Hvala lijepa poštovani gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Iako raspravljamo o Zakonu o hrvatskoj radioteleviziji, ono što na početku želim reći da ovo nije rasprava ni o hrvatskom radiju ni o hrvatskoj televiziji, već po meni ozbiljna rasprava o dvije teme. Prva o nejednakosti građana pred zakonom koji je uveden ovim zakonom i drugo o državnom monopolu odašiljača i veza koji naplaćuju nešto što ne daju a redovito primaju novac. Da obrazložim ove dvije činjenice. Prvo, ovaj Sabor donio je Zakon o hrvatskoj radioteleviziji kojim je uvedena obaveza svih građana Republike Hrvatske koji posjeduju radijske i televizijske prijemnike da plaćaju pristojbu. Išlo se je vjerojatno logikom da Hrvatska radiotelevizija kao javna ustanova, kao javni servis građana pruža javnu uslugu građanima ove države i oni su za to dužni plaćati pristojbu. Nekad je to bila pretplata, ovim zakonom uvedena je pristojba. Vjerojatno se nije razmišljalo o mogućoj činjenici da ta javna usluga nekim građanima naprosto neće a što se kasnije pokazalo i nije dostupna. Oni je ne mogu koristiti bez obzira na njihovu volju i kvalitetu tehničku kvalitetu uređaja jer odašiljači i veza nisu pokrili cijeli teritorij Republike Hrvatske signalom s kojih se emitira program javne televizije, javnog radija. I sada imamo situaciju da jedni građani imaju tu uslugu i plaćaju pristojbu, drugi plaćaju pristojbu i ne mogu koristiti javni servis, javnu uslugu, ali obaveza plaćanja ostaje. Da li su te dvije kategorije građana jednake pred zakonom? Nisu. Odašiljači i veze ustvrdio sam naplaćuju uslugu imitiranje signala Hrvatske radio i televizije kao da je Hrvatska njihovim signalom pokrivena sa 98%. Ja ću dokazati da to nije točno. U ovoj raspravi pretpostavljam bit će i nekih protiv ovog zakona i pokušat će se prikazati velikim zaštitnicima neovisnosti programske i financijske neovisnosti Hrvatske radiotelevizije, jer ovo je tobože atak na financijsku neovisnost Hrvatske radiotelevizije. Ni jedan milimetar, ni jedan decibel nisu jači zagovornici financijske neovisnosti Hrvatske radiotelevizije od mene i uvjeravam vas da Hrvatska radiotelevizija prihvaćanjem ovog prijedloga ne bi izgubila ni jednu kunu. Koliko bi se umanjila pristojba koju bi Hrvatska radiotelevizija naplatila od građana, toliko Hrvatska radiotelevizija ima prava smanjiti plaćanja usluge odašiljačima i veze. Zašto onda problem signala na teritoriju Republike Hrvatske rješavam ili nudim riješiti kroz Zakon o Hrvatskoj radioteleviziji i pristojbu? Naprosto je zakonita veza i zakonska veza. Pristojba je uvedena zakonom odlukom Sabora, Sabor je odlučio da tu pristojbu ubire Hrvatska radiotelevizija, a ne država, dakle građani tu pristojbu, paraporez, paradržavni porez ne ubire država nego Hrvatska radiotelevizija koja je u obavezi plaćati uslugu emitiranje signala odašiljačima i vezama, a odašiljači i veze je tvrtka dioničko društvo, odnosno društvo sa ograničenom odgovornošću u 100%-tnom vlasništvu Republike Hrvatske kojim upravlja Vlada Republike Hrvatske koja je imenovala upravu i nadzorni odbor i oni odgovaraju isključivo Vladi i nikom drugom i oni posluju dohodovno. Oni nisu javna ustanova, oni su dohodovno trgovačko društvo a Hrvatska radiotelevizija jeste javna ustanova. Dakle predložio sam jednostavno rješenje, da oni građani u Republici Hrvatskoj koji imaju televizijski i radijski aparat i ne mogu primati signal, ne moraju plaćati pristojbu tako dugo dok oni koji su zaduženi za emitiranje signala u tehničkom smislu im to ne omoguće. Ja vas želim podsjetiti na mišljenje Vlade na prijedlog zakona kolege Pavlica o drugačijem izračunu te pristojbe, kada je Vlada izrijekom rekla da ne može prihvatiti različiti iznos pristojbe po regijama jer se radi o usluzi koja je svim građanima Republike Hrvatske dostupna na jednak način pa ju svi moraju plaćati u istom iznosu. Ako se radi dakle o plaćanju pristojbe na uslugu koja je dostupna svim građanima pod jednakim uvjetima, onda onim građanima gdje ta usluga nije dostupna država ne može nametati pristojbu za uslugu koja ne postoji. U ovom očitovanju Vlade na ovaj prijedlog zakona stoje četiri osnovne tvrdnje. Prvo da nije moguće izvršiti tehničko mjerenje kvalitete signala, a ja sam predložio da to rade upravo odašiljači i veze koji emitiraju signal i Vlada u svojem mišljenju kaže da to naprosto tehnički nije moguće. Mi na ovom dnevnom redu ove sjednice imamo izvješće Hrvatske agencije za telekomunikacije pa vas molim da pogledate stranu 30 njihovog izvješća sa naslovom služba kontrole mjerenja koji su naveli koliko i kakva sve mjerenja vrše na teritoriju Republike Hrvatske. Dakle oni vrše ta mjerenja svih signala frekvencija posebice onih koji su privatnim koncesijama. Dakle nije točno da to nije moguće. Drugo, da problem signala zajednički trebaju riješiti Hrvatska televizija i odašiljači i veze. Zašto Hrvatska radiotelevizija bi trebala rješavati tehnička pitanja odašiljača i veze i zašto bi Hrvatska radiotelevizija trebala svojim sredstvima, a podsjećam vas 2001. godine kada su se odašiljači i veze izdvajali iz Hrvatske radiotelevizije u tom trenutku je 130 milijuna kuna iz pristojbe investirano u tehnologiju i tehniku odašiljača i veze, a nakon toga svake godine Hrvatska radiotelevizija tim istim odašiljačima i vezama plaća 120 milijuna kuna naknade usluge emitiranje signala. I ada kažu da bi Hrvatska radiotelevizija svojim sredstvima sa odašiljačima i vezama trebala dalje ulagati u tehniku i tehnologiju odašiljača i veze kako bi oni mogli emitirati program uz bitnu napomenu sljedeću. Ti isti odašiljači i veze daju uslugu emitiranje signala i drugim televizijama. Od njih se ne traži da sufinanciraju jačanje signala. Jačanje signala Hrvatske radiotelevizije u tehničkom smislu tu će uslugu imati i svi ostali. Treće, da bi prihvaćanje zakona došlo do neopravdanog smanjenja prihoda HTV-a. Neopravdanog smanjenja prihoda HTV-a. Kako može biti neopravdano ako program Hrvatske radiotelevizije netko ne može gledati niti slušati? Ali ponavljam ne bi došlo do smanjenja, jer ja sam uvjeren da pregovaračka ekipa Hrvatske radiotelevizije je toliko umješna i sposobna da odašiljačima i vezama dokaže da njihov signal kojim se prosljeđuje program Hrvatske radiotelevizije nije dostupan svim građanima na cjelokupnom teritoriju. I četvrto se kaže da bi to zahtijevalo subvenciju iz državnog proračuna u korist Hrvatske radiotelevizije. Ne bi. Isključivo se radi o financijskim odnosima odašiljača i veze i Hrvatske radiotelevizije. Tko je kriv za ovakvu situaciju? Djelomično i Sabor kada se donašao zakon, koji nije mogao očito pojmiti da te usluge nemaju svi građani, ali i Vlada i ova sadašnja i ona bivša. Zašto? Odašiljači i veze ponavljam, u 100%-tnom su vlasništvu Republike Hrvatske i ova Vlada na čelu nadzornog odbora imenovala je gospodina Kovačića, na čelu uprave gospodina Prčića i ta dva čovjeka upravljaju resursom odašiljača i veze i odgovaraju Vladi i Vlada mora znati da to, ta državna tvrtka nije ispunila obavezu pokrivanja cijelog teritorija Republike Hrvatske signalom javne televizije i to oni moraju napraviti. Pa valjda Vlada ima pravo njima narediti da investiraju novac kako bi cijeli teritorij Republike Hrvatske bio pokriven signalom, javnim servisom, javnom uslugom. Zato i postoje, zato i jesu u 100%-tnom državnom vlasništvu, da upravo država bude sigurna da taj javni servis ide. Mi u Sabor ne dobivamo izvještaj odašiljača i veze, mi ne znamo šta oni rade, koliko novaca imaju, koliko profita ostvaruju. U tehničkom smislu također nama nikakav izvještaj ne daju, ali daju Vladi, pa valjda se iz tih izvještaja vidi da nešto sa signalom u državni nije u redu. Ako je 120 milijuna kuna naknade godišnje koje HRT mora platiti odašiljačima i veze, pokrivenost 100% onda pokrivenost 90% je 108 milijuna. Imam informaciju da je prije desetak dana nekome nešto pobjeglo kad se raspravljalo pa je dana procjena da negdje oko 100 tisuća građana, domaćinstva u Hrvatskoj žive na području gdje signala Hrvatske radiotelevizije nema. Ja ne znam da li je to točno i ne mogu nikako provjeriti, ali ja znam da takvih ljudi u Međimurju ima tisuću, tisuću domaćinstva i ne želeći raditi problem obratio sam se najprije Televiziji i odašiljačima i veze, pitao ih i zamolio da pojačaju signal da građani uz slovensku granicu koji do sada mogu gledati samo slovenske i austrijske televizije, dobe signal Hrvatske radiotelevizije. Odgovor sam vam dao u prilog u prijedloga zakona i dozvolite da citiram: Dakle, direktor, predsjednik uprave Odašiljača i veze piše meni: "Za kvalitetan prijem signala Hrvatske radiotelevizije na takvim područja preporučamo instalaciju digitalnih, satelitskih prijamnika i nabavu pretplatničke satelitske kartice". Dakle, da građani izvole kupit digitalni satelitski prijemnik i za svaki slučaj, u predzadnjoj točki vele, a to možete kupiti u jednom dućanu u Zagrebu, na Kvaternikovom trgu, imate i brojeve telefona jer oni to prodaju. Odmah je i preporuka gdje se to kupuje inače. Pa dakle ako postoji mogućnost da se toga kupi, ja sam se raspitao. Na malo cijena je 800 kuna, na veliko za 300 kuna. Za 300 kuna. 63 kune je mjesečna pretplata, 5 mjesečnih pretplata se investira i svi građani ove države imaju signal Hrvatske radiotelevizije i ne treba nikoga oslobađati onda. Dakle, vidite da se zna tehničko rješenje koje uopće nije skupo. Ali Odašiljači i veze traže da to financira Hrvatska radiotelevizija i u drugom dijelu, zamislite, lokalna zajednica, općine, gradovi i županije bi trebale financirati nabavu digitalnih satelitskih prijamnika kako bi Odašiljači i veze pokrili teritorij Hrvatske i 120 milijuna kuna Hrvatskoj televiziji uzimali naknadu. Ali oni nemaju namjeru to kupiti i dati građanima i instalirati i dati na korištenje. Maksimalni gubitak Hrvatske televizije, ako je takvih ljudi 10 tisuća u Hrvatskoj, je 7 i pol milijuna kuna na godišnjem nivou, najviše. 7 i pol milijuna kuna. Da li nam se isplati i nadalje biti u situaciji da zbog 7 i pol milijuna kuna koje možemo riješiti na tehnički način imamo situacije da ljudi koji su disciplinirani porezni obveznici, koji žive i rade u Republici Hrvatskoj, koji godinama vape dajte nam signal dolaze u situaciju da im se plijene automobili za 700 kuna duga televizijske pretplate. Plijene se automobili. Ili da li zaista moramo biti slijepi i gluhi nad situacijama da starica stara 83 godine koja ima mjesečne prihode 500 kuna prisilnom naplatom oduzimanjem 370 kuna za televizor u ormaru 18 godina star, ostaje bez ijedne kune u tom mjesecu. Ovo se desilo prije dva tjedna, da se razumijemo, na području gdje nema signala. Gospoda iz Odašiljača i veza znaju što je Štrigova, Grabrovnik, Vučetinec, Vučkovec i ostalo područje. Ali su efikasno naplatili toj ženi pristojbu. Imamo i situaciju i to da starici kojoj su ukrali radio, dobila je rješenje da se mora javiti na dobrovoljni rad društveno korisni rad inače će ići u zatvor jer nije platila 340 kuna zbog radija, ne televizora, radija kojega su joj ukrali. I sve samo zbog toga što godinama građani i lokalna zajednica upozorava da signala nema, da su ljudi zbog toga izuzetno nezadovoljni i mole da se nešto napravi. Pa ako je želja naša i ako je naša obaveza tim ljudima da pomognemo, onda ajmo obavezati tu državnu tvrtku, te Odašiljače i veze da ili putem repetitora, to se tako radi, pojača signal tamo gdje ga nema, gdje ne mogu repetitori neka ide kabel ili digitalni satelitski prijemnik koji će naveliko koštati 300 kuna. Da li nam je stalo i do toga da ti građani ne moraju gledati slovenske i austrijske programe kao jedine televizijske programe koje mogu vidjeti? Da li je naša obveza jednako brinuti i za javnu ustanovu i državnu tvrtku kao i za građane koje smo obavezali zakonom da nešto plaćaju što nemaju, a pravosuđu dali nadležnost da prisilno naplaćuje i oni su u pravu. Takav je zakon. Jedan jedini cilj mi je ovog Prijedloga, a nisam mogao drugačije jer sa Odašiljačima i veze Sabor nema ništa i nikakav posebni zakon za njih ne postoji. Nikakve druge prisile nema. Jedan jedini cilj. Pritiskom na televizijsku pristojbu, pritiskom na one koji ga ubiru i plaćaju drugima pokušat doći do toga da signal bude na cijelom teritoriju Republike Hrvatske. Ne samo tamo gdje se već 10 godina zna da signala nema, nego i tamo gdje se dešavaju incidentne situacije recimo kao u Rovinju od prije 10-ak dana gdje je dio Rovinja ostao bez signala jer je repetitor skinut sa škole. Nove lokacije nema pa nikome ništa dok se netko s nekime ne dogovori, tamo signala recimo opet neće biti. I niz takvih primjera bi mogao nabrajati. Ovo sa politikom i političarenjem, straničarenjima nema veze. Moja je bila obaveza jer su građani bili ti koji su tražili da nešto napravimo ponuditi jedno rješenje. Nema pristojbe dok nema signala. I ništa drugo. Uz ovaj Prijedlog zakona kasnije dao sam i prijedlog zaključka za one za koje ovaj Zakon nije prihvatljiv jer Vlada tako misli, a vjerujte mi Vlada ovaj put nije u pravu, onda usvojite zaključak. Da Vlada upravljačkim mehanizmima i pravima Odašiljačima i vezama, da ih natjera da pokriju državu signalom javne televizije i javnog radija. Kako? Neka odaberu najjeftiniji i najkvalitetniji način. Najjeftiniji i najkvalitetniji, i sve rasprave tada na tu temu prestaju. Ako ne zbog pristojbe, pazite, ako ne zbog straha za ovih 7 i pol milijuna kuna onda zbog nacionalnog ponosa i naše obaveze da građanima damo ono, oni koji žive uz granicu, ono što imamo u Zagrebu, što možemo gledati mi u Čakovcu ili u Rijeci ili u Dubrovniku ili bilo gdje drugdje. A to nije samo prisutno uz Slovensku granicu i nikad nisam mogao shvatiti što su to napravili susjedi Slovenci da njihovog signala ima, a hrvatskog nema? Kakve to repetitore oni imaju, kakve to signale oni emitiraju da njihovog signala ima? I to puno jačeg nego našeg. I možete gledati ne samo Slovensku državnu televiziju nego sa tri privatna kanala. Kako to da mi i Mađarski signal kvalitetnije nekad primamo na nekim dijelovima nego hrvatski? Kakvu pak oni tehnologiju to koriste? I nikad nisam čuo da je inkasator Slovenske televizije došao u Međimurje po pretplatu iako znaju da mi gledamo, veliki dio Međimuraca gleda Slovensku televiziju jer nema drugo. I nema prisilnih naplata u korist Slovenske televizije. Ja tvrdim da je u Međimurju tisuću takvih domaćinstva. Vi ste vidjeli da su Odašiljači i veze, što ja nisam znao, napisali da je takav problem još i veći u Hrvatskom Zagorju, gusto naseljenom području Hrvatskog Zagorja. Piše to u odgovoru, pročitajte. Gusto naseljenom području Hrvatskog zagorja. Možda ima još negdje. Čuo sam prošli puta jedno zastupničko pitanje za područje Dalmatinskog zaleđa gdje također nema očito signala nekih televizija. Vjerojatno je to isti razlog. Ne znam da li je bio problem samo jedna televizija za koju ste pitali ili je problem i drugih televizija, ali svi ti signalni svih tih televizija idu preko istih Odašiljača i veza. To je taj isti sustav emitiranja signala. Ja vas dakle molim, ako je i samo 10 tisuća obitelji, ovo samo pod navodnike, u Hrvatskoj u pitanju nemojmo zbog 7 i pol milijuna kuna zatvoriti oči, stisnuti uši i reći da smo bespomoćni. Sabor ima mehanizme, ima ovlasti i mogućnosti da nakon ako ne i prije 2000. a onda pet godina nakon ovih zakona i pet godina nakon upornog dokazivanja da je to ozbiljni problem koji vrijeđa ponos građana koji moraju plaćati ono što nemaju sada nešto želimo i nešto možemo napraviti, i ništa drugo. Prihvaćajući ovaj prijedlog zakona ili zaključka, ili i zakona i zaključka, to bi bilo najidealnije rješenje da jedno drugo prihvatimo. Zato sam i dao zaključak da dokažem da mi nije cilj smanjivati novac televiziji nego natjerati odašiljače da signala ima. Vjerojatno bi se odužili tim ljudima za ovih nekoliko godina problema koje su imali i pokazali da nam je jednakost građana pred zakonom i slušanje ljudi kad upozoravaju na problem podjednako važno kao i skrb i briga o javnim servisima ovaj put televiziji i radiju, da podjednako cijenimo i neovisnost financijsku ali podjednako i cijenimo ono što nam građani govore da nije dobro. Hvala lijepa.
Hvala. Odbor za informiranje, informatizaciju i medije? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba IDS-a poštovani zastupnik Željko Pavlic. Izvolite!
