses –dues. Una, que surten els números molt clars de lo que rep cada mitjà i cada grup de comunicació, cosa que li prego que em passi també el que hi destinen Moncloa i el Govern espanyol, que és un misteri que no sap ningú, perquè no es publica enlloc. Només hi han molts rumors, però ningú sap el que es destina, per part d'empreses públiques i dels ministerios, als grups mediàtics espanyols, alguns d'ells catalans amb seu a Barcelona, i ningú sap el que dona. Aquí ho sabrem tot, i amb més transparència que mai. I segon, que es publiqui amb puntualitat, que no es publica mai el que es diu, el que es fa allà. Allà sí que hi ha un obscurantisme total amb el tema dels mitjans de comunicació. I aquí, l'hi dic, ho farem amb pluralisme, ja ho estem fent amb pluralisme. L'any 21, com vostè sap, la meitat de l'any és de la nova Secretaria de Difusió; a l'altra meitat hi havia un altre responsable. I el que li puc dir és que vam publicar les dues memòries, que no estaven publicades, i que ara publicarem, tan aviat com s'acabi d'auditar, la del 21. Respecte a les despeses covid. Vostè em demana la màxima concreció, i jo lo que li he de dir és que li agraeixo, eh?, de veritat, li agraeixo, senyora Romero –i senyors del PSC–, la seva disposició a fiscalitzar els comptes de la Generalitat. Aquesta és una funció bàsica de l'oposició, fins i tot és una funció bàsica del Govern alternatiu, i que, per tant, el control del Govern em sembla que és un instrument decisiu a qualsevol estat democràtic per garantir que els fons públics es destinen al bé comú. I, per tant, aplaudeixo que siguin inquisitius en això, i m'ofereixo a donar-li la màxima transparència. La pandèmia ha tingut un impacte a Catalunya de 4.221 milions d'euros, aquest any 21. D'aquests 4.221 milions, 2.027 milions van ser despesa covid directa. Com vàrem finançar aquesta despesa? Els diners van sortir pràcticament a parts iguals de recursos de la Generalitat i de transferències de l'Estat. La Generalitat va endeutar-se gràcies al marge de dèficit –que procurem no superar, és veritat; ho fan les grans economies occidentals–, i els departaments van reprioritzar les seves despeses. I entre una cosa i l'altra, els fons extraordinaris covid, la repriorització dels departaments i el marge de dèficit, amb aquests tres elements vam poder afrontar una autèntica guerra, com va ser la pandèmia L'Estat, per la seva part, va crear el fons extraordinari covid –que podria reclamar-lo, però que no ho faré–, del qual a Catalunya li van correspondre 2.161 milions, el setanta per cent dels quals ens va arribar el mes de setembre, mentre que el trenta per cent restant ho va fer el mes de novembre. Això vol dir que durant l'any vam haver de començar a gastar abans de que arribés el fons covid; nosaltres i qualsevol altre territori de l'Estat. Per tant, hi insisteixo, 4.221 milions d'impacte covid. Impacte covid vol dir la part d'ingressos que deixes de tenir més la part de despeses: 2.161 de fons extraordinaris procedents de l'Estat. Amb bon criteri, l'Estat va decidir que aquests fons extraordinaris no fossin finalistes. Això és important. Va decidir que no fossin finalistes ni per a Catalunya ni per a cap altre territori. El Govern d'Espanya va fer seu el principi de subsidiarietat en una situació d'emergència com era la pandèmia, i va traslladar en els territoris la responsabilitat última amb l'assignació d'aquest fons. Això significa que la Generalitat va poder posar tots els recursos, els propis de la Generalitat i els de l'Estat, en una mateixa bossa, i els vam anar assignant a mesura que anaven apareixent les necessitats. És com si ara vostè posa vint euros, jo poso vint euros a la mateixa bossa, i em diu: «Amb què t'has gastat els meus vint? Serà molt difícil, senyora Romero, que l'hi digui. Al final n'hi hauran quaranta i els gastarem en allò que considerem que els hem de gastar. Naturalment, les necessitats que s'anaven produint ja abans de l'arribada dels fons extraordinaris covid, doncs, s'anaven solucionant, i, com he comentat abans, el mes de setembre i el mes de novembre van arribar aquests fons extraordinaris. És impossible donar el detall exacte de com s'han assignat aquests 2.161 