Spoštovani predsednik republike, doktor Janez Drnovšek! Drage kolegice in kolegi! Spoštovani predsednik in člani vlade! Spoštovani bivši predsednik republike, cenjeni visoki predstavniki političnega, družbenega in verskega življenja! Spoštovani diplomatski zbor in vsi drugi visoki gostje! Danes nadaljujemo 33. sejo državnega zbora. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI POGODBE MED KRALJEVINO BELGIJO, KRALJEVINO DANSKO, ZVEZNO REPUBLIKO NEMČIJO, HELENSKO REPUBLIKO, KRALJEVINO ŠPANIJO, FRANCOSKO REPUBLIKO, IRSKO, ITALIJANSKO REPUBLIKO, VELIKIM VOJVODSTVOM LUKSEMBURG, KRALJEVINO NIZOZEMSKO, REPUBLIKO AVSTRIJO, PORTUGALSKO REPUBLIKO, REPUBLIKO FINSKO, KRALJEVINO ŠVEDSKO, ZDRUŽENIM KRALJESTVOM VELIKE BRITANIJE IN SEVERNE IRSKE IN ČEŠKO REPUBLIKO, REPUBLIKO ESTONIJO, REPUBLIKO CIPER, REPUBLIKO LATVIJO, REPUBLIKO LITVO, REPUBLIKO MADŽARSKO, REPUBLIKO MALTO, REPUBLIKO POLJSKO, REPUBLIKO SLOVENIJO, SLOVAŠKO REPUBLIKO O PRISTOPU ČEŠKE REPUBLIKE, REPUBLIKE ESTONIJE, REPUBLIKE CIPER, REPUBLIKE LATVIJE, REPUBLIKE LITVE, REPUBLIKE MADŽARSKE, REPUBLIKE MALTE, REPUBLIKE POLJSKE, REPUBLIKE SLOVENIJE IN SLOVAŠKE REPUBLIKE K EVROPSKI UNIJI S SKLEPNO LISTINO. Smo pred sklepnim dejanjem slovenskega parlamenta, ki bo skupaj z drugimi odločitvami umestilo Republiko Slovenijo sredi Združene Evrope, to bo pika na "i" izjemno zahtevnemu procesu, ki se je začel s slovensko osamosvojitvijo, zato je današnja, sicer delovna seja, še posebej svečana. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Prosim predsednika vlade, magistra Antona Ropa, da državni zbor seznani s stališčem vlade glede te ratifikacije. Prosim.
Spoštovani predsednik! Predsednik državnega zbora! Spoštovane gospe poslanke in poslanci! Cenjeni visoki zbor! 23. marca 2003 je na referendumu o članstvu Slovenije v Evropski uniji skoraj 90% udeleženih slovenskih volivk in volivcev odločilo, da je prihodnost naše države v Evropski uniji. S tem smo slovenski državljani potrdili pravilnost izbire političnih ciljev povezovanja slovenske države, ki so bili opredeljeni pred nekaj več kot desetletjem ob razglasitvi neodvisne in samostojne države. Potrdili smo uspešnost trdega dela v pogajanjih za dosego opredeljenega cilja in predvsem privrženost evropski ideji. S tem aktom smo dobili mandat, da tri tedne kasneje, 16. aprila 2003, v Atenah podpišemo pogodbo o pristopu naše države k Evropski uniji. S sklenitvijo pogodbe v Atenah je bil 58 let po koncu druge svetovne vojne in 14 let po padcu Berlinskega zidu opravljen predzadnji formalni korak na poti do zgodovinske širitve Evropske unije. Francoski zunanji minister Robert Schumann je 9. maja 1950 v svoji deklaraciji pravilno napovedal, da Evropa ne bo narejena naenkrat in tudi ne po enem samem načrtu. Nekaj več kot 40 let kasneje se Evropa z začetkom veljave pogodbe približuje svojim zunanjim geografskim mejam udejanja široko evropsko območje svobode, varnosti, demokracije in demokratičnih vrednot, tržnega gospodarstva, vladavine prave in pravne države ter postaja največje svetovno območje tesnega političnega, ekonomskega sodelovanja ter integracijskih procesov. Ponovno se bodo združili stari prijatelji, ki so obenem novi partnerji, kot so dejali ob ratifikaciji pogodbe v parlamentu sedanje predsedujoče države Evropske unije Republike Irske. Spoštovani, dovolite mi, da skupaj z vami obudim nekaj ključnih datumov na slovenski poti med evropske prijatelje, poti, na katero smo lahko upravičeno ponosni. Pred 13. leti 25. unija 1991 je Skupščina Republike Slovenije v deklaraciji ob neodvisnosti svečano zapisala, da se želi Slovenija kot mednarodnopravni subjekt v polnem pomenu besede ter v skladu z načeli združevanja suverenih držav v Evropi povezovati z drugimi državami in se vključiti v evropsko skupnost in druge povezave držav. Nismo se osamosvojil zato, da bi živeli v sodobnem svetu izolirano, temveč smo želeli slediti hitrim in modernim trendom evropskega integriranja ter deliti blaginjo in skupno usodo z drugimi evropskimi državami in narodi. Slovenija je torej že ob svojem rojstvu predstavila trdno odločenost in željo, da stopi na zahtevno pot sobivanja in vključevanja in konvergence. S ponosom lahko rečemo, da je evropska ideja združevanja vtkana v same temelje naše samostojnosti. Že junija 1993 je Evropski svet v Kopenhagnu sklenil, da lahko pridružene države Srednje in Vzhodne Evrope, ki se bodo tako odločile, postanejo članice Unije takoj, ko bodo sposobne izpolnjevati gospodarska in politična merila. Formalni začetek sodelovanja med Slovenijo in Evropsko unijo se je v bistvu začel z ratifikacijo sporazuma med Slovenijo in Evropsko gospodarsko skupnostjo julija 1993. Ta sporazum je predvideval že naslednjo stopnjo sodelovanja, ki se je uresničila 10. junija 1996 s podpisom evropskega sporazuma o pridružitvi med Republiko Slovenijo in evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami, ki delujejo v okviru Evropske unije, s priloženo sklepno listino. Istega dne je Slovenija tudi vložila prošnjo za članstvo v Uniji. Evropski sporazum je slovenski parlament ratificiral 15. julija 1997. Luksemburški evropski svet je sprejel odločitev o enotnem procesu širitve za 10 držav Srednje in Vzhodne Evrope ter Cipra, hkrati je prižgal zeleno luč za pričetek pogajanj s tako imenovano luksemburško skupino, v kateri je bila tudi Slovenija. Tako se je marca 1998 v Bruslju začela medvladna konferenca o pristopu Slovenije k Evropski uniji, ki je vsebovala tudi proces pristopnih pogajanj. Leta 2000 je bila sprejeta pogodba iz Nice, ki z institucionalnimi spremembami omogoča širitev Unije. Decembra 2001 je laekenski svet naštel deset držav kandidatk, ki bi lahko zaključile pogajanja do leta 2002. Naša država je bila med njimi in pogajanja je skupaj z ostalimi devetimi pristopnicami zaključila decembra 2002 v Kopenhagnu. Evropski parlament je aprila 2003 podal soglasje k pristopni pogodbi. Svet Unije pa je še isti mesec soglasno sprejel odločitev o sprejemu desetih držav pristopnic v Evropsko unijo. V začetku novembra 2003 je Evropska komisija predstavila zadnje poročilo o pripravljenosti držav pristopnic pred vstopom v Unijo. Poročilo ocenjuje, da je Slovenija med vsemi kandidatkami za vstop najbolj pripravljena. To je rezultat naporov dela vseh ministrstev vlade Republike Slovenije, kot tudi državnega zbora. Svoj pravni red smo v veliki meri uskladili s pravnim redom skupnosti in sposobni smo prevzeti obveznosti članstva v Uniji. Posledično nam gre torej zaupati tudi pravice, ki jih s seboj nosi polnopravno članstvo. Lahko povemo, da se je Slovenija trdo, a uspešno pogajala polnih 5 let. Prav posebej bi rad poudaril, da je bila tudi edina kandidatka, ki je svoja pogajalska izhodišča potrjevala v pristojnem parlamentarnem telesu. S takim pristopom je bil slovenski parlament ne samosproti seznanjen, temveč ves čas aktivno vključen v celoten postopek pogajanj, zato je to še kako tudi vaša zmaga, dragi poslanci in poslanke. Rezultat skupnih naporov je pogodba, podpisana v Atenah. Danes je ta pogodba pred vami, spoštovane poslanke in poslanci, da svojo zgodovinsko vlogo potrdite še z njeno verifikacijo. Spoštovani visoki zbor! Besedilo pogodbe in njenih sestavnih delov je izjemno obsežno gradivo, saj obsega preko 4800 strani v eni jezikovni verziji, pogodba pa je sestavljena v 21-ih jezikih. Desetine pravnikov iz držav članic pristopnic, komisije in sveta so jih pripravljale več kot leto dni. Za njeno pripravo smo z evropskimi partnerji izmenjali več kot 2000 uradnih dokumentov in sporočil, neformalnih je bilo še veliko več. Sama pogodba o pristopu vsebuje le tri člene, ki določajo pristop novih članic, pogoje in roke za začetek njene veljavnosti ter določbo o jezikovni sestavi pogodbe. V aktu o pristopu, ki je sestavni del pogodbe, so določeni vsi pogoji pristopa ter prilagoditev primarne in sekundarne zakonodaje evropske skupnosti. Določa tudi ukrepe institucij, ki jih je še posebno potrebno sprejeti pred pristopom, kot tudi spremembe v sestavi institucij ter spremembe njihovih postopkov v odločanju. Najobsežnejši del pristopnih aktov zajema 18 prilog aktov o pristopu, okoli 4650 strani, v katerih so navedene vse tehnične prilagoditve ter dogovorjene izjeme in prehodna obdobja. Vse to je navedeno za vsako državo posebej. V tem smislu priloga 13 obsega dogovorjena prehodna obdobja in izjeme za Slovenijo. Na področjih prostega pretoka blaga, prostega gibanja delovne sile, svobode opravljanja storitev, prostega pretoka kapitala z možnostjo uporabe splošne zaščitne klavzule za nakup nepremičnin v Sloveniji, kmetijstva, obdavčitve, socialne politike in zaposlovanja, energetike in okolja. Sestavni del pogodbe so tudi protokoli, s katerimi so urejeni dogovori o vprašanjih, ki sicer nimajo podlage v kateri izmed izvirnih pogodb. S podpisom sklepne listine so države pogodbenice potrdile dokumente,ki so bili sprejeti v okviru pristopne konference, Slovenija pa je podala tudi tri enostranske izjave ali deklaracije, in sicer o prihodnjem regionalnem razvoju Slovenije, Kranjski čebelici in razvoju medevropskega transportnega omrežja v Sloveniji. Na našo pobudo pa je nastalo še nekaj izjav, pri katerih so se Sloveniji pridružile druge države. Na primer izjava Slovenije in Madžarske št. 23 o prehodnem obdobju za ohranitev najnižje stopnje DDV za obdavčenje priprave jedi, izjava Češke, Estonije, Litve, Poljske in Slovenije o posebni zaščitni klavzuli. Spoštovani! Ratifikacija pogodbe in začetek njene veljave predstavlja uspešen zaključek ene najbolj ambicioznih in zahtevnih nalog, ki si jih je Slovenija zadala že na samem začetku svojega samostojnega obstoja in razvoja. Če večina slovenskih političnih strank in sil ne bi zaznala volje in želje državljanov in na tej osnovi dosegla enotnosti o polnopravnem članstvu v Evropski uniji, bi le težko uspeli. Prav enotnost je bila tista, ki je omogočala visoko učinkovitost v pogajanjih in dosego tega zgodovinskega trenutka. Skozi naporna leta pogajanj se je potrdilo, da Slovenija nikoli ni majhna, kadar je enotna. To je nauk za naprej, doseganje enotnosti je vedno koristno, koristno za ljudi in koristno za skupnost. Z vstopanjem v Unijo in konvergenčnimi procesi smo dejansko pospešili doseganje lastnih reformnih ciljev. S pomočjo pristopnega procesa smo pospešili procese družbene, ekonomske pa tudi politične tranzicije ter hitreje odpravili ovire za nujne spremembe.S povezovanjem tranzicijskih ter pristopnih procesov in reform smo hitreje vzpostavljali potreben red in stabilnost v gospodarstvu in družbi kot celoti. Prav učinkom procesa vstopanja v Unijo lahko pripišemo tudi izboljšano konkurenčnost slovenskega gospodarstva, katerega nadaljnje povečanje ostaja ena od naših prednostnih nalog. V procesu prilagajanja pravnemu redu skupnosti je Slovenija nedvomno veliko pridobila. To smo storili hitro in učinkovito, saj smo v slabih šestih letih sprejeli evropske standarde, ki so jih članice izgrajevale več kot 50 let. Njihove izkušnje smo s pridom uporabili pri procesih hitrejše reforme in modernizacije gospodarstva in državne uprave. Do našega vstopa je še 93 dni. Vstop ne predstavlja konca poti, temveč nov začetek. Vstopamo namreč na področje visoke družbene in gospodarske konkurence. Od nas samih bo odvisno, kako uspešni bomo v Uniji kot država, kot narod in kot posamezniki. Nedvomno bo za realizacijo naših ciljev v pogojih polnopravnega članstva zelo pomembno dobro sodelovanje med vlado in državnim zborom. Še naprej bomo morali delovati hitro in usklajeno z nenehno mislijo na interese državljanov in blaginjo skupnosti. Pri tem ne smemo pozabiti, zakaj smo stopili na pot včlanitve v Unijo. Drži, da je uspešen vstop v Evropsko unijo velik in pomemben uspeh, a ves čas je bilo pred nami zavedanje, da predstavlja Unija predvsem priložnost, da še bolj izkoristimo naše potenciale, v katere trdo verjamem. Prepričan sem, da se lahko uveljavimo v veliki družini evropskih narodov,kjer bo bolj kot velikost države in število prebivalcev štela dobra ideja, uspešno prepoznavanje pravih priložnosti, inovativnost, znanje in ne nazadnje tudi povezovalna lega med Unijo in svetom onkraj njenih meja. Z vstopom v Unijo se bomo lahko neovirano gibali na območju celotne skupnosti, blago bo svobodno krožilo, kapital bo iskal najboljše pogoje, carine bodo ukinjene. A naj skupaj z blagom potuje tudi blaginja, naj poleg kapitala brez meja krožijo tudi pravice, znanja in zakaj ne tudi sanje. Našim državljanom se bodo ponudile nove možnosti za izobraževanje, kulturno in znanstveno sodelovanje. Z učinkovitim izkoriščanjem vseh teh možnosti in priložnosti se bomo lažje in bolje odzivali na izzive globalizacije, državljankam in državljanom pa omogočili višjo stopnjo blaginje in socialne varnosti. Slovenci smo lahko samozavestni. Že v dosedanjem delovanju z Unijo, med pristopnimi pogajanji, na konvenciji za Evropo pa tudi v okviru žal še ne uspešne medvladne konference o pogodbi za Evropo smo dokazali, da se lahko enakopravno uveljavljamo. Aktivni smo tudi že v pripravi novi finančne perspektive Unije. Slovenci ne želimo le koristi zase, želimo prispevati tudi k dobrobiti Unije, njenih narodov in prebivalcev, želimo krepiti vlogo unije v svetu. Razpolagamo z bogato kulturno in naravno dediščino in identiteto, ki jo bomo skrbno varovali tudi v skupnosti s 450-imi milijoni prebivalcev. Ustrezno bomo morali uveljaviti tudi našo lego na sečišču kultur in prometnih povezav. Verjamem, da bomo s sodelovanjem vseh državljank in državljanov znali ta naš kapital izkoristiti. Aktivni, svobodomiselni državljani, ki bodo ob vstopu v Unijo znali prepoznati svoje cilje in jih bodo znali tudi uveljaviti, so največji kapital te države. Tem velika Unija nudi velike možnosti, kakor jih nudi tudi našemu gospodarstvu in njegovi rasti. Da bi naša država, družba in gospodarstvo v Unijo vstopili s kar najmanjšimi pretresi in ustrezno pripravljeni na povečano konkurenčnost, je vlada pripravila program za učinkovit vstop v Evropsko unijo z ukrepi na področju gospodarstva, izobraževanja, regionalnega razvoja, zdravstvene reforme, dokončane reforme javnega sektorja, uresničevanja načel pravne države, zunanje politike in kulturne identitete. Vlada tudi izvaja potrebne ukrepe za znižanje inflacije. Vstop v sistem ERM2 v letošnjem letu in v evro območje konec leta 2007. Zato z optimizmom zremo v mesec maj in vse prihodnje pomladi Evropske skupnosti. Spoštovane gospe poslanke, gospodje poslanci, cenjeni visoki zbor! Danes je zgodovinski dan, danes živimo prihodnost. Pred vami je potrditev pogodbe, ki bo našo državo, slovenski narod in vse naše državljane in državljanke popeljala v eno najrazvitejših svetovnih skupnosti. Obeta se nam družba velikih priložnosti in možnosti, a tudi resnih družbenih odgovornosti. Vemo, da se je Slovenija za to prizadevala od prvega dne svojih sanj o samostojnosti. In verjamem, da bo vaše današnje dejanje potrdilo to veliko zgodovinsko zmago Slovencev in Slovenk. Srečno Slovenija, danes smo v Evropi! [[Aplavz.]]
Hvala lepa, gospod predsednik vlade. Sedaj vabim za govorniški oder ministra za zunanje zadeve, doktorja Dimitrija Rupla.
Spoštovani gospod predsednik republike! Spoštovani gospod predsednik državnega zbora, predsednik vlade, visoki zbor, kolegice in kolegi, prijatelji! Članstvo v Evropski uniji je po splošnem prepričanju pomemben slovenski dosežek. Manj ljudi pa se zaveda, da predstavlja Slovenija od dneva nastanka pomemben evropski dosežek. Vzrok te razlike je v pozabljivosti. Mnogi so namreč pozabili, da je Evropska unija odločilno posegla v naše življenje že 7. julija 1991 na Brionih. Slovenska delegacija, ki smo jo sestavljali France Bučar, Janez Drnovšek, Milan Kučan, Lojze Peterle in jaz, se je takrat prvič pogajala z Evropsko unijo oziroma trojko njenih zunanjih ministrov. To so bili Nizozemec Hans van den Brook, Luksemburžan Jacques Poos in Portugalec Joao Deospineiru in dosegla prvi mednarodni sporazum, tako imenovano brionsko deklaracijo. To je bil začetek evropske poti Slovenije. Pot se je nadaljevala 16. decembra 1991 v Bruslju, kjer je ministrski svet le nekaj dni po koncu medvladne konference in po vrhu v Maastrichtu 9. in 10. decembra sprejel sklep o priznanju Slovenije kot samostojne in neodvisne države, ki se je potem formalno dogodilo 15. januarja 1992. Slovenija je bila prvi in dolgo časa edini evropski dosežek na ozemlju nekdanje Jugoslavije. Leta 1994 je prišlo do zastoja, zaradi znanih zahtev v zvezi s pravicami tujcev do nakupa nepremičnin. Evropski pridružitveni sporazum je bil podpisan po tako imenovanem španskem kompromisu šele 10. junija 1996. Da bi nadomestila zamujeni čas, je Slovenija prosila za polnopravno članstvo v Evropski uniji še istega dne in Slovenija je postala pridružena članica Evropske unije 1. februarja 1999. Skupaj s Ciprom, Češko, Estonijo, Madžarsko in Poljsko se je Slovenija začela pogajati za članstvo spomladi leta 1998. Februarja 2000 so se tem državam pridružile še Bolgarija, Latvija, Litva, Malta, Slovaška in Romunija. Pogajanja Republike Slovenije za članstvo v Evropski uniji so potekala od marca 1998 do decembra 2002. Tem pogajanjem sem se v funkciji glavnega pogajalca in ob vsestranski pomoči ožje pogajalske skupine oziroma službe vlade za evropske zadeve pridružil leta 2000. Rezultat teh pogajanj je pristopna pogodba, ki smo jo podpisali 16. aprila 2003 v Atenah. Ta pogodba je danes po 12-ih letih in pol evropeizacije Slovenije pripravljena za sklepno dejanje, to je za parlamentarno ratifikacijo. V tem trenutkuimate, spoštovani poslanci in poslanke, v rokah krmilo, ki naj bi usmerilo to našo slovensko barko v evropski pristan. Delitev Evrope po drugi svetovni vojni ni bila naravna, je trajala predolgo, širitev Evropske unije ponovno združuje Evropo, v kateri imajo enake možnosti za razvoj vse države, ki so jim skupne vrednote, kot so spoštovanje človekovega dostojanstva, svoboda, demokracija, enakopravnost, pravna država, človekove pravice. Gospe in gospodje, kolegi, Evropska unija se širi, za delovanje v novih pogojih mora spremeniti nekatera pravila, o katerih so že tekla pogajanja v konvenciji in v medvladni konferenci. Kot smo videli lani decembra v Bruslju, nič ni samoumevno. Ob širitvi se spet pojavljajo pomisleki o delitvi, Slovenija je od začetka zaupala v Evropsko unijo, ki ji dolguje velik del svojega uspeha. Nobenega razloga ni, da ne bi zaupali Evropski uniji in da si ne bi v prihodnosti prizadevali za uspeh medvladne konference in za sprejem nove ustavne pogodbe, toda danes je pred vami pristopna pogodba, ki se nanaša in vsebuje vse dosedanje pogodbe. Pristopna pogodba je enotna za vse nove države članice in je izjemno kratka. Tu je preambula in tu so trije členi. Priložen je še akt o pristopu, ki pa za vsako novo državo članico posebej opredeljuje rezultate pogajanj, to se pravi prilagoditve evropskemu pravne redu, prehodna obdobja, izjeme, tehnične prilagoditve in druge ukrepe, ki jih je država dosegla v pogajalskem procesu. K pristopnim dokumentom sodi še sklepna listina, v kateri smo podpisniki pristopne pogodbe uradno potrdili dokumente, sprejete v okviru pristopnih konferenc. V tej listini so navedeni: pristopna pogodba, akti o pristopu in ustanovne pogodbe v jezikih novih držav članic. Skupaj z akti o pristopu ima pogodba več kot 4200 strani. Najpoudarim, da je pristopna pogodba več kot zgolj navadna mednarodnopravna pogodba. Ne ureja namreč le odnosov med posameznimi podpisnicami na temelju vzajemnosti, ureja tudi našo udeležbo v nadnacionalnih institucijah, Evropski komisiji, Evropskem parlamentu in Sodišču evropskih skupnosti. V Sloveniji smo zato v lanskem letu sprejeli ustrezne spremembe ustave in s tem odpravili tudi ustavnopravne ovire za vstop v Unijo. V Evropski uniji si pa prizadevali za ravnovesje med ustanovami mednarodnega oziroma meddržavnega in nadnarodnega oziroma naddržavnega pomena. Po eni strani bodo države, še posebej tiste, ki so največje in najbogatejše, še vedno varovale in uveljavljale svoje nacionalne interese. Po drugi strani bodo skupne naddržavne ustanove varovale, tako upamo, interese majhnih. V današnjem globalnem svetu nobena evropska država in pravzaprav nobene država ni popolna neodvisna in samozadostna, ampak so vse med seboj povezane in odvisne. Za Slovenijo sta še posebej pomembna povezovanje z drugimi in aktivnost v skupnih evropskih ustanovah. Gre za preprosto spoznanje, da bomo svoje nacionalne interese najlažje uresničevali skupaj z drugimi. Delovali bomo v povezavah s tistimi, ki so nam najbližji, pri čemer ne bomo pozabili na skupne interese in na napredek evropske integracije. Z današnjo ratifikacijo pristopne pogodbe se Slovenija pridružuje skupini držav članic Franciji, Nemčiji, Danski, Finski, Švedski, Portugalski, Italiji, Irski, Španiji, Veliki Britanji, Avstriji, Belgiji ter državam pristopnicam Slovaški, Cipru, Češki, Malti, Litvi, Poljski, Latviji, Madžarski, ki so pristopno pogodbo že ratificirale. Grčija, Luksemburg, Nizozemska in Estonija naj bi pristopno pogodbo ratificirale v kratkem. Po uspešno opravljeni ratifikaciji mora vsaka od 25 držav najkasneje do 30. aprila 2004 listino o ratifikaciji predati depozitarju, vladi italijanske republike. Pogodba bo tako lahko začela veljati 1. maja 2004 in s tem bodo izpolnjene vse pravne obveznosti za uspešno izvedbo širitve. Gospe in gospodje! Pristopna pogodba povezuje evropsko celino v enotno in hkrati raznoliko skupnost. Povezujejo nas skupne vrednote, interesi in cilji. Povezujejo pa nas, kar je evropski paradoks, pravzaprav paradoksalno bistvo Evropske unije, tudi razlike. Z vstopom novih članic se bo denimo povečala kulturna in jezikovna raznolikost v Uniji. Vključitev Slovenije v Evropsko unijo pomeni nadaljevanje razvoja slovenske državnosti. Skupaj z drugimi narodi in državami bo Slovenija pomemben in vpliven dejavnik na mednarodnem političnem, gospodarskem in kulturnem prizorišču. Predlagam, da, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci državnega zbora, pritrdite evropski usmeritvi Slovenije in sprejmete pristopno pogodbo. Hvala lepa. [[Aplavz.]]
HVala lepa, gospod zunanji minister. Sedaj vabim za govorniški oder ministra za evropske zadeve dr. Janeza Potočnika. Imate besedo.
Spoštovani gospod predsednik države, predsednik državnega zbora, predsednik vlade, cenjeni visoki gostje, spoštovane poslanke in poslanci, vsi prisotni! Slovenija je del Evrope in Slovenci smo Evropejci. Z Evropo nas vežejo skupne korenine in vrednote. Vstop v Evropsko unijo je zato logičen, nekako naraven korak v zorenju naše mlade države. Smisel sobivanja v Uniji je v koreninah njenega nastanka, v prizadevanjih za preseganje gorja, ki je zaznamovalo Evropo prejšnjega stoletja. Sedanja širitev lahko bolj kot vse doslej prispeva h krepitvi Evrope blagostanja, stabilnosti, varnosti in miru. Projekt "pristop k Evropski uniji" je zaključen. O njem so bile v zadnjih letih izrečene in napisana majhne in velike besede, včasih težke, neresnične pa spet tehtne in upravičene. Izrečenih je bilo veliko besed. Bile so tudi velike in majhne zamere, morda ljubosumnosti, velike in majhne podpore, bila so nasprotovanja, bilo je veliko, veliko dela, dobrega in manj dobrega, eni so v njem iskali krivce, drugi zaslužne. Ne ukvarjajmo se s preteklostjo. Za pogodbo, ki nas je to dopoldne zbrala, in za vse, kar se skriva v njej, smo zaslužni vsi, prav vsi. Tudi v naši javnosti nikoli opaženi sodelavci, strokovnjaki in občani, vsi, s katerimi smo sodelovali. Prepričan sem, da smo projekt članstvo, ki se začenja, v zgodovini zmožni zapisati kot zgodbo o uspehu. Nihče od nas ne pričakuje ugajanja, pričakujejo pa resno in dobro delo. Velikost in moč države si bomo določali in določili sami s svojim znanjem, s svojim razumevanjem, voljo in predvsem zrelostjo. Spoštovane poslanke in poslanci! Tu in sedaj je naša skupna prihodnost. Če bi bil na vašem mestu, bi glasoval v podporo ratifikaciji pristopne pogodbe mirne vesti in lahke roke. Hvala lepa. [[Aplavz.]]
V poročilu, ki ga imate na klopi, je med drugim rečeno, da noben parlament med drugimi devetimi kandidatkami ni tako neposredno, tako natančno in tako celovito spremljal obravnavo, dopolnjeval, koordiniral in sousmerjal delo pogajalcev, kot smo to počeli mi vedno in ne le, kadar je bilo potrebno za uspeh pogajalskega procesa. Danes bosta uvodoma spregovorila tudi predsednik odbora za zunanjo politiko in predsednik komisije za evropske zadeve, dve telesi, ki sta imeli pri tem največjo težo. Najprej predsednik odbora za zunanjo politiko, kolega Jelko Kacin. Prosim.
Gospa predsednica, gospodje predsedniki, kolegice in kolegi, spoštovani gostje in najširša javnost! Odbor državnega zbora Republike Slovenije za zunanjo politiko je na svoji 75. redni seji, ki je bila 14. januarja 2004, obravnaval predlog zakona o ratifikaciji pristopne pogodbe. Uvodoma je predsednik odbora za zunanjo politiko predstavil vsebinske poudarke, ki so se nanašali na dosedanje delo odbora za zunanjo politiko, drugih delovnih teles državnega zbora, parlamentarnih strank državnega zbora, drugih vej oblasti, civilne družbe in Slovenije v celoti pri vključevanju Republike Slovenije v Evropsko unijo. Poudaril je, da je v našem konkretnem primeru brez dvoma šlo za nacionalni projekt in vsenacionalni uspeh, ki si zasluži spoštovanje, ponos in tudi kar nekaj samohvale. Sicer pa, kdo nas bo pohvalil in kdo bo spoštoval naše delo, če ga ne bomo spoštovali in cenili najprej mi sami. Današnja obravnava je predzadnji dogodek na dolgi poti osamosvajanja in evropske umestitve naše države. Konec poti bo hkrati začetek naše evropske prakse. Z našim sklepom, poročilom in priporočilom bo državni zbor lahko dokončal to fazo tega projekta, začetega v prejšnjem stoletju. Komaj 14 let bo minilo ob vstopu Slovenije v Evropsko unijo od prvih demokratičnih volitev pa do našega polnopravnega članstva in v vmesnem času ni bilo prav nobene širitve Evropske unije na nove demokracije v Srednji in Vzhodni Evropi. Izkoristili smo prvo priložnost in izkoristili smo jo v popolnosti in z odliko. V tem času se otrok rodi in dokonča osnovno šolo. Mi smo to šolo dokončali z odliko. Resnično se smemo tega dejstva veseliti in velja ga tudi poudariti in s ponosom in zanosom razširjati med ljudmi, tako doma kot tudi na tujem. Primerjava z našo osamosvojitvijo je na mestu, saj je tako ob osamosvojitvi kot tudi ob integraciji sam projekt koordinacije na vladni ravni zastavil in usklajeval en in isti človek, minister Igor Bavčar. Obakrat sta naši takratni vladi spoznali pomembnost, globino, širino in vseobsežnost procesov in izzivov na poti do končnega cilja in temu primerno sta se tudi organizirali in odzvali. Predsednik odbora je odločno poudaril, da noben parlament med drugimi devetimi kandidatkami ni tako neposredno, tako natančno in tako celovito spremljal, odobraval, dopolnjeval, koordiniral in se usmerjal v delo pogajalcev, kot smo to počeli mi, vedno in ne le kadar je bilo to potrebno za uspeh pogajalskega procesa. Noben parlament ni toliko in tako pogosto razpravljal kot naš odbor, ki je tako ves čas omogočal oziroma soustvarjal predpogoje za pravočasno in uspešno delo glavnega pogajalca in ožje pogajalske skupine. Z našo pomočjo so se pogajalci lažje izvijali in težje sprejemali zahteve in pogoje Evropske komisije. Menil je, da proces približevanja in vključevanja Slovenije v Evropsko unijo označujejo štiri besede: kompromis, zaupanje, sodelovanje in preglednost oziroma transparentnost. Ne gre le za španski kompromis, temveč je bil kompromis vgrajen tudi v sporazum o sodelovanju pri vstopanju Republike Slovenije v Evropsko unijo, ki so ga podpisali predsedniki parlamentarnih strank in poslanca narodnih skupnosti. Enotnost ob spoznanju, da se s projektom vključevanja v Evropsko unijo nobena stranka ne more poigravati, je bila ključ do uspeha in je zagotovila potrebno zaupanje. Sodelovanje označuje sodelovanje med vlado in parlamentom ter sodelovanje obeh s civilno družbo. Preglednost oziroma transparentnost dela je omogočila oblikovanje širokega zaupanja domače javnosti v proces vključevanja in Evropsko unijo, kar je formalno potrdil rezultat referenduma 23. marca 2003. Pri tem pa je posebej izpostavil primerjavo z drugimi državami kandidatkami, kjer ta proces vedno ni in še danes ne teče tako produktivno, predvsem pa še ne tako gladko. Predsednik odbora je izpostavil pomembno vlogo slovenskega gospodarstva, ki je imelo svojega predstavnika, podpredsednika Gospodarske zbornice Slovenije tudi v sestavi ožje pogajalske skupine in visoko podporo vključevanju v Evropsko unijo v celotni menedžerski strukturi. Predsednik je poudaril, da je bilo ključno in politično najbolj občutljivo vprašanje pogajanje o četrtem poglavju prost pretok kapitala, o načelu nediskriminatorne lastninske pravice tujcev, ki je vgrajena v 68. člen ustave Republike Slovenije, pri čemer je Slovenija takoj dobila podporo tako Velike Britanije kot tudi Nizozemske, dveh vplivnih državčlanic Evropske unije, ki tudi danes odločno zagovarjata načelo spoštovanja temeljnih vrednot unije. Spoštovanje temeljnih človekovih pravic je bilo in ostalo gonilo sedanje in bodoče Evropske unije. Tehnični del pogajanj je bil odmaknjen od političnega dela, zato sta oba ta dva dela drug drugega dopolnjevala in plemenitila. Zdaj pa bo nastopil čas razumevanja filozofije in delovanja evropskega prostora. Evropska unija namreč ni stvar diplomacije, ampak stvar sodelovanja, uspešnosti sodelovanja, medsebojnega razumevanja, zaupanja in dopolnjevanja med administracijami suverenih držav članic Evropske unije. Diplomacija pa zagotovo ima še kako pomembno vlogo, zlasti na področju zunanjih odnosov, odnosov z nečlanicami, v našem primeru zlasti z državami jugovzhodne Evrope, pri čemer pa imajo administracije držav članic, še posebej pa naša vladna in parlamentarna administracija zgodovinsko nalogo prenosa znanja in usposabljanja administracij držav jugovzhodne Evrope za razumevanje Evropske unije in za sodelovanje. Odbor za zunanjo politiko ni obravnaval pobude za pogajanje in sklenitev pristopne pogodbe kot celoto, temveč kot 57 delnih pobud oziroma njihovih sprememb in dopolnitev na skupaj 31-ih področjih. Na svoji prvi izredni seji 8. septembra 1998 je takratni odbor za mednarodne odnose prvič obravnaval delno pobudo za pogajanje in sklenitev mednarodne pogodbe o članstvu Republike Slovenije v Evropski uniji, tako imenovana pogajalska izhodišča. Odbor za mednarodne odnose oziroma v tem mandatu odbor za zunanjo politiko je delne pobude, dopolnitve delnih pobud, spremembe in dodatna pojasnila obravnaval kar na 25 rednih, izrednih in korespondenčnih sejah. Zadnjo spremembo oziroma dopolnitev delne pobude na področju davkov je obravnaval na 59. seji odbora dne 17.09.2002. Zaključek nekega obdobja pa zagotovo predstavlja 42. nujna seja odbora za zunanjo politiko 12. decembra 2002, ko je odbor obravnaval poročilo o dogovorih, sprejetih v okviru pristopnih pogajanj k Evropski uniji in določitev mandata za zaključek pogajanj na vrhu v Kopenhagnu in ju potrdil. Odbor je redno obravnaval tudi poročilo o napredku Republike Slovenije pri vključevanju v Evropsko unijo in se vsakokrat seznanil tudi s prioritetami predsedovanja posameznih držav Evropski uniji, ki so jih članom odbora predstavili veleposlaniki teh držav v Sloveniji. Jeseni leta 2003 je bila pozornost odbora usmerjena v delo medvladne konference. Tako je odbor obravnaval izhodišča za udeležbo predstavnikov vlade Republike Slovenije na medvladni konferenci in več informacij o poteku konference. Odbor je ob tem večkrat pozval predstavnike vlade, naj na medvladni konferenci zagovarjajo upoštevanje načela enakosti in uveljavitev načela, da ima vsaka članica svojega komisarja z glasovano pravico, da se ohrani dosedanji najnižji prag števila poslancev posamezne države v evropskem parlamentu, da se zagotovi enak dostop vseh držav članic do predsedovanja svetom, z izjemo sveta za zunanje zadeve, ki naj bi mu predsedoval minister za zunanje zadeve Evropske unije. Ob koncu je predsednik odbora poudaril, da gre za najpomembnejšo ratifikacijo tega mandata in tega stoletja. K njenemu udejanjanju so pomembno prispevali tudi mnogi, ki danes niso več ali pa nikoli niso bili povsem v ospredju ter med njimi po imensko Rado Genorio, Cveto Stantič, Marija Adanja, Marjeta Jager, Andreja Jerina in še marsikdo in med njimi tudi ne nazadnje Tanja Pandev in Saša Kragelj, ki sta bili z njimi ves ta čas v odboru za mednarodne odnose in odboru za zunanjo politiko. V nadaljevanju je minister za zunanje zadeve dr. Dimitrij Rupel predstavil vsebinske elemente pogodbe o pristopu, ki so jo 16. aprila 2003 podpisale članice Evropske unije in deset pristopnic. Pogodba, ki je rezultat večletnih pristopnih pogajanj, ureja vključitev novih članic v Evropsko unijo ter način in pogoje pristopa. Dejal je, da je doslej pristopno pogodbo ratificiralo 8 držav članic Evropske unije in sedem pristopnic. Ostale države članice Evropske unije in pristopnice morajo pogodbo ratificirati v naslednjih mesecih in do 30. aprila 2004 depozitarju predati listino o ratifikaciji. Tako bo lahko pogodba začela veljati 1. maja 2004. V razpravi so poslanci opozorili na vlogo in pomen prizadevanj ter dela in prispevka posameznikov in institucij za uspeh tega projekta, in sicer dr. Janeza Potočnika, dr. Emila Erjavca, dr. Jožeta Pučnika, Igorja Senčarja, Darje Lavtižar Bebler, dr. Slavka Gabra in Romana Jakiča, celotne pogajalske skupine opozicije, zainteresiranih delovnih teles, strokovnih sodelavk in sodelavcev, tako vlade kot parlamenta, predstavnikov socialnih partnerjev, medijev ter še posebej skupnega pridružitvenega parlamentarnega odbora. Poudarili so pomen slovenskega nacionalnega interesa, sposobnost tektonskega razmišljanja in formuliranja narodnopolitičnih ciljev, opozorili na enak odstotek podpore na plebiscitu za vzpostavitev samostojne slovenske države in na referendumu za pristop k Evropski uniji. Na pomen doseženih prehodnih obdobij, na konstruktivno opozicijo na področju zunanje politike, na izzive dokončne uveljavitve Slovenije znotraj Evropske unije, ki zahtevajo dokazovanje naše sposobnosti v praksi, na dobro in v primerjavi z drugimi pristopnicami boljšo seznanjenost naših državljanov in drugih prebivalcev z Unijo, na izjemno pomembnost ustavne pogodbe, na nove finančne perspektive in opozorili na pomembno vlogo državnega zbora, ki jo bo ohranil tudi v bodoče, in to navkljub posameznim trditvam, ki poskušajo prihodnjo vlogo in pomen državnega zbora minimalizirati. Opozorili so na skupno gradivo Vlade Republike Slovenije in Banke Slovenije, vstopanje Slovenije v ERM2 in prevzem evra in ambicijo, da se Slovenija v nekem sprejemljivem obdobju uvrsti med najrazvitejše države Evropske unije, na opustitev policijske kontrole na zahodnih mejah in vzpostavitev schengenskega [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]na zunanji meji Evropske unije, ter bojazen obstoja Slovenije dveh hitrosti v njenem notranjem razvoju. Kot uspeh so izpostavili tudi zaščito cvička in na koncu opozorili še na popravo krivic, takšnih in drugačnih ob spoznanju, da smo na tem področju storili premalo. Po dveh urah je predsednik sklenil razpravo in ponovil, da ta točka ni nikoli bila in tudi ni ratifikacija, kot so mnoge druge ratifikacije. To je zagotovo najpomembnejša ratifikacija tega mandata in tega stoletja. Ob tem je Vlada Republike Slovenije še pojasnila, da ne razmišlja o sprožitvi postopka za pristop Republike Slovenije k Zahodnoevropski uniji. Odbor je pri obravnavi upošteval mnenje zakonodajno-pravne službe, ki z vidika skladnostiz ustavo in pravnim sistemom ter zakonodajnotehničnega vidika ni imel pripomb. Odbor je po končani razpravi s 15 glasovi za in nobenim proti sprejel vse člene predloga zakona. Ker k predlogu zakona ni bil sprejet noben amandma, odbor za zunanjo politiko predlaga državnemu zboru, da predlog obravnava v besedilu, predloženem v državni zbor v zakonodajni postopek in ga sprejme. Poročevalec na seji državnega zbora bo predsednik odbora. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Kacin. Sedaj vabim k besedi kolega Peterleta, predsednika komisije za evropske zadeve. In medtem, ko kolega Peterle prihaja za govorniški oder, naj med vsemi uglednimi gosti, ki ste danes na galeriji, posebej pozdravim tudi visoko delegacijo Kanade, ki se je pridružila ostalim na galeriji. Dober dan, dobrodošli! [[Aplavz.]] Prosim.
Spoštovani gospod predsednik! Spoštovani predsedniki republike, vlade in državnega sveta, najvišji predstavniki sodnih oblasti in slovenske vojske, spoštovani eminentni predstavniki slovenskih cerkva, predstavniki vseh treh Slovenij, ekscelence, spoštovani visoki gostje iz Kanade! Spoštovane poslanke in poslanci, gospe in gospodje! Pred dvanajstimi leti smo dosegli mednarodno priznanje osamosvojene in demokratične Slovenije. Od takrat lahko kot subjekt mednarodnega prava sklepamo tudi mednarodne pogodbe in se vključujemo v mednarodne organizacije in zveze. Spomnimo se, da so bila glede priznanja Slovenije na začetku deljena mnenja tudi znotraj takratne Evropske skupnosti. Ni bilo dovolj, da smo izpeljali osamosvojitev na dosledno demokratičen in ustavnopraven način ter da smo dobili vojno proti nasprotniku s preživetimi koncepti in nameni. Dokazati smo morali, da hočemo res živeti iz vrednot in načel svobodnega in demokratičnega sveta. S tem nismo imeli težav, ker se je nova demokratično-slovenska oblast po liniji zakonodajne, izvršilne in drugih oblasti pred vsem svetom legitimirala z voljo in dejanji v smislu preloma s totalitarnimredom, ki je v Jugoslaviji, in z njo v Sloveniji, veljal do leta 1990. Pripadnost vrednotam in načelom, ki so bila izhodišče za miroljuben, demokratičen in uspešen razvoj Evropske zveze po drugi svetovni vojni, izkazujemo vse od takrat. V vseh sestavah vlad, državnega zbora in državnega sveta. V vrednotah in načelih je korenina naše odločitve za pristop k Evropski zvezi, ne v pragmatični špekulaciji ali pomanjkanju drugih alternativ. Življenje je tudi zunaj Evropske zveze. Vendar smo se odločili, da se vključimo v najuspešnejši politični in mirovni projekt, kar jih svet doslej pozna, ker smo prepričani, da bomo v tem okviru lahko najboljše dosegali cilje slovenske države, slovenskega naroda in slovenske družbe. Če kdo, potem ravno Slovenci dobro vemo, kaj pomeni skušati zgodovinske črte ločnice, z železno zaveso vred, imperialne, velikodržavne in ideološke oziroma nasilne poskuse evropskega združevanja. Po vseh teh izkušnjah in po preživetju treh totalitarizmov jemljemo kot nasmeh zgodovine dejstvo, da lahkokot suveren subjekt prostovoljno z drugimi narodi in državami v Evropski zvezi sodelujemo v izgradnji trajno miroljubne in sodelujoče Evrope, ki je različnost identitet ne moti, ampak jo bogati in navdihuje. Ko se danes z ratifikacijo pristopne pogodbe odločamo za zadnji formalni korak na poti Slovenije v Evropsko zvezo delamo to v zavesti, da sprejemamo pravni in institucionalni red, ki ga je Evropska zveza razvila v desetletjih svojega dosedanjega razvoja in se v tem smislu priključujemo, hkrati pa se zvsemi drugimi članicami zveze združujemo za tisto, kar naj se v zvezi še zgodi. 1. maja 2004 se bo zgodila zgodovinska razširitev Evropske zveze, potem pa bo še desetletja trajalo združevanje Evrope. Širitev ima smisel, če merimo z njo na resnično združitev Evrope kot garanta evropskega sodelovanja in vplivnega igralca večpolne ureditve sveta po razpadu dvopolnega. Naš cilj ni bila samo primernejša geopolitična umestitev ali uvrstitev Slovenije na boljšo stran, ki bi nam prinesla trajni mir, stabilnost, varnost in boljše gospodarske izglede. Projekt vključevanja v Evropsko zvezo doživljamo kot kreativno možnost in kot odgovornost za več Evrope. Naša ambicija je po najboljših močeh prispevati k evropski odličnosti navznoter in navzven. Vemo, da bomo vstopili v drugačno evropsko zvezo, kot je bila tista, ki nas je leta 1992 priznala ali pa tista, s kakršno smo začeli pristopna pogajanja. Je celo drugačna od tiste, s katero smo zaključili pogajanja. Pred vsemi nami so novi notranji in zunanji izzivi. Nauk, jasen nauk dosedanjega razvoja Evropske zveze pa je v zvezi s tem zelo jasen. Uspešno je bila vedno in je našla izhod iz težav, kadar je v njen prevladal duh skupnosti, s kakršnim je svojo pot tudi začela. Jasno je, da potrebuje Evropska zveza ob zgodovinski širitvi tudi notranjo preureditev in poglobitev. Vesel sem, da je Slovenija tako jasno in odločno na strani projekta evropske ustavne pogodbe, ki je za njen nadaljnji uspešen razvoj neobhoden in nima prave alternative. Razvoj v smeri zgolj nacionalnih interesov, ekskluzivnosti različnih klubov ali apriornih koalicij bi bil za celoto Evrope škodljiv. Moč Evropske skupnosti in za njo Evropske zveze je bila v tem, da je razvijala smisel za celoto in skupno. V njej se do sedaj ni govorilo o velikih in malih, v tem je bila njena posebnost, moč in tudi privlačnost. Naj ta model ostane tudi za naprej. Spoštovane gospe in gospodje, drage poslanke in poslanci! Danes spet diši po zgodovini in prazniku, zato je na mestu tudi hvaležnost, najprej vsem, ki so podprli projekt samostojne slovenske države, predvsem pa med njimi tistim, ki so dali za njo tudi svoja življenja. Dovolite mi, da se kot predsednik komisije državnega zbora za evropske zadeve zahvalim članicam in članom v obeh mandatih za res dobro sodelovanje, vsemvam, spoštovane kolegice in kolegi, pa za vse odločitve, ki so izražale našo odgovornost na poti Slovenije v Evropsko zvezo. Posebno zahvalo sem dolžan strokovnim sodelavkam in sodelavcem komisije za evropske zadeve, ki so nas z veliko profesionalno odgovornostjo oskrbovali z gradivi in drugo neobhodno pomočjo vsa ta leta. Posebno zahvalo moram izraziti tudi delegaciji Evropske komisije z neutrudnimi veleposlaniki in sodelavci, ki so nam v teh letih resnično stali ob strani in nam po najboljših močeh pomagali k hitremu napredku. Dolžan sem tudi zahvalo vladi, še prav posebej službi vlade za evropske zadeve za zgledno sodelovanje v vseh teh letih. Zahvalo izražam tudi predsedniku državnega zbora gospodu Borutu Pahorju za njegovo pozornost do dela komisije zaevropske zadeve in predsedniku odbora za zunanjo politiko Jelku Kacinu za številne skupne proevropske podvige obeh delovnih teles, da o cvičku ne govorim posebej. Naj zaključim izraze hvaležnosti slovenskim medijem, ki so nas na tej poti spremljali z izdatno pozornostjo. Delali smo na zahtevnem, lepem in zgodovinskem projektu. Vesel sem, da smo uspeli. Vesel sem tudi dejstva, da so članice in člani komisije za evropske zadeve soglasno podprli predlog zakona o ratifikaciji. Spoštovane gospe in gospodje! Obveščam vas, da je na koledarju po 1. maju 2004 2. maj. Želim vam veliko majev Slovenije v razširjeni Evropski zvezi in v združeni Evropi in še enkrat iskrena hvala. [[Aplavz.]]
Hvala obema predsednikoma, kolegu Kacinu in kolegu Peterletu za ti dve poročili. Preden preidem na povabilo predstavnikom poslanskim skupin, naj mi bo dovoljeno reči, da zaradi drugih obveznosti tako predsednik države kot predsednica ustavnega sodišča in mislim, da tudi predsednik državnega sveta ne morejo biti do konca prisotni - in se bodo morda, če bo mogoče, vrnili na sprejem, ki ga bomo imeli v preddverju po končani razpravi. Prosijo, da državni zbor to njihovo opravičilo sprejme z razumevanjem. Če prav razumem, kolega Peterle, želite predstaviti hkrati tudi stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Vi ste prijavljeni kot prvi. Naj povem tudi, kako si bodo stališča sledila potem: kolega Pohorec, kolega Horvat, Janša, Štemberger, Podobnik, Kacin in Barovič. Prosim, kolega Peterle, pet minut.
