Etter ønske frå kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 40 minutt og fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå statsråden innanfor den fordelte taletida. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. - Det blir sett på som vedteke.
Stortinget skal nå behandle forslag fra flere Høyre-representanter om modernisering av statens bygge- og eiendomsvirksomhet. Dette er et forslag som tar opp igjen tidligere forslag fra Bondevik II-regjeringen. Høyre og Fremskrittspartiet forsøker å skape et bilde av at nåværende regjering mangler politisk vilje til omstilling og effektivisering av offentlig sektor, og at nødvendige oppgaver blir forsømt. Dette er selvfølgelig ikke riktig. I likhet med forslagsstillerne er nåværende regjering opptatt av å forvalte statens eiendommer på en god og forsvarlig måte, samtidig som vi ser at det er mye å ta igjen på det store etterslepet i vedlikehold. Men det er vel også betimelig å nevne at dette store etterslepet ikke bare har kommet de to, tre siste årene, men også i de årene Høyre satt i regjering. Vår regjering viser vilje til å rette opp dette, og har varslet at den vil vurdere eventuelle endringer av statens bygge- og eiendomsvirksomhet nærmere, og at den vil komme tilbake til dette på et senere tidspunkt. Regjeringen har også sagt at den har til vurdering flere av de nevnte forhold representantene tar opp i sitt forslag. Dette vil sikkert statsråden orientere mer om. Flertallet i komiteen viser derfor til Regjeringens fornyingstiltak innenfor nevnte område på selvstendig grunnlag, og vi er trygge på at den vil komme tilbake til Stortinget på en egnet måte når det gjelder eventuelle endringer innenfor statens bygge- og eiendomsvirksomhet.
I eit av dei første innlegga eg hadde i denne perioden, viste eg til at Framstegspartiet registrerte at det i det framforhandla dokumentet på Soria Moria var det mange formuleringar som tydde på at det ikkje ville vere Framstegspartiet sine politiske synspunkt som ville liggje til grunn for det politiske styringssystemet i tida framover. Då eg las dette dokumentet om fornying og utvikling av offentleg sektor, må eg innrømme eg fann at det var lite i tråd med Framstegspartiet sine ønske og mål - tvert imot. Så vi hadde stor spenning til kva som ville kome frå den nye statsråden då vi starta på denne perioden. Frå vår ståstad må vi vel berre slå fast at våre vurderingar sett frå Framstegspartiet si side var rette. Eg vil også seie at så er tilfellet når det gjeld byggje- og eigedomsverksemd. Det vert vist til at det har vore eit stort etterslep i lang tid, så representanten Inger Løite har rett i at det også skriv seg frå tidlegare tider, det er ikkje berre no dette har oppstått. Men det vart sagt frå statsråden og andre si side då vi starta på denne perioden, at vi skulle få ei oppfølging og ei forsering av arbeidet med fornying av offentleg sektor. Eg vil påstå at så ikkje er tilfellet. Eg trur at folk ser kva som skjer med det som det vert peika på frå Framstegspartiet og Høgre si side når det gjeld denne saka. Folk sjølve klarar å oppdage kva som skjer med dei oppgåvene og dei byggjeprosjekta som vert utsette, og som det vert store overskridingar på. Eg trur at her lyt ein no gjere noko drastisk dersom ein skal kome à jour med det som er, og var, målet til denne regjeringa. Eg trur ikkje eg skal seie så mykje anna enn at eg vil ta opp dei framlegga som Framstegspartiet er med på i denne saka.
Representanten Åge Starheim har teke opp dei forslaga han refererte til.
Bakgrunnen for dette forslaget er at i juni 2004 nedsatte regjeringen Bondevik II et interdepartementalt utredningsutvalg for å se på hele statens bygg- og eiendomsvirksomhet i militær og sivil sektor, ut fra at det i dag er ganske svake incentiver til å leie eller bygge rimelig, til å sikre godt vedlikehold og til en effektiv arealutnyttelse i statlig sektor. Staten er vel den desidert største eiendomsforvalteren i Norge. Måten den bruker eiendommer, forvalter eiendommer, organiserer eiendomsdriften, både eksisterende og ny, på, har enorme økonomiske konsekvenser for det offentlige Norge. Dette arbeidet resulterte i at en kom med en rekke anbefalinger om tiltak som med utgangspunkt i eksterne konsulenters beregninger kunne gi årlige innsparinger i størrelsesordenen 1-2 milliarder kr. Det er et betydelig beløp, og det kunne ha vært brukt til både nybygg, vedlikehold og oppgraderinger, som er strengt nødvendig i offentlig sektor. De forslagene som er fremmet i dokumentet, ble fremmet i forslag til statsbudsjett for 2006. Etter valget i 2005 ble det jo en ny regjering, og den nye regjeringen avlyste alle disse forslagene med følgende enkle setning i sitt tilleggsforslag til statsbudsjett for 2006: «Regjeringen vil vurdere eventuelle endringer av statens bygge- og eiendomsvirksomhet nærmere, og vil komme tilbake til dette på et senere tidspunkt.» I forbindelse med statsbudsjettet for 2008, altså rett før jul i fjor, stilte Høyres stortingsgruppe spørsmål til finansministeren om noen av disse tiltakene var igangsatt i løpet av de to år som da var gått. Svaret på det var: ingen. Svaret som komiteen har fått i forbindelse med dette dokumentet, er at Regjeringen fortsatt vurderer dette. Da lurer jeg på: Hva er årsaken til at vi har en regjering som har konkrete forslag som kan gi innsparinger på 1-2 milliarder kr i året, uten at det går ut over enkeltmennesker, tjenestetilbud, noe som helst - tvert imot, det er både miljøvennlig, energivennlig og, ikke minst, økonomisk besparende å gjennomføre disse tiltakene - samtidig som det går to år og Regjeringen gjør ingenting? Det kan jo godt være at Regjeringen har ideologiske motforestillinger til noen av disse punktene, men at alle forslagene skulle være slik at en ikke kan gjennomføre dem, er ganske oppsiktsvekkende. En kunne jo tro at årsaken var at Fornyings- og administrasjonsdepartementet og fornyings- og administrasjonsministeren var så fryktelig opptatt med andre saker at en rett og slett ikke hadde kapasitet til å ta denne oppgaven alvorlig. Vel, jeg tror alle som har fulgt med på hvilke saker som er kommet fra Fornyings- og administrasjonsdepartementet de siste to årene, forstår at den forklaringen holder i hvert fall ikke. Komiteen har ikke fått én eneste enkeltsak fra denne regjeringen som dreier seg om modernisering/fornyelse av offentlig sektor - ikke én sak. Så det kan i hvert fall ikke være arbeidskapasiteten i departementet som er årsaken til at en ikke har tatt fatt i disse punktene. Unnskyld, det er gjort ett grep for fornying av offentlig sektor - men det var ikke en egen sak, det kom i statsbudsjettet - nemlig at Statskonsult ble omdannet til en offentlig etat, og ledelsen ble flyttet til statsrådens hjemfylke.[[Høg musikk utanfrå]]
Statsråd Heidi Grande Røys - no også med følgjemusikk.
Det rockar kanskje like mykje på innsida som på utsida for ei tid - vi får sjå. Staten har ei omfattande byggje- og eigedomsverksemd, som krev store ressursar. Regjeringa er oppteken av at verksemda skal drivast effektivt, slik at staten har funksjonelle lokale til ein fornuftig kostnad over tid. Men Regjeringas forslag er ikkje utskiljing og fristilling av statlege verksemder. Det har vore og det er høgresidas svar, det er ikkje den raud-grønne regjeringas svar. Den som har lese både Soria Moria-plattforma, fornyingsplattforma og alt anna vi har levert, har sett at det står éin ting: Denne regjeringa fornyar offentleg sektor og omstiller offentleg sektor som offentleg sektor, ikkje ved utskiljing, ikkje ved fristilling. At det framleis, etter to og eit halvt år, overraskar Høgre og Framstegspartiet, ja, det høyrer eg, men det er ikkje råd å forstå. Det er krystallklårt formulert i partias partiprogram, i Soria Moria-plattforma og i det meste vi har levert herfrå. Så berre for å ha sagt det: Det er eigentleg det eine svaret på dette spørsmålet. Regjeringa er oppteken av å utvide den statlege husleigeordninga som har fungert godt sidan ho vart etablert i 1993. Husleigeordninga, med Statsbygg som eigedomsforvaltar, er seinare utvida fleire gonger ved innlemminga av nye eigedomsporteføljar. Det er no sett i gang eit arbeid med sikte på å innlemme fengselseigedomane. Målet er sjølvsagt betre forvaltning av desse eigedomane og å arbeide systematisk for å ta igjen det etterslepet som finst i vedlikehaldet av desse eigedomane. Så ber representantane frå Høgre om at eigedomar i universitets- og høgskulesektoren som i dag er forvalta av Statsbygg, vert overførde til ei ny forvaltningsbedrift under Kunnskapsdepartementet. Som ein er kjend med, er det òg eit vedlikehaldsetterslep på desse eigedomane, og det er viktig å finne løysingar som kan sikre eit betre vedlikehald. Vi meiner altså ikkje at svaret på det er endå ei ny forvaltningsbedrift i på ein måte statleg sivil sektor, som då skal ha sine organisasjonar i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø, slik tilfellet er dersom ein skal tru forslagsstillarane. Det vert ikkje betre vedlikehald av fleire forvaltningsorgan. Regjeringa tek sikte på å fastsetje klåre retningslinjer for behandling av statlege byggeprosjekt og leigesaker. Ved trong for lokale skal verksemdene vurdere anten eit nytt statleg byggjeprosjekt, leige i eksisterande statlege bygg eller leige i den private marknaden. Ved leige i den private marknaden er det i dag ikkje sett spesielle krav til kva som skal vurderast eller takast omsyn til dersom leigeutgiftene vert dekte innanfor ei uendra budsjettramme. Det gjeld sjølv om ein bind seg for fleire tiår. Det er klårt at her treng vi betre styring, og det jobbar departementet og Regjeringa med. Det prinsipielle utgangspunktet vil likevel framleis vere at staten skal eige såkalla formålsbygg. Såkalla konkurransebygg kan fritt leigast i marknaden på kortvarige kontraktar på frå fem til ti år, og retningslinjene vil m.a. ta opp aktuelle omsyn som skal vurderast i samband med leigeavtalane, bl.a. strengare krav til analyse, dokumentasjon og vurdering av alternativ. Og det skal vere ein politisk kontroll med leigeavtalar når det økonomiske omfanget overstig visse verdiar. Så tek representantane frå Høgre opp forslaget om å opprette eit eige statleg rådgivingsorgan for å skilje rådgivar- og leverandørrolla, som i dag er samla i Statsbygg og Forsvarsbygg. Når vi utformar dei nye retningslinjene, er det eit forslag som vi kjem til å vurdere, men eg har ikkje svaret på det pr. i dag. Høgre ynskjer seg òg større finansiell fleksibilitet i Statsbygg for at brukarane betre skal skaffast lokale når spørsmålet om husleigemiddelet er avklåra. Slik eg ser det, syter dagens kurantordning på ein god og fleksibel måte for at statlege leigetakarar får dei lokala dei treng, når dei kan dekkje husleiga innanfor sine eigne økonomiske rammer. Investeringar i nye byggjeprosjekt må elles vere ein del av den totale prioriteringa som denne regjeringa gjer, som det er for alle regjeringar. Høgre meiner det bør arbeidast vidare med forslag om korleis ein i større grad kan konkurranseutsetje delar av verksemda i Statsbygg. Staten er ein stor innkjøpar og er ein aktør som utnyttar marknaden både når det gjeld bygging, og når det gjeld drift av eigedomane sine, for å oppnå lågast moglege kostnader ut frå dei kvalitetskrava som gjeld. Låge vedlikehaldskostnader er jo ikkje i seg sjølv eit mål. Vi har nok av eksempel på at det ikkje nødvendigvis har ført til at bygningane er godt vedlikehaldne, og at det då i ettertid er kostnadskrevjande. Regjeringa meiner at ein kan oppnå kostnadseffektive løysingar utan å skilje ut eigne selskap for å drifte statlege eigedomar. For Statsbygg sin del er det slik at om lag 70 pst. av utgiftene er relaterte til tenester som Statsbygg kjøper i marknaden, og det meiner eg er ein god plass å liggje, og slik skal vi fortsetje å drifte våre bygningar.