de fons extraordinaris covid, perquè han anat, com li dic, a una bossa més gran. Ara bé, aquesta bossa més gran, que és la secció anomenada DD10, aquest fons que tenim de diversos departaments, d'aquest li puc donar tot el detall que vostè vulgui, perquè, com li he dit, és la bossa gran a la que vam posar tots els recursos. Per començar, li diré que gairebé el vuitanta per cent de recursos mobilitzats pel covid han anat, per aquest ordre, al Departament de Salut, al Departament d'Empresa i Treball i al Departament d'Educació. El vuitanta per cent. Veiem què ha passat amb Salut. En total, l'any passat, aquest departament va rebre 2.300 milions d'euros extraordinaris per fer front a la pandèmia. D'aquesta quantitat, el setanta per cent –més de 1.600– van pagar l'atenció directa als malalts, la medicació i els tractaments sanitaris. Uns altres 405 milions es van destinar a mesures preventives per protegir la salut dels ciutadans. I la tercera partida més important pel que fa a Salut són 206 milions que vàrem haver de destinar a la compra de diversos serveis sanitaris. Pel que fa a Empresa i Treball, els fons extraordinaris assignats pugen a 923 milions d'euros. Més de la meitat d'aquesta xifra, concretament 526, s'ha dedicat a pagar els ajuts a treballadors autònoms en situació d'ERTO. Uns altres 322 s'han destinat a atendre el programa d'ajuts a petites i mitjanes empreses, professionals autònoms i comerciants minoristes. I en tercer lloc, amb relació al Departament d'Educació, la partida més gran dels gairebé 500 milions extraordinaris que va rebre, d'aquests 500, concretament 217 es van destinar a mantenir obertes les escoles i a desenvolupar el curs de manera presencial. He de dir-li, senyora Romero, que el Govern està especialment orgullós de la decisió que en el seu moment alguns van denunciar com a agosarada de preservar la presencialitat a les escoles catalanes. Conec la seva sensibilitat per les qüestions socials i espero que comparteixi amb mi que aquesta decisió va ajudar sobretot els nens i les famílies més vulnerables. No puc enumerar ara mateix amb més detall la relació d'actuacions concretes, perquè seria inacabable, però si vol més detall, en el segon torn de rèplica l'hi podré dir. De totes maneres, només dir-li que tot això, com vostè sap, està també totalment fiscalitzat per la Intervenció General de la Generalitat, per la Sindicatura de Comptes, i que publiquem l'informe mensual d'execució, cosa que el Govern de l'Estat no fa. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. En el torn de rèplica, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Conseller, diverses coses. Li haig de dir..., em sap greu, no és que em vulgui atribuir el mèrit, eh?, el del meu grup, però en aquella moció que vam aprovar al juliol també hi havia l'obligació de que el Govern publiqués les memòries de l'any 2018, 2019, 2020 de la Comissió Assessora de Publicitat. Això ho van complir, vam estar molt contents, però lo altre no. I encara no m'ha respost si ens vindrà a explicar, el secretari de Difusió, allò que vam aprovar en aquest Parlament. Després, miri, segur que el tripartit va fer moltes coses malament, com tots els governs; es cometen errors i es cometen encerts. Però, miri, el president Montilla va marxar de la Generalitat amb un deute, en nombres absoluts, de 32.000 milions d'euros, i crec que en aquell període es van fer centres d'atenció primària, escoles, carreteres com mai, perquè ens vam trobar el país també amb una situació molt deficitària. Sap quin és el deute de la Generalitat en aquests moments? Bé, segur que ho sap, que vostè és el conseller, evident, però ho diré per als altres diputats, per si no ho saben: estem prop dels 80.000 milions d'euros; 32.000/80.000. I si vostè pregunta als ciutadans quins grans projectes hem fet en els darrers deu anys a Catalunya, no sé si la gent seria capaç de dir-n'hi tres –tres. Per tant, home, va haver-hi un deute, sí, però es va fer una inversió extraordinària perquè hi havia moltíssimes necessitats. Més coses que vostè m'ha dit. M'ha entrat una mica al detall –molt poc, molt poc detall– sobre el fons covid de l'Estat. Miri, és que nosaltres el que volíem saber és, quan diu aquests 900 milions d'euros en salut, o aquests –amb la diputada Escarp ens miràvem– 62 que ha dit en inversions..., però exactament en què? Quant ha anat a la concertada?, quant a la pública?, quant a sous?, quant a...?, és a dir..., quant per contractar més personal?, és a dir, el detall, una mica... Li haig de dir que el 2020 –llavors el conseller d'Economia era l'actual president Aragonès– ens ho van presentar amb una mica més de detall. A mi em va saber molt greu, perquè, de veritat –miri, m'ho he imprès, perquè ho vegi vostè, no?