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovani predlagatelji, poštovane dame i gospodo! Evo dopustite da se ja u ime Kluba IDS-a uz podršku iz NDS-a uključim u raspravu o ovom zakonu. Možemo na početku reći da ćemo podržati dakle donošenje ovog zakona i da nikako ne možemo podržati situaciju koja je na terenu. Evo, danas smo malo u apsurdnoj dakle situaciji da oni na koje bi se trebao odnositi ovaj zakon zbog eto poznatih problema taj naš recimo prinos ovu našu raspravu ne mogu pratiti, ne znaju zapravo što se dešava. Već smo ovdje čuli nekoliko konkretnih dakle primjera o tome kako neki naši građani imaju probleme na terenu zbog toga. Znali smo da Hrvatska radiotelevizija na temelju Zakona o HTV-u ubire dakle pristojbu, da su svi građani po tom zakonu dakle to dužni platiti ali isto dakle čuli smo da ima mnogo dakle naših građana, evo ovdje se govori o nekih 10 tisuća domaćinstava u Republici Hrvatskoj koji ne mogu pratiti HRT program a moraju dakle plaćati RTV pristojbu. Neki od njih to ne žele raditi jer misle dakle da ne moraju platiti za ono što ne dobivaju. Dakle, Zakon o potrošačima isto tako otprilike nešto slično govori, o tome ću govoriti malo kasnije. Ima žalosnih dakle i tragi komičnih situacija, evo ja ću isto jedan primjer iz Međimurske županije s obzirom da je to nekako najdrastičnije, sve to skupa se pojavljuje upravo u našoj županiji, da ima dosta slučajeva gdje su ugroženi oni ljudi i ona domaćinstva koji su ionako u dosta teškoj socijalnoj situaciji i većinom su to dakle staračka domaćinstva kojima itekako dakle teško platiti RTV pristojbu i koji tu pristojbu ne mogu plaćati zato dakle jer je i ne mogu. Evo jedan slučaj zadnji u Bukovcu najsvježiji. Građani su se već i ranije obraćali raznim institucijama, upozoravali su na te probleme ali nažalost ništa im nije pomoglo s obzirom da nisu platili RTV pristojbu. Jednostavno im je došla prvo opomena pa onda i sama ovrha tako da su oni završili i na sudu. Ovdje imam jedan primjer ročišta gdje je održano na Općinskom sudu u Čakovcu 8. travnja. Jedan od rezultata tog ročišta je bilo da se ode na teren i da se izmjeri da li ti mještani u Bukovcu mogu primati program ili ne. Dakle, nakon tog održanog ročišta 16. svibnja još 2005. godine došlo je od strane vaše televizije komisija, navodi se dakle na licu mjesta, koja je ispitivala jačinu TV signala i navedena komisija je jednoglasno zaključila da TV signal nije uopće utvrđen na našem području. Dakle, u cijelosti je potvrđen navod jednog gospodina da se TV program ne može pratiti kod nas. Dakle, i ova konstatacija i na sudu i od navedene komisije nije pomogla dakle da HTV ne nastavi dalje sa i prisilnom i ovrhama naplatom. Evo, imamo sada svježi primjer jedne obitelji u Bukovcu. Upravo ovih dana 13. lipnja je trebala, je zapravo održana bila. Bila je napravljena prvo sudska ovrha. Što se desilo? Toj navedenoj obitelji koja nije dakle plaćala pretplatu jer ne može pratiti HTV program bio je na ovrsi zaplijenjen upravo taj televizor koji oni ne mogu koristiti. Ali što se desilo? Nije bilo nikakvog interesa za kupnju tog televizora, tako da eto još oni do dan danas ostaju dužni ali sa sudskim postupkom. Gospodin Lesar je govorio o nekim još drastičnijim dakle primjerima za što mislim da se mora u što skorije dakle vrijeme izbjeći a jedan od način je dakle da svi mi skupa usvojimo ovaj zakon. Dakle, Klub IDS-a podržava donošenje ovog zakona, tj. članak 1. koji govore, evo da ga i citiram, da vlasnici radijskih ili televizijskih prijemnika nisu dužni plaćati pristojbu ukoliko tehnički ispravan TV prijemnik ne prima signal HTV ili ga prima sa smetnjama. Kvalitetu signala HTV na zahtjev vlasnika prijemnika bez naknade utvrđuje trgovačko društvo ovlašteno za emitiranje signala. Po našem mišljenju najodgovorniji dakle u tom svom problemu su upravo odašiljači i veze kojima lijepo na njihovim web stranicama piše "Svojim poslovanjem odašiljači i veze moraju osigurati izvršavanje funkcija i zadataka koji su djelom određeni zakonskom regulativom uz ostvarenje najvišeg stupnja zadovoljstva korisnika, poslovnih partnera, zaposlenika i svih zainteresiranih strana." Iz ovih navedenih primjera dakle vidjeli smo da oni tu svoju osnovnu zadaću nisu ostvarili a tu se također možemo pozvati i na mišljenje Vlade koje između ostalog govori o toj pristojbi kao naknadi za obavljanu uslugu. Dakle, isto Vlada govori da je riječ o usluzi koja je na jednak način dostupna svim građanima. Znači, koja je na jednak način. Ova usluga dakle nije na jedan način dostupna svim građanima nego su neki od tih građana diskriminirani, dakle ne primaju tu uslugu a tu uslugu moraju plaćati. Tu bi se malo dakle i vratili na Zakon o potrošačima koji smo prije koji mjesec donijeli u ovom Hrvatskom saboru i možemo dakle povezati, stvoriti analogiju između članaka tih zakona koji govore o javnim uslugama koje se pružaju potrošačima. Dakle, nije riječ ovdje u ovom slučaju o javnom poduzeću ali u tom slovu zakona članku 23. piše: "Trgovac koji pruža javnu uslugu putem distributivne mreže mora omogućiti potrošačima priključak na distributivnu mrežu i upravo priključka mreže i usluga pod diskriminirajućim unaprijed poznatim i ugovorenim uvjetima. Također trgovac mora održavati propisane standarde i kvalitetu pružene javne usluge u skladu s posebnim propisima." Dakle, to itekako možemo povezati sa ovim našim slučajem. Mislimo dakle da je povrijeđen u određenom smislu i ovaj Zakon o potrošačima i zapravo nas između ostalog i čudi zašto se i udruge potrošača tj. udruga potrošač nije aktivnije dakle uključila u rješavanje ovog problema jer ovdje je zapravo narušeno osnovno pravo potrošača, dakle da ne plati onu uslugu koju nije koristio. Nadam se dakle da će u tom smislu doći i do promjena. Dakle, IDS i NDS podržavaju ovaj zakon zbog navedenih problema, dakle ne samo u Međimurskoj ili Istarskoj nego gotovo svim županijama u Republici Hrvatskoj, mislimo da bi trebalo ozbiljnije i ozbiljnije prići u rješavanju ovog problema. Na koji način? Dakle taj problem, u rješavanje ovog problema moraju se uključiti i Vlada koja dakle ima i upravljačka prava nad određenim institucijama. Tu je i Sabor koji također ima svoja prava nad određenim institucijama u ovom lancu. Tu je Hrvatska radio-televizija. Tu su posebno dakle odašiljači i veze. Tu je Agencije za telekomunikacije. Tu je Udruga potrošača i tako dalje. Dakle svi mi moramo sjesti i riješiti ovaj problem jer radi s o jednom zaista principijenom pitanju. Odašiljači i veze, ono što oni moraju napraviti. Što je najosnovnije njima po zakonu da pokriju najmanje 98% teritorija. Isto, također i to se mora i uključiti i druge institucije. Primjeri iz drugih država govore o tome da su se i države, same države uključile dakle u rješavanje ovih problema jer na primjer u Republici Sloveniji je sama država iz svog Proračuna odvojila određena sredstva za kupnju digitalnih uređaja tj. satelitskih prijemnika. Isti slučaj je bio i u Poljskoj tako da ovaj Zakon zapravo bude zakon ukoliko ga prihvatimo za zbilja one rijetke slučajeve izuzetke gdje se na, ni na koji način dakle ukoliko se svi ovi instrumenti aktiviraju dakle samo za one izuzetke koje zaista ni na koji način ne mogu pratiti HRT program. Tu je sad normalno i pitanje digitalizacije našeg medijskog prostora ali dobro, to je sada rasprava za neko drugo vrijeme. To je ono što nas čeka u skoroj budućnosti. Dakle iz svih ovih razloga Klub IDS-a uz podršku NDS-a podržava ovaj Zakon. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. U drugom dijelu će poštovani zastupnik Damir Kajin.
Vrlo kratko. Poštovani gospodine predsjedniče, cijenjena gospodo zastupnici. Doista cinično je upućivati na digitalne televizore, kartice prije svega zbog činjenice da to košta, a s druge strane ti ljudi uredno plaćaju Hrvatsku radio-televiziju uslugu. Međutim još je jedan problem koji je također prisutan pri ljudima koji žive uz granicu. To su ovi signali mobitela na primjer u jednom Buzetu, pretpostavljam da je to tako u Bujama, Čabru zbog miješanja znači hrvatsko-slovenskih signala mi moramo zvati iz Hrvatske 00385. To silno poskupljuje pozive za 2, 3 možda i više puta. I to bi također trebalo na neki način riješiti ne samo skupljim računima već jačanjem signala uz granicu da građani ne trpe štete. Mnogi smo na taj način oštećeni i taj problem rekoh treba riješiti kao što treba riješiti i problem signala Hrvatske radio-televizije. Nešto takvih problema ima u Istri. Daleko više u Gorskom Kotaru. U Međimurju smo čuli. Vjerojatno i drugdje uz granice Republike Hrvatske spram trećih zemalja i ako je cijena 7 i pol milijuna kuna od ukupno čini mi se milijardu 400 milijuna kuna koliko Hrvatska radio-televizija ostvaruje na godišnjoj razini to nije izdatak da bi se na taj način trebalo našim građanima činiti šteta.
Hvala lijepa. U ime Kluba nacionalnih manjina poštovana zastupnica Zdenka Čuhnil. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, kolegice i kolege zastupnici! Klub nacionalnih manjina će poduprijeti izmjene odnosno dopune Zakona o radio-televiziji, ali mislim da ovaj Zakon ili barem izvršavanje ovog Zakona vapi za još nekim promjenama. Naime nepobitna je činjenica da signal HRT-a ne prima se svuda jednako, da ga neki krajevi uopće ne primaju i da dio građana ne može pratiti program HRT-a. Isto je činjenica da smo pretplatu pretvorili u pristojbu te već samo posjedovanje radio i TV prijemnika obvezuje plaćanje ove pristojbe, a da zato uopće ne moraju primiti bilo kakvu uslugu od HRT-a i HRT se moram reći tako i ponaša jer mu je pristojba sigurna. Da nije tako itekako bi brinuli o zadovoljenju svog gledateljstva i sadržajno i kvalitetno, a ja ću ovdje reči da bi jednako tako brinuli i o dijelu pripadnika nacionalnih manjina kojih u Hrvatskoj ima 10% i koji temeljem pozitivnih zakona Republike Hrvatske imaju pravo i televizija je dužna proizvoditi, objavljivati emisije namijenjene informiranju pripadnika nacionalnih manjina. Jednako tako i Vlada Republike Hrvatske dužna je ugovorom prema članku 5. o HRT-u urediti međusobna prava i obveze glede emisija namijenjenih informiranju pripadnika nacionalnih manjina. Ja sam u ovom Saboru već nekoliko puta govorila o tome a još jedanputa ću ponoviti da je Televizija Zagreb do devedesetih godina emitirala manjinske panorame na jezicima, za manjine: Talijane, Mađare, Slovake, Rusine, Ukrajince, Čehe. Da nažalost od 1990. godine te emisije ne postoje i da manjine na svojim jezicima uopće nemaju informiranje. Od 1992. godine postoji «Prizma» koja je uvedena kao multinacionalni magazin koja se emitira tjedno u 50 minuta međutim da još bude gore zadnjih 6 mjeseci ona je dobila fluktuirajuće vrijeme na drugom programu i jednostavno više ne znate kada ju gledati. To najbolje govori da je gledanost te emisije sa ranijih 7, 8% pala na svega 1 do 2% i da je stvorila još veće nezadovoljstvo među manjinama. Intervencije iz Savjeta za nacionalne manjine televiziji da zaista definira barem ovu kakvu takvu emisiju namijenjenu manjinama u neko prikladno vrijeme i daju stalni termin nažalost ostane su nedefinirane. Još od 2003. godine postoji okvirni projekt za specijalizirane emisije za nacionalne manjine koje bi išle 20 minuta na prvom programu jednom mjesečno. U cijelosti bi se realizirale na jezicima manjina s titlovima na hrvatskom jeziku. Iako je projekt razrađen do najsitnijih detalja od 2003. nažalost nemamo pomaka. Ja ovdje želim podsjetiti da je Hrvatska i potpisnik Konvencije o zaštiti regionalnih jezika gdje se upravo jezici o kojima sam ovdje govorila i koji, na kojima je HRT stvarao emisije do 1990. godine upravo su ti naši zaštićeni jezici o kojima Republika Hrvatska mora itekako brinuti. Ako uzmem do sada sve navedeno da «Prizma» ima privremeni karakter 13 godina, da ima fluktuirajuće vrijeme, da ne zadovoljava 10% građanstva, da lokalni mediji na prihvačaju emitiranje emisije na manjinskim jezicima bez posebnog sufinanciranja. Da niti HRT niti Vlada nisu ispoštovali Zakon o HRT-u koji je još 2003. donešen mislim da s pravom pripadnici nacionalnih manjina traže od svojih zastupnika da isto tako najavimo da neće plaćati pretplatu sve dotle dok barem jednom u mjesecu neće imati pravo da na svojem jeziku čuju kakve takve informacije odnosno da barem jednom mjesečno čuju svoj jezik. Prema tome mislim da, pozivam da se i o tome ovdje porazgovara jer nije činjenica da usluge nisu date samo tamo što su kolege rekli gdje ne postoji signal, gdje nije dostupan hrvatski program već moram reći da Hrvatska radiotelevizija nažalost ne, ne provodi zakon kojim je dužna zaista informirati i kažem ponovo 10% gledateljstva pripadnika manjina koji bi željeli kažem još jednom mjesečno čuti emisiju na svom jeziku. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Na redu je u ime Kluba SDP-a gospodin Antun Vujić. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče Sabora, kolegice i kolege. Premda je već uvodni predlagatelj gospodin Lesar pozvao da ne govorimo o programu Hrvatske radiotelevizije u ovom konkretnom slučaju, nego da ga ograničimo na stvarni problem, a to je na problem dostupnosti programa. Izgleda da je vrlo teško govoriti o bilo čemu vezano na televiziju, a da ne ulazimo i u druga pitanja kao što smo čuli i malo prije od gospođe Čuhnil, koja vjerojatno sa dosta opravdanja i ogorčenja govori i iznosi svoju točku gledišta, točku gledišta koje izražavaju odnos prema programskim elementima kao što smo to i u drugim ovdje na neki način pristupima čuli. Možda bi i moja lista pitanja vezanih na programsku orijentaciju i na kvalitetu programa mogla biti obilata, ali dajte da se dogovorimo o čemu ovdje govorimo. Ovdje ne govorimo sada o tome, a možda bi trebali. Ovdje govorimo o jednoj konkretnoj stvari, o tome kako to da se plaća pristojba, a da se istodobno ne vidi program i pri tome se unaša čitav niz zabuna u vezi s tim što je pristojba, što je usluga, koja je adresa da tako kažem primjedbe, što treba učiniti, da li zakon ili nešto drugo itd. Na žalost toj zbrci je osobito doprinijela Vlada svojim obrazloženjem svojeg odbijanja ovoga prijedlog zakona. Jer, ukoliko se kaže nakon svih iskustva koje Vlada mora imati jer znade kako se dolazilo do toga da se pretplata tretira kao pristojba. Dakle, ako Vlada sama rabi termin da je to zapravo naknada za obavljenu uslugu koja je na jednak način dostupna svim građanima, pa su je na jednak način dužni plaćati u jednakim iznosima svi građani, onda je logično da gospodin Lesar i predlagači imaju potpuno pravo na ovakvu izmjenu toga zakona. Ali to nije to. To nije adresa. Ovo nije usluga. Ovo je pristojba i predstavlja da tako kažem nacionalni konsenzus onako kako je i u drugim evropskim zemljama riješeno, a to je da se uz televizor na neki način plaća jedna pristojba za javnu televiziju koja u tom smislu daje javni program i čini jednu opću demokratsku da tako kažem platformu koje svako društvo treba. Zbog toga se niti plaća PDV na tu pristojbu. Upravo zato što je to javna televizija. Međutim, mi tu dolazimo da tako kažem mističnog mjesta cijele ove zavrzlame. Već mjesecima postoji neodgovoren jedan dopis od strane našeg kolege zastupnika Stazića u Ministarstvu financija, u kojem se na prijetnju da će se PDV naplaćivati na pristojbu traži jasan i decidiran odgovor. Toga odgovora još nema. Vlada iznosi mišljenje po kojem se dakle radi o usluzi, a čujemo i od gospodina premijera da je najavio upravo u Dubrovniku novi Zakon o HRT-u. Ja se bojim da predlagač zakona na ovaj način ovih izmjena i dopuna s pravom ogorčen čitavim nizom elemenata dakle pljenidbom gdje se plijeni automobil, a ne eventualno televizor, gdje se starica stavlja u neugodnost da mora platiti našu članarinu, ne može platiti. U potpuno sam ogorčen, jednako dijelim to ogorčenje isto tako i sa predlagačima. Ali, bojim se da diranjem na ovaj način, na ovaj način u ovu materiju otvaramo vrata za jedne, a kroz njih bi trebala ući bujica nečega sasvim drugoga. Zato pozivam predlagače zakona, poštujući i podržavajući sve njihove argumente, da pod hitno treba učiniti odgovarajuće promjene, da se te promjene učine i vrlo rado ćemo podržati zaključak kojega je najavio gospodin Lesar govoreći u ime predlagača što je teško učiniti zbog naprosto principijelnih razloga u vezi sa samim prijedlogom zakona kao zakona o pristojbi gdje se pristojba tretira kao usluga, jer ne možemo prihvatiti načelo, a pozivam da ga i vi ne prihvatite to načelo da se pristojba kao civilizacijsko dostignuće vezano na europske standarde javnih televizija tretira kao usluga. Ako netko daje uslugu, ako je netko trgovac, jer se ovdje spominje i zakon koji je vezan na trgovinu, onda su to odašiljači i veze, ali to nije javna televizija. Dakle, da se ne bi krivo shvatilo. U potpunosti prihvaćamo i podržavamo motive predlagača zakona, ali smatramo da je adresa kriva i da bi bilo bolje što ćemo rado podržati da se u obliku zaključka Sabora obaveže Vlada da putem odašiljača i veza osigura nesmetani prijem svim potencijalnim gledateljima, odnosno svima koji uplaćuju pristojbe ili također da ako to ne može riješiti na taj način, da onda odašiljači i veze snose troškove digitalnoga prijemnika ili onih postupaka koji će omogućiti da svaki gledatelj to vidi, vidi zašto on plaća pristojbu. Ponovno pozivam na razumijevanje razlike između pristojbe i naknade za uslugu i eto molim vas da preformuliramo ovu intenciju na ovaj način na koji je već najavljeno u jednome dijelu izlaganja od gospodina Lesara što ćemo rado podržati. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. U ime Kluba HSS-a gospodin zastupnik Luka. Molim. O.k. Oprostite. Predlagatelj. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Zbog kvalitete rasprave i da ne napravimo zabunu, kolega Vujić je rekao da sam najavio zaključke. Ja nadam se da ste dobili prijedlog zaključaka, jer oni su predani prije nekoliko dana i dakle upozoravam da su oni dati u pisanom obliku i upravo je na tragu onoga i na tragu rasprave na Odboru za informiranje, saslušavši sve argumente i upozorenja koja su se davala jesam išao sa prijedlogom da Vlada uporabom svojih upravljačkih prava u odašiljačima i vezama izvoli u roku 6 mjeseci riješiti problem bilo postavljanja repetitora, kabla ili kupnjom digitalnih prijemnika koje će dati na korištenje građanima. Dakle, ne u vlasništvo nego u korištenje i to prijedlog je dat. Međutim, ne bih se složio da se radi o krivoj adresi. Pristojba ili ne, porez ili ne, sa plaćanjem PDV-a ovaj prijedlog nema veze i rekao sam i ponavljam stojim na tome da je pristojba kao kategorija utvrđena zakonom ne može se na to obračunavati PDV. Ali, pogledajte i odredbu zakona, pogledajte i način njegove naplate i ona zaista je vezana na javnu uslugu. To je isto kao da građanin registrira auto, plati porez na cestovna motorna vozila i s autom ne smije na cestu. Ima auto, mora platiti porez, registrira ga, platio je registraciju, ali ne smije na cestu, a ima javnu uslugu i auto ceste, čak ne obične ceste. Zato je Sabor i Vlada jedina i prava adresa, a tko pregovara o cijeni usluge između HRT-a i odašiljača i veze. Jedni i drugi zajedno. Na temelju čega se došlo do 120 milijuna kuna obaveza Hrvatske televizije prema odašiljačima. Tvrdnje odašiljača i veze je da su pokrili 98% Hrvatske sa signalom što očito nije točno. Nije istina, pa ako to nije točno moraju smanjiti taj iznos jer su obmanuli pregovarača i drugu stranu. Nisu dali točne podatke i ne daju tu uslugu i nemaju pravo na 120 milijuna kuna. … [[Upadica se ne čuje.]] Meni je žao kolega Vujić što je pristojba jedino tehničko sredstvo da pokušamo nešto napraviti. Nemamo drugo. Pogledajte, gledali smo sve zakone, nema. I zašto Vlada prihvaća ono čega se … Vlada je prihvatila logiku da problem emitiranje signala na cijelom teritoriju Hrvatske mora rješavati i Hrvatska radiotelevizija, piše u njihovom mišljenju na ovaj prijedlog zakona, da to zajedno moraju riješiti Hrvatska radiotelevizija i odašiljači i veze. Zašto bi Hrvatska radiotelevizija trebala ulagati u emitiranje signala? Da je Vlada ostala samo na odašiljačima i vezama i njihovoj obavezi da to napravi, ja bih čak bio ovaj zakon povukao iz procedure, ali Vlada u svom mišljenju ponovno ponavlja da je to problem Hrvatske radiotelevizije u ovom mišljenju na ovaj prijedlog zakona. … [[Upadica se ne čuje.]] Odašiljači i veze idu dalje, kaže i lokalna zajednica mora pomoći. Općine i gradovi moraju dati novac za digitalne satelitske prijemnike koji će se dati građanima. Ajte molim vas! Dobro da nisu rekli i Crveni križ mora uskočiti u pomoć da to ljudima kupimo. Dakle u tome je problem. I zbog toga se bojim, dakle Vlada ne odstupa od toga, valjda na nagovor odašiljača i veze, da li po nagovoru predsjednika uprave, predsjednika nadzornog odbora koji je postavljen prije godinu dana odlukom ove Vlade, ja ne znam, ali Vlada je prihvatila logiku odašiljača uprave odašiljača i veze da oni sami ne trebaju u to investirati. U tome je dakle problem. Hvala.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda, gospodin Anton Vujić. Izvolite.