Det blir replikkordskifte.
Vi har nå fått en lang liste over forslag som statsråden ikke vil gjennomføre. Så har vi fått en liste over forslag som statsråden vil vurdere. Jeg vil gjerne få statsrådens liste over grep som hun har gjort, ting som er gjennomført i de snart to og et halvt årene som har gått da statsråden har hatt ansvaret for denne sektoren, og som har gitt billigere og bedre statlig forvaltning av bygge- og eiendomsvirksomheten.
Førre regjering la på bordet forslag til ei reform, med utgangspunkt i at det var behov for å reformere statleg byggje- og eigedomsverksemd. Denne regjeringa har ikkje sagt at dei deler det synet, tvert imot. Statsbygg er ei godt driven statsforvaltningsbedrift, politisk styrt, dvs. at politikarane tek dei viktigaste beslutningane. Og slik skal det framleis vere. Denne regjeringa har ikkje behov for verken å konkurranseutsetje eller å fristille noko av verksemda til Statsbygg noko meir. Vi har tvert imot tru på at den mest effektive og den økonomisk mest kostnadssvarande måten å drive Statsbygg på er å behalde Statsbygg som statsbedrift - ikkje å lage fleire forvaltningsnivå, som den førre regjeringa ville, men tvert imot la Statsbygg drive og forvalte desse eigedomane slik det er i dag, inkludert fengselseigedomane, som vi no er i ferd med å overta. Når det gjeld driftspersonell, er det mest effektive for å sørgje for at dei utbetringane som skal skje, føregår økonomisk forsvarleg, å ha folk på bygga som kjenner bygga.
Eg registrerer at statsråden viste til at ho er godt fornøgd med korleis tingas tilstand er. Mitt spørsmål til statsråden er: Viser ikkje dei faktiske forholda at såikkje er tilfellet - bryr ikkje statsråden seg om å ta omsyn til dei faktiske forholda som gjer at det ikkje går så godt som statsråden påpeikar? Og ser ikkje statsråden nødvendigheita av å måtte endre synet på korleis tingas tilstand er i dag?
Dei vedlikehaldsetterslepa som vi har f.eks. på fengselseigedomar og på universitet og høgskular, kjem ikkje fyrst og fremst av organiseringa, men av ei manglande finansiering over mange år. Og lat meg minne om at vi dei siste åtte åra stort sett har hatt borgarlege utdanningsministrar - for å ta eitt eksempel. Når vi no flyttar fengselseigedomane inn i husleigeordninga, vil det gå fram av budsjettet til hausten om det har økonomiske konsekvensar som fører til at ein får gjort noko med vedlikehaldssituasjonen. Det kan ikkje eg svare på i dag - eg har ikkje noko ynske om å svare på det i dag. Men det vert ikkje meir vedlikehald i seg sjølv av å skilje ut og lage endå fleire nye forvaltningsnivå. Det blir det større kostnader av, for det blir endå eit statleg forvaltningsnivå som så skal finansierast, og der det skal tilsetjast byråkratar - noko som eg ikkje kan skjøne at Framstegspartiet er for - kontra å samle alt i éin statleg byggje- og eigedomsansvarleg etat, slik som vi har det i Statsbygg, med lange tradisjonar for å drive effektivt og ha økonomisk forsvarleg drift.
Jeg har stor respekt for at statsråden forsvarer at de ikke har gjennomført det som vår regjering foreslo, med at de er politisk uenig i det som vi foreslo, og at de dermed politisk har valgt å si nei til innsparinger på 1-2 milliarder kr fordi de er uenige i noen av de forslagene. Jeg spurte hva de hadde gjort istedenfor, og fikk da til svar at det var ingenting. Men i statsrådens første innlegg gikk hun igjennom en del forslag som Regjeringen hadde til vurdering. Spørsmålet mitt er da: Hvorfor er ingen av de forslagene som statsråden nå sier at de har til vurdering, gjennomført i de to og et halvt årene som har gått siden forslagene ble lagt fram, allerede i statsbudsjettet for 2006?
Når Høgre viser til innsparingspotensialet i sine forslag, er det all grunn til å setje spørsmålsteikn ved det. Førre regjering har altså drive staten til ei fragmentering, og - kva skal eg seie - det har vorte eit svært uklårt mønster i statleg forvaltning etter Bondevik-regjeringa si fragmentering og fristilling av statlege verksemder. Det er seinast av Stortinget bevist og etterspurt i innstillinga til St.meld. nr. 17 for 2006-2007, der m.a. Høgre og Framstegspartiet ber fornyingsministaren om å ta større samlande og koordinerande grep om t.d. IT-politikken, nettopp fordi ein har ei fragmentert og uoversiktleg statsforvaltning. Å tru at svaret er meir fristilling av statlege verksemder, og i tillegg tru at det er meir økonomisk rekningssvarande, er eg direkte ueinig med Høgre i, og difor har vi ikkje gjennomført det, og vi kjem ikkje til å gjennomføre det. Det vert aldri ei raud-grøn regjering sin politikk, det er høgrepolitikk på sitt verste. Eg kan ikkje sjå nokon grunn til at vi skulle gjennomføre det.
Replikkordskiftet er omme. Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, sjå side 2696]]
Etter ønske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 40 minutt og blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti og inntil 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gjeve høve til replikkordskifte, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. - Det er vedteke.
I denne perioden har vi hatt flere anledninger til å debattere et viktig tema - vold i nære relasjoner. Denne gangen er det et representantforslag som konkret berører temaet der kvinner er drept av partner eller tidligere partner. Livet blir ikke alltid slik man har tenkt seg. Kari på 25 finner mannen i sitt liv, Ola. De gifter seg og får barn. Han blir voldelig mot henne for bagateller, han er sjalu. Det er vanskelig for Kari å dele dette med andre. Er det ikke litt min egen skyld, jeg provoserer han jo litt, eller? Forholdet er vanskelig, hun elsker ham jo, eller gjør hun det? Er det praktiske ting som gjør at hun blir i forholdet, som hus, bil og ikke minst en fasade som skal holdes? En dag går Ola for langt, han er så voldelig at Kari dør av skadene, han dreper henne. Igjen er tre små barn som har mistet moren sin og har en far i fengsel. Hva kan samfunnet gjøre for å forhindre at dette skjer? I Norge har vi i gjennomsnitt ti slike saker i løpet av året hvor en kvinne blir drept av partner eller ekspartner. Som VGs reportasje i fjor viste, var det 72 kvinner som ble drept på denne måten de siste sju årene. Dette er høye tall. Når det gjelder vold i nære relasjoner, er det også store mørketall. Regjeringen tar dette på alvor, og representantforslaget fra Dørum er litt for sent ute. For før jul la Regjeringen fram en handlingsplan mot vold i nære relasjoner, Vendepunkt. Her er det 50 tiltak som skal være med på å bekjempe vold i nære relasjoner. Tiltak nr. 34 går direkte på forslaget vi har til behandling i dag. Regjeringen ønsker å kartlegge disse drapssakene, og i det arbeidet forsøke å identifisere risikofaktorer og utvikle forebyggende tiltak. Etter det jeg kjenner til, er arbeidet godt i gang og flere departementer er involvert. Arbeidet skal avsluttes i løpet av 2009. Planens punkt 17 til og med punkt 20 fokuserer på voldsutøveren. Regjeringen ønsker at voldsspiralen skal brytes, ved å styrke behandlingstilbudet til voldsutøveren. Arbeidet Alternativ til Vold, ATV, driver, er et viktig bidrag her. Komiteen er enstemmig i at det er viktig at tilbudene til voldsutøverne blir landsdekkende, noe det også legges opp til i handlingsplanen. Skal vi lykkes med å få redusert vold i nære relasjoner, som i enkelte tilfeller ender med drap, er det viktig at det jobbes tverretatlig. Politiet, fastlege, helsesøster og utdanningsinstitusjoner som lærer- og sosionomutdanningen samt krisesentre må jobbe sammen og få skolering om temaet. Det er også viet en sentral plass i handlingsplanen. Regjeringen har lagt til rette for familievoldskoordinator i alle politidistrikt, og i de store byene skal det etableres team som skal bistå mindre lensmannskontor i disse sakene. Regjeringen har gjort mye på dette området, og det er nå viktig at tiltakene i handlingsplanen blir fulgt opp. Selv om det er seks departementer involvert i planen, har komiteen tro på at det er med på å styrke arbeidet med bekjempelse av vold i nære relasjoner, da dette arbeidet er avhengig av et bredt samarbeid mellom de ulike etatene.