–, ens va... Això, eh? Això és tot lo que ens van explicar l'altre dia; poc –poc–, perquè, clar, 900 milions per aquí, 1.200 milions per allà... Home, són molts diners, eh?, jo no me'ls puc imaginar tots junts. És a dir, una mica més de detall –una mica més de detall–, 900 milions que van a empreses, 196 a drets socials... I el senyor, llavors, Moreno em dirà: «Però drets socials a on? Perquè tenim les residències com les tenim, no tenim noves places... Escolti, crec que una mica de detall. Vostè avui aquí no m'ho pot donar, evidentment; però jo li demanaria que li digui al seu equip que vingui a comparèixer i ens doni, de veritat, les dades; que crec que, a més a més, la nostra oposició acostuma a ser responsable i mesurada, encara que a vegades és vehement, per tenir aquesta informació. Miri, hi ha coses que no m'ha respost, eh? No m'ha respost vostè lo del dèficit. I vostè diu: «Hem de complir, hem de..., bona gestió, només faltaria. Jo en un altre context entendria que vostè em fes aquest discurs de la bona gestió, del bon govern, d'«escolti'm, complim el dèficit... Nosaltres som els primers. Bé, però és que vostè no ha complert el dèficit, perquè l'Estat li permetia el 0,6; és a dir, li permetia gastar més i no l'ha gastat. És que, clar, no cal que siguem els primers de la classe també en això. Ara, el 2012, ja ho va ser el president Mas; però ara vostè. Home, és que podia haver gastat més. Però és que a més a més ara té 2.135 milions d'euros al calaix; que han demanat préstecs que no han gastat. Llavors, a un li sorprèn que, amb totes les necessitats que té Catalunya, el dèficit més baix de les darreres deu dècades i el resultat positiu entre el resultat financer i no financer dels darrers deu anys. Això és lo que ens sorprèn molt i ens agradaria alguna explicació. I si avui no ens la pot donar estarem molt satisfets de rebre'l a la Comissió d'Economia, conseller, perquè ens ho expliqui. Sincerament, nosaltres creiem que els recursos, que són moltíssims a Catalunya, 35.000 milions, s'han de gestionar bé. I l'hi repeteixo: tenim moltes competències, gestionem-les bé, donem exemple, i després demanem-ne més. Però és evident que aquí, en aquests moments, veient les dades de l'informe que es va publicar, ho repeteixo, crec que va ser dilluns a la nit –i ens ho hem mirat amb tot el detall que hem pogut–, veiem coses que no ens lliguen, tenint en compte les necessitats. Per això li deia que m'esverava, perquè, amb les necessitats que hi han, a un li costa entendre que ens haguem, diguéssim, deixat al calaix més de 2.000 milions d'euros i que tinguem el dèficit més baix dels darrers deu anys. No cal ser els campions en això, quan, a més, l'Estat et permet fer més dèficit i, diguéssim, finançar-te. Per cert, finançament que sap vostè que demanen al FLA, que, a més a més, el dimarts el Govern ho va aprovar, el FLA, que vol dir l'Estat, que és el nostre gran creditor. I li demanaria també... Vostè diu: «No vull parlar del fons covid del 2022. Miri, ja li'n parlaré jo. Digui-li al president Aragonès que vagi el divendres a La Palma. Vagin allà i demanin el fons covid 2022, com faran els altres presidents que són responsables, i, també, que entri també a debatre el sistema de finançament autonòmic. Miri, sobre això, ara, conseller, li donaré un llibre que vam publicar amb la Rafael Campalans que parla sobre com podem millorar el sistema de finançament autonòmic perquè també Catalunya rebi més recursos. També, en aquesta línia, nosaltres també podem ajudar i col·laborar amb vostè. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula ara el conseller d'Economia.