Netočan je navod sljedeći, da je adresa zapravo ispravna. Gospodin Lesar bi morao upravo shvatiti da mora biti protiv takvog mišljenja Vlade, a ne služiti se tim mišljenjem Vlade jer ono je pogrešno da bi se argumentiralo da se nešto na razini pristojbe mora raditi. Gospodine Lesare ovdje se radi o tome da Vlada opetovano ili neki krugovi Vlade, jer to nismo čuli na taj način direktan, žele upravo likvidirati ovu pristojbu da bi je preko PDV-a pretvorili u uslugu. I ja vas molim da ne podržavate taj stav, jer ja znam da ga vi ne podržavate, ali u tom slučaju se nemojte služiti argumentima kako upravo Vlada obrazlaže na pogrešan način ne bi li vas navela na ovakvu vrstu zaključka. To vas molim da shvatite.
Hvala lijepa. Gospodin Luka Roić u ime kluba HSS-a. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Gospodo iz ministarstva, kolegice i kolege. Naravno da je uvijek rasprava o Hrvatskoj radioteleviziji vrlo zanimljiva i interesantna. Podržavam zapravo stav gospodina Vujića da u ovom trenutku ne širimo temu nego da govorimo o konkretnom problemu. On je očit,predlagatelj je uočio već u nekoliko navrata različiti predlagači pokušavali su promijeniti nešto u sustavu financiranja Hrvatske radiotelevizije. To je sigurno vrlo ozbiljan problem i ovaj Visoki dom kao nadležno tijelo nije se usudilo promijeniti sustav financiranja Hrvatske radiotelevizije kao općeg dobra toliko važnog za demokratske procese i za sve ono što je njezina funkcija. Pa i ovaj prijedlog koji zadire samo u jedan segment, oslobađanja televizijske pretplate za ona područja koja ne primaju televizijski signal koji bi ovako potpuno benevolentno svaki građanin mogao prihvatiti u ovoj državi, ali samo ukoliko precizno ne poznaje zakonske odredbe koji reguliraju tu materiju i u tome je cijeli spor između predlagatelja i nekih klubova. Jer u samom zakonu mijenja se samo jedna rečenica, jedan stavak: «Vlasnik radijskih ili televizijskih prijamnika nisu dužni plaćati pristojbu ukoliko tehnički ispravan televizijski prijemnik ne prima signal Hrvatske radiotelevizije ili ga prima sa smetnjama» a u Zakonu o Hrvatskoj radioteleviziji u 1. stavku stoji: «Vlasnici radijskih i televizijskih prijamnika na području Republike Hrvatske dužni su Hrvatskoj radioteleviziji plaćati pristojbu.» Prihvaćanjem ovoga prijedloga zakona kršimo Zakon o Hrvatskoj radioteleviziji i to je centralni problem koji pokušavamo ukazati predlagatelju da je adresa pogrešna da bi naravno trebalo promijeniti Zakon o Hrvatskoj radioteleviziji i pristojbu na način na koji je ona određena tim zakonom, ali u tom slučaju upadamo u zamku upravo onu koju hrvatska Vlada upravo u svojim obrazloženjima nudi kao i odašiljači i veza koji vrlo neodgovorno su se postavili prema ovom problemu. Jedini i drugi kao da se to njih ne tiče upućuju zbunjujuće poruke govoreći kako je to pristojba na uslugu i sugerirajući ako se zapravo radi o nečemu o čemu bi trebalo dalje financijski opteretiti naše hrvatske građane jer PDV ako bude uveden na televizijsku pristojbu će platiti hrvatski građani, a tko drugi. Prema tome u tom slučaju naravno dolazimo do toga da netko ako to hoće država preuzeti u svoje ruke, financira jednim velikim dijelom Hrvatsku radioteleviziju, gubimo onu osnovnu intenciju pristojbe o neovisnosti Hrvatske radiotelevizije o bilo kojem vlasniku da bude potpuno javna, transparentna, neovisna o ničijim utjecajima, financijski vrlo neovisna i u tom slučaju naravno onaj koji sufinancira, koji pomaže, koji dobro potpomaže proračun Hrvatske radiotelevizije imati će najveći utjecaj. A tko će to biti? Oni koji vladaju i oni koji upravljaju hrvatskom državom jer je televizija u izravnoj ingerenciji Hrvatskoga sabora i Hrvatske države i to je loše. U svim zakonima htjeli smo upravo da se to ne dogodi, da to bude pristojba paraporez kako god hoćete, koji neće biti opterećen nikakvim drugim davanjima i na ovaj način moglo bi se upravo ovo o čemu govorimo svi, uvesti zabuna i riješiti ovaj problem ali svakako da smo svi za rješavanje ovog problema na jedan korektan, kvalitetan način, prije svega odašiljači i veze odlukom Hrvatskoga sabora moraju biti preko ovog zaključka prema Vladi zaduženi da kvalitetno riješe taj problem i da ga riješe odmah i ne uključujući u to ni hrvatske građane ni regionalnu samoupravu i regionalnu upravu. Ja sam uvjeren da kada ovako na ovaj način postavimo problem da će to odašiljači i veze učiniti. Bilo je sjećam se puno rasprava oko toga kada smo odvajali Hrvatsku radioteleviziji od odašiljača i veza. Kakav status dati odašiljačima i vezama? Eto on više nije u našoj ingerenciji, a i hrvatska Vlada kao trgovačko društvo u većinskom vlasništvu može narediti i može ih obvezati da tehnički ako je to moguće, a kako čujem sve druge države dobro pokrivaju to područje, pretpostavljam da i naša tehnika nije ništa slabija. Ako treba uvesti digitalni način gledanja, odnosno prijema to treba učiniti i to treba učiniti odmah i što prije i to mora snositi odašiljači i veze i to mora biti na korist svih onih koji signal zaista ne mogu primiti. Znam da ima puno problema i oko signala na jugu Hrvatske. Znam da na južnim obalama i na južnim stranama otoka je vrlo slab prijem Hrvatske radiotelevizije i svih drugih kanala vezano za Hrvatsku televiziju i radijski i televizijski i to je zaista nešto što se treba promptno rješavati. Čudi me i vrlo sam začuđen i ogorčen zapravo stavom odašiljača i veza na koji način pristupa ovom problemu. To je neodgovoran pristup, to je pristup briga nas, građani će se i tako sami snaći, a mi imamo uporište u zakonu po kojem građani moraju plaćati pristojbu jer to je pristojba na posjedovanje prijemnika a ne na kvalitetu i usluge i programa. Ja zato načelno apsolutno podržavam i u ime Kluba intenciju predlagatelja. Predlažem, pretpostavljam da ćemo to svi prihvatiti, ali ne preko ovog posrednog puta, preko Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji i preko pristojbe nego naravno preko obveze da se mora osigurati kvalitetan prijem Hrvatske radiotelevizije na gotovo, potpuno cijelom području Hrvatske države. Eto, u nadi da će ovaj zaključak biti podržan, i Hrvatska seljačka stranka podržat će ovaj zaključak. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Prelazimo na raspravi od 10 minuta. Prvi je na redu gospodin zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Ja ovu inicijativu kolege Lesara, ovaj Prijedlog zakona vidim kao jedan pokušaj da se riješi problem koji postoji. Da li je put, da li je sredstvo najbolje, nisam siguran. Gotovo sam siguran da nije dobro sredstvo, ali problem postoji i na njega kolega Lesar s pravom upozorava.Dio građana Republike Hrvatske ne mogu primati signal nacionalne televizije. To se događa u Međimurju, to se događa na južnim dijelovima otoka. Tko je zadužen za distribuciju signala? Da li je zadužena, da li je odgovorna Hrvatska radiotelevizija ili su odgovorni Odašiljači i veze? Dvojbe nema nikakve, odgovorni su Odašiljači i veze. To je njihov posao, da osiguraju signal. Oni to ne rade besplatno. Oni korisnicima svojih usluga naplaćuju to. Hrvatskoj radioteleviziji 120 milijuna kuna mjesečno. A da li oni obave svoj posao za tih 120 milijuna kuna mjesečno? Očito ne jer su oni shvatili otkad ih je voljom ovog Sabora, otkad su izdvojeni u posebno trgovačko društvo, da ne moraju ulagati ništa. Dok su bili u sustavu Hrvatske radiotelevizije, Hrvatska radiotelevizija je obnovila sve porušene repetitore, odašiljače, ona ih je postavila. Kasnije su oni izdvojeni u to trgovačko društvo, a ovi ne rade ništa. Oni su shvatili svoj posao da im nije posao razvoja. I osigurati to da svaki građanin dobije signal. Ja shvaćam gospodina Lesara koji razmišlja ovako, ali Sabor nema ingerenciju nad Odašiljačima i vezama, ali ima ingerenciju nad HRT-om pa ćemo sada putem rasprave o HRT-u zapravo reći u čemu je bit problema. I zbog toga ja prihvaćam ovaj zaključak koji je on dao i glasat ću za njega, ali ne mogu prihvatiti Zakon. Naime, u Prijedlogu zakona uz sam tekst Zakona, u njegovom obrazloženju dato je, citirano je jedno mišljenje Vlade na jedan prijašnji Zakon, na Zakon kolege Pavlica gdje Vlada, molim vas lijepo, kaže da ona pristojbu shvaća kao naknadu za uslugu. I to se ponavlja na ovaj ili onaj način u Vladinim razmišljanjima o pristojbi potpuno nezakonito. Ne nezakonito, protuzakonito. Kad se mijenjao termin pretplata u termin pristojba kod donošenja posljednjeg važećeg Zakona o HRT-u onda je to učinjeno upravo zbog toga da bi nedvosmisleno se reklo da se na tu pristojbu ne plaća PDV. Zašto? Zato što je takva odredba u Općem poreznom zakonu. Da se na pristojbe ne plaća PDV. Unatoč tome je Vlada, odnosno Porezna uprava poslala rješenje Hrvatskoj radioteleviziji u kojem je razrezala PDV. Stavila je obvezu plaćanja PDV-a za neko razdoblje. Ja sam od šefa Porezne uprave, gospodina Mladinea prije godinu dana tražio da mi pošalje to rješenje. Gospodina Mladinea ne tiče se ni to što je to njega pitao saborski zastupnik, njega se ne tiče Zakon o pravu na dostupnosti informacija. On meni uopće odgovorio nije, a morao bi odgovoriti svakom građaninu. Državnog tajnika koji je zadužen za nadzor i poštivanje Zakona o dostupnosti, pravo na dostupnosti informacija pak se ne tiče to što Mladineo ne odgovara. Niti se to tiče uopće Vlade. I tako mi u ovoj zemlji živimo i radimo, tako se ovdje postupa. Da se ne poštuju zakoni, da se ne odgovara zastupnicima, da se pišu protuzakonita rješenja, da se ta rješenja šalju na Hrvatsku radioteleviziju, ustanovu kojoj je osnivač ovaj Sabor. I da se tu ustanovu ucjenjuje, a da za to ne odgovara apsolutno nitko. A to jest problem. Zašto je Vlada poslala preko svoje Porezne uprave to rješenje i zašto sada u mišljenju tvrdi da je ovo naknada za uslugu. Samo zbog toga PDV-a. A takvo mišljenje je i gospodin, naš kolega Hebrang ovdje iznio. A zašto to Vlada čini, pitamo se. Iz vrlo jednostavnih razloga. Ako bude naplatila PDV Hrvatskoj radioteleviziji, Hrvatska radiotelevizija odlazi u minus poslovni. Ona više ne može poslovati s dobiti, ona će postati gubitaš. Kad ona postane gubitaš, dva su moguća rješenja. Ili ju poslati u stečaj pa nemamo Hrvatsku radioteleviziju ili joj pokriti gubitke. U stečaj ju se neće poslati jer nacionalna televizija mora postojati pa će joj se pokriti gubitci. Tko će te gubitke pokrivati? Vlada iz proračunskih sredstava. E, ali tada više nema nezavisne Hrvatske radiotelevizije. Nema je jer bez financijske samostalnosti nema programske samostalnosti. Onda kada ravnatelj Hrvatske radiotelevizije svaki mjesec bude morao doći pred Vladu i kuc, kuc, kuc, dajte vi meni novce. Onda ta televizija više ne govori otvoreno, ona više nije nezavisna, ona je financijski pokorena, ona je postala rob vlasti. I to se hoće, samo zato se ta pristojba tumači kao naknada za uslugu, ni zbog čega drugoga, samo zbog toga da bi se pokorila Hrvatska radiotelevizija. Kada je bivša Vlada i bivša parlamentarna većina donijela ovakvu odluku da pristojbu definira kao pristojbu i da se na nju ne naplaćuje PDV onda je znala zašto to čini. To je učinila ne zbog toga što je imala višak u proračunu pa se jako laka srca odrekla tog PDV-a jer joj nije trebao. Svakoj Vladi trebaju novci. Učinila je to zbog toga da Hrvatsku radioteleviziju učini samostalnom. Da ju oslobodi od zavisnosti, od sebe same. To je najznačajniji korak koji je napravljen u tom restrukturiranju Hrvatske radiotelevizije kroz zakone koji su se do sad donosili o HRT-u. To da je ona slovom Zakona, odricanjem od PDV-a postala financijski samostalna. Time i programski samostalna. E sad, bivša Vlada je imala snage to napraviti, odlučnosti, volje, da konačno dobijemo HRT kao javni servis, u službi građana, a ne u službi politike. Jer HRT od svoga osnutka dakako u jednom partijskom sistemu bio u službi politike pa je tada bio i nakon 90. godine. Nakon samostalnosti bio je. Direktor HRT-a je bio drugi čovjek HDZ-a, zastupnik u Saboru. Javno se govorilo, vlast ima pravo raditi na televiziji što god hoće jer ta televizija pripada vlasti. E, s tim je prekinuto. S tim je prekinula prošla Vlada, donošenjem takvog Zakona. A sad se stvar hoće vratiti u pretstanje. Sada se ponovno hoće pokoriti HRT politički. Protiv toga moramo dići glas svi, ne samo ovdje u Saboru. Mislim da protiv toga trebaju dići glas i svi novinari na HRT-u jer će nestati njihove samostalnosti, njihove nezavisnosti. Mislim da cjelokupna javnost mora ustati protiv toga, da se stvari na ovaj način vuku nazad jer kraja nema. Znate, ako mi na to pristanemo doći će, pa nije ova Vlada zadnja. Opet će biti, doći će neka druga Vlada. Ali ako mi prihvatimo princip da bilo koja politička garnitura ima pravo vladati Hrvatskom radio-televizijom onda radimo zlo kojega možda ovaj čas nismo svjesni ali koje će imati dugoročne posljedice. Teško da bismo čak i kad bi netko htio teško da bi možda u tome uspio do kraja. A znate, duh jedanput pušten iz boce jako je teško vratiti u tu bocu, jako teško. I novinari su naučili, i urednici su naučili da imaju određenu programsku samostalnost kroz ove dvije, tri ili četiri godine unazad. Ali ne dopustimo Vladi niti da o tome razmišlja a kamoli da to pokuša i ne dopustimo šefu porezne uprave da šalje protuzakonita rješenja, da ih ne obrazlaže niti Saboru ni zastupnicima ni javnosti. Jer, samo tako možemo zaštititi HRT kao javni servis. Hvala.
Hvala lijepa. Nije dobro sugerirati Vladi da ne razmišlja. Na redu je gospodin zastupnik Krunoslav Markovinović. Izvolite!
Hvala, gospodine dopredsjedniče. Poštovane kolegice i kolege! Dakle, prije svega ne znam da li je predlagač zakona ovlašten zastupati stanovnike koji ne mogu pratiti program Hrvatske radio-televizije i u njihovo ime tražiti dvije bitne stvari. Prvo, da ne plaćaju RTV pretplatu ili pristojbu. Drugo, da im u kratkom roku Odašiljači veza d.o.o. omoguće dobivanje kvalitetnog signala. Ovo prvo je bilo putem zakona, drugo putem zaključka. Ne gledati program Hrvatske radio-televizije i nije neki hendikep. Pa zašto ga onda gledamo? Razloga ima nekoliko. Prvo, zato jer smo nepopravljivi optimisti pa mislimo da će se nešto promijeniti jasno na bolje. Drugo, zato jer u Hrvata je prilično dominantan mazohistički gen pa gledajući program HRT-a osjećamo se bolje dobivajući od dežurnih HRT-ovih novinara informaciju da nam je sve gore. Treće, zato što i broj jugo-nostalgičara nije mali a oni su sretni što program neodoljivo podsjeća na onaj prije 90. godine. I četvrto, zašto ga ne bi gledali kad ga već plaćamo. A gledamo rijetke domaće uratke na kupnju licenci vani popularnih emisija HRT su natjerale komercijalne televizije. A navijačka dosljednost u informativnim emisijama najveća je odlika HRT-a. Da HRT ima dobre kadrove ne moramo sumnjati već smo čuli od gospodina Kajina da više od 200 zaposlenika HRT-a ima veće plaće od ministara a to im omogućuje RTV pretplata pa i onih ipak malobrojnih sretnika koji nemaju dobar signal. Plaćanje pristojbe rodoljubni je čin pa se ljudi i ne žale. Puno su nesretniji kolege predlagači jer ih ne mogu gledati pa se neće ni znati tko se za njih ovako zdušno bori. Kolege zastupnici koji su predlagali da se RTV pristojba plaća prema prosjeku plaća po županijama trebali su zahtijevati da stručnjaci odašiljača i veza idu od kuće do kuće i utvrđuju postotak signala. Pa bi prema tome stanovnici plaćali odgovarajući postotak pretplate. Uz slabašan signal vide se eventualno prva dva reda klupa u Saboru a to je nedopustivo. To je i najjači argument predlagača za bolji signal svima. Točno je da nije komercijalno instalirati pretvarače koji mogu pokriti signalom mali broj kuća, pa je instaliranje digitalnih satelitskih prijemnika jedini izlaz. Ali gospodo s HRT-a vaših 200 dobro plaćenih zaposlenika trebalo bi shvatiti da ljudi ne mogu plaćati karticu i pristojbu jer nemaju veću plaću od ministara kao što imate vi. Prije puštanja u rad ponekog novog pretvarača trebalo bi podučiti nove gledatelje o državi u kojoj živimo jer gledajući autorske emisije Ladišića, Stankovića, prije svega Latinicu pomislit će da smo ponovno u nekoj novoj balkanskoj situaciji a to će im potvrditi prikazivanje sve većeg broja filmova iz nekad bratskih nam republika. Provedba predloženog zakona nije nemoguća ali je svakako prekomplicirana i dugotrajna pa zakon ne mogu podržati. Na kraju pitanje trebaju li škole plaćati HRT pristojbu za svaki TV prijemnik kad ih u školi isključivo koriste uz video. I konačno, koji bi to TV program učenici gledali u učionici i tko bi ih na to natjerao. Hvala.