Hvala lepa, gospod predsednik. Odhoda predsednika države ne razumem kot protest proti dvema mojima zaporednima nastopoma. Res mi je v veselje in čast, da lahko spregovorim v imenu Nove Slovenije ob tem izrednem prazničnem in zgodovinskem trenutku in rad bi začel z nekim pogledom, z nekim spominom na ta čas, ki ima nek začetek in ima neko sklepno dejanje. Rad bi dejal, da so številni naši predniki in sopotniki delali za to, da bi prišlo do samostojne slovenske države. Sanjali smo, razpravljali smo, delali smo, vendar narod dozori takrat, ko lahko svoje najboljše želje poveže v skupno politično voljo, v skupne politične projekte, uspe pa lahko šele takrat, ko vzpostavi svoje institucije, svojo vzvode, svojo oblast, da take projekte tudi uresniči. V tem jebistvo preloma leta 1990, ko je do te zrelosti, do te volje prišlo. Ne bi bilo 25.6.1990, ne bi bilo 23. decembra 1990, ne 15. januarja 1992, ko smo dosegli mednarodno priznanje, tudi ne 28. januarja 2004 in ne 1. maja 2004, če ne bi prišlo takrat do tiste pomembne politične volje, ki se je izrazila na prvih demokratičnih volitvah, na katerih so zmagale sile, ki so prišle pred slovenske volivke in volivce z jasno voljo, z jasnim programom, v katerem je bila samostojna in demokratična slovenska država zapisana na 1. mestu. Čutim tudi neko posebno dolžnost, da omenim to dejstvo, z ozirom na to, da ob tej priliki pogrešam tukaj dve ključni osebnosti, ki sta žal prezgodaj preminuli. Eden je bil vodja projekta, vodja koalicije Demos, dr. Jože Pučnik, ki je simbolična oseba slovenskega tektonskega političnega premika, drugi je, tudi žal prerano umrli, eden od avtorjev majniške deklaracije, nekdanji predsednik društva slovenskih pisateljev in kasnejši minister Rudi Šeligo. Jaz sem vesel, da je ta volja, ta program dobil potem tako močno prebiscitarno podporo decembra 1990 in od takrat naprej je bilo popolnoma jasno, da bo do slovenske države prišlo. Sedaj smo na koncu neke etape. Začenja se drugi del poti in jaz bi rekel, v imenu Nove Slovenije, sedaj se šele prav začne. Doslej smo opravljali pripravljalna dela, sedaj pa lahko realiziramo na domačem in evropskem planu tisto, kar mislimo, da je treba urediti za to, da bomo dosegali novo kakovost medsebojnosti doma in tudi na evropskem planu. Prepričan sem, da bo Slovenija izkoristila nove možnosti, in da bo sledila tistim temeljnim vrednotam in načelom, ki jim je zvesta ves čas svojega demokratičnega razvoja. Danes ni čas, da bi opravljali inventuro, v čem smo evropske standarde dosegli do primerne ravni in kje ne. O tem bo gotovo še debata. Pomembno je pa, da bi tudi v bodoče dosegali, kot smo glede nekaterih temeljnih zunanjepolitičnih ciljev bili uspešni, da bi dosegali tudi v bodoče tisto temeljno enotnost, ki bo za uveljavljanje naših interesov nujna. V tem smislu si želim, da bi zaživele v tej medsebojnosti vse tri Slovenije, Republika Slovenija, zamejska Slovenija in zdomska Slovenija in da bi delali skupaj naprej. Naše temeljno izhodišče je tisto, kar je od začetka evropske zveze zapisano kot prvo, osrednost človekove osebe, spoštovanje človekovega dostojanstva in narodov. In če bo to naše izhodišče, bomo našli skupne imenovalce. Končal bi rad s tem. V novih okoliščinah bomo uspešni tembolj, čim bolj bodo slovenske ideje take, da bomo prepričali z njimi naše kolege v Evropski zvezi, se pravi misliti moramo vseevropsko, da bomo s slovenskim srcem in slovensko mislijo lahko uveljavili naše nove koncepte. Zahvaljujem se v imenu Nove Slovenije vsem, ki so kadarkoli, kjerkoli in kakorkoli podprli projekt samostojne slovenske države. Naj živi Slovenija v Združeni Evropi! Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Peterle. Sedaj vabim k besedi za predstavitev stališča poslanske skupine DeSUS kolega Valentina Pohorca, za njim kolega Horvat. Najprej kolega Pohorec, prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik državnega zbora, spoštovane ministrice in ministri, spoštovani visoki gostje, spoštovani diplomatski zbor! Poslanke in poslanci, državljanke in državljani Republike Slovenije! Danes je velik dan za Slovenijo kot državo, za njene državljanke in državljane, Slovenke in Slovence! Tega dogodka se v polni meri veselja in ponosa zaveda tudi naša poslanska skupina in stranka Demokratične stranke upokojencev. Od razglasitve slovenske samostojnosti je Slovenija dosledno poudarjala, da je za vključitev v Evropsko unijo, njena prednostna naloga, kar so bile naše želje že konec 80. let, ko smo bili še sestavni del nekdanje Jugoslavije. Ker smo bili v manjšini, smo ubrali samostojno pot. Na začetku je bilo težko. Komaj smo se dodobra konsolidirali kot država, že smo od skupnosti dobili domačo nalogo, ki se je na trenutke zdela nepregledna zaradi svoje obsežnosti, vendar smo jo zgledno rešili v obojestransko zadovoljstvo. Pripravili smo pot zase in bodoče rodove, ki bodo prav tako vključeni ali bolje integrirani v skupnost, ki bo, upamo, za njih že samoumevna. Prišel je čas, da Slovenija nudi Evropi, kar je v njej najboljšega, kajti veliko dobrega imamo. Pri tem ne smemo pozabiti, katere so naše kvalitete, ki jih Evropa enako ceni, kot jo cenimo mi sami. To je država Slovencev od Soče do pomurskih ravnic, z narodnostnima manjšinama Italijanov in Madžarov, država Slovencev, ki ceni naše rojake v zamejstvu in po svetu, država, ki v Evropo vnaša duh izpovedi velikih mož Slovencev, slovenskega naroda, kot sta Prešeren in Cankar, in drugih, ki so v svojem obdobju smeli le še sanjati o času, ki je danes tukaj pred nami. Le posamezniki se sprašujejo, kaj Evropa nudi in pomeni za Slovenijo, in izražajo bojazen ob njeni prisotnosti, namreč, da se bo Slovenija izgubila v množici držav, da ne bo imela vpliva na odločanje, da bomo Slovenci izgubili svojo identiteto. Taki dvomi so neupravičeni, kajti zaupamo vase in se zavedamo, da preraščanje nacionalnih interesov ni potrebno, potreben je le uvid, da je široka evropska družina nekaj, kar nam bo pomagalo ohraniti identiteto in da uresničevanje nadnacionalnih interesov vodi k večji uresničitvi nacionalnih interesov, kot bi jih Slovenija imela zunaj te skupnosti. Dana nam je torej priložnost, na nas pa je, da jo bomo znali izkoristiti. Evropska unija sama po sebi ne prinaša blaginje, prinaša pa boljše možnosti za njeno ustvarjanje. Kot pravi ljudski pregovor "vsak konec ene poti je začetek druge". Poti, ki smo jo prehodili v preteklosti, so bogata popotnica za prihodnost. Poti, ki nas čakajo, zahtevajo, da z našimi dejanji v prihodnosti dosežemo še več. Približujemo se koncu globljega procesa spremembe v lastnem razumevanju družbe. S tem ne mislimo, da so evropska vrata zaprta. Slovenija bo morala narediti vse, da bo evropska brezmejnost vidna, ne glede na to, na katero stran neba se oziramo. Evropska ideja mora postopoma ustvariti vez, podobno tisti, v kateri smo se nedavno posamezni narodi ustvarili domovine. Evropska unija mora biti predvsem sinonim za to, kar ponazarja že eden izmed njenih simbolov: povezanost, nerazdružljivost, koncept, ki vodi k osnovnemu cilju vseh ljudi, to je mir in blagostanje. In naj za konec ne bo preskromno, če izrazim v imenu poslanske skupine priznanje in zahvalo sedanjemu in bivšemu predsedniku države, sedanjim in bivšim predsednikom vlade, sedanjim in bivšim predsednikom državnega zbora, vsem ministricam in ministrom, pogajalski skupini in vsem drugim akterjem ter seveda poslankam in poslancem vseh sklicev državnega zbora in državnikom ter državljanom evropskih držav, ki so nas na tej poti podpirali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sedaj dajem besedo kolegu Feriju Horvatu. Predstavil bo stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, za njim kolega Janaša. Najprej kolega Feri Horvat.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani visoki zbor, cenjeni gostje, gospe in gospodje! Poslanke in poslanci Združene liste socialnih demokratov bomo z velikim zadovoljstvom podprli zakon o ratifikaciji pogodbe o pristopu. Pri tem se s ponosom zavedamo zgodovinskega pomena tega trenutka. Omembe vredno je dejstvo, da je bila Slovenija s svojo kulturo, s svojim gospodarstvom, ljudmi in miselnostjo že v daljni in bližnji preteklosti v manj ugodnih razmerah povezana in prisotna v Evropi. Zato je bilo toliko bolj samoumevno, da se je za osrednjo prioriteto, za uresničevanje svojih strateških interesov ob osamosvojitvi izbrala vključevanje v evroatlantske povezave. Pomemben pogoj za uspešen proces priprav na pridružitev, vključno z uspešnimi pogajanji, je bila velika enotnost političnih strank, dobro sodelovanje državnega vodstva, predsednika prejšnjega in sedanjega, vlade in parlamenta, profesionalno delo pogajalske skupine ter sodelovanje socialnih partnerjev, nevladnih organizacij, številnih posameznikov in angažiranje medijev. Vse to je prispevalo k nadpovprečni obveščenosti in ozaveščenosti državljank in državljanov Republike Slovenije, brez nerealnih pričakovanj ali iluzij, ampak zavedanje v članstvo v Evropski uniji kot najboljši možni izbiri. To se je najbolje potrdilo na referendumu o pristopu, ko je bil po plebiscitu o samostojni državi Sloveniji dosežen najboljši rezultat. Ob dolžni zahvali vsem, ki ste oziroma so uspešno sodelovali v tem procesu, gre zahvala in podpora državam članicam Evropske unije, ustanovam EU in njihovim predstavnikom v Sloveniji. S trenutkom pridružitve se začenja novo obdobje. Za izpolnitev nemajhnih pričakovanj bodo pomembne pozitivne izkušnje iz procesa pridruževanja, zlasti enotnost, sodelovanje, iniciativa, znanje, izkušnje in predvsem pripadnost evropski ideji. Kaj bomo dosegli v EU, bo precej odvisno od nas samih, politike, civilne družbe ter od delovanja naših predstavnikov v ustanovah Evropske unije. Zmotno je prepričanje da bo dela doma manj, tudi v državnem zboru ga bo še več. Pred nami so že v tem letu v razširjeni EU veliki izzivi, od katerih bo odvisna skupna in tudi naša prihodnost. Med prioritetami je gotovo sprejetje evropske ustave, pri kateri smo pri nastajanju enakopravno sodelovali v okviru konvencije. V interesu vseh, še posebej novih članic in v izogib Evropi dveh hitrosti, bo čimprejšnje sprejetje tega temeljnega dokumenta o vrednotah, ciljih, temeljnih svoboščinah, ustanovah in politikah EU. Za nujno hitrejšo gospodarsko rast, konkurenčnost, polno zaposlitev in socialno povezanost bo pomembna oživitev lizbonske strategije. Za uresničitev njenih ciljev bo izjemno pomembna nova finančna perspektiva. Slovenija je že sedaj močno vpeta v dejavnost ustanov Evropske unije, kot opazovalci v evropskem parlamentu smo enakopravno vključeni v politične skupine, delovne skupine in v odbore. Združena lista, ki je polnopravna članica organizacije evropskih socialdemokratov, aktivno sodeluje v poslanski skupini te druge najmočnejše grupacije v evropskem parlamentu. Vse bolj aktivno je sodelovanje vlade oziroma ministrstev v svetu in njegovih formacijah, vključno z misijo pri Evropski unije. Nepogrešljivo je vse intenzivnejše sodelovanje socialnih partnerjev in nevladnih organizacij ter posameznikov, vključno z zaposlovanjem mladih strokovnjakov v ustanovah Evropske unije. Nujna bo tudi še močnejša vsestranska prisotnost medijev. Naj zaključim s pričakovanjem, da bo Slovenija enako uspešno, kot se je pripravljala za članstvo, uresničevala svoje interese v razširjeni uniji, in skozi bolj uspešno unijo v globalnem svetu, vključno s krepitvijo svoje identitete. Hvala za pozornost.
Hvala lepa, kolega Horvat. Sedaj dajem besedo kolegu Janezu Janši, predstavil bo stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, za njim kolega Štemberger. Najprej kolega Janez Janša.
Spoštovani gospod predsednik, ekselence, cenjeni gostje, kolegice in kolegi! V slovenski demokratski stranki smo veseli, da je prišel ta dan. Dan, ko ratificiramo mednarodno pogodbo, s katero se pridružujemo državljanom tistih držav, s katerimi delimo podobne ali enake vrednote. Ko smo pred 15-imi leti sprejemali prva politična programa Socialdemokratske zveze Slovenije in Slovenske demokratične zveze, katerih pravni in moralni naslednik je danes Slovenska demokratska stranka, je v obeh programih na vidnem mestu sijala evropska vizija. To je bilo včasih, ko je bila ta vizija še prepovedana in ko je predstavljala prvo prižgano svečko na poti v Evropo. Danes smo poslušali številne zahvale ljudem, ki so se dobro pogajali v času, ko je bila pot žeodprta. Tudi mi se pridružujemo zahvalam, predsednikom vlad v tem času, obema ministroma za evropske zadeve, ministrom za zunanje zadeve in vsem pogajalcem, ki so nedvomno opravili veliko delo. Kljub temu pa se mi zdi, da je potrebno na ta zgodovinski danspomniti tudi na tiste, ki so naredili, ki so začeli ta korak, ki ga danes dokončujemo. Te pogodbe danes ne bi mogli ratificirati, če Slovenija ne bi bila samostojna država. In največji korak na poti v Evropo je Slovenija naredila s svojo osamosvojitvijo.Tisti, ki so prvi zelo jasno definirali ta korak v pisateljski ustavi v 57. številki Nove revije, v programu politične koalicije Demos, so zagotovo najbolj zaslužni za ta korak. Med mnogimi bi izpostavil tukaj, žal, že pokojnega dr. Jožeta Pučnika, ki je leta 1989 v Slovenijo prinesel evropsko vizijo, iz Evrope, ki jo je poznal [[...]] [[Aplavz]] [[...]]in brez katerega bi najbrž bilo precej drugače, kot pa je. Dolžni smo zahvalo vsem, ki so padli za Slovenijo, v vojni za Slovenijo, njihovim svojcem in vsem veterankam in veteranom vojne za Slovenijo, ki so Slovenijo ubranili. Na referendumih za Evropsko unijo in tudi za Nato v lanskem letu so slovenske volivke in volivci nadaljevali korak, ki je bil narejen na plebiscitu decembra leta 1990. Pravzaprav je šlo za nadaljevanje iste odločitve. Tako v času pogajanj kot tudi pred referendumom je Slovenska demokratska stranka aktivno delala, podpirala vlado pri projektih, ki jih vodi vlada, in zares vzela besedo, da gre pri vstopu Slovenije v Evropsko unijo za slovenski nacionalni projekt. Zaradi tega smo razočarani, da se, moram, žal, danes tudi to poudariti, da se nacionalnost takšnega projekta hitro konča, ko gre za odločanje. Obžalujemo, da je vlada brez kakršnegakoli posvetovanja z opozicijo, tudi brez tega, da bi vsaj obvestila, čeprav smo vsak večer skoraj sedeli skupaj, sama izbrala evropskega komisarja. Na ta izbor nimam nikakršnih pripomb, prav lahko bi bil to izbor z veliko legitimnostjo in z bistveno večjo politično močjo potem tudi v Evropi, samo nekaj več modrosti in širine je bilo pri tem potrebno. Hkrati pa nas veseli, da se je konec lanskega leta končno začel dialog o prihodnosti Slovenije v okviru pogovorov pri predsedniku države, da se je odprl ta prostor. Moram reči, da ni bolj neodložljivih obveznosti kot je razgovor o poti, na katero stopamo, in odgovori na vprašanja, kako se organizirati, kam vlagati, kaj narediti z našim šolskim sistemom, da bomo kot državljani in kot narod kot država sposobni odgovoriti na izzive, ki jih prinaša Evropska unija ter izkoristiti nove priložnosti. Spoštovani visoki zbor [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]smo po vrednotah vedno bili del Evrope. Tudi takrat, ko zaradi političnih razlogov morda to ni bilo dovoljeno. V Slovenski demokratski stranki smo veseli, da danes ta visoki zbor to tudi formalno priznava. Ne bo se zgodilo čez noč, vendar pa nov čas nezadržno prihaja. Danes zaključujemo korak, ki smo ga naredili s plebiscitom decembra leta 1990. Iskrene čestitke.
Hvala lepa. Besedo dajem kolegu Igorju Štembergerju. Predstavil bo stališče poslanske skupine Stranke mladih. Za njim pa bo dobil besedo kolega Podobnik. Najprej kolega Igor Štemberger, prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani državni zbor, ministrica in ministri, cenjeni visoki gostje. Kot pripadnik generacije in predstavnik stranke, ki je zaradi svoje mladosti najmanj časa sodelovala pri pripravi Slovenije za pridružitev Evropski uniji, hkrati pa bo najdlje živela v novih razmerah, bom govoril bolj o bodočnosti kotpa o preteklosti. To pa v ničemer ne vpliva na dejstvo, da sem zelo vesel in ponosen, da lahko danes v imenu Stranke mladih Slovenije izrazim podporo k pristopni pogodbi, dejanju, za katerega smo si skoraj vsi enotno brez izjem prizadevali precej časa. Tudi državljani na referendumu so potrdili, da smo delali prav in delo ocenili v visokem odstotku za dobro. Izkazali so nam zaupanje za nazaj in tudi za bodočnost in to je velika zaveza za vse nas. Tega se mora še posebej zavedati politika, ki ne sme zaradi lastnih interesov nikdar pozabiti komu služi. Brez tega zavedanja nam članstvo v Evropski uniji ne bo kaj dosti pomagalo, lahko nam prinese celo škodo. Takšna kratkovidnost in sebičnost, ki žal v slovenskem političnem prostoru ni ravno redkost, lahko na dolgi rok pomeni izgubo kulturne ali pa še kakšne druge suverenosti. Kot politik in državljan si želim, da bi naši zastopniki in predstavniki skupaj s kolegi uspeli pri najpomembnejših projektih v prihodnosti doseči kar najširši konsenz, ki se bo čim bolj približal volji državljanov. To velja tako za evropski kot za slovenski prostor. V ta namen je potrebno širiti participacijo prebivalcev pri sprejemanju odločitev in zagotavljati čim bolj odprto delovanje institucij. Iskanje konsenza in sodelovanja mora bitinačelo tudi za naše predstavnike sicer iz različnih političnih strank, ki naj nikoli ne pozabijo, da zastopajo predvsem Slovenijo in šele potem politično opcijo. Vedno smo dolžni upoštevati dejstvo, da javni dolg nekdo plača in da imamo otroke, ki bodo obodsotnosti naše skrbi za zdrave temelje v združeni Evropi le državljani drugega razreda. Velika večina Slovencev bo lahko po vstopu v Evropsko unijo živela bolje in imela več priložnosti, ob neki pametni politiki seveda. Neka manjšina ali posamezne gospodarske panoge, če gledamo širše, na primer predelovalna industrija pa ne bo deležna te poti, če ji ni bomo znali pomagati. Nujno bo aktivno nastopanje zoper vedno večjo socialno neenakost, zoper revščino in brezperspektivnost, ki jo čuti del prebivalcev - sedaj jih vlada nekoliko ignorira - ti se ne smejo utopiti v toliko opevani zgodbi o uspehi. Z vsemi močmi in z vsemi razpoložljivimi orodji si moramo prizadevati, da bo neprijetnih novic, kot je bila na primer včerajšnja o zaprtju ljubljanske tobačne tovarne z vstopom v Evropsko unijo čim manj. Slovenija mora tudi po vstopu v evropsko združbo ostati socialna država in Evropa mora biti sredstvo za zagotavljanje le-te, ne pa izgovor za ukinjanje. Cilj pa naj bo uravnotežen splet gospodarskih, družbenih in okoljskih dejavnikov, ki so ob pravnem razmerju edini porok za boljšo družbo, boljša družba pa je prav gotovo naš skupen cilje. Spoštovani, sam sem prepričan, da bo bodoča Evropa lahko neke vrste novi svet, kar lahko pomeni najbolj napredno skupino razvitih in miroljubnih narodov na svetu. Ta cilj pa gotovo ne bo dosežen, če proti temu cilju ne bomo vsi stremeli in se zanj zavzemali. Tako imenovana Evropa dveh hitrosti, katere obrisi se že kažejo in katere koncept se lahko pojavi tudi v Sloveniji, je sedaj lahko prva ovira. Kaj pomeni Slovenija dveh hitrosti? Pomeni zastoj razvoja in pomanjkanja idej po dosegih največjega slovenskega dosežka od osamosvojitve naprej, torej pridružitve evropski družini na eni strani in upad kvalitete življenja, upad natalitete in veselja na drugi strani. Očitno je, da vse nas, še najbolj pa vlado, ki se zaradi bližajočih volitev obnaša vse bolj politikansko in vse manj državotvorno, čaka izredno veliko delo. Lepo je, da danes slavimo, vendar jutri, predvsem pa po 1. maju ne bomo potrebovali slavja, temveč konkretno in uspešno delo, da dokažemo, da znamo in zmoremo. Kakorkoli, da bomo to lahko storili, moramo potrditi pogodbo tudi na naši slovenski strani in to bomo poslanci Stranke mladih Slovenije s ponosom in z veseljem storili. Evrope se ne bojimo, v njej vidimo priložnost za prihodnost. Hvala.
Hvala lepa, kolega Štemberger. Kolega Janez Podobnik bo sedaj predstavil stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke, za njim kolega Kacin.
Hvala, predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, cenjeni visoki gostje, ministri. Žal so nas predsedniki že zapustili. S ponosom in mirno vestjo bomo poslanci Slovenske ljudske stranke danes potrdili pristopno pogodbo, s tem pa bomo pokazali in potrdili našo evropsko usmeritev. Kot jo bomo, jaz sem trdno prepričan, danes še enkrat, ko bomo z veliko večino partipicirali vatikanski sporazum. Današnji dan je čas za vznesene besede, čas za spominjanje, čas za optimizem, pa tudi za odgovorno politično realnost. Danes se zaključuje ta velik politični rok od osamosvojitvenega plebiscita pa do lanskoletnega referenduma, ko so državljani in državljanke nas politike zavezali in dali mandat, da podpremo to pristopno pogodbo. V tem trenutku je ponovno čas, da se spomnimo politične osamosvojitvene energije, ki jo je kot veliko politično gibanje predstavljal Demos. Slovenska ljudska stranka je bila in ostaja njegov izvorni dedič. Zato na tem mestu ponovno spoštljiv spomin na njegovega predsednika, dr. Jožeta Pučnika. Kolegice in kolegi! Kot je v svojem nastopu povedal minister dr. Potočnik, in upamo in pričakujemo naš novi komisar, se projekt pristopa k Evropski uniji zaključuje kot veliki logistični, strokovni in politični projekt. Tudi politični projekt. Tudi v organih Evropske unije, tudi v Bruslju je pomembna politika. Če nisi politično močan, pomeniš manj. Politika je legitimna pot, preko katere uveljavljaš svoje interese, tudi svoje nacionalne interese. Na tem mestu bi rad povedal, da je bila Slovenska ljudska stranka tista stranka, ki je vse od ratifikacije pristopnega sporazuma leta 1997 bila v vladah. V prvi Drnovškovi, v Bajukovi, v drugi Drnovškovi in v Ropovi. Naši ministri v vseh vladah so imeli prav evropsko usmeritev in zadolžitev kot prioriteto in so opravili veliko delo. Še posebej veliko delo je na področju razvojnih vprašanj, regionalnega razvoja, razvoja podeželja in na področju razvoja slovenskega in evropskega kmetijstva opravil dosedanji minister, mag. But, tudi kot član, prvi član pogajalske skupine. In delo je dobro opravil. Prepričani smo, da so naši pogajalci, vladni predstavniki v parlamentu, naši eksperti imeli pri svojem delu za ključno vodilo to, da bodo uveljavljali slovenski nacionalni interes. Ni nas sram to povedati, kajti v državnem zboru naj se to sliši. V evropskih institucijah lahko slovenski nacionalni interes zagovarjajo le predstavniki slovenske države, drugi bodo to težje storili in redkeje. In naši so to storili in bodo še tako delali. In kot rečeno, je čas za optimizem in čas za realnost. Slovenski politiki smo dolžni, da ko govorimo pozitivno o Evropski uniji, in Slovenska ljudska stranka je govornica takih besed, da smo pa realisti, kot je kolega Kramberger pred menoj omenil - se opravičujem, Štemberger pred menoj omenil - ljudje so opazili, da prav včeraj v osrčju slovenske države, v slovenski prestolnici ena pomembna, uspešna slovenska firma s tujim večinskim lastništvom preprosto zapre del svoje proizvodnje. Posledica Evropske unije, pravijo. Kaj to pomeni? Bomo res večino naših industrijskih kapacitet zepeljali na jug in na daljni vzhod? To ni prav. To je izziv za slovensko politiko in za naprej in to je izziv za vse tiste, ki bodo aktivni v evropskem parlamentu,komisiji itn. Slovenija ene hitrosti in ne več hitrosti. Pred dnevi me je kolega nekje na slovenskem obrobju vprašal, ali vstop v Evropsko unijo pomeni, da bo slovenska prihodnost taka, da se nekateri kraji, regije in območja ne bodo počutili izbrisane izslovenske prihodnosti. Tudi to je dolžnost slovenske politike. V Slovenski ljudski stranki torej podpiramo ta sporazum, kajti z njim bo skupna evropska Slovenija, matična, zamejska [[...]]
Hvala lepa, kolega Podobnik. Morda ne bo odveč; še enkrat prosim državni zbor za razumevanje. Vsi predsedniki, vključno s predsednikom Ropom, ki ima sedaj na obisku državnika, so me prosili, da njihove odsotnosti ne razumete kot kaj drugega kot samo službene obveznosti, ki so bile neodložljive. Kolega Kacin bo predstavil stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije, predstavitev pa bo potem sklenil kolega Barovič. Kolega Kacin, imate besedo.
Spoštovane kolegice in kolegi! Sedanji, nekdanji predsedniki države, vlade, parlamenta! Sedanji, nekdanji ministri, diplomatski zbor in drugi visoki gostje! Še posebej pa tisti, ki ste danes z nami po zaslugi neposrednega prenosa, ki ga omogočajo elektronski mediji. Hvala vsem, ki ste v tem trenutku svoj čas in svojo pozornost namenili temu dogodku. Govoriti v imenu največje poslanske skupine je vedno izziv, ob tem slovesnem dogodku pa tudi velika čast. Ni prav veliko liberalnih vlad, še manj pa je liberalnih strank, ki bi v domači javnosti imele tako veliko podporo in tako visok delež v parlamentu. Biti kjerkoli največji prinaša vedno tudi največjo odgovornost. Z utemeljenim zadovoljstvom in ponosom nosimo in delimo odgovornost in soodgovornost za našo uspešno vključitev v Evropsko unijo skupaj z drugimi parlamentarnimi strankami, s civilno družbo in najširšo javnostjo, torej z vsemi vami. Gre za uspeh, ki ga zlahka prepoznava in se ga lahko iskreno veseli vsaka Slovenka in Slovenec, pa tudi vsaka druga prebivalka in prebivalec naše mlade a uspešne države. Vse bliže je trenutek, ko bomo doma ne le v Evropi, kjer smo vedno bili, ampak tudi v Evropski uniji, kjer bomo zaenkrat edini od vseh držav naslednic Jugoslavije. Verjamem, da bo vsak od nas sam prepoznal globoke spremembe in pridobitve naše vključitve, ki prinašajo evropsko prakso, evropske standarde, evropsko toleranco in milijone evropskih priložnosti in možnosti za našo še bolj uspešno prihodnost, tudi za vse tiste, ki se članstva bojijo zaradi morebitne izgube dela, je mogoče in nujno najti nadomestno možnost in boljšo priložnost. Tudi vsem zamejskim Slovencem in Slovencem po svetu prinašamo drugačno matično domovino, tudi njim prinašamo Slovenijo, ki je enakopraven del Evropske unije, in slovenščino, ki postaja uradni jezik Evropske unije. Zato želimo in moramo biti usmerjeni v prihodnost, zato v tem trenutku predsedniku državnega zbora predlagam, da za trenutek odloži kladivo in raje poišče evropsko zastavo in jo izobesi. Danes je namreč prava priložnost za to, ne v tej dvorani, ne v preddverju pa evropske zastave še ni. V imenu LDS upam in želim, da bi naše izkušnje in uspehi pomagali drugim in spodbudili vlade, parlamente, politične stranke in predvsem milijone posameznikov v jugovzhodni Evropi, da kritično prevrednotijo naše minulo delo, da natančno spremljajo našo prihodnjo prakso ter zase, za svoje najbližje, za svoje sosede spoznajo in izluščijo vse tisto kar je potrebno, da bi proces širitve ostal živ in bi odslej bil hitrejši in bolj uspešen na prostoru, ki smo ga nekoč imenovali Jugoslavija. Tega pojma in tega imena ne poznamo več. Suverene države južnoslovanskih narodov pa razglašajo in vse boj prisegajo na lastno evropsko usmeritev in tako tudi že stopajo na dolgo pot proti in v Evropsko unijo. Države jugovzhodne Evrope bi morale več pozornosti, tenkočutnosti in spoštovanja nameniti druga drugi, bolj odločno bi morale razvijati ter spodbujati medsebojno sodelovanje in medsebojno trgovino. Pot proti Evropski uniji in v Evropsko unijo namreč vedno in povsod in brez izjeme vodi prek sosedov, pa če so ti že ali pa šele bodo članice Evropske unije. Liberalna demokracija Slovenija se veseli vseh teh pozitivnih sprememb in jih spodbuja zato si odkrito želimo, da bi še posebej Neslovenci med nami prevzeli še večjo in bolj aktivno vlogo pri pojasnjevanju in prenašanju izkušenj ter širjenju evropskega duha in prakse Evropske unije v vse države jugovzhodne Evrope in še posebej države zahodnega Balkana. Upam in želim, da bi lahko prenašali tudi osebne izkušnje in pozitivna spoznanja o našem spoštovanju drugih in drugačnih, o uveljavljanju in doslednem spoštovanju človekovih pravic posameznikov ter medsebojni toleranci, ki je vgrajena v temelje bodoče evropske ustavne listine. Želimo si napredka in uspehov najprej v naši prvi jugovzhodni sosedi, da bi na ta način vsi prebivalci naše države lahko uživali vse pridobitve Evropske unije, tudi opustitve carinske in policijske obmejne kontrole na naši bodoči zunanji meji Evropske unije in prost pretok ljudi, idej, blaga, kapitala in storitev bi lahko zaživel prav v vseh smereh iz Slovenije in v Slovenijo. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Širitev Evropske unije je izjemen uspeh in najpomembnejši del skupne zunanje in varnostne, pa tudi obrambne politike Evropske unije, ki ga LDS doma, tako kot ELDR v Evropi podpira z vsemi močmi. Za naš vstop v Evropsko unijo in za zakon o ratifikaciji pristopnega sporazuma bomo prispevali vse glasove, ki jih ima danes LDS na voljo tukaj v državnem zboru Republike Slovenije.
Hvala lepa, kolega Kacin. Vse je pripravljeno, da bo državni zbor izobesil evropsko zastavo, prvi in pravi trenutek za to pa bo 1. maj letos. Kolega Barovič bo sedaj sklenil predstavitev stališč poslanskih skupin in bo predstavil mnenje poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Preden vam dam besedo, kolega Barovič, bo državni zbor danes izjemoma, kot sem včeraj že napovedal, prešel na odločanje. Možna bo obrazložitev glasu, zato že zdaj prosim kolegice in kolege, da pridejo v veliko razpravno dvorano, ker prehajamo počasi na odločanje. Kolega Barovič, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik državnega zbora Republike Slovenije. Spoštovane kolegice, poslanke slovenskega parlamenta, spoštovani kolegi poslanci slovenskega parlamenta, spoštovani vsi navzoči! Danes je bilo rečeno, pa v prejšnjih dneh tudi zapisano, da gre za najpomembnejšo ratifikacijo tega mandata in tega stoletja. Res je, večina ocenjuje, da gre za največji uspeh te države. V Slovenski nacionalni stranki pa poudarjamo, da gre tudi za največjo odgovornost in odločitev te države in državljanov Republike Slovenije. Vstopili bomo v nov svet in kot mi je lani dejal spoštovani kolega Lord Gruenfeld: Če se želiš včlaniti v klub, moraš spoštovati njegova pravila. S 1. majem letos bomo člani kluba, ki ima svoja pravila in jih bomo morali spoštovati. Poti nazaj ni in ne bo. Vzeti bomo morali vse dobro in tudi vse slabo, kar nas bo doletelo. Pristopna pogodba je celovit dokument za vseh deset novih članic Evropske unije skupaj in zadnji korak v predpristopnem obdobju. Za vse nas in državljanke in državljane je pomembno zavedati se, da morajo pogodbo ratificirati predvsem vse dosedanje članice Evropske unije. Do danes je niso ratificirale Grčija, Luksemburg in Nizozemska. Če je katera od teh treh držav ne bo, bo postopekvključitve ustavljen. V Slovenski nacionalni stranki sodimo, da je kljub količinsko opravljenemu dela parlamenta, vsebinsko delo parlamenta v procesu vključevanja ni dovolj dobro. Tudi sodelovanje med vlado in parlamentom na vsebinskem področju ni bilo dovolj dobro, hkrati pa upamo, da bo vsaj od sedaj naprej. Od sedaj naprej bo namreč vlada v evropskih organih prevzela tudi zakonodajno moč, kar pa je za Slovensko nacionalno stranko, navkljub pravilom iger, nesprejemljivo. Za Slovensko nacionalno stranko je še vedno odprto vprašanje področij prostega pretoka kapitala in lastninske pravice tujcev, ker ravno danes lahko vidimo, kaj se zgodi, na primeru, žal, Tobačne ali pa Iskre Semiča, kakor hočete. Na ta vprašanja smo mi v preteklosti opozarjali, pa so se tudi nekateri, ki imajo čast sedeti za govorniškim odrom, temu smejali. Za nas je še vedno odprto vprašanje prehodnih obdobij blaga in delovne sile ter odprto vprašanje tako imenovanih dveh hitrosti. Bojimo se, da bo Slovenija v tisti počasnejši hitrosti. Imamo to pravico bati se. Za Slovenijo je še kako pomembna priloga 13, ki določa konkretne pogoje našega članstva, in kjer so v pogajalskih poglavjih na 29 straneh zapisana odstopanja od pravnega reda. Odstopanja od pravnega reda Evropske unije, za katera se je Slovenija izpogajala v pristopnih pogovorih. Žal edino Slovenska nacionalna stranka tukaj še enkrat opozarja na previdnost in treznost. Slovenija predstavlja slabih 0,5% vsega prebivalstva Evropske unije. Naša, v narekovajih zapisana, "majhnost" v Evropski uniji je lahko velika prednost ali pa tudi slabost. To bo odvisno od 24 držav, članic Evropske unije, in njihovega odnosa, do te, v narekovajih zapisane, "majhnosti". Predvsem pa od naših predstavnikov v Evropski uniji. Volja Slovencev, izražena na referendumu, je bila v velikem odstotku "za". Voljo ljudi moramo spoštovati, hkrati pa se v Slovenski nacionalni stranki bojimo, da bi bila vsa pričakovanja tako mislečih Slovencev tudi udejanjena. Lepo je doživeti nekaj novega, po pričakovanjih lepega in dobrega. Toda v Slovenski nacionalni stranki še enkrat poudarjamo, da vstop v skoraj 500 milijonsko državo prinaša predvsem odgovornost in spoštovanje novega pravnega, gospodarskega in političnega reda. V Evropo vstopamo dejansko in zares. V Slovenski nacionalni stranki upamo in želimo, da bosta s tem dejanjem narodna zavest in narodni ponos pri Slovencih postala najmočnejša do sedaj. Hvala, ker ste me poslušali.
Hvala lepa, kolega Barovič. Sedaj bomo prešli na glasovanje. Spomnim naj, da 3.a člen ustave določa, da mora državni zbor ratificirati pogodbo z dvotretjinsko večino, zato še enkrat prosim vse kolegice in kolege, da so navzoči v dvorani ob glasovanju. Prosim za pozornost. Kolega Bajuk želi obrazložiti glas.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, cenjeni gostje. Ponosni smo, da Slovenija danes lahko suvereno odloča o enem od najbolj pomembnih korakov v naši skupni zgodovini. Poslanska skupina Nove Slovenije je že od samega začetka ter vseskozi aktivno sodelovala v širokem političnem soglasju strank, ki so podpirale in danes podpirajo vstop Slovenije v evro-atlantske povezave. Danes lahko vsi ponosno ugotavljamo, da je tvorno in partnersko sodelovanje večine parlamentarnih strank, ne glede na njihov status v vladnih koalicijah ali pa v opoziciji, stalno omogočalo koristen in nenadomestljiv manevrski prostor naši pogajalski skupini in naši diplomaciji na tem ključnem področju. Čas, v katerem živimo, je čas neizbežnega svetovnega procesa globalizacije integracijskih tokov. Slovenci po svojih koreninah pripadamo evropski kulturi in Evropska unija je naš naravni prostor. Evropska unija je mnogo več kot zgolj oblika politično-upravnih povezav suverenih držav, ki živijo v miru in medsebojnem spoštovanju. Če kdo, Slovenci dobro vemo, kakšno je bilo življenje v Evropi, ko teh vrednot nismo znali spoštovati. Je pa predvsem svet vrednot, iz katerega se napaja vsakdanje življenje njenih narodov. Vstop Slovenije v Evropsko unijo seveda je dokončen, prav gotovo pa ni dokončan. Slovenija bo dokončno vključena v Evropo, ko bodo na Slovenskem te vrednote resnično zaživele v popolni celovitosti svojega potenciala. Evropa na naših tleh, to je sedaj največji izziv, s katerim se kot narod in mlada država soočamo. Temu cilju bomo v Novi Sloveniji posvetili vse naše napore. Poslanska skupina Nove Slovenije bo z veseljem in ponosom glasovala za. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolegica Maria Pozsonec.
Gospod predsednik, v imenu madžarske narodnosti živečih v Sloveniji bom mirno dostojanstveno in ponosno podprla to pogodbo tudi v lastnem imenu in tudi v imenu narodnosti. Tako kot na plebiscitu leta 1991 smo podpirali večinski narod na poti samostojnosti tudi zdaj menimo,da je za nas tudi dobro to, kar je za večinski narod. Zato smo vedno skupaj in vedno zraven in si prizadevamo k vstopu v evropsko skupnost. Hvala.
Ali želi še kdo pojasniti glas? Prosim kolega Avšič.
Hvala lep. Menim, da je danes tudi priložnost, da posebej poudarimo dejstvo, da z dnem vstopa Slovenije v Evropsko unijo se na nek način tudi združujejo, ne samo madžarska, pač pa tudi italijanska narodnost, živeča v Sloveniji, s svojim matičnim narodom. Ravno tako tudi Slovenci, živeči v Italiji, v Avstriji in na Madžarskem, postajajo del evropske skupnosti, skupno z nami. To, kar nam nalaga ustava, posebno skrb, tako za manjšine, živeče v Sloveniji, kot izven, bo seveda verjetno veliko lažje uresničevati, verjetno pa bo tudi to prineslo določena vprašanja. Še na eno od dejstev bi želel opozoriti. Četrtina Slovencev, državljank in državljanov Slovenije, bo od 1. maja živela v 10-kilometrskem obmejnem schengenskem pasu. Že na odboru sem opozarjal na to, da bomo morali posebej skrbeti, da Slovenija ne bo postala država dveh ali več razvojnih hitrosti in da v bodoči regionalizaciji in ob sprejemanju zakona o skladnem regionalnem razvoju bo potrebno posebno pozornost posvetiti tem območjem, ki bodo živela na drugačen način kot doslej. To ne pomeni, da ne bom upošteval nasveta ministra Potočnika, da bom z lahko roko in z lahko vestjo glasoval za to pogodbo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Jelinčič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Danes bo zagotovo potrjen naš vstop v Evropsko unijo in v Slovenski nacionalni stranki bomo bdeli nad tem, kar se bo dogajalo v Evropski uniji. Ostali smo edina evropsko skeptična stranka, ki bo pripravljena vsak dokument tehtno pretehtati in podati svoje mnenje. Slovenski nacionalni interes bo zagotovo v dobrih rokah, ker bomo mi pazili nanj. Če pa je kaj dobrega pri današnjem vstopanju v Evropsko unijo pa je zagotovo tisto, da se bo danes oziroma v najkrajšem času udejanilo tisto geslo, ki smo ga nekoč tolikokrat slišali - "Ko bom velik, bom carinik na Kolpi". Hvala lepa.
Kolega Aurelio Juri.
Hvala, predsednik. Svečanost je na prvem mestu v tako pomembnem zgodovinski trenutku in tudi jaz bom prispeval k tej svečanosti tako, da bom seveda dal glas prepričano za to ratifikacijo. Ob dvomih, ki se pri nekaterih porajajo, češ, če naletimo na neko Evropo dveh hitrosti, bi se lahko mi znašli v drugi skupini, nihče si tega ne želi. Osebno sem prepričan, da izpolnjujemo vse pogoje za to, da sledimo najhitrejšim in tudi, če bi morda pristali v skupini slabših, bi bilo to vseeno bolje, kot biti izven tega, kjer nobene hitrosti ni. Hvala lepa.
Še zadnji, ki ga imam oziroma ni še zadnji, kolega Bernik, potem kolega Peterle.
Gospod predsednik. Spoštovani gostje iz vlade, dame in gospodje! Veliko je bilo povedanega danes o našem vstopanju v Evropsko unijo. Ena stvar, ki me je nekoliko motila, je bilo to, da je bilo povedano, ne ukvarjajmo se s preteklostjo, in ni bilo rečeno v kontekstu, ki ga imam v mislih jaz. Vendar spominjam se, da ni bilo še tako dolgo, ko je bila za nekatere fraza "Evropa nikdar", čez noč spremenjena v "Evropa sedaj". To se pravi, da smo izredno prilagodljivi. Upam, da nam bo to v dobrem smislu pomagalo, ko vstopimo v Evropsko unijo, obrusimo naše ostre robove in se tudi spominjamo naših dolžnosti. Tukaj bi omenil samo eno stvar. Upamo, da bo naš vstop, naše članstvo v Evropski uniji tudi imelo uspeh in koristi za naše Slovence v zamejstvu in po svetu. Danes lahko ugotavljamo, da tega našeoblasti še vedno ne spoštujejo dovolj oziroma ne delajo dovolj, da bi bili resnično enaki oni in mi. Hvala.
Hvala lepa. Kolega Peterle.
Hvala lepa, gospod predsednik. Jaz sem zelo vesel, da se zelo natančno držimo naših pravil igre, ampak danes se mi je zdel tale gong enkrat malo prenatančen. Glede na slovesnost te prilike, na prazničnost tega, se mi zdi, da ne bi škodilo, če bi kolegij bil bolj velikodušen in bi poslankam in poslancem dal malo več prilike, da se ob tej priliki izrazijo. Jaz sem prepričan, da ne bi bilo disonančnih tonov. In šele ob tej priliki lahko povem še nekaj, zakaj bom podprl ratifikacijo. Tudi zato, ker se bomo po letu 1848 najbolj približali konceptu zedinjene Slovenije. Ko bodo meje padle, bo slovenski narod, ki je razdeljen z manjšinami v vseh okoliških državah, imel novo priliko, da zaživi v neki novi kakovosti, da poišče in živi skupne imenovalce. Jaz se tega časa zelo, zelo veselim. Potem ko smo bili umetno deljeni, formalno pripadali tako rekoč različnim političnim blokom, v tej sliki so slovenske manjšine plačevale posebne politične davke z usodami, ki so bile nekatere tragično zaznamovane s tem časom, in tudi zato bom podprl ratifikacijo, ker mislim, da se odpirajo nove možnosti. Hvala.
Želi še kdo besedo? Prosim, kolega Pukšič.
Je čas dela in je čas praznovanja. Danes je, verjamem, čas, ko se lahko veselimo in praznujemo. Veliko dela je bilo narejenega. Veliko dela nas še čaka. In prav delo doma nas čaka. In to je pomembno. Pomembno je pa še nekaj. Od danes naprej verjamem, da bomo delali tudi nekoliko drugače doma. Da bomo delali z argumenti moči, da ne bomo delali z argumentom ignorance. In tako nas čaka še veliko dela na regionalnem področju. In upam, da bo dozorel in da je dozorel čas tudi, da pridemo z zakonom o Slovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije. Tudi ta čas ob sprejemanju in ratifikaciji te pogodbe je pred nami. Zato sem vesel, da bomo danes ratificirali to pogodbo in odprli pot še vsemu tistemu, kar je za postoriti.
Hvala lepa. Kolega Peče. Potem kolega Gračner.
Spoštovani prisotni! Slovenija je od nekdaj v Evropi in izkrivljanje oziroma zanemarjanje tega dejstva nakazuje na našo majhnost. Enako kot na našo majhnost nakazuje večji del današnjih osladnih razprav. O tem, kako je potrebno izobesiti nove simbole in kako se starih sramujemo, kako se svoje lastne zgodovine sramujemo. Jaz kot poslanec Nacionalne stranke ne bom podprl ratifikacije, ampak izključno iz razloga oziroma v obliki protesta proti tej slovenski vladi in proti temu državnemu zboru, ki ni bil sposoben v vseh teh letih narediti nekaj, kar nas bi zaščitilo v novi, tako imenovani obljubljeni Evropi, skozi katero vsi vidite, da z 2.5. bomo pa seveda postali čisto drugi ljudje. Gospodje in gospe, ostali bomo isti! Če se ne bomo sami cenili, nas nihče drug ne bo cenil. Do1.5. pa ima slovenska politika čas, da zaščiti tiste, ki bodo ostali brez dela, da omogoči enakovredno gospodarstvo. Ampak temu vsemu ste že zdavnaj rekli: "Ne, hvala. Tega pač Slovenija ne potrebuje, kajti mi smo nekaj več." Osebno ocenjujem, da je zdaj zadnji čas, da se mogoče slovenska vlada in pa slovenska politika zave, kaj bo pomenil vstop v Evropsko unijo, da naredimo še tistih nekaj korakov v smeri zaščite, v smeri zaščite Slovencev in pa Slovenk. In kot dodatni argument za to je navsezadnje tudidogajanje v teh dneh, odpuščanje delavcev tobačne tovarne. To je naloga, ki nas čaka, in to bi bil razlog za nazdravljanje. Hvala.
Kolega Gračner.
Hvala za besedo. 28. januar 2004 se bo sigurno zapisal v zgodovino slovenskega naroda, saj pristopamo v Evropo, na nov trg preko 400 milijonov ljudi, kar na eni strani nam nudi veliko novih priložnosti, vendar tudi veliko naših tveganj. S tem uresničujemo sen, ki smo ga v letu 1991 zapisali v takratno deklaracijo in jo potem deset let z različnimi aktivnostmi tudi v bistvu ves čas izvajali ter v decembru 2001 izvedeli, takrat je bilo namreč v Laeknu naštetih deset novih pristopnih članic, deset novih članic Evropske unije. Vsa ta leta so zaznamovala sigurno prilagajanje novemu pravnemu, ekonomskemu, pa tudi kulturnemu prostoru, kamor sodimo Slovenci že od naše zgodovine. Tako bom danes že drugič, prvič sem na odboru za zunanjo politiko, drugič pa danes tukaj na tem mestu z velikim veseljem in ponosom podprl to pogodbo, s katero bomo postali člani Evropske unije.
Na mojem seznamu je še kolega Partljič. Prosim, imate besedo.
Je res čas dela in čas govorjenja in tudi čas govoričenja. Sam bi mogoče omenil, da je bilo tudi v enem od nastopnih govorov nekega veselja nad tem, da smo se začeli pogovarjati o evropskih vrednotah, prebral sem recimo vaš članek gospod Bajuk o vrednotah in mislim, da se bodo tudi naše vrednote spreminjale. V tej Evropi, različne hitrosti, sam setako ne bojim. To bo pač zelo različno. V kakšni stvari bomo mi zelo hitri. Potujem po Evropi, velikokrat sem bil v Parizu in vam povem, da je v kakšni stvari Francija počasnejša od Slovenije. To se ne bo kar tako enostavno grupiralo. Tudi odpuščajoči, o katerih govorimo, velike preturbacije so povsod, ne samo zaradi tega, ker gremo v Evropo. V Nemčiji je zelo veliko odpuščanja ljudi in prilagajanje hitremu in novim zadevam. To nas čaka. Če bo zda postala Evropa izgovor za vse, kar bo pri nas hudega in narobe, se mi zdi, da se bomo zopet obnašali obrambno. Oglasil sem se pa prav zaradi tega, ker so nekateri že omenjali zdaj nov položaj Slovencev. Kot pisatelj pa želim reči, da med vrednotami, ki jih čuvamo, se mi zdi, da je potrebno paziti posebej na slovenski jezik. Mogoče že zdaj ne bo več vseeno, če bodo vsi naši popevkarji na evroviziji peli zmeraj samo v angleščini, so skoraj zmeraj na zadnjem mestu, pa bi morda lahko promovirali vsaj slovenski jezik. Enako velja za politiko, ki ni potrebno, da takoj hitro prevzame angleščino, ampak naj prek prevajalcev neguje slovenščino.
Ali želi še kdo obrazložiti glas? Kolega Školč.
Hvala lepa. Tudi sam bom z velikim veseljem podprl to ratifikacijo iz razlogov, ki so bili doseženi skozi, bom rekel, ta leta pogajanj in tudi iz želja, ki so različne ljudi vodili k temu, da svoj prostor svobode poskušamo poiskati v širši skupnosti, ne v tisti, ki jo zamejuje samo Republika Slovenija. Podprl bom to ratifikacijo tudi iz razloga, ker upam, da bo Slovenija po 1. maju postala bolj [[...]] [[Nerazumljivo.]] dežela, dežela, ki bo znala v večji meri spoštovati vse ljudi, ne glede na njihov status, državljanski ali tujski, ne glede na njihovo nacionalnost, ne glede na njihov spol, spolno usmerjenost in tako naprej. Te vrste odprtost, za katero pravimo vsi, da je evropejska, bo upam prinesla korenite spremembe tudi v kulturne navade v Republiki Sloveniji. Če sam parafriziram to, kar je bilo danes že večkrat poskušano, da je čas za sanje in da je seveda jutri nov dan, bi rekel, da si želim, da bo jutri oblast začela izdajati odločbe tistim, ki čakajo na ureditev statusa že dobrih 12 let in ki bi se lahko tega novega položaja Slovenije iskreno veselili [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[..]]v zgodovinskem trenutku. Hvala lepa.
Kolega Barovič.
Hvala lepa. Jaz bi sicer raje, da bi se že odločali, vendarle, spoštovani gospod predsednik, v okviru možnosti, ki jo imam za obrazložitev glasu, bom povedal, da sem ravnokar slišal, da ko prihaja Evropa, prihaja tudi kultura. Torej mi nismo bili kulturni do zdaj.
Ni polemike med obrazložitvijo glasov.
Jaz samo povem, da zardi takšnih in podobnih izjav bom tudi jaz vzdržan pri tem in ne bom podprl te ratifikacije. Hvala.
Ali želi še kdo obrazložiti glas? [[Nihče.]] Smo pred zadnjo nalogo sklepnega dejanja. Pred glasovanjem o zakonu o ratifikaciji. Kot ustavodajalec smo lansko leto dopolnili člen 3, ki se sedaj glasi 3.a člen slovenske ustave, ki pravi: "Slovenija lahko z mednarodno pogodbo, ki jo ratificira državni zbor z dvotretjinsko večino glasov vseh poslancev, prenese izvrševanje dela suverenih pravic na mednarodne organizacije, ki temeljijo naspoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin, demokracije in načel pravne države ter vstopi v obrambno zvezo z državami, ki temeljijo na spoštovanju teh vrednot." Matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, zato tudi ni razprave o členih in amandmajih. Prehajamo na glasovanje o zakonu. Sprašujem, ali so vse glasovalne naprave v redu? Glasujemo. Pardon, ja, ugovor. Ne, ne, prekinjam, kolega Sok je dvignil roko. Je v redu? Aha. Zato bom raje še enkrat vprašal. Je sedaj vse v redu? Dobro. Državni zbor bo glasoval o zakonu o ratifikaciji. Prosim. Smo sredi glasovanja. Mir v dvorani! Zakon o ratifikaciji je sprejet. [[...]] [[Aplavz.]] [[...]]84 navzočih, 80 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 80.]] [[Proti nihče.]] /Aplavz./ Gospe in gospodje, gospe in gospodje, vsi visoki gostje, prosim vas, da se pridružite zdravici, zdravici na čast Slovenije v Evropski uniji, v preddverju velike dvorane takoj po tem. Državni zbor bo nadaljeval sejo ob 12. uri in 30 minut.