Selv om dette temaet har vært debattert i denne sal veldig mange ganger, tror jeg nok ikke vi kan debattere det ofte nok, slik situasjonen er. Det er viktig og positivt, det forslaget som forslagsstillerne tar opp, og det er et viktig tema. Nesten hver eneste uke kan vi lese om tragiske hendelser som kanskje kunne vært unngått. Vi vet også at det er et stort samfunnsproblem, og det er mørketall som er veldig store. Vi er alle sammen nødt til å stå sammen for å finne de tiltakene som kan begrense vold i nære relasjoner. Forebygging og holdningsskapende arbeid er viktig. Jeg er veldig glad for den handlingsplanen som Regjeringen har lagt fram, Vendepunkt, og det har vi sagt før. Det er viktig at dette ikke bare blir en fin plan, men at den blir realisert og ikke bare lagt i en skuff. Det er mange av de tiltakene som står i disse punktene, som skal tre i kraft nå i 2008. Selv om noen kanskje synes at vi er i begynnelsen av 2008, er vi snart kommet halvveis i året. Det hadde vært fristende å spørre statsråden om status på i hvert fall noen av disse forslagene. Vi vet at det står at hvert politidistrikt skal ha en familievoldskoordinator, men så vet vi også det at det ikke er alle politidistrikt som har det. Det er også snakk om at det skal være fylkesvise samlinger for politidistriktene, noe som vi vet ikke er realisert ennå. Det er viktig for å få status for dette arbeidet. Så er det et punkt om å ha en rød knapp eller en alarmknapp for raskt å kunne få kontakt. Det vet vi ikke er på plass ennå. Men det er viktig at dette ikke bare blir en plan, for nå har vi kommet til april, og det er ikke lenge før det er sommer. Plutselig går det mot jul, og da er det viktig at vi iallfall har begynt å fokusere på det. Jeg vil derfor be statsråden redegjøre litt for hva som er status i de enkelte saker. Som saksordføreren sa, er det ofte kvinner som blir drept av sin tidligere partner. Ofte har dette familiære årsaker, konflikter som kanskje kunne vært unngått hvis familien hadde fått hjelp og oppfølging. Det er viktig å identifisere risikofaktorer og utvikle forebyggende tiltak. Da er det viktig at de departementene som kan bli berørt av et slikt arbeid, har samme fokus. Det er ikke alltid nok at vi som sitter i justiskomiteen, eller Justisdepartementet har rett fokus, for det er mange ganger flere andre departement som også må ha det samme fokuset. Forslagsstillerne fra Venstre tar opp forslag om å opprette en uavhengig kommisjon som skal gå gjennom de drapssakene som de siste ti årene skyldes vold i nære relasjoner. Det synes Fremskrittspartiet er et veldig viktig og godt forslag. Derfor har vi en merknad der vi støtter dette, slik at man kanskje kan lære noe, finne likhetstrekk og sette inn forebyggende tiltak i de utsatte gruppene. Kanskje har det vært en glipp både i Fremskrittspartiet og Venstre, som ikke har fremmet et eget forslag om det. Men vi får bare håpe og tro at punkt 34 i Regjeringens handlingsplan dekker opp for det. Statsråden har òg sagt i brevet til komiteen at han har tatt beslutning om å kartlegge drapssaker for å identifisere risikofaktorer. Det er veldig bra, og jeg håper at det blir realisert skikkelig. Dette er et viktig tema, som vi debatterer ofte, men vi skulle alle ønske at vi ikke trengte å ha denne debatten. Men virkeligheten er nå engang slik at man aldri kan få debattert det nok, fordi det skjer hver eneste uke. La oss nå håpe at dette ikke bare blir en debatt, men at vårt engasjement kan bidra til at dette temaet kommer fram i dagslyset og ikke bare befinner seg innenfor husets fire vegger, og at ingen reagerer. Derfor er det viktig at vi alle engasjerer oss i denne saken.
Det er heldigvis sjelden at vi har saker med en så tragisk og alvorlig bakgrunn som denne saken. Medieoppslagene sist høst om kvinner som var drept av tidligere eller nåværende ektefelle, samboer eller kjæreste de siste ti årene, var en sterk påminnelse om at arbeidet for å forebygge og bekjempe vold i nære relasjoner er en stor og viktig samfunnsoppgave som krever innsats på bred front. Vold mot kvinner er brudd på grunnleggende menneskerettigheter, der det tryggeste stedet for mange, nemlig hjemmet, for disse kvinnene er blitt omgjort til det mest utrygge. Samfunnet kan aldri akseptere at kvinner blir slått, truet eller drept. Skal vi kunne forebygge, må temaet i langt større grad bli gjenstand for offentlig debatt. Antall drap var sikkert sjokkerende kunnskap for de fleste som fulgte avisdekningen sist høst. Skiftende regjeringer har de siste ti årene tatt ulike initiativ, og selv om det har skjedd en god del på dette feltet, må vi vel konstatere at det ikke er gjort nok. Dette er også et område hvor det ikke finnes noen særlige politiske skillelinjer, og det mener jeg er en styrke for dette viktige arbeidet. Stoltenberg-regjeringens handlingsplan, Vendepunkt, som fokuserer på arbeidet med å bekjempe alle slags former for vold i nære relasjoner, er et godt utgangspunkt for videre innsats. Høyre er enig i at det forslaget som i dag blir behandlet, er ivaretatt gjennom handlingsplanen og vil understreke viktigheten av at dette kartleggingsarbeidet gis høy prioritet, slik at vi kan få mer kunnskap som kan sette oss bedre i stand til å avverge så mange overgrep som overhodet mulig. Jeg forutsetter også at Regjeringen vil utarbeide en strategi for formidling av resultatet når det foreligger. Jeg har også lyst til å understreke de særlige utfordringer vi står overfor, både når det gjelder å kartlegge og bekjempe vold mot minoritetskvinner. Forskjellen mellom norske kvinner og minoritetskvinner er at de norske kvinnene har større kunnskaper om sine rettigheter. De har ofte et større nettverk og vet hvor de skal henvende seg for å få hjelp. Mange minoritetskvinner lever isolert og i storfamilier, uten stor grad av kontakt med det norske samfunnet. Ikke alle behersker norsk, og dette gjør det vanskelig for dem å ta skritt for å stoppe volden. Høyre er derfor glad for at handlingsplanen Vendepunkt også inneholder en rekke tiltak som nettopp tar sikte på å bedre situasjonen for disse kvinnene. Avslutningsvis vil jeg understreke behovet for å ha løpende fokus på denne problematikken knyttet til vold i nære relasjoner. Debatten kan helt sikkert oppleves som både krevende og ubehagelig, men er like fullt nødvendig for å høyne bevisstheten rundt dette samfunnsproblemet. Som politikere kan vi rett nok endre spillereglene, men det er faktisk opp til hele samfunnet å utvikle sunne holdninger og ta avstand fra vold.
Det er et meget viktig samfunnsproblem forslagsstillerne tar opp. Jeg berømmer dem for engasjementet. Det er aldri nok engasjement rundt et såpass alvorlig problem. Vi vet alle at kvinner blir utsatt for vold fra sine menn, enten tidligere eller nåværende partnere. Det stedet som skulle være det tryggeste for dem, nemlig deres eget hjem, er dessverre dokumentert å være det farligste for dem. Den personen en kvinne skulle kunne stole mest på, nemlig hennes egen partner, er etter statistikken den største fare for henne. Tallenes tale er klar. Ifølge tall fra Kripos ble totalt 32 personer drept i Norge i 2007. Åtte av dem var kvinner som ble drept av sine partnere eller tidligere partnere. Det er derfor meget viktig at samfunnet holder et konstant og skarpt fokus på dette. Nettopp derfor la Regjeringen den 13. desember i fjor fram en handlingsplan mot vold i nære relasjoner. I denne handlingsplanen går Regjeringen grundig gjennom problemstillingen og legger fram 50 konkrete og målbare tiltak. Seks departementer har ansvaret for gjennomføringen av disse tiltakene. I handlingsplanen finner vi tiltak som har en forebyggende effekt, men også hjelp til kvinner som dessverre blir utsatt for vold. I handlingsplanen har Regjeringen et klart og tungt fokus på forskning og kompetanseheving i tjenesteapparatet. Der finner vi bl.a. følgende tiltak: Det skal gjennomføres «en kartlegging av drapssaker der gjerningspersonen er offerets nåværende eller tidligere partner». Og videre «Målsettingen er å identifisere risikofaktor og utvikle forebyggende tiltak.» Jeg opplever derfor at forslagsstillernes intensjoner er godt ivaretatt i handlingsplanen, som allerede er satt ut i livet. Vi, som sagt, må stå sammen mot dette uvesenet. Akkurat denne gjennomgangen skal være sluttført i løpet av 2009, og vi ser fram til det. Jeg føler behov for å kommentere Fremskrittspartiets merknader i saken. Fremskrittspartiet skriver i merknadene at «det er for lite fokus på offeret» i handlingsplanen mot vold i nære relasjoner. Jeg finner denne påstanden merkelig. Hvis vi leser handlingsplanen, så skriver Regjeringen allerede i innledningen: «Dersom vi skal klare å bekjempe vold i nære relasjoner, er det ikke tilstrekkelig å styrke tilbudet til ofrene etter at volden har funnet sted. Vi vil forebygge og bekjempe alle former for vold i nære relasjoner gjennom flere tilnærminger.» Og så skriver Regjeringen om syv tilnærminger, og den første lyder slik: «Ofre for vold i nære relasjoner skal sikres nødvendig hjelp og beskyttelse.» Det er selvsagt opp til Fremskrittspartiet å velge hvor mye tid de vil bruke på å sette seg inn i dette viktige dokumentet, men jeg finner det merkelig at de skriver at «det er for lite fokus på offeret». Det forteller at de enten ikke har lest handlingsplanen ordentlig eller fremmer ubegrunnede påstander. Sakens alvor fortjener et høyere debattnivå enn som så. Vi må, som sagt, stå sammen mot dette uvesenet, og vi må alle slå ring rundt handlingsplanen som Regjeringen har lagt fram.