Hvala lijepa. Imamo jedan ispravak gospodin zastupnik Nikola Vuljanić. Izvolite!
Hvala, gospodine potpredsjedniče. Htio bih ispraviti štovanog kolegu. Plaćanje bilo čega nije rodoljubni čin, najmanje plaćanje TV pristojbe. Plaćanje je čin poštivanja ugovora i kupovanje robe a plaćanje nema veze sa rodoljubljem.
Hvala lijepa. Na redu je gospođa zastupnica Ruža Lelić. Izvolite!
Hvala, gospodine potpredsjedniče. Kolegice i kolege! Pa evo, ovaj prijedlog zakona o dopunama Zakona o Hrvatskoj radio-televiziji o kojem danas raspravljamo predlažu se izmjene gdje bi vlasnici tehnički ispravnih prijemnika znači ako ti prijamnici ne primaju signal ili ga primaju sa smetnjama ne bi bili dužni plaćati pristojbu ili pretplatu kako hoćemo. I još se predlaže da kvalitetu signala na zahtjev vlasnika prijemnika bez naknade a danas znamo da ništa baš nije bez naknade utvrđuje trgovačko društvo za emitiranje signala. Ja smatram da bi ovo zaista bilo u praksi teško provedivo, rekla bih nikako. To bi bio jedan ogromni posao. Danas ljudi bez opravdanja zovu i službu hitne medicinske pomoći a da ne bi se tužili na prijem signala i onda bi to, koji bi to posao bilo utvrditi da li je to posljedica atmosferskih prilika pa po nekoliko dana nemamo signala ili imamo smetnje, da li je to posljedica antenskog sustava naših loših kućnih instalacija ili pak lošeg signala od HTV-a. Vjerujem da je i predlagatelj želio potaknuti ovo pitanje jer doista postoji problem smetnji signala, prijema signala. To postoji i u našem području i sigurno da se to treba riješiti. Svakako da je ovdje više puta naglašavano da je to pitanje društva odašiljača i veza, ja bi rekla ipak da je to interes i Hrvatske radio-televizije i Hrvatskog radija. Mislim da bi im morao biti interes. Oni su javni mediji da budu dostupni na svim područjima Hrvatske. Ali mislim da je to interes i države jer Hrvatska radio-televizija i Hrvatski radio je javni medij od općeg interesa za društvo i za informiranje javnosti pa svakako treba biti zainteresirana za ravnomjernu distribuciju. A ovaj program koji bi gledali morao bi i trebao bi biti objektivan i nepristran. U svom izlaganju ipak ću se osvrnuti malo na ovaj, osobito na informativni program koji svakako zaslužuje i posebnu pozornost. U Dnevniku kao jednoj središnjoj emisiji, informativnoj emisiji ali i nagledanijoj ali i drugim informativnim emisijama mislim da bi doista vijesti morale biti raznovrsne, morale bi biti objektivne i trebale bi pružiti objektivnu informaciju oslobođenu od raznih političkih pritisaka i političke obojenosti. Mediji bi ipak trebali uvažavati pravo i na drugo mišljenje, da svako drugo mišljenje ne smatra se sloboda, ograničavanja slobode medija. Isto tako, morali bi znači i provjeravati svoje izvore. Zatim, informativni program trebao bi davati i više pozitivnih primjera. Potrebno nam je osobito više pozitivnih primjera iz gospodarskog života ako Dnevnik i druge informativne emisije treba izbjegavati senzacionalizam, nasilje i druge negativne pojave te više posvetiti se životnim potrebama građana. Ponekad se središnje emisije iz večeri u večer bave više senzacijama nevažne za društvo u cjelini i za njegovo informiranje. Previše je i crne kronike. Dok neke važne vijesti, dok neke nagrade naših ljudi manje ili više stidljivo se iznose ili to se spomene tek jedanput i to je sve. Pa tako imamo primjere da jedanput u zdravstvu vlada korupcija, pacijenti umiru, ako uzmemo objektivne pokazatelje onda vidimo da to nije tako. Drugi put su nam profesori svi nasilnici, treći puta evo sve oko nas je pedofilija na čeg se, na sami izraz se grozim. Svakako da tih slučajeva ima i da to treba energično kažnjavati i suzbijati, ali trebamo dobro promisliti da li je ovo pravi put na koji danas to radimo. Ne mogu prihvatiti da zbog potrebe da zadovolji tržište informacijama Hrvatska radiotelevizija treba se baviti senzacijama, jer ipak ne zaboravimo ona prima 780 milijuna od prihoda od samih pristojbi. I da zaključim, da bi nam više trebalo informativnih emisija u prikladno vrijeme, više emisija o gospodarstvu, pozitivnih primjera u gospodarstvu iz kojih ćemo se više naučiti, a koji će nas potaknuti na stvaralaštvo. Također bi rekla da su nam i filmovi puni nasilja, masovnih ubojica, psihopata i sve, devijantnog ponašanja što je poznato da u mnogim ljudima mogu potaknuti da se poistovjete sa glavnim junacima i čine slična djela. Ovdje bih se posebno osvrnula i na potrebu jačeg razvoja lokalne i regionalne mreže i radija i televizije. Te lokalne radijske i televizijske postaje su izuzetno važne za informiranje građana na njihovom području za pravilno informiranje, znači ondje gdje oni žive i rade. Mreža bi mogla reći da i zadovoljava, međutim oni su sve te mogla bi reći ili bar većina je u ozbiljnim financijskim poteškoćama. Ovdje smo više puta raspravljali da postoji fond za poticanje pluralizma i raznovrsnosti, da Hrvatska radiotelevizija treba izdvajati 3%, mislim da to zaista nije previše, mislim da je čak premalo od pristojbe, ali ne znam da li je još uvijek to zaživjelo. Koliko sam informirana to vrlo slabo funkcionira. I još bi jedanput ipak rekla, da Hrvatski radio i Hrvatska radiotelevizija kao javna nacionalna institucija u programu bi morale snažnije promicati duh tolerancije, činjenja dobra, promicanje općih ljudskih vrijednosti, stvaranje jednog stabilnog i pozitivnog ozračja, odnosno voditi računa o nacionalnim i javnim interesima, služiti informiranju, obrazovanju, prosvjećivanju, ali i pomoći duhovnoj obnovi stanovništva, a mislim da nam je u ovim poratnim godinama itekako … [[Ne razumije se.]] Oni to dijelom i čine, ali mislim da mogu učiniti još bitniji i pozitivniji pomak. No da se vratim na ovaj prijedlog zakona, o dopunama Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji. Ovakav prijedlog zakona ne mogu podržati jer mislim da zaista nije nam cilj da ljudi ne plaćaju pristojbu nego je cilj da gledaju Hrvatsku radioteleviziju i da im bude dostupna na svim područjima. Zato ja podržavam prijedlog iznijet u mišljenju Vlade, da se problem neravnomjernog prijema signala na području Hrvatske riješi suradnjom nadležnih osobito su to jel' društvo odašiljača i veza, ali i Hrvatska radiotelevizija koja sigurno mora biti kao javna televizija i nacionalna zainteresirana da se prati na cijelom području uz podršku i Hrvatske agencije za telekomunikaciju te da se znači poboljša prijem signala gdje za to postoji potreba. Zahvaljujem.
Hvala lijepo. Imamo ispravke netočnih navoda i repliku. Prvo gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Netočno je što je rekla kolegica da se stiče dojam, odnosno da se prikazuje, da televizija prikazuje stvari baš konkretno oko pedofilije te je sve oko nas pedofilija. Činjenica je samo da upravo zahvaljujući televiziji i drugim medijima stvari su se počele otkrivati i procesuirati, a mnogima to ne odgovara, odnosno ima toga i previše nego što bi neki htjeli to priznati i činjenica je to da tek tada se stvari u državni pokrenu jer inače ova država funkcionira kao stari fićo na guranje.
Hvala. Ispravak netočnog navoda gospodin Pero Kovačević.
Netočan je navod kolegice vezan za loše informiranje i Hrvatskog radija i Hrvatske televizije. Bitna je razlika između Hrvatskog radija i Hrvatske televizije. Hrvatski radio ima jednu znatno jaču razinu i slobode medija i objektivnog informiranja i poučnog i sveg ostalog za razliku od Hrvatske televizije kao što ima i HINA i Hrvatska televizija treba ići baš tim putem kojim ide Hrvatski radio i kojim ide HINA.
Hvala lijepa. Replika gospodin zastupnik Miroslav Korenika. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Gospođa Lelić je u svom izlaganju rekla da građani posebno oni koji prate lokalne, televizije lokalne medije imaju pravo na pravilno informiranje. Vjerojatno u kontekstu kada ste govorili da je na Hrvatskoj radioteleviziji, odnosno Hrvatskoj televiziji više, previše senzacionalizma, ja bih vas molio da objasnite što je to pravilno informiranje, jer bojim se da ovakvim nastupom, ovakvom svojom izjavom želite, moram reći da postoji samo jedno informiranje i to je ono kojeg vjerojatno nekakva većina ima, svaka ostala informacija bi trebala biti nešto sasvim drugo, posebno. Jer mislim da svaka normalna javna televizija i javni radio treba dati izvornu informaciju, a komentar može biti politički ili bilo kako obojen. Prema tome dajte molim vas evo zbog svih nas, zbog hrvatske javnosti koja ovo eventualno gleda, što je to pravilno informiranje. Moram priznati da taj termin je meni malo nejasan, a bojim se da je i dosta opasan.
Hvala. Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ruža Lelić.
Pa mislim ovdje se nešto pokušava reći nešto što ja uopće nisam rekla. Ja sam rekla da treba promicati više, promicati duh tolerancije i općeg dobra gospodarskog i tako pozitivnih primjera. Mi znamo da javni mediji itekako imaju utjecaj i na opći stav društva i općeg razvoja tolerancije i nisam, uopće nemam namjeru da propisujem što je to objektivno informiranje i to sve skupa. Ali da sigurno treba provjeravati izvore o kojima se govori i često puta olako, to mogu reći olako iznose takvi primjeri bez dovoljne provjere, bez dovoljne provjere izvora koji to govori, jer znamo da su ljudi danas spremni i ubiti pojedini tako da bi došli da bi povukli pozornost na sebe a ne da u nekim kontekstima ne bi mogli iznijeti nešto što možda objektivno i ne stoji. Mislim da imam pravo na svoje mišljenje i da ne bi se smjelo dovoditi u situaciju kao što čujemo evo sa vaše strane kako bilo, što se kaže o informiranju da to se smatra da se treba vladati Hrvatskom radiotelevizijom, to nitko nema namjeru ili da se to radi o nekim prijetnjama kao što smo čuli o gospodinu Staziću koji je već unaprijed najavljivao da se to radi o prijetnjama i da se pokušava vladati Hrvatskom radiotelevizijom ako se sprema izmjene Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji. Ja jedino ne prihvaćam takvo mišljenje koje je, naše mišljenje je jedino pravo mišljenje a drugi svi su kritika ili neobjektivni.
Hvala lijepa. Upravo je izišlo vrijeme za prijavu od 10 minuta u 11,43. Na redu je gospođa zastupnica Dorotea Pešić-Bukovac. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Evo već smo čuli danas da IDS će podržati ovaj Prijedlog zakona o dopunama Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji. Ja ne mislim niti uopće se dotaknuti teme o programu. Želim samo naglasiti da ja dolazim iz Primorsko-goranske županije i moram reagirati zbog ljudi koji žive u Gorskom Kotaru. Većina građana u Gorskom Kotaru ne vidi program Hrvatske radiotelevizije, a znamo da je isto tako Gorski Kotar obuhvaćen Zakonom o brdsko-planinskim i da je znači zaštićen i da mu je potrebna pomoć u njegovom razvoju. Sa druge strane ljudi u Gorskom Kotaru krenuli su i uz pomoć Zakona o brdsko-planinskom području, a i sa svojim snagama u razvoj gdje su se angažirali poduzetnici, odnosno počeli su se snažno baviti turizmom. Kako bi svojim gostima pružili što bolju i kvalitetniju uslugu u svaku su sobu postavljeni TV prijemnici. Na tim TV prijemnicima vidi se samo strane programe. Osim što se ne vidi program Hrvatske televizije ovdje postoji još jedan problem, a to je problem pretplate u sobama, odnosno pristojbe kako smo to nazvali po novome, u sobama koje se iznajmljuju bilo kod građana u domaćinstvima, bilo u hotelima ili pansionima ili apartmanima. Naime, bile te sobe pune ili prazne, da li se vidi program ili ne vidi tokom cijele godine mora se plaćati pristojba. Po meni bi bilo logično da se pristojba plaća samo onda kada u toj sobi nekoga ima. Svagdje u svijetu plaća se ono što se dobije ili kao roba ili kao usluga. Međutim, u Republici Hrvatskoj ništa nije neuobičajeno da se mora plaćati nešto što niste dobili, što smo imali i primjer kod telefoniranja. Pristojba koja se naplaćuje samim posjedovanjem tv prijemnika, a da se pristojba znači ne plaća na program, po toj logici HRT uopće ne mora proizvoditi program, jer će građani imati televizore radi nekih drugih televizijskih postaja primjerice tv Nove, RTL-a ili nekih lokalnih, a da će svejedno HRT može po toj logici ubirati pristojbu. Mislim da je zaista došlo vrijeme da se to područje uredi. Hvala.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Juraj Bitunjac. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, kolegice i kolege. Prijedlog zakona o dopunama Zakona o hrvatskoj radioteleviziji predložen od strane Kluba HNS-a, PGS-a kojim se oslobađaju plaćanja pristojbe vlasnici tv prijemnika koji nemaju tv signala ne mogu prihvatiti iz prostog razloga što prijedlog koji je pred nama ne ide u srž problema, ne ide u meritum stvari i smatram da ga treba već u prvom čitanju odbaciti. Naime, oslobađanje pristojbe samo bi po mojoj procjeni, samo bi zamrzlo postojeće stanje i de facto bi sankcionirali situaciju kada je riječ o informacijskoj izoliranosti određenih područja, ne samo Međimurja o kojem je govorio gospodin Lesar, nego Dalmatinske zagore, pa vidimo ovdje Gorskog kotara itd. Smatram da bi to bilo kontra produktivno, a meni je drago što na neki način možemo o ovome razgovarati, jer i područje iz kojega ja dolazim, ne mislim na grad Sinj, nego šire područje Dalmatinske zagore također ima problema, možda manje sa HTV-om ali daleko, daleko više sa komercijalnim kućama koje pretendiraju biti nacionalne. Mislim na RTL, TV Novu i smatram osim HTV-a i druge velike tv kuće trebaju biti dostupne svim građanima Hrvatske poglavito da to treba definirati koncesijskim ugovorima između tih kuća i ministarstva odnosno nadležnih državnih institucija. Mislim da samom problemu trebamo pristupiti sustavno i poći od činjeničnog stanja. S jedne strane imamo javne usluge o informacijama putem HRT-a i hvala Bogu da je obveza države, obveza je Vlade, obveza je nas u Saboru da svi naši građani u tom dijelu javnih usluga budu kvalitetno, da one budu kvalitetne i da imaju, da budu dostupne ako je riječ o cijeni da po istim cijenama ona bude dostupna svakom pojedincu, svakom građaninu Republike Hrvatske. S druge strane, moramo poći od činjenice da se dio informacijskoga prostora kada je riječ o medijima u ovom segmentu, HTV-u, drugim tv kućama, Hrvatskom radiju ali i drugim radio postajama, da tu dolazi do stanovite konkurencije i da moramo poći od činjenice da možda postoji pod navodnike opasnost, pod navodnike opasnost, da će neke značajne događaje dobiti upravo komercijalne televizije prenositi uzmimo evo slijedeće godine svjetsko prvenstvo u nogometu u Njemačkoj. Hrvatska reprezentacija ima velike šanse se plasirati i ja vam mogu reći da neće biti svejedno ljudima odakle ja dolazim koja će tv kuća dobiti pravo prijenosa iz Njemačke kada je riječ o nogometnom prvenstvu. To više nisu banalne stvari. Ja smatram ako cijelo jedno naselje, ako dio grada Omiša, ako naselje Ruda koje broji 1000 ljudi ne može gledati, pratiti reprezentaciju, nogometnu reprezentaciju Hrvatske, da to postoje već po mom, po mojoj nekoj prosudbi i stanoviti politički problem. De facto ćemo doći u situaciju da će ljudi iz jednog dijela grada ići u drugi dio grad, iz jednog sela tražiti svoje prijatelje i poznanike da bi mogli pratiti tako jedan važan događaj. Ipak moramo shvatiti da sport danas igra bitnu ulogu kad je riječ o njegovoj atrakciji i posebnosti i urbanim sredinama, ali ne samo urbanim sredinama, nego i u područjima koja su do sada na neki način bila na periferiji zbivanja. Prema tome, putem koncesija i ugovora o koncesiji trebaju se kvalitetno riješiti ne samo pitanje između HTV-a i tv odašiljača ili kako se već zovu, nego treba riješiti na kvalitetan način i odnose između komercijalnih tv kuća i onih koji daju koncesije, a to je država. S druge strane, mi često puta govorimo o ravnomjernom razvoju Republike Hrvatske. Mislim da je to politika i ove Vlade i da trebamo svi na tome raditi, ali kad govorimo o ravnomjernom razvoju onda više nisu problemi cesta, voda, struja, nego upravo i ovi segmenti i smatram da hrvatski građani, hrvatski čovjek svaki dan ima nove potrebe i da je to rezultat jednog općeg razvoja. Prema tome, segment o kojem danas pričamo i ovo što je predloženo od strane Kluba HNS-a, PGS-a samo jedan privid, a to bi upravo bilo kontra produktivno za riješiti problem koji je pred nama. U tom smislu smatram da nadležno ministarstvo i Vlada, a i mi ovdje u Saboru trebamo raditi na dostupnosti informacija svim građanima, informacija o svoj raznolikosti. Hvala Bogu da tu postoji i određena konkurencija i ta konkurencija treba biti dostupna i onom čovjeku tamo negdje u nekom naselju u Međimurju ili Primorskom Dolcu ili ne znam ni ja gdje drugo, a kao što je to dostupno u Splitu ili Zagrebu ili mom Sinju. Upravo u tom smislu i u tom pravcu smatram da i siguran sam da će ministarstvo, ja sam postavio zadnji put i pitanje ministru Kalmeti da će ministarstvo reagirati nakon ove rasprave i smatram da bi u dogledno vrijeme pokrivenost prostora kada je riječ o tv kućama da će biti na odgovarajući način zadovoljene potrebe svih ljudi bez obzira da li oni živjeli u velikim gradovima ponavljam ili u selima. Evo gospodine potpredsjedniče to je bio moj mali doprinos i zbog sveg ovog što sam rekao ni u kom slučaju smatram ne bi bilo dobro da predmetni prijedlog ide u drugo čitanje, ali je on na neki način dobra prilika kao dobra provokacija da o ovom problemu progovorimo. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Na redu je gospodin zastupnik Nikola Vuljanić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Na diskusiju me je potakao ne sam tekst zakona, čini mi se da se taj problem ne može riješiti na drugačiji način, nego na ovaj koji je predložen, da oni koji su odgovorni koji za to dobivaju novac riješe problem građana. Potaklo me mišljenje Vlade i jedna rečenica kolege Lesara koji je rekao da ovo nije političko pitanje. Ma jest, jest to političko pitanje, jer Vlada svojim mišljenjem savršeno jasno govori koja je uloga građana tu. Uloga građana je da plate i onda da plate i još jednom da plate. A što će poslije toga biti to zapravo i nema puno veze. Toj situaciji pripomoglo je i korištenje eufemizama čemu smo mi vrlo skloni i što stalno radimo tj. ne zovemo stvari njihovim pravim imenima. Ako je pretplata pretplata znači da se unaprijed plaća nekakva usluga koja će se dobiti, koja će se dobiti kažem. U tom slučaju uslugu treba isporučiti. Onaj tko uslugu ne konzumira taj za tu uslugu ne treba ništa platiti, točka. Ako se radi o porezu na činjenicu da čovjek ima televizor, da je kupio televizor kao što plaćamo porez na to što kupimo auto, porez na to što imamo vikendicu, porez na razno, razno razne druge stvari. Onda ga nazovimo tako. Onda je to porez. Nikakva pristojba što se ne zna točno što točno znači pa jedna vlast, jedna vlada riječ pristojba tumači kao sinonim za pretplata. Druga riječ pristojba tumači kao sinonim za nekakav porez. Ako se dakle radi o porezu, nazovimo ga tako, ovlastimo zakonom Hrvatsku radio-televiziju da se i zakonski ponaša kao poreznik, da dođe u kuću, uzme auto, da stavi zabranu na plaću, da stavi zabranu na, na penziju. Dakle da napravi sve ono što poreznik može napraviti. Jer kupovinom televizora mi ipak nismo potpisali nikakav ugovor o obveznim odnosima sa, sa Hrvatskom radio-televizijom. No ako zakonom to tretiramo kao porez onda se stvar može ovako protumačiti. Ovo što se sad događa i u kojoj su poziciji hrvatski građani koji ne mogu pratiti televizijski, televizijski program zapravo je puno gore od pretplate na telefoniranje koja je funkcionirala puno gore od bilo čega drugoga jer oni nikakvu uslugu ni na koji način od te kuće kojoj plaćaju pretplatu, pristojbu kako je hoćete nazvati ne dobivaju. Na način kako je to predloženo ovim Zakonom s jedne strane moglo bi se osigurati da se ne nanosi šteta ljudima koji ni luka jeli ni luka mirisali, koji sa programom Hrvatske radio-televizije nemaju ništa jer ga ne mogu gledati, a s druge strane valjda bi se potaklo i Hrvatsku radio-televiziju i odašiljače i veze na načine koji su ovdje napisani da ljudima isporuče tu uslugu, pa da ju onda i naplate kad ju isporuče. Zbog svega toga mislim da bi bilo u najmanju ruku pošteno prihvatiti da ovaj Prijedlog zakona ide u drugo čitanje pa ako treba promijeniti neke detalje promijeniti ih, ali u svakom slučaju bi još poštenije bilo da se Vlada jednom i jednoznačno izjasni ne prema Hrvatskoj radioteleviziji da li ju želi držati pod kontrolom ili ne nego prema građanima. I da građani znaju jasno i glasno što to plaćaju? Plaćaju li uslugu ili plaćaju li porez na televizor koji su kupili? Hvala.