Spoštovani gospod minister, predstavnici in predstavnik Vlade Republike Slovenije, spoštovani poslanci, spoštovane poslanke! Nadaljujemo z delom. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RATIFIKACIJI SPORAZUMA MED REPUBLIKO SLOVENIJO IN SVETIM SEDEŽEM O PRAVNIH VPRAŠANJIH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. K besedi vabim predstavnika vlade za dodatno obrazložitev predloga zakona. Minister za zunanje zadeve dr. Dimitrij Rupel, izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Dovolite mi, da na kratko v imenu predlagatelja predstavim predlog zakona o ratifikaciji sporazuma med Republiko Slovenije in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih. Ta sporazum je bil podpisan v Ljubljani 14. decembra 2001, po končanih pogajanjih in potem, ko sta tako Vlada Republike Slovenije kot tudi odbor Državnega zbora Republike Slovenije za zunanjo politiko obravnavala in sprejela poročilo o končanih pogajanjih. Sporazum ureja nekatera pravna vprašanja med našo državo in Svetim sedežem, pri čemer izhaja iz dvojne narave razmerja, kjer gre na eni strani za razmerje med državo Republiko Slovenijo in Svetim sedežem kot subjektom mednarodnega prava "sui generis", s katerim ima Slovenija vzpostavljene diplomatske odnose. Hkrati predstavlja vrh katoliške cerkve. Po drugi strani pa razmerje med Republiko Slovenijo in Katoliško cerkvijo v Republiki Sloveniji. Ta je v skladu s slovensko ustavo enakopravna z drugimi verskimi skupnostmi v Republiki Sloveniji in deluje svobodno po kanonskem pravu in seveda v skladu s pravnim redom Republike Slovenije. Vlada Republike Slovenije je na 59. redni seji dne 14. januarja 2002 določila besedilo predloga zakona o ratifikaciji sporazuma in ga poslala v obravnavo in sprejem državnemu zboru Republike Slovenije. Zaradi različnih razlag vsebine sporazuma v javnosti je vlada, čeprav je sama menila, da sporazum ni v nasprotju z ustavo Republike Slovenije, ta sporazum v skladu z drugim odstavkom 106. člena ustave Republike Slovenije poslala v mnenje ustavnemu sodišču, državnemu zboru predlagala, da z ratifikacijo počakado izreka mnenja ustavnega sodišča Republike Slovenije o skladnosti sporazuma z ustavo te iste republike. Ustavno sodišče je na seji 19. novembra 2003 izreklo mnenje, da določbe sporazuma niso v neskladju z ustavo, v kolikor se 1. člen razlaga tako, da jeKatoliška cerkev zavezana pri svojem delovanju na tako imenovanih mešanih področjih - to pa so področja, na katerih se delovanje Katoliške cerkve in države pokriva oziroma prepleta - torej je na teh področjih zavezano spoštovati pravni red Republike Slovenije. To je napisano v tako imenovanem interpretativnem mnenju. Mnenje ustavnega sodišča, ki državne organe Republike Slovenije zavezuje, da pri izvrševanju sporazuma upoštevajo vsebino določenega sporazuma, kakršno je z razlago določilo ustavno sodišče, je bilo objavljeno v Uradnem listu naše države, št. 118 z dne 3. decembra 2003. V zvezi z vsebino sporazuma je treba poudariti, da se sam sporazum v preambuli sklicuje na 7. in 41. člen ustave in s tem upošteva načelo o ločitvi države in verskih skupnosti, načelo enakopravnosti in načelo njihovega svobodnega delovanja, kot tudi načelo svobode vesti, po katerem je izpovedovanje vere in drugih opredelitev v zasebnem in v javnem življenju svobodno. Načelo o ločitvi države in verskih skupnosti verskim skupnostim zagotavlja popolno svobodno delovanje na njihovem verskem - se pravi, duhovnem področju - in s tem preprečuje širitev državnih pristojnosti na zadeve, ki so izključno verske narave ali ki sodijo v notranje zadeve verskih skupnosti. Na področjih, na katerih se delovanje verskih skupnosti in države pokriva oziroma prepleta, pa je svoboda delovanja verskih skupnosti kot sestavni del načela o ločitvi države in verskih skupnosti omejena s suverenostjo države in njenim pravnim redom. Na podlagi mnenja ustavnega sodišča se je odbor državnega zbora Republike Slovenije za zunanjo politiko na svoji 75. redni seji, ta je bila 14. januarja 2004, strinjal s predlogom zakona o ratifikaciji. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, predlagam, da predlog zakona o ratifikaciji sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih sprejmete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval odbor za zunanjo politiko kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku odbora, gospodu Jelku Kacinu, za predstavitev poročila odbora. Izvolite.
Gospa podpredsednica, kolegice in kolegi, predstavniki vlade! Odbor državnega zbora Republike Slovenije za zunanjo politiko je, kot je pravkar povedal gospod minister, na svoji 75. redni seji 14. januarja letos obravnaval predlog zakona o ratifikaciji sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih. Predsednik odbora za zunanjo politiko je uvodoma dejal, da tudi ta ratifikacija nikakor ne sodi v tisti krog ratifikacij, ki jih vsak mesec obravnavajo na sejah odbora. Zaradi izjemno občutljivih pravnih, prav tako pa tudi čustvenih, kot hkrati tudi ideoloških vprašanj, ki so se zastavljala in odpirala ob nastajanju tega sporazuma, je sporazum prehodil več kot le dolgo pot in je bolj delil kot povezoval slovenski politični prostor. Ideološka vprašanja so vedno bila in bodo tudi v prihodnje tista točka, ki ločuje ne le politike, ampak predvsem ljudi, državljane. Naloga politike in politikov pa je, da ločitve presegajo in presežejo, da dosežejo kompromise in ljudem dokažejo in pokažejo, da država ne temelji na ideoloških razhajanjih, temveč na spoštovanju in sožitju tistega, kar nas med seboj razlikuje. Sporazum je zahteval razmisleke in opredelitve, vzbujal je dvome in dileme ter velik bolj delil kot povezoval naš politični prostor. Zato je relativni politični kompromis, ki je bil dosežen ob tako občutljivem vprašanju, kot je odnos medCerkvijo in državo, po njegovem mnenju dokaz zrelosti in preudarnosti. Izrazil je obžalovanje, da na predlog Združene liste socialnih demokratov predlog zakona o ratifikaciji sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem ni bil obravnavan že decembra 2003, kot je bilo načrtovano, saj po odločitvi ustavnega sodišča ni moglo biti več pomislekov v zvezi z učinkovanjem sporazuma. Dejal je, da je odbor obravnaval pobudo že 9. junija leta 1999, temu pa so sledila zapletena pogajanja med Republiko Slovenijoin Svetim sedežem, ki so bila zaradi občutljivosti problematike in različnih tolmačenj posameznih določil vmes tudi prekinjena. Neenotnost v tolmačenjih in možnost različnega razumevanja posameznih določil je botrovala odločitvi vlade Republike Slovenije,da je za presojo zaprosila ustavno sodišče. Odbor se je tudi sam znašel v resnični zadregi konec novembra 1999, ko je Dnevnik objavil besedilo domnevnega sporazuma, ki pa ga odbor ni imel in ga tudi ni mogel poznati. Odbor je na 110. seji, 17.novembra 1999, pod točko "razno" tako pozval vlado Republike Slovenije, naj državnemu zboru takoj dostavi besedilo sporazuma. V nadaljevanju je pojasnil, da se je izkazalo, da so bili nekateri pomisleki utemeljeni, saj je ustavno sodišče v svojem mnenju opozorilo, da je sporazum možno tolmačiti tudi na način, ki ni v skladu z ustavo Republike Slovenije, hkrati pa je ugotovilo, da sporazum ni v neskladju z ustavo, kolikor se razlaga, da bo Katoliška cerkev pri svojem delovanju v Republiki Sloveniji spoštovala njen pravni red in bodo morali državni organi Republike Slovenije pri izvrševanju sporazuma upoštevati vsebino določb sporazuma, kakršno je z razlago določilo ustavno sodišče. Minister za zunanje zadeve je v uvodni predstavitvi sporazuma poudaril, da le-ta ureja razmerja med Slovenijo in Svetim sedežem kot subjektom mednarodnega prava in razčlenjuje vprašanje o razmerju med državo in Rimskokatoliško cerkvijo v Sloveniji. V razpravi je večina poslancev podprla sporazum in izrazila zadovoljstvo nad dejstvom, da bo končno prišlo do njegove ratifikacije, ob tem pa so opozorili, da je dolgotrajen postopek nastajanja sporazuma, ki se je vlekel 12 let, tudi škodil ugledu države. Spomnili so, da je bil Vatikan med prvimi, ki so priznali samostojno Slovenijo, ter izrazili prepričanje, da je ureditev odnosov s Svetim sedežem evropski standard. Menili so, da je bila odločitev vlade, da pošlje sporazum v presojo ustavnemu sodišču Republike Slovenije, pravilno. Podpredsednik odbora Janez Podobnik je opozoril, da je po njegovem vedenju dogovor med vlado Republike Slovenije in Evangeličansko cerkvijo v Republiki Sloveniji že sklenjen. V zvezi z mnenjem ustavnega sodišča pa je menil, da vsebuje nekaj zelo pomembnih interpretacij temeljnih načel, ki veljajo v razmerju med Cerkvijoin državo. Predvsem gre za načelo nevtralnosti države do vseh veroizpovedi, drugih prepričanj, vključno z ateističnimi, omejevanjem načela ločitve z načelom suverenosti, načelo, da država ne more urejati verskega življenja svojih državljanov, temveč mora ne le dopustiti, ampak tudi omogočiti individualno in kolektivno versko svobodo svojim državljanom, ter ugotovitev, da načelo delitve, ločitve Cerkve in države ne pomeni, da država ne bi smela podpirati delovanja verskih skupnosti, seveda pod pogojem zagotovitve enakopravnosti vseh verskih skupnosti. Svojo razpravo je zaključil z naslednjimi poudarki, in tukaj citiram: "Katoliška cerkev Slovenije je del verske, kulturne in narodne zgodovine, način urejanja odnosov med Katoliško cerkvijo in državo se je oblikoval v določenem zgodovinskem razvoju." Konec citata. Jožef Jerovšek je izrazil upanje, da bo tudi Sveti sedež potrdil in ratificiral ta sporazum, kajti tako bo največ storjeno za normalen razvoj odnosov. Alojz Peterle je dejal, da je bila že leta 1993 imenovana mešana komisija za urejanje odnosov med Cerkvijo in vlado oziroma državo in od takrat naprej je veljalo, da je slovenska vlada pripravljena začeti formalen postopek pogovorov oziroma pogajanj. Ob tem je dodal, da je bil sporazum z Evangeličansko cerkvijo praktično v identičnem besedilu sprejet zelo hitro in brez težav. Opozoril je, da je sporazum s Svetim sedežem samo formalizira de facto stanje in izrazil upanje, da se je z njegovim sprejetjem končuje predolgo potegnjena doba ideološkega konceptasovražnika. Poslanec Ivan Mamić je dejal, da smo doživeli evangelij oziroma veselo sporočilo, ker bo sporazum šel skozi proceduro. Dodal je, da bi bil zadovoljen, če bi v državnem zboru ob obravnavi vsakega predloga zakona posvetili tolikšno pozornost, ker bi to pomenilo, da nobenega zakona ne bi bilo potrebno čez eno leto popravljati. Poslanec Samo Bevk pa je dejal, da je kljub mnenju ustavnega sodišča mogoča interpretacija, da lahko Vatikan na podlagi svojih interesov in potreb določbe sporazuma razlaga tudi po svoje. Združena lista socialnih demokratov ima še vedno pomisleke glede omenjenega sporazuma in menil je, da bi lahko Sveti sedež sporazum razlagal po svoje. Še zlasti, ker doslej s strani Rimskokatoliške cerkve oziroma Svetega sedeža ni bilo nobene izjave, s katero bi soglašal z interpretacijo sporazuma, kakršno je določilo ustavno sodišče, in napovedal, da se bo glasovanja vzdržal. Aurelio Juri je dodal, da so v Združeni listi socialnih demokratov mnenja glede vatikanskega sporazuma še vedno deljena. Sam mu nasprotuje zaradi sporočila, ki ga daje, in sicer, da je Rimskokatoliška cerkev vendar prva in najvplivnejša verska ustanova v Republiki Sloveniji. Meni, da takšno sporočilo krši načelo laičnosti države in enakopravnosti vseh verskih skupnosti. Glede mnenja ustavnega sodišča pa je dejal, da osebno ne dvomi, da bo nareku ustavnega sodišča država sledila. Odbor je pri obravnavi upošteval mnenje zakonodajno-pravne službe, ki z vidika skladnosti z ustavo in pravnim sistemom ter zakonodajno-tehničnega vidika ni imela pripomb. Zakonodajno-pravna služba pa je opozorila na dejstvo, da je mnenje ustavnega sodišča Republike Slovenije št. RN-1/02-21, z dne 19.11.2003 interpretativne narave ter da je tudi v postopku ratifikacije treba posebej pozorno upoštevati 1. točko in 7. točko tega mnenja. Odbor je po končani razpravi s 13 glasovi "za" in enim "proti" od 14 navzočih poslancev sprejel vse člene predloga zakona. Ker k predlogu zakona ni bil sprejet noben amandma, odbor za zunanjo politiko predlaga državnemu zboru, da predlog obravnava v besedilu, predloženemu državni zbor v zakonodajni postopek in ga sprejme. Poročevalec na seji državnega zbora bo predsednik odbora, kot je odločil odbor. Hvala lepa.
Hvala lepa. Do predloga zakona o ratifikaciji sporazuma nam bodo predstavili svoja stališča predstavniki poslanskih skupin, in sicer najprej nam bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavil gospod Alojz Peterle. Izvolite.
Spoštovana gospa podpredsednica, spoštovane kolegice in kolegi! Spoštovani predstavniki vlade! Hvala lepa za besedo. Hvala tudi predsedniku odbora za zunanjo politiko, da je izčrpno in verodostojno predstavil razpravo na odboru za zunanjo politiko. Tako smo lahko dobili že precej vpogleda v argumente, ki so bili izraženi ob tej priliki. Rad bi povedal, da ureditev odnosa neke države s Svetim sedežem je pravno-politični standard v Evropski zvezi. Pa ne samo v njej, zlasti gre za države, v kateri živi visok delež ljudi rismokatoliške veroizpovedi, kot je to dejstvo tudi v Sloveniji. Res smo začeli že leta 1993 z mešano krovno komisijo, ki sem jo takrat vodil, in junija 1994 pripravili vse potrebno za začetek pogovorov s Svetim sedežem, ki je bil o tej naši pripravljenosti tudiobveščen, vendar zaradi nasprotovanja - jaz bom temu rekel - ideološko-politične linije v takratni koaliciji, ki je zastopala izrazito drugačne poglede na normalizacijo odnosov med državo in cerkvami, ta stvar preprosto ni mogla dolgo priti potem na dnevni red in ta ratifikacija oziroma to prizadevanje za sporazum ima 12 let staro brado. Ker smo malo prej slavili slovensko pot v Evropsko zvezo, ki je bila mogoče ravno zato, ker smo dokazali, da hočemo uveljaviti tukaj resnično evropske standarde, izgleda ta zgodba v neki kontradikciji s to našo voljo, ker se je ravno na tem področju - pa ne samo na tem, žali bog - predolgo zadržal stari odnos, ki se res - kot sem povedal tudi na odboru - hrani s starim konceptom sovražnika. Znano je in tudi sam imam osebno izkušnjo s tem, da v starih časih seveda Cerkev, verni in religija niso bile ravno prednostne zapisane kategorije. Bili smo nekako "ne bodigatreba" ali pa vsaj "napačni državljani" in drugorazredni v marsikaterem smislu. Zato je res predolgo trajalo, da se je ta odnos normaliziral. Ne gre za to, to je stališče Nove Slovenije - ne, ni, prva stvar formalizacija odnosov s Svetim sedežem, prva stvar je slovenski človek, ki je lahko veren ali neveren, v tem primeru gre za državljanke in državljane, ki so verni, ki predstavljajo tudi večino slovenskega, državljanskega ali pa demokratičnega telesa, če hočete, in smo to doživljali kot ignoranco do te skupine prebivalstva, ki ima po naših in evropskih pravilih seveda vse pravice in ima pravico živeti celostno, v skladu s svojimi prepričanji in svojim varovanjem. Mi smo veseli, da je vendar prišlo do te zrelosti in da je odbor za zunanjo politiko s tako večino podprl - zgolj z enim glasom proti - ta sporazum. Obžalujemo pa, da je ta država, ki je res doživela izredno pozornost s strani Svetega sedeža in tudi samega papeža, ki se je osebno angažiral za priznanje Slovenije, da je samo ta država izrazila sum nad ravnanjem partnerja in mu na nek način pripisala možnost, da bi ravnal proti zakonitemu redu, ki velja v Sloveniji. Mi obžalujemo, da je bilo to sploh mogoče in da je ta ideološko-politična linija uporabljala vse mogoče proceduralne in druge poti za to, da je zavlačevala s tem procesom do skrajnih in nespodobnih meja. Zato smo veseli torej, da se bo ta postopek očitno končal, ki je predolgo trajal, in da bo s tem del slovenske normalizacije in tranzicije opravljen in da bomo na tej podlagi prišli tudi do drugačnega razumevanja tistih ljudi, ki pač varujejo. Mislim, da je treba v Sloveniji skrbeti za to, da bo vsaj dobrodošel in da bo na podlagi svojega prepričanja lahko prispeval k razvoju te družbe, ne da bi ga kdo spraševal, kaj ima zadaj, kaj je mislil stari oče ali kaj misli on sam. Res, podpiramo to ratifikacijo, ker jo smatramo za del - sedaj po takem zavlačevanju - že za del psihopolitične slovenske higiene.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil gospod Valentin Pohorec. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gostje. Slovenci smo se s krščanstvom prvič srečali sredi 8. stoletja, ko se je pričelo pokristjanjevanje naših prednikov Karantancev. Leta 1745 se je karantanski knez Borut odločil za krščansko vero, da je dobil potrebno pomoč pri obrambi proti orlom. Borutov sin Gorazd in nečak Hotimir sta se kot bavarska talca dala krstiti, sta zavladala za Borutom. V tem času je Karantanija v celoti sprejela krščanstvo. Naše ljudstvo se je tekom stoletij, ki so sledila, predvsem pa v 19. stoletju, torej v obdobju prebujanja narodov, konstituiralo v moderen evropski narod. V vsem tem obdobju je bil prežet s krščanskim, katoliškim in protestanskim etosom. Jezik politike 20. stoletja je na slovenskem temeljil v odnosu do krščanstva, zato moramo večino dogodkov gledati skozi prizmo odnosa do le-tega. S tem kratkim uvodom lahko na grobo pojasnimo bistvene razloge za pomanjkanje političnega konsenza za sprejem sporazuma v 90-ih letih prejšnjega stoletja, s katerim bi v Sloveniji uredili pravni položaj Katoliške cerkve. Po 13-ih letih od mednarodnega priznanja Slovenije, kjer je pomembno vlogo igral Sveti sedež, ter skoraj v petih letih od formalnega pričetka pogajanj, imamo pred seboj dokument, ki je sprejemljiv za obe strani. Svoje je povedalo tudi ustavno sodišče. V Demokratični stranki upokojencev Slovenije ocenjujemo, da je sprejem tega sporazuma koristen, seveda, ob striktnem spoštovanju ustave Republike Slovenije, še posebej določbe, ki pravi, da so država in verske skupnosti ločene. To razumemo tako, da se država ne more poistovetiti s samo eno veroizpovedjo, zato tudi ne more biti vezana na stališča samo ene od njih. Država lahko razvija predvsem tiste državljanske vrednote, ki omogočajo skupno življenje ljudi z različnimi verskimi vrednotami. Smo torej za verski pluralizem, ker so vse vere med seboj v enakopravnem položaju. To nam nalaga tudi naša prej omenjena zgodovinska tradicija. Zato smo prepričani, da je Republika Slovenija pravilno ravnala, ko je pričela s postopkom urejanja pravnih vprašanj z verskimi skupnostmi, od katerih je bil prvi podpisan z Evangeličansko cerkvijo januarja 2000, ki prav tako temelji na ločitvi Cerkve od države. V tem smislu pozdravljamo predlog, ki bo uredil pravni status Katoliške cerkve na Slovenskem in odnosa Republike Slovenije s Svetim sedežem, ob upoštevanju interpretativne odločbe, ki jo je izdalo ustavno sodišče. Ob tem še dodajamo, da smo v naši poslanski skupini mnenja, da je prvi odstavek 2. člena predloga sporazuma lahko razumljen nejasno, saj ga je mogoče razumeti kot priznanje pravne osebnosti Katoliške cerkve. Opozorili bi, da se običajno druge države omejujejo samo na priznanje Svetega sedeža kot pravnega subjekta mednarodnega prava. Na koncu naj povemo, da v poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije vemo, kako neprecenljiv je prispevek Katoliške cerkve pri oblikovanju in ohranitvi slovenskega naroda, kljub nekaterim dogodkom v zgodovini. S ciljem ureditve medsebojnih razmerij in nadaljevanju dobrih odnosov med Slovenijo in Svetim sedežem bomo v naši poslanski skupini predlog tega sporazuma podprli. Hvala.
Hvale lepa. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov bo predstavil gospod Miran Potrč. Izvolite.
Spoštovana podpredsednica, spoštovane kolegice in kolegi! Ustavnopravno presojo tako imenovanega vatikanskega sporazuma je v vladi zahtevala Združena lista socialnih demokratov. Vztrajala je, da lahko ta sporazum pomeni le potrditev veljavnega pravnega reda in dejanskega položaja Katoliške cerkve v Republiki Sloveniji, da mora temeljiti na ustavi Republike Slovenije, da mora spoštovati načelo ločitve Cerkve in države in enakopravnost vseh verskih skupnosti. In končno, da ni mogoče dopustiti nikakršnega izenačevanja našega pravnega reda s kanonskim pravom. Vsaka nejasnost je za Združeno listo v tej smeri nesprejemljiva. Zahteve Združene liste socialnih demokratov so se v postopku presoje izkazale kot utemeljene. Ustavno sodišče ugotavlja, da vatikanski sporazum dopušča različne razlage, predvsem glede tako imenovanih mešanih zadev. Ker Rimskokatoliška cerkev cerkveno pravo vrednoti nad posvetnim, bi lahko torej, citiram: "načelo neodvisnosti in samostojnosti razumela in uveljavljala tako, da je Katoliška cerkev v vseh zadevah, ki spadajo v božje pravo, kamor po stališčih Rimskokatoliške cerkve sodijo tudi tako imenovane mešane zadeve, samostojna in neodvisna od državne ureditve." Konec citata. Pri presoji 1. člena sporazuma je ustavno sodišče torej ugotovilo, da samo besedilo te določbe ne daje jasnega odgovora na vprašanje, kako ga je treba razlagati, zaradi česar je moralo s svojo razlago določiti njegov namen. Zapisalo je, da je 1. člen sporazuma ustavno dopusten le, v kolikor se razlaga, da bo Katoliška cerkev pri svojem delovanju v Republiki Sloveniji spoštovala njen pravni red. Ustavno skladna razlaga 1. člena sporazuma je tudi podlaga za oceno skladnosti ostalih členov. Toda odločba ustavnega sodišča in njegova interpretacija zavezujeta zgolj slovenske državne organe, na mednarodnopravnem področju nimata učinkov. Vatikan si torej sporazum lahko razlaga tudi na drug način, na način, ki je v nasprotju s slovensko ustavo. To lahko privede do nesoglasja med pogodbenima strankama. Ker se torej besedilo sporazuma lahko razlaga na različne načine, je ustavno sodišče določilo njegovo obvezno razlago. Ker načelo pravne države zahteva, da so vsi predpisi, torej tudi mednarodne pogodbe, jasne in nedvoumne, bi lahko ugotovilo tudi njegovo protiustavnost. Vendar je oceno o tem prepustilo državnemu zboru. In prav zato nas skrbi pogosto poenostavljeno in netočno predstavljano odločbe ustavnega sodišča v javnosti. Pogost se ob navedbi, da je ustavno sodišče odločilo, da sporazum ni v neskladju z ustavo, neha in zamolči, da je reklo, da ni v neskladju z ustavo le, če se uporablja tudi za mešane zadeve naš pravni sistem. Kdor tega torej noče razlagati in povedati, dejansko skriva pravo vsebino odločitve ustavnega sodišča, pa tudi pravo vsebino vatikanskega sporazuma. Menimo, da to ni dobro, da to ni prav. Skrbijo nas končno tudi odzivi Rimskokatoliške cerkve, ki ne sprejema dobronamerno nekaterih pomislekov, ki zmanjšuje pomen interpretativne izjave ustavnega sodišča, in hkrati opozarja, kaj vse si želi urediti drugače in boljše za njen položaj. To pa ob politični večini, ki ji 7. člen ustave morda ne bi več predstavljal pomembne demokratične vrednote, lahko pomeni na mnogih mešanih področjih - šolstvu in zahteve po verouku so le ena najbolj izražena zahteva prevlado Rimskokatoliške cerkve nad laično družbo in ustavno zasnovo naše države. To kažejo tudi stališčastrank, ki ji vsak pomislek proti predikalizaciji države politizirajo in obtožujejo. Taka usmeritev pa ni niti evropska niti demokratična. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil gospod Jožef Jerovšek. Izvolite.
Hvala lepa. Gospa podpredsednica, spoštovane kolegice in kolegi, spoštovane ekselence Svetega sedeža in Rimskokatoliške cerkve na balkonu! V Slovenski demokratski stranki izražamo zadovoljstvo, da bo po več kot petih letih prizadevanj sporazum med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih končno sprejet, potrjen v tem državnem zboru. Slovenska demokratska stranka ni nikdar dvomila v ustavnost tega sporazuma. Trdno smo prepričani, da ratifikacija tega zakona predstavlja normaliziranje, urejanje v meddržavnih odnosov, razmerij Republike Slovenije in hkrati pomeni odstop od nesprejemljivih interpretacij načela ločitve Cerkve od države, ki so jih na podlagi dormatskih pogledov vsiljevale nekatere politične sile in s pomočjo vestne indoktrinacije dobrohotnih državljanov skušale uveljaviti preživete nedemokratične vzorce, razmerja med državo in Cerkvijo. Sporazum jasno umešča pravni položaj Katoliške cerkve, izraža spoštovanje neodvisnosti, avtonomnosti Katoliške cerkve glede notranje ureditve, hkrati pa seveda o vseh drugih pogledih določa veljavnost in primat pravnega reda Republike Slovenije. Prav to razmerje, ki je bilo predmet nepotrebnega in škodljivega zavlačevanja nekaterih političnih sil, je dobilo končni odgovor v odločbi oziroma mnenju ustavnega sodišča z ugotovitvijo, da sporazum ni v neskladju z ustavo, odpravlja pa to tudi dvome o ustavnosti sklenjenega sporazuma. Kot sem že omenil, v naši stranki v skladnost tega sporazuma z ustavo nismo nikdar dvomili. S to odločbo se je pokazala vsa ničevost in dormatičnost poizkusu tistih političnih sil, ki so na precedenčen način skušale zavreti demokratičen način urejanja položaja verskih skupnostih, njihove enakopravnosti, svobode njihovega delovanja in sploh uresničevanja temeljnih človekovih pravic, ki so povezane s svobodo veroizpovedi. Odločba je tudi pokazala, da s pristopom pogajalskih skupin ni bilo nič narobe. To se danes še toliko bolj jasno kaže nedemokratično in dogmatsko ravnanje posameznikov in predstavnikov političnih strank, ki so sporazumu očitale, da daje primat kanonskemu pravu nad pravnim redom Republike Slovenije. Tak očitek bi v primeru, da bi bil potrjen na ustavnem sodišču, pomenil, da je vlada zašla v veleizdajo. To veleizdajo so svoji vladi očitali politični dediči tistih političnih sil, ki so v preteklosti v praksi pogosto izvajale primat revolucionarnega sovjetskega prava nad zapisanim nacionalnim pravnim redom države, ki sicer tudi ni bil demokratičen Ta primat revolucionarnega prava se je najbolj izkazal skozi dolgo roko Stalinovega tožilca Višinskega, ki se je odrazil v številnih montiranih procesih v Sloveniji s tragičnimi posledicami. Ravnanje političnih dedičev takšnega gledanja na pravico svobode veroizpovedi in načelo ločitve Cerkve od države takratni predsednik vlade, danes predsednik države, gospod Drnovšek, označil kot ravnanje boljševikov, ki so v mednarodnem pravu pripravljeni spoštovati samo tisto, kar njim odgovarja. Dejstvo, da so ti posamezniki in politične sile ob teh pogajanjih pokazale mizerno pravno-politično kulturo, saj so objavile osnutek sporazuma, ki je nosil oznake državne tajnosti. To je nesporno dejstvo. To je seveda kaznivo dejanje, ki pa ni bilo sankcionirano, obje skupaj pa je seveda nespoštovanje pravnega reda Republike Slovenije. V Slovenski demokratski stranki smo veseli, da ustavno sodišče, ki je bilo tako skrbno kadrovano, ni podleglo velikim političnim pritiskom, čeprav je po nepotrebnem tudi samo dve leti zavlačevali. Kljub morebitni koliziji interpretacijske izjave z dunajsko konvencijo pa upamo, da bo Sveti sedež hitro ratificiral ta sporazum in s tem največ prispeval, da se takšna praksa v Republiki Sloveniji prekine. V socialdemokratski stranki upamo, da so nagajanja slovenski državi in nestrpnost do verujočih, ki se je izražala v pripravi sporazuma s Svetim sedežem, zadnji ostanek in zadnji trzljaji stalinizma na Slovenskem. Ob robu ratifikacije tega sporazuma je potrebno omeniti izreden pomen Katoliške cerkvena Slovenskem, saj je v trdni povezavi z nacionalno identiteto Slovencev in je del njene splošne, kulturne in narodove dediščine. Ne smemo pa pozabiti izrednih zaslug Vatikana in Katoliške cerkve za mednarodno priznanje Slovenije. Torej, na sporazum gledamo kot na sporazum, ki bo normaliziral mednarodne odnose Republike Slovenije in pomeni del emancipacije Slovenije, del evropske umeščenosti Republike Slovenije, kar je tudi velika zasluga Katoliške cerkve na Slovenskem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Stranke mladih Slovenije bo predstavil gospod Levič, izvolite.
Hvala lepa. V Stranki mladih Slovenije smo pozorno spremljali dogajanja ob pisanju in sklepanju sporazuma, o katerem danes razpravljamo. Gre za pomembno vsebino, ki lahko močno vpliva na bodoče generacije, kot tudi na nove dimenzije sodelovanja med Slovenijo in Svetim sedežem. Zato smo v Stranki mladih Slovenije do ratifikacije sporazuma zadržani. Menimo namreč, da v modernih, demokratičnih družbah, kamor sodi tudi Slovenija, tovrstni sporazumi s Katoliško cerkvijo kot eno od mnogih verskih skupnosti niso potrebni. Slovenija priznava in spoštuje versko svobodo in že sedaj priznava avtonomijo vsem verskim skupnostim za zadeve, ki se nanašajo na njihovo notranjo ureditev, red in delovanje. To velja tudi v primeru Katoliške cerkve in v redu bi bilo, če bi to veljalo za vse ostale verske skupnosti. Očitno precej vas meni, da je potreben poseben sporazum med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem. V Stranki mladih Slovenije ne spadamo v to skupino, saj si ne želimo politike in prisile v izrazito osebni sferi, kamor vera zagotovo spada. Cerkveno, kanonsko pravo razumemo kot neke vrste poslovnik Katoliške cerkve, ki ima ustavno pravico, da svoje notranje zadeve avtonomno ureja znotraj pravnega in ustavnega sistema Republike Slovenije, ko deluje na ozemlju Republike Slovenije. In prav je tako. Nasprotno pa je sporazum pisan ekstenzivno, kar nas je v Stranki mladih Slovenije prepričalo, da podpora aktu, ki tuji državi omogoča aktivno udeležbo v družbenem dogajanju v Sloveniji brez presoje ustavnega sodišča, ni na mestu. Mnenje ustavnega sodišča je potrdilo utemeljenost pomislekov v Stranki mladih Slovenije o podpisu tako imenovanega vatikanskega sporazuma. Šele sedaj je ustavno sodišče z interpretativnim mnenjem zaščitilo in potrdilo dejansko primarnost slovenskega pravnega reda proti kanonskemu pravu v Republiki Sloveniji. To je storilo ustavno sodišče s svojo zavezujočo interpretacijo. V sporazumu to ni jasno zapisano. Jasno je, da je podpisani sporazum dvoumen in se ga lahko bere tudi v škodo Sloveniji in njenemu pravnemu redu, čemur smo in bomo zaradi varstva enakopravnosti vseh državljanov v Stranki mladih Slovenije nasprotovali. Slovenija je namreč država vseh državljank in državljanov, ki živimo v tretjem tisočletju. Ti dve dejstvi so pogajalci, ki so zastopali Republiko Slovenijo v pogajanjih s cerkveno stranjo, malo pozabili. Ustavno sodišče je presodilo, da sporazum ni neustaven, a le v kolikor ga tolmačimo skladno z obširnim mnenjem ustavnega sodišča. Kljub temu dejstvu v Stranki mladih Slovenije dvomimo, da je v interesu državljanov Slovenije določilo 14. člena sporazuma, ki Svetemu sedežu omogoča zahtevo po sporazumnih reševanju vprašanj o katoliški cerkvi, s katerimi država Slovenija morebiti nima in ne more imeti ničesar. Sporazum je premalo dodelan in omogoča preveč interpretacij. In brez interpretacije ustavnega sodišča po mnenju Stranke mladih Slovenije ni sprejemljiv. Zaradi dejstva, da je to edina ratifikacija, katere obvezna priloga bi morala biti odločba in mnenje ustavnega sodišča, ki pa to ni, v Stranki mladih Slovenije nima podpore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Janez Podobnik. Izvolite.
Hvala podpredsednica. Kolegice in kolegi, predstavniki vlade! V Slovenski ljudski stranki bomo sporazum s Svetim sedežem podprli. In z veseljem ga bomo podprli. Odločba oziroma mnenje ustavnega sodišča po našem mnenju poglobljeno in obširno utemeljuje in razlaga razmerje med državo in Cerkvijo, kot sledi iz ustavnega položaja verskih skupnosti v Republiki Sloveniji. Mnenje ustavnega sodišča po našem mnenju tudi odpravlja vsakršen dvom o ustavnosti tega sporazuma in omogoča nadaljevanje postopka v ratifikaciji. Tukaj bi rad povedal, da dvoma o ustavnosti sporazuma tako pri sami vladi, še posebej pa pri obeh pogajalskih skupinah oziroma pri ministrih Slovenske ljudske stranke tako v prejšnji kot v sedanji vladi ni bilo. Tako ministra Marušič kot Bizjak, ki sta bila aktivna ustvarjalca teh pogajalskih skupin nikoli nista zastopala stališče, da bi lahko šlo za spornost glede ustavnosti. Obe strani, tako vladna kot druga stran, stran Svetega sedeža, sta določbe sporazuma razumeli na način, kakor ga je s svojo interpretacijo sedaj podalo tudi ustavno sodišče. Tekom pogajanj se ni pojavilo vprašanje kakršnekoli izvzetosti Rimskokatoliške cerkve iz pravnega reda Republike Slovenije, ampak zgolj skrb Rimskokatoliške cerkve, da država s svojo zakonodajo ne bi posegala na področja, ki jih Cerkev smatra za svojo izključno domnevo, če omenim liturgijo ali verske obrede, ter da z omejujočo zakonodajo ne bi onemogočala njenega delovanja, tako kot se je žal dogajalo v prejšnji politični ureditvi. In zgolj v tem kontekstu je mogoče razumeti omenjanje spoštovanja neodvisnosti in avtonomnosti Katoliške cerkve, vendar le glede njene notranje ureditve in svobode bogočastja in ne, kot se je skušalo včasih tudi podtikati, v smislu neodvisnosti od pravnega reda Republike Slovenije. Menimo, da je ustavno sodišče v svoji izčrpni in zelo poglobljeni odločbi to distinkcijo zelo jasno postavilo ter da jo ne bo težko spoštovati ne državi ne slovenski cerkvi. Kot je bilo že povedano, je Katoliška cerkev v Sloveniji del verske, kulturne in narodne zgodovine. V marsičem gre prav tej verski skupnosti zasluga, da smo Slovenci na teh prostorih obstali in razvili svojo narodnostno bit in nenazadnje tudi oblikovali tudi svojo državo. Posebej je pa treba opozoriti na delo katoliških duhovnikov v tako imenovanih obmejnih področjih, saj so bili tam velikokrat edini branik slovenske kulture. Ko z določeno versko skupnostjo država uredi svoje odnose, mora ta verska skupnost upoštevati takšno, kakršna je. Katoliška cerkev je enovita institucija in je tako tudi pravno urejena in to ureja kanonsko pravo. Ureja jo notranje cerkveno pravo, ki poleg ostalega tudi določa, kdo v tej Cerkvi je pristojen za dogovarjanje z določenim subjektom mednarodnega prava, kot je država. Čeprav gre znotraj posameznih držav za delne Cerkve, ki so del vesoljne Katoliške cerkve pa je za urejanje njihovega statusa v skladu z notranjo ureditvijo Katoliške cerkve za to pristojen apostolski sedež. Način urejevanja odnosov med Katoliško cerkvijo in državo se je oblikoval v določenem zgodovinskem razvoju. Te načine, ki jih potrjujejo različne mednarodne konvencije, spoštujejo vse tiste države na svetu, ki promovirajo človekove pravice in torej tudi svobodno izražanje vere. Tako so v preteklosti države sklepale konkordante ali drugačne oblike mednarodnih pogodb z apostolskim sedežem za ureditev položaja določene delne Cerkve v mejah določene države. To prakso uveljavljajo tudi v sodobnem času, bodisi da sklepajo nove mednarodne pogodbe ali pa posodabljajo tiste, ki so jih sklenile s Katoliško cerkvijo v preteklosti. Primeri so Hrvaška, Italija, Španija, Poljska. Novo državo Republiko Slovenijo je apostolski sedež med prvimi priznal kot subjekt mednarodnega prava in ker se to ne dogaja ravno pogosto, da bi bil apostolski sedež med prvimi, ki nek novi subjekt mednarodnega prava prizna, je bilo to za druge države in subjekte mednarodnega prava pomenljivo in je pomagalo k lažji uveljavitvi slovenske države v mednarodnem prostoru. Ustavno sodišče Republike Slovenije je v preteklosti že izjavilo, da je Katoliška cerkev v Sloveniji s svojim delovanjem v dobrobit naroda. To je razvidno iz njenega dela na verskem, kulturnem, narodnem in vrednostnem področju sploh. Njen položaj je torej treba urediti skladno z uzancami, ki se v svetu pri tem uporablja. Ustavno sodišče je tudi izjavilo, da vatikanski sporazum ni v nasprotju z ustavo. Tudi sama vsebina razlage, ki je dodana, v bistvu ne prinaša nič drugega kot dobronamerno razlago vsebine sporazuma, kar pa je pri mednarodnih pogodbah tako ali tako način interpretacije. Razlaga ustavnega sodišča, ki je dodana, pa je lahko problematična le v toliko, ker v nasprotju z dunajsko konvencijo o mednarodnih pogodbah, to je 19. člen, vsaj indirektno zavezuje tudi nasprotno stran, to je apostolski sedež, s takšnim načinom interpretacije, kakršno je ustavno sodišče izdalo. Gre torej zanačelno mednarodnopravno nesprejemljivost, ki pa po vsebini v tem primeru ni problematična, ker je dodana razlagi, razlaga v duhu intencij obeh strani pri oblikovanju besedila sporazuma. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ga bomo z veseljem podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavila gospa Majda Širca. Izvolite.
Spoštovani predstavniki vlade, podpredsednica! Na matičnem odboru je eden izmed poslancev dejal, da smo z ustavno presojo doživeli, citiram "evangelij". To se pravi, veselo sporočilo, in da bo sedaj sporazum šel skozi proceduro. Mnenja ustavnega sodišča mogoče komu res pomeni razodetje ali oznanilo, ne glede na to, da naj bi sporazum po mnenju nekaterih zgolj apliciral pravila in načela ustave, zaradi česar naj ne bi bil v ničemer vprašljiv in tudi nesporen z našo ustavno ureditvijo. In ko je vlada decembra 2001 podpisala sporazum in ko se je sprožilo kup pomislekov in dvomov o njem, je bilo celo slišati, zakaj ga sploh potrebujemo, če normira nekaj, kar je že normirano. Zakaj torej zapisujemo nekaj, kar je že dano in tudi živeto. Torej pravico, da Katoliška cerkev deluje v Sloveniji svobodno, po svojem pravu in - toda - vskladu s pravnim redom Republike Slovenije. Lahko torej ustanavlja fundacije, združenja, ima pravico do obveščanja, posredovanja, uživanja, odtujevanja imetja, lahko udejanja svojo dejavnost v bolnišnicah, domovih, v vojski, v domovih za ostarele občane, v zaporih, lahko ustanavlja zasebne šole, dijaške in študentske domove, zasebne, lahko izvaja dobrodelno dejavnost itd., itd.; toda striktno v skladu z zakonodajo Republike Slovenije. Toda kljub navidez preprosti in jasni materiji, se je sprožilo vrsto pravnih in drugih vprašanj, ki so odpirala legitimne dvome. Pravzaprav je dvom sprožil že sam 14. člen sporazuma, ki je vračunal, citiram: "Na morebitna razhajanja, ki bi lahko nastala pri razlagi ali uporabi določb sporazuma," in za njih je tudi predvideval sporazumno reševanje po diplomatski poti. Omenjeni člen je računal tudi na druga odprta vprašanja, ki naj bi ju obe podpisnici sporazumno reševali. Skratka, odprl je še možnost novih medsebojnih razmerij, ki se bodo morebiti pojavila izven tega, kar sporazum navaja in kar lahko prinese samo življenje. Logično torej je, da so se pojavile številne interpretacije in vprašanja, ali gre za: prvič izenačevanje pravnega reda Republike Slovenije in kanonskega prava in drugič, predvsem, ali pomeni tak dokument neenakopravno obravnavanje različnih verskih skupnosti v naši državi. In na tej točki so bili k presoji pozvani evangelisti, kot bi dejal naš poslanec. Torej, razlagalci, ki naj bi povedali, ali morebiti obstaja kakršenkoli dvom v legitimnost tovrstnega izreka In kaj interpreti, to se pravi ustavno sodišče, ugotavljajo - ne bom ponavljala, ampak med drugim zagotovo to, da država ne priviligira ali diskriminira nobene verske skupnosti in da so vse na svojem področju samostojne in avtonomne. Da ne obstaja nedorečeno razmerje med kanonskim pravom in pranim redom RS Slovenije, da ni sporna pravica ustanavljanja in upravljanja šol dijaških in študentskih domov ter drugih izobraževalnih in vzgojnih ustanov, toda izključno v obliki zasebne narave. In v Sloveniji obstajajo zasebne katoliške šole, ki jih sofinancira država. Sporazum po mnenju ustavnega sodišča torej ne odpira drugačnih možnosti. Nadalje, da je vse reševanje drugih morebitnih vprašanj, ki so izven tega sporazuma, v absolutni odvisnosti od našega ustavnega reda. Zatorej se bo vsakdo, ki se bo v bodoče soočal z izvrševanjem sporazuma ali usklajevanjem morebitnih razhajanj in odprtih vprašanj, moral sklicevati na ustavnopravno mnenje in ga tudi upoštevati. Še več, ustavno sodišče pravi, da ne bo konsenza, če ne bo konsenza, naj se nesoglasja in drugačna razumevanja vsebine razjasnijo s pomočjo interpretativnih določb ustave; in te so obvezne. Tudi za tiste, ki jim morebiti to ni všeč in ki se jim zdi interpretacija ustavnega sodišča, citiram, "vprašljiva oziroma relevantna samo za eno stran, ne pa tudi za Cerkev," kajti bilo je tudi izrečeno, da se je ustavno sodišče v tem primeru oporeklo in osmešilo. Bom na kratko zaključila, če to pomeni, da je odprta pot za morebitni presežek in nove sporazumne pogodbe, naj ga spomnimo, da je 20 strani dolgo mnenje izredno dobro formulirano mnenje obvezujoče in vztraja zgolj na enem, na ločenosti države od verskih skupnosti. Ločenost pa ne omejuje sodelovanja enemu in onemogočanje sporazumevanja. Skratka, smo multikulturna in multireligijska družba [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Dogovarjanja z vsemi verskimi skupnostmi v LDS podpiramo in v luči ustavne razsodbe tudi se z njo strinjamo. Smo za podpiranje tako dogovora z evangeličani, ker sporazum o pravnem položaju Evangeličanske cerkve v Republiki Sloveniji ni bil nikoli sporen, kot z muslimani, ki morajo uživati enake pravice kot drugi. Skratka, Sveti sedež ima diplomatske odnose s 174-mi državami in s podpisom tega sporazuma bodo odnosi med Slovenijo in Svetim sedežem bolj dorečeni in v tej luči ga bo LDS podprla. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Sašo Peče. Izvolite.
Hvala, gospod Anderlič, da ste se umirili. Dovolite pa, da pojasnim stališče Slovenske nacionalne stranke do predloga današnje obravnave. V osnovi je po naši oceni potrebno izpostaviti prvo in osnovno zadevo, to je, da se lahko mnenje oziroma odločbo ustavnega sodišča bere tudi drugače, kot ste jo brali in razumeli v večini ostalih poslanskih skupin oziroma političnih strank. Po naši oceni je skozi odločbo ustavnega sodišča možno zaslediti, da gre v primeru predloga sporazuma seveda za pravno nedopusten sporazum in kar je po naši oceni vsekakor enako pomembno, prav tako tudi za vsebinsko popolnoma nepotreben sporazum, ki je bil v tej državi našim ljudem vsiljen z namenom vzpostavitve neke močnejše verske skupnosti in s tem seveda zanemarjanja drugih verskih skupnosti. V Slovenski nacionalni stranki verjamemo v ustavo Republike Slovenije in želeli bi, da v ustavo Republike Slovenije verjamete tudi vi, torej ostali poslanci in pa poslanke. Dejstvo je, da 7. člen ustave Republike Slovenije govori, da so država in verske skupine ločene, in nikakor ustava ne govori, da moramo selektivno spremljati posamezne verske skupine in da jim mora država oziroma vlada posameznim verskim skupinam biti bolj naklonjena ali manj naklonjena. Dejstvo je, da ustava govori o ločenosti države od Cerkve. In ponaši oceni je to prav za vsa pretekla, sedanja in pa seveda bodoča razmerja, ki se bodo ali pa se, po naši oceni se, urejajo že z ustavo samo. V samem sporazumu v kolikor se dotaknemo njegove vsebine v Nacionalni stranki seveda pogrešamo predvsem naslednje elemente, to je v splošnih določbah med 1. členom predvsem dikcija, da sta država in Katoliška cerkve vsaka v svoji ureditvi neodvisni in samostojni. Po naši oceni, je kaj takega v sporazumu, ki ga sklepa Republika Slovenija z nekim segmentom ali pa institutom, je nedopustno. To pomeni, da smo prepustili del pravnega primata določeni instituciji v naši družbi - in kar je v nasprotju. V Slovenski nacionalni stranki se nam zdi popolnoma nesprejemljivo tudi sama dikcija 2. člen, ki bi morala biti po naši oceni mnogo jasnejša, in sicer kjer bi v enem stavku pisalo, da je Katoliška cerkev pravna oseba in podvržena slovenski zakonodaji od A do Ž, torej tudi plačevanje za nadomestilo uporabe stavbnega zemljišča in ostalih, najsibo lokalnih taks ali pa državnih taks. V Slovenski nacionalni stranki smo seveda spremljali posamezne člene, ki so po naši oceni, torej gledano okvirno, nepotrebni, kar pa je še bolj žalostno kot to, da so nepotrebni so škodljivi za urejanja razmerij med državo in Rimskokatoliško cerkvijo. Prav tako 13. člen nakazuje na nerazumljive težnje vlade Republike Slovenije in pa razumljive težnje Rimskokatoliške cerkve, to je to, da se jih izloči iz pogleda oziroma primerjalne analize z drugimi verskimi skupnostmi, kar se tiče olajšav in pomoči oziroma drugih spodbudnih, spodbujevalnih ukrepov. Po naši oceni bi ravno v 13. členu morala biti tako Rimskokatoliška cerkev kot katerekoli druge verske skupnosti na tem področju seveda izenačene in ne bi smeli na tem področju seveda delati tako selekcijo in primat ene izmed verskih skupnosti, v kolikor spoštujemo ustavo Republike Slovenije. V Slovenski nacionalni stranki ocenjujemo, da sporazum med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem ne ureja pravnih vprašanj, ampak jih dodatno zamegljuje. Ocenjujemo tudi, da mnenje ustavnega sodišča poteka v tej smeri oziroma njegova vsebina odraža prepričanje Slovenske nacionalne stranke - vsaj tokrat. Prepričani pa smo, da sporazum v svoji vsebini izpušča eno izmed najpomembnejših vsebinskih vprašanj, to je vprašanjefinanciranja. Ocenjujemo pa prav tako, da je bilo to vprašanje namenoma izpuščeno. In za zaključke. V Slovenski nacionalni stranki predloga sporazuma ne bomo podprli. Iskreno upamo, da sporazum ne bo dobil zadostne podpore v tem državnem zboru in s tem omogočili kvalitetno in pa celovito razpravo, katere temelj bo izključno v ustavi Republike Slovenije. Še enkrat pa poudarjam, da v Nacionalni stranki spoštujemo ustavo Republike Slovenije, zato predloga sporazuma ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Slišali smo stališča poslanski skupin. Ker matično delovno telo v okviru druge obravnave ni sprejelo nobenega amandmaja, razprava o členih in o amandmajih ni možna. Tretjo obravnavo, to je odločanje o predlogu zakona, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora, ki vam jo bom predstavila v nadaljevanju, opravili danes v okviru glasovanj po končani razpravi o 12. točki dnevnega reda, to je ob 20.40 uri. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in dovolite, da vas seznanim tudi sčasovnim potekom te seje. Tudi na klop boste dobili časovnico, ki se pripravlja in ki je, seveda, iz razumnih razlogov danes ni bilo mogoče v dopoldanskem času pripraviti. Ob 12.35 bomo pričeli z obravnavo 16. točke, se opravičujem, ob 13.30, to je takoj sedaj, bomo pričeli z obravnavo 8. točke dnevnega reda, ob 16.00 z obravnavo 9. točke, ob 18.25 z obravnavo 11. točke in z obravnavo 12. točke ob 18.55 uri in ob 20.40 uri glasovanje. Časovnica je pripravljena v skladu s priglašenim časom. Ob 20.40 je glasovanje. Se opravičujem, na začetku sem točko, ki smo jo že opravili, povedala zraven. Prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ODLIKOVANJIH REPUBLIKE SLOVENIJE. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Rudolfom Mogetom. Besedo dajem gospodu Mogetu, predstavniku predlagateljev za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi. V Sloveniji je stanje na področju podelitve odlikovanj shizofreno, zaradi tega tudi, ker imamo vzporeden sistem podelitve odlikovanj. Tako velja sedaj zakon o odlikovanju častni znak svobode republike iz leta 1992, kakorzakon o odlikovanjih Republike Slovenije. Da ta dva zakona strižeta, navajam dobesedno, zakon o odlikovanju častni znak svobode republike, po katerem dobi prejemnik častni zank svobode republike, pravi, da se ta podeljuje med drugim za osebno hrabrost in požrtvovalnost pri reševanju in varovanju človeških življenj in materialnih dobrin. Če je nekdo to naredil, dobi častni znak. Zakon o odlikovanjih Republike Slovenije pa pravi v 7. členu, 6. točka, "za osebno hrabrost in požrtvovalnost pri reševanju človeških življenj in materialnih dobrin". Za to po tem zakonu pa nekdo dobi medaljo za častno dejanje. Torej dva zakona, ki imata identično besedilo, in sam ne vem, kdo je tisti, ki bi odločal o tem, ali dobi eno odlikovanje, in če dobi to, ali dobi tudi drugo odlikovanje, in če dobi drugo odlikovanje, ali dobi tudi prvo. Zato je skupina predlagateljev, da se to stanje odpravi, predlagala spremembe in dopolnitve zakona zakon o odlikovanjih Republike Slovenije, sprejetega leta 1995, ki bi omogočal, da bi v Sloveniji podelili štiri rede in pa tri medalje. S spremembami smo poskušali doseči to, da se predsedniku podeli le eno odlikovanje, ne več, kar prejšnji zakon določa, poskušali smo uvesti zbirko odlikovanj, vendar je Lavrinčev odbor z amandmaji to odpravil. In pa poskušali smo doseči enotnost politike pri podeljevanju odlikovanj. Dogajalo se je, da je zaradi določb zakona o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije, in sicer na podlagi 3. člena 5. alinee, možno dobiti ta častni znak tudi za zasluge na drugih področjih življenja in dela, ki so pomembna za suverenost in svobodo Republike Slovenije. In tako se je zgodilo, da je prejšnji predsednik, gospod Milan Kučan, ker zakona nista bila usklajena, uporabljal to alineo veljavnega zakona in so tudi dobili odlikovanje častni znak svobode Republike Slovenije ljudje, ki bi ga dejansko morali dobiti po drugem zakonu, to je zakon o odlikovanjih Republike Slovenije. Zaradi tega je bilo podeljenih čez 900 častnih znakov, ki so potem na svoj način tudi to odlikovanje na nek način razvrednotili. Zato smo predlagatelji zakona mislili, da bi lahko z zakonom dosegli to, da bi prenehal veljati zakon o častnem znaku svobode Republike Slovenije, kajti 900 jih je bilo že podeljenih, in smo to potem dosegli tudi na Lavrinčevem odboru soglasno. Zgodile so se pa razprave, ki jih je sprožil kolega Petan, na podlagi katerih je pa bilo razvidno, da še vsi niso dobili tega častnega znaka za osamosvojitvene zasluge, čeprav bi jih morali. Kot primer naj navedem gospoda Pučnika, patudi vrsto poslancev, da stranke, ki so jim ti ljudje pripadali, ali pa zainteresirana javnost jih sploh ni predlagala zato, zato se nam je zdelo umestno, da ta znak ostane še naprej, vendar se ta zakon o častnem znaku zoži samo na tiste, ki so dejansko sodelovali v osamosvojitvi. V ta namen smo predlagatelji dali tudi amandmaje, kar je še možno proceduralno na amandma poslanske skupine socialdemokratske stranke. S tega mesta pozivam socialdemokratsko stranko, da te svoje amandmaje spremeni v smeri naših amandmajev, kajti v javni razpravi se predstavniki socialdemokratske stranke ravno zavzemali za rešitve, ki jih mi predlagamo, in so bili proti temu, če bi sprejeli njihove amandmaje, da bi zakon v takšni obliki še naprej omogočal, če bi njihove amandmaje nepopravljene sprejeli, da bi se še naprej podeljevalo odlikovanje častni znak svobodne republike na način, ki bi ga, kot so dejali tisti, ki so ga prejeli, na nek način razvrednotili. Zatorej ponujamo predlagatelji roko socialdemokratski stranki - Slovenski demokratski stranki, se opravičujem, popravljam -, da bi do začetka [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]poslovniških možnosti te svoje amandmaje popravili in s tem rešili ta pravni zaplet in dosegli isti cilj, za katerega so se oni zavzemali, in isti cilj, za katerega smo se zavzemali predlagatelji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval odbor za notranjo politiko kot matični delovno telo, prosim podpredsednika odbora, gospoda Franca Kanglerja, da predstavi poročilo.