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Senyora Romero, aquí, de manera solemne en aquest Parlament, jo li faig una proposta. Fem una cosa: que el secretari de Difusió de la Generalitat comparegui en aquest Parlament el dia que vostè digui, i que el mateix dia ho faci el secretario de Comunicación de Moncloa. [[Veus de fons.]] No, escolti'm, no, no... L'hi dic perquè ha incrementat un trenta-dos per cent les despeses de publicitat i propaganda del Govern espanyol i ningú sap en què s'ho gasten. I, en canvi, aquí sí que ho sabem. I vostè ve aquí, amb tota la seva habilitat parlamentària, que és molta i que jo li envejo molt, a demanar –a demanar– que comparegui... Escolti'm, ja voldria jo la meitat de transparència, en aquests temes i en d'altres, com... Si us plau. Escolti'm, tots els diaris van publicar que hi han ara 115 milions d'euros de pressupost de publicitat institucional del Govern espanyol, un trenta-dos per cent més, i no donen cap explicació de a quins grups ho destinen. Escolti'm, jo... No, no, jo l'hi dic: el secretari de Difusió de la Generalitat ho farà sí o sí, no es preocupi; en això pot comptar-hi i, a més, de manera immediata. No hi ha cap problema en això. El que em sorprèn és que no tingui la mateixa vara de mesurar, eh? Miri, cap administració pública fa un informe tan extens i detallat com el que publica la Generalitat per retre comptes. Jo entenc que és una cosa feixuga i, si vol, intentarem fer-li un resum executiu i l'hi enviem. Jo li he portat un exemplar, i després vostè em dona el llibre aquest, que també li farem arribar al president Pedro Sánchez. Ah, molt bé, veig que ja vostè en té una còpia. Perfectament. Doncs aquí li puc assegurar que està tot al detall. Però aquest informe d'execució el fem cada mes. L'Estat publica només uns quadres d'execució sense cap explicació. La Generalitat publica el detall d'execució del pressupost per partides, en un sistema que es poden visualitzar les dades online, al que pot accedir qualsevol ciutadà. I tota aquesta informació es pot descarregar i incorporar a un full de càlcul per fer totes les anàlisis que es vulgui. La Generalitat, en tercer lloc, publica sistemàticament els indicadors que permeten fer un seguiment de tots els programes finançats amb fons públics i conèixer fins a quin punt els diners assignats han servit per assolir l'objectiu esperat. No tinc constància que l'Estat espanyol reti aquests comptes. [[Veus de fons.]] Ah, sí? Pesat? Som pesats perquè, clar, és normal [[remor de veus]] , se'ns compara... [[Remor de veus.]] No, és que... Vigili, perquè se sent tot [[Rialles i veus de fons.]] A qualsevol país se'ns compara amb els veïns [[veus de fons]] , amb els països veïns, sempre es compara amb els països veïns. Escolti'm, a més a més de tot això, la Generalitat publica els pressupostos en sèries homogènies, de tal manera que es pot veure, per a cada partida, el pressupost inicial amb què va estar dotada i el grau d'execució de cada moment. I, finalment, senyora Romero, per si tot això li sembla poc, en la llei de mesures que el Parlament va aprovar el 29 de desembre a iniciativa del Govern, vam incloure encara dues mesures més per incrementar la transparència dels nostres comptes. En concret, ens obliguem a publicar informació sobre la destinació dels fons procedents dels tributs propis que s'integren en fons específics. Com vostè sap, la majoria de tributs propis són finalistes. Tema CO2, doncs, va per a tema de canvi climàtic. I això sortirà publicat, a on va cada cosa. I ens comprometem a elaborar tres nous informes pressupostaris per ampliar encara més la informació sobre recursos públics. Per tant, si d'una cosa no se'ns pot acusar, senyora Romero, és de no ser transparents amb les finances públiques. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el garantiment dels drets fonamentals en les mobilitzacions]] [[300-00124/13]] Passem al dissetè punt de l'ordre del dia, la interpel·lació al Govern sobre el garantiment dels drets fonamentals en les mobilitzacions, que ha presentat el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. I té la paraula, per fer-ne l'exposició, el diputat senyor Chakir el Homrani.