Hvala lijepa. Gopspodin zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Ja sam se javio relativno kasno za ovu raspravu upravo potaknut tom raspravom i njenim tijekom. Naime ne bježim od toga da su vrlo važne teme koje su spomenute u ovoj raspravi zaista važne ali ovdje govoriti o, ja ću samo navesti ono što sam zapisao korupciji u zdravstvu, o informacijama i lokalnim TV postajama, o programskom sadržaju HRT-a, o pedofiliji, o visini plaća na Hrvatskoj radio-televiziji, o bivšim direktorima, njihovoj stranačkoj pripadnosti. To je uistinu kolegice i kolege besmisleno. Ovdje raspravljamo o jednom sasvim drugom problemu. Naime ono što bih želio prije svega reći da je žalosno da parlament jedne države koja ima Zakon o zaštiti potrošača uopće raspravlja o ovoj materiji. Mi smo dapače kolegice i kolege dobro se sjećate nedavno taj Zakon uskladili i sa europskom pravnom stečevinom. Pa smo zatim donjeli Zakon o obveznim odnosima. I tamo postoji jedno debelo poglavlje o zaštiti potrošača. O tome se radi i samo o tome se radi. I samo je to bila intencija HNS-a. Ništa drugo. Nažalost ono što me posebno razočarava je stav Vlade u odnosu na ovaj problem. Nije bitan naš zakon. Bitan je problem. Vlada ne prihvača zakon, a ne nudi rješenje. Nikakvo rješenje ne nudi. Nikakav prijedlog rješenja. Ono što bih želio dodati na ono što je gospodin Lesar rekao nabrajajući područja Republike Hrvatske koja nisu pokrivena dobrim signalom propustio je uistinu reći i jedan značajan dio Primorsko-Goranske županije prije svega Gorski Kotar. Ponesite vaš ispravan televizor, dođite u Gorski Kotar i pratite ili pokušajte pratiti program televizije i radija na nekim područjima. Dakle stao bih u zaštitu upravo građana tog područja i mislim da bi itekako bilo značajno da se nešto brzo i efikasno učini u zaštiti njih kao potrošača. Ono s čime se ne bih složio sa gospodinom Lesarom, ja sam mu odmah prigovorio kad je došao u klupu, jeste naveo je argument da preko 10 tisuća ljudi najmanje živi na tim područjima sa slabim ili nikakvim signalom. Domaćinstava, sad me korigira. To nije ključno. Da je kolega Lesar samo jedan jedini građanin u Republici Hrvatskoj u lošijem položaju od ostalih ovaj bi Parlament morao stati u njegovu zaštitu. Dakle jedan čovjek, a ne 10 tisuća obitelji ili 15 tisuća obitelji. Dakle time se uistinu ne slažem i molim kolegice i kolege stavimo glave skupa. Ovdje postoji jedan evidentan problem. Nemojmo se nadmudrivati. Da li je to pristojba, da li je to porez, da li je to članarina, da li je to pretplata? Sve svejedno je. Naš građanin na nekim područjima ne može dobiti protuuslugu ili nazovimo to kako hoćemo za ono što plaća. Ne dobiva, ne dobiva ništa. Moramo nešto napraviti. Dajmo učinimo taj minimalni napor da zaštitimo svakog pojedinog građana kad se nađe u sličnoj situaciji. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Frano Piplović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege! U ovoj godini ovo je čini mi se četvrti ili peti put da raspravljamo o Hrvatskoj radio-televiziji kao da je to najbitnija tema u, pa imali smo čini mi se izvješća razno-razna i bilo je protezanja. Uglavnom ovo je znači četvrti ili peti put da se raspravlja o Hrvatskoj radio-televiziji. Kao da nemamo značajnijih i bitnijih stvari u društvu. Ja ću iznjeti svoja viđenja, svoja gledanja na, budući da sam kruh, dosadašnji kruh jeo zahvaljujući radu u medijima i znam kako to izgleda. Ovakav način raspravljanja i ovakav način nuđenja rješenja ovoga problema koji je zapravo problem ne od jučer, on je odavno problem čini mi se da se može svrstati u jednu vrstu zamke u koju svi skupa upadamo vršeći jednu vrst pritiska na Hrvatsku radio-televiziju. Mene ovo neodoljivo podsjeća na jednu povijesnu činjenicu. Naime zna se dobro kako je Bosna pala. Šaptom je pala. Osmanlije su se zaletile malo u Bosnu, iscrpile bi je i tako je bilo po više puta na kraju krajeva je pala u ruke osmanlijama. Bojim se da ovakvim raspravljanjem o Hrvatskoj radio-televiziji i mi ne učinimo to da jednog dana Hrvatska radio-televizija padne nekome u ruke, a to nije, nije cilj. Cilj je da ona bude javna televizija. Cilj je da ona bude profesionalna televizija, da bude servis svih svojih građana. Isto tako i sada i ranije se ovdje operira sa pojmom pretplate i nejasnoćama oko te pretplate. Šta je ta pretplata, da li je ta pretplata pristojba, dajmo se dogovoriti. Je li to pristojba? Ako nije pristojba onda je vjerojatno cijene neke usluge. Ajmo se dogovoriti da je to cijena usluge pa se zna na koji način će se onda i to tumačiti. Ali ako je to milodar za kvalitetan ili manje kvalitetan program Hrvatske radiotelevizije, moj osobni doprinos, ajmo utvrditi da je to milodar. Znači, jedanput razjasnimo što je to jer ako to nismo definirali opet ostavljamo prostor da vršimo pritisak na Hrvatsku radioteleviziju. Odašiljači i veze su naše poduzeće, vlasnik je država, toga poduzeća. Ako problem postoji, a on evidentno postoji može se riješiti putem toga našeg poduzeća i reći, gospodo zašto taj problem ne rješavate. Hrvatska radiotelevizija bi trebala također imati interes da gospodin ravnatelj Mirko Galić i TV Nova i RTL bi također trebali biti zainteresirani i oni bi trebali vršiti jednu vrst pritiska na Odašiljače i veze da se ovaj problem riješi. Ukoliko ga ne riješe, ove televizijske kuće nemaju kvalitetan signal. Njihove poruke ne dolaze do krajnjeg potrošača. Prema tome, to je njihov primarni interes, ali je i naš interes da mi nemamo taj problem permanentno ovako otvoren, da se oko njega, oko tog problema sporimo. U konačnici, ukoliko bi prihvatili ovakvo rješenje koje nude kolege iz HNS-PGS-a, mi bi na ovim rješenjem ponovno uveli još jednu neravnopravnost, a i ovo bi zapravo bio uvod u raspad sustava HRT-a. Mislim da zaključak koji su kolege dali, on bi se u svakom slučaju mogao podržati ali bojim se, budući da nemamo kvalitetne podloge, koliko je to domaćinstava koji nemaju ... [[Govornik se ne razumije.]] pokriven signal, koliki su to troškovi, ne bi se veza u roku 6 mjeseci, ali bi im dao jedan razuman rok da se taj problem riješi i recimo u dogovoru ne samo da Vlada, odnosno ministarstvo nego da i svi korisnici koji koriste usluge Odašiljača i veza da se taj problem na takav način riješi. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Valter Poropat. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, uvaženi kolegice i kolege zastupnici. Ja smatram da je predlagač Zakona točno locirao ovaj problem i osobno smatram, s obzirom da su sva područja Republike Hrvatske, jednako vrijedna, tako su i svi gledatelji na području Republike Hrvatske u istom tom položaju. Naravno da je u tom položaju smisao prijema signala Hrvatske radiotelevizije isti. Nije bitno da li su to pogranična područja ili su to područja reljefno u lošijem položaju. Da li je pretplata ili pristojba, kolegice i kolege, za gledatelja koji ne prima kvalitetan program to je ista stvar. Ako mi sa boljim prijemom kvalitete programa plaćamo jednu pristojbu, onaj koji nema kvalitetan program plaća istu tu pristojbu, naravno da je taj gledatelj zakinut. Naravno da ovdje treba razlikovati dvije stvari, a to su zemaljski i satelitski prijem programa. Vladi Republike Hrvatske i naravno državi je to politički problem samim time što je naravno bitno da je zemaljskim programom pokriveno cijelo područje Republike Hrvatske. Digitalni prijem programa preko satelita je sasvim nešto drugo. Dakle, znamo da se satelitski program kodira, da treba imati posebnu karticu ako želimo gledati određene programe, a da zemaljski program kao takav može biti analogni i digitalni. On se posebno ne plaća i ne kodira. Dakle, to su dvije različite stvari o kojima moramo raspraviti danas. Vratimo se problemu. U ovom slučaju, predlagač, gospodin Lesar u svom zaključku kojeg napominje, on je vrlo jasan. I mislim da je ovo interes svima nama. Osobno mislim da je državni interes da cijelo područje Republike Hrvatske bude pokriveno signalom zemaljske Hrvatske radiotelevizije, bilo digitalno ili analogno i da se iznađu sredstva da se isto realizira. S obzirom da mi u Hrvatskoj imamo trgovačko društvo Odašiljači i veze koji su registrirani i jedini registrirani da se takvim poslom bave, smatram da je jedino važno i ono što je možda vrlo bitno, da se podrži upravo u tom smislu da ne bude zakinutih gledatelja na cijelom području Republike Hrvatske. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. I u ime Kluba, 5 minuta zaključno gospodin Tonči Tadić, Klub HSP-a.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, dame i gospodo zastupnici. Pred nama je jedna zanimljiva inicijativa Kluba zastupnika HNS-a i PGS-a. No da bismo o njoj mogli raspravljati potrebno je uočiti određeni slijed događaja koji je doveo do ovoga. Izmjenama Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji, Odašiljači i veze izdvojeni su iz sustava Hrvatske radiotelevizije. Mi smo vjerojatno jedina zemlja u svijetu kod koje nacionalna javna televizijska kuća ima izdvojene Odašiljače i veze iz sustava svoje televizije, te im plaća naknadu emitiranja povećanu za PDV. Ali u svakom slučaju Odašiljači i veze su zasebno tijelo i nemaju veze sa HRT-om. Nažalost, Zakonom o televiziji je tako riješeno. Mi smo se u HSP-u tome protivili, ali Zakon je donesen takav kao što jest. Drugi problem je u tome što je po našem sudu sustav Odašiljača i veza trebao biti javna ustanova. Dakle, nešto što ne može biti privatizirano nego ostaje u vlasništvu Republike Hrvatske i Vlada sa njime upravlja. Uvijek. Nema privatizacije. Ta ustanova bi mogla i morala slijediti naputke i zahtjeve hrvatske Vlade neovisno o troškovima. Međutim, Odašiljači i veze pretvoreni su u poduzeće, dakle, u trgovačko društvo i oni se ponašaju dohodovno. S druge strane, tražili smo da Hrvatska radiotelevizija ne bude ustanova kao što je učinjeno ovim Zakonom zato jer ako je Hrvatska radiotelevizija ustanova onda su njezini zaposlenici zapravo državni namještenici i odgovaraju izvršnoj vlasti. Ako je Hrvatska radiotelevizija poduzeće onda odgovaraju samo svom direktoru i on se osigurava njezina neovisnost od dnevne politike. Međutim, učinila je posve suprotno od tih naših zahtjeva. Imate, dakle, Hrvatsku radioteleviziju koja je zapravo ustanova gdje su njezini službenici kao dio državne ustanove zapravo subordinirani izvršnoj vlasti. Nažalost, to je tako jer su oni državna ustanova. A s druge strane imate Odašiljače i veze koji nisu ustanova nego su javno poduzeće, odnosno trgovačko društvo u vlasništvu Hrvatske koji se ponašaju dohodovno. I njihov dohodak, dakle, njih prihod kaže da ovo nije isplativo. Dakle, to je prva dimenzija problema. A druga dimenzija problema je u tome što je to posve neovisna firma o HRT-u. E sad, stvar je u tome što se ovaj cijeli sustav prihoda od Odašiljača i veza temelji na transferima koje HRT upućuje njima i iz TV pretplate. S time da TV pretplata na naše inzistiranje još prije tri godine a to je nakon toga, nakon našeg prijedloga zakona ušlo i u konačnu varijantu zakona. TV pretplata se u Hrvatskoj računa kao pristojba na isti način na koji se u Velikoj Britaniji pretplata tretira u njihovom državnom ugovoru i državnoj povelji BBC-a kao pristojba, dakle kao porez na televizijski prijemnik, namjenski porez koji ide isključivo za financiranje javne televizije i tako je treba i ubuduće tretirati. Dakle, pitanje je može li se jedna pristojba preusmjeravati iz kuće koje je namijenjena u drugu kuću, dakle u drugu firmu da bi ta druga firma koja posluje dohodovno mogla sa njom raspolagati na onaj način na koji se to misli. To nije dobro riješeno ni u Zakonu o HRT-u ni u ovom prijedlogu zakona. Međutim, mi pozdravljamo intenciju predlagača, pozdravljamo namjeru predlagača da se to pitanje riješi. Hoće li to biti riješeno digitalnim signalom ne znam ali je činjenica da ni u jednoj koncesiji koja je izdana za obavljanje radio-televizijske usluge nije predviđena obveza koncesionara da danas sutra uvede digitalnu televiziju. Zato mi teško možemo podržati ovaj zakon a zaključak bismo podržali kad bi rok bio nešto duži. Hvala.
Hvala lijepa. I još u ime Kluba IDS-a pet minuta gospodin zastupnik Valter Poropat. Izvolite!
Poštovani gospodine potpredsjedniče, uvažene kolegice i kolege zastupnici! Naime, javio sam se ovih pet minuta još u ime kluba možda da pojasnim upravo ono što sam rekao u svom osobnom izlaganju. Ponovit ću još jednom da je predlagač zakona točno locirao problem i mislim da ono što sam i rekao da su sva područja Republike Hrvatske isto vrijedna i da su svi gledatelji na području Republike Hrvatske isto tako isto vrijedni. I samim time signal Hrvatske radio-televizije i to zemaljski signal mora biti takav da prijem bude kvalitetan u praktički svim djelovima Lijepe naše. Jednako vrijedna je i činjenica da u smislu položaja, da li je to pogranični položaj, da li je to reljefno u lošem položaju mogu reći primjer iz kraja odakle dolazim iz Labina u turističkom naselju Rabac s obzirom da se nalazi u uvali bilo je godinama veliki problem da se signal kao takav dođe takve kvalitete da jednostavno gledatelj bude zadovoljan sa kvalitetom prijema tog signala, bio on digitalni ili analogni. Dakle, u svakom slučaju da li pristojba ili pretplata za gledatelja koji prima kvalitetan program to je praktički ista stvar, ali za onoga tko taj program ne prima kao kvalitetan signal naravno da o tome treba voditi računa. I mislim da smo tu na tragu i da ćemo se svi složiti da je to jednostavno tako. Naravno, ovdje kažem treba razlikovati zemaljski prijem signala koji ide preko odašiljača a on može biti analogni i digitalni i satelitski prijem programa koji ide preko satelita i taj satelitski prijem programa kao što znate može se gledati ne samo na teritoriju Republike Hrvatske nego na teritoriji praktički zone koju taj satelit pokriva. Da li je to europska zona, da li je to uži dio Europe, dakle srednja Europa ili kako već. Satelitski program je prijem digitalnog signala preko satelita sa mogućnošću kodiranja i u tome su naši ljudi koji plaćaju dakle pretplatu odnosno pristojbu na onim područjima gdje nema kvalitetan zemaljski program zakinut jer znamo da se preko satelitskog programa određeni programi, da li su to filmovi, nogometne utakmice, sport ili bilo što može se kodirati i samim time je onda taj gledatelj koji plaća pretplatu zakinut u odnosu na onoga koji prima kvalitetan zemaljski program. Dakle, kolegice i kolege, vratimo se problemu i samom prijedlogu ovog zaključka kojeg je kolega Lesar ažurirao na način i dao onako kako ga je dao. Osobno mislim da je to i politički, naravno državni interes, da cijelo područje Republike Hrvatske bude pokriveno signalom, kvalitetnijim signalom zemaljske Hrvatske radio-televizije i da se iznađu sredstva da se isto realizira. Trgovačko društvo Odašiljači i veze u vlasništvu Republike Hrvatske koje je jedino registrirano za obavljati takve poslove ja vjerujem da će taj posao učiniti jer ga znaju učiniti ali se moraju naći sredstva da se pokriju sva područja Republike Hrvatske i da svi gledatelji na području Republike Hrvatske imaju isti kvalitetan zemaljski prijem Hrvatske radio-televizije. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. U ime predlagatelja zaključno gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite!
Poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege! Prvo želim zahvaliti onima koji su podržali bilo prijedlog zakona ili samo prijedlog zaključaka iako ih nije bilo puno. Kada sam predao ovaj prijedlog zakona u ime našega kluba i dopunio ga zaključcima upozorili su me da ću se zbog ovog prijedloga nekima ili mnogima i zamjerati i zamjeriti, to ću ubrzo vidjeti, a da problem neće biti riješen. Dakle, da se bavim poslom, prijedlogom kojemu se nitko neće radovati. Moram vam priznati da sam jutros očekivao nakon što sam predao prijedlog zaključaka još prije dva dana da će predstavnik Vlade reći prijedlog zakona ne prihvaćamo kao što smo to u mišljenju istakli ali prihvaćamo prijedlog zaključka. I da je Vlada prihvatila, da se očitovala o zaključku ja bi prijedlog zakona povukao iz procedure i rasprava bi trajala tri minute. Vlada se o prijedlogu zaključka nije očitovala i ne znam što o tome misli, ali ako se vratite na mišljenje o prijedlogu zakona vidljivo je da Vlada smatra da taj problem ne trebaju rješavati Odašiljači i veze sami nego i Hrvatska radio-televizija. Ja se upravo toga bojim da će Vlada prisiliti Hrvatsku radio-televiziju da svojim novcem rješava problem emitiranja signala a da će Odašiljači i veze ostvarivati dalje ekstra profit a HRT novac dobiva od pristojbe. Dakle, sredstvima građana će trgovačko društvo koje posluje dohodovno pojačati se u tehnološkom smislu i naplaćivati uslugu i onima koji nisu Hrvatska radio-televizija i ostvarivati ekstra profit novcem poreznih obveznika odnosno koji plaćaju pristojbu. Ne mogu povući ni prijedlog zakona ni zaključke. Inzistiram da će se o njima glasati i siguran sam da ništa od toga neće biti prihvaćeno. Ja bi bio najsretniji čovjek da odbacite sve naše prijedloge ali da recimo za šest mjeseci ne moramo više uopće raspravljati o tome da li imamo ili nemamo signal bilo gdje. Odbit ćete sve, riješit problem nećete, građani će i dalje morati plaćati pristojbu i dalje neće gledati program Hrvatske televizije ni slušati program Hrvatskog radija. Međutim, moram i to reći da onim kolegama koji se žele baviti uređivanjem programa Hrvatske radio-televizije. Preporučam da se javljaju na natječaje ili da su se mogli kandidirati za programsko vijeće. Natječaj je bio nedavno otvoren. Ovo nije rasprava o Hrvatskoj radio-televiziji nego obavezama građana da nešto plaćaju i ništa drugo. U ovoj državi svi ste govorili, većina pardon i Vlada piše:»Ništa nije moguće riješiti što bi trebalo ići u korist građana». Da je jedan jedini, a ne 10 ili 100 tisuća. Ništa ne možemo, ne možemo mjeriti signal, ne možemo postavljati repetitore, ne možemo svaku grabu kao što posprdno ovom i odgovaraju pokrit da imamo signalom. Ne možemo napraviti kontrolu. Ništa ne možemo. Jedino što možemo je prisilna naplata TV pristojbe onima koji odbiju plaćati. To možemo. To jedino možemo. Predložio sam dakle da građani koji nešto nemaju ne moraju platiti i to je krivi put. Moguće je krivi put. Koji je pravi put? Koji je pravi put? Ja sam dao u krivi put. Očekivao sam da će Vlada ponuditi pravi put. Očekivao sam da će me netko drugi naučiti koji je to pravi put da problem kojega imamo riješimo? Potvrdili ste da problem imamo. Moj put je krivi. Naš put je krivi. Gdje je pravi put? Što, opet smo na raskršću nekakvom? Nema prometnih znakova da nađemo pravi put? Ili je pravi put da ostanemo kod obaveza građana? Očekivao sam da će danas biti glasniji oni koji su u izbornoj kampanji umirovljenicima obećavali ukidanje TV pristojbe, da je neće morati platiti. Oni su danas odšutili cijelu raspravu i uopće ih nije bilo. Što su, sad s njima? To je isto bilo legitimno obećanje? Građane kolegice i kolege nije briga za naše finese. Za naše nadmudrivanje i tumačenje zakona. Za naše nadmudrivanje nadležnosti u rješavanju problema i putevima kojima se bavimo i da li je usluga ili je pretplata? Da li je ili nije PDV? I da li to ugrožava, mislim, molim vas. Ugrozit ćemo Hrvatsku radio-televiziju sa 7 i pol milijuna kuna koje zapravo bi samo ona trebala si nadoknaditi od Odašiljača i veza. Građane je samo briga u tome da smo ih Zakonom natjerali na obavezu 63 kune svaki mjesec, a da za to nismo im dali ništa. Da smo efikasni u prisilnoj naplati, ali da ne znamo naći put kako im dati signal i program Hrvatske radio-televizije? Ni mi ovdje u Saboru ni Vlada ni Hrvatska radio-televizija ni Odašiljači i veze. Nitko taj problem nije riješio. Samo to oni znaju i ništa drugo. U čemu je dakle problem? Zato što je na ukazanje problema došlo iz Međimurja? Zato što ja iz Međimurja i kolega Pavlic stalno o tome govorimo? Zato što su se međimurski mediji dva mjeseca time bave, istražuju i dokazuju što se zapravo dešava? To je jedini razlog zašto se ovo ne može prihvatiti? Čuli smo Gorski kotar, Dalmatinska Zagora, također isti problem. Ali čim se nešto predloži i kao argument spomene Međimurje to je nacionalno sumnjivo. Kolega Markovinović osporava moje pravo i pita me da li imam njihovu punomoć? Nema ga sad ovdje. Da, imam. Imam i ja problem nisam izmislio. Ja za njega nisam ni znao dok me ljudi nisu zvali. Dok nisam obišao ta područja. Ali ne vjerujem da je on dobio nečiju punomoć da o ovoj ozbiljnoj temi koja se tiče velikog broja ljudi razgovara na ovakav način kao što je on danas o tome govorio. Upozoravam vas pročitajte mišljenje Vlade i naš Prijedlog zaključka. Neće se usvojiti ni zakon ni zaključci. Neće biti riješen problem, ali ja vam obećavam da ću vas za 6 mjeseci podsjetiti. Da ste rekli da želite riješiti problem ali ne na ovakav način. I za 6 mjeseci a sada pozivam sve građane Hrvatske koji nemaju signal Hrvatske radio-televizije nek se mi obrate pismom da bih napravio njihov registar, da popišemo te ljude. Da damo tu evidenciju, nitko drugi ih ne da. I onda ću vas podsjetiti da ste rekli da je ovaj put krivi, da priznajete da problem postoji i da će on biti riješen, a neće biti riješen. Ja bih volio da o ovoj temi više nikad u Saboru ne trebamo raspravljati. Ja bih volio da nitko ne izgubi jedne kune zbog toga i da više ne moramo se nadmudrivati. I bio bih ponosan kad bih došao u bilo koje područje gornjeg dijela Međimurja, Hrvatskog Zagorja, Gorskog Kotara, Dalmatinske Zagore gdje se mogu gledati programi svih hrvatskih televizija i slušati programi svih nacionalnih programi hrvatskog radia. Samo jednu stvar trebamo napraviti. Vlada koja upravlja odašiljačima i vezama dati im nalog da to izvole riješiti. Umjesto da kupuju i ulažu u nekretnine i poslovne prostore po gradu Zagrebu na ekstra luksuznim lokacijama. Umjesto da kupuju ergele voznog parka neka te kune ulaže, ulože u repetitore, kable i digitalne prijemnike svi ćemo biti zadovoljni. Samo o tome se radi. Ništa drugo. Da su samo 10% novca uloženog u prostore i vozni park u Zagrebu uložili u ovu tehnologiju mogli su riješiti za 2 mjeseca problem. Hvala lijepa.
Hvala lijepo. Imamo jedan ispravak, gospodin Jure Bitunjac. Izvolite.
Hvala gospodine dopredsjedniče. Netočan je navod gospodina kolege Lesara kad je konstatirao efikasni smo u naplati nečega što ne dajemo, što ne pružamo aludirajući na taj način na hrvatsku Vladu kad je riječ o TV pretplati. To naprosto nije točno. TV pretplatu zna se tko naplaćuje, a ja bi vas, a ja bi vas nešto drugo zapitao. Ja bi vas nešto drugo zapitao. Kad ste vi to u prošlom sazivu kad je situacija bila daleko gora, daleko gora reagirali po pitanju? Nikada, nikada. Nikada. ... [[Upadica se ne razumije.]] Bili ste u Saboru. Bili ste u Saboru.
Nije bilo nikakvog ispravka nego je bilo postavljanje pitanja. Zaključujem raspravu. Odlučivat će se kasnije.
Prijedlog zakona o dopunama Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji. Rasprava je zaključena. Sukladno prijedlogu Odbora za informiranje, informatizaciju i medije kao matičnog radnog tijela dajem na glasovanje sljedeći zaključak. Ne prihvaća se Prijedlog zakona o dopunama Zakona o Hrvatskoj radioteleviziji koji je predložio Klub zastupnika HNS-PGS-a zbog razloga navedenih u mišljenju Vlade i izvješću radnih tijela. Molim uključimo se. Možemo glasovati. Rezultat? Utvrđujem da je zaključak prihvaćen sa 90 glasova za, 7 suzdržanih i 12 protiv. Imamo još jedan zaključak Kluba zastupnika HNS-PGS-a koji glasi: obvezuje se Vlada Republike Hrvatske da korištenjem upravljačkih prava u trgovačkom društvu Odašiljači i veze d.o.o. u roku od 6 mjeseci osigura pokrivenost cjelokupnog prostora Republike Hrvatske signalom za kvalitetan prijem programa Hrvatske radiotelevizije koji je predložio Klub zastupnika HNS-PGS-a zbog razloga navedenih u mišljenju Vlade i izvješću radnih tijela. Koje je stajalište Vlade prema tom Prijedlogu zaključka? Molim uključimo se. Molim glasovati? Uključimo se prvo. Možemo glasovati. Rezultat? Sa 52 glasa za, 10 suzdržanih i 46 protiv prihvaćen predloženi zaključak. 52 za, 10 suzdržanih i 46 protiv, nije prihvaćen. Onda nije prihvaćen. Mora imati trećinu da, suzdržani se računaju tamo. ... [[Govornici govore u glas, ne razumije se.]] Zato što tako kaže tajnica i Poslovnik.
Prelazimo na 8. točku dnevnog reda: - Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima, Predlagatelj Klub zastupnika HNS-PGS, prvo čitanje P.Z. br. 306; Prijedlog akta primili ste poštom. Kod donošenja ovoga Zakona primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na prvo čitanje Zakona. Za, želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti? Da. U ime predlagatelja gospodin zastupnik Nikola Vuljanić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjednicče. Kolegice i kolege ovo je tema o kojoj smo razgovarali srazmjerno nedavno prije diskusije o Zakonu o obveznim odnosima. Zadnje izmjene i dopune Zakona donijeli smo 4. ožujka 2005. Dakle tu smo negdje i raspravljali o toj temi. U raspravi je Klub HNS-a PGS-a dao između ostalih amandman na, i amandman kojim smo predlagali ukidanje odredbi koje govore o dosmrtnom uzdržavanju. Ako se sjećate zakona postoje dvije mogučnosti, dvije vrste ugovora o uzdržavanju. Jedno je dosmrtno i jedno je doživotno. Jednostavno rečeno razlika je u tome da se kod doživotnog osiguranja imovina, uzdržavanja imovina primatelja uzdržavanja prepisuje onom tko daje uzdržavanje nakon smrti primatelja uzdržavanja. Kod dosmrtnog uzdržavanja imovina se prepisuje trenutkom sklapanja ugovora. I prije donošenja Zakona o obveznim odnosima događale su se brojne zloupotrebe ovog instituta. Događale su se situacije u kojima su stariji ljudi, nemoćni, najčešće nesposobni da se sami uzdržavaju bez rodbine u velikom broju slučajeva stanovnici starijih dijelova grada Zagreba, Splita, većih gradova, sa većim stanovima našli u situaciji da moraju potpisati nekakav ugovor o uzdržavanju i nagovorili ih da potpišu taj ugovor o dosmrtnom uzdržavanju. Dobrom broju tih ljudi dogodilo se da se drugi dan nakon potpisivanja ugovora završili ili u staračkom domu ili u psihijatarskoj bolnici i ostali bez svoje kompletne imovine. Za divno čudo koliko god postupak upisa nekretnina u našim sudovima je dugotrajan, osobno sam se osvjedočio. Stan koji sam kupio, nisam htio intervenirati, tri godine je trajala uknjižba. Konačno je završena ali tri godine je trajala. U ovim slučajevima uknjižba se provodi od jednog, dva, tri dana. Nakon donošenja zakona i odbijanja tih amandmana u medijima i na televiziji u jednoj posebnoj emisiji i u tiskanim medijima pojavili su se novi slučajevi starice koja je ostala bez imovine vrijedne 3 milijuna eura i završila je u psihijatarskoj bolnici kao pacijent koji boluje od emencije a što jednostavno nije istina. Onaj tko je potpisao s njom ugovor jednostavno se htio riješiti brige. Naravno, uredno je plaćao sve za nju što je i obaveza u ugovoru, ali se riješio te osobe i došao do imovine. Zaključili smo da je vrijeme da se o tom pitanju opet porazgovara, da pokušamo nešto napraviti da se takva situacija u Hrvatskoj ne događa. Naravno, argumenat može biti da svaki zakon se može zloupotrijebiti i najbolja namjera i od najbolje namjere se može napraviti kriminal. Ali u ovom slučaju situacija je takva da se ovakvom vrstom ugovora zapravo poziva na da blago rečem na nekorektno ponašanje ako ne i na nehumano i necivilizacijsko ponašanje, posebice stoga što u zakonu postoje i druge mogućnosti pored ove mogućnosti doživotnog uzdržavanja i druge mogućnosti prijenosa imovine na razno razne načine što je ovdje i u Prijedlogu zakona i rečeno. Postoji mogućnost da se takvoj starijoj osobi i osigura uzdržavanje, a da onaj tko uzdržavanje pruža od toga nešto ima, ako nije rod, ako to radi stvarno za to da sebe opskrbi za neku budućnost. Dakle, postoje i druge mogućnosti. Ova je najlošija. U praksi je rezultirala stravičnim situacijama, situacijama koje su povremeno i sramotne, koje je čovjeku neugodno i pročitati u novinama. Zbog svega toga napravili smo ovaj Prijedlog izmjena i dopuna zakona u kojem u prvom članku izmjena i dopuna predlažemo brisanje svih odredbi koje se tiču ugovora o dosmrtnom uzdržavanju, a u člancima 2. i 3. pojačavamo sigurnost davatelja takvog uzdržavanja da se ne bi našao u prilici da uzdržava stariju osobu određenih niz godina, neko vrijeme i onda se ugovor naglo raskine, rodbina naslijedi imovinu, a on ostane bez igdje ičega. Predložili smo dva načina, dva temelja osiguranja da se to ne dogodi. To jest da i davatelj osiguranja bude sasvim siguran, da to što je radio neće biti za badava. Konačno u ugovorni odnos je i ušao zato što ne želi da to bude za badava. Premda je kad smo predlagali amandmane o brisanju ovog ugovora iz zakona, argumentacija bila da je to čini mi se ako dobro citiram civilizacijsko dostignuće hrvatskog pravosuđa ili tako nekako. Ne čini mi se da je tako. Klub HNS-a, PGS-a smatra da je to jedan, jedna od mogućnosti, jedna od odškrinutih vrata u pljačkanje nemoćnih. Zbog toga predlažemo ovakve izmjene i dopune zakona i molimo da dobro razmislite prije nego što se odlučite eventualno biti protiv toga što ćete reći kad se slijedeći slučaj zlouporabe ovog ugovora pojavi u javnosti. Hvala.
Hvala lijepa. U ime Vlade gospođa Snježana Bagić, državna tajnica u Ministarstvu pravosuđa. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedavajući, uvažene dame i gospodo zastupnici. S obzirom da je sjednica Vlade upravo u tijeku, pa čini mi se da nije bilo dovoljno vremena da stigne pisano mišljenje Vlade dopustite mi ukratko izvijestiti usmenim putem prije nego ona stekne o stajalištu Vlade Republike Hrvatske. Vlada Republike Hrvatske ne podržava Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima koji je podnio Klub zastupnika HNS-a i PGS-a, iz nekoliko bitnih razloga. Prvi ću nabrojati, ne možda po redu važnosti, nego po redoslijedu zašto se ne može prihvatiti je po ocjeni Vlade ustavno pravni. Naime, točno je da je Zakon o obveznim odnosima naš novi zakon o obveznim odnosima donesen i objavljen, međutim to je zakon koji još nije stupio na snagu. Taj zakon stupa na snagu 1. siječnja 2006. godine uz dodatnu vakaciju za odredbu o kamatama koje će stupiti tek nakon dvije godine. Ustav kaže da zakoni stupaju na snagu osmog dana od dana objave, ako zakonom nije drukčije određeno, a ovdje je izrijekom određeno da zakon stupa na snagu 1. siječnja 2006. godine i po ocjeni Vlade Republike Hrvatske ne može se mijenjati zakon, dakle ulaziti u tekst zakona koji još nije stupio na snagu i ne primjenjuje se. Vlada Republike Hrvatske također se očitovala ipak i na sadržajni dio ovoga prijedloga kao što je predlagatelj ukratko rekao predlaže se brisanje onih odredbi ovoga zakona kojima je sada pravno propisan i reguliran u našem pravnom sustavu i institut ugovora o dosmrtnom uzdržavanju. Naime, za razliku od ugovora o doživotnom uzdržavanju koji naš pravni sustav izrijekom prepoznavao kao pravni institut koji je bio propisan, ugovor o dosmrtnom uzdržavanju nije bio propisan, premda ga praksa prepoznaje. To proizlazi ako smijem reći tako i iz izlaganja predlagatelja, jer je govorio o zlouporabama. Zlouporabe ne mogu biti tamo gdje primjenom normi koje još nisu stupile na snagu ne primjenjuju se, ali moguće zlouporabe ako ih je bilo i dozvoljavam da su moguće zlouporabe kad su dvije strane u pitanju uvijek su mogući slučajevi kada netko zloupotrebljava ovakav ugovor i ovakav institut. U praksi se taj ugovor primjenjivao, potpisivao, stranke su ga potpisivale i sudska praksa ga je prepoznala i priznala kao jedan od ugovora koji postoji u našem pravnom sustavu. Na njega su se primjenjivala opća pravila obveznog prava da ne idem daleko do primjene pravila OGMZ-a. Upravo zbog toga što se u praksi pokazalo da se uz ugovor o dosmrtnom uzdržavanju isto tako često i u praksi zaključuje, sklapa i ugovor o dosmrtnom uzdržavanju kada je rađen Zakon o obveznim odnosima predloženo je također da se i ovaj institut propiše i zbog toga što ga prvo praksa prepoznaje kao potreban, a kako je potreban treba ga tako urediti kako bi se spriječile, odnosno na najmanju moguću mjeru svele moguće zlouporabe kada se takav ugovor sklapa i potpisuje. Tako da je propisivanjem ovoga ugovora također propisano i omogućeno ovim Zakonom o obveznim odnosima koji će tek stupiti na snagu 1. siječnjasljedeće godine da davatelj uzdržavanja može tražiti, ispričavam se, primatelj uzdržavanja može tražiti da se u njegovu korist ako je riječ o nekretnini, ako daje u ime uzdržavanja nekretninu osnuje stvarni teret uzdržavanja, dakle da se to izrijekom zabilježi u zemljišnim knjigama, znači učini vidljivim svima koji bi bili eventualno zainteresirani na neki način zloupotrijebiti pravo primatelja uzdržavanja. To je jedno. Drugo je bitna forma. Naime kod ugovora o doživotnom uzdržavanju to nije bilo sporno, međutim kod ugovora o doživotnom uzdržavanju s obzirom da je bio samo u praksi propisan je bila moguća opće samo pisani oblik ako je bila riječ o nekretnini, dakle nije se tražila jača forma takvog sklapanja ugovora kada se, imamo dvije strane, primatelja uzdržavanja i davatelja uzdržavanja, sada se izrijekom propisuje kako jest već propisano za ugovor o doživotnom uzdržavanju sada i za ugovor o dosmrtnom uzdržavanju, dakle da taj ugovor mora biti sastavljen u pisanom obliku ovjeren od suca nadležnog suda ili potvrđen po javnom bilježniku, odnosno sastavnom obliku javnog … [[Ne razumije se.]] akta. Takvom jačom formom želi se dati takvom ugovoru jača pravna zaštita s jedne strane i isto tako kada se on sklapa pred sudom i javnim bilježnikom ta ovlaštena osoba dužna je prilikom sastavljanja toga ugovora taj ugovor pročitati i stranke upozoriti na moguće … [[Ne razumije se.]] takvog ugovora. Dakle imamo tu jaču zaštitu obje strane, a u ovom slučaju je naglasak recimo na primatelju uzdržavanja, o svim mogućim štetnim posljedicama koje mogu nastati ako pristane na ugovorne odredbe kako su se te stranke međusobno dogovorile. Dakle za razliku od predlagatelja i uz naravno dodatan oprez koji se nađe kod sklapanja ovakvih pravnih poslova Vlada smatra da je upravo propisivanjem i stavljanjem toga instituta u Zakon o obveznim odnosima zapravo smanjena mogućnost da će se smanjiti situacija kada će se doista dolaziti u praksi do zlouporaba ovakvog instituta. Isto tako predlagatelj smatra da se domašaj odredbi ugovora o dosmrtnom uzdržavanju može postići na neke druge načine kao što su primjerice ugovor o darovanju bez predaje u posjed ili sa nametom. Međutim čini mi se da tu postoji jedan pogrešno čini mi se shvaćanje zato što je pravna priroda ovih ugovora drukčija. Kod darovanja imamo darovatelja s jedne strane i daroprimca s druge strane i nema protučinidbe. Kod ugovora o uzdržavanju bilo da je dosmrtno i doživotno imamo jedan se obvezuje nešto drugome dati i uzdržavati ga, a ovaj koji prima uzdržavanje treba nešto drugo činiti svome darovatelju uzdržavanja. Prema tome čak ako bi se sklopio ugovor o darovanju pa i bez prave predaje stvari, a bile bi obveze uzdržavanja tada bi taj ugovor po svom domašaju, po svom stvarnom učinku zapravo imao efekt ugovora o dosmrtnom uzdržavanju a slična bi bila pravna situacija i sa ugovorom o darovanju s nametom. Iz svih ovih razloga koje sam pokušala izložiti u kratko i bitnome, Vlada Republike Hrvatske ne podržava ovaj prijedlog zakona. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. Imamo jedan ispravak, gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Pa jedan mali ispravak netočnog navoda da do izmjena i dopuna Zakona o obveznim odnosima Ugovor o dosmrtnom uzdržavanju nije bio rezultat samo sudske prakse. On je bio riješen, to ste kasnije doduše i napomenuli pa molim eto da se to i radi javnosti zna, primjenjivala su se pravna pravila OGZ-a kao u većim dijelom van parničnog postupka.