Eg registrerer at ein samla komite støttar ein gjennomgang av drapssaker som er resultatet av vald i nære relasjonar. I Senterpartiet støttar vi ei slik tilnærming og er stolte av Regjeringas handlingsplan mot vald i nære relasjonar. Det er avgjerande om vi skal lykkast i arbeidet mot vald, at vi arbeider systematisk, og at Regjeringa, med justisministeren i spissen, tek på seg eit koordinerande ansvar. Handlingsplanen reflekterer kor komplekst arbeidet mot vald er, fordi han involverer så mange fagmiljø, departement, instansar, etatar og ikkje minst enkeltindivid og familiar. Når det er sagt, vil eg samtidig åtvara mot kva vi kan kalla utgreiingspassivitet. Med det meiner eg at det er mykje vi allereie veit om vald i nære relasjonar, og då særleg vald retta mot kvinner, der valden som endar i drap, er hovudtemaet i dag. Det er med andre ord slik at vi ved ein gjennomgang vil styrkja vår kunnskap og forhåpentleg finna nye verkemiddel, men det er òg slik at vi alt i dag veit nok til å styrkja dei verkemidla som allereie finst. Eg meiner handlingsplanen Vendepunkt er eit utmerkt arbeidsdokument, med eit balansert utgangspunkt mellom utgreiing og handling. Fjorårets evaluering viser at vi er godt i gang med å setja handlingsplanen ut i livet. At regionale ressurssenter mot vald, traumatisk stress og sjølvmordsførebygging er etablert, eller er under etablering, i alle regionar, er eit opplyftande eksempel på dette. Vi veit at menn som får hjelp til å takla eiga valdsåtferd, blir mindre valdelege, og arbeidet med å gjera tilbodet til desse mennene landsomfattande må fortsetja. Vi veit at vald finst hyppigare i familiar med sosiale og økonomiske problem, og derfor må kampen mot fattigdom fortsetja og trappast opp. Vi veit at god folkehelse, førebygging og behandling av psykiske lidingar gir mindre vald. Vi veit at rusproblem ofte er ei medverkande årsak til vald, og vi veit at nokre menn reagerer med vald når dei føler seg krenkte ved samlivsbrot. Mange av dei drepne kvinnene veit vi blei drepne idet dei ville forlata partnaren. Menn må sjølve på banen og ta del i arbeidet mot kjønnsdiskriminerande haldningar som har tydeleg fotfeste i samfunnet vårt. Det har vore, og skal vera, kritisk fokus på æreskodeksar i delar av minoritetsmiljøa. Men eg vil åtvara mot å bidra til ein samfunnsdebatt som set eit tabloid minoritetsstempel på vald i nære relasjonar. Det er på tide at vi òg tør å stilla spørsmål ved om det er noko ved summen av kulturar i Noreg som skaper haldningar som gjer at altfor mange norske menn kvart år tek livet av sine partnarar eller lèt dei leva i utryggleik. Kvifor svarer f.eks. respektive 29 pst. og 24 pst. av norske menn at kvinner sjølve har heilt eller delvis ansvaret for seksuelle overgrep dersom dei har drukke eller har gått aleine langs ein øyde veg? Det gjorde norske menn i Amnesty International Norge og Reform - ressurssenter for menn - si undersøking, utført av TNS Gallup i fjor. Og kvifor meiner fire av ti norske menn i same undersøking at kvinner som ikkje bryt ut av valdelege forhold, i stor eller svært stor grad sjølve er ansvarlege for at dei blir utsette for vald? Det er ei farleg kortslutning, som viser at vi som samfunn i for stor grad sender feil signal når det gjeld synet på kva som er forståeleg eller akseptabel åtferd. For offer gir det skam og skyldfølelse, for valdsutøvar kan det føra til sjølvrettferd, og for omgivnadene kan det legitimera likegyldigheit. Å finna og fjerna årsaka til denne misforståtte førestellingsverda er ein del av det haldningsskapande arbeidet som er avgjerande dersom vi skal klara å kjempa mot vald i nære relasjonar. Til slutt vil eg òg nytta høvet til å setja søkjelyset på om ein del av valden i nære relasjonar får nok merksemd, nemleg vald mot eldre, som òg er ein del av drapsstatistikken. Dette er eg bekymra over. Erfaringar frå Vern for eldre-kontor i Oslo, Bærum og Trondheim og samanlikningar med andre land syner at mellom 3 og 5 pst. av alle eldre blir utsette for ei eller anna form for overgrep. Det utgjer omtrent 25 000 eldre i Noreg som blir utsette for overgrep frå eigne pårørande og i eigen heim. Det er i dag altfor få kommunar som har gjort Vern for eldre til ei fast teneste. I Senterpartiet har vi forventningar til ein nasjonal kontakttelefon for eldre utsette for vald, som no er under planlegging i Sosial- og helsedirektoratet. Vi håpar dette vil hjelpe ein del av ofra, og vi imøteser eit fokus på det arbeidet.
I VG 12. november i fjor stod det at 72 kvinner er drept av sine menn i løpet av de siste sju årene. Dette er dyster statistikk og et ekstremt uttrykk for vold i nære relasjoner. Det er viktig å peke på dette fordi nærheten mellom offer og utøver gjør volden mer skjult, mer traumatiserende og mer skadelig for både barn og voksne. Venstre fremmet forslaget vi i dag debatterer, fordi vi mener det må gjøres mer for å øke kunnskapen om vold i nære relasjoner, for å forebygge, men også for å avdekke voldelige familierelasjoner og for å hjelpe dem som utsettes for denne type vold. Jeg ønsker å presisere at hensikten med forslaget vårt ikke var å finne syndebukker eller på en annen måte plassere skyld, men for å lære, slik at vi lettere kan avdekke familievold og sette inn tiltak. Ved å gjennomgå disse drapssakene tror jeg at man kan få en nyttig innsikt som kan hjelpe til å forebygge vold i nære relasjoner på en bedre måte i framtiden, forhåpentligvis slik at drap kan forhindres. Grov vold og drap kommer sjelden som lyn fra klar himmel. Mest sannsynlig har volden vart en stund, og mange av dem som utsettes, har vært i kontakt med det private og offentlige hjelpeapparatet før volden endte i drap. Av den grunn er det viktig at man i saker som denne ikke bare fokuserer på de uhyrlige drapene, men setter dem inn i en bredere sammenheng for å kunne avdekke og forebygge vold i nære relasjoner. De siste årene har det vært mer akseptert å snakke om vold i nære relasjoner - heldigvis. Tidligere var dette et lite diskutert tema, og ofte knyttet det seg mye skam og skyld til denne volden. Venstre foreslo at det skulle oppnevnes en uavhengig kommisjon med faglig bredde som kunne gå gjennom disse sakene på en grundig måte. Etter at forslaget ble fremmet, la Regjeringen fram sin handlingsplan mot vold i nære relasjoner, Vendepunkt. Det er mange bra tiltak i denne planen, og jeg er svært glad for at Regjeringen fortsetter arbeidet mot vold i nære relasjoner, som både Bondevik I- og Bondevik II-regjeringen hadde et sterkt fokus på. Jeg er derfor glad for at vi nå får en helhetlig gjennomgang av disse sakene. Særlig er vi opptatt av at man får innsikt i hvor mange av familiene som har fått et helsetilbud eller sosialfaglig tilbud før det har endt med drap, hvor mange av mennene som har gått til behandling, og hvor mange som er politianmeldt for vold tidligere. Vold i nære relasjoner kan ikke aksepteres, og for å forebygge denne volden trengs det økt kunnskap og innsats på mange områder. Vi i Venstre er derfor svært glade for at Regjeringen er enig med oss i at de sakene der kvinner har blitt drept av en nåværende eller tidligere partner, bør gjennomgås.