Hvala za besedo, glede na to, da je predlagatelj v svojem nastopu povzel tudi vsebino razprave, ki je tekla na odboru za notranjo politiko dne 14.01., bi rad želel poudariti, kot je predlagatelj sam povedal, da na področju odlikovanj v Sloveniji sta veljala dva zakona. In sicer zakon o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije, ki se še vedno izvaja. V prehodnih določbah pa izrecno za odlikovanje častni znak svobode določa, da se tudi podeljuje še naprej kot najvišje odlikovanje Republike Slovenije za zasluge pri obrambi svobode in uveljavljanje suverenosti Republike Slovenije. Glede na pripombe zakonodajno-pravne službe je predlagatelj predlagal odboru v sprejem predloge za amandmaje odbora, ki predvsem pravno-tehnično izboljšujejo predlagano zakonsko besedilo. V nadaljnji razpravi je predstavnica urada predsednika Republike Slovenije poudarila, da ureditev, ki velja na področju odlikovanj, ni ustrezna, še enkrat poudarjam, da predstavnica urada predsednika Republike Slovenije poudarila, da ureditev, ki velja na področju odlikovanj, ni ustrezna, zato se zavzemajo za čimprejšnjo sprejetje predlaganih sprememb in dopolnitev, ki bodo odpravile nejasnosti pri podeljevanju odlikovanj. Odbor k omenjenemu zakonu ni sprejel amandmajev poslanke Majde Zupan in poslanca Rudolfa Petana k 11. členu. Odbor predlaga amandmaje k 5. členu, k 6. členu, k 8. členu, k 9. in k 11. in za novi 12.a člen, z novo prilogo 1, in ta predlog zakona je tudi odbor sprejel. Kot je tudi sam predlagatelj povedal, tudi danes smo na mizo dobili predlog amandmaja na amandma poslanske skupine Socialdemokratov. Odbor ga ni obravnaval, vendar glede na to, da gre za čisto vsebino in mislim, da lahko takšen amandma dobi širšo politično podporo, ker rešuje predvsem tisti zaplet in spor, ki je nastala v sami razpravi na odboru za notranjo politiko pri 11. členu, kjer so bili nekateri amandmaji vloženi in niso bili sprejeti. Zato predlagam v imenu odbora, da nekatere amandmaje, ki jih predlaga odbor, ki smo jih obravnavali tudi podpremo in zakon tudi sprejmemo.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Najprej nam bo stališče poslanske skupine Nove Slovenije predstavila gospa Majda Zupan. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Danes je pravšnji dan, da govorimo o odlikovanjih. Vzneseni ob sprejetju zakona o ratifikaciji pogodbe k Evropski uniji je prav, da se pomudimo tudi pri odlikovanjih, ki se podeljujejo najbolj zaslužnim za osamosvojitev Slovenije, ki dejansko pomeni največji korak v tej smeri. Odlikovanja, ki so jih uvedli že v starem Rimu in so bila prvotno znak posebnega priznanja za hrabrost v boju, smo v Sloveniji dobili leta 1992 z zakonom o odlikovanju, častni znak svobode. To je bilo prvo lastno državno odlikovanje, ki naj bi ga predsednik republike podeljeval za izjemne zasluge pri obrambi svobode in uveljavljenosti Slovenije. Odlikovanje, ki naj bi predstavljalo simbol osamosvojitve pa je skozi leta zaradi številčnosti, prejelo ga je 900 ljudi, od tega precej iz neosamosvojitvenih razlogov, podeljevalec in odlikovanje sta torej skušala, tako se zdi, prav osamosvojitev narediti za manj pomembno dejanje. Toliko bolj žalostno pa je, da ljudje, ki so imeli ključno vlogo pri osamosvojitvi in priznanju Slovenije, tega odlikovanja niso dobili. Ker se je že kmalu pokazala potreba po razširitvi dejanj, za katere naj bi se podeljevala najvišja država odlikovanja, je državni zbor leta 1994 sprejel še en zakon. To je zakon o odlikovanjih Republike Slovenije, ki pa v praksi ni zaživel. Po njem do danes še ni bilo podeljeno nobeno odlikovanje. Zakaj se to ni zgodilo je veliko vprašanje. Ali so temu krive le izvedbene pomanjkljivosti? Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije, ki ga predlaga skupina poslancev s prvopodpisanim spoštovanim poslancem Mogetom, ima za vodilo željo, da zakon iz leta 1992 ne bi veljal več, da pa odlikovanje - častni znak svobode ostane, vendar se ne podeljuje. Uveljavila naj bi se le ena vrsta odlikovanj iz drugega zakona. Ob vsem tem pa ne moremo mimo vprašanj, ki se nam vsiljujejo. Ali ni ta poteza poskus, da bi zmanjšali pomembnost naše osamosvojitve in samostojnosti? Ali ne pomeni ukinitev prvega zakona tudi razvrednotenje tega dejanja? Ali so res vsi, ki so zaslužni za osamosvojitev to odlikovanje tudi dobili? Osamosvojitev pomeni za našo državo največjo vrednoto, zato bi bilo zelo narobe, da bi podeljevanje odlikovanja častnega znaka svobode kar enostavno ukini, kot da ni več aktualen. V naši poslanski skupini Nova Slovenija menimo, da odlikovanje častnega znaka svobode mora ostati in ga je potrebno podeliti vsem tistim, ki so ostali prezrti. Eden izmed njih je prav gotovo pokojni dr. Pučnik. Naša država se ni znala ali hotela na primeren način odolžiti zaslužnim v vojni za Slovenijo. Veliko skromnih ljudi, ki so v tistih časih dejansko izpostavili svoja življenja, je ostalo praznih rok. In eden izmed načinov oddolžitve je tudi odlikovanje častni znak svobode, ki ga tudi zaradi vstopa v Evropsko unijo moramo obdržati oziroma ga na ustrezen način implementirati v drugi zakon. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo postavil gospod Vojko Čeligoj. Izvolite.
Spoštovane poslanke, poslanci. Podeljevanje odličij in odlikovanj zasluženim državljanom in tujim osebam, zaslužnim za državo, je vsekakor izraz državne suverenosti in sodi v pravico, ki jo ima najvišji predstavnik države. To posebno pravico pa mu daje v imenu ljudstva zakonodajno telo na ravni države. In prav to želimo z zakonom, ki ga danes sprejemamo. Slovar slovenskega knjižnega jezika definira odlikovanje kot priznanje za državljanske in vojaške zasluge. Kot vidimo, je definicija novejšega izvora. Sicer pa njene dvestoletne tradicije in korenine izhajajo iz časov, tik po francoski revoluciji, ko je francoski cesar Napelon ustanovil prvotovrstno odličje moderne dobe red legije časti. Naj vas spomnim, da je pred letom dni skupina prijateljstva državnega zbora z Republiko Francijo in francosko veleposlaništvo predstavila prav ta odlikovanja v preddverju državnega zbora in vzbudila veliko zanimanje. Naj omenim, da je priznanje oziroma odlikovanje legije časti predstavil zbiralec prof. Rudi Likar iz Ljubljane. In prav ta odlikovanja francoska republika podeljuje še vedno. Od tedaj dalje lahko sledimo bogati zgodovini različnih in raznovrstnih odličij, ki so jih povzele vse države. Mnoge od teh priznanj imajo veliko tradicijo, imajo mednarodni pomen in so visoko cenjena. Prejemniki takšnih odličij pa so tudi zaradi tega visoko spoštovane osebnosti, deležne državne pozornosti, mnogokrat tudi zdoločenimi privilegijami. V obdobju, ki je sledilo francoski revoluciji, vse do današnjih dni so evropske države svoje suverene prepoznale v narodu. Narod je tudi tisti, iz katerega izhaja vsa oblast in postavlja novodobnega suverena oziroma vladarja, v našem primeru predsednika republike, in mu daje pravico do podeljevanja odlikovanj. Slovenski narod je svojo samostojno državo ustanovil pred 13-imi leti. Čeprav mu je omejena državnost bila priznana že v prejšnji državi. Tudi politika odlikovanj je potekala tako, kot je pač zapovedoval zvezni zakon. Po osamosvojitvi smo dobili dva zakona, ki podvojujeta politiko podeljevanja priznanj. V poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije menimo, da je po dobrem desetletju, od kar smo neodvisna država, zadnji čas, da se celovito uredi koncept politika in kriterij podeljevanja državnih odlikovanj. V tem smislu tudi podpiramo osnovne cilje predlaganega zakona, ki so: odličja podeljuje predsednik države, predlagana odlikovanja pokrivajo vsa področja družbenega življenja in dela, predvidena je možnost odlikovanja tudi tujcev, torej oseb, ki niso državljani naše države, imajo pa posebne zasluge za Republiko Slovenijo. Poseben urad pri predsedniku republike vodi enotno evidenco o podelitvi odličij. Vsekakor pa je prav, da je matični odbor črtal 5. člen zakona in s tem izločil gotovo neljube posledice kovanja državnih odličij v komercialne in kvazi zbirateljske namene, s čimer bi bila prizadeta vrednost podeljenih odličij in njihov ugled. Kazalo pa bi najti način, da bi s podzakonskim aktom ali ustreznim sklepom urada za podeljevanje državnih odličij po en primerek vsakega odličja izročili Narodnemu muzeju v Ljubljani, kot osrednji nacionalni muzejski ustanovi, ki bi hranila ta odličja kot simbole državne suverenosti, pa tudi jih imela v študijske in splošne namene. V poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije bomo predlog zakona, skupaj s stališči odbora za notranjo politiko, podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov bo predstavila gospa Majda Potrata. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovane poslanke in poslanci! Odlikovanja imajo v vsaki državi poleg realne tudi in predvsem veliko simbolno vrednost. Zato je pomembno, da se spremembe in novosti vpeljujejo premišljeno, posebej še tiste, ki so povezane z opuščanjem veljavne prakse. Lani zavrnjeni predlog zakona, ki je v marsičem imel podobne cilje in namene kot danes obravnavani, je predvideval tudi nekatere druge rešitve s posledicami, ki jih ta ne predvideva. Nekaj rešitev pa je vendarle precej podobnih. Dopolnjeni predlog zakona je upošteval glavne pripombe zakonodajno-pravne službe, ki pa so ostale v mejah njenih pristojnosti, zato v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov želimo opozoriti na nekatere pomisleke, ki kljub na odboru sprejetim dopolnilom ostajajo, jih pa skušajo vložena dopolnila za sejo državnega zbora blažiti. Razumljivo je, da ne more biti hkrati dvoje najvišjih odlikovanj za podobne zasluge, kot tudi to, da je za neko odlikovanje, ki se ne podeljuje več, nemogoče reči, da ostaja najvišje. Pri tem se ne spuščamo v presojanje o aktualnosti in smiselnosti podeljevanja posameznega odlikovanja, ker je treba upoštevati tudi dostojanstvo tistih, ki jim je bil častni znak svobode Republike Slovenije podeljen in so ga s ponosom sprejeli. Kljub pomislekom predlagateljev tega zakona o vplivu zgodovinskega trenutka, ki je nedvomno imel pri zakonu o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije, veljavnem od 27. marca 1993, pomembno, če ne celo odločilno vlogo, je pa nedvomno dopustna tudi širša interpretacija 1. člena, ki pravi, da se odlikovanje podeljuje za izjemne zasluge pri obrambi svobode in uveljavljanju suverenosti Republike Slovenije. Seveda, če svobode ne vežemo samo na en trenutek in na samo en pomen besede svoboda. Prav tako jo je mogoče opreti na 3. člen tega zakona, na njegovo četrto alineo, ki pravi, da se odlikovanje častni znak svobode podeljuje za zasluge in osebni prispevek pri vzpostavljanju, razvijanju in krepitvi mednarodnih odnosov, ki prispevajo k mednarodnemu priznanju in, poudarjam, uveljavljanju Republike Slovenije, in zlasti na peto alineo, ki pravi, da se podeljuje odlikovanje za zasluge na drugih področjih življenja in dela, ki so pomembna za suverenost in svobodo Republike Slovenije. To na vse zadnje potrjuje tudi nekaj zadnjih podelitev odlikovanja častni znak Republike Slovenije. Poiskati bi torej bilo treba takšno rešitev, ki bi izključujočnost in dvoumnost odpravila, predvsem pa zagotovila nepretrganost v podeljevanju državnih odlikovanj. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Slovenske demokratske stranke bo predstavil gospod Rudolf Petan. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani! Prej smo slišali, da po 1. maju bo 2. maj in res je, da po tej slovesnosti in lepih besedah pridemo v naš vsakdan. In že ta zakon je eden od takih. Najprej bi želel poudariti, da zakon za Slovensko demokratsko stranko ni sprejemljiv in ne moremo sprejeti predložene obrazložitve kot vzrok za spremembo zakonodaje na tem področju. Ne drži, da je na tem področju neurejeno stanje in da prihaja do nejasnosti in dualizma, kljub temu da imamo dva zakona. Tudi druge države imajo več kot en zakon za področje odlikovanj. Za našo stranko je nesprejemljivo stališče, da je znak svobode danes že neustrezno odlikovanje in da je v neskladju s pozitivno slovensko zakonodajo. Potem je nekaj narobe s slovensko pozitivno zakonodajo. Še bolj nesprejemljiva je zapisana trditev v predlogu zakona, citiram: "da je častni znak svobode Republike Slovenije, ki se je do sedaj podeljeval kot simbol osamosvojitve je kot tak po desetletju osamosvojitvenih dogodkov izgubil svojo aktualnost." Konec citata. Kljub temu ostaja še vedno najvišje odlikovanje, ki pa se ne podeljuje več. Ne drži trditev, da podeljevanje znaka svobode ni več smiselno. V Slovenski demokratski stranki bi želeli poudariti, da ne tem področju ne gre za dvojno politiko podeljevanja odlikovanj zaradi dveh zakonov. Tudi odlikovanja iz enega in drugega zakona niso enaka, ampak so popolnoma različna. Pomembno je pa nekaj drugega. Edino zakon o častnem znaku svobode Republike Slovenije, ki biga sedaj brisali, govori o obrambi samostojnosti Republike Slovenije. Ukinitev tega dejstva bi pomenilo brisanje osamosvojitve in ljudi, ki so sodelovali pri osamosvojitvi. Bilo bi še zadnje ponižanje osamosvojiteljev. To brisanje teče že nekaj časa, in ta ukinitev priznanja bi bil samo še milostni strel osamosvojitvi in ljudem, ki so pri tem sodelovali. Vsaka država ima in goji neke vrednote. Ljudje, ki so dosegli izjemne dosežke, ki so dali izjemen prispevek na teh področjih, se vsaka normalna država oddolži s priznanjem, z odlikovanjem. Na ta način se država simbolično oddolži tem ljudem in jim tako pove, da ceni njihovo delo. Pri nas gojimo očitno drugačne vrednote. Gojimo kult, pa bom spustil nekaj, predvsem tistih, ki nasprotujejo, ki so nasprotovali osamosvojitvi. Očitno je to za vlado vrednota. Izjemne zasluge pri uveljavljanju in obrambi samostojnosti in suverenosti Republike Slovenije pri nas očitno ni več vrednota, zato jo lahko ukinemo. Samostojnost ni sama po sebi umevna, obramba samostojnosti je aktualna, dokler imamo svojo državo. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da do sedaj še niso vsi, ki bi si zaslužili, prejeli najvišje slovensko priznanje, zato ga je potrebno ohraniti. Podeljevati pa se mora seveda bolj selektivno. Za inflacijo priznanj in odlikovanj ni kriv zakon. Kriv je tisti, ki jih je podeljeval neselektivno. Zaradi nenehnega omalovaževanja osamosvojitve in ljudi, ki so delali aktivno na tem projektu, omejeni predlog zakona je zadnji v tej vrsti in pomeni izbris iz osamosvojitve in v Slovenski demokratski stranki ne podpiramo tega zakona. Vlagamo amandmaje, da se to odlikovanje ohrani. Ne nazadnje, danes brez teh ljudi ne bi ratificirali pogodbe, ki smo jo ratificirali pred dobro uro, pogodbe za pristop k Evropski uniji. Ne bi bilo ratifikacije brez teh ljudi, ki bi jim s tem zakonom radi vzeli nekaj, kar jim pripada. V naši stranki smo predlagali amandmaje in z njihovim sprejetjem bi omogočili pogoje za rešitev v tretjem branju. Seveda, če to želimo. Rešitev je seveda še več. Ampak o tem, ker se mi čas izteka, bom več povedal v razpravi, za katero je pa namenjeno nekoliko več časa. V naši poslanski skupini tega zakona ne podpiramo. Da pa rešimo zagato, bomo pa podprli amandmaje, za katere seveda prosimo podporo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Stranke mladih Slovenije bo predstavil gospod Bogomir Vnučec. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! V Stranki mladih Slovenije se načeloma strinjamo z namero predlagatelja, da se uredi področje državnih odlikovanj in podeljevanje le-teh zaslužnim posameznikom in organizacijam. Dosedanja ureditev namreč močno šepa in to ni dvoma. Že skoraj 10 let sprejet zakon o odlikovanjih Republike Slovenije velja, a se ne uporablja. Predsednika Republike sta vijugala med predpisi in se opirala na mnenja strokovnih komisij, ki sta si jih imenovala v pomoč. Odlikovanje po zakonu, odlikovanje častni znak svobode Republike Slovenije je bilo menda podeljeno že več kot 700 krat, vmes so se zgodila tudi vračila najvišjih odlikovanj v znameniti Bata vrečki zaradi nezadovoljstva z izborom nekaterih odlikovancev in še marsikaj. Najvišja odlikovanja je dobilo menda tudi neko livarsko društvo. Vsekakor zmešnjava v preteklosti, ki jo velja preseči in za v naprej postaviti sistem stabilne predvsem za vse sprejemljive ureditve na tem področju. Skrbi pa nekaj drugega. Tudi v Stranki mladih Slovenije razumemo predlog sprememb zakona kot tisti predpis, ki naj poenoti število in način podeljevanja odlikovanj. Vendar če predlog zakona ni sprejemljiv za vse, je potem z njim nekaj narobe. Možno je tudi napačno razumevanje namena predlaganih sprememb. V Stranki mladih Slovenije se sprašujemo, ali se ne bomo Slovenci ob tej temi zopet delili. Na primer, na tiste, ki so za ali proti osamosvojitvi, in odnosu do teh. To je res zadnje, kar rabimo. Osamosvojitev Slovenije je namreč največji dosežek slovenskega naroda in tu ni debate in ni diskusije. Če slišimo, da danes tu v državnem zboru, da bi s sprejemom tega zakona brisali in zaničevali samostojnost in se napoveduje glasovanje proti sprejemu predlaganega zakona, potem menimo, da tega zakona ne gre sprejeti in se bomo pridružili tistim, ki zakonu nasprotujejo. Na tem simbolnem področju rabimo konsenz, tako kot pri ostalih simbolih in še marsikje. Sprejeti predpis, ki že v naprej povzroča spore, še posebej, če lahko povem, na ideološkem področju, je nesmiselno in neprimerno sprejemati. V tem primeru je bolje, da ostane situacija taka, kot je, in naj še malo zori. Predsednik države se bo že znašel tudi ob obstoječih predpisih. Zato bomo v Stranki mladih Slovenije za predlog glasovali le v primeru, da tu v državnem zboru o njem dosežemo konsenz. V nasprotnem primeru bomo na koncu glasovali proti, saj ne želimo biti botri novim delitvam in obmetavanju z vrednotami, čemur smo vse preveč priča v zadnjem času. Menimo, da si ne moramo privoščiti, da bi odlikovanci zavračali oziroma kasneje vračali odlikovanja, saj so le-ta namenjena tistim zaslužnim v tej naši državi. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenija bo predstavil gospod Dušan Vučko. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovana podpredsednica, kolegice, kolegi. Poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije bo podprl predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih, ki ga predlaga skupina poslancev iz različnih poslanskih skupin, s prvopodpisanim kolegom Rudolfom Mogetom. V poslanskem klubu LDS predloge novele predlagamo, ker odpravlja pomanjkljivosti obstoječega zakona o odlikovanjih in kar je za poslanski kljub LDS najpomembnejše, da se bo na podlagi te novele zakon o odlikovanjih končno začel uporabljati v praksi. Podpora predlagani noveli zakona o odlikovanjih ni bila brezpogojna in ne bo brez pogojev, še posebej glede prehodne določbe novele, ki predvideva prenehanje veljavnosti zakona o odlikovanja častni znak svobode Republike Slovenije iz leta 1992. Po mnenju poslanskega kluba bi prenehanje uporabe zakona o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije in s tem prenehanje podeljevanja tega odlikovanja lahko pomenilo na eni strani razvrednotenje samega odlikovanja, po drugi strani pa tudi razvrednotenje zaslug vseh tistih, ki so v preteklosti odlikovanje častni znak svobode Republike Slovenije prejeli, ne glede na vrsto njihovih zaslug. V poslanskem klubu LDS menimo, da samo odlikovanje častni znak Republike Slovenije na nek način simbolizira osamosvojitev Slovenije, kardokazuje že sam namen zakonodajalca, ki je zapisan v 1. členu zakona o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije iz leta 1992. Pri tem naj poudarim, da predlog predlagateljev ne gre interpretirati, da gre za izbris osamosvojitve, takšna interpretacija se vsaj nam zdi nekorektna. Osamosvojitev je v prvi vrsti proces, katere rezultat je suverenost. Suverenost pa obsega samostojnost in neodvisnost. Prepričani smo, da ni dvoma, da je danes Republika Slovenija samostojna in neodvisna država, kar pomeni Republika Slovenija je suverena, kar dokazuje ne nazadnje tudi današnja ratifikacija pridružitvene pogodbe z Evropsko unijo. To po drugi strani pomeni, da je proces osamosvojitve zaključen. Pri oblikovanju te določbe so predlagatelji po vsej verjetnostinehote spregledali simboličnost tega vprašanja in so preveč na slepo, če temu lahko rečem tako, sledili enemu cilju. To je odpravi vzporednega sistema dveh vrst odlikovanj, odpravi nejasne situacije, konfuznosti, ki pa, milo rečeno, v tem trenutku obstajana tem področju. Zato v poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije pozdravljamo odločitev predlagateljev za oblikovanje amandmaja na amandma k 11. členu tega zakona, ki zagotavlja, da se lahko častni znak svobode Republike Slovenije podeljuje tudi v prihodnosti, vendar izključno za zasluge pri obrambi svobode in uveljavljanju suverenosti Republike Slovenije oziroma le v zvezi z dejanji, ki so povezana z osamosvojitvijo. Za zasluge na drugih področjih, za zasluge, ki povečujejo ugled in blaginjo Republike Slovenije pa se bodo odlikovanja podeljevala po zakonu o odlikovanjih. S tem amandmajem, v če bo državni zbor potrdil, je torej izpolnjen temeljni pogoj, ki ga je poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije postavil pri obravnavanju te novele. Zato bomo zakon v tem primeru tudi podprli.
Hvala lepa. In še stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, ki ga bo predstavil gospod Zmago Jelinčič Plemeniti. Izvolite.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Odlikovanja so precej starejša od francoske revolucije in tudi Ludvik XIV. jih je delil in ko je prišel Napoleon, je ukinil vsa odlikovanja Ludvika XIV. in uvedel svoje. Vendar so odlikovanja še starejša, že Rimljani so svojim legijam podeljevali odlikovanja, ki so jih nosili na praporih, na gonfalonih in tudi na svojih oklepih oziroma odorah. Zakon je potreben in zakon prihaja pravzaprav zadnji trenutek. Naj se najprej obrnem na mnenja nekaterih, da ni dobro, da bi določene zbirke odlikovanj, ki so posebej označene, lahko kupovali zbiralci. To je preizkušena metoda, ki so jo uvedle druge države. Zakaj? V nasprotnem primeru se dogaja to, da zbiralci čakajo, da nosilci odlikovanj umrejo in jih potem pokupijo. Na ta način muzeji nimajo ničesar, imajo pa privatni zbiralci in odlikovanja izginjajo. Kar nekaj odlikovanj je tako izginilo iz tega obtoka, zato se je odbor odločil, da to ne sprejmemo, pač ne bomo sprejeli. Gre pa za nerazumevanje zadeve. Zelo pomembna sprememba zakona od tistega osnovnega, ki smo ga imeli predlagatelji, pa je to, da smo sprejeli tako sugestijo SDS-a, da ostane v uporabi tudi podeljevanje znaka svobode. Z amandmajem na amandma omejujemo to podeljevanje znaka svobode samo na tiste nosilce oziroma na tiste, ki bodo odlikovani dejansko za dejanja, ki so jih storili v zvezi z osamosvojitvijo in samostojnostjo Slovenije. Ne bodo več mogli dobivati teh odlikovanj, recimo, razne folklorne skupine, pevski zbori, vrtci, gasilska društva in podobno. S tem se bo to ukinilo in zato sodim, da je smiselno, da demokratska stranka Slovenije podpre tako amandma na amandma kot seveda lastne amandmaje in potem tudi zakon. Vse to je zdaj ukorporirano v ta osnovni zakon. Mi smo prepričani, da je res, da je mnogo ljudi, ki so naredili ogromno za osamosvojitev, niso dobili odlikovanj. In marsikateri, ki so bili proti osamosvojitvi, so dobili ta odlikovanja. Zato sodimo, da je predlog demokratske stranke pameten in smo ga tudi upoštevali, seveda z enim določenim, bi rekel, samo lepotnim popravkom, ki se mu reče amandma na amandma. Še enkrat pravim, da skrajni čas je, da se omeji pravzaprav tisti način dodeljevanja odlikovanj kot je veljal do danes, ko je pravzaprav en sam človek določal, odločal, potrjeval in podeljeval ta odlikovanja. Z novim zakonom, s popravkom zakona dobivamo pravzaprav listino, ki bo te zadeve urejala do potankosti in bodo onemogočene tako zlorabe z ene strani kot tudi razne nerodnosti, ki so se prikradle v osnovni zakon. Mislim, da je smiselno, da zakon podpremo, in navkljub temu, da nekateri iz določenih političnih strank ne razumejo niti variante, za kaj naj bi šlo pri podeljevanju odlikovanj, niti jim ni pogodu, komu naj bi se odlikovanja podeljevala oziroma komu ne, sodim, da je zakon pomemben, potreben in ga je treba sprejeti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Zdaj bomo prešli na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo vodili na podlagi pregleda amandmaja z dne 27.1.2004. Preden preidemo na razpravo, dovolite, da podam sledeče pojasnilo, ki so ga predlagatelji zelo prijazno sprejeli in ponudili v smislu rešitve svojega problema tudi poslanski skupini Slovenske demokratske stranke: da 11. in 12.a člen, ki ga ima poslanska skupina možnost do konca razprave o posameznem členu spremeniti - da torej povzame predlagani amandma na amandma predlagateljev, ki žal ni vložen v skladu s poslovnikom, in na ta način povzame rešitev, ki pomeni, kar je bilo moč zaznati tudi iz stališča poslanske skupine, pomeni tudi rešitev njihovih dilem. Če ne, imajo predlagatelji možnost, da v tretji obravnavi vložijo oba amandmaja samo ob pogoju, da sta oba poslanske skupine SDS k 11. in 12.a členu sprejeta. To je pogoj. Vendar mislim, da je v duhu načina dela v Evropski uniji, ko ponujamo dogovore in partnerstvo, mogoče vendarle slutiti možnost dogovora, ko gre za enak pogled na vprašanje tudi kdaj med predstavniki predlagateljev in opozicijsko poslansko skupino. Tako vas torej seznanjam, da amandma na amandma k 11. členu predlagateljev in tudi k 12. členu nista vložena v skladu s poslovnikom, zato obstaja še vedno rešitev, ki so jo predlagatelji predlagali poslanski skupini - možnost spremembe amandmaja, ki je korektno vložen, to je amandma poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Zdaj odpiram razpravo o 6. členu in amandmaju k temu členu, ki ga je vložila poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, z opombo, da je vsebinsko povezan z amandmajem k 12.a členu pod številko 2. Kdo želi razpravljati o 6. členu in amandmaju k temu členu? Gospod Petan, izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Vsi trije členi so v bistvu povezani, zato bom samo sedaj govoril, pa potem pri ostalih ne bom več, ker je brezpredmetno. Upam, da ne bo nič narobe. Dejansko je to ena in ista vsebina in nima smisla, da jo delim na tri stvari. V imenu poslanske skupine sem že razložil, da za nas ta rešitev ni sprejemljiva, kot je bila predlagana. Zato smo predlagali tri amandmaje, ki bi to zadrego ali pa nepravilnost ali pa nekorektnost, za katero smo ocenili, da bi nastala, to se pravi, da bi odpravili ta častni znak svobode Republike Slovenije in zato smo predlagali te tri amandmaje. Želel bi povedati sledeče. Zahvaljujem se, da ste tudi vi že to povedali, da smo mi amandmaje vložili pravočasno. Nismo dobili nobenega signala, da bi mogoče lahko zadevo opravili skupaj ali pa tudi rešili kako drugače. Želel bi tudi to povedati, da bi mi podprli vsak amandma, ne glede na predlagatelje, ki bo to zadrego z ukinitvijo tega častnega znaka svobode Republike Slovenije popravil v tej smeri, da bi ta znak ostal. Ne nazadnje tako tudi velika večina Slovencev misli. Je pa še nekaj drugega. Ne bomo pa reševali zakona, ki temelji na napačnih predpostavkah. Bomo podpirali rešitve, da se ta zagata reši, ne bomo pa reševali zakona. In ta napačna predpostavka je to - ker to je temelj za te naše amandmaje - da zakon o odlikovanjih, častni znak svobode Republike Slovenije je v neskladju s slovensko pozitivno zakonodajo. To je v oceni stanja. To je napačna predpostavka. Naslednja napačna predpostavka je, da častni znak svobode Republike Slovenije, ki se je sedaj podeljeval kot simbol osamosvojitve, je kot tak po desetletju osamosvojitvenih dogodkov izgubil aktualnost itn. To je druga napačna predpostavka tega zakona in zato ga ne mislimo reševati. Smo pripravljeni podpreti rešitve, da to nekako anulira, kar je napisano. In tudi naslednje: sprejem novega predloga o spremembah obstoječega zakona o odlikovanjih je nujen tudi zaradi tega, ker podeljevanje odlikovanja častni znak svobode Republike Slovenije v skladu z vsaj štirimi alineami, in še tako naprej, zakona o odlikovanjih častni znak [[...]], ni več smiselno. O tem govorijo nedvomna dejstva, da so samostojnost svoboda in suverenost Republike Slovenije že dolgo časa nesporne. To je napačna predpostavka. Če je to res tako hudo, da je zaradi tega potrebno sedaj spremeniti zakon, zakaj ga nismo pred osmimi leti. In smo mirne duše gledali 8 let, da se je to dogajalo. Naslednje, zakaj smo vložili te amandmaje, je to, da leta 1995, ko smo sprejeli zakon o odlikovanjih Republike Slovenije, ki uvaja popolnoma drugo odlikovanje od častnega znaka, to so red za izredne zasluge in pa medalja za zasluge različnih kategorij. To se pravi, da se ne prepletajo in v tem kontekstu mi ne bomo prevzemali nobenih drugih amandmajev. Če so pa dobri, da to rešujejo, jih bomo podprli. To pa bomo. Če je možno ta vaš amandma na amandma sprejeti, da je bil pravočasen, ga bomo mi tudi podprli Dajemo pa s temi tremi amandmaji možnost, da se v tretjem branju ta zakon popravi v tem smislu, kot mislim, da smo prišli vsi skupaj zdaj do tega, da se častni znak ohrani. V tretjem branju potem to vnesemo korektno v miru, ne pa v časovni stiki. Ne nazadnje ta predlog, da bi mi prevzeli kakšen drug amandma za svojega, ki je prišel danes, gospod Moge mi je to predstavil pred uro ali dvema, ampak danes je časovna stiska, zato ne vem, če je to dobro. Če smo zdaj čakali toliko časa, pa še lahko sedaj počakamo na tretje branje. Da razložim vse tri naše amandmaje. Želimo, da se ta znak svobode Republike Slovenije kot zasluga za osamosvojitev ohrani in s temi tremi amandmaji omogočamo, da v tretjem branju lahko to zadevo v miru uredimo. To lahko pripravi predlagatelj, mi bomo to v vsakem primeru podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Moge izvolite.
Nekaj neresnice je, kolega Rudi, v tvojih govorih. Najprej si izrekel neresnico, ko sva bila na tisti histerični oddaji v Trenjih. Poglej, prečitam ti, tvoj člen je bil sprejet, potem pa piše. "Sedaj bi pa dal na glasovanje amandma, ki bi ga povzeli kot odbor k 11. členu, člen se spremeni tako, da se glasi 21. člen se črta. Kdo je za? [[6 članov.]] Je kdo proti? [[Nihče.]] " Torej smo na odboru sprejeli sporazumno, da se tisti. Tako je tukaj zapisano ali pa to laže. 6 jih je bilo "za", nihče ni nasprotoval. Nihče ni nasprotoval temu. Se pravi, nihče ni bil proti temu. In smo sprejeli, da se ta 21. člen črta. Predsednica, če korektno vodite to stvar, če korektno vodite, govorimo zdaj o amandmaju k 6. členu in ne o vseh stvareh, ki so za tem, tudi proceduralnih. Jaz se bom najprej dotaknil prvega. Prva stvar je ta, da mi predlagamo v šestem členu, da se oblika odlikovanj, način nošenja ter druge značilnosti posameznega odlikovanja so določeni v prilogi 1, ki je sestavni del zakona. Se pravi, če nekdo hoče odlikovanje spreminjati, mora iti v spremembo zakona in moraiti preko državnega zbora. Star sistem prejšnjega zakona pa je bil, da so bili določeni statuti odlikovanja, ki jih je sprejela vlada, kar bi pomenilo, da če bi mi to črtali in bi imeli še stare statute odlikovanj po starem zakonu, bi lahko vsaka vlada, katerakoli bi prišla, glede na sebe, pa na svoje politično prepričanje, ker se zdaj politično pogovarjamo, ne o tem, kaj bi naredili dobrega za državo, bi lahko te stvari spremenila. Nihče temu takrat tudi v veliki meri ni nasprotoval. Zato jaz temu členu amandmaja, da se člen črta in da ostanejo torej statuti še vedno domena vlade, ne pa da so sestavni del zakona, v imenu predlagatelja nasprotujem in bom tudi, ko bomo glasovali o tem členu, glasoval proti temu, da se ta člen v tem zakonu, ki smo ga štirje poslanci vložili, črta. Jaz bom zagovarjal, da ostane dikcija takšna, kot je. Toliko o amandmaju k 6. členu, o katerem ste vi odprli razpravo, o drugem ne bom govoril.
Hvala lepa. O 6. členu razpravljamo. Želite besedo gospod Petan? Izvolite.
Hvala. Vprašal sem samo, če se lahko javim, nič drugega, ker sem rekel prej, da ne bom. Jaz bi še to povedal. Mi smo predlagali tri amandmaje. Če predlagatelji mislite, da so trije preveč, lahko zavrnete kateregakoli, če boste lahko v tretjem branju zadevo rešili tako, kot ste tudi predlagali v tem amandmaju na amandma ki ni bil pravilno vložen. Nas to nič ne moti. Če mislite, da je to tako, naredite, imate večino, ne bomo nasprotovali. Če pa to gre zopet za kakšno drugo idealoško zadevo, je pa to tretja zadeva. Mi ne zahtevamo nič drugega, kot to, kar sem povedal: da se častni znak svobode Republike Slovenije ohrani in da se podeljuje, tako kot ste tudi vi predlagali, za zasluge pri osamosvojitvi. Kako boste pa to rešili, gospodje, tega pa mi vam ne bomo sugerirali. Mi smo samo povedali, kaj je naš namen in kaj želimo in na koncu koncev kaj zahtevamo. Izvedba tega je pa vaša. Samo to bi še želel povedati, če mislite, da je amandma k 6. členu odveč ali da škodi tej vaši nameri, mirne duše jo lahko preglasujete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mislim, da je prav, da zaključim razpravo o 6. členu. Gospod Moge izvolite.
Predlagatelji mislimo, da če bi sprejeli amandma socialdemokratske stranke, jaz še v registru nisem videl Slovenske demokratske stranke vpisane, zato staro ime uporabljam, bi pomenilo, da statute puščamo na milost in nemilost vladi, če pa zavrnemo, kar predlagatelji pravimo, ta amandma, pa se mi zdi, da je pomembno, da bi šli vsi - oblike in vse ostale stvari, če bi kdorkoli hotel spremeniti - preko državnega zbora. To je pa vse.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo o 6. členu in amandmaju k temu členu. Odpiram razpravo o 11. členu in amandmaju poslanske skupine SDS, da se člen črta k temu členu. Ta amandma je vsebinsko povezan z amandmajem k 12.a členu pod številko dve. Proceduralni predlog gospod Moge, izvolite.
Spoštovana predsedujoča, vi vodite in odločate o tem, kako se uporablja poslovnik. Državni zbor je že v večih razpravah, sploh zadnji dogodki so kazali, da različno tolmačijo tisti, ki vam svetujejo vam in ki sedite tam, lahko pripeljejo do tega, da se državni zbor napačno odloči in naj potem vsi, ki svetujejo predsedujočemu, tudi za svoje mnenje potegnejo konsekvence. Jaz mislim proceduralno, da gre v primeru 11. člena, ko smo mi vložili amandma na amandma, za sledečo situacijo. Člen, ki je v zakonu nas predlagateljev, se nanaša na člen zakona o odlikovanjih iz leta 1995 in pravi, da bi se tam 21. člen črtal, kar pomeni, da bi častni znak ukinili. Predlagatelji pravijo, amandmaja na ta amandma, da naj se ta naš člen v tem zakonu črta. Če bi se črtal, to pomeni, da se v 21. členu tistega zakona o odlikovanjih zopet uveljavi častni znak Republike Slovenije v nespremenjenem besedilu. Mi smo pa dali amandma na njihov amandma, in sicer besedilo tega našega člena, ki smo ga vložili spremeni tako, da se 21. člen prvotnega zakona ohrani, spremeni pa se samo zadnji del, torej, da se ohrani, kolega Petan, kar je vložil, celotno besedilo 21. člena, mi pa to celotno besedilo tega 21. člena v enem delu spreminjamo. Preden bomo zvečer odločali, bi bilo izredno dobro in modro, da bi se tudi prek poslovniške komisije sestaliin ta zaplet rešili v tem smislu, ali je to mogoče ali ni mogoče, da ne bi kogarkoli potem kasneje bolela glava. Nemogoče je, da če nekdo da amandma na člen, člen se črta, drug pa da amandma, v tem členu se pa črta samo en del besedila in nadomesti z novim, da je tak amandma potem nemogoč. Kolega Petan, če bi mi kot predlagatelji po razpravi, ki je bila, imeli možnost, da vložimo amandmaje, potem bi jih vložili v takem besedilu, kot je tole. Ker pa nam poslovnik to onemogoča, lahko dajemo samo amandma na amandma, smo to izrabili in se nam je zdelo, da smo te stvari naredili korektno. To pomeni, če ta poslovniška stvar ni mogoča, je možno zaplet brez nadaljnjega rešiti, da bi Socialdemokratska stranka ali pa Slovenska demokratska stranka, kakor hočete, po novem, sprejela ponujeno roko, da bi te medalje lahko dajali samo tistim, ki so sodelovali s temi ristrikcijami, s katerimi ste se strinjali, bi bil ta proceduralni zaplet v tem smislu rešen. Sam bom pa vztrajal, predsednica, da to vaše tolmačenje daste v presojo državnemu zboru. Vi trdite, čeprav to tukaj ni napisano, da je amandma brezpredmeten, sedaj trdite, da je ta amandma brezpredmeten, da o njem ne bomo odločali. Če sem jaz pravilno razumel te stvari. Potem bi želel o vaši odločitvi, ki je proceduralne narave, da bi državni zbor odločal. Zdi se mi, da nam v takem primeru jemljete poslancem vse možnosti, da kdorkoli bo napisal člen se črta, nima nihče možnosti potem več kot predlagatelj zakona da na to daje amandma.
Hvala lepa. Ni proceduralnega, po proceduralnem, dokler ne razčistimo z gospodom Mogetom. Prvič, gospod Moge, lepo prosim za pozornost. Nov poslovnik državnega zbora ne predvideva več, da bi odločitve predsedujočega o uporabi poslovniških določil presojal državni zbor tako, da bi odločal za ali proti. O uporabi poslovnika na tekoči seji državnega zbora odloča predsedujoči. Svetovanje služb je izjemno pomembno in jaz sem jim vedno hvaležna. Odločam se vedno s polno odgovornostjo in najboljšim vedenjem. Drugo, kar je, da bi zdaj o tem konkretnem vprašanju odločila poslovniška komisija, lahko je to konkretno vprašanje. Moja konkretna odločitev, ki se bo vam zdela sporna, predmet in pobuda vam, da prosite poslovniško komisijo, da razloži, kako ravnati v tovrstnih situacijah, nikakor pa ni poklicana za to, da v konkretnem primeru, kot je danes, ona razsodi. Za to daje dolžnost in nalogo poslovnik meni. In naslednje, kar vam želim povedati. Gospod Moge, imate prav. Vendar vsebina, ki jo vi predstavljate, ni vsebina, ki bi jo lahko poimenovali amandma na amandma, ampak gre za popolnoma samostojen amandma, za katerega pa, kot ste prej sami ugotovili, ste zamudili poslovniški rok za vložitev. Gospod Moge, morali se boste sprijazniti z mojim tolmačenjem ta trenutek. Lahko v nadaljevanju prek poslovniške komisije dobite drugačno razlago. V skladu s poslovnikom je vložen amandma poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, da se člen črta; vložen je bil tudi v poslovniškem roku. Predlagatelj ima pravico vložiti amandma na amandma posameznega poslanca ali poslanske skupine tudi po prekoračenem roku, vendar vsebina vaše rešitve ni amandma na amandma, ampak je samostojen amandma. Ker v tem primeru, gospod Moge, da bi državni zbor glasoval - državni zbor je vedno dozdaj, nikoli drugače, glasoval v skladu s poslovnikom najprej o amandmaju na amandma in v nadaljevanju o osnovnem amandmaju. Kaj se zgodi v tem vašem konkretnem primeru: če državni zbor glasuje najprej o vašem amandmaju na amandma in ga sprejme, je dolžanglasovati tudi o osnovnem amandmaju. Ta pa je "člen se črta". Kar pomeni situacijo, da je vaša rešitev sprejeta in naj bi bila vgrajena v nekaj, kar je črtano. Gospod Moge, pamet mi ta trenutek pač dopušča takšno poslovniško razlago. Ta amandma na amandmažal ni vložen v skladu s poslovnikom. Žal mi je, zaradi izjemno korektne rešitve, ki jo predlagate in ki je popolnoma identična s tisto, ki jo želijo doseči Socialdemokrati - ne gre za identično, cilj je identičen, da ne želijo pogovora z vami in rešitve do konca razprave. Ampak to je problem drugih, ne mene. Odpiram razpravo o 11. členu. Razlago na to temo sem podala, tako da ne bi več o tem vprašanju razpravljala. Proceduralen predlog, gospod Rokavec, izvolite.
Sprašujem, ker smo že imeli primere, tudi na podlagi tega poslovnika, da tudi v tem konkretnem primeru, če se 11. člen črta. Z vašo razlago se popolnoma strinjam, vendar bi tu rad razlago: Ali je v tem primeru možno v tretji obravnavi na isti 11. člen vložiti amandma? Ker praksa je bila takšna, potem menim, da ne sme biti nikakršne dileme, nikakršne dileme, da se dejansko ta materija, ki je dejansko dobila široko podporo, lahko reši v tretji obravnavi.
Hvala lepa, gospod Rokavec. Člen oziroma polje je odprto in dopušča možnost, da se vloži amandma v tretji obravnavi. Če smo končali s proceduralnimi vprašanji, želim vprašati in odpiram razpravo o 11. členu in amandmaju poslanske skupine SDS k temu členu. Gospa Potrata, potem gospod Moge.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Razpravljati želim o vloženem amandmaju, ki ponuja rešitev, o kateri bi razmišljala tudi sama in bi jo podprla, vendar se mi zdi v razpravi potrebno omeniti, da so moja izhodišča za črtanje take odločitve, ki bi ukinila podeljevanje častnega znaka svobode drugačna, kot so bila predstavljena do zdaj s strani Slovenske demokratske stranke. Zato prosim za malo potrpljenja in hkrati poudarjam, da so to moja stališča, za razliko od tistega, kar sem prej kot stališče poslanske skupine predstavljala. Razumem, da je odlikovanje častni znak svobode nastalo v specifičnih okoliščinah ob pomembnem zgodovinskem trenutku. Zato se meni številka 900 podeljenih častnih znakov ne zdi enormno velika in se mi ne zdi, da je zaradi tega vrednost tega vrednost tega odlikovanja izgubila. Gre, vendarle za tri različne stopnje častnega znaka in to utemeljujem s tem, da jaz pač osamosvojitveno dejanje razumem verjetno drugače kot kdo drug. Ne razumem ga kot dejanje pomembnih posameznikov, ampak ga razumem kot kolektivno dejanje, ki so ga usmerjale različne pomembne osebnosti, pa tudi skupine ljudi. Zato se zavzemam s tem, ko menim, da bi moralo biti to odlikovanje še v naprej ohranjeno kot možnost za podeljevanje ohranjeno. Zdi se mi, da s tem ohranjamo tudi dostojanstvo tistih odlikovancev, ki so dobili to odlikovanje za pomembna osamosvojitvena dejanja, so pa dobili to odlikovanje tudi za kakšno drugo pomembno dejanje, ki je pripomoglo k uveljavitvi in priznanju Slovenije v mednarodnih odnosih, kar je mogoče razbrati iz 4. in 5. alinee 3. člena. Hočem torej povedati, da so bile polemike v zvezi s častnim znakom svobode, vendar bi sama ne razmišljala v slogu, da odlikovanja in krogle ne zadenejo pravih. Prej bi se vprašala, moja trditev je, da so odlikovanja dobili pravi ljudje. Vprašala pa bi se: Ali so jih doslej že dobili vsi tisti, ki bi jih po mnenju posameznih skupin ali večine državljanov in državljank te države, še morali dobiti? Kaj pa si v zvezi z zavrnitvijo takega odlikovanja mislim, pa ni predmet tega amandmaja, zato o tem ne bom razpravljala. Seveda je mogoče pristajati na tezo, da bi bilo mogoče kako drugače rešiti zadrego, v kakršni smo se znašli. Šest članov odbora za notranjo politiko je svojo voljo na odboru izreklo.Vsi, ki smo bili na seji odbora, bilo nas je več kot šest, saj mora nas biti več, če naj bi bili sklepčni, pač te priložnosti, da bi izrekli svojo odločitev za ali proti, nismo izkoristili. To je sedaj znova predmet druge debate. Naj strnem. Zame bi bila vsakršna rešitev, ki bi omogočala nadaljevanje podeljevanj častni znak svobode in s tem omogočila tudi tisto trditev, ki je v uvodu zapisana, da je to najvišje priznanje oziroma najvišje odlikovanje v državi, sprejemljiva. Vse drugo se detajli. Hvala.
Hvala lepa. Kolega Moge ima besedo.
Hvala lepa. Zdi se mi, da sem eden izmed tistih politikov, ki ne ravna tako, če mu kdo "cegel" vrže, da mu ga z dvojno silo nazaj v glavo vržem, ampak sem tisti, če mi nekdo opeko vrže, da vsaj zid zgradimo, pa nekaj dobrega naredimo za to državo. Zato se mi zdi nasprotovanje in trmarjenje poslanskega kolega Rudolfa Petana, da nikakor noče rešiti ta proceduralni razplet, pač kaže na to, da vztraja pri svoji rešitvi, ki ga da njegov amandma. To pomeni, da se, če njegov amandma sprejmemo, dogodi taka zakonska rešitev, da se naprej inflantorno podeljujejo ta odlikovanja. Za nas kot predlagatelje je cilj bil, da če smo leta 1998 združili en zakon in nismo tega uredili, 2003 združili ta zakon in imamo na tem področju zopet "štalo", oprostite izrazu, bom tukaj pojedel vse, kar se da pojesti, in bomo predlagatelji naredili to, da bomo do tretje obravnave dobili konsistenten zakon, ki ga bosta sprejemali javnost in pravna stroka. In zaradi tega, spoštovani kolega Petan, mene ne bo sram podpreti amandma, ki bo nam, predlagateljem, v tretji obravnavi omogočil cilj, ki smo si ga zadali, in ga bomo verjetno tudi dosegli. Zdi se mi pa - to je pač vaša pravica, to je tudi pravica stranke - da trmarite na tem, meni pač kaže na to, da se v bistvu pri takšni materiji, kot so odlikovanja, ki jih država nekomu podeljuje, največje strasti bijejo na strankarskih okopih, ne zdi pač vredna, ampak to je moja politična ocena. Torej, jaz bom ravnal v prid te države tako, da bom sprejel vaš ta amandma in tudi vaš naslednji amandma, ampak ne zato, da bi se z njim strinjal, ker uzakonjate staro stanje, ampak bom v tretji obravnavi poskušal to stvar rešiti tako, kot je. Vi, spoštovani kolega, bi lahko to pač že v drugi obravnavi obrnili in bi s tem pokazali dobro voljo svoje stranke za nek kompromis v državnem zboru, da bi lahko enkrat tudi s kompromisom prišli do skupnega cilja, ko ste ga videli, da ta cilj podpirajo vsi, kdorkoli je sedaj govoril. Če pač nočete, bom jaz ravnal tako, kakor sem povedal in verjetno tudi moji strankarski kolegi. Pač se bo procedura malo zavlekla, bo šla malo naprej, ampak vaša gesta, če bi se strinjali s tem, da bi ta dva amandmaja - o katerem sedaj govorim in naslednjega - tako popravila, bi bila v tem, da se vaša stranka strinja, da je tak izhod pravilen, ne pa, da je pravilen tisti izhod, ki pač nakazuje to, da naj ostane vse po starem; to pomeni, da bi še vedno imeli opravka z neurejenim področjem in opravka s tem, da bi se še naprej po teh kriterijih lahko podeljevali častni znaki tudi osebam, za katere pa verjetno ne bi bilo dobro, da bi jih dobili.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Petan, izvolite.