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats... En aquesta sala no veiem la llum del dia, i m'arriscaré a dir bon vespre, perquè suposo que a aquestes hores ja deu haver enfosquit una miqueta. I els agraeixo a tots els valents i les valentes que aguanten en l'últim punt de l'ordre del dia, els hi agraeixo amb tot el cor. [[Aplaudiments.]] Segurament, si m'han escoltat en alguna ocasió en aquest faristol parlant de polítiques de seguretat, sempre m'agrada dir una frase que crec que és important tenir-la molt al cap: en una societat democràtica no hi han drets ni llibertats col·lectives o individuals sense seguretat. Però sempre afegeixo un altre aspecte: en una societat democràtica no hi ha seguretat sense drets i llibertats col·lectius individuals. I del que parlarem ara una estoneta amb el senyor conseller és sobre de quina manera hem de garantir els drets més bàsics, els drets humans. En moltes ocasions hem tingut la sensació en aquest país –a l'Estat espanyol– de que estem fent passes enrere. I crec que un dels aspectes claus en aquesta defensa de drets humans bàsics, de drets fonamentals bàsics, com són el dret a reunió, el dret a manifestació, el dret a informació..., drets que, també ho haig de dir, els hem de defensar quan es manifesten, quan es mobilitzen col·lectius, persones a les quals ens podem sentir properes ideològicament, però també quan es manifesten col·lectius o persones de les quals ens podem sentir llunyanes ideològicament. I un dels aspectes claus, que no podem entendre'n la realitat a l'Estat espanyol i a Catalunya, ha sigut la llei de seguretat nacional, l'anomenada «llei mordassa, entorn d'aquesta conculcació de drets. I crec que s'ha de dir en veu alta. I després repassarem institucions que han situat l'alarma entorn d'aquesta conculcació de drets. Però ho hem de poder dir: durant massa temps, tenim dubtes de que molts ciutadans i ciutadanes puguin exercir aquests drets sense totes les sancions que comporta l'anomenada «llei mordassa. En aquest sentit, crec que si hauria d'haver un acord general és que la defensa dels drets fonamentals està per sobre de tot. Fins i tot la pròpia Constitució espanyola ho assenyala en l'article 1.1: «Espanya es constitueix en un estat social i democràtic de dret que propugna, com a valors superiors de l'ordenament jurídic, la llibertat, la justícia, la igualtat i el pluralisme polític. La llei mordassa no respon a aquest article, igual que moltes altres coses que han passat no responen a aquest article. Però crec que és important situar-ho; crec que és important emmarcar-ho. Igual que hem d'emmarcar l'article 11 del conveni europeu de drets humans, l'article 12 de la carta de drets fonamentals de la Unió Europea, l'article 21 del pacte internacional de drets civils i polítics. Situen de forma molt clara –de forma molt clara– que les protestes o manifestacions als carrers o les reunions són un instrument amb el qual exercim un dret fonamental, per part de totes les persones, de manera pública i pacífica. Element clau –element clau. Un dret fonamental que no únicament recull la Constitució, sinó que es recull en tots aquests apartats. I davant d'aquesta situació, què ens trobem? Ens trobem una norma administrativa que conculca aquests drets; ens trobem una norma administrativa que fa massa temps es va prometre derogar i que actualment no està derogada. I ens trobem l'anunci, fet la setmana passada per l'honorable conseller, de realitzar una feina que crec que és valenta, que és fer els canvis en els criteris jurídics en la tramitació dels expedients de persones que participen en mobilitzacions socials i polítiques i que són identificades per la policia. És a dir, canvis en la potestat que emana del Departament d'Interior de sancionar administrativament, tal com preveu la llei orgànica de protecció de la seguretat ciutadana, més coneguda com a llei mordassa. I explica els objectius. El seu objectiu base és fer prevaldre l'exercici dels drets fonamentals de les persones que participen en les mobilitzacions. També, pel que hem pogut saber, en els processos d'instrucció es valoraran, en primer lloc, si les conductes dels manifestants estan o no emparades en els drets fonamentals –un exercici clau–, com són