Jeg har lyst til å starte der representanten Østrem også startet - med å beskrive noen av de faktorer som kjennetegner denne type vold og denne type alvorlige overgrep og - det som ligger til grunn for forslaget - denne type drap. Bakgrunnen for at Regjeringa har valgt å sette et såpass sterkt trykk på dette raskt, er for det første at når vi står overfor vold i nære relasjoner, er det svært alvorlig vold vi ser - både trusler og voldsutøvelser er svært alvorlig. Noen tror at det bare dreier seg om ørefiker. Det andre er at dette skjer på en arena hvor folk har soleklar rett til å føle seg trygge, nemlig hjemme, og dette skjer veldig ofte hjemme. Det tredje er at det er et veldig sterkt element av tillitsbrudd i denne type vold og trusler, som gjør at såret ikke bare blir stort fysisk, men også psykisk. På Regjeringas vegne er jeg veldig glad for at vi alle sammen, når vi diskuterer disse spørsmålene her i Stortinget, står sammen. Det er usedvanlig viktig for å gi tiltakene legitimitet, men det er også den eneste forutsetning for å kunne få reist en bred samfunnsdebatt om slike spørsmål. Jeg håper at denne debatten - men også nettopp det at man går inn og finner årsaksforhold og kartlegger bl.a. drapene - vil bidra til at vi opprettholder fokuset på dette. Det er veldig nødvendig. Vi går i fakkeltog, vi arrangerer folkemøter og reagerer når vi ser at det skjer noe i det offentlige rom. Men det er sjelden vi ser at overgrep mot kvinner, og særlig mot barn, får den oppmerksomhet som den type kriminalitet faktisk krever. Jeg er også veldig glad for at komiteen i sin innstilling nå skriver at man tiltrer handlingsplanen Vendepunkt og støtter oppunder alle de forslagene som er skissert i planen. Dette er en plan som er ment å skulle gjelde over en fireårsperiode, men vi har det travelt, og vi ønsker å få gjennomført mest mulig av det. At en samlet komite i Stortinget nå gir uttrykk for at man støtter opp om tiltakene, bidrar til at Regjeringa her har støtte til å iverksette tiltakene og sørge for at det ikke blir slik som representanten Lode var inne på, at man nærmest har en utredningspassivitet senket over oss alle. La meg da bare knytte noen ord til framdriften av de respektive tiltak. Både ordningen med rett til kostnadsfri samtale med advokat før man inngir anmeldelse, tiltak 5, og endringene i voldsoffererstatningsordningen der barn som er vitne til vold, skal gis rett til erstatning, tiltak 3, er allerede gjennomført. Vi er også godt i gang med etablering av egne familievoldsteam i de store politidistriktene, tiltak 9. Siste opplyste tall overfor undertegnede var at vi var oppe i elleve politidistrikter som hadde det allerede. Det er bra. Opplæringen av familievoldskoordinatorene, som nå gjøres om til hel stilling, er vi i gang med gjennom regionale samlinger, tiltak 32. En egen veileder om politiets arbeid med vold i nære relasjoner er også under utarbeidelse, tiltak 33. En egen telefon for ofre for kriminalitet er rett rundt hjørnet, tiltak 16. Telefonen knyttes opp mot våre rådgivningskontor for kriminalitetsofre, og vil særlig kunne være til hjelp for ofre for vold i nære relasjoner. Så er jo Stortinget vel kjent med at vi har jobbet aktivt for å etablere barnehus, tiltak 1. Det følger oppsatt plan. I tillegg til de to vi allerede har etablert, på Hamar og i Bergen, er det vår ambisjon at vi skal ha på plass ytterligere tre barnehus i løpet av 2008. Disse vil, som kjent tidligere, bli lokalisert til Tromsø, Trondheim og Kristiansand. Når det gjelder representantforslaget om å gjennomgå drapssaker, tiltak 34, har vi gjennom Politidirektoratet startet et arbeid for finne ut hvordan dette skal skje. Som flere representanter har vært inne på, har vi jo allerede mye kompetanse ute, særlig i de nasjonale kompetansesentrene og også i de regionale. Spørsmålet om hvilken instans som er best egnet til å foreta en slik gjennomgang, er vi nå i ferd med å avgjøre, og avgjør samtidig også omfanget av kartleggingen og hvilke avklaringer som skal foretas. Så vil jeg også si at når det gjelder utbyggingen av Alternativ til Vold, følges det tett opp. Det er viktig. Stiftelsen Alternativ til Vold har en sentral rolle i arbeidet. I 2008, altså inneværende år, vil vi etablere ytterligere tre behandlingstilbud i Alternativ til Vold-regi, i tillegg til de tilbud som allerede er opprettet.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Som fleire alt har sagt, har justiskomiteen gjeve si fulle støtte til gjennomføringa av tiltaka i den framlagde handlingsplanen Vendepunkt, som omhandlar nettopp vald i nære relasjonar. Der peiker ein særleg på kor viktig det er å styrkja tilbodet til valdsutøvaren, slik det kjem fram i tiltaka 17-20 i handlingsplanen. Dette er nok, som justisministeren òg var innom, sannsynlegvis den viktigaste komponenten i det førebyggjande arbeidet. Valdsutøvaren må få bistand til å endra valdsspiralen og valdsmønsteret. Vi er alle her samde om at vald i nære relasjonar ikkje kan aksepterast, og at det er viktig å få fokus på dette temaet. Det er viktig ut frå fleire høve. Offeret for valden får vete at ho ikkje er aleine - det er som regel ei ho, og derfor seier eg ho. Offeret ser at samfunnet ikkje aksepterer det, og offeret får vete om rettane sine, kor ho kan venda seg. Det set òg eit press på naboar og familie - ein skal ikkje teia. Drap, og særleg drap som vert utført av ein nærståande person, er eit grufullt brotsverk. Det er viktig å få kunnskap som kan brukast som grunnlag for utvikling av effektive metodar som kan førebyggja drap. Dette var òg bakgrunnen for tiltak 34 i den framlagde handlingsplanen. Så ja, Regjeringa er i gang, og har fokus på dette alvorlege temaet. I neste veke skal eg på IPU-konferanse. Der kjem temaet vald i nære relasjonar opp. Men mange der vil omtala dette som husbråk, ei familiesak. Det er det ikkje! Eg vil fortelja om eit eksempel frå Kambodsja, som vi fekk høyra om på komiteturen som vi hadde for ca. ein månads tid sidan. Det var ein mann som hadde mishandla kona si i mange år, men ein dag gjekk han for langt, og så drap han kona si. Han fekk nesten ikkje straff i det heile, for det var jo synd på han som hadde ei så vanskeleg kone at ho måtte tuktast hardt. Derimot kom dei med eksempel på at kvinner som i sjølvforsvar tok livet av mannen sin, fekk lang fengselsstraff. Derfor vil eg på IPU-konferansen setja fokus på kva vi gjer i Noreg, på den framlagde handlingsplanen, og på at vår mannlege justisminister har så stort fokus på vald i nære relasjonar at han ikkje berre har lagt fram ein 50 punkts handlingsplan, men også har skrive bok om temaet: «Bjørnen sover».
Det er ikke noen overraskelse at det er tre representanter fra Venstre som fremmer dette representantforslaget, for i likhet med Fremskrittspartiet bryr man seg. Det er bra at vi fremdeles har evnen til å bry oss. Og det er prisverdig at Venstre løfter dette temaet opp og fram. Redsel er all volds mor, synger Peter Gabriel. Ved siden av at dette er en usannsynlig vakker låt, har den en langt dypere mening. Hvis vi reflekterer litt over dette: Hva er årsaken til at noen i nære relasjoner utøver vold, enten det er med døden til følge eller ikke? Det handler om redsel: redsel for tap av ære, redsel for tap av selvfølelse, redsel for tap av trygghet, redsel for tap av selvrespekt, redsel for tap av familie og redsel for tap av ord. Det handler om tap, og det handler om redsel. Personlig tror jeg at departementene som skal jobbe med dette, og som også skal granske drapene som har forekommet på bakgrunn av vold i nære relasjoner, nok vil konkludere med at vi må hjelpe og forebygge voldsutøverens redsel. Vi bør nok i langt større grad, i tillegg til de fire punktene i Vendepunkt, trekke Alternativ til Vold inn i dette arbeidet. Jeg var veldig glad for og satte stor pris på at statsråden nevnte at man skulle åpne tre nye kontorer for Alternativ til Vold. Det er en pågående aksjon også i Europarådet, og jeg sitter i den komiteen og den underkomiteen dette gjelder. Det er også en pågående aksjon i regi av FN. Det viser oss at dette problemet er globalt, selv om Somalia i FNs kvinnekommisjon som var for en måned siden sa at de ikke hadde noe problem med dette. Det var ikke kvinnevold i Somalia. Dette taler vel for seg selv om somaliernes syn på kvinner og vold, i likhet med det som representanten nevnte fra Kambodsja. Jeg er glad for at det i handlingsplanen for bekjempelse av vold i nære relasjoner, Vendepunkt, er 50 punkter som skal avsluttes i 2009. Jeg håper at vi kan avslutte dette i 2009, men jeg håper ikke at arbeidet avsluttes, for jeg tror det er mange, mange år igjen før vi greier å få bukt med dette. Jeg ser at det etter punkt 34 skal foretas en kartlegging av drap av nåværende eller tidligere partnere for å vurdere risikofaktorer og utvikle forbyggende tiltak. Jeg håper at man har mulighet til å følge opp hele handlingsplanen gjennom de ulike departementene, og at dette ikke blir en handlingsplan som smuldres bort. Hver eneste dag dør det kvinner i Norge, i Europa og i resten av verden, av skader som hennes partner eller ekspartner har påført henne. Hver eneste en av dem er en for mye.
De lystelige tonene vi hører utenfor salen, kommer i en viss kontrast til det alvorlige temaet vi diskuterer. Men det er vel også slik at bak mange fine fasader i ulike hjem skjer akkurat det vi her diskuterer, uten at noen egentlig er klar over det. Det man ikke ser, det vet man ikke. Det blir heller ikke avdekket i den grad det bør, noe også saksordføreren var inne på. Jeg kan i grunnen på vegne av Kristelig Folkeparti slutte meg til det saksordføreren sa. Det er også som justisministeren sier, utrolig viktig at det er et felles politisk press og ansvar som følger med denne innstillingen, og alle de punktene som handlingsplanen refererer til, må også manifesteres i oppfølgingen når vi vedtar budsjetter bl.a. For egen regning vil jeg gjerne peke på et par punkter i handlingsplanen som kanskje går litt videre når det gjelder nære relasjoner enn det man umiddelbart tenker på. Det er for det første punkt 7 i handlingsplanen, nemlig rettssikkerheten for små barn i alderen 0 til 3 år, som det står, som dør plutselig og uventet. Jeg er veldig glad for at det nå skal gis et obligatorisk tilbud om dødsstedsundersøkelse. Det står i regi av helsetjenesten. Her er det et forskriftsarbeid som jeg nå forstår er i gang. Det er utrolig viktig sett fra vår side at man også får inn rettsmedisinsk kompetanse i dette arbeidet. Her snakker vi om de som ingen andre snakker for, nemlig de aller minste. Så vil jeg også peke på det som står bl.a. nevnt i punkt 26, om «Barn som lever med vold i familien». Her har vi hatt ulike prosjekter - også noen ble startet opp av den forrige regjeringen - for barn som er vitne til vold i familien. Vi vet dessverre at dersom det skjer, er det stor sannsynlighet for at det går videre til neste generasjon, at dette blir arvelig. Det er desto viktigere å sette inn tiltak for å unngå nettopp det. Så nevnte justisministeren barnehus. Vi er veldig glad for at justisministeren har fulgt opp det. Jeg skulle bare ønske at det også ble satt av midler til et barnehus i Oslo-Akershus, den største regionen i vårt land. Her har Oslo-benken og Akershus-benken møtt Redd Barna, som gjerne skulle ha sett at man fikk etablert et slikt tilbud i dette folkerike distriktet vårt.