Hvala za besedo. Želel bi - dobro, bom skušal biti čim bolj vljuden - malo moram protestirati, ko se omenja mene in Slovensko demokratsko stranko, da trmarimo. Mi nič ne trmarimo, saj nismo mi pripeljali zadevo v tako situacijo, nismo mi predlagali tega zakona, ki je mogoče imelnamen dober - tega ne zanikam -, ampak izvedba je bila pa takšna, da smo ugotovili, da je niti slovenska javnost ne sprejema. Torej, mi nič ne trmarimo. Mi smo, ko smo videli ta zakon - sedaj, če je kaj narobe, lahko povem, da je to lahko bila tudi kot replika, lahko je pa tudi kot razprava, ker smo prijavili dovolj časa; da ne bi bilo kaj narobe. Želel bi povedati pa to, da ko smo videli ta zakon, so bile določene stvari za nase nesprejemljive - sem že razložil, katere. Mi smo z našimi amandmaji tisto skušali odpraviti; in to smo naredili. To je bila naša legitimna možnost in mi smo to izkoristili. Sem pa povedal, da pa mi stvari, za katere mislimo, da so že v osnovi narobe - in jaz sem povedal, v čem je ta zakon na napačni predpostavki, sem prebral in ne bom še enkrat -, zato tega zakona ne bomo reševali tako, da bi po vsaki ceni od nekoga drugega prevzemali amandmaje. Bomo pa podprli dobre rešitve, to pa sem tudi povedal. Tako nam ne očitati, da mi hočemo še naprej imeti inflatorno podeljevanje priznanj Nismo jih mi podeljevali. Če bi jih mi podeljevali, bi verjetno bila sestava odlikovanca drugačna, prav gotovo, verjetno, bi bila tudi manjša. To tem lahko rečem. Če je kdo kaj zagrešil, je tisti, ki je po tem zakonu ali pa mimo tega zakona podeljeval tanajvišja priznanja, tisti je kriv. Zato, prosim, ne nam očitati, da se mi zavzemamo še naprej inflatorno in da trmarimo. In na koncu, kar bi še želel povedati, je pa to. Če je možna rešitev v tretjem branju, ja, zakaj bi pa na vrat na nos morali mi sedaj prevzemati neko rešitev, za katero niti nismo računali, da jo bomo morali, ker je to prišlo iznenada. Ugotovili smo, da so mogoče tako ali tako cel zakon prehitro in premalo proučen spustili v proceduro. Sedaj pa naj zopet na vrat na nos - če imamo pa časdo tretjega branja! In kolikor sem razumel predsedujočo in pa predstavnika, ki ji pomaga tolmačiti poslovnik - mislim, da sem prav rekel za oba, da ne bi koga ponižal, recimo, da je to možno v tretjem branju. Predlagatelji imate elegantno možnost, da to vtretjem branju rešite. In če boste dali pod rešitve, o katerih sem povedal, da so za nas prave, bomo tudi mi tak amandma podprli. Ne se bati, boste pač vi odnesli tisto, ne vem, slavo tega zakona, ampak mi bomo podprli. Nam ne gre za slavo, nam gre samo za rešitve in vsebino tega zakona. Za to gre. Zato ne želimo mi nobenih takih amandmajev prevzemati od drugih. Bomo pa podprli druge, če so dobri. Nam to ni nič nerodno in nas ni sram. Hvala.
Hvala lepa. Po vrstnem redu, kot ste se javili k besedi: gospod Rokavec, gospod Moge, gospa Širca, gospod Jelinčič Plemeniti. Izvolite, gospod Rokavec.
Hvala za besedo. Menim, da je verjetno kljub vsemu možno priti do rešitve, ki bo dejansko zadovoljila večino tega parlamenta. Menim pa, da je bil verjetno pristop, k reševanju tega zakona malo hitro. Namreč dejstvo je, da častni znak svobode Republike Slovenije, to je bilo danes več ali manj že ugotovljeno - se je njegov način in namen podeljevanja v preteklosti razvrednotil. Vendar pa ni bil dejansko v celoti izkoriščen za namene in ljudem, ki so se dejansko borili in prizadevali za suverenost in samostojnost Republike Slovenije. Namreč, tudi kriterijev ni bilo, zato je dejansko lahko prišlo do tako inflatornega podeljevanja, predvsem v času mandata bivšega predsednika republike, osebam, tudi osebam, ki niso imele skorajda nič ali pa nič z osamosvojitvijo Republike Slovenije. Na drugi strani pa so posamezniki in ugledne osebe tako doma in tudi po svetu, ki še v tem trenutku nimajo tega znaka in bi si zaslužili, da bi dejansko ga pridobili, da bi na ta način dejansko lahko tudi povečali svoj ugled naše države tudi v svetu, tudi na način tega, da bi tem ljudem, da jih ne bom omenjal, je bilo že rečeno, podelili to eminentno odlikovanje. Zato menim, da je v tem trenutku edina možna rešitev, pa brez očitkov enih ali drugih, verjetno samo ta, da se v tretji obravnavi vložijo amandmaji, ki bodo ta namen, ki je dejansko izkazan večinsko v tej dvorani, tudi lahko realizirali. Imam pa eno pripombo. Tudi v tej amandmajski rešitvi, ki se ponuja k 11. členu, pa zdaj ni dejansko predmet amandmaja, menim, da besedice, da se lahko izjemoma podeli tudi še ta častni znak, niso pravilne za čas, v katerem smo. In menim, da te besede niso potrebne. Ta se lahko podeli, seveda, izrecno samo za namene, tako kot tudi predlagatelji tega amandmaja, ki v tem trenutku ni aktualen, predlagate, seveda, osebam, ki so dejansko zaznamovane z zaslugami pri obrambi, svobodi in uveljavljanju suverenosti Republike Slovenije, seveda z dejanji, ki so povezana z osamosvojitvijo. Na ta način je dejansko bistveno bolj jasno opredeljeno, kaj pomeni podelitev, in kriterij podelitve tega imenitnega odlikovanja zaslužnim osebam. Na splošno pa menim, da je dejansko druga intenca predlagateljev pa primerna, da se napravi več reda na tem področju. To pa menim, da je tisto pozitivno dejanje, vendar pa obžalujem, da je dejansko bilo le prehitro uvodno razmišljanje, sigurno prehitro uvodno razmišljanje, da pa častnega znaka ne bi več potrebovali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Moge, izvolite.
Hvala lepa. Tudi nisem edini izmed poslancev, ki misli, da je edina razlika med bogom pa poslancem ta, da si bog ne domišlja, da je poslanec. In ko smo zakon vložili, je jasno, da ima ta zakon napake in da ni neko božje delo. In zato smo vsi tu, da zakon sooblikujemo. In smo bili veseli, da se je kolega Petan vključil v to sooblikovanje zakona, in smo tudi njegove intence in to, kar ste v javni razpravi dali, poskušali s tem dopolnilom vgraditi v ta zakon. Jaz sem samo, kolega Petan, vaši stranki nudil gentlemanski dogovor. Če ga pač nočete sprejeti, je vaša stvar. Oba sva dovolj dolgo tu v parlamentu, da veva, kako se ovce strižejo, in meni je popolnoma jasna pot, glede na to, kar je gospod Rokavec povedal - gospod Jelinčič je ekspert za odlikovanja, gospa Majda Potrata in vsi ostali razpravljavci - da bomo v tretjem branju poskušal pač nekoga dobiti, takrat ko predlagatelji zakona v bistvu amandmaja ne moremo vložiti, in da bodo ti amandmaji potem zagledali luč sveta. Nič drugega ni bilo, kot da sem vam ponudileno gentlemansko gesto, ki bi jo lahko sprejeli. Če pač nočete, nočete. Bom pač s stisnjenimi zobmi glasoval za amandmaje, ki bodo prejšnje stanje vzpostavili, in bom potem z velikim veseljem nato vložil pač svoje amandmaje. Zato gre, za nič drugega ne gre. Torej, rešitev je pred nami, jaz sem tudi rekel, da bom stremel k tej rešitvi, da ne bom za to, da bi bil proti amandmaju, ki ste jih vi vložili, in da bi padli in bi potem na koncu imeli še samo odločanje o zakonu, ki bi pa častni znak popolnoma izničil. Ne bom šel v to. Sprejmem to pobudo in bom tudi pač tako ravnal, kot sem povedal. Veste, pri samem odlikovanju so pa stvari pač take, da ena stvar je državna čast, ki jo nekdo dobi, drugo je pa, kako se do te državne časti opredeljuje: ali jo vrne nazaj, ali jo vrne v predal, kot so nekateri rekli, ali pa to odlikovanje koristi, ki mu ga je država dala, za dosego političnih ciljev na kakršenkoli način že. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Širca, izvolite.
V tej razpravi se nekje potrjuje, da z izražanjem pohval in pozitivnih misli imamo Slovenci velike probleme. Prej znamo izpostaviti negativne kot pozitivne plati, vrline naše, naših bližnjih, in prej znamo izrekati graje kot pohvale. Sploh pa je najhuje takrat, ko se nagradam pripiše kakšno ideološko konotacijo oziroma njihovo politično umestitev. Mislim, da se danes pravzaprav več ali manj - tisti, ki smo tukaj - strinjamo o rešitvah, h katerim težimo pri tem, in da smo tukaj enotni. Seveda do trenutka, ko vendar ne spregovori potisnjena misel, ki je bila zdaj pri vas, gospod Petan, malo problematična, in postavi potem na glavo vendar neke trditve. Pravite, gospod Petan, "če bi podeljevali mi, bi bili prejemniki drugačni, bi bilo jih tudi manj." To pa pomeni, da nikoli ne more biti konsenza o tem. Odlikovanja so simbolne pohvale, so druga govorica, nadomeščajo to, česar neko materialno zadoščenje nikoli ne more dati, ker gre za čast. In Slovenciimamo tudi s častjo precej problemov in nekako se ne cenimo dovolj in tudi vedno ne znamo ceniti drugega, sploh pa, če je še ta živ. Zato so se pred današnjim dnem in pred to diskusijo izrekale določene diskvalifikacije, ki so boleče, in predstavljajte si nekega prejemnika, ko sliši dvom v samo institucijo nekega odlikovanja, potem jasno - upam, da ne začne dvomiti v sebe, ampak v institucijo samo, ki to dela. Zato so diskreditacije hude. Jaz lahko poudarim leto, da amandma na amandma, kot je bil očitno nepravilno deponiran, bo pravilno deponiran v drugi obliki, je boljši kot tisti izvirni amandma SDS-a k 11. členu in ga bom podprla, še posebej zardi tega, ker ohranja besedo in dovoli, da v našem sistemu podelitev nagrad ohranja naziv, ki je časten, in to je svoboda. Ta se resda v obliki, kot je amandma predlagan, veže na ožje razumevanje - obrambe svobode jaz mislim, da se osamosvajamo še vedno, še danes in zato mora ostati ta duh še naprej, ker svoboda pač sprejema v svojem gledanju, širšem videnju toleranco, širino in ta se ne sme izmuzniti. Zato upam, da dejanja, kot jih navaja amandma, torej dejanja, ki so povezana z osamosvojitvijo, ne bodo razumljena ozko, zgolj [[...]] [[Opozorilne znak za konec razprave.]] [[...]]obrambeno, ampak kot konstantno prisotna vrednost svobode. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Petan je bil napačno citiran s strani gospe Širce, zato ima besedo za repliko. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Torej, zakaj se oglašam - zato, ker ni korektno, da meni in naši stranki očitate nekaj, kar ste sami ugotovili. Poglejte, vi meni očitate moje besede, ker sem rekel, "če bi jih mi podeljevali, bi jih bilo manj." V predlogu in zdaj v imenu predlagatelja je predlagatelj ugotovil, da je bilo inflatorno, in meni se je očitalo, da si bomo še naprej prizadevali, da se bodo inflatorno podeljevale te nagrade. In ko sem jaz rekel, da jih mi verjetno ne bi toliko, mi pa zdaj to očitate. Se pravi, vi sami sebi skačete v besedo in vašim kolegom. Vi ste ugotovili, da je bilo inflatorno, mi tudi, ampak vi ste ugotovili - in sedaj vi meni očitate to, kar sami trdite, da je. In drugo, kot sem dejal, da bi bili verjetno tudi kdo drugi. Prav gotovo, če je predlagatelj - ne niso moje besede predlagatelja "častni znak svobode Republike Slovenije se je do sedaj podeljeval kot simbol osamosvojitve." Zdaj pa gremo naprej. To priznanje pa so dobili tudi tisti, ki so bili javno ne samo enkrat, večkrat in še sedaj in jim ni nič narobe povedati, da so bili proti osamosvojitvi, takrat pa še posebej in ti so dobili priznanje. To se pravi, če predlagatelj prizna, da je bilo za osamosvojitev ta nagrada, potem tudi jaz lahko to ugotovim zato, ker je tako zapisano v zakonu. To se pravi, tisti, ki so vedno nasprotovali osamosvojitvi verjetno - po moji logiki - niso upravičeni tega priznanja. V tem kontekstu, prosim, da to vzamete. Ampak, vi ste ugotovili, da je bilo za osamosvojitev, jaz pa samo na osnovi tega izpostavim, da tisti, ki pa si ni prizadeval za osamosvojitev in je še danes mogoče proti temu,da ni bil upravičen - ampak to zdaj ni toliko bistveno. Dejstvo je, da mi očitate nekaj, kar dejansko ste sami ugotovili, da je nekaj narobe s tem. Jaz sem tisto dejansko povedal, sedaj mi pa to očitate. Mislim, da je dovolj. Tisti, ki je hotel razumeti, kaj je bila osnovna misel te moje replike, je tako ali tako lahko razumel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jelinčič Plemeniti, izvolite.
Hvala lep, gospa predsedujoča. Gospod Petan, ravno to je tisto, o čemer ste zdaj govorili. In ravno temu bi se radi izognili s tem, da bi vi prevzeli amandma predlagateljev. In s tem, ko bi prevzeli amandma predlagateljev, bi bila vsa zadeva rešena v hipu brez komplikacij, brez ponovne razprave in zadeva bi bila rešena tako, kot je vam po godu, in tako, kot je tudi nam, predlagateljem, po godu. Tudi jaz se strinjam, da so dobili ljudje, določeni ljudje ta odlikovanja, ki jih zagotovo niso zaslužili, zagotovo jih niso zaslužili. In temu se dajmo izogniti. Vendar na ta način, če bomo glasovali enostavno, da se črta 21. člen, v tem primeru se bo odprla možnost, da bodo zopet takšni ljudje, ki nimajo pravice in ki so bili proti osamosvojitvi, dobili ista odlikovanja. S tem vi odpirate to možnost, ki bi jo mi zaprli tudi s tem amandmajem na amandma, ki ga predsedujoča noče upoštevati in noče vzeti. Vendar dejstvo je, da če se slučajno zgodi, da bo naslednjič sedel tam gor nekdo drug in da bo drugače tolmačil to, kot je tolmačila danes predsedujoča, se bo zgodilo nekaj drugega in bomo zopet na istem. Kajti, ni rečeno, da vsi predsedujoči enako tolmačijo in enako razumejo poslovnik. To je tisto! Kajti to, kar je danes rekla gospa predsedujoča, ni relevantno in ni zavezujoče za naslednjega predsedujočega. Saj to je tisti problem! In zato je smiselno, da vi prevzamete te amandmaje na amandma in jih kot svoje predložite. S tem bi se izognili, kajti v nasprotnem primeru bomo zopet prišli na isto stališče, kjer smo že bili. In bodo zopet lahko dobivali razni - da jih ne biimenoval, ker oba veva, koliko je tistih ljudi in kateri so tisti ljudje in kaj so počeli. [[...]] [[Oglašanje iz ozadja.]] [[...]]Lahko, nimam časa, ker jaz imam samo pet minut časa. Tukaj imam spisek odlikovancev in jih lahko kar precej preberem, recimo, kaj jaz vem, enega kar tako: Gospod Ciril Zlobec, recimo. Recimo, eden od takih, ki ni zaslužil tega odlikovanja. Vemo, zakaj, pa se ne bomo spuščali v to. Vendar, to so dejstva. In da se temu izognemo, gospod Petan, bi bilo smiselno, da tako naredite. Res bi bilo smiselno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Samo v pojasnilo, gospod Jelinčič Plemeniti. V isti pravni in dejanski situaciji do zdaj v tem državnem zboru so bila tolmačenja popolnoma enaka. In trudili se bomo, da bodo tako tudi naprej. Po vrstnem redu, najprej replika, gospod Petan, potem pa gospod Cukjati in gospa Zupan. Izvolite.
Hvala. Hvala za besedo. Bom čisto kratek. Razumem skrb gospoda Jelinčiča. Sva tukaj glede tega usklajena, ampak jaz bi tako ali tako rekel, saj mi bomo tako ali tako morali imeti tretje branje in je čisto vseeno, če imamo en amandma ali pa nobenega amandmaja. Postopek pač normalno teče. Bomo pa v tretjem branju zadevo rešili tako, da ne bo problema, in mislim, da je v imenu predlagateljagospod Moge že to nakazal. Tudi mi bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Cukjati, izvolite.
Hvala za besedo. Tukaj je kar nekaj razprave, ki pa po mojem nima ustrezne osnove v dejstvih. Namreč, najprej se je treba zavedati, da inflacijo - te nagrade oziroma častni znak svobode je izžel inflacijo in razvrednotenje ne zaradi zakona. Ne zato, ker zakon premalo precizira točno: komu, kdaj, v kakšnih okoliščinah in podobno. Lahko zakon še tako podrobnoprecizira vse te zadeve, če tisti, ki to podeljuje, ne čuti vrednote svobode in ne dojame namena zakona, vsebine zakona - je vse zastonj. Jih bo podeljeval, bo podeljeval častni znak svobode tudi tistim, ki nimajo nobene zveze s svobodo, ki so osvoboditvinasprotovali, ki so zaslužni za nek drug režim, nek drug sistem, nek drug čas. In tako se je zgodilo. Tako se je zgodilo! Takih deliacij se ne moremo obraniti z zakonom. To je usoda izvoljenih v politiki oziroma usoda tistih, ki volijo take ljudi. Zaradi tega tudi amandma gospoda Petana oziroma naše skupine, da se črta in se ohrani možnost podeljevanja častnega znaka svoboda pod istimi pogoji - nič tragičnega gospodje, nič tragičnega! Ker mi upamo, da bo vendar te stvari podeljeval nekdo, ki zna brati vsebino zakona in tudi samo srčiko zakona spoštuje in spoštuje to vrednoto. Ne vidimo tako strahotne dramatične potrebe, da bi se vendar to drugače, na novo preciziralo. Zaradi tega ne vidimo potrebe spreminjati svojega amandmaja. Je res, da bi mi lahko naredili oziroma predlagali amandma na naš amandma, vendar tudi to je vprašljivo, če bi bilo sprejeto, kajti amandma, kot je naš, da se črta, kratko malo se zdi, da se ne da amandmirati. In zaradi tega se nam zdi po drugi strani, če vi najdete še boljšo solucijo ne samo ohranitev častnega znaka svobode in pa možnosti podeljevanja tako kot doslej, in želite to drugače precizirati, potem bo gospod Petan in vsi mi bomo zagotovo tak predlog podprli. Tudi ne vidim, v čem je to tragedija. Naj se vendar ta amandma preizkusi, če bo sprejet, je v tretji obravnavi možnost dopolnitev in podobno in vsa stvar je na mestu. Če seveda razumemo, da je to potrebno ohraniti - ker to je bistveno.
Hvala lepa. Gospa Zupan, izvolite.
Hvala lepa. Sama menim, da je treba spoštovati odločitev gospe predsedujoče. Ona pač odloči o tem, in mislim, da ni nič narobe, če gremo pač v amandma za tretje branje. In se mi zdi nesmiselna vsaka oblika upiranja. Malce je že kar čudna. Želela pa bi poudariti še v zvezi z amandmajem na 11. člen glede na naša stališča, naše poslanske skupine, da menimo, da so bili dejansko nekateri prezrti pri odlikovanju, da besedice "izjemoma se podeli za izjemne minule zasluge" se mi ne zdijo ustrezne. Sama bi predlagala, da bi "izjemoma" črtali in da dovolj pove potem nadaljevanje stavka, "podeli za izjemne minule zasluge pri obrambi svobode in uveljavljanju suverenosti Republike Slovenije". Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Moge, izvolite.
V imenu predlagateljev, da ne bo narobe.
Tako je.
Ja. Poglejte, zdi se mi, da je SDS-ov amandma tak, da ne dosega tistega cilja, za katere oni pravijo, da naj bi ga dosegal. In se mi zdi, da je ta amandma na amandma, ki smo ga mi dali, tisti, ki k temu cilju [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] teži, o katerem govorimo vsi skupaj. To je vse. Jaz sem povedal, da ne bom vrgel puške v koruzo, in bom poskušal s predlagatelji pripeljati ta zakon do konca, da bo koristen za to državo in za te državljane. In zato bom pač z veliko nejevoljo podprl amandma, s katerim se absolutno ne strinjam, mi pa ta amandma omogoča v tretji obravnavi, da bom prek drugih poti - ne kot predlagatelj zakona, ker te možnosti pač nimam - prišel pač do svojega cilja in bom prišel do konca in so te stvari pač urejene. Zdi se mi, spoštovane kolegice in kolegi, da smo pa izpustili eno dejavnost, o kateri se nismo pogovarjali. Odlikovanja ne služijo samo podeljevanju časti državljanom Republike Slovenije, ampak tudi tujcem. Tudi diplomatskim predstavništvom, tudi predsednikom držav, tudi služijo navsezadnje konzularnim predstavnikom in tako naprej. Sedanja ureditev je na tem področju povzročala zmedo. Po tem zakonu o odlikovanju častni znak svobode Republike Slovenije - bom samozadnjih pet prejemnikov povedal, ki so jih dobili: Aleksander Kwasniewski, predsednik Poljske, Ion Iliescu, predsednik Romunije, njegovo veličastvo Juan Carlos I. de Borbon , kralj Španije, Nursultan Nazarbajev, predsednik republike Kazahstan, doktor Vaira Vike Freiberga, predsednica republike Latvije, njegovo veličastvo kralj Abdulah bin Al-Hussein in tako naprej. In se mi zdi, da je več kot dovolj, da strnemo moči, da zakon uredimo, tako kot se spodobi, prvi in drugi. Tako bomo lahko, če bomo pač prišli do tega v tretji obravnavi - in vidim, da volja je prišli do takih rešitev, da bo lahko ne po zakonu o odlikovanju častni znak Republike Slovenije, ampak po zakonu o odlikovanjih Republike Slovenije, kjer je v statutih točno določeno, kako tudi v tujini podeljevati ta odličja in so ta odličja drugače označena kot odličja, ki jih mi dobimo, ker gre dostikrat pri diplomatskih poteh za izraz vljudnosti, da ima tudi potem Republika Slovenija na tem področju možnost enakovredno sodelovati z vsemi državami na svetu tudi na tem diplomatskem področju. In še nekaj je, za kar sem vesel. Ko smo predlagatelji pogledali na ta zakon in na odlikovanja, smo imeli tudi dilemo, ali poleg odlikovanja kot časti podeliti tem, ki sprejemajo tudi - ne vem, kako bi človek rekel, ali pa vzemite preprosto denarno nadomestilo ali pa druge ugodnosti. V Republiki Sloveniji smo skoraj vse nagrade, ki jih država podeljuje bodisi na kulturnem področju, bodisi na šolskem področju, bodisi na športnem področju, vezali za denar. Za vsakim takim državnim priznanjem, ki ga človek dobi, je v ozadju tudi denar. In meni se zdi, da so te rešitve, ki so sedaj v zakonu, take, da je to [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] - no, večina, ampak večinoma so z denarjem povezane [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] No, ampak v kulturi pustimo, če ste me izzvali ne, ampak tako podeljevanje pomeni tudi potem neke druge rešitve pri izjemnih pokojninah in podobno. To je eden izmed pogojev. Zdi se mi, da to, kar smo rešili, brez tega, da je to samo čast, ki jo država posamezniku izkaže, da smo tudi tukaj opravili zrelostni izpit. Jaz se v imenu predlagateljev, če lahko rečem, vsem kolegicam in kolegom, ki so poskušali ta zakon izboljšati, da bi imela država Republika Slovenija nek kvaliteten zakon, iskreno zahvaljujem in pričakujem, da bomo imeli toliko moči, da bomo na februarskem zasedanju, takrat bo namreč tretja obravnava, ga tudi sooblikovali v teh dveh členih. Mi smo govorili o enem, sta pa povezana Naslednji člen je v takšni obliki, da bomo lahko tudi nanj ponosni in da tudi tisti, ki bodo potem ta odlikovanja dobili, da jih bodo nosili s svojo častjo. Če to dosežemo, je bila namen predlagatelja tega zakona gospoda Jelinčiča Plemenitega, ki je profesor na področju odlikovanj, Franca Kanglerja iz Ljudske stranke in gospoda Valentina Pohorca, podpredsednika državnega zbora, dosežen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več razpravljati, razpravo zaključujem in odpiram razpravo o amandmaju k 12.a členu poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, ki je vsebinsko povezan z amandmajem k 6. in 11. členu pod številko 2. Želi kdo besedo? [[Ne.]] Razpravo lahko zaključim. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj po končani razpravi o 12. točki dnevnega reda, to je ob 20.40 uri. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Ob 16. uri bomo prešli na obravnavo 9. točke dnevnega reda, to je na drugo obravnavo predloga zakona o glavnem mestu Republike Slovenije. Do takrat sejo prekinjam. Vsem najlepša hvala.
Spoštovane kolegice in kolegi, prehajamo na 9. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O GLAVNEM MESTU REPUBLIKE SLOVENIJE Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim Miranom Potrčem. Zato dajem besedo predstavniku predlagateljev za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Gospod Miran Potrč ima besedo za uvodno obrazložitev, prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Zakon o glavnem mestu Republike Slovenije je pripravljen za sprejem v drugi obravnavi. V pripravi besedila so s svojimi predlogi sodelovale lokalne skupnosti, mestna občina Ljubljana, državni svet, vlada in zakonodajno-pravna služba. Predlagatelji smo prepričani, da so se v temeljiti razpravi na matičnem delovnemtelesu razčistila in večinsko uskladila vsa pomembna vprašanja. To kaže tudi dejstvo, da so amandmaji vloženi le še k 1. členu zakona. Večinsko ni več sporno, da je prav, tudi po vzoru večinske prakse v drugih evropskih državah, status glavnega mesta in njegove posebnosti v odnosu do državnih organov v njem urejati s posebnim zakonom. Ni več sporno, da mora iti pri tem za položaj prirejenosti. Da zakon ne more dajati glavnemu mestu nobenih privilegijev, da pa tudi država ne more glavnemu mestu nalagati le nalog in obveznosti brez lastnih obveznosti. To mora postati vsebina medsebojnega dogovora, ko gre za vprašanja, glede katerih lahko le usklajeno delovanje državnih organov in organov mestne občine zagotovi skupno usklajene in za vse najboljše učinke. Nesporno je tudi, da ta načela veljajo za vsako mesto in vsako občino v državi, kadar gre za opravljanje podobnih nalog. Večinsko tudi ni več sporno, da cilj navedenega zakona ni povezan z željo, da se še poveča koncentracija državnih funkcij v glavnem mestu države. Jasno pa je tudi, da ta zakon ne more razrešiti teh vprašanj in zagotoviti niti večje dekoncentracije in decentralizacije, niti skladnejšega regionalnega razvoja Slovenije. Predlagatelji soglašamo, da so to vprašanja, ki ostajajo v Sloveniji neustrezno urejena in zahtevajo rešitev. Toda verjamemo, in z nami tudi vsi, ki o teh problemih govore ob tem zakonu, da teh vprašanj ne rešuje ta zakon, niti da bi jih lahko z njim rešili. Predlagatelji smo že doslej 1. člen zakona razumeli in zapisali tako, dabi bilo jasno, da s tem zakonom ne določamo sedeža organov, in zato niti ne povečujemo niti ne zmanjšujemo koncentracije državnih organov v Ljubljani. Pojasnili smo tudi, da zavestno v 1. členu predvidevamo, da se sedež posameznega organa lahko določi tudi z drugim aktom, ne samo z zakonom. Kljub temu je naštevanje državnih organov, navedenem v tem členu, spodbudilo nekatere poslance, da so zakonu očitali, da zavira decentralizacijo, pristojnosti in večjo vlogo drugih mest in občin. Tudi tisti posamezniki,ki so tako trdili, sicer vedo, da to ni res. Ker pa navedba državnih organov v 1. členu sploh ni bistvena in je določena le primeroma, predlagatelji zakona podpiramo amandma, ki iz 1. člena izpušča vsakršno poimenovanje. Pričakujemo, da bo s tem odstranjen še zadnji dvom, da želimo s tem zakonom kakorkoli povečati politično in upravno moč glavnega mesta ali otežiti, da se ta moč ne bi zmanjšala. Toda, to je vsebina druge razprave in drugih zakonov. Pričakujemo, da bo izpustitev vsake navedbe v 1. členu prepričala tudi kolegice poslanke in poslance, da s tem zakonom res vprašanje koncentracije, centralizacije, dekoncentracije, decentralizacije, skladnega regionalnega razvoja ne želimo in ne moremo reševati in da z naštevanjem teh organov v Ljubljani nikolinismo imeli želje to storiti. Zdaj, ko jih ni, bo pač jasno, da o sedežih odločajo državni zbor in drugi organi z zakonom ali drugimi predpisi takrat, kadar se o njih odločajo. Podpiramo torej besedilo, kakor ga je predlagalo matično delovno telo, in amandma, ki ga je vložila poslanska skupina LDS s Črnugljevo in Mrzelovo. Verjamemo, da bo zakon v takšnem besedilu tisti minimalni okvir, ki bo omogočil boljše urejanje skupnih obveznosti države in glavnega mesta glede vprašanj, navedenih v zakonu, in da boprispeval k tudi razumevanju položaja, vloge in nalog glavnega mesta države v sistemu lokalne samouprave brez bojazni, da bi se zaradi tega kakorkoli poslabšal in otežil položaj drugih lokalnih skupnosti in drugih mestnih občin. Hvala lepa.
Hvala lepa za uvodno obrazložitev. Odbor za notranjo politiko kot matično delovno telo je obravnaval predlog zakona. Poročilo naj bi predstavil predsednik odbora. Sprašujem, ali ima kdo drugi to zadolžitev. Ker ne, prehajamo naprej na razpravo o členih in amandmajih. Ker je zbor na 29. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona, predstavitev stališč v poslanski skupini tokrat ni možna. Prehajamo torej na razpravo o členih, o vloženih amandmajih k členom zakona, ki jo bomo vodili na podlagi pregleda z dne 27.01.2004. V pregledu amandmaja imate k 1. členu dva amandmaja. Prvega je vložila Slovenska nacionalna stranka oziroma njena poslanska skupina in drugega poslanski klub LDS, skupaj s kolegico Silvo Črnugelj in Jerico Mrzel. Odpiramtorej razpravo. Javil se je k razpravi kolega Sašo Peče. Prosim.
Spoštovani prisotni! V začetku moram izraziti ogorčenje, da je tako malo poslank in poslancev v državnem zboru v tem trenutku. Po moji oceni, po oceni Slovenske nacionalne stranke govorimo še o kako pomembni zadevi. Govorimo o zakonu, ki navkljub govoričenju predlagatelja uzakonja centralizacijo v naši državi, ki navkljub težnjam najsibo vlade Republike Slovenije, ministrstva za gospodarstvo, ministrstva za delo, družino in socialne zadeve in navsezadnje ministrstva brez resorja skuša - skuša, poudarjam - uzakoniti neke vrste skladen regionalni razvoj. Tendenca predlagatelja omenjenega zakona, ki prihaja iz vrst Liberalne demokracije in Združene liste, je izključno v ustanavljanju inštitucij oziroma v uzakonjanju inštitucij v glavnem mestu, to je v Ljubljani. Lahko se strinjam z oceno, da zakon o glavnem mestu v naši državi potrebujemo, nikakor pa se ne morem strinjati z dejstvom, da bi tak zakon šel na škodo ostalih, najsibo mestnih občina ali pa lokalnih skupnosti v naši državi. Jaz mislim, da je naloga vseh nas, torej najsibo vlade po eni strani ali pa državnega zbora Republike Slovenije, da poskuša doseči čim bolj enakomeren razvoj naše države in da je naloga vseh nas prav tako, da preprečimo to, da bodo inštitucije zgolj in pa le v mestu Ljubljani. Slovenija dejansko je tako majhna, da si lahko privošči in nujno bi bilo potrebno, da inštitucije približamo ljudem in ne obratno. V naši državi, po moji oceni, moramo vse vitalne inštitucije približati ljudem. To je naloga države, ne pa, da ljudi skušamo navezati na inštitucije. To je, žal, napačen pristop. V Slovenski nacionalni stranki smo bili žal edini, ki smo zakonu o glavnem mestu nasprotovali v prvi obravnavi, tako vsebinskim spremembam iz 1. člena, kako tudi 3. člena. Ampak dejstvo je, da je predlagatelj s tem, ko je začel navajati sedeže vseh inštitucij že v 1. členu, jasno pokazal, kaj so njegove želje. Dejstvo je, da predlog zakona za obravnavo v drugi fazi zahteva oziroma uzakonja, da so v Ljubljani prvič, vse inštitucije zakonodajna veja oblasti; drugič, vse inštitucije izvršilne veje oblasti; tretjič, vse inštitucije sodne veje oblasti; in kar je prav tako absurdno kot vse tri prej, je to, da so vse inštitucije mednarodnega pomena izključno in pa le v mestu Ljubljana. Predlagatelji besedila so v svojem uvodu tako ob obravnavi k prvi seji kakor danes rekli, da je zakon usklajen z lokalnimi skupnostmi. To ni res. Zakon ni usklajen ne z mestnimi občinami, ne z ostalimi 180 in pa še nekaj občinami v Sloveniji. Zakon bi moral biti usklajen vsaj z mestnimi občinami. Če upoštevamo, da mestne občine predstavljajo neko regijsko enovitost ali celoto, bi morali dobiti njihovo soglasje na omenjeni zakon, posebej gledano iz vsebine tega zakona, ki uzakonja centralizacijo. Jaz osebno verjamem, da državni zbor tega ne bi smel sprejeti, da bi državni zbor moral biti soglasen s predlogom Slovenske nacionalne stranke, ko smo predlagali ob obravnavi dnevnega reda, da se zakon umakne iz obravnave vsaj za 30 dni, da se naredijo posveti z župani slovenskih občin, za prebivalce slovenskih občin; skratka, z državljani in državljankami. Ampak, ne! Slovenska politika nas je podprla samo z desetimi glasovi. Iz tega lahko sklepamo, da je želja najsibo vladajočih politikov, vladajoče stranke v uzakonitvi centralizacije. V mestu Maribor smo se odzvali na predlog o zakonu o glavnem mestu, ampak ne na pobudo predlagateljev, kakor so malo prej z glavne govornice zatrjevali, ampak na pobudo enega izmed poslancev. Mesto Maribor smo rekli - vsaj mestni svet kot najvišji organ odločanja v okviru zakona o lokalni samoupravi -, da dajemo negativno stališče do tega zakona, da se ne strinjamo z uzakonitvijo centralizacije, da hočemo, da je Republika Slovenija enakomerno razvita, da hočemo, da so v naši državi institucije, najsibodo posamezna ministrstva ali pa organizacije nacionalnega pomena tudi drugod po Sloveniji, ne le in izključno v Ljubljani, kakor predlaga gospod Potrč. V Slovenski nacionalni stranki smo seveda poskušali spremeniti vsebino zakona ob prvi obravnavi, a žal brez uspeha, tako na matičnem delovnem telesu, a prav tako brez uspeha. Tudi danes skušamo spremeniti 1. člen s tem, da bi oklestili imenovanje institucij, ki so fiksirane zgolj in pa le izključno na mesto Ljubljana. Osebno ne verjamem, da bo amandma Slovenske nacionalne stranke uspel. Žal verjamem, da vam bo uspelo zakon o glavnem mestu peljati naprej v naslednjo fazo procedure. Mislim pa, da bi si morali vsi mi priznati, da v tem trenutku če bomo sprejeli oziroma če boste sprejeli zakon o glavnem mestu, uzakonjate centralizacijo. Sklep mestne občine Maribor in sorodni sklep mestne občine Celje - oba sta se navezovala na nestrinjanje z vsebino zakona, najsibo s 1. členom, katerega skušamo v Nacionalni stranki spremeniti in katerega je predlagatelj v tej fazi zapisal, da zahtevajo, da so v Ljubljani kot glavnem mestu, sedež državnega zbora Republike Slovenije, sedež državnega sveta Republike Slovenije, sedež predsednika Republike Slovenije, sedež vlade Republike Slovenije, sedež vrhovnega sodišča Republike Slovenije, čeprav imamo to že napisano v posebnem zakonu, sedež ustavnega sodišča Republike Slovenije, in kar je po naši oceni daleč najbolj sporno, sedež drugih državnih organov in organizacij državnega pomena. To pomeni, da ste politiki žal pozabili, da Slovenijo ne sestavlja izključno Ljubljana. Prav tako pa seveda ste dopolnili tudi tisto področje mednarodne aktivnosti, kjer ste zapisali: "V glavnem mestu so tuja diplomatska predstavništva in večina tujih konzulatov, mednarodnih organizacij in predstavništev mednarodnih organizacij." Kaj pomeni? To pomeni [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] Gospod predsedujoči, prosim vas, da gospo Potrata iz mesta Maribor umirite. Hvala. To pomeni, da mesto Mariborali pa nobeno drugo mesto, žal, kolikor bi se seveda tudi tuja predstavništva odločila, da hočejo imeti sedež njihovih organizacij v drugem mestu, tega ne morejo storiti. Osebno sem prepričan, da gre zakon na škodo Republike Slovenije, na škodo enakomernemu razvoju. Posebej pa, če gledamo vsebino ostalih členov, spremljajočih v tem zakonu, kjer je v 3. členu zapisano, da morajo v mestu Ljubljana biti tudi izvedene vse izvedbe prireditev državnega pomena. To širitev oziroma to dikcijo si marsikdo lahko razume zelo ohlapno. Bojimo pa se, da bi jo v praksi vlada Republike Slovenije izvajala na ta način, da se bodo od uveljavitve tega zakona lahko izvajale prireditve, najsibodo športne, kulturne, tiste, ki imajo meddržavni pomen, le že izključno v mestu Ljubljana. Toda, seveda, zakon po eni strani uvaja centralizacijo. Po drugi strani pa zakonska vsebina onemogoča normalno življenje tako meščanov in meščank mesta Ljubljane in mesta Ljubljana, v tem, da se bo zvišala najemnina stanovanj, v tem, da se bo zvišala cena stanovanj, in v končni fazi tudi v tem, da se jim bodo življenjski pogoji spremenili. Ljubljana bo na podlagi tega zakona, torej zakona, ki uzakonja centralizacijo, postala izključno administrativno središče. Ali si tega želimo? Torej, po eni strani, da bodo nezadovoljni tisti primarni meščani in meščanke, ki v tem mestu živijo, po drugi strani pa nezadovoljni vsi ostali državljani naše države, ki bodo spoznali, da je bil osnovni namen gospoda Potrča kot predlagatelja izključno uzakonitev centralizacije. V Slovenski nacionalni stranki smo vložili dopolnilno k 1. členu, ki v okvirni obliki ni dobilo podpore na matičnem delovnem telesu in ki se glasi, da je v Ljubljani zgolj in pa le sedež državnega sveta, državnega zbora, predsednika Republike Slovenije in ustavnega sodišča. Po naši oceni bi s tem vsaj delno zmanjšali vpliv in pa težnje predlagateljev po centralizaciji. Vprašanje pa, če bi to zadostovalo. Jaz apeliram - in v kolikor bo dovolj politične volje po uravnoteženem razvoju naše države -, da zakon umaknemo iz procedure. Da se poskušajo predlagatelji v popolnosti uskladiti vsaj z mestnimi občinami, če ne z ostalimi lokalnimi skupnostmi. In naj ob tem omenim, da ta država prek državnega proračuna financira različne tako imenovane institucije, ki so zadolžene za sodelovanje lokalnih skupnosti med državo. V tem primeru, če jih financiramo, izkoristimo, izvedimo, kakšne so težnje ostalih občin. Povedal sem vam, mesto Maribor nasprotuje predlogu vsebine tega zakona. Prav tako je v širšem kontekstu močrazumeti voljo celjskega župana. In verjamem, da vsi tisti, ki ste si zakon pogledali in ki o njegovi vsebini ne blefirate, verjamete, da zakon ni primeren. V Nacionalni stranki bomo amandma, ki smo ga predlagali, podprli. Zakona o glavnem mestu, ki gre na škodo ostalega dela Republike Slovenije, torej večinskega dela Republike Slovenije, pa nikakor ne. Apeliram, da vsi ostali poslanci podprete amandma Slovenske nacionalne stranke. Hvala.
Hvala. Po vrsti je prijavljenih ima Pavle Rupar besedo.
Hvala lepa, predsedujoči. Kolegice in kolegi. Jaz se bom pri glasovanju vzdržal, iz argumentov, ki jih je pred menoj že povedal kolega Peče, sam bom pa dodal še nekaj bistvenih zadev, ki me ob tem zakonu motijo, pa nisem nič proti temu, da je Ljubljana prestolnica, da ima svoj zakon. Imam pa seveda proti vsebini tega zakona, ker je po moje, torej nedorečen in tako, kot je rekel kolega Peče, tudi zelo pomanjkljiv. Jaz se seveda tudi globoko strinjam, da prav vse institucije te države ne morejo in niso izključno rezervirane za Ljubljano, prav gotovo si še marsikdo ali pa marsikatera pokrajina ali, recimo ji bodoča regija, želi kakšno od institucij - jaz ne bom rekel zdaj, da je to treba popolnoma razdeliti ali pa razdrobiti -, vendarle so pa pomisleki povsem upravičeni. Predvsem imam res v mislih tudi Maribor; no, pa še vrsto drugih občin je kar zelo primernih za izgradnjo oziroma nosilce kakšnih upravnih zadev. Me pa seveda moti predvsem definicija v 4. členu, ki govori o prostorskih in razvojnih aktih, ki naj bi jih mestna oblast, katerakoli že, usklajevala z vlado, recimo, državnimi oblastmi, kadar gre za pomen, recimo, kakšne od institucij, ki so ne zgolj lokalnega, pač pa tudi državnega pomena. S sprejetjem tega zakona se moramo nekaj zavedati: Ljubljana v tem primeru ne bo zgolj samo ljubljanska, prestolnica bo pravno "last" vseh državljanov Republike Slovenije - v tem pogledu ja, zato ker se bo z zakonom in spravno podlago v prostorske akte, v promet, če želite v varstvo okolja, izrabo prostora v primerih, ko bo vlada izrazila svoje interese, lahko čisto kot enakopravni partner tudi priključila k odločitvam. Ampak, zdaj se mi pa seveda postavljajo naslednja vprašanja. Samo hipotetično. Recimo Ljubljanski grad. Ljubljanski grad je opisan kot kulturna dediščina, je državna last. Ljubljanski grad ni zgolj ljubljanski, je seveda tudi stvar vseh prebivalcev Slovenije in državljanov, ga ima v upravljanju država. Res, da zakon govori o upravnih organih, ampak vendar hipotetično: ali ima potem vlada pravico po tem zakonu vplivati na steklenjak, ki bo vozil, recimo, na Ljubljanski grad ali ne? Torej, po mojem mnenju - ja, ker gre za kulturno dediščino, ker gre za recimo zadevo državnega pomena. Sam seveda iz tega naslova lahko trdim, da ima po tem zakonu vso pravico. Zdaj me pa čisto hipotetično zanima, ali Ljubljana, ali vlada, ali kdorkoli po njenem pooblastilu lahko vpliva, recimo, da ta rastlinjak ne bo stal 800 do 900 milijonov tolarjev. To je izjava gospoda podžupana Slaka za Delo 20. januarja letos - kar je, ne boste verjeli, 100 milijonov manj, kot je stala gondola z Bohinja na Vogel. En steklenjak stane skoraj toliko kot, recimo, gondola na Vogel ali pa skoraj toliko kot nova gondolska žičnica iz Cerkelj na Krvavec. Toliko boste odšteli za steklenjak, ki bo vozil napol zmrznjene ljudi na grad. Ali ima tu vlada po tem zakonu pravico soodločati o kulturni dediščini državnega pomena? Ali naprej, ko govorimo v 6. členu o varstvu okolja, ali pa bolje rečeno v 4., o prostorskih aktih in razvojnih programih. Ali ima pravico županja med ljudi vreči, recimo, torej neko popolnoma nezakonito, torej brez zakonite podlage - recimo džamija bo pa stala tam nekje na enem polju -če nima za to primernih [[...]]Ali je džamija v tem primeru državnega pomena, če gre za vse muslimane te države, ali je izključno ljubljanska? Ali ima tu po tem zakonu vlada pravico - saj me ne morete prekinjati - no pravico soodločati?
Vendar, kolega Rupar [[...]]
Ne, čakajte, jaz govorim o 4. členu [[...]]
No, 4. člen ni v razpravi. Zato vas moram opozoriti.
No, dobro [[...]]
Samo amandma k 1. členu imamo.
Torej, ali lahko nek [[...]]
Lepo prosim, da se držimo [[...]]
[[...]]birokrat iz Ljubljane, katerega najdragocenejša tekočina je kapljica njegovega znoja, recimo, vpliva na take odločitve, ki so [[...]]ali pa živalski vrt. Jaz sem že "v prvem branju" že opozoril na živalski vrt. In takrat sem tudi prosil, da bi vsi naredili nekaj, da bi bil živalski vrt, recimo, državnega pomena, da bi tudi vlada lahko soodločala o živalskem vrtu. Ne pa tako, kot se dogaja sedaj, da ima neka direktorica tam milijon in 400 tisoč bruto plače. Oprostite, akcija "Zbirajmo papir za morskega leva" pa poteka tudi v Tržiču! Naši otroci zbirajo papir za to, da vam crkavajo živali tam, da se ena gospa direktorica recimo tam [[...]]Ali imamo v tem primeru pravico po tem zakonu soodločati, recimo, okoli takih institucij? Torej, gre za nek zakon, ki ga boste tako ali tako sprejeli, to je meni jasno, ki pa ni dodelan. Oprostite, prestolnica postaja zakonsko prestolnica vseh Slovencev. In jaz seveda povsem lahko trdim in tudi zahtevam, da bi v takih primerih, kot sem jih sedaj naštel, morali odločati tudi prek vlade drugi državljani. Še enkrat povem, da zakona torej se ne bom niti ne prijavil k glasovanju. Hvala lepa.
Ja, prosim. Miran Potrč.
Predsedujoči, jaz bi vas lepo prosil, da v teku vodenja seje ugotovite, da živalski vrt je aktualna tema, samo ne vsebina tega zakona. Da razpravljamo o zakonu v drugi obravnavi, da smo o vseh teh stvareh govorili, ostal je odprt samo 1. člen. In lepo bi bilo, da bi sicer vso možno demagogijo, ki je prisotna, povezali vsaj formalno s 1. členom, ker je to mogoče narediti. Ampak toliko spretni bi lahko bili, kolegice in kolegi da ne bi govorili o drugih členih. Hvala lepa.
Nič ni zloraba poslovnika. Imamo drugo obravnavo, dovolite, [[...]] [[Glas v ozadju.]] [[...]]Obravnavamo 1. člen in amandma Slovenske nacionalne stranke k 1. členu o tej vsebini lahko govorimo in nič drugega, in amandma poslanskega kluba LDS skupaj s kolegico Silvo Črnugelj in Jerico Mrzel. Vsebina teh dveh amandmajev je v razpravi in prosim, izogibajte se, ker bom sicer prekinil kako drugo razpravo. Besedo ima mag. Janez Drobnič.
Za začetek vas bom najprej opozoril, predsedujoči, da seveda gospod Rupar je govoril o živalskem vrtu, kateri naj bi imel sedež tudi v Ljubljani uradno - jaz sem tako razumel. Govorimo o različnih inštitucijah: tuji konzulati, mednarodna predstavništva, organizacije in ne vem kaj še vse. On je govoril pa o živalskem vrtu, da ima sedež v Ljubljani, ne vidim jaz tukaj nobene, ampak jaz ne bom razpravljal o živalskem vrtu, o temlahko razpravljamo kje drugje. Najprej je treba povedati, da tudi ta amandma, ki ga je vložil gospod Peče, ne govori v smislu - odnosno Slovenska nacionalna stranka -, da bi bila to kakšna večja decentralizacija. Iz tega amandmaja se ne da tega razbrati. To se kvečjemu razbere iz tega amandmaja, da je sedež nekaterih inštitucij zagotovo in obvezno v Ljubljani. To še nič ne pomeni, da sedež ostalih inštitucij, diplomatskih predstavništev in ne vem kaj še vse ne bo v Ljubljani. Kajti, če ne bo volje za to, da se gre kam drugam, potem ne bo, niti ta amandma ne bo preprečeval tega, da bi bilo to vse v Ljubljani, ker ne bo izključeval volje. Torej, ta amandma ne govori nič o centralizaciji ali decentralizaciji. Morda celo bolj zacementira, da bo zagotovo to v Ljubljani. Ne moremo sedaj postaviti državnega zbora v Celje, četudi bi morda bila volja tukaj v tem državnem zboru. Drugo pa, seveda, centralizacija Ljubljane kot glavnega mesta, drugi amandma, so sedeži državnih organov. Tu gre za večjo stopnjo centralizacije. To, kar je pa v temeljnem besedilu, to temeljno besedilo je pa tako, da je možno "vse in svašta". Če to je tukaj, če zakon ne govori drugače. Če bo volja državnega zbora, ali pa tistih inštitucij, ali pa tistih, ki bodo torej želeli postaviti pravno podlago za ustanovitev neke inštitucije, kjer bom imela tudi sedež, če ne bo volje za to, da je nekje drugje, potem bo to vse v Ljubljani. To je fino. Te inštitucije so v Ljubljani oziroma če zakon ne določa drugače - to ni nič. Ta 1. člen je pravzaprav zelo malo prediktabilen, tako kot vsi ostali od teh 10, razen 10. člena, kje se objavi - v Uradnem listu. Ta zakon je definitivno prazen. Jaz sem mislil, da bodo vlagatelji in predlagatelji kaj več vsebine dali o tem, tiste, ki bi res določala razmejitev med mestom in državo. Več instrumentov za reševanje stvari. Tako pa praktično instrumentov ni, vse temelji na pobudi oziroma na drugih pravnih podlagah, ki jih imamo že sprejete v naši zakonodaji. Cilj tega zakona je potem samo morda pridobiti kakšne politične točke. Če vam bo uspelo, hvala bogu, boste zadovoljni, če pa ne, pa ne bo nič. Res končnih posledic, kakšnih posebnih ne bo. Žig je edina reč poleg tistega 10. člena, dve stvari sta. Predlagatelji zakona ste torej obrazložili, da bo to podlaga za pogodbena razmerja. Ni nujno, da so za pogodbena razmerja med državo in mestom, da je to v tem [[...]]
Smo pri amandmaju k 1. členu. Prosim.
Hvala lepa. Z zakonom se ne zagotavlja možnost delovanja državnih organov, to je v 1. členu napisano, kaj seveda bo v tej Ljubljani ali česa ne bo. Ampak, to razmerje bi moralo biti postavljeno v vzajemnem interesu in tukaj tudi opredeljeno. Ravno zaradi tega seveda v Ljubljani ali pa v državi ne bo nič boljše, tudi če bomo sprejeli te amandmaje ali če jih bomo zavrnili. Skratka, vpliva ti amandmaji na izboljšanje besedila ne bodo imeli, tako kot sam zakon na koncu ne bo imel nobenega pravega učinka. Zato mislim, da je to bolj izgubljanje časa kot pa koristno početje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Rudolf Moge.