Hvala lijepa. Otvaram raspravu. U ime kluba HSS-a, gospodin zastupnik Josip Vresk. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Gospođo državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Točno je da smo mi imali dva ugovora koji su regulirali slično područje, imali smo ugovor, a imamo i sad o doživotnom uzdržavanju koji je bio nasljednoga prava iako je imao elemente obveznoga prava i opći građanski zakonik je točno propisivati i mi smo ta pravila primjenjivali u ugovor o dosmrtnom uzdržavanju. Točno je i da razlika između ta dva ugovora jest bila ta što je dolazilo do faktične predaje stvari za života nekoga tko se zove primatelj uzdržavanja, a kod ugovora o doživotnom uzdržavanju se radilo o predaji stvari trenutkom smrti. Dakle u oba slučajeva ostavinski se postupak zapravo i nije vodio niti se vodi, nego se u slučaju kada nema imovine u trenutku smrti što se tiče ugovora o doživotnom uzdržavanju ostavinski postupak rješenjem obustavlja i samo se konstatira da je imovina raspoređena ugovorom o doživotnom uzdržavanju koji je nekada isključivo ovjeravao sud u strogo formalnom postupku ili da postoji ugovor o dosmrtnom uzdržavanju pa je već prije prenesena imovina na davatelja uzdržavanja. Druga značajka ovih ugovora jest ta što su oba ova ugovora dvostruko obavezni pravni poslovi, dakle postoje prava i obaveze, to nije oporuka već se naprosto radi o normama koje dijelom zadiru u sustav obaveznoga prava a dijelom su one zapravo institut nasljednoga prava. Što se tiče ugovora o dosmrtnom uzdržavanju naprosto doista postoji niz zloupotreba u zadnje vrijeme ja se tu slažem s predlagateljem, međutim mislim da nije pravi put da se na ovaj način ukidanjem jednog dobrog instituta rješava taj problem. Na kraju krajeva već samo obvezno zakonodavstvo ima i načela pa i točno razrađene slučajeve kada se može ugovor raskinuti, odnosno kad se ugovor može utvrditi ništavnim. I sam sustav obaveznoga prava ima institute koji pokušavaju sanirati, odnosno saniraju posljedice kada dolazi do zloupotreba, odnosno neizvršavanja ugovornih obaveza. Mislim da je zapravo želja sama možda dobra, zapravo i ne sumnjam dobra, ali mislim da ovo nije dobar put pa sugeriram predlagatelju da o tome razmisli. Ali ima jedna druga važnija možda stvar od ove stvari, a to jest pitanje sadržaja ugovora o dosmrtnom uzdržavanju, odnosno pitanje je u kojem bi on propisu treba biti reguliran. Naime stoje razlozi koje je državna tajnica navela, doista se ne može mijenjati zakon koji nije stupio na snagu, odnosno se ne primjenjuje, a to jest slučaj sa izmjenama Zakona o obveznim odnosima, ali ja sam tada smatrao i sada smatram bez obzira što ugovor o dosmrtnom isto kao što na kraju krajeva i ugovor o doživotnom uzdržavanju ima elemente i nasljednoga ali i elemente obveznoga prava da bi mu možda bilo više mjesto u sustavu nasljednoga prava, odnosno u Zakonu o nasljeđivanju iako ne čini to ga nešto posebnim ili nešto važnijim ali na taj način imamo sistematiziran sam taj institut u onom dijelu prava na koji se on odnosi. Naime, znate često smo svjedoci doista zloupotreba tog instituta, ali kada bi se sada osvrnuo i na onaj prvi institut, a to je institut ugovora o doživotnom uzdržavanju, ni tamo vam ništa bolja situacija nije i tamo ima zloupotreba i tamo ima nesrazmjera onoga što daje, što daje netko tko uzdržava nekoga, koga zakon naziva davateljem uzdržavanja u odnosu na onoga koji to prima, primatelja uzdržavanja a da ne govorim sada i o tome čega je sve bilo u nekim zdravstvenim ustanovama što se sve tamo nije zbivalo i sve to skupa naravno nije dobro, ali naprosto sugeriram predlagatelju da na jedan drugačiji način pristupi izradi konačnog prijedloga zakona i da razmisli o ovim stvarima. Prvo, doista problemi postoje, ali nije dobro takav jedan institut staviti van snage. Postoje formalni razlozi zbog kojih se to čak trenutno i ne može, ali mu drugo sugeriram da ugradi zaštitne mehanizme u same norme, a treća stvar koju mi nikada nismo ozbiljno razmišljali kada smo razgovarali o paketu kaznenog zakonodavstva, a to jest problem, kako regulirati određena ponašanja iz takvog ugovornog odnosa ako se ona rade, ako se radi o prevarnim stvarima, kao posebno kazneno djelo i kakvu kaznu za to propisivati. To su po meni pravi mehanizmi da se jedan dobar institut koji sugeriram da bi trebao biti u sustavu nasljednoga, a ne obaveznoga prava održati i poboljšati sve ono što bi taj institut morao u sebi sadržavati ili je morao sadržavati. Ponavljam, sugestija je pripremite drugačiji tekst Zakona. Klub HSS-a će u tom slučaju podržati, ali nemojmo ukidati jedan institut koji postoji davno, koji je dobar. Da dolazi do njegove zloupotrebe? Čujte, dolazi i do zloupotrebe prodaje pa nemojmo odmah razgovarati o ugovoru o prodaji na taj način. Naravno, ovo je puno, institut koji se puno rjeđe rabi. I na kraju još jedna sugestija Vladi. Možda bi i Vlada sama trebala sagledati koliko je to zloupotreba takvih ugovora i razmisliti o izmjenama Kaznenog zakona. Možda je to pravi način da spriječimo ono što se zbiva, što fakat postoji ili da bar u onom što je najmanje zlo, da smanjimo broj takvih slučajeva. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. U ime Kluba HSU-a, gospodin zastupnik Silvano Hrelja. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, cijenjeni predlagači, kolegice i kolege. Ja imam danas jednu obavezu koja nije baš tako ugodna i ispred Udruge matice umirovljenika Hrvatske na neki način referirati se na ovaj problem koji je danas zaslugom predlagača na dnevnom redu. Ja ću uvodno reći da moramo dobro razmisliti na ovom pojavom koja je dosta uzela dosta maha u našem društvu. I moramo konstatirati, odnosno moram na početku odmah konstatirati da starost, nemoć, usamljenost možemo nazvati emocionalna pothranjenost ili možda blaže, nedostatak pažnje su stanja koja dolaze sa godinama i pojavni su oblici svakog društva i na kraju krajeva, neizbježni su. Na ovim pitanjima, odnosno na angažiranosti društva i institucija da se bore s ovim teškoćama ljudi, da im se pomogne, polaže se ispit za uspješnu socijalnu, ali i solidarnu državu. Nije bez razloga ona stara uzrečica da ono društvo koje ne vodi brigu o djeci, starijima i nemoćnima nema budućnosti. I druga uzrečica koja kaže, nije grijeh samo činiti nešto loše već je grijeh i znati za kršenje ljudskih prava, iskorištavanje starijih, za manipuliranje emocijama i stanjem starijih, uz pribavljanje materijalne koristi i ne reagirati. Matica umirovljenika Hrvatske kao udruga sa kojom mi jako surađujemo, odnosno je naša udruga partner, Hrvatske stranke umirovljenika, unatrag dvije i pol godine djeluje na sprječavanju zlouporaba ugovora o dosmrtnom uzdržavanju koje starije osobe zaključuju radi osiguranja pomoći koja im je, s obzirom na životnu dob, neophodna. Radi se o zlouporabama širokih razmjera na području cijele Republike, o čemu se raspolaže podacima koji se dobivaju sa terena, a posebno nakon radijskih i televizijskih emisija na tu temu, emitiranih u 2003., 2004. godini i u prvim mjesecima ove godine. Koristeći Zakonom predviđenu mogućnost zaključivanja ugovora o dosmrtnom uzdržavanju starije osobe koje su u pravilu bez uže obitelji i nema se tko o njima brinuti zaključuju takav ugovor temeljem kojeg osoba koja daje uzdržavanje postaje odmah po potpisivanju tog ugovora i ovjerenog potpisa kod javnog bilježnika vlasnik imovine primatelja uzdržavanja. U najvećem broju slučajeva motivi kod zaključenja takvog ugovora nisu pošteni. Tj., unaprijed se ide s namjerom da se domogne imovine koja je naročito u većim gradovima značajna, stanovi i druge nekretnine, a o starijim osobama se u pravilu ne vodi briga, odnosno ne izvršavaju se ugovorom predviđene obaveze. Takav ugovor može se raskinuti samo tužbom kod nadležnog općinskog suda što traje godinama, a starije osobe u pravilu više nemaju sredstava za odvjetnike, a besplatna pravna pomoć nažalost više ne postoji. Ukoliko nakon više godina takva osoba i dobije pravomoćnu presudu o raskidu ugovora, najčešće date imovine više nema, jer davatelj uzdržavanja u pravilu kao punopravni vlasnik tu imovinu proda ili otuđi na drugi način, a primatelj uzdržavanja da bi tražio odštetu mora opet podnositi novu tužbu za naknadu štete. Pa ukoliko nakon više godina i doživi pravomoćnu i ovršnu presudu po toj osnovi nema više odakle naplatiti dosuđenu štetu. Jer takav davatelj uzdržavanja kao što je rečeno, imovinu otuđuje. Radi se, dakle, o smišljenom i organiziranom pristupu starijim, nemoćnim i u velikom broju slučajeva pomalo senilnim osobama koje u strahu od nemoći potpisuju takve ugovore, vrlo često s nepoznatim osobama, preko oglasa i naravno budu prevareni. Primljeno je nekoliko stotina telefonskih poziva, dopisa i dolazaka u Udrugu matice umirovljenika i iz čega se nedvojbeno može zaključiti da se radi o organiziranih kriminalnoj djelatnosti prema starijim i nemoćnim osobama. U tom kontekstu Marica umirovljenika Hrvatske preventivno djeluje i savjetuje umirovljenike da zaključuju isključivo ugovor o doživotnom osiguranju, a nikako ugovor o dosmrtnom osiguranju i to isključivo kod nadležnog suda. Isto tako savjetuju da se izbjegava sklapati ugovore s nepoznatim osobama ili osobama koje tako nešto nude putem oglasa u tisku. Savjetuju isto tako da je dobro točno i precizno odrediti obveze uzdržavatelja od nabavke namirnica do kupnje potrebne odjeće, do plaćanja bolničkih troškova, do baratanja novcem, itd. Dakle, potrebno je što više detalja staviti u ugovor da bi se na neki način potpisnik, odnosno korisnik usluga uzdržavanja zaštitio. U tom kontekstu je i isto tako Matica umirovljenika, odnosno Udruga, zajedno sa Udrugom dobrobit organizirala Okerugli stol u Domu umirovljenika, 24. listopada prošle godine, u Domu umirovljenika Maksimir, na temu "Zaštita starijih osoba pri sklapanju ugovora o uzdržavanju". I bilo je predstavnika brojnih udruga, ali je nažalost bez predstavnika vlasti koji su pozvani, ali se nisu odazvali. I iznijeti su frapantni podaci o tome kako se iskorištavaju starije osobe, odnosno zlouporabom ugovora o dosmrtnom uzdržavanju oduzima im se imovina, a oni u konačnici padaju na skrb društvu. Iznijeti su primjeri sprege medicinskog osoblja u bolnicama, patronažnog na terenu, sektora prodaje nekretnina, i dakle mafija, što prije spada pod nadležnost USKOK-a nego nevladinih udruga koje su problem elaborirale. Zaključeno je da se o svojim problemima ide u javnost zbog broja slučajeva, da se starije osobe informira, da im se preporuči da ne zaključuju takve ugovore. Zaključeno je također da se ide sa Prijedlogom promjene zakonske regulative, odnosno da se onemogući postojanje takvih ugovora jer su oni idealan teren za zlouporabe, time što imovina uzdržavanog odmah prelazi na davatelja uzdržavanja koji istu može otuđiti, a obveze prema uzdržavanoj osobi ne izvršiti. Iznijet je i primjer gdje je davatelj uzdržavanja imao obavezu plaćati 100, sada 50 eura mjesečno, ali je istovremeno imao i punomoć na knjižici osobe koju je uzdržavao pa je danas uplatio novac a sutra podigao ali je formalno-pravno svoju obavezu izvršio. Zaključeno je da je ugovor o doživotnom uzdržavanju dostatan da štiti obje strane, da je zaključen pred sucem i da imovina prelazi na davatelja uzdržavanja nakon smrti uzdržavanoga i da se njemu u svakom slučaju daje prioritet i da je takav ugovor o doživotnom osiguranju sasvim dovoljan da se ova oblast regulira ne ulazeći, ja ne ulazim u ono što je prethodni kolega Vresk rekao. U potpunosti razumijem i složio bih se da se to možda negdje drugdje puno bolje može regulirati. Isto tako, ne mogu prihvatiti i mislim da je pogrešno reći da postoji sudska zaštita i da zato ne treba mijenjati odredbe Zakona o obveznim odnosima ili to regulirati u nekom drugom zakonu a pri tome zanemariti visoku neučinkovitost sudova, njihovu sporost i to ne staviti u kontekst nemoći, siromaštva i drugih teških okolnosti u kojima se nalaze starije osobe koje su prevarene, obmanute i iskorištene na bilo koji način. Zbog ovakvih slučajeva, zbog ovih evidentnih radnji koje su izvan zakonskih okvira, koje idu na štetu određenom broju nemoćnih, određenom broju građana o kojima država, društvo, institucije moraju skrbiti Hrvatska stranka umirovljenika bi i glasat će za ovaj prijedlog bez obzira što formalno pravno nije moguće mijenjati zakon koji još nije stupio na snagu i to radi poruke, radi poruke da zakonodavac nešto treba na ovom terenu učiniti i ovaj problem riješiti. Ali u svakom slučaju, želimo poslati poruku da podržavamo ovu inicijativu i zahvalni smo predlagaču što je otvorio ovu raspravu. Hvala najljepša.
Hvala. Za Klub HDZ-a poštovani zastupnik Emil Tomljanović. Izvolite!
Gospodine predsjedniče, uvažena gospođo državna tajnice! Klub zastupnika Hrvatske demokratske zajednice ne prihvaća Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima kako ga je predlagatelj prezentirao i to zbog idućih razloga. Naime, i dopustite mi uvodno da krenem od tog povijesnog prikaza pravnog instituta ugovora o dosmrtnom uzdržavanju a navedenog kao pravnog problema ili pak razlika pristupanja spornom pravnom pitanju jer ga uistinu možemo analizirati još od 50-tih godina prošlog stoljeća i već smo imali prilike čuti dakako i u smislu primjene OGZ-a ili Općeg građanskog zakonika. Dakle, radi se o vremenskom periodu od stotinu godina unatrag. Međutim, u našu sudsku praksu ili primjenu ovog pravnog instituta možda je uistinu bitna 1957. godina kada a radi se zapravo o načelnom mišljenju tadašnjeg Vrhovnog suda koju ću u odnosu na ovaj pravni sud i citirati. Dakle, citiram: "Može se zaključiti Ugovor o doživotnom uzdržavanju kojim se jedna ugovorna strana obvezuje na doživotno uzdržavanje drugog ugovornika ili neke treće osobe a druga ugovorna strana obvezuje se da mu još za života ustupa u vlasništvu svoju imovinu ili jedan njen dio. Izraženo je mišljenje da je valjano zaključivanje takvih ugovora moguće ali u granicama što ih postavljaju opća pravila obveznog prava, pa čak da takvi ugovori ne moraju biti zaključeni u obliku isprave koju je sudac ovjerio već je dovoljno da volja stranaka bude očitovana u obliku što ga zahtijevaju opća pravila obveznog prava. Nadalje, ovakva zapravo varijanta ugovora o doživotnom izdržavanju predstavljala je i zasebnu vrstu ugovora koja ne spada pod odredbe Zakona o nasljeđivanju uz ublažavanje tog stava idućim elementima. Prvo, dakle analogna primjena onih pravila o nasljeđivanju koja reguliraju mogućnost raskida ugovora o doživotnom uzdržavanju. Drugo, vezano za klauzulu "revus extantibus" odnosno uticaj promijenjenih prilika na ugovorne odnose. I treće, situaciju vezano za nasljeđivanje prava i obveza kada davalac uzdržavanja umre prije primaoca uzdržavanja. Naglašavam da od tog vremena ili tih vremena nije više osporavana mogućnost da se ugovori o doživotnom uzdržavanju zaključuju i u varijanti koja nije predviđena normama Zakona o nasljeđivanju. Takve ugovore se i u praksi i u literaturi nazivalo i naziva ugovori o doživotnom uzdržavanju zaključeni po pravilima obveznog prava ili kraće ugovori o dosmrtnom uzdržavanju. Dakle, u praksi je uobičajena ona varijanta Ugovora o doživotnom uzdržavanju prema kojoj se s jedne strane obvezuje, jedna strana obvezuje drugu doživotno uzdržavati a druga je odmah, dakle u času zaključivanja ugovora ustupa u vlasništvu svu ili dio svoje sadašnje imovine. Takav ugovor dakle ima direktno uporište niti nije imao direktno uporište niti svoju pravnu osnovu u odredbama Zakona o nasljeđivanju ali je bio moguć, valjan i prihvatljiv prema pravilima obveznog prava ako su za njegovu valjanost ispunjene sve potrebne pretpostavke. Ne traži se ovjera suca ali kako su objekt ugovora u pravilu nekretnine potreban je pisani oblik i to i glede raskida ugovora utjecaja promijenjenih prilika prava bračnog druga i potomaka uzdržavanja da produže ugovor po smrti davatelja uzdržavanja. E sada, a kakvu to situaciju vezano za ovaj pravni institut imamo danas? Prvo, Ugovor o dosmrtnom uzdržavanju u ovom trenutku ili do momenta stupanja na snagu Zakona o obveznim odnosima nije uređen niti jednim pozitivnim pravnim propisom. Drugo, njegova primjena u praksi je vrlo česta i on se razvio ka specifičan oblik obvezno-pravnih odnosa, razradom načela dispozitivnosti obveznog prava i vrlo bitno je napomenuti da je svoju potvrdu kao pravni institut dobio i kroz dugogodišnju sudsku praksu i dakle rješidbe sudova. I treće, nedvojbeno da ovi specifični odnosi zaslužuju da se urede iz svih ovih razloga posebnim propisom a shodno činjenice da se u suštini radi o obvezno-pravnom ugovoru nema nikakvih razloga da se taj institut ugradi u odredbe Zakona o obveznim odnosima. Dakle, apsolutno su neprihvatljivi prijedlozi i obrazloženja predlagatelja da su se nakon donošenja Zakona o obveznim odnosima u javnosti pojavili, dakle uslijed toga upravo zbog te činjenice novi slučajevi zloupotrebe ovog pravnog instituta. Apsolutno je neprihvatljivo da je ovako razrađen institut jedini krivac koji omogućava zlouporabu i pljačku a kako se navodi u obrazloženju čak i da potiče, imali smo danas prilike čuti od strane predlagatelja da zakon, da Zakon o obveznim odnosima poziva, dakle da se propisom poziva na te ili sklapanje takvih pravnih poslova koji zapravo nisu ništa drugo nego oblici kaznenih djela. Dakle, apsolutno u argumentaciji pa i nekih koji su u ime klubova govorili o ovom prijedlogu zakona najveći dio te argumentacije nije u sferama obveznog prava, nije u sferama Zakona o nasljeđivanju, dakle ne ovog pravnog instituta nego u sferama odredaba kaznenog zakonodavstva, krivične odgovornosti i počinjenih ovih ili onih kaznenih djela. I kako se god u tom smislu otklonili ili zauzeli stav prema ovom institutu u odnosu na sankcioniranje protupravnih ponašanja to apsolutno sankcioniranje protupravnih ponašanja. To apsolutn nećemo moći urediti Zakonom o obveznim odnosima niti Zakonom o nasljeđivanju nego pa niti njegovim izmjenama nego naravno adekvatnim sankcioniranjem počinitelja kaznenih djela ako do takvih djela u praksi iz ovih ili onih razloga, razloga dolazi. I nadalje, a ono što je gospođa državna tajnica već i kazala u svom uvodnom izlaganju apsurdno je po mom mišljenju da se pristupa predlaganju izmjena i dopuna Zakona a da on nije stupio na snagu. On jest objavljen i to u Narodnim novinama broj 35 od ove godine dakle od 17. ožujka 2005. godine ali u tom propisu postoji članak 1165. koji kaže da sam Zakon stupa na snagu dakle tim člankom se uređuje vakacija ili taj rok stupanja na snagu i primjenjuje se tek od 1.1. iduće godine. Eto upravo zbog ovih razloga koje sam iznio Klub zastupnika Hrvatske demokratske zajednice ovakav prijedlog izmjena i dopuna Zakona o obveznim odnosima apsolutno ne može podržati.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda poštovani zastupnik Nikola Vuljanić. Izvolite.