Jeg har lyst til å berømme statsråden, som gjennom lengre tid har løftet et tema som veldig sjelden har fått det politiske fokus som det har fortjent. Den boken som statsråden har vært redaktør for, «Bjørnen sover», har gjort et sterkt inntrykk på alle dem som har lest den. Den er et veldig viktig bidrag til en pedagogisk forståelse av hva dette egentlig handler om, for det handler om enkeltpersoner som opplever det mest integritetskrenkende som tenkes kan, nemlig vold og overgrep fra dem som de skulle ha stolt aller mest på. Jeg tenkte at jeg her mot slutten skulle ta opp et tema som er litt paradoksalt når det skjer drap i nære relasjoner. Den konsekvente medieomtalen er ulik. Handler det om menn med innvandrerbakgrunn, handler det om æresdrap, men når det gjelder nordmenn flest ellers, handler det om familietragedier. Jeg tror det fører til at vi får et stort problem når vi skal debattere dette. Det handler egentlig om akkurat det samme, nemlig at man legger til grunn et skille avhengig av etnisitet for hva dette handler om. Handlingen er lik. Det er et brudd på menneskerettighetene. Det handler om at en person er avhengig av å bruke vold for å skape kontroll over omgivelsene og over andre mennesker. Hvis vi også i den offentlige debatt legger et slikt skille til grunn, kommer vi antakeligvis ikke til å løse problemene for veldig mange. Vi må ha en felles strategi, uavhengig av om det er mennesker med en annen etnisk bakgrunn, eller om det er mennesker med såkalt norsk etnisk bakgrunn. Æresdrap og familietragedier er akkurat det samme, men man stiller opp et kunstig skille når det gjelder overgrep og grov vold. For barn har effekten av krig versus vold i nære relasjoner vært vurdert. Det er faktisk slik at alle skulle tro at det å være i krig skulle være mye verre, men da sitter man i bomberommene og snakker sammen om det man opplever. Man opplever det sammen med noen andre. Når det handler om vold i nære relasjoner, skal man ikke snakke om det. Færrest mulig skal vite om det, og det skjer innen fire vegger. Så en del undersøkelser viser at barn faktisk kan ta større skade av vold i nære relasjoner enn av krig. Det er ikke for at man skal ønske seg krig, med det sier noe om at man kanskje, i likhet med det statsråden sa, må ha et enda større fokus på hva dette påfører barn psykisk. Ellers vil jeg støtte representanten Syversens ønske om et barnehus i Oslo-Akershus. Det har blitt foreslått i forbindelse med budsjettene. Det har blitt nedstemt, men det ligger inne en flertallsmerknad fra siste budsjett, hvor man åpner for det. Fra Høyres side forventer vi at det kommer midler på plass, slik at vi også kan få et barnehus i Oslo-Akershus senest i forbindelse med revidert budsjett. Vi har store forhåpninger til at man klarer å riste det ut av ermet, ikke minst på bakgrunn av denne debatten som har funnet sted her.
Jeg har bare lyst til å kommentere et par av de punktene som har kommet opp nå. Aller først er det fantastisk at alle politiske partier i Norge som er representert på Stortinget, står bak de 50 punktene. Jeg må bare få lov til å gjenta det. Det er ikke ofte vi er i en sånn situasjon. Det gir oss også anledning til politisk å bringe dette inn i alle de grupper hvor vi er. Ta med dere planen! Ta med dere tiltakene! Reis de debattene, for vi trenger å få folk ute til å mønstre i denne saken! Enten det er lokale handlingsplaner ute i kommunene, ute i fylkene eller andre steder, så har vi en stor pådriverrolle. Jeg gjør hva jeg kan hver dag når det gjelder akkurat det spørsmålet. Så reiser representanten Syversen spørsmål om rettssikkerheten for barn. Det har vært et avgjørende punkt i planen. De dødsstedsundersøkelsene vi nå har blitt enige om at vi skal ha, har det vært en lang debatt rundt. Det var nødvendig politisk å skjære igjennom når det gjaldt dette. Disse dødsstedsundersøkelsene er av rettssikkerhetsmessige grunner særdeles viktige for å få kartlagt hva som er årsaken til at barn dør, uten å tråkke på de foreldre som opplever å miste barn f.eks. i krybbedød. Vi ser at vi har en modell, hvor bl.a. rettsmedisinerne er sentrale. Det er ikke vår hensikt at rettsmedisinerne ikke skal være med på det lenger. Snarer tvert imot. Jeg mener at vi kan gjøre det ganske enkelt, nemlig ved å bruke den modellen som vi hadde som en forsøksordning, hvor flere anerkjente rettsmedisinere gjorde en veldig god jobb. Så til barnehus i Oslo. Vi skal i år etablere tre barnehus, og la meg si det sånn: Det fjerde barnehuset vi skal åpne, det må vi åpne i Oslo. Så vi får bruke alle anledninger framover til å få det på plass. Det står ikke på politisk vilje fra min side. Jeg mener at det fjerde må bli i Oslo, også av kapasitetsgrunner. Jeg er helt enig med Redd Barna. Jeg er helt enig med dem som har reist det spørsmålet. Samtidig er dette en ny reform og en ny måte å tenke på, og vi trenger litt tid på å få etablert disse, men jeg skal love at jeg skal gjøre hva jeg kan for å få gjort det så raskt som mulig. Så har jeg lyst til å si bare et par ord til det representanten Woldseth var inne på, som sjøl er engasjert i europarådsarbeid. Vi har invitert alle justisministrene som er representert i Europarådet, til Tromsø i 2009. Det blir altså et stort internasjonalt arrangement i Tromsø. Det vi kommer til å ha som hovedtema, er vold i nære relasjoner. Jeg ber alle merke seg det. Det gir oss en mulighet til også å markere dette internasjonalt.
Jeg er så heldig at jeg er nestleder i styret for Hønefoss krisesenter. Det er landets flotteste krisesenter. Med statens 80 pst.-finansiering og i tillegg ekstra statlig finansiert advokathjelp er det veldig mange hos oss som får hjelp. Allikevel flytter fire av ti tilbake til voldsutøveren. Det er bra at vi har krisesentre, for vi hjelper tross alt seks av ti, men det vi ser, er antakeligvis bare toppen av isfjellet. Noen kommer forslåtte på natta med det de har, i en bærepose, og halvparten av dem som er på krisesenter i Hønefoss, er av utenlandsk opprinnelse. Mange av dem har blitt gift med norske menn som henter seg koner her og der, gifter seg, slår dem fordervet, blir skilt og finner seg en ny kone, som også havner på krisesenteret. Vi har konkurskarantene ved økonomiske misligheter, men ingen karantene for norske menn som igjen og igjen gifter seg, og slår på nytt og på nytt. Derfor må det enda mer åpenhet til om voldens ansikt, om voldens skader og om menneskerettighetene som vi faktisk har. Og det må bli større aksept for at nabokjerringa kan bidra til å stigmatisere, men også hjelpe til. Derfor håper jeg også, når statsråden nå sier at det skal opprettes flere sentre for Alternativ til Vold, at det også kan komme et til Hønefoss - jeg må i hvert fall be om at det blir vurdert - for vi kommer aldri dette til livs uten at det tilbys utstrakt behandlingshjelp til dem som slår.
Det er så mange gode innlegg her, og jeg blir så engasjert at jeg ikke kan gå ut av salen. Det representanten Brørby peker på, er problemet med de kvinnene som flytter tilbake til voldsutøver. Jeg har bare lyst til å reflektere litt over hva som er årsaken til det. Jeg tror nok at en del av de kvinnene gjennom en årrekke har levd med vold. Man flytter ikke på krisesenter første gang man blir slått, vanligvis gjør man ikke det. Veldig mange av dem har nærmest ingen selvtillit i det hele tatt og tror ikke at de fikser det. Det er noen utrolig merkelige bånd som knyttes mellom menn som slår, og kvinner som blir slått. Det er et slags Stockholm-syndrom, tror jeg, som rører seg. Vi må vokte oss veldig for å dømme de kvinnene som flytter tilbake til sine voldelige menn. Debatten er ofte sånn at jammen, hun har blitt slått, hun har jo vært på krisesenter, og så ender altså livet hennes med at partneren eller ekspartneren tar livet av henne. Og så sier man at hun kan vel nærmest skylde seg selv. Jeg synes at vi må vokte oss vel for å stigmatisere kvinner som flytter hjem til voldelige menn, for det skjer noe med dem. Det skjer noe med en part som lever langvarig med en annen som utøver vold. Når det gjelder barn til kvinner som bor på krisesenter og som flytter hjem til sin voldsutøvende mann igjen, er det slik, som vi har vedtatt her i Stortinget gjennom familie- og kulturkomiteen, at krisesentrene skal ha meldeplikt til barnevernet dersom kvinner med barn flytter tilbake til menn der hvor mannen er voldsutøver. Så vi har på en måte ivaretatt det. Jeg må si, og det må jeg få lov til å si så statsråden hører det, at jeg er fryktelig stolt av handlingsplanen. Den er til og med oversatt til engelsk og heter «The turning point». Det har vært veldig godt å være fremst i klassen akkurat på dette feltet. Da vi var i FN, i Kvinnekommisjonen der, og også i Europarådet, i den subkomiteen jeg sitter i i forbindelse med vold i nære relasjoner, har jeg kunnet legge fram denne handlingsplanen. Det har vært unisont at dette har vært et usedvanlig godt arbeid. Derfor er det så utrolig viktig at vi greier å gjennomføre flest mulig av de 50 punktene. Jeg kan forsikre representanten fra SV at vi har lest handlingsplanen. Vi har lest den både på norsk og engelsk, og vi har lest den godt.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 2697]]