Hvala lepa. Upam, da ne bom proceduralno zaustavljen. Jaz pa ravno obratno mislim, kot nekateri pred menoj, da ta zakon, niti ta amandma, niti tak člen ne zavirajo decentralizacije v Republiki Sloveniji. Jaz mislim, da je decentralizacija v Republiki Sloveniji popolnoma nekje drugje in tudi obžalujem, da ni več naših kolegov tu, ko se o teh aktualnih rečeh pogovarjamo. Poskušal bom razložiti, kje so vzroki centralizacije in kje so ekonomske konsekvence te centralizacije. Glavni vzrok centralizacije v Sloveniji je po mojem v preveliki socialni usmerjenosti države, tako država zaradi vedno večjih potreb po socialnih transferjih na odhodkovni strani državnega proračuna vedno bolj centralizira prihodke državnega proračuna, z novo davčno reformo pa bodo zaradi znižanja davčnih obremenitev najnižjim slojem občine, katerim je to glavni vir financiranja, okrog 35%, še ob 9 milijard tolarjev prihodkov iz naslova dohodnino, kar bo povzročilo popolnoma fiskalnocentralizacijo države. Tako bodo že tako omenjene finančne zmožnosti lokalnih enot privedle do popolne odvisnosti od državnega centra in s tem od aktualne garniture oblasti, s tem nima ta člen nič. Ekonomske konsekvence te centralizacije so pa v naslednjem. Centralizacija gospodarskega razvoja gre z roko v roki s centralizacijo ekonomske in politične moči, koncentracija kapitala, delovnih mest, ekonomske in politične moči na enem mestu negativno vpliva tako na razmerje v družbi kot na razmerje med centromin drugimi deli države. Prav prekomerna centralizacija je po osamosvojitvi še dodatno poglobila razvoje razlike med slovenskima pokrajinama. Posledica tega je, da močno nadpovprečno rast in hiter razvoj kaže osrednja regija z Ljubljano kot glavnim mestom,tej regiji do določene mere sledi še obalno območje ter hkrati regionalni centri. V razvoju zaostala področja pa tvorijo že več kot 70% slovenskega ozemlja. Kljub temu pa se delež sredstev, ki jih državni proračun namenja neposredno za regionalni razvoj, iz leta v leto realno gledano zmanjšuje in je nižji, kot je povprečje v državah Evropske unije. Tako v Sloveniji tudi v prihodnje grozijo velike razlike v stopnji razvoja in kakovosti življenja prebivalcev v njenih različnih delih, ki bodo po eni strani poglabljale razlike med regijami, po drugi strani pa krepile odpor do njenega središča. S tem se prav tukaj soočamo sedaj. Ljubljana je bila do mene vedno prijazna. Tukaj sem študiral, 15 let tukaj živim in moram reči, da je zelo dobro, tudi zorganizirano in prijazno mesto. Prav tako monocentrizem slabi Slovenijo in jo hromi pred vključevanjem v Evropsko unijo. Neenakomerno razvijajoča se država, v kateri je stopnja razvoja daleč največja ravno v državnem središču, potem pa skokovito pada, se lahko sreča s hudimi težavami pri povezovanju s sosednjimi območji v okviru skupnega evropskega ekonomskega trga, kar bomo 1. maja doživeli. Ob tem je treba upoštevati, da se bo Slovenija morala v prihodnosti še veliko intenzivneje povezovati s sosednjimi in drugimi državami članicami Evropske unije. Vse naše sosede, ki bodo od 1. maja članice EU, pa so države z razvitim notranjim organizmom, regionalizmom. Avstrija ima dežele, kot vemo, in je federalno urejena država. Italija in Madžarska pa imata regije, Slovenija bo pa manjkljivost, pomanjkanje notranje organizacije tako morala nadomeščati na različne načine, ne s tem zakonom. Tako bo pri čezmejnem sodelovanju z dejavnostjo obmejnih občin pri prizadevanju za pridobitev sredstev Evropske unije morala vedno pomagati država Že na prvi pogled je jasno, da bi z ustanovitvijo regij znatno izboljšali možnosti za konkuriranje za sredstva strukturnih regionalnih in drugih skladov Evropske unije. S tem bi lahko nadomestili vsaj del sredstev, ki jih bo Slovenija morala nedvomno porabiti za vzpostavljanje novih pokrajin. S tega vidika so zanimive izkušnje Republike Irske, kjer so regionalizacijo izvedli predvsem zaradi večjih možnosti pridobivanja sredstev Evropske unije in ne vem, zakaj tudi mi ne bi tako ravnali. Primer; ko bo Slovenija z bruto družbenim prihodkom prišla nad povprečje Evropske unije, če bomo organizirani država - dežela, ne bomo nič dobili, če bomo pa razbiti parcialno, bomo pa lahko ta sredstva črpali. Po mojem so možne rešitve, ne zavračanje tega zakona, ampak so možne rešitve za uspešen razvoj Slovenije, ki je ključnega pomena, da se procesna organizacija vsega, kar ni okolica državnega središča, ne nadaljuje v naslednjem. Eden od mogočih načinov boja proti neenakomernemu razvoju je ustanovitev pokrajin, na katerepa bo za izpolnitev tega cilja treba prenesti tudi pomemben del ekonomske moči in pomemben del pristojnosti, ki so sedaj trdno v rokah države. Odločitev o prenosu dela ekonomske moči in okrepitvi samostojnosti regij je v mnogih državah prinesla močno povečan regionalni razvoj. Kot primer se pogosto navaja Irska, ki je ustanovila regije ravno iz tega razloga, kot sem že prej povedal. Razvoj lokalne samouprave od osamosvojitve naprej in pretirana centralizacija nalog kažeta na potrebo po krepitvi moči občine v razmerju do države prek pokrajine kot druge, širše ravni lokalne samouprave. Pokrajine naj bi v medsebojni povezanosti opravljale naslednje državne naloge, kot jih Ljubljana opravlja kot glavno mesto Republike Slovenije. V prid regionalizacije in decentralizacije govorijo naslednji razlogi. Prvič, regije ne postavljajo dvoma o teritorialni enotnosti države, marveč omogočajo bolj razčlenjena izražanja ljudske suverenosti na ravni, ki je bližja državljanom. Regija je decentralizirana enota, sposobna prevzeti izzive 21. stoletja, saj so tradicionalne strukture lokalne samouprave postale premajhne za opravljanje nekaterih lokalnih zadev. Regija postaja bistveni dejavniki gospodarskega napredka in razvoja s proizvajanjem bogastva in zaposlovanja na okoljsko primeren način. Regionalizacija je vedno izraz samozaupanja države, njena zavrnitev pa je nasproten dokaz. Mislim, da s sprejetjem tega zakona ne bomo dokazovali naslednjega: če sprejmemo zakon z enim ali dvema amandmajema, ki sta vložena, bomo pomagali tudi na državni ravni postaviti status glavnega mesta, probleme, ki jih pa nekdo hoče reševati prek statusa tega glavnega mesta, pa je treba reševati na omenjene načine, ki sem jih pač tukaj začel. Če ne bi preveč vaše potrpežljivosti obremenjeval, bi vas prosil še za čisto malo pozornosti. Kot najpomembnejši notranji razlog se navaja zlasti nujnost uvedbe pokrajin zaradi notranjih razvojnih problemov in veljave načela subsidiarnosti oziroma procesa decentralizacije. Pogosteje kot notranji pa se v strokovnih razpravah ustanovnih spremembah navajajo zunanji razlogi, ki jih lahko strnemo v ugotovitev, da so pokrajine v Sloveniji potrebne zaradi primerljivosti z državami Evropske unije in možnosti prenosa sredstev za skladnejši regionalni razvoj, kar bo pomembno tudi v zvezi s procesi vključevanja Slovenije v Evropsko unijo. Že sedaj se namreč kažejo velike regionalne razlike v Evropski uniji, ki se bodo nedvomno kazale tudi v Sloveniji, pa naj Slovenijo štejemo kot regijo ali pa kot unitarno državo z notranjostrukturiranostjo na pokrajine. Koncept Evropa regij namiguje, da bodo nacionalne inštitucije in oblasti počasi oslabeli pod vplivom rastoče moči evropske države, njihovo mesto bodo legitimna evropezirna politična telesa prevzela regije, ki bodo imele tudi neposreden dostop do evropskih oblikoval politik. Spoštovane poslanke in poslanci! Mislim, da smo vsi, ki govorimo tukaj, tudi dolžni, da napredek nosimo kot poslanci iz Ljubljane s tem zakonom na področja, iz katerega smo bili izvoljeni. Mislim, da imamo s tem, če bomo z vsemi štirimi nasprotovali temu zakonu in poskušali prek tega zakona rešiti druge probleme regionalizacije Slovenije, da s tem delamo državi in sami sebi slabo uslugo. Pozivam vse, ki ste na tej ravni razmišljanja, da je v Sloveniji, kiima, poglejte tri škofije, ki ima tri univerze, ima tri nacionalne teatre, ki ima tri klinike, ena je sicer še v nastajanju, da bi bilo dobro uvesti tri dežele s pristojnostmi, ki bi povezovale navzgor. In v tem vidim, če bi zmogli toliko politične modrosti znotraj vseh strank parlamenta, da bi se dalo ta vrtiljak neenakomernega razvoja Slovenije čisto drugam zasukati in naše moči in usmeritve usmeriti drugam. Meni bi se zdelo, če sem lahko na koncu malo "žleht", da bi se zelo smejal pa bi rekel, če bi nekdo še zapisal v enem amandmaju k 1. členu, da so tudi sedeži vseh treh škofij v Ljubljani. Pa ne zameriti temu, kar sem povedal, govoril sem iskreno - to, kar mislim.
Hvala lepa. Po vrsti imam prijavljene: Franc Kangler, Silva Črnugelj, Alojz Sok. Še Majda Potrata, Sušnik in Komljanec. Franc Kangler.
Hvala za besedo. Upam, da bom dobil pet sekund ali deset sekund zraven glede na to, da je ura začela prej teči, kot sem začel govoriti. Zelo sem vesel, da lahko v tej naši sredini tudi pozdravim županjo mestne občine Ljubljane, da je prisotna tu med nami, čeprav bi si želel, da bi tudi danes bil tu prisoten tudi župan mestne občine iz drugega največjega mesta ter tretjega ali četrtega. Poslanski kolega Potrč se mi je prej smejal, ko je kolega Moge razpravljal glede centralizacije pa decentralizacije in podobnih stvari. Pa so stvari, ki ne spadajo samo k 1. členu, ko govorimo o centralizaciji ali decentralizaciji, so stvari, ki so se po časovnem obdobju po osamosvojitvi zgodile v tej državi. In spoštovani kolega Potrč in vsi ostali člani parlamenta, na zadnjem glasovanju sem osebno podprl zakon o glavnem mestu, glasoval za njega. Vendar je skrajno nesramno in neresno, da skupina poslancev s prvopodpisanim na vse člene tiste dikcije besedila, ki smo ga na zadnjem glasovanju v tej dvorani sprejeli, bistveno s svoji amandmaji spremenili dikcije posameznih členov - bistveno. In to ni več tisti zakon, o katerem smo glasovali, ampak ima popolnoma novo vsebino. Ima popolnoma novo vsebino - skrajno neresno in neodgovorno do tistih, ki smo takrat ta zakon podprli. In tudi takrat sem kolega Potrča opozoril, da ga prosim za nadaljnjo obravnavo, da 1. člen, ki je bil sporen za mene osebno, dikcijo člena popravi. Ravno nasprotno, kolega Potrč! Kolegica in skupina poslancev, ki prihajajo iz vaše poslanske skupine, je vložila še k ostalim členom tega zakona takšno dikcijo, ki zapira vrata, po mojem mnenju, zapira vrata decentralizacije in krepi centralizacijo. Zapira vrata! In se mi zdi skrajno neresno, nekorektno in nepošteno do tistih, ki smo takrat glasovali. Če želi kdo nas na ta način "prinesti okrog" o katerikoli zadevi bi v tej dvorani glasovali o katerikoli decentralizaciji. Če bi skupina poslancev, ki ni iz Ljubljane, oddaljena od kateregakoli centra, pripeljala v državni zbor zakon, ki bi v drugem ali tretjem branji bistveno spremenila vsebino, bi imeli pravne in formalne razloge, da bi rekli, zavrnimo ta zakon, ker smo z amandmaji bistveno posegli v prvotno vsebino. In danes, če bo ta člen ostal v takšni vsebini, kot je, nimam srca, da podprem ta zakon in ta člen. Nimam srca. In bom podprl amandma poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Tudi župan Združene liste iz Maribora, gospod Sovič, drugega največjega mesta nasprotuje temu zakonu. Nasprotuje! In meni je žal, da se nekateri tako po politični funkciji, tako po strankarskem delu ne morete uskladiti znotraj nekaterih procedur, pa te stvari urediti. Mi imamo glavno mesto. Jaz se zavedam, da glavno mesto Ljubljana ima svoj status. Da imamo v ustavi zapisano, vendar, ko smo tudi na mestnem svetu mestne občine Maribor razpravljali o 1. členu, da, kot piše - pa ne bi želel preveč vsebinsko razpravljati, ker mi čas teče -, ko naštevate striktivno, katere so tiste organizacije oziroma katere so tiste vladne ustanove in organizacije, da imajo sedež v Ljubljani zapirate vrata. Pa se lahko kolegica Potrata mi smeji, kolikor želi. Samo ni mi vseeno, zato ker prihajam iz takega okolja, ki je zapostavljeno, pa ne samo tisto okolje, od koder prihajam. Še marsikatero drugo. In če se vi poslanci tega ne zavedate, da smo priča taki centralizaciji, da ji več ni para, in tu, odkrito vam povem, in tudi pri tem zakonu bo največje breme nosila največja politična stranka, ali bomo sprejeli takšen, ali njihov amandma k 1. členu, ali bomo izglasovali ta zakon, ali ga ne bomo. In če bi primerjal statistične podatke, in vam odkrito povem, danes sprejemamo 1. člen, kot ga je odbor za notranjo politiko z amandmajem podprl kolegice Silve Črnugljeve. Čez 5 mesecev ali 3 mesece bomo imeli v proceduri zakon o ustavnem ali pa vrhovnem sodišču, da ima sedež v Kopru ali pa v Mariboru, se boste vsi izgovarjali: ne, to pa ne more biti, ker smo v 1. člen zakona o glavnem mestu zapisali, da ima sedež v Ljubljani. Sem prepričan, da se boste na to izgovarjali. In zapirate vrata. Pa me to še ne moti. Moti me to, da zapišete notri, "drugih državnih organov in organizacije državnega pomena". Vse imejte v Ljubljani, vse skoncentrirajte. Še malo, pa dobimo občutek, da mi, ki živimo onstran Trojan, ali pa na Dolenjskem, ali pa Primorskem, nismo več potrebni v tej državi. Pa, če si kdo misli smešno ali ne, mi, ki prihajamo iz tistega konca Slovenije, smo imeli že eno izkušnjo z elektrogospodarstvom, z Dravskimi elektrarnami, tudi z gospodom Kopačem in še bi lahko našteval. Danes imamo ponovno izkušnjo z Mariborsko kreditno banko, z Mariborsko zavarovalnico, z drugo pokojninsko naložbo, oziroma mojo naložbo. Ista izkušnja. Mariborska zavarovalnica ne bo več imela sedeža v Mariboru, ker dva ali pa trije posamezniki, ki prihajajo iz centra, zagovarjajo združitev s pozavarovalnico Sava, brez kontrolnih deležev, brez kontrole nad tistim deležem kapitala, ki ga bi pripeljala Mariborska zavarovalnica. Za zaprtimi vrati in za našimi hrbti se pogovarjajo o prodaji Mariborske banke. Trgovina traja tu sredi Ljubljane. In da moja naložba je bila dosti bistveno bolj cenejša varianta in bolj kapitalsko pokrita v zadnjem razpisu in si nekdo privošči, ko se razpis zaključi, spreminjati predpisane pogoje, da lahko samo enemu ugodi. Pa kako dolgo bomo mi še to trpeli in gledali? Jaz se zavedam in osebno podpiram, da država, da Ljubljana dobi zakon o glavnem mestu Ljubljane, to ni ljubljanski zakon, to bo zakon vseh Slovencev, vseh državljanov. In to bo slovenski zakon. Mi ga rabimo. Ampak na ta način, da ste posamezne skupine poslancev šli bistveno spreminjati člene, da tudi k 6. členu, če se smem oglasiti, navajate notri, da so to nekatere stvari, ki očitno spadajo samo v zadeve lokalne skupnosti od prostorskega načrta urejanja in varovanja prostora, varstva okolja, prometne varnosti [[...]]gospodarskih [[...]]javnih služb. Veste, kaj vam povem spoštovani kolegi poslanci in poslanke, tako kot je Rudi Moge že prej dejal, škoda da vas ni več v dvorani, da bi lahko slišali. Danes, če živiš v glavnem mestu Ljubljane, je velik privilegij. In če imaš status glavnega mesta, je velik privilegij tudi za glavno mesto. In bodi srečen, če imaš vse državne ustanove in vse ostale organizacije državnega pomena v središču in v centru, v glavnem mestu v Ljubljani. Nesrečni smo pa tisti, ki iz dneva v dan gledamo to, da prihaja do takšnih razlik, kot sta poslanska kolega Rudi Moge in kolega Peče govorila, da prihaja do socialnih in do drugih razlik, in država in vlada in tudi ta državni zbor ne dajejo poudarka tem razlikam, ki se krepijo. In to bo potrebno na nek način sanirati. S tem 1. členom, ki je zapisan, spoštovani kolega Potrč, z vsem spoštovanjem do vas in do vaših kolegov, ne bomo rešili tega procesa. Prinesel je nemir in nestrpnost med nas poslance, ker smo občutljivi, ne zaradi tega, ker prihajamo iz Maribora, zaradi tega, ker opazimo in smo opazovali skozi svoje delo, skozi poslansko delo te razlike, do katerih prihajajo. In jaz bi si želel, da se enkrat zavzamemo v tem državnem zboru, da začnemo sanirati te socialne in še druge razlike, ki so očitno prevelike med enimi in drugimi in tretjimi centri. In upam, da tudi vam kaj pove, če je župan mestne občine Maribor, gospod Sovič, sicer pozno reagiral, a dovolj glasno, da nasprotuje temu zakonu, izključno tudi zaradi 1. člena. In bi želel, da preden pričnemo glasovanje o tem zakonu, da se poskušate tisti, ki nekoliko drugače mislite kot mi, uskladite okrog amandmaja Slovenske nacionalne stranke ali amandmaja poslanske skupine Liberalne demokracije in gospe kolegice Silve Črnugelj. V nasprotnem primeru mojega glasu ni in bom ostro nasprotoval takemu sprejemu zakona o glavnem mestu, ker večina županov mestnih občin nasprotuje temu zakonu.
Hvala, kolega Kangler. Silva Črnugelj ima besedo.
Hvala lepa. Ko sem premišljevala, kako in na kakšen način bi na en način prispevala tudi k utemeljitvi in temu, da bi vendarle kolege poslance prepričala, da bi glasovali za ta amandma skupine poslancev oziroma kluba LDS in skupine poslancev iz vrst Združene liste, katerega seveda podpirajo tudi poslanci in poslanke Združene liste, sem mislila, kako in na kakšen način verjetno, da ne bo treba toliko argumentov, zaradi tega, ker amandma je tako napisan, da sigurno, da ne bo prispeval k temu, da še najbolj gorečega nasprotnika tega zakona ne more iritirati, ker je dejansko amandma napisan na način, da je zelo odprt in da pušča možnosti razvoja, ne samo mesta in možnosti razvoja nenazadnje države. In tudi vseh nadaljnjih možnih sprememb, ki bodo potekale v prostoru in času, zlasti, recimo, na današnji dan, ko vemo, da je dan, ki zelo diši po zgodovini in ki nam nekako nakazuje vse možne načine razvoja, ki bodo v bodočnosti sigurno zelo izzivalni. In taka oblika in ta način, na kateri smo zapisali ta amandma, vsekakor da to dovoljuje. Zakon ima veliko zgodovino. Veste, da začetek pisanja tega zakona je bil nekako zapisan že v davnem letu 1994 in potem je imel različnih in ne vem koliko variant, največ je pa bilo seveda odmevov na 1. člen. 1. člen, tako kot je napisan v predlogu amandmaja Liberalne demokracije, kolegice Jerice Mrzel in mojem, mislim, da je zelo odprt in da kaže vse možnosti do vseh dopolnil, ki bodo možne v nadalje. Zakon je minimalističen in težko je, kolega Kangler, pričakovati od enega zakona, ki ima tako majhno število členov, da razrešuje absolutno vse probleme in težave, ki jih ima država, vse probleme, ki so nakazani na relaciji med lokalno skupnostjo in državo, na relaciji financiranja lokalne skupnosti in nenazadnje na vseh tistih drugih vzvodih, ki jim rečemo tudi nastajanje regij, pokrajin in ne vem kaj vse skupaj. Težko je pričakovati od tega. Jaz vsekakor ne razumem in ne pričakujem, da bo en 1. člen razrešil vse probleme decentralizacije, centralizacije, policentričnega razvoja, centričnega razvoja, centrično-policentričnega razvoja. O tem je bilo v tem parlamentu kar veliko diskusij in vemo, da en napovedni člen, ko definira, kakšna je vloga in kateri organi so v glavnem mestu, ne more vsega tega razrešiti; razen, če niste hoteli, da bi v ta zakon predpisali absolutno vse ostale zakone, za katere tudi sami trdite, da niso popolni in da so potrebni določenih sprememb in dopolnitev. Glede lastnine. Mislim, da glede lastnine ne more biti nikakršnega dvoma. To je isto tako, kot bi jaz kolegu Ruparju - ki ga trenutno ni, seveda, prišel in povedal tisto svoje in odšel - rekla, tudi mestna hiša v Tržiču je deloma last nas, Lubljančanov. Veste! Lastnina se točno ve in čigava je in kako je nastala. Ljubljanski grad je nastajal zelo dolgo, obnavljamo ga sigurno 25 let, milijone in milijone smo dali, predvsem Ljubljančani iz proračuna mesta Ljubljana - seveda, na način, ki smo ga mi dogovorili, in pod pogoji, ki smo jih v vseh izvoljenih organih razrešili. Glede tega, kako in na kakšen način je ta zakon šel skozi proceduro in ali so ga lokalne skupnosti imele možnost obravnavati, vama pa lahko trdim - obema, in gospodu Pečetu in vam, gospod Kangler -, da je zakon dejansko šel po vseh tistih procedurah, skozi katere mora iti. Zato ste ga tudi na mestni občini Maribor obravnavali, kljub temu da ni bil po proceduri zastavljen. Obravnaval ga je tudi mestni svet ljubljanski in vam lahko rečem, da tudi mestni svet ljubljanski in mestni svetniki niso bili najbolj zadovoljni, ker glavno mesto je veliko bolj ambiciozno in je pričakovalo od tega zakona tudi mogoče bolj smele in veliko bolj ambiciozne rešitve. Pa vendar so ugotovili tudi oni, da je to mogoče tisti minimum, ki ga je trenutno sposoben ta parlament in tudi mi vsi politiki, da na nek način zaključimo zgodbo o glavnem mestu. To se pravi, če je zakon tako napisan, po toliko dolgotrajnem usklajevanju in dogovarjanju, pomeni, da smo mi sposobni se toliko pogovarjati in dogovarjati. In dialog je potreben in dosegli smo nek konsenz in mislim, da ta konsenz je za ta nivo razvoja, ki ga imamo trenutno, relativno dober. Kaj bo prinesel naslednji dan in kaj bo prinesla bodočnost, bomo videli. Pričakujem, da mnogo več, ampak toliko smo do sedaj zmogli. Hvala.
Hvala. Alojz Sok dobi besedo.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice poslanke in poslanci! Mislim, da ste v tej razpravi ljubljanski poslanci všeč Ljubljančanom, mariborski poslanci pa všeč Mariborčanom. Jaz pa prihajam, ne iz Ljubljane pa ne iz Maribora, ampak čisto izven, pa moram povedati, da imam rad in Ljubljano in pa Maribor. Torej to, kar predlagate v tem zakonu, pa je seveda tako, kot je povedal moj poslanski kolega mag. Janez Drobnič, prazna vsebina. Uzakonjate v bistvu to, kar že je. To je nekaj podobnega, kot če bi sprejeli zakon, da aprila raste trava. Vse te institucije [[...]] [[Glas iz dvorane.]] [[...]] Ali lahko nadaljujem?
Prosim, kolegice [[...]]
Vse te institucije, ki so napisane v 1. členu, že sedeže v Ljubljani imajo. Spomnim se, da je neka koalicija enkrat nagradila mariborski del ali Slovensko ljudsko stranko v vladi in so en sedež enega ministrstva - mislim, da ministrstva za turizem - prenesli v Maribor. Kaj je potem od tega bilo - da smo imeli dva sedeža: enega v Mariboru enega pa v Ljubljani. Tudi ta predlog celjskega župana, gospoda Šrota, je seveda neresen. Neresen zato, ker ne morete enostavno sedeža državnega zbora dati izven, ne vem, Ljubljane - bodo potem vsi predstavniki vlade in tako naprej hodili v Celje in obratno? To so pač takšne neke populistične poteze, ki pa v bistvu nič ne doprinesejo. Tisto, kar mene kot Neljubljančana in pa kot Nemariborčana skrbi, niso sedeži teh institucij. Mene skrbi to, da se v te centre, predvsem v Ljubljano, selijo tudi sedeži različnih podjetij, se pravi, da se kapital seli v glavno mesto in v velika mesta in da s tem kapitalom odhaja tudi človeški potencial in da podeželje ostaja brez prepotrebnih človeških virov in tudi brez ekonomske moči in brez novih delovnih mest. In če smo danes tukaj sprejeli pridružitveno ratifikacijo, izpolnili smo vse pravno-formalne pogoje za vstop v Evropsko unijo, potem bi pričakoval od vseh,ki sestavljate pač vladajočo koalicijo in pa vlado, da sedaj nekoliko usmerite pogled navznoter, pogled k temu, kar se pravi vse večje razvojne razlike, vse večje razlike med slovenskimi regijami, ki so neupravičene, ki so krivične in ki imajo za posledico tudi velike socialne razlike. Torej to se mi zdi, je veliko bolj pomembno kot to kje bo sedež, ne vem, državnega zbora, vlade ali pa drugih ustanov, ki so pač ustanove oblastnega značaja. Torej, kako boste uredili to, da se bo Slovenija enakomernejše razvijala? Kajti, ko bo Slovenija postala - in že dejansko je del Evropske unije - bo za ohranitev slovenstva, za ohranitev slovenske države izredno pomembno, kako bomo ohranili slovensko podeželje. In to je tisto, o čemer bi morali razpravljati, kakšen je naš odnos do demografske politike, kakšen je naš odnos do natalitete, kakšen je naš odnos do vrednot. To je namreč tisto, kar nas lahko v Evropi velikih narodov obdrži kot Slovence. To, če pa bo neka institucija v Ljubljani ali pa v Mariboru, to pa je seveda z mojega zornega kota nepomembno, zdi pa se mi, da je veliko bolj praktično, da je vse skupaj nekje na enem mestu in da je pač na žalost ali pa na srečo tako, da je to Ljubljana in se mi zdi zapravljanje časa, da se tukaj poslanci, ki prihajate iz ene indruge sredine, prepirate, kako naj bo zapisan ta 1. člen, ki je dejansko takšen, kot je trenutna situacija. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Majda Potrata ima besedo. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Po vseh teh razpravah ob amandmajih k 1. členu zakona se je morebiti komu že izgubilo ravno to, da moramo o teh dveh amandmajih razpravljati. In med ponujenima različicama se bom odločila za drugo, tisto, ki jo predlagajo LDS, Silva Črnugelj in Jerica Mrzel. Dovolite, da utemeljim svojo izbiro. Predlagani amandma po več poskusih vendar definira vlogo glavnega mesta tako, da ne razburja vseh drugih državljank in državljanov Slovenije in ne ustvarja vtisa, da jim jemlje nekaj, kar bi radi sami imeli, pa je v navadi to postavljeno v glavno mesto. Ljubljana je za središče države Slovenije z ustavo določena. In, če hočemo ravnati v nacionalnem interesu in zdržati pritiske, ki bodo delovali v globalizacijskih procesih v združeni Evropi, bi morali poskrbeti za to, da bi se zavest o pripadnosti glavnemu mestu in o pomembnosti glavnega mesta za državo utrjevala. Po zakonih fizike morajo pa delovati oboje sile: sredobežne in sredotežne. Zato sem z veseljem prisluhnila razpravi poslanskega kolega, prav tako iz Maribora, Rudolfa Mogeta, ki je, po mojem, ne brez razloga nedavno tega dobil priznanje, da "naj" politika Maribora, ker je pokazal, kako je mogoče ob zavedanju, kaj vse se v državi Sloveniji zaradi nekaterih nerešenih vprašanj dogaja v zvezi z neenakomernim razvojem te države, vendar "zidati" kot politik. Se pravi, poskrbeti za to, da znamo ločiti med tistim, kar so naši drobni, zasebni interesi, ki nam pripomorejo k večji všečnosti lastnega volilnega telesa, in tistim, kar je dobro za ljudi. Namreč tudi sama ne morem ravnati po principu, "naj sosedu krava crkne". Ne morem namreč sprejeti teze, da je zakon o glavnem mestu v škodo Mariboru - oprostite, ne morem te teze, tudi v škodo Ormožu ni. Drugo vprašanje je, ali je v korist Ljubljani, na to vprašanje bi morali odgovoriti takrat, ko se odločamo, ali bomo ta zakon podprli ali ne. In ker sem bila dvakrat omenjena in okrcana zaradi svojega ravnanja, je pač tako, da ob nekaterih izjavah človek ne more ostati popolnoma ravnodušen. Zdaj mi preostane edino, da se začnem še jokati, če bodo nekateri še naprej pojasnjevali, o čem se je pravzaprav odločali mestni svet v Mariboru na seji v ponedeljek. Ker se je vendar debata vrtela v glavnem okrog 1. člena, ki je bil predstavljen v tisti obliki, v kakršni je bil zapisan v dopolnjenem predlogu, ni pa bil predstavljen ta amandma, za katerega sem sama rekla, da ga bom podprla, niti oni drugi, je razumljivo, da so mestni svetniki menili, da se s tem zapirajo možnosti za karkoli drugega. Če pa je zdaj dikcija tako odprta, da je zakon tisti, ki določa sedež, potem pa se mi zdi, je bilo vznemirjanje v mestnem svetu mestne občine Maribor, pa vznemirjanje v dobršnem delu mariborske javnosti vendar nekoliko prelahkomiselno sproženo. Najlepša hvala.
Hvala. Gospa Majda Širca.
Glede na to, da pogovor o zakonu o glavnem mestu išče stranske poti in ta razprava to še posebej potrjuje, bi se rada vrnila k amandmaju k 1. členu, katerega podpisnica sem. In tudi k razlagi, zakaj je v tej obliki naveden in popravlja tisto dikcijo, rahlo popravlja oziroma dela bolj transparentno tisto dikcijo, kot je bila v razpravi na drugi obravnavi. Opozoriti hočem, da tovrsten popravek 1 člena, ki opredeljuje naloge glavnega mesta oziroma obseg institucij v glavnem mestu, dopušča možnost, da se katerakoli od državnih organov s pomočjo zakonskih možnosti, nahaja drugje in ne v Ljubljani. To se pravi, da če zakon določa drugače, potem je ta institucija lahko v drugem kraju Slovenije in ne fiksira. Res pa je, da vse institucije, ki so navedene, so z zakonom opredeljene že sedaj. Še več kot tiste, ki so naštete tudi v obrazložitvi, tako od Banke Slovenije, od varuha človekovih pravic, do vrhovnega sodišča, ustavnega sodišča etc., ki jih področni akti, predvsem pa zakoni opredeljujejo kje je njihov domicil. Ampak, vsa ta razprava, ki se zelo obeša na 1. člen in na to, kaj je to upravno sodišče neke države, vendar da v drugem branju občutiti, daobstaja precej nerazrešenih pogledov na to, kaj je vloga glavnega mesta oziroma katere so tiste njegove avtonomne naloge, ki so tako specifične in tako državotvorne, da jih druga lokalna mesta, območja ne morejo imeti oziroma nimajo. In v razpravi, kot seje dogajala - me samo še to čudi, da ni nekdo vložil predloga za spremembo ustave in 10. člena, kjer bi se lahko status glavnega mesta države Slovenije, torej Ljubljane črtal iz nekih - ne razumem ali pa preveč dobro razumem, kateri so - teh prestižnih interesov. Druga, bom rekla, simplifikacija, ki se dogaja ob razpravi o tem zakonu in tudi pri tem amandmaju in v glavnem pri tem členu, gre pa na vprašanje centralizacije in povsem napačnega razumevanja tega, kaj je decentralizacija oziroma centralizacija. Te napačne teorije izhajajo namreč iz pomena, da tam, kjer stoji neka pisarna oziroma nek urad, tam je tudi skoncentrairana in s tem udejanjena neka moč upravljanja in moč odločanja. Ni važno, kje ta je. Važno je, na kakšen način se disperzira ne samo dohodkovna politika in proračunska sredstva, ampak tudi, kako se disperzira moč odločanja. Ta pa ni vezana na status in stanje urada. Važno je, da imajo prebivalci določenega območja možnost odločati o svojih interesih in o svojih odločitvah in željah. Regionalizacija Slovenije ne bo nič drugačna, če bo parlament lociran bodisi v Celje, kjer očitno obstajajo velike želje in dovolj premožen proračun, v Novi Gorici ali pa v Mariboru. Važno je, kje so pristojnosti, kako so zastavljene pristojnosti. In seveda zelo neprijetno se mi zdi tudi poslušati te razlage in poenostavljanje vprašanja in razlaga glede centralizacije, gospod Kangler, če pa pravzaprav tisti vzvodi, kjer so potrebni, da se ona zbudi na ta način, kot si želite, da se, so bili tudi posredno z vašopomočjo zapravljeni, ko se ustavne spremembe niso podprle tam, kjer bi se v interesu centralizacije in regionalizacije slovenskega prostora lahko zgodile. Hvala.
Hvala lepa. Pred ostalimi razpravljavci ima prednost predlagatelj. Miram Potrč ima besedo. Prosim. Kot predlagatelj imate [[...]]
Hvala lepa, gospod predsednik. Jaz bi rad rekel, da bom zelo vesel, če bo mogoče res [[...]]
Dal sem besedo Miranu Potrču kot predlagatelju.
[[...]]če bo mogoče razpravo res koncentrirati na 1. člen. Jaz, ne iz vljudnosti, ampak res, globoko soglašam tudi sam z razpravo kolega Mogeta. Vprašanje pristojnosti lokalnih skupnosti, vprašanje regionalizacije Slovenije, takšne ali drugačne, vprašanje pristojnosti regij pomeni možnost odločanja in obsega sredstev, s katerimi bomo razpolagali, poleg tega pa tudi ustrezna regionalna politika na državni ravni, ki bo zagotavljala potrebna sredstva. Zato menim, da se to z naštevanjem ali nenaštevanjem nekaterih sedežev državnih organov v Ljubljani rešuje, pri tem pa še nekorektno bere, kar je zapisano, res ne dela niti sebi usluge, ta demagogija mu ne more nič koristiti. Jaz bi lahko povedal in bom povedal, čeprav to nerad delam, da sem kot aktiven politik v 70. letih v Mariboru bil eden od tistih, kjer smo skupaj s takratnim ekonomskim centrom in Praznikom, ki je sedaj v DeSUS-u aktiven politik, začeli politiko policentričnega razvoja v Sloveniji. In je bila sprejeta. In skupaj z dr. Vladimirjem Brčičem, ki se je boril za mariborsko univerzo, sem bil prvi predsednik univerze v Mariboru: v mojem času in tudi z mojim prizadevanjem je nastajala. Tako, da reči, da ne razumem čisto nič o problemih Maribora, ki je takrat hvala bogu imel prek, mislim, da 75.000 zaposlenih pri približno 130.000 prebivalci. Danes vemo, da je, na žalost, slika drugačna. Razumem, res razumem, da je prav opozarjati na probleme neustreznega regionalnega razvoja v Sloveniji. In tisti, ki je iz Maribora, pa tudi iz Ormoža, pa tudi izTržiča in govorite o tem, da je to krivično in da pogoji niso enaki, imate globoko prav - iz tega, vsakega drugega mesta - globoko prav. Ampak, lepo prosim, ne povezati s tem, ko trdite, da želi ta zakon nekaj centralizirati ali decentralizirati. To pa res ni res! Posebej, če predlagatelji zakona podpiramo amandma, v katerem se ne bo nobena inštitucija zapisala v 1. člen in bo vsaka inštitucija vezana na konkretno odločitev v zakonu ali nekem drugem aktu zato, da bo ali da ne bo ustanovljena. Jaz bi zato res prosil, da smo v tem delu objektivni do samih sebe, ker nekdo bo pa le ob neki priliki prebral, pa vprašal, kaj in o čem je bilo govora. In verjemite, s takimi stališči se problemom Slovenije ne da pomagati. Da se na njih opozoriti, pomagati se ne da. Pomagati se da na način, kot je govoril gospod Moge, ne pa s sprevračanjem dejstev, ki so povezana v nekem tekstu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Opravičujem svojo napako, kot predlagatelj niste prijavili časa, zato je šel ta čas v poslansko skupino, dal sem vam pa kljub temu prednost. Na vrsti za razpravo Franc Sušnik. Prosim.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Poglejte, ta zakona, za katerega smo, sem prepričan, da je navidez sicer prazen, razprava pa govori v nasprotni smeri oziroma kaže na to, da je v tem zakonu, po mojem globokem prepričanju, izredno veliko vsebine. Izredno veliko vsebine v tem, ker vidim, da se s tem zakonom oziroma s tem, da ste vso razpravo o tem zakonu usmerili na 1. člen, uspešno rešujeproblem financiranja glavnega mesta Ljubljane, ki deli usodo vseh lokalnih skupnosti v Republiki Sloveniji, katerih, bom rekel, poraba se giblje na tistih, bom rekel, ušivih 5,2% bruto družbenega proizvoda. Očitno je to vaša reakcija na centralizacijo, kise ni ustavila na mejah mestne občine Ljubljana, ampak gre še naprej. To razumem kot spretnost predlagateljev, da s tem zakonom zagotovite dodatni denar za polnjenje proračuna mestne občine Ljubljana. Očitno 61 milijard in še nekaj proračuna ni dovolj. Sedaj vas pa prosim, gospodje iz vrst predlagateljev, da razmislite: teh 61 milijard pomeni nekaj preko 200 tisoč tolarjev porabe na prebivalca, kako in na kakšen način zadovoljujejo svoje potrebe vse ostale lokalne skupnosti, ki se gibljejo na nivoju porabe90 in še nekaj tisoč tolarjev na prebivalca. Če gledam na ta zakon s tega vidika, sem ga zelo vesel, ker ste direktno s tem zakonskim predlogom in načinom vodenja razprave priznali, kako podhranjeno, kako neurejeno je področje financiranja lokalne samouprave. In vam na drugi strani čestitam: spreten manever, tudi všeč volivcem, vas predlagateljev je, da ste - prepričan sem, ko bo ta zakon sprejet - odprli finančne kanale za dodatni priliv državnega proračuna v blagajno mestne občine. Poglejte, v nasprotnemprimeru si ne znam predstavljati, kaj lahko drugo razumemo pod usklajeno izvajanje nalog iz pristojnosti državnih organov in organov mestne občine. Tudi ta privilegij, da ima mesto Ljubljana sedež vseh institucij, ki sigurno nekaj prinese, in to se vidi, da prinese. Vidi se tudi v primerni porabi na prebivalca, ki jo v končni fazi Ljubljana doseže. Očitno ni dovolj, da bi zagotovili normalno financiranje mestne občine oziroma normalno financiranje glavnega mesta. In takšen način, ki je milo rečeno čuden, takšen način in takšen poskus uzakonitve dodatnega financiranja mestne občine Ljubljana, ki bo šel, v to sem globoko prepričan, tudi na račun slabšega položaja lokalne skupnosti, je milo rečeno čuden. Po drugi strani pa tudi razumljiv, ker očitno ne najdetemoči, da bi področje financiranja občin uredili tako, kot se šika. In zagotovili lokalnim skupnostim, bom rekel, človeškega življenja, obstoja in normalnega funkcioniranja vredno financiranje. Je pa prav zanimivo gledati, nenazadnje ste izkušeni politiki,kako spretno je bilo to izvedeno, da se nihče ni "vpiknil" v člen 3, v 8 tega zakona, kjer je vsa vsebina, kjer je tista rdeča nit [[...]] [[Glas v ozadju.]] [[...]]oziroma bit tega, bit tega zakona, s katerim ste praktično odprli - upam, da ne preveč široko strugo za pretok državnega denarja iz državnih institucij v blagajno mestne občine [[...]]
Prosim, če se skoncentrirate na člen 1 [[...]]
[[...]]Ljubljana, pri tem, da pa se ukvarjamo z dvema amandmajema pri 1. členu, ki pa v bistvu nista niti pomembna. Ob taki stopnji centralizacije naštevati, kaj je že centraliziranega, kaj je že v glavnem mestu, mislim, da nima pomena. Ker v končni fazi že dejstvo, da je vse to v Ljubljani, kaže na to, da se kljub temu Ljubljana ne more dostojno preživeti, ker drugače s takšnim zakonskim predlogom ne bi prišli. Upam, da bodo ostale občine, tudi mestne občine, ki delijo usodo podhranjene lokalne samouprave v Republiki Sloveniji, tudi iz takšnih projektov potegnile kakšen nauk pa se bolj odločno zavzele za to, da se malo prerazporedijo naše javne finance, pa da se vsaj približno evropsko primerljiv del javnih financ ali pa bruto družbenega proizvoda, če hočete, nameni za financiranjalokalne samouprave. To so tudi pripombe, ki smo jih deležni vseskozi tudi s strani Evropske unije. 5%, to je absolutno najnižje, najbolj globoko dno, ki ga druge evropske države ne poznajo in potem ni čuditi se, da se celo vladne stranke zatekate k takšnim zakonskim predlogom, da na takšen način zagotavljate denar za funkcioniranje glavnega mesta. Jaz ne bom niti nasprotoval niti podprl tega zakona. O amandmajih je pa itak vseeno, kaj je zapisano v 1. členu. Hvala.
Hvala. Janez Komljanec ima besedo.
Hvala lepa, podpredsednik. Nekatere moje kolega poslance razumem v teh izvajanjih. Največkrat pa ne najdem prave povezave z zakonom, ki ga ta trenutek sprejemamo. Vem pa, da je ogromno odprtih problemov okoli enakomernejšega razvoja slovenskih mest in pokrajin, in upam, da bomo to tudi rešili. Skoraj nujno je, da se tudi jaz ne držim točno, ker se skoraj nihče ne drži točno poslovnika. Bi pa rad nekaj o glavnih mestih povedal. Te zgodovine so zelo čudne. Sydney ni glavno mesto Avstralije ampak Cambera, zato ker so admirali takrat, ko so imeli oblast v svojih rokah, odločili, da glavno mesto mora biti tako daleč od obale, da se ga ne da z morja, z ladij napasti. Zato so ga postavili pač 15 kilometrov v notranjost. No, danes seveda to več ni tako. To sem samo za šalo povedal. Ljubljano imamo v avtocestnem križu, če hočete, in tudi moji volivci mi ne bodo zamerili in me bodo razumeli, ko bom podprl zakon in tudi podprl amandma, drugi amandma k 1. členu. Rad bi opozoril - nihče ni tega povedal in me to tudi veseli -, da je v tem amandmaju napisano, da je glavno mesto upravno središče Slovenije, se pravi, ni zapisano, da je poslovno ali gospodarsko, čeprav v resnici v marsičemu je tudi poslovno in tudi gospodarsko In tudi dobro razumem tudi to, da tudi ti sedeži teh organov, ki so tu zapisani, so samo takrat, če tako določa zakon ali drugi akt. To pomeni, da so lahko tudi drugje. Sam osebno menim, da bi bila velika centralizacija, če bi to razbili po mestih v državi. To razmišljam zaradi tega, ker se tudi marsikdaj pri tej regionalizacije obračamo in večkrat na to opozorim, pa me malokdo sliši - da smo zelo, zelo majhna država, da imamo zelo, zelo majhna mesta, da ta mesta in država niso primerljive z evropskimi državami in z evropskimi mesti, ampak taki smo in tudi taki bomo ostali. Nas ne bo nikoli več kot 2 milijona in tudi naša mesta ne bodo večja. Povečevalo se bo mogoče za sto, dvesto tisoč ali deset tisoč prebivalcev, več pa ne. In je treba to realnost jematitudi pri tem, ko bomo zastavljali vse te zakonske cilje, ki bodo pa dejansko pomagali k enakomernejšemu razvoju v vseh predelih Slovenije. Slovenija je zelo, zelo različna, skrita po dolinah in ob rekah in to pravzaprav nas dela velike. Zato mislim, da je prav, da imamo glavno mesto v Ljubljani, da to ne pomeni centralizacije, približali si ga bomo z dobro urejenimi potmi in prometnicami in mislim, da nam lahko tudi to zagotavlja določene boljše pogoje za boljšo decentralizacijo gospodarskih in drugih, tistih finančnih sredstev, ki bodo pomagala Slovenijo enakomernejše razvijati. Osebno pa pričakujem in trdim, da je to prednost za mesto Ljubljana in ni mogoče - jaz osebno ne pričakujem in tudi ne bi podprl, da bi zaradi tega, ker je Ljubljana glavno mesto,zato morali dobivati še kakšna dodatna sredstva. Obratno! S sredstvi, ki jih ima, mora opravljati to funkcijo. Enkrat sem poslušal nek intervju in tam me je zbodlo, od zelo odgovornega funkcionarja mestne občine, ko je bilo nekako tako rečeno, češ, če pa hočete, da smo glavno mesto, bo treba pa za to nekaj dati. To mislim, da iz zakona ne izvira, jaz tega tako ne razumem in mislim, da tudi temu ne bi smelo biti tako. To je velika priložnost in tudi velika prednost Ljubljane, da je lahko glavno mesto. Zato podpiram drugi amandma k 1. členu in seveda tudi zakon.
Hvala lepa. Jožef Jerovšek. Prosim.
Hvala lepa. Ne vem, nisem celi razpravi prisostvoval, ampak v nekaterih razpravah zveni, kot da bi kdorkoli problematiziral Ljubljano kot glavno mesto. Mislim, da tega v tej dvorani nismo slišali in da tudi nobena razprava ne gre v to smer. Seveda pa je nekaj čisto drugega dikcija oziroma vsebina in nameni tega zakona. Tukaj se pridružujem mnenju, ki je bilo že izraženo, o izredni politični spretnosti in tudi perfidnosti predlagateljev, da znajo na perfiden način, zavajajoč način umestiti materijo, ki za široke ljudske množice izgleda čisto drugačna, kot je po svojem bistvu dejansko naravnava. Namreč, ta zakonspada med zakone, ki omogočajo dolgoročno popolno centralizacijo Slovenije. In to je globalni, glavni projekt te vladajoče elite, ki je pač na oblasti že 12 let. In neprestano govori o decentralizaciji, celo smo slišali o uspešnem projektu enakomernega policentričnega razvoja, ki naj bi bil realiziran, o regionalnih razlikah, ki se bodo zmanjšale s pomočjo nekaterih zakonov. To so slepilni manevri. To je stranski projekt, ki uporablja slepilne manevre, slepilne projekte, ki zamegljujejo celotno situacijo. Eden od takšnih slepilnih projektov je, recimo, regionalizacija, zakon o regijah, potem periodično spreminjanje zakona o enakomernem regionalnem razvoju, ki sploh ne zaživi. Naj rečem na tem mestu, ker smatram, da zakon o glavnem mestu ni slaba stvar, je normalen zakon, je potreben zakon. Vendar glede na izkušnje s to politiko in to elito je pa nujno potrebno, da bi zaživel najprej zakon o enakomernem regionalnem razvoju, ki je že pet let sprejet, pa se še ne uresničuje, sedaj imamo spremembo - kot slepilni manever. Šele potem bi lahko prestopili k sprejemu tega zakona, ampak ne v takšni obliki in s takšnim podtonom, ki je vsebovan v tem zakonu. Namreč, poglejte, zdaj ko govorimo o teh amandmajih na 1. člen. Jaz sem seveda bližje amandmaju Slovenske nacionalne stranke, ki je jasen, ki je transparenten, dočim je pa drugi amandma tipičen izdelek, vrhunski izdelek Liberalne demokracije in satelitov. Zamegljeno na perfekten način, vendar je v njem vse povedano, da se da na podlagi izvedbenih aktov vse tako narediti, kot je v centrih moči zamišljeno. Zdaj ne vem, če so pri tem razmišljali, da izgleda tudi v bodoče, tudi častni konzulati, za katere vem, da je eden v Mariboru, pa eden v Kopru, pa še morda kje drugje, ne bodo smeli v bodoče biti več izven Ljubljane. Tako pravim, bolj transparenten in še sprejemljiv - ali pa sprejemljiv - in ponazarja vlogo glavnega mesta je amandma Slovenske nacionalne stranke. Vendar še ta je bistvo, če bi gledali po, recimo, nemškem vzoru, preobsežni. V Nemčiji ustavni sodišče ni v glavnem mestu, ni bilo nikdar v glavnem mestu, je v Karlsruhe in država na ustavnem nivoju dobro deluje. Če bi, recimo, bilo pri nas ustavno sodišče nekje 50 ali 70 kilometrov izven Ljubljane, sem prepričan, da bi danes imeli drugačno situacijo glede tehpolitičnih nestrpnosti, ki se sprožajo v državi, kot jo sicer imamo. Prav gotovo se, recimo, kakšen od politikov, ki so od otroškega vrtca naprej v vrhunski politiki in so se potem ob skrbnem kadrovanju bivšega predsednika dali izvoliti v ustavno sodišče,ne bi šli na ustavno sodišče, če bi bilo izven glavnega mesta locirano 50 kilometrov stran. Seveda, da lahko kontrolirajo! Vse niti morajo biti v centru. Če bi se pa morali samo z ustavnim sodiščem ukvarjati, pa bi bilo to neizvedljivo. To je možna negativna posledica ali pa pozitivna posledica dislociranosti nekega državnega organa. Danes v teh aktualnih zadevah bi bilo bistveno drugače. Ne bi imeli ne vem kakšnih interpretativnih izjav in ne vem česa vsega, teh nouvomov, ki jih nobeno drugo ustavno sodišče ne producira, le naše. Sedaj, če ne bi bil ta zakon in njegovi skriti nameni zakona takšni, potem bi seveda lahko verjel ali pa prisluhnil besedam predsednika državnega zbora - mislim, da je na nekem slavnostnem govoru, verjetno celo v Dražgošah govoril: preprečiti moramo, da bi Slovenija postala država dveh hitrosti. Ja, ljudje božji, Slovenija je vendar država večih hitrosti glede na standard in možnosti njihovih državljanov. Ne samo, da je v čisto v drugi brzini, čisto drugi hitrosti prestolnica, kjer živi elita, ampak nekatere regije Prekmurje, Haloze, Dravinjska dolina, Brkini, soška dolina so celo v vzratni brzini. Vsak dan imajo slabše pogoje tam mali ljudje, vsak dan se bolj izseljujejo, ker jim ta oblast jemlje, samo jemlje.
Kolega Jerovšek, nazaj k amandmaju [[...]]
Poglejte, dvojnost te Združene liste: predsednik govori množici nekaj, poslanke, poslanci pa delajo čisto nekaj drugega. Jaz ob tem skorajda verjamem, da je ta "mazaška akcija", kot sem že rekel zadnjič, bila v glavnem namenjena zoper predsednika te stranke, ki ima v zadevi izbrisani bistveno drugačno mnenje kot dogmatski del stranke. In se ga morda hočejo rešiti.
Pojdimo nazaj k amandmaju, kolega Jerovšek.
Poglejte, gospod podpredsednik, prosim, da lahko skrbite, da se lahko koncentriram, ko govorim [[....]]
Držimo se poslovnika, prosim.
Jaz bi ob neki drugi konstalaciji delovanja tega državnega aparata in te oblasti ne bil tako strašen nasprotnik, da je večina inštitucij - kar tako ali tako je in bo - v centru, ki je pač upravni center države, če bi ta oblast delovala transpartnetno. Vendar smo iz dneva v dan dlje od transparentega delovanja. Iz dneva v dan je več negativinih mnenj računskega sodišča za te državne inštitucije [[...]]
Tega ne piše v nobenem amandmaju.
[[...]]Ja, ja. Če bi bilo drugače oziroma tako, kot je v prvem amandmaju, bi bilo tako, kot si želim. Dejansko bo v tej državi neka oblast - enkrat bo morala, ljudje bodo verjetno spoznali, da moramo imeti tako oblast, ki bo - ne bo v kratkem času odpravila to Slovenijoveč hitrosti, ampak da bo te hitrosti približala. Da bo te hitrosti približala. Da se bo Prekmurje, kaj jaz vem, en del Koroške, soška dolina, Haloze, Dravinjska dolina še marsikaj, priključilo, da bodo iz vzvratne preklopile v tisto prvo hitrost. In da bo v prvi hitrosti vozile za Ljubljano, ki pa je v šesti hitrosti, kot najboljši avtomobili. Tako s tega stališča dejansko - ne glede na to, da podpiram, da bi morali imeti zakon o glavnem mestu - kaj iz tega, kar vladna stranka predstavlja in predlaga s pomočjo satelitov, dejansko vidim tu spretnost, zakritost, perfidnost, zamegljenost, ki vodi povsem v drugo smer, k drugim ciljem, kot so zapisani, pa čeprav so že sedaj zakon popravili - ni več zgolj županja in generalni sekretar vlade, kot je bilo v osnutku zakona in tako naprej. Vendar, kot sem rekel: to ni zakon, ki bi dajal glavnemu mestu tisto, kar mu gre, ga ohranjal kot priljubljeno prestolnico vseh Slovencev, ampak želi narediti glavno mesto za čim boljši kraj, za čim boljše možnosti vladajoče elite. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sašo Peče ima besedo. Prosim.