els casos del dret de reunió, de manifestació, el dret a la llibertat d'expressió i el dret a la informació. Després faré un petit parèntesi sobre el dret a la informació i com la llei mordassa afecta el dret a la informació i com just aquesta setmana es presentarà l'informe de Media.cat de com està afectant el dret a informació la llei mordassa. I això ens ho expliquen a partir d'un element que jo que no soc jurista crec que s'entén a la primera. I no soc jurista. Però tenim sentències que generen jurisprudència, no únicament del Tribunal Constitucional, sinó també del Tribunal Europeu de Drets Humans, que ens estan mostrant que s'estan conculcant drets a partir de les sancions de la llei mordassa. I com fa qualsevol administració, generar els criteris a l'hora de la interpretació de la preponderància normativa és un exercici obligatori. I em sobta moltíssim que algú s'escandalitzi perquè es faci entorn de drets fonamentals com els que he anomenat, o com el dret d'informació. Ens hauria de fer pensar, si ens preocupa i si considerem que traiem l'autoritat als agents dels Mossos d'Esquadra per generar criteris en defensa dels drets fonamentals i per evitar una situació molt clara, que allò, si acaba arribant al Tribunal Europeu de Drets Humans, ho guanyaran. I amb tota la raó. I és absolutament necessari que es guanyi. Perquè estem generant un favor molt molt dolent a un estat democràtic quan trenquem els drets fonamentals. I aquest exercici, crec, conseller, que és interessant que el pugui explicar amb calma en aquest Ple; que pugui explicar amb calma com volen desenvolupar aquest exercici que el que fa és prioritzar els drets fonamentals, com volen treballar també entorn d'una demanda importantíssima de tota la classe periodista d'aquest país. I no és per la demanda de la classe periodista, que és lícita i legítima, sinó pel dret a informació. No s'entén una democràcia sense poder exercir el dret a informació. I ho dic també –i estic segur que el conseller hi deu estar d'acord–, això és defensar els agents dels Mossos d'Esquadra davant d'una realitat que no els hi pertocaria a ells i a què la llei mordassa obliga –hi obliga d'una forma equivocada. I és en aquest sentit que si tens marges legals i jurídics per poder-ho desenvolupar, et toca desenvolupar aquesta defensa dels drets fonamentals i dels drets humans bàsics. Perquè també vull recordar que el 8 de febrer d'aquest mateix any, el Consell d'Europa va enviar una carta a l'Estat espanyol demanant-li i situant els dubtes que genera la llei mordassa. De la mateixa manera que vull recordar que les organitzacions en l'àmbit de Nacions Unides porten temps denunciant l'Estat espanyol respecte a la llei mordassa. I també vull dir una cosa: el departament, el Govern de la Generalitat, està fent la feina que li pertoca, però això no ens ha de fer oblidar que hi ha una altra feina que pertoca al Congreso que està trigant massa i que, pel soroll d'aquests últims dies, crec que no va pel bon camí –crec que no va pel bon camí. I estic segur que tots els diputats i les diputades de la cambra tenim clar que els drets fonamentals són essencials i que aquests canvis s'han de fer amb valentia; s'han de fer amb valentia, com ho estan fent des del departament. I explicar-los, i explicar-ne els beneficis. Perquè, senyors, multes estratosfèriques per exercir un dret fonamental, multes per accions que no has fet tu, perquè has organitzat una manifestació i ho ha fet un tercer, sense cap tipus de prova, no són raonables. I aquest exercici [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i finalitzo, presidenta– és necessari. I vull finalitzar amb un reconeixement. Segurament alguns consideraran que només faltaria; però el vull fer amb honestedat. Hi han molts reptes en matèria de política de seguretat, però el repte principal és poder explicar que en seguretat, igual que en educació, igual que en polítiques socials, igual que en polítiques laborals, igual que en sanitat, també hi ha mirada ideològica. I aquells que pensin que no hi ha mirada ideològica el que estan fent és abandonar el terreny de joc i deixar que la dreta i l'extrema dreta marqui el terreny de joc de les polítiques de seguretat. I això, des d'aquest grup parlamentari, però especialment des del Govern, no s'ha de permetre. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té ara la paraula el conseller d'Interior, senyor Joan Ignasi Elena.