Oslo er bosted for en halv million mennesker, og mange besøker hovedstaden i jobbsammenheng. Byen er også et populært reisemål i helger og ferier for nordmenn så vel som for utlendinger. Derfor er det vesentlig hvordan sentrum oppleves. Det må være en selvfølge at det skal være like trygt å bo og ferdes i Oslo som andre steder i Norge. Det er et faktum at kriminalitetsbildet og de politimessige utfordringene i Oslo skiller seg en god del fra andre byer og tettsteder. Da er det Regjeringens og Stortingets plikt å iverksette nødvendige tiltak slik at politiet i Oslo settes i stand til å løse sine oppgaver på en best mulig måte. Det innebærer at Oslo-politiet må tilføres nok mannskaper og ressurser til å kunne yte god publikumsservice og til at saker med kjent gjerningsmann ikke henlegges, mannskaper og ressurser som muliggjør at politiet kan være synlig tilstede over hele byen. Da Stortinget i 2005 behandlet opphevelsen av den tidligere løsgjengerloven, ble det forutsatt at det kunne gis lokale politivedtekter tilpasset de konkrete behovene i et område eller en landsdel. Tanken var nettopp å kunne møte lokale problemer med lokalt forankrede løsninger. Slik har det ikke gått. Deler av Oslo sentrum har de siste årene vært preget av betydelige problemer med forstyrrende frembydelse av seksuelle tjenester, pågående tigging og salgsvirksomhet. Mange mennesker opplever utrygghet når det ikke lenger er en selvfølge at man kan gå i fred i det offentlige rom. Voksende problemer med aggressiv atferd fra tiggere og prostituerte i Oslo sentrum var bakgrunnen for at Høyre for ett år siden fremmet forslag om endringer i Oslos politivedtekter, slik at politiet kunne få en tydelig hjemmel til bortvisning ved aggressiv og forulempende atferd av bl.a. tiggere og prostituerte. Til tross for den uholdbare situasjonen, bl.a. langs Karl Johans gate, ble Høyres forslag blankt avvist av de rød-grønne regjeringspartiene. Det hjalp heller ikke at byrådet i Oslo hadde fått bystyreflertallets tilslutning, deriblant Arbeiderpartiets, til forslag til nye politivedtekter. De foreslåtte endringene ble ikke godkjent av Justisdepartementet. Ved utvidelsen av straffebudet mot menneskehandel til også å omfatte organisert tigging uttalte Justisdepartementet: «Behovet for en snever utvidelse av hjemmelsgrunnlaget for kommunenes politivedtekter kan ha blitt forsterket som følge av at alminnelig tigging blir avkriminalisert. Departementet har derfor vurdert å foreslå å utvide hjemmelsgrunnlaget for kommunenes adgang til å fastsette vedtekter i politiloven § 14 nr. 1. En slik endring ville gi de kommunene som har et behov for å bortvise personer som i betydelig grad forstyrrer omgivelsene, anledning til å fastsette bestemmelser om dette i sine vedtekter. Departementet har imidlertid kommet til at det ikke er ønskelig å fremme et slikt forslag nå. Politiet vil fortsatt ha adgang til å bortvise personer som tigger og samtidig begår straffbare handlinger, som for eksempel ved å oppføre seg truende eller ved å forstyrre den alminnelige fred og ro eller ferdselen. Å innføre en adgang til å bortvise tiggere som ikke begår noen straffbar handling, kan medføre at avkriminaliseringen ikke får noen større praktisk betydning. Det bør derfor påvises et klart behov for en bortvisningsadgang før det fremmes noe lovforslag om det, og det bør eventuelt stilles som vilkår for bortvisning at personer det gjelder i betydelig grad forstyrrer eller sjenerer sine omgivelser. Departementet er derfor innstilt på å kunne vurdere spørsmålet på nytt når opphevingen av forbudet mot tigging og endringen i straffebestemmelsen mot menneskehandel har virket en stund.» Det er Høyres oppfatning at vi er kommet til det punkt at det er påvist et klart behov for bortvisningsadgang slik utviklingen har vært i Oslo. Jeg håper derfor at justisministeren i dag vil signalisere at Justisdepartementet vil foreta en fornyet vurdering av saken og si ja til de endringene i politivedtektene Oslos politikere og politiet her i byen har tatt til orde for. Den omtalte episoden med en stortingsrepresentant like før jul i fjor synliggjør at utviklingen i Oslo går i gal retning. Problemene i sentrum har vedvart, fordi politiet ikke har hatt evne til å følge opp. Stor tilstrømning av utenlandske statsborgere som kommer til Norge med prostitusjon som eneste formål, har gjort at problemet har fått en helt annen karakter og dimensjon enn tidligere. Høyre appellerer derfor på nytt til justisministeren om at politi og kommune får tilstrekkelig hjemmelsgrunnlag til aktivt å imøtegå dette problemet på en effektiv måte. Stortingsrepresentant Jan Bøhler kom sommeren 2007 med et oppsiktsvekkende utspill, der han bad byrådsleder Erling Lae slutte å rope på politiet, men heller ta sin del av ansvaret for Oslos problemer. Utspillet er etter min mening dypt urimelig, for mer enn noen annen kommune har Oslo kommune engasjert seg i samarbeid med politiet for å rydde opp i ulovligheter i utelivsbransjen, for å få en ren taxinæring og for å gjøre det trygt å ferdes i byen uansett tid på døgnet. Det forebyggende arbeidet blant barn og unge er blitt styrket gjennom SaLTo-samarbeidet, og i går behandlet bystyret en egen melding, «Trygg by». Det er mitt bestemte inntrykk at lokalpolitikerne så absolutt har tatt sin del av ansvaret for å gjøre Oslo til en trygg by. Da må lokalpolitikerne nå kunne forvente at staten gjør det samme og stiller opp med et politi som er kompetent til å løse sine oppgaver i Norges hovedstad. Men hvor er det blitt av Jan Bøhler? Hvorfor ber ikke han nå Regjeringen sørge for økte ressurser til Oslo-politiet? Endrede politivedtekter skal ikke være en sovepute for politi og kommune, men være et supplement der andre virkemidler som synlig politi, god belysning og andre trygghetsskapende tiltak har vist seg utilstrekkelige. Trygghet for alle, inkludert de prostituerte, krever imidlertid større ressurser til politiet. Høyre har tatt konsekvensene av dette og har i sine alternative budsjetter foreslått en vesentlig økning også til Oslo-politiet. I 2008-budsjettet har Regjeringen opplyst at realveksten på justisbudsjettet er nede på 1 pst. mot 3 pst. det siste året under Bondevik II-regjeringen. Det er liten tvil om at presset på Oslo-politiet er stort, og de har mange oppgaver som følge av hovedstadsfunksjonene. De kommer på toppen av de tradisjonelle politioppgavene, men uten at dette gjenspeiler seg godt nok i budsjettet. Konsekvensene er at politimesteren i 2008 må holde om lag 100 stillinger ubesatt, at oppklaringsprosenten i 2007 falt til 21 pst., at antall restansesaker økte med ca. 2 000 til 10 500 saker, at politiet bare har kapasitet til å ta seg av en brøkdel av trygdejuks og skattesvindel samtidig som antall anmeldte voldtekter økte, og grove tyverier økte i 2006 med 20 pst. i Oslo. Dette er ifølge Aftenposten fire ganger mer enn i New York. Dette bør gi grunn til bekymring hos alle i denne salen. Signaleffekten av et politi som ofte kommer til kort, er ødeleggende for samfunnsmoralen, og gir grobunn for utrygghetsfølelse hos folk flest. Høyre mener Oslos befolkning har krav på en bedre polititjeneste og et større politi, som er i stand til å håndtere også de synlige utfordringene byen sliter med når det gjelder aggressive tiggere og prostituerte som antaster folk som går forbi.
Hør på dette: Fra 2000 til 2008 har Oslo politidistrikt fått sitt budsjett styrket med 52 pst., fra 1 milliard kr til 1,5 milliarder kr. I samme periode har man blitt fratatt oppgaver, bl.a. Politiets utlendingsenhet og livvakttjenesten, som er flyttet til PST. I fjor, i 2007, fikk Oslo politidistrikt, i tillegg til kompensasjon for utgifter i forbindelse med lønnsoppgjøret, tilleggbevilgning på 77,6 mill. kr. I 2008, altså inneværende år, får Oslo politidistrikt styrket sitt budsjett med 73,6 mill. kr fra saldert budsjett i 2007. Jeg kjenner meg derfor ikke igjen i den beskrivelsen representanten Aspaker nå gir, at vi med vårt budsjettforslag - og for så vidt våre budsjettforslag - har lagt opp til at flere stillinger skal bli stående ledig, og at det blir mindre synlig politi i gatene og mindre trygghet for folk. Jeg har gått nøye inn i budsjettallene, og det finnes bare ett år siden 2000 hvor det er foreslått kutt i Oslo-politiet, og det var da Høyre laget sitt siste statsbudsjett for 2006, da man kuttet i Oslo-politiet med mellom 20 mill. kr og 30 mill. kr. Så er situasjonen den at man regnskapsmessig for 2007 i Oslo rapporterer om et overskudd på over 40 mill. kr. Man sitter altså igjen med penger. Jeg tror at hvis vi skal diskutere trygghet i Oslo, så er vi helt avhengige av at vi diskuterer pengestørrelser, ja, men debatten om organisering, ledelse og spørsmål om rekruttering er overmoden for Oslo politidistrikts del. Problemstillingen nå er at vi mangler folk. En av hovedgrunnene for at det står ledige politistillinger ikke bare i Oslo, men rundt omkring i Norge, er at vi mangler politifolk. Det er bakgrunnen for at Regjeringen valgte å skru opp opptakene til Politihøgskolen til rekordhøye 432 studenter i fjor, og vi gjør det i år. Vi har planer om, og vi har signalisert, at vi skal søke å gå videre oppover til neste år. Problemstillingen er at opptaket i 2003 og 2004 var så lavt at avgangen på Politihøgskolen nå er så pass lavt at vi ikke klarer å dekke opp ledige stillinger. Det må vi ta med oss når vi ber om flere politifolk i Oslos gater. Jeg syns dessuten det er uheldig at det blir så mye negativ fokusering på Oslo politidistrikt. Etter min mening gjør distriktet så godt det kan, og vi har mange både embetsmenn og -kvinner og tjenestefolk som gjør en glitrende politiinnsats i Oslo på mange krevende felt. Det oppnås også gode resultater innenfor flere områder uten at nødvendigvis VG, Dagbladet og Aftenposten refererer det. De har store og viktige oppgaver som hovedstadspoliti. Vi ser at når det gjelder spørsmål om både trafficking, gjengkriminalitet, gjengangerkriminalitet og grovere organisert kriminalitet, leveres det på mange områder svært godt i Oslo. Jeg er derfor opptatt av, sammen med det øvrige kollegium i Regjeringen, at Oslo politidistrikt fortsatt skal ha gode rammebetingelser, og at vi må anstrenge oss for å gjøre Oslo til en enda tryggere by. I denne sammenheng har vi vært spesielt opptatt av å forebygge og oppklare vinningskriminalitet, og at dette blir gitt prioritet. Der er oppklaringsprosenten for lav. På landsbasis vet vi at vi har en oppklaringsprosent når det gjelder disse typer forbrytelser, på 36,5 pst, mens i Oslo er oppklaringen på 20,8 pst. Dette viser litt av utfordringene, men det viser samtidig at vi står overfor en veldig spesiell situasjon sett i forhold til typen vinningsforbrytelser. Mange av disse vinningsforbrytelsene som blir rapportert inn til politiet, gjelder gjenglemte mobiltelefoner, bortkomne lommebøker osv., som gjør det vanskelig for Oslo-politiet å få høye oppklaringstall. Her må vi sette inn tiltak, og jeg er av den bestemte