Hvala še enkrat za besedo. Spoštovani prisotni! Jaz bi se rad dotaknil nekaterih govornikov pred menoj. In sicer po vrstnem redu; gospa Črnugljeva je ugotovila, da je ta državni zbor že kar nekajkrat razpravljal in podal kar nekaj ur debat okoli decentralizacije. Drži. V tem državnem zboru smo o tem debatirali dosti. Ampak učinka ni nobenega. In učinka ni nobenega, zaradi tega, ker pač vladajoča večina ne sprejme ničesar. In učinka ni zaradi tega, ker se srečujemo s takimi zakoni, kot se srečujemo danes, ki uzakonjajo centralizacijo. Torej, količina govora, gospa Črnugljeva, nima nič s končno odločitvijo. Dejstvo je pač, da v tem državnem zboru večina pohodi vsako odločitev, ki hoče iti v dobro decentralizaciji oziroma prekiniti postopek centralizacije, ki je v polnem mahu v naši državi. Dalje, gospa Črnugljeva, ko ste govorila o Ljubljanskem gradu. Tudi jaz sem vesel, da ga imamo. Ampak podobne ali pa sorodne institucije, objekte imamo tudi drugod v Sloveniji. Tudi v Mariboru imamo na primer bolnišnico, ki pa smo jo za razliko od vas zgradili s samoprispevkom. In to je bistvena razlika, veste. In v Mariboru večji del stvari gradimo na ta način, ker ne dobimo nobenih finančnih sredstev od drugod, iz države, ampak žal, ponavadi vedno samoprispevkov. In meni osebno in verjamem, da tudi večini Mariborčanov - razen gospe Potrati, ki se vedno - oglaša je pač tega dovolj. Ampak, dovolite, da se nadaljujem z gospodom Sokom in prekinemo o mestu Maribor. Gospod Sok, drži, to ni zakon, ki bi urejal razmerje med Ljubljano in mestom Maribor. Ampak jaz kot Mariborčan in kot človek, ki ima svoje mesto rado, torej mesto Maribor rad, pač dajem za primerjavo Maribor. Žal mi je, da ni več poslancev, ki bi upali izpostaviti problematiko svojih mest, tudi takrat, ko so izven svojih okolišev, torej v tem državnem zboru. Ampak dejstvo je, in če povem v drugačni prispodobi, da ta zakon bo dosegel oziroma posledice tega zakona bodo to, da če bomo imeli kdaj bolj sposobno vlado in če bomo imeli ministrstvo za pomorstvo, da bo to ministrstvo, žal, absurdno stacionirano v mestu Ljubljani namesto v mestu Kopru. To bo posledica tega zakona in temu v Nacionalni stranki, seveda, nasprotujemo. Dalje je govorila gospa Potrata - mislim, da tu nima smisla izgubljati besed oziroma mislim, da vse označuje njen priimek. Ampak, "naj sosedu crkne krava" - samo del iz njenega govora; ja, temu je namenjen ta zakon. Ta zakon gre na račun drugih mest v tej naši državi in to se ne bi smelo zgoditi. Zelo selektiven zakon je to, ki bo oškodoval druga področja. Dovolite še neke vrste repliko na gospo Širco, ki je govorila, da napačno razumevamo centralizacijo. In pravi, da sploh ni važno, kje je kakšen urad. Ja, če pa ni važno, kje je kakšen urad, potem pa dajte kakšen urad tudi izven prestolnice! Saj naš namen, poslancev, ki prihajamo oziroma vsaj v okviru Nacionalne stranke, vem za gospoda Kanglerja in pa gospoda Soka - je predvsem v tem, da bi tudi kakšen urad dobili v drugo mesto, da bi urade približali uporabnikom. To je osnovna poanta: da bi ljudem omogočili po eni strani lažje opravljanje svojih zadev, po drugi strani pa da bi ti uradi, institucije, ministrstva, karkoli, postali bolj človeške narave. Da bi imeli primaren stik z državljani, istočasno pa omogočili povratno informacijo. In gospod Potrč, govorite eno, veste, delate drugo - žal mi je, da vas ni tu. Če je res - pravite, da ni pomemben 1. člen tega zakona, za katerega jaz ocenjujem, da je še kako pomemben - zakaj enostavno ste ga pa potem napisali? Zakaj ne bi moglo biti v 1. členu zapisano samo prvi obstoječi odstavek, to je "Ljubljana je uradno središče". Če ne bi napisali, kaj vse je stacionirano v mestu Ljubljana, bi bilo polovico manj sporov, kot jih danes je. Še enkrat povem: ta zakon uzakonja centralizacijo, žal. Zato ga v Nacionalni stranki ne bomo podprli.
Še tri razpravljavce imam prijavljene: Rudolf Petan, Tone Anderlič, Silva Črnugelj, v pripisu Aurelio Juri - se odpoveduje in še enkrat Sok. Po vrsti, Rudolf Petan, prosim.
Hvala za besedo. Torej, jaz se nisem v začetku mislil javiti,ampak zdajle, ko pa človek posluša tole razpravo, pa dobi občutek, kot da marsikdo misli, da res odločamo o nekih eksistenčnih zadevah in res o nečem pomembnem in da je glavni namen tega, kje bo kakšna institucija. Konec koncev je čisto vseeno, kaj zapišemo. Tudi če zapišemo, recimo, da morajo bitiveleposlaništva v glavnem - ampak o tem ne bomo odločali mi, niti v vladi niti v parlamentu, ampak država, ki bo pač postavila, kjer bo želela postaviti, veleposlaništvo. Jaz sem ta zakon na začetku podprl in ga bom tudi danes podprl pa ga bom tudi v tretjem branju podprl, pa ne glede, kaj bo napisano. In to iz preprostega razloga, ker Ljubljana je glavno mesto in mislim, da bo ostalo glavno mesto. Sicer bi raje videl, da bi bilo kakšno drugo mesto - Štajerska - ampak tako je. Mimo tega pač ne moremo. Ampak gre za nekaj drugega. Saj navsezadnje ne gre za to, kaj je tukaj zapisano, ampak ta zakon je bil vložen z drugim namenom, to je bil čisto predvolilni zakon, da se zakrijejo razne stvari s SIB banko pa še podobne, da ne bom našteval, da ne bom izgubljal časa. In seveda, več bomo razpravljali o tem glavnem mestu, bolj bo ta namen dosežen. Ta zakon - jaz sem prepričan - ne bo naredil nobene škode, če pa bo kaj koristi, kot je rekla spoštovana kolegica Potrata, je pa res vprašanje. In ker mislim, da tudi tega ne bo in ker zakon je prav, da imamo zakon o glavnem mestu, ga bom tudi podprl, ampak mene nekaj drugega skrbi. Skrbi me to, da predstavniki mesta Ljubljane, kjer je, hočeš nočeš, tudi če ni všeč ali pa ne, ki je tudi glavno mesto in iz tega imajo določene odgovornosti. In te odgovornosti se ne morejo znebiti, pa če imamo zakone ali pa če jih nimamo. In govoriti, da glavno mesto prinaša samo stroške, pa te probleme pa one pa tiste probleme, je zelo neodgovorno in neresno. To si pa upam trditi z vso odgovornostjo, kajti če tako predstavnik mesta, ki je tudi glavno mesto, govori o tem glavnem mestu, potem si ga pa res ne zasluži, da je tukaj. Ker če mu same stroške dela, potem pač naj napiše račun, da je toliko stroškov, ampak morajo biti čisti računi. In zato me ob tem predlogu celjskega župana res ima in res se komaj premagujem, mogoče bom celo dal bolj za šalo kot zares, v tretjem branju, ker eden od amandmajev bo sprejet, da je sedež parlamenta ali pa glavnega mesta v Celju. Zato, ker v Celju je vsaj župan pa občinska uprava bila toliko, da je rekla: "Mi vam zgradimo nov parlament, pa tudi parkirne prostore boste zraven imeli, tudi kaj drugega." V Ljubljani pa je problem parkirni prostor, poslanec ne more parkirati pred parlamentom - vsi drugi. Za gostilnopa lahko parkirajo, tam je pa parkirni prostor včasih tudi prost. Kaj hočem povedati? Neodgovorne so izjave predstavnikov mesta, kakšne stroške imajo z glavnim mestom. Seveda, če nekaj imaš, imaš tudi kakšne stroške, ampak verjetno se ti to v drugem pokrije in jaz sem hotel opozoriti samo na to, nič drugega. Glavno mesto rabimo, ga moramo imeti in ta zakon sem v prejšnjem branju podprl in na odboru sem ga podprl in tudi sedaj ga bom podprl. Ampak takih izjav pa res ne bi rad več slišal, ker potem bom pa začel verjeti, da je res kaj s financami, da s tem zakonom mestna občina želi samo prek takšne ali drugačne oblike dobiti kakšen denar, o čemer pa sedaj še nisem prepričan, ampak kmalu me bodo prepričali, če se bodo take izjave nadaljevali in zato sem se oglasil. Hvala lepa.
Hvala. Anton Anderlič ima besedo za razpravo. Prosim.
Ko smo ta zakon vlagali prvič in drugič, nismo vedeli, ampak šele prispevek gospoda Jerovška mi je odprl oči in ugotovil sem, kaj je zadaj. Zarota! Tako kot pri vseh zakonih, ki naj bi nekaj uredili, ki naj bi nekaj postorili, pa jo, seveda, tisto temo, ki je takrat na dnevnem redu Jerovšek nekako izbere za svojo zabavo v tem zboru. Jaz pa mislim, da gre za zelo resne zadeve. Človekima res slab občutek. Na eni strani vsi menimo - in tudi gospod Jerovšek je o tem govoril -, kako glavno mesto mora biti, kako zakon rabimo, potem pa vrine velik "vendar" in vse negira, kot da se hecamo, kot da poskušamo ne vem kaj storiti slabega Sloveniji, državljanom, državljankam, kaj hočemo storiti slabega zadnjemu kraju v Sloveniji in podobno. In res je slab občutek, seveda, ko na eni strani tudi v mestnem svetu svetniki in svetnice ugotavljajo, da pa vendar jih glavno mesto in institucije v glavnem mestu utesnjujejo, obremenjujemo in ne vem še kaj. Kaj je sploh še mogoče govoriti, če obravnavajo ta zakon na nekaterih sejah mestnih svetov in ga zavračajo z zgražanjem, češ, kaj da se gremo in da vlagamo tak zakon. In seveda danes ni bila razprava, niti splošna razprava ne o tem zakonu, kaj šele o amandmaju; bila je razprava o nečem drugem. Bila je razprava o tem, kako in na kakšen način pravzaprav ne decentralizirati to Slovenijo, ampak kako redistribuirati neke urade po Sloveniji in jih približati državljanom. Že večkrat sem ponovil v tej dvorani, da sem absolutno za to, da na vseh upravnih enotah organizirajo vse tiste službe, ki jih sedaj upravlja država, in s tem jih približajo državljanom, da tiste funkcije opravljajo v upravnih enotah in potem v občinah in potem še na izpostavah in ne vem kje še vse. Na žalost s selitvijo sklada za regionalni razvoj - ali kako se že imenuje - v Ribnico niti za meter nismo približali ljudem tega sklada, nasprotno. Oddaljili smo ga, naredili smo težaven dostop, in še več; uradniki se vozijo iz Ljubljane v Ribnico. Mogoče je dobil tam tudi kakšen domačin službo, pa kakšne prostore se oddaja, tudi to je lepo, ampak državljanom smo s tem, ko smo iz Ljubljane preselili v Ribnico, ta sklad odddaljili, razen tistim na območju Ribnice, Kočevja, Velikih Lašč, mogoče še kakšnega kraja kje. Ampak mislim, da če govorimo o institucijah, ki imajo lahko svoje izpostave, ki imajo lahko svoje urade po vseh krajih, po vseh mestih, da šele takrat približamo to ljudem. Ali mislite, da je ministrstvo za drobno gospodarstvo bilo bliže državljanom, ker je bilo v Mariboru en mandat - ne, ni bilo bližje. Sam sicer mislim, ampak to osebno, da ima Slovenija idealno geografsko lego, da ima glavno mesto v Ljubljani, da ima sedež državnih institucij v Ljubljani in da so ustrezno - in za to se bom vedno zavzemal - decentralizirani, ampak na način, da bodo vse institucije, vsako ministrstvo svojo mrežo približalo, svoje dejavnosti slehernemu kraju, kjer je seveda to mogoče narediti. Verjamem, da nekatera ministrstva celo uspešno nekatere stvari počnejo - približujejo funkcije državljanom, druge malo manj. Imamo tudi silno, kot bi Rudi rekel, sračje gnezdo, da so nekatere stvari sila različno organizirane po posameznih ministrstvih. To je slabo in sem proti temu in verjamem, da bomo z nekaterim stvarmi, najbrž pa s tisto znameniti regionalizacijo, če bo kdaj do regij prišlo, ali bodo tri ali jih bo - ne vem koliko. Tudi tukaj, vidite, da se ne moremo poenotiti, mogoče bi že kakšen korak storili v to smer, če bi se lahko poenotili, koliko jih bo. Prepričan sem , da ker sem nekaj sodeloval pri teh razpravah, da vsi zaostanki za programom regionalizacije so povzročeni predvsem zaradi tega, ker so različna pričakovanja, koliko regij, pokrajin bo. Pričakovanja so različna, predstave so različne, zamisli strokovnjakov so različne, zamisli ministrov so različne in potem imamo to, kar imamo, da ne moremo premakniti. Pa seveda eni pravniki pravijo: ustavo je nujno spremeniti, zato da lahko pokrajine uvedemo, drugi pravijo, da pač to ni treba. Zdaj smo prišli do neke meje, da mogoče bomo le ustavo spremenili, ker ena skupina - in tudi vlada je tako menila -, da je treba spremeniti ustavo, preden lahko začnemo proces regionalizacije. Ampak, seveda ko je to vprašanje na dnevnem redu v državnem zboru, tri leta ne moremo zbrati ustreznega števila glasov, da bi lahko premaknili naprej. Financiranje občin. Razkorak med predstavniki treh tipov občin - tistih najmanjših, recimo normalnih občin in mestnih občin - je tako velik, da nikoli ni mogel nastati nek zakon, ker se vsak drži svojega plota. Govorim zelo odkrito, ker je teh diskusij bilo zelo veliko in vedno so diskusije: spremenite sistem financiranja občin, kar ni pošteno. Včeraj se nisem oglašal, nisem obrazlagal svojega glasu, ko je bilo govora o tem, ali je potrebna razprava o financiranju občin. Prepričan sem, da je način, da nekdo predpiše kriterij in reče 90.000 tolarjev in nekaj čez je treba nameniti za enega otroka in zdaj urejajte tako, kot vest in znate, ni pravi. Jaz sem v to trdno prepričan in to povem tudi ministru in se bom zavzemal, da se stvari spremenijo. Ampak, to z zakonom o glavnem mestu nima resne zveze. Osnovna napaka je, da takrat, ko ljudje po Sloveniji rečejo centralizacija, rečejo Ljubljana. Ko rečejo Ljubljana, mislijo država, kar ni res. Ljubljana je po mojem mnenju eno od mest, ena od mestnih občin, ena od - na srečo - privilegiranih občin - ne zaradi tega, ker je glavno mesto, zaradi tega, ker je pač tako, kakršno je, ampak zaradi tega, ker je največje, ker je ob središčih ekonomskih tokov - ne vem, vseh drugih in tako naprej - in zaradi tega je privilegirano. V nekaterih zadevah je tako, kot menijo mestni svetniki, najbrž onemogočeno v nekih zadevah. Ampak, menim, da je ta zakon absolutno potreben zato, da se te diskusije, ki so bile danes nesporno demonstrirane tukaj, enkrat prekinejo. Pa se reče: glavno mesto Ljubljana, ker verjetno to do nadaljnjega bo, je po ustavi - in vsi pravite, da je prav, da je Ljubljana glavno mesto in da imamo tudi zakon - urejena s tem, s tem in s tem predpisom na tak in tak način. In opravlja te in te funkcije v odnosu z državo. Konec koncev lahko tudi za državo in seveda se to ureja z neko pogodbo, z dogovorom, z odškodovanjem in kakorkoli pač to že bo urejeno. Ampak, dokler teh stvari ne bomo jasno uredili, bo vedno prihajalo do tega, da takrat, ko bodo ljudje rekli, centralizacija, ne bodo govorili o vladi na Prešernovi, ampak bodo govorili o Ljubljani. To je pa narobe. In to seveda mnogokrat je v praksi resna težava. Verjamem, da mestni svetniki in županja - in ta in prejšnja in vsi župani na državo, na tiste funkcije, o katerih ste govorili, da bi jih radi imeli pa tudi institucije v drugim mestih, v drugih krajih, nimajo nobenega vpliva. In tudi po tem zakonu jih ne bodo imeli, ker ta zakon teh stvari ne ureja. Jaz le upam, da bomo premaknili stvari naprej in da se bomo lotili tudi financiranja občin in tudi regionalizacije in tudi decentralizacije, ne pa redistribucije državnih uradov po različnih krajih, mestih, po Sloveniji.
Jožef Jerovšek imate sicer minuto pa petdeset. Mogoče je bila napačno razumljena vaša razprava, zato vam dajem besedo.
Ja, ne mi komentirati moj čas [[...]] [[Smeh.]] [[...]]Poglejte, gospod Anderlič je seveda govoril, da sem govoril o zaroti oziroma je mene obtožil zarote. To kaže, da ne obvlada politične terminologije. Zarota na nivoju države je nekaj, kar se kuha ali snuje proti oblasti. Proti oblastni eliti. Ta zakon pa je pisala elita, oblastna elita. Torej, da bi sami proti sebi delovali, tega še južnoameriški polkovniki ne delajo. Govoril sem obratno o spletkah, o spretnosti, o perfidnosti. In sem vas iz tega ozira celo hvalil Morda sem delno o zaroti omenil tisto, kar gre proti vrhovom, recimo oblasti, zakonodajne ali pa v neki stranki, ta "mazaška akcija" v Novi Gorici. Tu pa morda je zarota - to, ko so s kljukastimi križi skrunili spomenike. To najostreje obsojam. Tu pa je morda zarota proti suverenosti, proti slovenskemu ljudstvu, da se ga obtoži nestrpnosti. In pa tisto, kot sem omenil, morda je uperjena zoper Boruta Pahorja, predsednika njegove stranke, da so iz njegove stranke kakšne frakcije to naredile. Ker rabijo dokaze za tisto, kar neprestano govorijo, da smo Slovenci nestrpni. In ker njihov predsednik ima malo drugačno stališče, so morda naredili zaroto proti njemu. Tu pa morda, ampak ne vem, če ste tako globoko razmišljali. Hvala lepa.
Replika, kolega Anderlič.
Da ne bo nepojasnjeno. Jaz gospoda Jerovška nisem obtožil zarote - daleč od tega; ampak sem mu hvaležen za to, da mi je povedal, da smo cel čas kovali zaroto in da smo skozi ta zakon pravzaprav pripeljali zaroto in da smo v to svojo perfidnost in ne vem kaj še vpletli v ta zakon. Ne verjamem, da je mogoče drugače delati zakone, gospod Jerovšek, kot da, če ga je nekdo predlagal v proceduro, da ga vi s pametnimi predlogi popravite, ali pa, da sami prinesete zakon, ki bo konkurenčen temu zakonu. Da pa pri čisto vsaki stvari, ki jo želi ta ali druga stranka, ta ali drugi poslanec urediti, vidite zaroto in vidite neke skrivne namene, neke mračne sile, da nas neki demoni obsedajo samo zato, da bi vas prevarali, zato da bi vas speljali v nesrečo. Tega mi nimamo v namenu, niti smo kdajkoli mislili in vam zagotavljam, da ne gre niti za zaroto niti za kakršnekoli druge namene.
Hvala lepa. Silva Črnugelj dobi besedo za razpravo. Prosim.
Hvala lepa. Hotela sem samo povedati, da poslovnik državnega zbora daje možnost vsem poslancem in poslanskim skupinam, da vlagajo amandmaje, enako gospod Sušnik in gospod Jerovšek. Zato se vam zahvaljujem za vse pohvale o naši spretnosti glede vlaganja amandmaja na 1. člen. Hotela sem samo povedati, da gibalo rimskega imperija je bilo ravno mesto. Ljubljana je Emona, rimsko mesto nekoč bila, in kot taka je bila center upravnega, administrativnega, ekonomskega, gospodarskega, obrtnega in šolskega sistema in tudi centra. In kot taka [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]v določenem obdobju - prosim še to povejte, gospod Jerovšek Hvala lepa. V Evropi se pa mesta ponašajo s tem, da imajo dogovore z državo. Hvala.
Aurelio Juri dobi besedo, ostale pa prosim [[...]]Zmanjkalo vam bo časa za razpravo [[...]]
Dobro, se [[...]]popravljam. Hvala.
Zato dam besedo Alojzu Soku, ki še ima. Ne, ne morete več, vi ste pokurili čas. Alojz Sok.Samo trenutek, da se vrne slika. Kolega Sok, prosim, prevzemite besedo.
Hvala lepa za besedo. Še enkrat naj ponovim oziroma rad bi repliciral gospodu Pečetu, kolegu Pečetu, pred tem pa še enkrat povem, da je ta zakon po vsebini prazen. Namen tega zakona je preusmerjati pozornost državljank in državljanov od dejanskih problemov v tej družbi. Vi ste zapisali v 1. člen tisto, kar dejansko de facto v praksi že obstaja. Vse ostalo okoli sodelovanja med mestom in državo, se pravi vlado, med generalnim sekretarjem in ljubljansko županjo, pa je možno tudi brez zakona, če je seveda na obeh straneh volja. Za take zadeve ni treba sprejemati takšnih zakonov, še manj pa voditi okoli tega zakona tako burno razpravo. Sicer se pa strinjam z razpravo poslanskega kolega Pečeta. On je lahko zaskrbljen, ker je Maribor dejansko v tej državi v deprivilegiranem položaju. Dejansko, zakaj pa do tega prihaja? Enostavno zato, ker je pač politika "zlizana" s centri ekonomske moči, in tam, kjer so sedeži politike, tam potem morajo biti tudi sedeži ekonomskih institucij. Zato je minister Kopač želel, da je sedež holdinga elektrogospodarstva v Ljubljani. Če ne bi bilo te povezave, bi mirno lahko bil center oziroma sedež tega podjetja v Mariboru. In spadal bi tja, ampak ker ga hoče imeti na distanci, na vpogledu, pred očmi, potem seveda mora biti v Ljubljani. To je tragedija te države! Tragedija te države je, da je ta vladajoča elita, ali pa ta velika koalicija, ali pa, če hočete ta vlada predolgo na oblasti. Preveč so se spletle te povezave in te niti. S tem bi bilo treba prenehati. Jaz se strinjam povsem z razpravo gospoda Mogeta, ko je razpravljal o problemih regionalizma, o decentralizaciji. Ampak on je član te vladajoče koalicije, član te vlade, ki je to centralizacijo in to vse povzročila. In v zadoščenje mi je bilo to, da vidim, da se kot član vladajoče koalicije zaveda teh problemov. Vendar, rad bi jih vprašal, kdaj jih boste začeli reševati. Včeraj je tukaj doktor Bajuk predlagal zelo umesten predlog za razpravo. Predlagal je, naj se vendar ta državni zbor sooči z vprašanjem slovenske demografske politike. Me prav zanima, kako je gospod Moge glasoval - vem, da ni bilo izglasovano. 42 proti 32 je bil predlog zavrnjen. Ampak, danes ves čas v tej razpravi o glavnem mestu govorimo o razvojnih problemih, o regionalizmu in o teh težavah, ki jih imamo v tej državi. In še nekaj, sam nimam strahu, da pomorsko ministrstvo ne bi bilo v Kopru, kajti če bo še nekaj časa ta vlada na oblasti, potem Slovenija ne bo imela v bistvu več morja in tudi seveda pomorskega ministrstva ne bo rabila. Hvala lepa.
Hvala. To je bila razprava poslank in poslancev, nimate več replike. [[...]] [[Oglašanje iz ozadja.]] [[...]]Nimate več časa. Sedem sekund, kolega Jerovšek, izvolite.
Bom v teh sekundah, se zahvaljujem kolegici Silvi Črnugelj, ker je točno po teoriji o zavesti Junga [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]omenila rimski imperij in zaradi česa je rimski imperij propadel. Hvala za iskrenost. Iz istih razlogov bo lahko Slovenija tudi šla nekam.
Hvala, kolega Jerovšek. Tiste poslanske skupine, ki imate še čas - Moge Rudolf, prosim.
Poslanskemu kolegu Soku bi odgovoril, ker vem, da je to provokacija. Osebno pa iskreno mislim, da tista debata tu na odgovor, ki je bil pač dan s strani vlade, o skladnem regionalnem razvoju, ne bi čisto nikamor pripeljala. Sem prepričan. Treba je strniti moči drugje. En tak velik projekt, ki so ga druge dežele ne vem kolikokrat vodile, je treba vzeti "cum grano salis" z zrnom soli, se je treba poenotiti znotraj poslanskih skupin. Ker, kolikor sem se pogovarjal po različnih poslanskih skupinah, eni pravijo: "Preklete barabe, bo pa sedež nove dežele tu. Rajši imam Ljubljano kot pa vas." Pa sva iz iste bodoče dežele. In to imam znotraj svoje stranke, pa iz drugih, kot sem se z ljudmi pogovarjal. Dosti teh stvari bi morali dogovoriti, pa narediti. Gledam pa s stališča poslanca, to sem prej povedal, da bi poskušali karkoli spremeniti, in mislim, da nisemtu zastonj govoril. Mislim, da se bo nekaj spremenilo. Imeti zorganizirano, sedaj, državo tako, da je država država, in ko pridejo k nam Koroški Slovenci, ki so bili tu pri nas, na kulturnem večeru, so rekli, saj Slovenija je tudi dežela - ker nimamo nobene dežele. In smo v statistični porazdelitvi res taki, NUTS 1 je enako NUTS 2. Zaradi teh stvari se nas zna veliko otepati v regionalnem razvoju v naslednjem primeru. Do leta 2006 je še v redu. Ker do takrat verjetno naš bruto družbeni proizvod ne bo presegel evropskega povprečja, bomo kot cela država dobili še iz kohezijskih skladov nazaj določne dajatve. Ko bo pa ta reč presegla na rangu države, kot, recimo, to preseže v Nemčiji, kot to preseže v Franciji, takrat bo pa seveda za nas to, da bomo zgubljali,če bomo imeli tako delitev, kot je sedaj. Kajti velika in bogata Nemčija dobi v tiste delitve, jaz sem rekel regije, ali pa če hočete dežele ali kakorkoli je, zopet, ki so pod povprečjem, pa zopet sredstva nazaj. In če bi se uspeli domeniti v tem državnemzboru poslanci, in podpisati - jaz dajem pobudo, pa lahko to pobudo tudi naslovim; kolega Sok, bom zelo srečen, če boste podpisali - da bi se šli delitev Slovenije na tri dežele. Če dovolj velik konsenz znotraj sebe najdemo iz vseh strank, jaz bom to predlagal, podpisal, torej podpise bom zbiral, je to en velik dogovor znotraj vseh, izven strank, nas, da gremo potem v tak koncept, ki bi bil za državo dober. Poglejte, lahko še, ker imam dovolj časa, povem, največje te spremembe v regionalni evropski politiki so se godile zadnjih nekaj let, ko je bila pod vplivom odbora regij - odbora regij, ne držav znotraj Evropske unije - ustanovljen kohezijski sklad. Kohezijski sklad je nastal predvsem kot posledice skrbi, da bi ekonomska in denarna unija, v katero gremo,še poslabšala regionalne razlike, predvsem v revnejših deželah članicah. In regionalna politika je danes ena najpomembnejših politik Evropske unije. In leta 1975, če hočete podatke, so regionalni strukturni skladi obsegali manj kot 5% celotnega proračuna EGS-a. Leta 1998 je obseg sredstev v regionalnih strukturnih skladih dosegal že eno tretjino sredstev, in skozi to vidim, da če bi se uspeli dogovoriti, da bi imeli ali regijske vlade ali pa deželne vlade s pristojnostmi in ki bi lahko konkurirale tudi za ta sredstva iz Evropske unije, bi morala tudi matična država z enakim deležem pomagati iz davkoplačevalskega denarja, da se ti bolj razvijejo. Ta stvar bi bila neprimerno večja in imela bi, po mojem, večje učinke, kot ga pa ima sedaj, kjer se sredstva zbirajo v okviru ministrstev, se neke razvojne agencije tu in tam formirajo, porabijo del te agencije za te stvari, torej za njihovo funkcioniranje in iz tega kakšnih velikih učinkov na zaostanku ni. Vem, da mi bo, ker mi že kolega Sok tam drži roko, rekel, saj si pa v vladajoči koaliciji, ker imamo 34 glasov. Za spremembo ustave je treba več - zakaj niste vsega tega uredili in naredili. Moram reči, da nisem prvič o tem govoril, da sem dostikrat govoril. Meni bi ogromno pomenilo, če bi se zedinili. In če ste zato, da bi to naredili, da bi to podpisali, bi bil to, bi človek rekel, nekako imperativ vseh, večine poslancev in poslank tega državnega zbora, da bi se ta stvar kam pomaknila. Realno gledano pa se bližamo volitvam. Malo časa bomo še skupaj v taki sestavi,kot smo, mogoče bo julija zadnja seja, mogoče že prej zadnja seja, da bomo šli na volitve in da bo ta veliko težko breme, ki leži na tem, da se nekaj večjega naredi na skladnem regionalnem razvoju, pač padlo na nov sklic poslanca. Zdi se mi, da bi mi kot poslanci dovolj naredili, če bi znotraj nas našli in podpisali eno tako pobudo, da se strinjamo, da se te stvari rešujejo na tak način. Mislim, da to niso strankarski cilji, ampak da so to nacionalni cilji, če bi se lahko okoli tega združili. In podobno kot smo se lahko združili, zato da smo šli v Nato, kot smo lahko naredili to, da smo šli v Evropsko unijo, se mi zdi, da če bi tako razmišljali o skladnem regionalnem razvoju, kot sem poskušal interpretirati, če bi skupaj združili sile, da bi lahko naredili dosti več, kot pa en razgovor, odgovor na vprašanje ali pa, kot to, da sedaj vse te dileme, ki nas pestijo nas, ki nismo v najbolj razvitem delu Republike Slovenije -, da bi poskušali to pač narediti tako, da bi poskušali z vsemi silami za sprejetje tega zakona.
Alojz Sok.
Hvala lepa. Torej, ker je poslanski kolega Moge rekel, da je bila to provokacija. Ne. Ni bila provokacija, to je realnost tega časa. Maribor, iz katerega vi prihajate, je v izredno težki gospodarski situaciji. In nisem slišal, da bi poslanci Liberalne demokracije in Združene liste povzdignili glas, ko se je sedež holdinga preselil iz Maribora v Ljubljano in ko je s tem tudi ogromno finančnih sredstev Maribor izgubil in kader. Bil je pač nek tihi pristanek na takšno situacijo. In za to gre. Eno je seveda govoriti, drugo je misliti in tretje je delati. Vi imate škarje in platno. Vi lahko uredite in začnete izvajati program decentralizacije te države, ampak ne. Nasprotno delate! Ta politika, ki jo vi zagovarjate in vaša vlada, nas vodi v vse hujšo centralizacijo. In jaz kot poslanec, ki prihajam iz Ormoža, ki prihajam iz severovzhodne Slovenije, to hudičevo dobro čutim. Vidim, kako ljudje iz dneva v dan težko živijo in kako se centri moči, centri kapitala iztekajo v to našo belo Ljubljano. Sicer pa, da se razumemo, jaz se strinjam in vem, da je Ljubljana glavno mesto in sem že prej uvodoma povedal, da te institucije, ki so v 1. členu naštete, po svoji funkciji pa po svoji umestitvi spadajo v Ljubljano in bi bilo nesmiselno, da jih tako po Sloveniji "razštrkamo" in s tem naredimo, prvič, večje stroške, drugič pa težave našim državljanom. Hvala.
Moge.
Mislim, da ni točna navedba, kolega Soka, kar ste rekli. Jaz sam, kolega Kremžar pa še drugi, ki so bili od tam, smo glasovali za to, da se minister Kopač zaradi tega razreši. Jaz sem podpisal to, naj sedež tam ostane in Maribor ni tako ubog, mora pa tudi sam nekaj narediti. V Maribor je prišel sedež pošte, v Maribor je prišel sedež železnice, v Mariboru smo pred kratkim dobili medicinsko fakulteto, v Maribor, ste tudi vi glasovali, je prišel nacionalni teater in tako naprej bi lahko našteval. [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]Vem, no, ampak pravim s temi stvarmi. Ampak, poglejte gospod Sok, nekateri pričakujejo od mariborskega župana, gospoda Boris Soviča, da bo čuda delal. On ima v svojem občinskem proračunu 18 milijard in skoraj cel ves denar, skoraj pretežna večina, gre za plače. Ima izredno malo za projekte. In Maribor kot tak, ki naj bi bil neko regijsko središče in center razvoja, ne more premikati s tem Štajerske. Ne more! Mislim, da če bi dohodnino, ki gre 35% občinam, da bi šla 30% še, ki ostane, regijam ali pa deželi, ostalo pa državi, da bi se na ta način to delilo in bi te dežele ali pa regije dobile svoje pristojnosti in bi bilo potem čisto drugače se dogovoriti v okviru Štajerske - ki bi imela budget, jaz sem približno nekje računal, 250 milijard - o tem, ali je sposobna svoje srednje šolstvo sama voditi, je svojo kulturne ustavne zmožna sama narediti in tako naprej. Nek drug potencial bi bil kot pa zdaj, ko pač živimo v takem sistemu. Torej, da ne boste napak razumeli, državni zbor in kdorkoli je tu notri sedel v preteklih treh ali pa štirih mandati, je s 300 zakoni na leto težaško delo opravljal vse skupaj. In je daleč od tega, da bi te stvari rešili. In je pač ta centralizacija, kjer morate imeti pristanek ljudi, če hočete nekaj novega narediti; sem pač naletel na to, da imamo znotraj posamičnih opcij nekega, ki je iz Ormoža in čisto drugače gleda - se oproščam, ker pač mesto uporabljam - od tistega s Ptuja, iz Slovenj Gradca - čisto drugače gleda, ko tisti iz Velenja in tako naprej. To je kompleksa pa velika naloga. Mislim in sem prepričan, da bomo v državnem interesu zmogli toliko politične volje in premagali ta nasprotja in postavili nek model, ki bo v naši državi zdaj, ko se bodo meje odprle, zaščitil tudi hrbet pa trebuh - mislim predvsem na tisti del Slovenije, ki meji na Avstrijo, tako kot natisti del, ki meji tja na Italijo, da ne bi pri pretoku prostega blaga stal kot sogovornik na eni strani ali samo župan enega mesta z 18-imi milijardami, kar je dosti, da Ptuja niti ne omenja, Murske Sobote, pa ostalega, na drugi strani pa država z vsemi potenciali in z vsem na tej strani. V smislu tega ne bi gledal vse tako črnogledo in bi rekel: tam je nekje vse zanič, tam je pa nekje vse dobro. Sami smo soodgovorni, vsak s svojim ravnanjem, z dejanji, da te stvari spremenimo, zato smo šli na volitve. Jaz bom pač poskušal delovati, ker sem že malo starejši, v tem smislu, da strnemo te svoje cilje, pa da tudi ljudem, ki so nas izvolili v vseh območjih, zagotovimo eno človeka dostojno življenje in da ne bomo kot narod v tej Evropi izginili. Kajti, če se spomnite še te misli pokojnega akademika Trstenjaka, ki je rekel za Slovence naslednjo misel - vedno nas je opozarjal, kadarkoli smo se z njim pogovarjali. Je rekel: "Premalo nas je, da bi se lahko v redu med seboj prepirali". "Fajn" je, da imamo različna stališča pa to, ampak kadarkoli se pa gre za nacionalne cilje, potem se mi zdi dobro, da bi mi kolega pritegnil, da je to v redu, da bo tudi on pomagal, da se neke tri dežele, ali kolikor pač, ustanovijo. Ne pa, da grem potem na ta cilj, da pri onem glasovanju pa nisi glasoval takrat, zato da bi se še enkrat tukaj v državnem zboru o tem vprašanju naredilo, torej si moralno pokvarjen, ne želiš, da ta stvar gre naokoli. To jemljem na nek način tudi, kar je legitimno prav in tudi mislim, da ste prav ravnali, da ste me pač ošteli, da tega nisem naredil in ste pač dobili neke politične točke. Ampak mislim, da tista stvar tega problema ne bi rešila.
Še zadnji razpravljalec. Anton Anderlič.
Veste, ko se velikokrat pove neresnica, potem to lahko ustvari nek vtis, da gre za resnico. Gospod Sok, res bi rad slišal, koliko denarja se je odvleklo iz Maribora s tem, ko je sedež holdinga v Ljubljani. Trdno sem prepričan, da ima Slovenija tako omejene resurse, tako kadrovske kot materialne, da bi bilo prav nujno, ko gre za energetiko, povezati vse potenciale in ne govoriti, da samo dravski bazen je tisti, ki je nekaj ustvaril, kajti tisto smo ustvarjali tako alitako vsi, tudi državljani te Slovenije iz drugih koncev. Govoriti na ta način, da se je s tem osiromašil Maribor, je preprosto neodgovorno. Tudi nepošteno je, da govorimo samo o tem, kako samo Maribor je tisti, ki je imel razvojne probleme, ki je doživljal stečaje in razne druge neprijetnosti. Ta država, ta vlada je poskušala, vse vlade so poskušale v času tranzicije pravzaprav pomagati vsem področjem. Težko bi rekel, da Maribor ni bil deležen enake, če ne večje podpore države kot vse druge regije. Zagotovo pa večje kot Pomurje, ki je danes zadnje in najbolj obuboženo in niti enkrat se ne postavite za njim in ne postavite tega vprašanja na dnevni red. Pa mi vendar ne moremo polovice diskusije o glavnem mestu poslušati o tem, kako je Maribor ubogi, kako je ne vem kaj, ko pa takrat, ko imamo na dnevnem redu zakone, ko to urejamo, o tem takrat tudi diskutiramo. Lepo prosim, diskutiramo o glavnem mestu, diskutiramo o amandmajih in je ob tem povedati ali podpirate tako ureditev in ali podpirate amandmaje ali pa ste jih mogoče celo vložili - ampak to, kot vidim, niste. Sam zakon podpiram, z amandmajem ali brez njih, ker menim, da je treba v Ljubljani kot glavnemu mestu, da tisto, kar mu po ustavi gre [[...]]In seveda tudi razbremeniti drugi del Slovenije od stalne obremenitve, češ, kaj da Ljubljana kot glavno mesto jemlje drugim, ker seveda to glavno mesto je. In to je tisto bistveno in zato podpiram ta zakon. Razumem pa, da je to prilika, da se pove tudi še kakšna druga stvar, ampak verjamem, da bo prilika tudi še kasneje.
Hvala lepa vsem razpravljavcem. S tem zaključujem razpravo. Tudi čas je potekel. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj po zaključeni 12. točki dnevnega reda, to je ob 20. uri 40 minut. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. In prehajam na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O IZVRŽBI IN ZAVAROVANJU - skrajšani postopek. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Besedo dajem predstavnikom vlade za dodatno obrazložitev predloga zakona, na voljo [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] Vi niste pooblaščeni. Žal. Tukaj imam najavljenega mag. Ivana Bizjaka, ministra za pravosodje, in Saro Regacion, državno podsekretarko. In po poslovniku moram tako ravnati, zato bom dal besedo za poročilo odbora za notranjo politiko, ki je obravnaval predlog zakona kot matično delovno telo. In prosim predstavnika odbora, ki ga tudi ni. Najavljen je bil Franc Sušnik, da poda to poročilo. Zato bom prešel na predstavitev stališč poslanskih skupin in dajem besedo Majdi Zupan. Prosim, če tam poslušate, ker pozivam Majdo Zupan k razpravi za stališče poslanske skupine k zakonu, ki ga obravnavamo. Upam, da ste sledili in da veste, da smo pri 11. točki dnevnega reda. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani, še enkrat! Odločba ustavnega sodišča z dne 3. julija 2003 je tisti razlog, ki napotuje na spremembe in dopolnitve zakona o izvršbi in zavarovanju. Zakon, ki obravnava to tematiko, je za imenovanje izvršitelja dodal nov pogoj, in sicer, da je izvršitelj lahko univerzitetni diplomirani pravnik oziroma oseba z nostrificirano diplomo tuje pravne fakultete. Aktivni izvršitelj, ki ne izpolnjuje tega pogoja, mora v roku enega leta od uveljavitve zakona opraviti dodaten izpit ali vložiti predlog za imenovanja namestnika, ki je pravnik. Če se malce spominjamo nazaj, potem ne moremo mimo pripomb in polemik o sprejemanju zadnjih sprememb, in sicer o tem, ali je primerna nova ureditev, po kateri sme namestnik namesto izvršitelja, pri katerem je zaposlen, opravljati vse posle, njegova dejanja pa se štejejo uradno za uradno poslovanje izvršitelja. Bistvo spremembe je v tem, da se dan, od katerega začne teči rok za opravljanje dodatnega izpita, prestavi, kar je v korist aktivnih izvršiteljev, to se pravi, nepravnikov. V veljavnem zakonu je namreč določeno, da ta rok teče od dneva uveljavitve zakona. Ustavno sodišče pa se je odločilo, da teče od uveljavitve pravilnika o programu, pogojih in načinu opravljanja dodatnega izpita od 1.3.2003. To je pošteno, saj bi se sicer rok za opravljanje izpita zaradi kasnejše uveljavitve pravilnika dejansko skrajšal na pol leta. Ustavno sodišče je že večkrat odločilo, da je v neskladju z ustavno ureditvijo določilo, ki prizadetim subjektom ne daje določnega roka za prilagoditev na novo predpisanim zahtevam in pogojem. Vsekakor je usmeritev, po kateri mora delo v izvršilnih zadevah pridobiti na pomenu, pravilna, saj že iz rimskega prava velja, da je izvršba cilj in plod zakona. V prejšnji ureditvi je namreč veljalo, da so izvršilne zadeve tako imenovane rutinsko področje. Veljala je idealizirana podoba o nekonfliktni družbi in nelastniškem pridobivanju, kar je imelo posledico varstvo socialnega položaja dolžnika. Seveda pa je vprašanje, ali je uzakonitev dodatnega pogoja plod lobiranja pravnikov ali pa resnična potreba. Ne glede na to, pa je potrebno najti način za izkoreninjenje negativnega pojmovanja izvršbe. Če je način za to večja pristojnost samostojnost in posledično odgovornost izvršiteljev, pa jepotrebno od njih zahtevati tudi večjo strokovnost. To pa je od izvršiteljev lažje pričakovati, če so univerzitetni diplomirani pravniki oziroma imajo opravljen dodatni izpit. Področje izvršbe je namreč strokovno zahtevno, saj zakon določa, da mora izvršitelj opravljati neposredna dejanja izvršbe, ne glede na zatrjevane ovire dejanske in pravne narave. Pravna izobrazba dela poklic izvršitelja primerljiv s poklicem izvedenca, cenilca, tolmača, po vsebini znanja pa se približuje odvetniškemu in notarskemu. In mu omogoča hitro in učinkovito komuniciranje s sodiščem in zastopniki strank. V naši poslanski skupini, v Novi Sloveniji, predlog zakona podpiramo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vojko Čeligoj bo predstavil stališče poslanske skupine DeSUS.
Gospod podpredsednik, spoštovani prisotni! Po letu 2002, ko smo sprejeli zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o izvržbi in zavarovanju, je pred nami novela tega zakona, ki je posledica odločbe ustavnega sodišča Republike Slovenije. Ker je potrebno ugotovljeno neskladje z ustavo, ki ga je ustavno sodišče ugotovilo v 116. členu, čim prej odpraviti, se zavzemamo za sprejetje tega zakona. S tem bomo zagotovili kakovostnejše, učinkovitejše in hitrejše opravljanje dejanj v izvršilnem postopku. Konkretno to pomeni, da je za opravljanje dela izvršitelja potrebno dobro poznavanje pravnih pravil, kar zadevo naredi tudi učinkovitejšo. Učinkovitost in doslednost po črki zakona pa sta pomembna faktorja pri izvajanju koncepta pravne države zapisanega tudi v 2. členu slovenske ustave. Na ta način bomo spremembo, ki predvideva enoletni rok za opravo dodatnega izpita za tiste izvršitelje, ki po obstoječem zakonu ne izpolnjujejo pogojev, podaljšali tako, da bo le-ta pričel teči šele z uveljavitvijo podzakonskega predpisa, to je s 1. marcem letošnjega leta. V poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije se s takšno predlagano rešitvijo strinjamo. Predlog zakona bomo skupaj s stališčem matičnega delovnega telesa tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še Irma Pavlinič Krebs, stališče poslanskega kluba LDS.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani! Državni sekretar, poslanke in poslanci! Ustavno sodišče Republike Slovenije je dne 3.7.2002 z odločbo ugotovilo neskladnost določbe drugega odstavka 116. člena zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o izvržbi in zavarovanju, kolikor določa, da je treba dodatni izpit za izvršitelje opraviti v roku enega leta po uveljavitvi tega zakona. Enoletni rok za opravo izpita je v skladu z zakonom začel teči od 21.9.2002. Podzakonski predpis, pravilnik o programu, pogojih in načinu opravljanja dodatnega izpita za izvršitelja, ki ga je izdal minister za pravosodje, je začel veljati 13.2003. In po podatkih ministrstva za pravosodje pravzaprav lahko ugotovimo, da so septembra meseca leta 2003 že bili organizirani tudi dodatni izpiti za izvršitelje, ki niso diplomirani pravniki, in da je vseh 46 izvršiteljev ta izpit že opravilo, kar pomeni, da neustavnost ni vplivala na njihov angažma in angažma ministrstva, da ta del opravijo. Pa vendarle dolžnost državnega zbora je, da ugotovljeno neskladnost v skladu z odločbo ustavnega sodišča v roku šestih mesecev od objave odločbe ustavnega sodišča v Uradnem listu odpravi. Do odprave neskladnosti se šteje, da je enoletni rok za opravo dodatnega izpita začel teči z dnem uveljavitve pravilnika, ki sem ga prej navedla, to je od 1. marca 2003. Zato s to novelo podaljšujemo rok za opravo dodatnega izpita za izvršitelje in s tem odpravljamo neustavnost v zakonu zapisanega roka in kot, ponovno ponavljam, je tudi tovrsten predpis, ker je bila volja, bil izvršen pravočasno. Hvala lepa.
Hvala kolegica Irma. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona ni bilo vloženih amandmajev, ni možna razprava o členih. Zato razpravo zaključujem in s tem tudi drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o zakonu bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora danes opravili v okviru glasovanj, po zaključeni 12. točki dnevnega reda, to je ob 20. uri 40 minut. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Ob 18. uri in 55 minut bomo prešli na 12. točko dnevnega reda, do takrat pa kratek odmor.
Dober večer. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA TRETJO OBRVNAVO PREDLOGA ZAKONA O ZAKONSKI ZVEZI IN DRUŽINSKIH RAZMERJIH. Predlog zakona je za trejo obravnavo pripravila slovenska vlada. Besedo dajem ministru, da dopolnilo obrazloži ta predlog. Prosim.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! S spremembami in dopolnitvami zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih predlagatelj odpravlja neskladnost zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih z ustavo Republike Slovenije, ugotovljeno v postopkih za oceno ustavnosti, ko je ustavno sodišče odločilo, da sta prvi odstavek 105. člena in prvi in drugi odstavek 114. člena v neskladju z ustavo, ter da se prvi odstavek 106. člena in četrti odstavek 114. člena razveljavita. Predlagatelj zakona je v roku, ki ga je naložilo sodišče, pripravil predlog sprememb in dopolnitev. S predlogom sprememb predlagatelj usklajuje omenjeni zakon tudi z določbami konvencije o otrokovih pravicah in evropske konvencije o uresničevanju otrokovih pravic, hkrati pa je v zakonski predlog vgradil zahteve evropske konvencije o otrokovih stikih s starši in drugimi osebami. Tisto, kar je v predlogih sprememb in dopolnitev zakona najbistveneje, je otrokova korist. Pri tem je predlagatelj izhajal iz dejstva, da kot podpisniki konvencij in kot pravna in socialna država morajo državni organi in nosilci javnih pooblastil kot tudi starši storiti vse, da se otrokova korist vedno znova ugotavlja, preverja in zagotavlja. Predlagatelj je v predlogu zakona konkretiziral pravni standard korist otroka, posebej opredelil, da ima otrok v postopkih pravico izraziti tudi svoje mnenje, sam ali po osebi, ki ji zaupa, kar je dodatna procesna pravica po evropski konvenciji o otrokovih pravicah. V tem pogledu pomeni predlog zakona novo kvaliteto, ne glede na to, da se je že v dosedanjih postopkih sledilo načelu koristi otroka. Novost v predlogu sprememb in dopolnitev zakona je tudi možnost skupne vzgoje in varstva otroka. Izvrševanje roditeljske pravice je opredeljeno kot enaka odgovornost obeh staršev tudi v primeru, ko ne živita skupaj, še posebej pa so pomembne novosti na področju uresničevanja in izvajanja stikov. Zaradi posebnega pomena in do sedaj premalo dorečenega zakona so se prav na področju izvajanja stikov pojavljale številne pobude za boljšo zakonsko ureditev. Pri tem je predlagatelj izhajal tudi iz evropske konvencije o otrokovih stikih. Pri izvajanju stikov med otrokom in starši in drugimi osebami je bistvenega pomena, da so stiki najprej otrokova korist. Starši so dolžni stike omogočati in storiti vse, da ne pride do odtujevanja. Če stiki niso v korist otroka, jih je možno omejiti, jih opravljati pod nadzorom ali celo prepovedati. Prav zaradi dosedanje prakse, ko je bilo možno manipuliranje z otroki, kar jim nedvomno ni bilo v korist, pa je zakonodajalec vgradil tudi možnost ponovne presoje, komu naj bi bil otrok zaupan v vzgojo in varstvo, predvsem pa staršu, ki je boljkooperativen, če je le-to v otrokovo korist. Posebna novost zakona je tudi pravica otroka, da ima stike tudi z drugimi osebami, če je nanje navezan in družinsko z njimi povezan. Te osebe so predvsem stari starši, rejniki, bratje, sestre, polbrati in tako naprej. To pravico ima otrok seveda v primerih, ko je to v njegovo korist. Kadar kljub družinski povezanosti otrok na te osebe ni navezan, se bo v postopku ugotavljala otrokova korist in pridobilo otrokovo mnenje. Na področju sprememb in dopolnitev zakona,ki ureja področje preživljanja, je poleg prenove pristojnosti za sklepanje sporazumov o preživljanju na sodišče pomembno omeniti, da zakon bolj natančno določa, kaj vse preživnina zajema in jasneje določa zaporedje preživninskih upravičencev. Preživnine med zakoncema je moč sklepati tudi pred notarjem. Z rešitvami, ki jih ponuja predlog sprememb in dopolnitev skupaj s predlogom sprememb zakona o jamstvenem preživninskem skladu, je vlada uredila tudi najpomembnejša vprašanja s področja preživljanja, na podlagi katerih bo bolje varovana korist preživninskih upravičencev. Napovedujem tudi, da bo potreben še uskladitveni amandma. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k 16., 18., 19. in 33. členu, s katerim je bila uveljavljena ureditev, da lahko starša v primeru sporazuma predlagata, da sodišče v nepravdnem postopku o tem izda sklep, je takšno ureditev treba upoštevati v 42. členu, ki se nanaša na prenos pristojnosti v nepravdnih zadevah iz okrajnih na okrožna sodišča. Predlagam, da omenjene spremembe sprejmete. Hvala lepa.