Moltes gràcies, presidenta. Diputat, gràcies per aquesta interpel·lació i per l'oportunitat d'explicar una mica més i amb més serenor –amb més temps, vaja– aquests criteris que hem aportat. Vagi per endavant, primer, que estem parlant de criteris d'aplicació d'una llei que hauria d'estar derogada. Vull començar per dir que és..., la llei mordassa, no, és la Llei 4/2015, de protecció de la seguretat ciutadana, a la qual tothom li diu «llei mordassa, bàsicament perquè els partits que avui governen a Espanya li van posar aquest nom quan es va aprovar. Perquè era, per a aquells partits –i per a nosaltres també i per als partits que conformen el Govern de la Generalitat–, una llei que vergonyava la democràcia. Es deia textualment així. Que era més pròpia del règim de l'Hongria d'Orbán que no d'una democràcia. I que era –i avui és un dia interessant, perquè ens han visitat uns quants activistes– un atemptat als ciutadans més actius i més crítics. Així es posicionava, per exemple, el portaveu del grup socialista en aquest sentit. I amb l'exigència i el compromís de derogar-la. És imprescindible que es derogui aquesta llei, perquè és un atemptat, efectivament, als drets fonamentals. És imprescindible la seva derogació. És una exigència democràtica i, a més a més, és un compromís que no està complert. I em sorprèn, a més a més –aquest matí ho deia– que justament hàgim passat de defensar la derogació d'aquesta llei a demanar el seu compliment amb el màxim rigor, amb la màxima exigència, amb mà de ferro, justament, contra activistes. I això és perdre el nord, des del meu punt de vista. I som aquí perquè les coses passin. Saben que m'agrada bastant repetir-ho. Som aquí perquè les coses passin, per fer reformes, per fer canvis. I no només per fer postureig, sinó perquè les coses passin, perquè hi hagi canvis reals. I en la política de seguretat era imprescindible que es fes, i fer-ho de forma valenta i compromesa. En aquest sentit, sembla que hi han opcions a que es canviï la llei en els propers temps. De fet, sembla que hi ha una ponència oberta. Deixi'm dir que el que sento per aquí d'exigència de compliment de la llei mordassa i l'obertura de la ponència em quadra molt poc. I no sigui que En Comú Podem..., haver-nos de tragar una altra vegada un gripau com en tantes coses, no? Com amb les pilotes de goma, com amb el manteniment de la llei mordassa, com amb les devolucions en calent i tantes i tantes i tantes coses. Mirin, en la reforma i en el canvi i en la modificació i en la derogació de la llei mordassa ens tindran al costat, perquè és imprescindible. I mentrestant, nosaltres tenim l'exigència de que passin coses. I una de les que ha de passar és que s'interpretin les lleis des de la perspectiva del conjunt de l'ordenament jurídic, que també inclou la jurisprudència. I és per això que des del departament hem demanat, als serveis jurídics del departament i als serveis jurídics centrals de la Generalitat, criteris per a aplicació de la llei mordassa des de la perspectiva dels drets fonamentals. Perquè, més enllà de lleis, que una persona s'assegui davant d'un pis, d'una entitat bancària o d'una administració pública, pacíficament, i que això li suposin sis-cents euros de multa, no és normal. Que un periodista, un fotoperiodista, faci una fotografia enmig del carrer d'una activitat reivindicativa d'un grup o d'una situació conflictiva a un carrer de les nostres ciutats, i això li suposi una sanció, no és normal. I com no és normal, els responsables polítics, que tenim el deure que les coses passin i que canviïn i que es reformin i que millorin, tenim el deure i l'exigència de canviar-les en la mesura de les nostres possibilitats. I és per això que, en l'aplicació d'aquests criteris, s'aplica..., i explico breument tres idees que informaran aquests criteris –que, efectivament, seran per escrit– als diferents lletrats i responsables que instruiran els expedients. En primer lloc, quan una persona exerceix un dret fonamental