Hvala. Htio bih samo ispraviti netočan navod kolege kad me citirao da sam rekao da donošenjem Zakona o obveznim odnosima je došlo do pojave takvih slučajave. Ne samo su se nastavili. Naravno da se zlouporaba tog instituta događala, ali sad, sada se je nastavila i sad se je ozakonila.
Hvala lijepa. Završili smo raspravu po klubovima. Idemo na pojedinačnu raspravu. Poštovana zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Hvala poštovani gospodine predsjedniče. Državna tajnice, kolegice i kolege. Ovaj Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima kojima predlagatelj, Klub zastupnika HNS i PGS želi ukloniti iz našeg pravnog sustava ugovor o dosmrtnom uzdržavanju nije, niti ga treba shvatiti kao pravni problem, kao problem obveznog prava niti problem kaznenog prava. On ovdje otvara, mislim da je ovo jedan jednostavno jauk, apel za zaštitom starijih i nemoćnih kojih je napustila i prevarila država. Kojeg napuštaju i vlastita djeca. I neprimjene obveznih zakona kao što su roditelji dužni skrbiti o svojoj djeci tako su i djeca dužna skrbiti o starim i nemoćnim roditeljima. Ali kod nas se ne primjenuju zakoni, a kamo će se onda primjenjivati ugovori koji moraju među ugovornim stranama biti zakon? I u tome je naš problem. Ima puno argumenata, možda je i kratko vrijeme da se govori kako ovo neće riješiti problem nego ga može još više otvoriti. Ukidanje ovog instituta koji do sada nije bio pravno reguliran u našem sustavu i mislim da je jako dobro reguliran u čitavom, kao što je jako dobar sam Zakon o obveznim odnosima. Osim one odredbe da se one kamate neće primjenjivati kad i zakon nego tek nakon dvije godine čime su opet građani prevareni jer će ponovo plaćati onu ogromnu kamatu a bilo je obznanjeno od strane Vlade da će se tome stati na kraj. NO vratimo se samoj, da se vratim samim, samom konkretnom Prijedlogu. Ukoliko bi se dozvolilo odnosno ukoliko bi se ukinuo ugovor o dosmrtnom uzdržavanju onda bi ti ljudi bili još manje zaštićeni pa bi pribjegavali drugim ugovorima. Ugovoru o darovanju koji na ništa ne obvezuje čak ni u pisanoj formi. Prema tome osnovni problem je ovdje da se ti ljudi zaštite. Da bi možda trebalo razmisliti kao što postoji u našem, našim novim izmjenama zakona postoji registar oporuka da bi postojao i registar kako ugovora o doživotnom uzdržavanju tako i ugovora o dosmrtnom uzdržavanju. I da bi Centar za socijalnu skrb a vidimo krizu tog sustava ali priprema se reforma tog sustava, da bi onda upravo ti ugovori na neki način bili od Centra za socijalnu skrb provjeravani da li se izvršavaju? Jer ti stariji ljudi pogotovo ono u zadnje vrijeme što se događa dakle apsolutni slom moralnog sustava to su nekada bili zaista izuzeci. Da netko nije poštivao ugovor o doživotnom uzdržavanju ili da bi izigrao stariju osobu. Dapače ranije su se javljale situacije kad bi odustajao sam davatelj odnosno sam primatelj uzdržavanja. Dok u zadnje vrijeme zaista ovo je ogroman, ogroman problem. I najveća opasnost tim ljudima prijeti od onih osoba u koje imaju eto povjerenje jer su im nekako najbliži. Koji često dolaze u doticaj s njima i koji ih onda nagovaraju na ovakve ugovore, a ne izvršavaju svoju obvezu. Bilo bi vrlo interesantno vidjeti, mi to možemo tražiti od pojedinih službi da vidimo malo pa i koji su se odvjetnici počesto pojavljivali kao sastavljači ugovora i koliko osoba se obrtnice time bavi odnosno koliko imaju zaključenih ugovora o doživotnom odnosno dosmrtnom uzdržavanju, a konkretno uopće ne izvršavaju svoje obveze. To bi trebao, to bi trebale provesti naše službe, naša tijela, centri za socijalnu skrb svakog pojedinog područja. Mislim da je to jedan od načina da se vidi u čemu je problem? Jer ti ljudi, ne samo, oni su u posebno teškom afektivnom stanju najprije što su stari, što su napušteni kažem od vlastite djece i onda pribjegavaju ugovoru sa nepoznatim osobama odnosno osobama koje im se slatkorječivo približe. Ali problem izvršavanja ugovora je veliki problem. Problem zajma novca i ponovo ćemo se vratiti onda i na kompliciranu i dugotrajnu ovrhu koju smo ponovo, ponovo uveli. Ovdje je, kolega je govoreći u ime Kluba HDZ-a dobro rekao da se radi o čistoj prevari. Međutim ako malo analiziramo postupanje po prijavama vidimo da u pravilu u 99% ne samo kod ovih nego gotovo kod svih ugovornih odnosa dolazi do odbačaja prijava jer da se radi o građansko-pravnom odnosu. Mislim da se radi o potpuno promašenoj kaznenoj politici odnosno sagledavanja tog kaznenog djela. A najčešće prevare su upravo iz ugovornih odnosa gdje on ili stvara odmah volju da neće izvršiti svoju ugovornu obvezu ili se kasnije predomisli pa onda odustane i stvar i naknadno stvori taj svoj animus odnosno odluku da eto sustav baš i ne funkcionira i da eto malo tko se i drži i zakona i ugovora i onda je to jednostavno već poplava, to je već nekako uobičajeno ponašanje. Jer danas inače kako se uopće percipira politička moć, nije politička moć poštivati zakon. To je nešto eto što može svatko. Politička moć se percipira koji izigrava zakon i ništa mu se ne događa. Prema tome mislim da ovo nije put iako je stvarno dobra tema eto možda prigoda da o ovoj stvari progovorimo, Zakon je konačno riješio onu pravnu problematiku koliko je god mogao i dao mogučnosti da se osiguraju i primatelji uzdržavanja i davatelji uzdržavanja kroz oba instituta. Dakle i kroz ugovora o doživotnom uzdržavanju i kod, i kroz ugovor o dosmrtnom uzdržavanju. Jednako tako riješe na adekvatan način i pitanje povrata onog datog kod odustajanja bilo suglasnog ili je to jednostranog načina da se raskine odnosno odustane od ugovora i mogućnost zabrane raspolaganja, odnosno da se taj teret uzdržavanja i obveze uzdržavanja upiše u zemljišnu knjigu, naročito kod ovoga, odnosno kod ovog ugovora o doživotnom uzdržavanju. Dakle, nije ovo način da bi se mi riješili jednog instituta, pogotovo u slučajevima gdje se ti instituti pokazuju sasvim opravdanim pa na vlastito i čak kod nasljednika koji se na takav način zato što se brinu o uzdržavanoj osobi, a najčešće o roditeljima ili nekim drugima srodnicima i na takav način s pravom isključuju one nasljednike koji su daleko ili su blizu, ali daleko od obveze uzdržavanja svojih starih i nemoćnih. Prema tome, isto tako koristan je ugovor o dosmrtnom uzdržavanju da bi taj nasljednik kroz tu nekretninu mogao stvarati već neki svoj posao, staviti ga u funkciju ili samozapošljavanja i na takav način stvarati za sebe prihod, a i stvarati mogućnost uzdržavanja tog roditelja jer nisu rijetke situacije da i ti stariji i nemoćni roditelji uzdržavaju svoju djecu koja bi već njih trebala uzdržavati. Prema tome, problem ostaje nezaštićenosti slabih i nemoćnih u našem društvu. Tu ne treba biti nikakvog politikanstva. To je nešto što očekuje svih nas. To je nešto što se već susreću i naši roditelji. Prema tome, ne bi tu trebalo biti nikakvog politikanstva. Mislim da se ne može zadirati u Zakon o obveznim odnosima isključenjem tog instituta zato što se on zloupotrebljava, ali je svakako činjenica, alarmantna činjenica da se on u ovakvoj mjeri zlo uporablja u zadnje vrijeme, odnosno zadnjih i desetak godina, ali se na žalost zloupotrebljavaju gotovo svi ugovori. Ugovore više malo tko poštuje. Država bi tu trebala biti dobar primjer da ona poštuje svoje ugovorne obveze, obveze iz kolektivnog ugovora, da ne zaključuje nešto što joj trenutno odgovara čime se može pohvaliti, a sutra to ne može izvršiti. To je onda loša slika, to je loša poruka onda građanima koji onda smatraju da eto nisu ni oni dužni preuzeti obveze na koje su se obvezali temeljem ugovora. Hvala.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Nenad Stazić. Nema ga. I poštovana zastupnica Ana Lovrin. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici. Pa evo, kao prvo čuli smo danas ovdje i to znamo da postoji ustavna zapreka za donošenje ovog Zakona o izmjenama i dopunama koji nije niti stupio na snagu. Stoga je za očekivati od predlagatelja da povuče ovaj Prijedlog zakona iz razloga što smo mi svi ovdje zastupnici prisegnuli da ćemo poštivati Ustav i zakone Republike Hrvatske. Toliko o formalnom dijelu. O sadržajnom dijelu naime, ovaj zakon donijet je prije niti četiri mjeseca u ovom sazivu Hrvatskog saziva pred ovim Domom. Tada je bio istaknut amandman predlagatelja na tadašnji tekst zakona, stoga mislim da je pa da ne bi zvučalo grubo ali traćenje vremena da se pred ovaj isti saziv i ovaj isti Dom Sabora sada ide sa prijedlogom izmjene i dopune zakona koji nije niti stupio na snagu, pa nije niti mogao pokazati svoje efekte i dosege. Dakle, ovim zakonom koji je donijet pred ovim Domom Hrvatskog sabora, pred 4 mjeseca institut pravni koji je itekako postojao u praksi, na kojeg su se primjenjivala pravna pravila OGZ-a i koji je i tada imao zlo uporaba. Pokušalo se upravo time što se on ugradio u integralni tekst Zakona o obveznim odnosima, pokušalo se formalizirati i pokušalo se spriječiti te zlo uporabe. Ne smatram da zlo uporabe trebamo sprječavati na način da poštenim građanima onemogućimo ili zapriječimo ulazak u pojedine pravne odnose. Zlo uporabe trebamo sprječavati efikasnošću pravosuđa, zlo uporabe trebamo sprječavati funkcioniranjem pravne države i zlo uporabe trebamo sprječavati primjenama kazneno pravnih i civilno pravnih sankcija prema onima koji zlo upotrebljavaju pravo. Ponavljam, ovaj institut godinama postoji u pravnoj i sudskoj praksi, primjenjuju se pravila OGZ-a i stoga nije se moglo kao što u obrazloženju predlagatelja piše da se nakon donošenja zakona su se u javnosti pojavili novi slučajevi zlo uporabe. To jednostavno ne može imati veze s ovim zakonom, jer ovaj zakon nije niti stupio na snagu, stupit će tek 1. siječnja 2006. Stoga on nije mogao imati nikakve implikacije na ono što se u praksi događa. Mi smo čuli od kolege koji je govorio u ime Kluba HSU-a niz zlouporaba koje se događaju i kako se varaju stariji, možda neuki ljudi. No, ne znači da ćemo onda institute svih obvezno pravnih odnosa ukinuti, da ti ljudi ne bi bili prevareni. Ja pak držim da je ovo stipuliranje instituta, ugovora o dosmrtnom uzdržavanju jedan napredak jer daje bolju zaštitu primatelju uzdržavanja i poglavito se ne mogu složiti sa obrazloženjem predlagatelja koji kaže da je ovaj Prijedlog izmjene i dopune zakona posebno opravdan jer u tom istom zakonu postoje drugi instituti primjerice ugovor o darovanju bez prave predaje i ugovor o darovanju s nametom, pa bi onda koji pokrivaju slične potrebe. Upravo predlagatelj time, to je zapravo non sens. Jer, ako predlagatelj kaže da postoje drugi instituti koji su vrlo slični, znači ako ukinemo ovaj, drugi ti instituti će omogućavati sve ove zlouporabe o kojima predlagatelj govori. Ja mislim upravo da ne treba i ne smije se izbrisati institut dosmrtnog uzdržavanja iz razloga što je on ovim zakonom je položaj primatelja uzdržavanja ojačan. Dapače, u odnosu na darovanje bez prave predaje i na darovanje s nametom, položaj primatelja uzdržavanja je puno jači iz razloga što je on dobio ovdje mogućnost upisa stvarnog tereta uzdržavanja u zemljišnim knjigama čime itekako svoj položaj može zaštiti. Evo, iz tog razloga ponavljam, prvo iz razloga što je ovakav prijedlog neustavan i mi ga ovdje ne bi smjeli niti imati na glasovanju, a također i iz razloga što ne smatram da trebati pravne institute zato što ih netko zlo upotrebljava već druge institucije pravne države rabit protiv onih koji pravo zlo upotrebljavaju i stoga što mislim da institut dosmrtnog uzdržavanja treba biti u Zakonu o obveznom odnosu. Mislim da ovaj zakon treba odbiti. Hvala.
Hvala lijepa. I završni osvrt predlagatelja poštovani zastupnik Nikola Vuljanić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Hvala na kritikama, hvala na savjetima, hvala na podršci, činjenici ustanovljenoj činjenici da ovaj problem postoji. Možda ovo nije dobar formalno pravni put. Dajte bolje. Činjenica jeste da neko koristeći zloupotrebljavajući upravo ovaj institut, dovodi nemoćne stare ljude u poziciju koju nisu sanjali kada će se naći. E sada svi ovdje razgovaramo o propisima koji su složeni ovako, koji su složeni onako, koji spadaju u kazneno zakonodavstvo, u obvezno zakonodavstvo, u nasljedno zakonodavstvo, a zaboravljamo o kome se ovdje radi. Ovdje se radi o ljudima od 80 godina i više i kad ga jednom prevarite on više nema biološku šansu da tu nepravdu ispravi, a to se događa. Ljude ovim institutom varaju tako da više povratka nema. Dok on shvati da je prevaren, dok uopće poduzme nešto, nađe nekoga da ga savjetuje, dok napiše žalbu, dok sud tu žalbu nekakvu ili tužbu prihvati, okrene, zavrti prošlo je pet godina i tog čovjeka više nema. Njegovih zadnjih pet godina je pretvoreno u pakao. E to je ono što nas je potaklo da damo ovakav prijedlog zakona. Ako ovakav institut ovog trenutka je protivan Ustavu, ako zakon još nije stupio na snagu u redu sve te prigovore mogu prihvatiti i od Vlade i od kolega iz saborske klupe. Ali ne mogu prihvatiti činjenicu da netko to ne vidi kao problem, da kaže moramo represivne mjere napraviti bolje pa će stvari funkcionirati. Pa neće, za Boga miloga čovjek od 50 godina sa dobrim utjecajem ne može doći do svog prava ispod četiri-pet godina ako ga je netko prevario, a ovakav čovjek kojega na ovaj način prevare, ne može praktički nikad doći do svog prava. Ovakva institucija naravno se može ostaviti u zakonu pa će se bolje regulirati. Naši stariji građani se mogu i na drugi način drugim zakonskim propisima poslužiti u toj situaciji, ali je činjenica da se upravo korištenjem ove institucije takve kakva jeste sada u Zakonu o obveznim odnosima, prije toga izvan nje, ali … upravo korištenjem toga instituta došlo je do najvećih zloporaba. Zato smo ovo dali u proceduru i zato mislimo da je to tema o kojoj smo dužni nešto reći, jer smo ovdje dužni pružiti zaštitu i onima kojima je zaštita najpotrebnija, starima i nemoćnima. Hvala.
Hvala lijepa. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Emil Tomljanović. Izvolite.
Gospodine predsjedniče uvaženi kolega je to u dva navrata kazao netočan navod koji glasi: Ljude varaju ovim institutom, institutom ugovora o dosmrtnom uzdržavanju. Pa to naprosto nije točno. Ljude se ne vara ovim pravnim institutom pogotovo ne ako je on detaljno propisan zakonom. Ljude se eventualno vara počinjenjem kaznenog djela prevare i sve što sam htio ovim ispravkom, dakle da se ispravi ovo što je netočno kazano, da se ne stvori kriva slika da oni koji u formalno-pravnom i stvarnom smislu su protiv ovog vašeg prijedloga zakona, da nemaju osjećaj, pravi osjećaj prema starim i nemoćnim ljudima kojima je potrebna pomoć. Njima je potrebna pomoć, ali gospodine Vuljaniću ne na način kako vi to predlažete, jer je on u krajnjoj liniji kako smo imali prilike čuti, čak i protuustavan.
Hvala lijepa. Zaključujem raspravu. I stanka do 15,00 sati. Imamo šest točaka za glasovati. Nećemo glasovati o Konačnom prijedlogu Zakona o državnim službenicima da Vlada može izvršiti još potrebne konzultacije sa svim podnositeljima amandmana i da se dođe do jednoga mogućega konsenzusa. Ovo što nam je preostalo to bi trebalo ići vrlo vrlo brzo. Nastavak u 15,00 sati. Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima. Sukladno mišljenju Vlade dajem na glasovanje sljedeći zaključak. Ne prihvaća se Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obveznim odnosima koje je predložio Klub zastupnika HNS-PGS-a zbog razloga navedenih u mišljenju Vlade RH. Molim uključimo se. Možemo glasovati. Rezultat? Zaključak prihvaćen sa 79 glasova za, 10 suzdržanih i 19 protiv. Završili smo glasovanje. Ostao nam je Zakon o državnim službenicima gdje Vlada treba sa zastupnicima, podnositeljima amandmana pokušati uskladiti stajališta, a a u utorak ćemo početi sa raspravom o Rebalansu Državnog proračuna za 2005. godinu i Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o izvršenju Državnoga proračuna sa nadom da ćemo taj dan možda i završiti raspravu i glasovati o tome ako se steknu kvalitetni uvjeti. Dakle, nastavak u utorak u 9,30 sati.