Prav, hvala lepa, gospod minister. O predlogu zakona v celoti bom sedaj povabil, da dajo svoja stališča poslanske skupine, in sicer po vrsti, najprej kolega magister Drobnič, ki bo povedal stališče poslanske skupine Nove Slovenije, potem je za njim na vrsti kolegica Črnugelj. Najprej kolega Drobnič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem kolegicam in kolegom, predstavnikom vlade! Torej sprejemamo novelo zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Sprejemanje te novele je utemeljeno zaradi več nerešenih vprašanj, pravnih vprašanj, pravne materije, urejanje stikov med starši, razvezanimi starši oziroma zakonci ter otroki, urejanje teh stikov, ki so predmet tudi ustavnega spora, ki ga je razrešilo ustavno sodišče in tudi zavezalo, napotilo zakonodajalca, kako naj se to uredi, urejanje starševske pravice, ki je v starem zakonu pa določena na tistega, pri katerem otrok živi, urejanje vprašanja preživnin. Hkrati je zakonodajalec, predlagatelj zakona poskušal urediti še nekatere druge reči. Ostalo pa je v zakonu nekatero samoupravno in socialistično izrazje, ki čaka na odpravljenje v nekem drugem času. Veseli nas, da so določene spremembe, ki sem jih nakazal, tudi našle mesto v tem zakonu, ki pa smo ga že v poslanski skupini Nove Slovenije predlagali, pa ga je žal vladajoča koalicija zavrnila. Torej gre za vprašanje varovanja otrokovih koristi v skladu s konvencijo o otrokovih pravicah, ko v zakonu ni zadosti dobro opredeljeno. Pristojnost dodelitve otroka ali se prenese iz centrov za socialno delo na sodišče, kar je bila tudi ustavna odločba urejanje stikov, zlasti zagotovitev stikov, ki do tretjega branja po našem mišljenju niso bili zadosti dobro urejeni, vsaj ta zahteva minimalnih stikov, ki pravzaprav izvira iz starševske pravice do otroka. Primarna pravica je zagotovo in prvenstvena pravica je pravica otroka do staršev, do njihove vzgoje, ki mu jo zagotavljajo, do skrbništva. Po drugi strani je pa to vzajemna zadeva, ki pomeni tudi določeno pravico staršev, da imajo otroka, da vidijo otroka, da skrbijo za njihov razvoj. V tem kontekstu je tudi razumeti poskus amandmajev v zvezi z uveljavitvijo aktivne legitimitete za vložitev zahtev po rednih stikih. Ta vendarle izhaja iz tega koncepta pravice, tudi starša, ki je pravica, vendar je podrejena primarni pravici otroka, prioriteta otrokovih pravic in upoštevanje otrokovega mnenja pri urejanju vprašanja zaupanja otroka v varstvo in vzgojo in pa obojna starševska pravica in dolžnost v primeru razveze. Ministrstvo za delo je uvedlo še pojem oziroma ureditev otrokovega zaupnika kot procesno možnost v korist otroka, čemur ni za nasprotovati. Žal, preživninski sporazumi so dobra ideja, so pa postavljeni premalo v domišljeno in obligatorno. To naj bi bil kot instrument za pomoč, ne pa cilj. Ureditev izrednih stikov tudi z brati, sestrami, polbrati, polsestrami, starimi starši.
Prosim mag. Drobnič vi imate besedo.
Aktivna legitimiteta za uveljavljanje stikov, to pa je vprašljiva ureditev, da bi jo tudi drugi izkazovali aktivno. Torej, definiranje rednih osebnih stikov, v poslanski skupini Nove Slovenije zagovarjamo termin in zahtevo ureditev po minimalnih zahtevah, ker bi bil tudi nek vzorec oziroma neka osnova tudi za odločanje sodnikov, seveda ob pomoči strokovnih služb, pri čemer pa ne vztrajamo pri tem oziroma sploh ne zagovarjamo, da je edini tisti, ki lahko daje strokovno mnenje, center za socialno delo. Tukaj bi morali pustiti prosto pravico izbire, da se starši ali otroci odločajo, komu se bodo zaupali, kdo jim bo nudil svetovanje. Če je torej nekdo drug, potem še vedno lahko izberejo center za socialno delo. Vnašanje obveznosti sklepanja sporazumov o delitvi premoženja, bivanju in selitvi in podobne stvari, to so predmet civilnega urejanja. Zato se lahko naredijo kot notarski zapis, ne pa nujnost na sodišču. Problem prenosa obveznosti preživljanja otrok v primeru staršev otrok na tretje osebe. To so problematike, ki bodo ostale še naprej. Težko je namreč zahtevati od nekoga, ki ni naraven oče, da se s tem, ko je sklenil zakonsko zvezo, da se prenesejo tudi roditeljske pravice. To v tem civilnem pravu težko zagovarjamo. V tem smislu ne bi smeli imeti to kot obveznost. Tam bi morala biti prosta odločitev. Torej predlagatelj, vlada, je po želji po urejanju odnosov prešla mejo zasebnosti, zasebne odgovornosti staršev, zakoncev in razmerij do otrok, in jim nepotrebno vsiljuje nekaj, kar naj bi bilo po prepričanju države potrebno. Tak odnosen pristop je napačen. To je v principu zasebna pravica, ki jo garantira ustava. Država se lahko vključi takrat, ko je kršena posamezna ustavna pravica, zlasti pa v primeru koristi otroka alistarejše osebe, ki ni sposobna živeti zase. Po drugi strani pa ni uredila tistega, kar je predmet spora in težav urejanja stikov med razvezanimi starši, določiti minimalni obseg. Zato seveda predlagam, da se ta amandma, ki ga je predložil poslanski kolega doktor Cukjati, sprejme. Pri vlaganju tega identičnega amandmaja, nekoliko bolj terminološko izpopolnjenega, je prišlo do težav pri vlaganju. Vložen je bil samo v Lotus Notes, na žalost, ta amandma Nove Slovenije, in ga kot takšnega pač državni zbor ne akceptira. Tudi upam, da se bomo v bodoče dogovorili drugače v tem državnem zboru, da bomo spoštovali in uveljavljali dosežke razvoja na področju elektronike, in bomo v tretjem tisočletju omogočili, da se vlagajo amandmaji tudi v elektronski obliki in da totudi zadostuje. Pa morda drugič. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolegica Silva Črnugelj bo predstavila stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov. Za njo kolega Cukjati.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lepo pozdravljen minister in državna sekretarka, lepo pozdravljeni kolegi in kolegice. Danes obravnavamo predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. S temi spremembami se zagotavlja varovanje otrokove koristi v skladu z mednarodnimi dokumenti, ki zadevajo varstvo, vzgojo, stike in preživljanje otrok, saj je Slovenija sprejela dokument na generalni skupščini OZN "Svet po meri otrok", ki predstavlja obsežen, vendar fazno izvedljiv projekt, dokument, ki opredeljuje specifične cilje, naloge za izboljšanje položaja otrok v naslednjih desetletjih. Dobro se je spomniti, da je Slovenija leta 1992 s temeljno ustavno listino o samostojnosti in suverenosti Republike Slovenije in z aktom o nostrifikaciji nasledstva nasledila konvencijo OZN o otrokovih pravicah, mednarodni inštrument, ki priznava položaj otroka v pravnem sistemu, v družbi in državi. Kljub določenim pomanjkljivostim pri uresničevanju otrokovih pravic, smo v Sloveniji pravice otrok uskladili s konvencijo in smo sprejeli številno zakonodajo in zakonske akte in ukrepe za izboljšanje položaja otrok v slovenski družbi. Pričujoči zakon jasno opredeljuje oziroma konkretizira pravne standarde koristi otroka. Otrok ima v postopkih pravico izraziti tudi svoje mnenje, sam, ali po osebi, ki jo sam izbere, in ji zaupa. Tako imenovana zaupana oseba je dodatno procesna pravica po evropski konvenciji o otrokovih pravicah. Novost sprememb in dopolnitev zakona je tudi možnost skupne vzgoje in varstva otrok, da zaupajo v skupno vzgojo in varstvo nova kvaliteta, zaradi katere se niti otroku niti staršu ni potrebno odločati, komu naj bo zaupana. Naj se v to spremembo [[...]] [[nerazumljivo.]] [[...]]dejstva, da je v družinskih odnosih kljub temu, da skupnost moža in žene razpada ali partnerjev, z vidika otrokovih pravic in koristi je pomembno, da sta oba starša za otroka odgovorna in da se o vseh bistvenih vprašanjih odločata roditelja skupaj, ne glede na to, ali živita skupaj. O sporih pri izvrševanju roditeljske pravice bo odločalo sodišče v nepravdnem postopku. Pri izdajanju stikov med otrokom in staršem in drugimi osebami je bistvenega pomena, da so stiki najprej otrokova korist in temu bomo dejansko v poslanski skupin Združene liste namenili največ pozornosti, saj menimo, da je otrokova korist izhodišče in tisto, kateremu mora biti dejansko kompletna naša zakonodaja tudi naravnana. Zakon jasno opredeljuje, da je otrok imetnik pravic do stikov, njegova korist pa najvišja, zaradi tega bomo tudi ta zakon v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov podprli. Odločilno in edino merilo za vse odločitve v zvezi s pravicami do stikov je pravica, da se lahko samo omejujejo tisti stiki in v primerih, ko nasprotujejo volji in koristi otroka. Vemo, da je bilo kar dosti razprav o tem, kako in na kakšen način bi se urejali stiki. Samo tukaj bomo pa vendarle prepustili pravico odločanja in tisto zakonsko določilo, ki ga je predlagalo ministrstvo. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov smo ugotovili, da bi mogoče bilo oziroma kazalo bolje opredeliti in urediti nekatera odločanja na sodiščih in njihove postopke. Poslanska skupina Združena lista bo spremembe zakona podprla in na ta način omogočila boljši standard izvajanja otrokovih pravic. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolegica Črnugelj. Kolega Cukjati bo predstavil stališče Slovenske demokratske stranke, za njim kolega Levič. Najprej kolega Cukjati, prosim.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem prisotnim. V tretjem branju imamo torej zakon, ki je dokaj pomemben za zakonsko zvezo, družinske razmere za življenje v družini, tako očeta, matere kot otrok. So nekatere novosti, ki jih pozdravljamo, ima pa ta zakon eno veliko bolečo luknjo. In tisto bi radi s predlaganim amandmajem zapolnili. Če dovolite bi vendarle želel utemeljiti ta amandma. Gre namreč za vprašanje pravice otroka do stikov s starši. Vi veste, ko pride do ločitve, je mnogokrat tako, da pravzaprav sta seskregala mož in žena, ne pa otroci in starši. Otroci imajo tudi po ločitvi še vedno radi tako mamo kot očeta. Oba bi radi obdržali. Najraje bi videli, da seveda jih skupaj obdržijo. Če pa to ni mogoče, pa vsaj vsakega posebej, vsaj ločeno. A vendarle se dogaja, žal, tako kot nas opozarja življenje in tudi varuh človekovih pravic vsako leto opozarja na te stvari v svojem poročilu. Gre namreč za to, da se prek otroških hrbtov izvaja maščevanje enega partnerja nad drugim. Z ničemer ne more eden od partnerjev prizadeti drugega bolj kot s tem, da mu odtrga otroka, da prepreči stik z otrokom, da pravzaprav izgubi ta drugi partner s tem ne samo njega kot partnerja, ampak tudi otroka. Seveda tako maščevanje je učinkovito, je pa zelo boleče, ker gre resnično prek hrbta otrok. Za ponazoritev tega naj preberem del pisma bralcev, ki je bil objavljen pred dobrim tednom. Pisal ga je nek gospod iz Šentvida. Takole pravi: "Prebral sem pismo Borisa Zalokarja iz Trbovelj, čigar pritožbo glede stikov z otroki rešuje vaše ministrstvo že šest mesecev." Ministrstvo je namreč tukaj namreč ministrstvo gospoda Dimovskega in je tudi odprto pismo namenjeno ministru. Dalje pravi takole: "To ministrstvo je znano po dolgotrajnem reševanju takšnih pritožb, saj je enemu izmed očetov reševalo kar 27 mesecev. Mojo pritožbo, gospod Dimovski, je vaše ministrstvo reševalo celo leto in bi jo verjetno še dlje, če ne bi zaradi nevestnega dela v službi po 262. členu kazenskega zakonika ovadil vas, državne sekretarke Alenke Kovšca in upravne delavke ki je reševala mojo pritožbo. V tem letu, ko nisem imel nobenega stika z otrokoma, ste bivši ženi omogočili nujno popolno indoktrinacijo. Od zadnjega stika, ko sta se me ob odhodu jokajoč oklenila vsak za eno nogo in me nista hotela spustiti, ju je bivšažena tako uspešno prevzgojila, da sta se po dolgi odsotnosti ob ponovnem srečanju z menoj pred pričami name jezno zadirala", in nato citira izjave otrok: "Dec prifuknjen, kaj pa misliš, da boš dosegel. Ubil tem bom. Najrajši bi vzel strojnico in te ubil! Vzel bom sekiro in ti razčesnil glavo!" Torej v enem letu, ko je trajal postopek ureditve stika z otrokom, je ne samo ločen oče izgubil otroke, ampak so otroci izgubili očeta. Namesto ljubezni - sovraštvo. Zločin nad otrokovo mladostjo, ki bo imela posledico skozi vse življenje. In kaj bo sedaj v skladu s sedanjimi določbami zakona, če amandma ne bo sprejet? Začeli se bodo ravno tako prepiri, tožbe, koliko ur na teden, na leto naj bo zagotovljen stik z ločenim staršem, s katerim otroci ne bodo živeli. In v času prepira, v času tožb, in to bo reševalo sodišče - sodišča vemo, kako to delajo - v tistem času ni nobenega predpisa, koliko pa je minimalni stik otroka s staršem. Nobenega predpisa. In v tistem času, v času tožbe in pa sodnih postopkov bo seveda otrok na voljo in milost izročen tistemu, ki mu bo seveda najprej dodeljen. To je ponavadi materi. V tistem času se bo zopet dogajalo to, kot se je zgodilo s tema dvema otrokoma. Bosta ob očeta. Pred nekaj dnevi sem dobil pismo nekega gospoda, ki je tri leta čakal na razsodbo o stiku s svojo hčerko. In nazadnje je razsodilo center za socialno delo, seveda še ne sodišče, po treh letih. In kaj mislite, koliko je prisodilo, da mora ločena mati zagotoviti, omogočiti stik, stika hčerke z ločenim očetom [[...]]Koliko mislite? Nič več kot štiri ure, a ne na teden, pa tudi ne na mesec, ampak na leto. Na leto. Štiri ure na leto. In to se dogaja in to se bo dogajalo še naprej. Maščevanje je sladko, samo gospodje, ne preko otrok. Ne preko otrok. Naš amandma nič drugega ne priporoča, kot to, da dokler ni sodbe, dokler ne odloči sodišče, dokler so stvari v zraku, dokler se ne ve, koliko bo dodeljeno, se reče najmanj štiri ure na teden oziroma štiri dni na mesec, Čeprav bi praviloma morali reči najmanj vsak dan ali kaj podobnega vendar ta minimum moramo zagotoviti. To je tako veste, kot enkrat sem že omenil, primer hrane zapornikov v samici. Če bi rekli, da lahko upravnik zapora da po mili volji hrano ali ne hrano, potem naj se pa zapornik pritoži, odločilo bo sodišče. Ja kaj pav tistem času? Kaj pa v tistem času, ko čaka na razsodbo? V enem tednu lahko umre. Zato mora biti nekje vendarle nekje zapisano, koliko pa je tisti minimum, dokler ne odloči sodišče. Nič drugega. Kruh in voda. Vsaj to naj bo. In to smo zapisali v amandma.In kdor se sklicuje na konvencije, da je pravzaprav osnovna naloga in najprej pred vsemi interes otroka, pri odločanju o teh stvareh pa amandmaja ne bo podprl, je hinavec. Zato sem prepričan, da bo amandma sprejet.
Hvala lepa kolega Cukjati. Kolega Leviča ne vidim v dvorani. Je pa zato tukaj kolega Brenčič. Imate besedo, kolega Brenčič. Predstavili boste stališče poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Za vami kolegica Stoparjeva.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav ministru in sodelavki. Temelj za vsebino zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih je treba iskati prav gotovo v 53., 54., 55. in tudi 56. členu ustave in evropski konvenciji o otrokovih pravicah. Iz tega zornega kota v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke sprejemamo vsebino, ki jo prinaša predlog sprememb in dopolnitev zakona, kot pozitivno, saj se s tem odpravljajo slabosti pri izvajanju zakona v praksi, predvsem v tistem delu, ki opredeljuje oziroma zagotavlja varovanje otrokove koristi v čim večjem možnem obsegu, kar zadeva predvsem varstvo, vzgojo, preživljanje in tudi stike otroka s staršem tudi takrat, ko starša več ne živita skupaj. S predlogom zakona se tudi v skladu z odločbo ustavnega sodišča prenaša pristojnost za odločanje o otrokovih stikih z razvezanim staršem iz centra za socialno delo na sodišča, kar bo prav gotovo odpravilo vrsto nerazumnih in nedoslednih odločitev centrov, ki so dostikrat botrovala temu, da so predvsem očetje le mukoma in s težavo prihajali oziroma vzpostavljali stalne in tudi neposredne stike z otrokom. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podpiramo in zagovarjamo izhodišča, da se pri odločanju o pravicah in obveznostih razvezanih staršev do skupnih otrok izhaja prvenstveno in predvsem iz otrokovih koristi. Ne podpiramo pa tega, da bi se pri tem opredeljevalo zgolj in izključno samo iz koristi otroka, temveč je treba v tem medsebojnem odnosu zasledovati tudi korist starša, kajti otrok, če vidi v staršu skrušenega človeka, ni srečen, to ni v njegovo korist. S predlogom zakona se na prvem mestu oziroma v ospredje postavlja sporazumno dogovarjanje razvezanih staršev o izvrševanju roditeljskih pravic v skladu z otrokovo koristjo. Ko pa ta sporazum ni mogoč, mora vstopiti sodišče in predvsem v tem smislu varovati in vzpostavljati pristnost otrokove koristi in tudi varstvo šibkejšega. Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke bo predlog zakona podprla. Podprla bo tudi amandma Slovenske demokratske stranke, s katerim se vzpostavi ali želi vzpostaviti tudi neke vrste minimalni obseg in način rednih stikov starša z otrokom, na kar iz izkušenj na temelju številnih primerov zlorab enega od starša, največ praviloma tistega, pri katerem otrok prebiva, opozarjajo številni starši na vse pogostejše primere, ko se iz temelja neke vrste zamere želi eden ali drug partner svojemu nekdanjemu partnerju maščevati, ampak to največkrat, žal, na hrbtu nemočnega otroka, žal, v njegovo škodo in niti slučajno v njegovo korist. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da jim je vredno prisluhniti in v zakon zapisati oziroma določiti minimalni obseg in način stikov razvezanega starša svojim otrokom. Sodišče, tako kot izhaja jasno iz amandmaja, pa je tisto, ki bo v pravdnem postopku odločilo tudi drugače, če bo na temelju dokaznega gradiva in argumentov presodilo, da so taki stiki za korist otroka lahko tudi v določenih primerih slaba popotnica. Hvala lepa. Mi bomo ta amandma podprli in tudi pričakujem, da bomo trezno ravnali in dali v zakon ta minimum. Hvala.
Hvala lepa, kolega Brenčič. Kolegica Stana Stopar bo predstavila stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije. Stališče poslanskih skupin bo za njo zaključil kolega Peče, če se bo pridružil zboru, sicer pa bomo šli na razpravo poslank in poslancev. Kolegica Stoparjeva.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik in lep dober večer vsem navzočim. V tretji obravnavi je pred nami predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o zakonski zvezi in družinskih prejemkih. S predlaganimi spremembami predlagatelj sledi odločbi ustavnega sodišča, usklajuje zakon z določbami konvencije o otrokovih pravicah in vgrajuje v zakon zahteve evropske konvencije o otrokovih stikih s starši in drugimi osebami. Temeljna sprememba zakona, da je otrok in njegova korist v ospredju, je osnovno vodilo tako za starše kot državne organe in nosilce javnih pooblastil. Zakon jasno opredeli pravni standard koristi otroka in v vseh postopkih zagotavlja, da se presoja najprej v otrokovo korist. Pomembne in nujne spremembe in dopolnitve, ki jih nosi zakon in ki smo jih v poslanski skupini Liberalne demokracije Slovenije že poudarili v drugem branju, bomo poslanci LDS podprli. Naj še enkrat poudarim. Pri izvajanju stikov je temeljni poudarek, da so stiki najprej otrokova korist. Tako določa zakon. K 18. členu zakona predlaga poslanska skupina Slovenske demokratske stranke amandma, ki ga v poslanski skupini Liberalne demokracije ne moremo podpreti. Menimo, da je v nasprotju z izhodiščem, da sledimo predvsem koristi otroka, da so stiki predvsem otroku v koristi, da je to otrokova pravica. O stikih bo presojalo sodišče z vsemi vpletenimi, upoštevaje tudi mnenje otroka in bo prisojalo vsak primer zase z vsemi specifičnostmi. Tega ne nalaga niti konvencija o stikih. Ta konvencija pravi, da je osebni stik vsaka oblika sporazumevanja med otrokom in osebo, ki je opravičena do stikov, torej ni nujno le fizični stik. Problemi nastanejo, kadar se starši ne morejo dogovoriti o stikih. Takrat je korist otroka ogrožena, zato mora odločati sodišče. Sodišče mora seveda utemeljiti vsako omejitev osebnih stikov. Vsaka ureditev osebnih stikov pa je v bistvu tudi omejitev. Trdimo, da je boljša generalna klavzula o stikih prav zaradi tega, da se lahko prilagaja konkretnim situacijam. Staršem so na voljo tudi začasne odredbe sodišča. Takoj, ko je vložena tožba, lahko z začasno odredbo predlagajo, naj sodišče začasno uredi stike in s tem se v bistvu zagotovi takojšnje varstvo, ki potem ni odvisno tudi od tega, kdaj pride do pravnomočne odločitve. Prav tako so predstavniki skupnosti centrov za socialno delo že na odboru poudarili, da bi uveljavitev tako konkretne zakonske določbe o številu minimalnih ur oziroma dni, stikov bistveno oteževalo izvrševanje te določbe, saj je na sodišču odločitev, da odloči o vsakem konkretnem primeru, kaj korist otroka. V poslanski skupini torej z navedeno utemeljitvijo ne bomo podprli amandmaja. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolegici Stoparjevi. S tem smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sedaj bomo razpravljali o zakonu v celoti. Da ne bi bral vseh, ki ste navedeni, bi vprašal tiste v dvorani, ali želi kdo besedo. Kolega Zlobec, prosim.
Hvala lepa. Zgodbo, ki jo poslušam od kolega Drobniča, ki mu zmeraj pomaga kolega Cukjati, če pa ni dovolj, se pa oglasi zraven še kolega Brenčič. Če poslušamo naše tri kolege, imamo občutek, kako je Slovenija mačehovska do ubogih očetov, ko otrokom hudobne matere ne pustijo, da bi preživljali lepe dneve s svojim očetom. In tako rekoč krivda je vsa na ženski strani. Krivda žensk je predvsem v tem, da je nasilje v družini uperjeno predvsem v žensko. Samo poglejmo nekaj konkretnih podatkov. Ženska svetovalnica. Ženska svetovalnica je nevladna organizacija, ki se že od leta 1993 ukvarja s problematiko nasilja nad ženskami. V okviru svojih programov pomoči nudi ženskam, ki so žrtve nasilja, psihosocialno pomoč, in sicer v obliki telefonskih pogovorov, individualnega svetovanja, podpornih skupin za ženske, žrtve nasilja v družini, zagovorništva in kratkoročne namestitve v kriznem centru ženske svetovalnice. V letu 2002 se je na žensko svetovalnico po pomoč obrnilo 636 žensk, ki so doživljale nasilje v družini. Leto 2003 se je na žensko svetovalnico obrnilo 390 žensk. Ženska svetovalnica se od samega začetka svojega delovanja zavzema za uresničevanje človekovih pravic žensk, ki doživljajo nasilje. V letih delovanja ženske svetovalnice se je pokazalo, da ženske, ki se nanjo ne obračajo po pomoč, najbolj pogosto nasilje doživljajo prav v družinskem krogu, in sicer največkrat s strani partnerja. Koliko mislite, da je bilo fizično pretepenih moških partnerjev? Niti eden. Gremo naprej. Številni zakoni žrtvam onemogočajo ureditev situacije in otežujejo njihov odhod od nasilnega partnerja. Spremembe v stanovanjski, kazenski, družinski in drugi zakonodaji naj bi omogočile aktivnejše sodelovanje služb, s ciljem za zaščito žrtev nasilja v družini. Trajanje različnih sodnih in izvensodnih postopkov, v katerih so udeležene žrtve nasilja v družini, je nujno potrebno zmanjšati, saj za žrtve pomeni dodatno breme in retravmatizacijo. Žrtve se ob iskanju pomoči in podpore velikokrat srečujejo z nepoznavanjem dinamike nasilja v družini in posledic, ki jih dolgotrajno nasilje pušča na žrtvah, in s pristopi, ki so še vedno obremenjeni s predsodki in stereotipi. Zato se zdi nujna uvedba obveznega izobraževanja vseh strok, ki se z nasiljem v družini srečujejo, katerega glavni cilj bo pridobivanje potrebnih znanj za pravilno komunikacijo z žrtvami, in vzpostavitev nične tolerance do nasilja. Prav izobraževanje je nujen pogoj za uspešen multidisciplinaren pristop pri reševanju problematike nasilja v družini. Nasilje v družini je resen problem družbe, ki ga je mogoče rešiti samo s sodelovanjem različnih strok ter vladnih in nevladnih organizacij, s prilagoditvijo zakonodaje in postopkov, ki bodo žrtvam prijazni in bodo dajali vse možnosti za izhod iz situacije za življenje brez nasilja. To se dogaja iz dneva v dan. Lansko leto v Ljubljani je bil en sam moški žrtev nasilja v družini. Tukaj pa tečejo krokodilje solze, kakšni ubogi moški so, ki ne pustijo ženam, da bi imeli tiste štiri ure. Kaj se zgodi s tistimi štirimi urami? Teh zgodb je na tisoče. V tistih štirih urah možje sejejo sovraštvo do mater, po možnosti grozijo s fizičnimi napadi in tako naprej. Dejansko moram priznati, da nimam popolnoma nobenega pravega usmiljenja do teh moških, teh staršev, ki so pripravljeni preko hrbta otroka, naj stane kar hoče, doseči svoje. Hvala.
Prosim, kolega Brenčič, samo, da bomo tudi to točko vodili, kot je treba. Na spisku tistih, ki ste prijavljeni, ni več nikogar med tistimi, ki bi se radi prijavili. Kolega Drobnič ima najprej besedo. Ker je na spisku. Potem bom pa vprašal, kdo še želi besedo in bomo določili čas in tako zaključili točko. Prosim, kolega Drobnič.
Hvala lepa za besedo. Zanimiva je razprava poslanskega kolega Jaše Zlobca Lukiča glede teh frustracij. Sedaj, ne vem, ali gre za osebne frustracije ali gre za projekcijo osebnih frustracij. Glede na to, kar razlaga, bi se lahko domnevalo, ali pa bi lahko potegnili sklep, da glede na to, da je nasilje v družini, potemtakem ukinimo institut družine, ker je nasilna tvorba, in potem bo vse v redu. Drugo govori o moških, ki so pretepači, ki so nasilneži. Jaz tega pač ne akceptiram. Ne bom rekel, da so moški pretepači ali pa da so ženske angeli ali pa da so moški angeli, pa ženske pretepajo. Ne. To so pač fabule, ki jih nekdo producira, pa ne vem iz kakšnih namenov. Lahko pa se sprašujemo, kakšni so razlogi, ki pripeljejo do tega, da se pojavi to v družini. Na enega ali na drugega. Zagotovo so kontakti, osebni stiki tisti, ki omogočajo, da se stvari razrešijo. In zato kakršnokoli nasprotovanje temu ali pa ciljanje, da se prizadevamo za manjše stike, ne vodijo k reševanju problemov. O problemih se je treba pogovoriti, treba je v osebni stik vstopiti. Treba je marsikaj narediti na področju vzgoje in izobraževanja, za dobre partnerske odnose, za spoštovanje človeka in še marsikaj, kar prispeva k temu. Zagotovo ne more vplivati k dobrim odnosom, poglobitev stikov, pristnih stikov med otrokom in staršem, enim ali drugim, ki živita ločeno, če se glasi odločba, da se zagotovijo stiki 3 ure in 20 minut na mesec, ali pa druga odločba, ki govori, da se dovolijo stiki dve uri na dva meseca. Tako malo se ne srečujejo niti slučajnostni znanci, ne pa otroci in starši, ki naj bi gojili razmerje, ki bi naj ohranjali roditeljske oziroma starševske stike. Jaz se moram vprašati o strokovni kompetentnosti oseb strokovnih služb, ki so takšno predlagali. Dobro. Če strokovne službe ugotovijo, da je en starš nevaren za otroka, potem bodo pač izdali ali pa predlagali odločbo, da zaradi teh in teh razlogov, se ne dovoljujejo stiki. Ne vem, za dve leti, za tri leta ali kakorkoli že. Ampak to pomeni prepoved. Če pa govorijo v tisti obrazložitvi, da so stiki me staršema potrebni, koristni, potem pa odločijo dve uri na dva meseca, je nekaj strokovno narobe z odločitvijo. Absolutno. Na osnovi teh izkušenj smo tudi predlagali to ureditev o minimalnih stikih. Če se starša sporazumeta o stikih, potem se pač sporazumeta in bo sodišče upoštevalo ta njihov sporazum, bo določilo takšne stike. Lahko da bodo tudi manj pogosti, kot predlagamo, če ne pride do sporazuma. Kajti nekoga ne morete prisiliti, da bo imel stike, če se temu odpoveduje. Ta predlog ima v ozadju dve stvari. Pravica otroka do stika in tisto drugo, ki je sicer sekundarna, je pa vendarle še pravica, pravica starša do stika s svojim otrokom, da izvršuje roditeljske pravice. In če on zaradi ne vem kakšnih razlogov tega ne more zagotoviti, bo pač zagotavljal v manjšem obsegu, ker ga prisiliti ne moremo. Ampak takšno vodilo bo dobro vodilo za sodnike, za strokovne sodelavce. V tem je ves smisel tega predloga, o katerem se pač do sedaj nismo mogli sporazumeti. Saj sporazumeti se nismo mogli tudi glede legitimne pravice, aktivne legitimne pravice pa tega obveznega sporazumevanja. Vendarle menimo, da bi lahko bil ta zakon boljši. Glede teh minimalnih stikov pa bi bilo vredno razmisliti o takšni soluciji v tej smeri, kakor sem jo tudi predočil. Sicer amandma govori o stikih. Dobro bi bilo, če bi v zakonu natančno zapisali osebni stiki, da se ne bi štelo za stik, če starš pokliče otroka in konzumira pravico ali pa če otrok zaradi stiske po telefonu kliče starša, pri katerem ne biva, in bi drugi starš utemeljeval, da je to svojo pravico - starševsko, ki je legitimna, ki naj bi postala tudi legalna, sumiral. Vse to je v smislu in v ciljih, da se zagotovijo normalni odnosi. Otrok namreč potrebuje oba starša za oblikovanje svoje osebnosti, za zrelost, da bo lahko vzpostavljal stike pozneje v življenju, da bo odigral tisto svojo vlogo, bodisi iz fanta moža, partnerja ali pa iz dekleta otroka, punčke ženo. Da bo razumel svojo vlogo in da bo razumel v partnerskem odnosu partnerja v njegovi vlogi. To je cilj. Nič drugega. Zato moramo te okvirje vzpostaviti. Hvala lepa.
Zdaj bom dal besedo za repliko kolegu Brenčiču, ker je bil omenjen za dve minuti, ampak samo kot pojasnilo. Replika ni polemika, za polemiko je čas in ga imamo dovolj. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Jaz sem nastopal prej v imenu poslanske skupine, ampak ne glede na to, si je gospod Zlobec tudi tokrat dovolil oporekati mojemu nastopu. Ampak napredek je opazen pri kolegu Zlobcu, saj s hinavcem me ni tokrat obdelal. Teza, gospod Zlobec, ki jo razvijate, da se slovenski starši vse povprek pretepajo, kaj šele, da se vse povprek pretepajo razvezani starši, vaša teza je, da se razveza zgodi zgolj zaradi pretepanja. Jaz se s tem ne mučim in se s tem ne ukvarjam, ker vem, da tako v življenju pač ni. Kakšne so vaše izkušnje z vašim ali katerimkoli zakonom, je pač vaša zadeva. Moje mišljenje je pač tako, da je ta zakon v svoji vsebini namenjen predvsem v določanje stikov otroka s staršem, razvezanim staršem, ne stika razvezanega partnerja z razvezanim partnerjem, da se pretepata naprej. Mene zanima otrokova korist. In v skladu z evropsko konvencijo o otrokovih pravicah in v skladu z ustavo v kar štirih členih sprejemam ta zakon in minimalno opredelitev stika razvezanega starša, možnost stika razvezanega starša s svojim otrokom, če ješe vedno v ohranjanju smisla družine, ga tako pristno vidim, pa ne glede na to, kako vi obdelujete to moje videnje. Sprejemam to tudi za dobro in vas pustim ohranjati v zablodi naprej. Hvala.
Hvala lepa. Ne dajem vam besede za repliko, dal vam bom besedo za razpravo, potem bom pa splošno razpravo o predlogu zakona v celoti zaključil in bomo prešli na razpravo o členu in amandmaju, ki je k njemu vložen. Razpravo imate, ne repliko. Prosim, kolega Zlobec.
Najprej naj povem kolegu Brenčiču, da nisem v 30 in več letih dvignil niti mezinca na svojo ženo, niti na svoje otroke, ker sem se odločil, da tega ne bom nikoli storil, ko sem videl, kako so pijani očetje pretepali žene in otroke, da so morali bežati iz hiše. Če je vse tako idealno, zakaj obstajajo varne hiše, ki morajo biti skrite pred nasilneži, ki jih ne vodi ljubezen do otrok, ampak maščevanje do bivših žena ali partneric. Tega vi preprosto [[...]]
Kolega Zlobec [[...]]
. nočete razumeti. Stvarnost, ki je vsak dan v črni kroniki [[...]]
[[...]]kolega Zlobec čas [[...]]
Vsake toliko časa je ženska pretepena do smrti, vi pa govorite, da so to neke histerične izmišljotine žensk in feministov.
Kolega Zlobec čas vam je potekel.
Hvala.
Sedaj bomo zaključili splošno razpravo. Prešli bomo na razpravo o členu in vloženem amandmaju. Prosim mir v dvorani! Prosim za mir v dvorani! Imamo amandma k 18. členu. Sprašujem, ali želi kdo besedo o amandmaju k 18. členu. Gre za amandma poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Prosim? Čas je potekel, prosim vlada.
Hvala za besedo predsedujoči. Spoštovani poslanci! Amandma, ki je bil vložen, smo že velikokrat poskušali s strokovnih in vsebinskih argumentov zavrniti. Ti argumenti še vedno ostajajo enaki, rada bi pa pojasnila še nekatere. Če bi bil tak amandma, kot ga predlaga poslanska skupina, sprejet, bi prvič bil nepopoln, je neizvedljiv in je tudi strokovno in pravno oporečen. Ena od stvari, ki mi je popolnoma nejasna, je pri odločanju o minimalnem obsegu stikov. Imamo dve meji minimalnih stikov. Ne vem, kdo bo odločil, če se bosta starša, ki se ne moreta sporazumeti, sporazumela, kaj je tisti minimum: ali je to eden ali drugi? Če bi to odločalo sodišče, tudi ne vem, kako bo sodišče odločalo, zakaj je v enem minimumu 20 ur na teden, v enem minimumu pa 96 ur na teden. Seveda je nemogoče na tak način tudi zakon izvajati. Po drugi strani, če bi bil sprejet tak amandma, bi bilo kršeno pravno načelo pravičnosti, da smo enaki v enakem položaju in različni v različnem položaju, ker amandma ne upošteva različne starosti otrok, različnih potreb in različnih okoliščin. Iz amandmaja ni jasno, kakšne strokovne ocene in podlage so predlagatelje vodile pri oceni, da je 20 oziroma 96 ur stikov na teden tista meja, ki je otroku v korist. Praksa kaže, da se ravno pri sporu o obsegu stikov in oceni koristi otroka stroka pri predlaganju odloča povsem individualno. Velikokrat pa se je v situacijah, ko je šlo za postopnost uvajanja stikov, odločala stroka za mnogo manjši obseg, ko pa je otrok vzpostavil čustveno vez s staršem, s katerimi živi, in dosegel čustveno stabilnost, pa dosti večji obseg. Ne vem, mi lahko zanikamo ali pa ne zanikamo, da se dogaja nasilje. Okrog nas se dogaja nasilje. In tisti starši, ki so se v stanju sporazumeti, se sporazumejo in tudi tega zakona ne rabijo. Problem je tam, kjer ne prihaja do sporazuma, kjer gre za konfliktne situacije in kjer bi pri samodoločitvi o minimalnih stikih lahko prišli v situacijo, da bi moral otrok imeti stike, kljub temu da se svojega roditelja boji ali da ga objektivno lahko tudi ogroža. Na te moramo tudi misliti. Opozarjam tudi, da bi lahko s predpisovanjem minimalnega obsega stikov dosegli ravno nasprotni učinek pri dogovarjanju o obsegu stikov med staršema, ki bosta uveljavljala tudi drugačen obseg. To bi lahko postala norma in bi lahko postalo celo minimalni obseg tisto, kar bi bil predlog tudi za starša, ki danes lahko uveljavlja večji obseg. Opozarjamo tudi, da obstajajo situacije, ko ni mogoče določiti ali pa so iz objektivnih razlogov tisti, ki ne morejo izvajati. Otrok dobi pravico in je aktivno legitimiran, da uveljavlja te stike. Aktivno je legitimiran. On lahko toži svoje starše, svojega starša, ki ne uveljavlja teh stikov, na stike. Tukaj bi opozorila, da je iz pravnih virov, v strokovni reviji Pravna praksa jih je objavil dr. Zupančič, ki pravi, navajam: "Temeljno vprašanje je seveda ali je sploh otroku v korist, siliti k stikom roditelja, ki mu ni do otroka. Velja prepričanje, da ne." In mi tudi to vzpostavimo. To so posledice tega, kar navajam. Gospod Drobnič, vi ste govorili tudi o stikih, ki jih je možno izvajati tudi na neoseben način. Konvencija izrecno pravi: osebni stiki so stiki, ki se izvajajo lahko tudi na nefizičen način, in to ne pomeni, da je zgolj fizična oblika. Tudi naša zakonodaja po tem povzema. Še enkrat bi rada poudarila, da pri odločanju o obsegu stikov, če sledimo konvencijam, je treba najprej upoštevati otrokove koristi in njegove potrebe. In če ne individualiziramo tega pristopa, če sami določamo ta minimum, smo šli čez ta prag. In če hoče predlagatelj amandmaja zavarovati izvajanje stikov in preprečiti možnost manipuliranja, mislimo da je v tem predlogu zakona dovolj elementov, s katerimi se lahko preprečujejo, ne nazadnje tudi v zakonu o izvržbi. Ravno zato smo jih tudi vgradili. Hvala lepa.
Kolega Drobnič.
Nisem vas dobro razumel oziroma vi ne razumete namena tega amandmaja in njegove dikcijo. Ta amandma v višini minimalnega obsega števila ur, torej za starša, pri katerem otrok ne živi, pomeni v večini primerov njegovo starševsko pravico do tega minimuma. Če jo bo on konzumiral ali pa jo ne bo, je pa njegova stvar. Sedaj se pa nasprotno dogaja. Nasprotni partner mu seveda preprečuje v začetku, preden pride sploh do odločitve na centru oziroma na sodišču, poteče dve leti, otrok se odtuji in takrat se potem naj bi otroka vprašalo, koliko hoče imeti stikov s staršem, ki ga je pozabil po dveh, treh letih. Ve se pa, da otrok, ki je star tri, štiri leta, če ne sreča staršev dve leti, ga izbriše iz spomina. Gre za to. Na temu staršu pa je, ali bo to pravico konzumiral ali je ne bo. Za to gre In ta minimalni stik naj se zagotovi. Otroka pa pri štirih letih težko vprašate, koliko pogosto stika boste imeli. To lahko otroka vprašate, ko se tega bolj zaveda. Koliko manjši je otrok, tem bolj je treba upoštevati starša oziroma strokovne sodelavce, pa vendar ne izključno center za socialno delo. Ne izključno. Nočem posploševati, kaj se dogaja v centrih za socialno delo, ampak v tem primeru bi morali vzpostaviti tudi možnost izbire strokovnjakov, ki bi imeli koncesijo, tudi kakšni drugi. Za to gre. Toje minimum. Če se starša dogovorita, da je za otroka in tudi za njih najbolj optimalno dve uri na mesec; če je to predlog sporazuma, ni treba, da bo sodišče nasprotovalo, kajti dikcija člena je takšna oziroma amandmaja. Če se starša ne sporazumeta, potem pač velja zagotovitev tega minimalnega stika, ki pa v praksi lahko še vedno pomeni celo manj. Tisti starš, ki se poteguje samo za štiri ure, pač tega ne uresniči. Ampak dajmo mu to pravico do enkrat na teden. Če pa obstajajo razlogi, da to ni dobro, da je to škodljivo, potem mora pa sodišče navesti zaradi teh in teh razlogov, ki bi škodovali otroku. Ampak mora to izrecno navesti, da so stiki v škodo otroka, potem pa se to ne omogoči. Lahko se sploh ne omogoči stikov. Ampak neomogočanje stikov mora biti s sodno odločbo, to pa je prepoved, ker to je civilnopravno razmerje.
Tako. Hvala lepa. Zdaj bom vprašal, kdo še želi besedo, razdelil čas in potem zaključil. Kolegica Širca. Razprava je zaključena, samo še kolegica Širca želi besedo. Prosim.
V drugi obravnavi zakona smo imeli zelo podoben amandma. Le da je predlagatelj tokrat bil nekoliko bolj pazljiv, gospod Drobnič, oziroma ponudil nekoliko bolj obliko, ki je vseeno bližja realnosti, kot je tista, ki je bila v prvi, ko ste točno definirali, stiki so osebni. Mogoče v četrti obravnavi bi prišli do kolikor toliko izvedljive oblike. Ampak zagotovo mislim, da tukaj nima, kot je bilo že večkrat poudarjeno, smisla normirati in s tem zožiti manevrskega prostora komunikacije, ker so situacije, ko tudi tako predložena možnost srečevanja staršev oziroma otroka in staršev, ki ne živijo s svojim otrokom, je neizvedljiva. Neizvedljiva v tem smislu, da niti se jih ne da prevesti v druge oblike, težko se jih normira v druge oblike časa kot je tisto, samo 28 ur na teden oziroma 96 ur na mesec. So situacije v življenju, ko starši, eden od staršev recimo tri mesece, štiri mesece lahko študira ali je odsoten ali karkoli in enostavno take pravice ne bi moral uveljaviti. Hkrati pa mislim, dase celotne diskusije vendarle vrtijo okrog izhodišča, ki je bilo izrečeno, da je treba obdržati nekaj osnovnih vrednot družine. Nedvomno jih je pač potrebno, ampak treba se je tudi soočiti z dejstvom, da tudi ta družina se spreminja in da mogoče že med nami je kdo tak, v tisti tako imenovani urejeni družini, ki ne more zadostiti niti tem normam, ki jih predlaga ta dopolnitev 18. člena oziroma sprememba 18. člena, ko gre za ločene družine. Hkrati pa, recimo, ali bi lahko kontakt povsem dobronamernega in tako imenovanega zdravega odnosa ločenih staršev prevedli v kontakt, ki se mu reče možnost komuniciranja s telefonom, možnost komuniciranja, nadomestnega komuniciranja z maili, s pošto, s pismom. Tudi to so osebni stiki. Sicer osebno intenco predlagatelja razumem in tudi, ne glede na specifična razumevanja družinskih vrednot, jo podpiram, ampak vendarle v življenju bi prinesla zelo veliko ne samo pravnih ampak tudi osebnih problemov, da mislim da je boljše, da se ji izognemo, kot je bilo danes že večkrat povedano konec koncev.
Tako. Izčrpali smo to točko dnevnega reda. Glasovali o amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom. Sejo bom sedaj prekinil. Ob 20.40 uri bomo sejo nadaljevali. Prosim sekretarje poslanskih skupin, če ste tako pozorni in prijazni, da vodje poslanskih skupin in poslance obvestijo še enkrat o tem, potem pa bomo sejo za nocoj prekinili in nadaljevali jutri ob 10. uri. Do 20.40 ure sejo prekinjam.
Vabim kolege, da pridejo v veliko razpravno dvorano, ni še konec zgodovine za danes. Še imamo nekaj obveznosti. Imamo kar precej glasovanj. Nadaljujemo sejo, najprej vas prosim, če lahko vsakdo pri sebi preveriti glasovalno napravo, ali gori lučka, kot znak, da je vse v redu. Ne vidim pripomb glede tega, tako da bomo sedaj prešli na glasovanje o predlogih odločitev, ki so bile v razpravi tekom današnjega dne. Smo pri prekinjeni 16. točki dnevnega reda - pri obravnavi predloga zakona o ratifikaciji sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih. Smo pri tretji obravnavi, pri odločanju o predlogu zakona. Predlog zakona bom dal na glasovanje. Prosim, obrazložitev glasu.
Hvala za besedo. Vatikanskega sporazuma ne bom podprla, to ni kapricioznost ali relikt minulih časov, ampak odločitev raste iz svobode mišljenja in svobode vesti, ki mi nalagata, da s svojim glasovanjem opozorim na dejstvo, da je sporazum mogoče šteti za skladnega z našo ustavo samo, če je upoštevana interpretativna izjava ustavnega sodišča. Znano pa je, da v mednarodnem pravu ta za Vatikan ni zavezujoča, kar je za uveljavljanje ustavnega načela ločenosti države in cerkve na mešanih področjih lahko usodnega pomena za spoštovanje pravnega redadržave, kakor smo si jo začrtali ob nastanku ustave. Hvala.
Kolega Peče.
Tudi sam ne nameravam podpreti sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem. V Slovenski nacionalni stranki pa ocenjujemo, da je odločbo ustavnega sodišča oziroma mnenje ustavnega sodišča možno in pa moč razbrati tudi drugače, kot si predstavljate nekateri poslanci v okviru državnega zbora. V Slovenski nacionalni stranki ocenjujemo, da je zakon pravno nedopusten in vsebinsko nepotreben. Ocenjujemo, da vsakdo izmed poslancev, ki spoštuje ustavo Republike Slovenije, njene določbe predvsem v 7. členu, bo glasoval proti omenjenemu sporazumu in s tem omogočil, da se seveda ustava spoštuje tudi v naprej. Hvala.
Prehajamo na odločanje. Glasujemo. Zakon je sprejet, od 61 navzočih jih je 44 glasovalo za, 12 pa proti. [[Za je glasovalo 44.]] [[Proti 12.]] S tem je ta točka dnevnega reda zaključena. Pri 8. točki dnevnega reda imamo prekinjeno drugo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih Republike Slovenije. Prosim za mir v dvorani. Prešli bomo na odločanje o vloženih amandmajih. Prosim za mir. Odločanje bom vodil počasi, da ne bo nesporazumov. Najprej bomo odločali o amandmaju poslanske skupine Slovenske demokratske stranke k 6. členu. Prosim? Obrazložitev glasu.
Sam tega amandmaja ne bom podprl. Če bi ga podprl, bi bilo stanje, kot je bilo prej, kar pomeni, da bi bili statuti, ki opredeljujejo te medalje, domena vlade. Kot smo pa mi sedaj zapisali, pa velja, da so statuti sestavni del zakona in če kdo hoče popraviti, mora priti v parlament.
Odločamo o amandmaju poslanske skupine Slovenske demokratske stranke k 6. členu predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o odlikovanjih. 61 navzočih, 20 za in 37 proti. [[Za je glasovalo 20.]] [[Proti 37.]] Amandma ni sprejet. Ista poslanska skupina, poslanska skupina SDS vlaga amandma tudi k 11. členu. Kolega Moge.
Se oproščam, ker sem siten. Ta amandma bom podprl, čeprav se z njegovo vsebino absolutno ne strinjam, ampak omogoča, da v tretji obravnavi dosežemo cilje, ki smo jih v razpravi tukajle omenili. Torej bom za.
Glasujemo. 62 navzočih, 58 za, proti nihče. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Amandma je sprejet. Glasujemo o amandmaju poslanske skupine Slovenske demokratske stranke k 12.a členu. Kolega Moge.
Hvala lepa. Tudi s tem amandmajem se ne strinjam, vendar bom glasoval za iz istega vzroka kot prej, ker mi omogoča v tretji obravnavi, da se zakon popravi.
Nihče drug? Torej lahko odločimo. Glasujemo. Smo sredi glasovanja. 62 navzočih, 58 za, nihče proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Ker so bili v drugi obravnavi k dopolnjenemu predlogu zakona sprejeti amandmaji k več kot eni desetini členov, bo zbor tretjo obravnavo opravil na naslednji seji državnega zbora. S tem to točko na tej seji tudi zaključujem. Smo pri 9. točki dnevnega reda, in sicer pri prekinjeni 9. točki dnevnega reda, pri drugi obravnavi predloga zakona o glavnem mestu Republike Slovenije. Imamo dva amandmaja k 1. členu. Najprej bomo odločili o amandmaju poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim, kolega Kangler, obrazložitev glasu.
Hvala za besedo. Sam osebno bom podprl ta amandma poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, ker mislim, da je najbolj primeren tisti vsebini razprave, ki je potekala tako na odboru za notranjo politiko kot tudi danes na tej seji državnega zbora. Mislim, da je dovolj dobro napisan in tudi daje svojo težo glavnemu mestu kot Ljubljani in tudi apeliram na vas poslance in poslanke, da podprete amandma poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Želi še kdo besedo? Kolega Potrč.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! Po vsej razpravi bi rad sporočil, da prvega amandmaja ne bom podprl iz razloga, ker našteva, kaj je od državnih organov v glavnem mestu. Drugi amandma naštevanja sploh nima in pravi, da bo v glavnem mestu tisto, kar bo v ustreznih zakonih ali drugih aktih urejeno. Če želimo, da se ne prejudicirajo organi, potem je treba podpreti drugi amandma, prvega pa ne. Hvala lepa.
Kolega Jelinčič.
Hvala lepa. Jaz bom podprl amandma Slovenske nacionalne stranke. Mislim, da je zelo smiseln in ravno naštevanje teh organov omejuje vladajočo koalicijo oziroma vladajočo pozicijo, da bi določala, kaj in kje in kdo bo v katerem kraju. Mislim, da to mora biti del zakonske materije, ne pa da se bo odločalo glede na trenutne preference določenih vladajočih krogov. Hvala.
Menim, da lahko preidemo na glasovanje o amandmaju poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke k 1. členu. Glasujemo. 59 navzočih, 22 za in 27 proti. [[Za je glasovalo 22.]] [[Proti 27.]] Zdaj lahko preidemo na glasovanje o amandmaju poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije, ter Silve Črnugelj in kolegice Jerice Mrzel k 1. členu. Glasujemo. 60 navzočih, 42 za in 6 proti. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 6.]] Amandma je sprejet. Ker so bili v drugi obravnavi k dopolnjenemu predlogu zakona sprejeti amandmaji k eni desetini členov, bo zbor tretjo obravnavo opravil na naslednji seji. S tem zaključujem to točko. Smo pri 11. točki dnevnega reda - to je prekinjena obravnava predloga zakona o spremembi zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o izvršbi in zavarovanju. Smo v okviru skrajšanega postopka. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona ni bilo vloženih amandmajev, v tretji obravnavi amandmajev ni mogoče vlagati, tako lahko zbor odloči o zakonu. Potem vas obveščam, da vlada oziroma zakonodajno-pravna služba nista obvestili, da bi bil zakon neusklajen. Ali lahko odločimo? Državni zbor bo sedaj odločil o predlogu zakona. 62 navzočih, 53 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti nihče.]] Zakon je sprejet, točka pa zaključena. Smo pri zadnji odločitvi [[...]]Samo hipec. Ja, pri zadnji odločitvi nocojšnjega odločanja, 12. točka - tretja obravnava predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Pri tej točki imamo vložen en amandma, in sicer poslanske skupine Slovenske demokratske stranke k 18. členu. Najprej bomo odločilo o amandmaju. Glasujemo. 61 navzočih, 26 za in 26 proti. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 26.]] Ugotavljam, da ta amandma ni bil sprejet. Mislim, da želi vlada besedo glede usklajenosti. Gospa državna sekretarka? Glede usklajenosti. Morate to povedati. Mirkofon.
Potreben je še uskladitveni amandma k 42. členu.
Ta amandma imate pred seboj. Želi kdo razpravljati o uskladitvenem amandmaju k 42. členu? [[Nihče.]] Lahko zbor odloči? Glasovali bomo najprej o amandmaju in potem o zakonu. Prosim. Glasujemo o uskladitvenem amandmaju. 61 navzočih, 46 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti nihče.]] Sedaj lahko odločimo tudi o zakonu v celoti. Glasujemo. Pardon, resetira se. Glasujemo. Zakon je sprejet. 59 navzočih, 47 za in 3 proti. [[Za je glasovalo 47.]] [[Proti 3.]] S tem je zaključena ta točka dnevnega reda, zadnja točka današnjega dne. Jutri bomo sejo nadaljevali in tudi zaključili. Opozarjam vas na to, da imamo popoldan glasovanje, ki je tajno in zahteva kvalificirano večino. Popoldne. Drži, popoldne. Ja, samo še hipec [[...]] [[Posvetovanje.]] [[...]]17.15 so glasovanja. Hvala lepa. Lahko noč.