de forma pacífica, la interpretació s'ha de fer a la llum de l'exercici d'aquest dret fonamental. I que, per tant, l'exercici d'un dret fonamental de forma pacífica no pot comportar una sanció. I això és avalat pel Tribunal Constitucional –de tradició revolucionària, com tots saben–, pel Tribunal Europeu dels Drets Humans –també d'una llarga tradició revolucionària, com tots saben, i antisistema– i també pel sentit comú. I, per tant, aquest és un dels principis que instruiran i que informaran l'acció de..., les instruccions dels diferents expedients. En segon lloc –una altra que és de primer de dret i de primer de sentit comú–, no té sentit que una acció que sigui una falta o un delicte comporti una sanció al convocant de la manifestació i que no sigui la persona que ho practica, que comet aquell delicte o aquella falta, el que rebi la sanció. És a dir, si algú comet una il·legalitat, un delicte o una falta en una determinada mobilització, el responsable és ell, no és el convocant. I, per tant, no pot estar sotmès el convocant a aquesta circumstància, patir, diguem-ne, les conseqüències d'aquesta acció. Un altre element és el de separar. Fins ara, a la mateixa Direcció General de la Policia, els agents obrien els expedients i la mateixa Direcció General de Policia instruïa. Separar-ho. Això es fa en tots els àmbits del dret. Qui aixeca l'acta no és qui instrueix. I, per tant, des d'aquest punt de vista, se separen una decisió i una altra. Això no és deixar a la intempèrie a ningú. Això és aplicar el sentit comú i exercir els drets fonamentals i ser coherent –ser coherent– en allò que s'ha dit i en allò que s'ha defensat. I en aquesta cambra hi ha una amplíssima majoria de partits que van defensar la derogació de la llei mordassa i, per tant, haurien d'estar al costat de l'aplicació d'aquests criteris. No només Esquerra Republicana, no només el Partit dels Socialistes i En Comú Podem, Ciutadans també estava en contra de la llei mordassa, ho recordo. Passa, que el temps passa que se les pela, i aleshores les coses s'obliden. Però no oblidem que això també va ser així. Inspirar, aquests criteris han d'inspirar quin és el capteniment a l'hora de sancionar, perquè no pot ser un altre, perquè recull l'esperit polític d'aquest Govern. Avui he sentit que si volíem introduir la política a les accions de seguretat, a les polítiques de seguretat. És que si no hi introduïm la política, què hi introduïm? Avui és un mal dia per fer aquesta pregunta, ho recordo. Què hi introduïm? No hem de fer, des de la política, orientació a la política de seguretat? Doncs naturalment que sí. O per què carai voten els ciutadans, sinó? I és molt perillosa aquesta afirmació: «És que vostès estan introduint elements de politització. Doncs clar. Sí, sí. La priorització, per nosaltres, per exemple, és la territorialització, és la feminització del cos, és el rejoveniment, és la territorialització, és treballar amb les policies locals, són les violències masclistes, són els delictes d'odi. Doncs sí, naturalment que aquesta és la nostra posició i hi introduirem la política. I si treballem en aquesta direcció des d'aquí, segurament millorarem les garanties dels ciutadans i ciutadanes que exerceixen els seus drets. I si des de l'Estat i des del Congrés dels Diputats es fa el que es va dir i s'és coherent amb no permetre que segueixi vigent una llei que s'assembla més a l'Hongria d'Orbán que a una democràcia homologable, doncs, segurament no passarem la vergonya de rebre cartes del Consell d'Europa que alerten de l'alarmant ús de la llei mordassa i que fan una crida als parlamentaris perquè la canviïn, per les discriminacions alarmants i greus, i l'alarmant nombre de condemnes que l'Estat espanyol fa contra manifestants a les mobilitzacions. Siguem coherents totes les nostres posicions polítiques en allò que de fons defensem i segurament podrem avançar molt més en quelcom que és el nucli central –i amb això acabo, presidenta– del deure d'aquesta conselleria, que és garantir drets i llibertats, i especialment dels més vulnerables. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Bé, doncs moltes gràcies a tots. Suspenem la sessió fins demà a les nou. Gràcies.