oppfatning at det handler om å få inn mer mannskap, men at det også handler om ny metodebruk. Det er Regjeringens oppfatning at økt bruk av DNA, som vi setter i gang med 1. september i år, vil være noe av det viktigste. Vi vet fra Storbritannia at oppklaringsprosenten har økt betydelig i saker hvor politiet tar i bruk DNA-registeret i sin etterforskning. Den generelle oppklaringsprosenten for innbrudd er der ca. 14 pst., og ved innbrudd hvor man finner DNA-spor, er oppklaringsprosenten 45 pst. Dette er tall fra 2005. Vi vet at årsaken til den lave oppklaringsprosenten i Oslo er sammensatt. Politidirektoratet hadde tilsyn ved Oslo politidistrikt i september/oktober 2007. Det er gjennomgående mye positivt i rapporten, men det er også en del områder hvor Politidirektoratet, og jeg, mener at distriktet har muligheter for å forbedre seg. Dette arbeidet blir svært nøye fulgt opp av Politidirektoratet. Så til spørsmålet om politivedtekter i Oslo. Det er kjent at Oslo bystyre vedtok ny politivedtekt i 2006, hvor det bl.a. het at ingen på eller i umiddelbar nærhet av offentlig sted må framby seksuelle tjenester eller bedrive tigging eller salg som på en pågående måte forstyrrer den alminnelige ro, orden eller ferdsel. Politivedtekten ble sendt Politidirektoratet for stadfesting. Direktoratet fant at den nevnte paragraf i praksis åpnet for å forby virksomhet som ikke er forbudt. Det er her vi står ved paradokset. Det var den forrige regjering, med bl.a. Høyre, som valgte å avkriminalisere tigging, og som foreslo det for Stortinget. De fikk bred støtte. Så kommer man nå og gir uttrykk for at man nærmest ønsker å kriminalisere det via bakveien. Der er jeg helt enig med den forrige justisministeren, og for så vidt også med Høyre, som satt i regjering i forrige stortingsperiode, om at disse problemer i hovedsak må møtes med andre virkemidler enn de justispolitiske. Jeg tror at det raskt blir en hvilepute for oss hvis vi tror at vi har løst problemet med prostitusjon og tigging ved en snikkriminalisering gjennom politivedtekter. Jeg mener at Stortinget var modig da man i forrige stortingsperiode på bakgrunn av Høyres forslag avkriminaliserte dette ved å plassere ansvaret der man virkelig har muligheten for å gjøre noe overfor disse gruppene. Jeg tilhører ikke en regjering som mener det er riktig at vi skal bruke de sterkeste tvangsmidler, kriminalpolitiske virkemidler, mot dem som sliter aller mest, nemlig de som må tigge, og de som må selge kroppen sin. De roper egentlig etter en helt annen type sosialpolitiske tiltak, som hjelp til å få bopel, hjelp til å få opphold i landet, refleksjonsperiode om man er utsatt for trafficking, hjelp til å komme over i et annet liv, utdanning og arbeid. Derfor er vi tilbakeholdne med å godta politivedtekter som i realiteten nykriminaliserer denne type virksomhet. Så er det min oppfatning at det nå er grunn til å avvente situasjonen særlig når det gjelder tigging og prostitusjon, med tanke på at forslaget om å forby kjøp av seksuelle tjenester nå har vært på høring og er under arbeid i departementet. Et forbud her vil ventelig medføre at gateprostituerte forsvinner fra de områder der folk flest ferdes på kvelds- og nattetid. Det er det knyttet mange betenkeligheter til. Det er vi klar over. Det kan bli vanskeligere å komme med inngrep i disse sakene, men det vil være en viktig signaleffekt, slik det også står i vårt høringsnotat. I denne situasjonen er det etter vår mening liten grunn til å foreta en fornyet vurdering av spørsmålet om hvilke muligheter kommunen skal ha til å regulere frambydelse av seksuelle tjenester i sin politivedtekt. Et eventuelt forbud mot kjøp av seksuelle tjenester må etter min og Regjeringens oppfatning få virke en tid før vi igjen kan vurdere behovet for hjemmelsendringer. Det er uheldig og beklagelig at menn blir utsatt nærmest for overfall fra pågående prostituerte. Mye av det er ulovlige aktiviteter som allerede rammes av straffelovgivningen. La oss likevel ikke miste fokuset når det gjelder problemer rundt seksuell trakassering. I vårt land er det et alvorlig samfunnsproblem at kvinner utsettes for voldtekt og seksuelle overgrep, jf. forrige debatt. De er utsatte både nattetid på offentlig sted samt i private sammenhenger og innen familien. Dette samfunnsproblemet har Regjeringen høyt på prioriteringslisten, og vi har iverksatt, som kjent, en rekke tiltak. At menn i et begrenset område av Oslo sentrum tidvis kan oppleve ubehageligheter, framstår ikke på samme måte som et vesentlig samfunnsproblem.
Jeg fikk vel ikke det svaret jeg hadde håpet å få i dag, sett i lys av at vi nå går en ny sommersesong i møte - den del av året hvor det er enda mer aktivitet ute. Selv om statsråden nå viste til at det skal komme en lov som forbyr kjøp av sex, er jo ikke denne loven kommet til Stortinget ennå, og det betyr i hvert fall at den ligger et stykke fram i tid. Jeg synes fortsatt at statsråden tar lett på og undervurderer de utfordringene som Oslo som by har for dem som bor her, og for dem som kommer på besøk hit. Det bildet som mange turister sitter igjen med, er et Norge som er fylt opp av prostituerte som nærmest hugger etter deg - jeg vet ikke hvor mange ganger - på den korte veien enten man kommer fra havneområdet eller man kommer fra Oslo S, oppover Karl Johans gate. Jeg er ikke uenig i at Oslo-politiet på mange felt gjør en svært bra jobb. Men det er også like klart at på mange områder strekker ikke Oslo-politiet til, og jeg synes at statsråden gikk langt i å innrømme at det er et betydelig potensial knyttet til f.eks. vinningskriminalitet. Han viste til DNA-reformen som skal kunne revolusjonere det området i så måte. Jeg tror det er viktig at vi erkjenner at samtidig som Oslo-politiet har fått store ressurser, har også resten av norsk politi fått betydelig økning i sine budsjetter. At politiet har fått større ressurser, har noe med den generelle kriminalitetsutviklingen i samfunnet å gjøre. Ikke minst har dette huset vært flink til å pålegge politiet nye oppgaver, fordi vi mener at politiet er en instans som kan gjøre en større innsats på flere områder. Men da trenger de flere folk. Det er helt rett, som justisministeren sier, at vi for øyeblikket gjerne skulle ha ønsket at vi hadde hatt flere ferdig utdannede politifolk. Men det han ikke gjør noe med, og som han kunne ha gjort noe med hvis politiet hadde hatt penger, var å ansette flere sivile. Til og med politiets egne fagorganisasjoner innrømmer nå, og ser, at det ville ha vært en fordel dersom man kunne ha blitt avlastet for en del sivile oppgaver, slik at politifolk kunne ha konsentrert seg om det som faktisk er politiarbeid. På seniorpolitikkens område er vi dessuten på et begynnerstadium. Man holder på med noen forsøk i Hordaland. Dette burde i stedet ha vært et grep som hadde blitt tatt for hele landet, og som hadde sikret oss en mye tyngre tilnærming til akkurat det området. Jeg etterlyser fortsatt en tilnærming fra justisministeren der han greier å ha to tanker i hodet samtidig. Uansett hva han sier om bevilgninger til politiet, er det altså en sannhet at Høyre de siste syv-åtte årene har bevilget vesentlig mer til politiet enn det Arbeiderpartiet og den nåværende regjering har foreslått at man skal gjøre.
Når man skal diskutere Oslo-politiets mulighet til å bli bedre, mener jeg at det hadde vært en utrolig stor fordel for den politiske debattens del om vi var enige om utgangspunktet. Jeg føler at vi nå begynner å nærme oss litt den erkjennelsen som representanten Aspaker kom med, at det er behov for folk. Når man nå engang sitter i en posisjon som leder av et departement og leder av norsk politi, må man ta inn over seg at norsk politi og politidistriktene samlet sett i fjor satt igjen med 250 mill. kr i ubrukte midler. De sier nå at det er behov for å få inn flere folk, men at de ikke får søkere til stillingene. Det politiske trykket må etter min mening ikke bare settes inn på å få økt opptak, men også på å mobilisere folk til å søke på Politihøgskolen, slik at vi får inn folk. Representanten Aspaker tar opp to forhold som Regjeringa jobber svært aktivt med. Det er noe som vi overhodet ikke er uenige om. For det første må vi frita en del polititjenestemenn fra å drive med sivile oppgaver. Jeg håper at ressurssituasjonen som er ute i politidistriktene, faktisk også skal brukes til det. Det andre er seniortiltakene. Vi må ikke bare bruke økonomiske incentiver, men også andre incentiver for å få seniorene til å stå lenger i stillingene. Regjeringa har sagt at vi via politidirektøren i løpet av sommeren skal fremme en bemanningsplan for norsk politi, som jeg har store forhåpninger til nettopp vil stå sentralt når vi skal se på og vurdere de tiltakene som bl.a. skal få flere seniorer til å bli stående i stillingene.
Interpellasjonen viser til ei viktig problemstilling som Marianne Aasen Agdestein og Eirin Sund fokuserte på for nokre månader sidan. Det er totalt uakseptabelt at menn opplever å verta antasta av prostituerte på open gate. Representanten Aspaker bommar likevel når ho knyter dette opp mot politivedtektene i Oslo. Politiet har i dag dei nødvendige heimlane til å visa bort personar som opptrer «truende eller forstyrrer den alminnelige fred og ro eller ferdsel». Representantane Aasen Agdestein og Sund sitt poeng var då heller ikkje å endra politivedtektene, men at politiet må gripa inn for å få slutt på ein uakseptabel situasjon, som fleire har opplevd på Karl Johan. I interpellasjonen vert det òg hevda at Regjeringa via statsbudsjettet legg opp til at politistillingar vert ståande ledige. Dette er heilt feil. Hovudgrunnen til at ein ikkje får tilsett folk i ledige stillingar er, som vi har sagt svært mange gonger, at det ikkje finst nok politifolk. I 2002 og 2003, då Høgre sat i regjering, vart det berre teke opp 240 studentar på Politihøgskulen. Dette lir vi for framleis. I dag vert det teke opp 432 studentar, men det tek tid å utdanna desse politifolka. I tillegg har Oslo-politiet fått auka ressursane sine monaleg. I perioden 2000-2008 var det ein auke på 52 pst., 507 mill. kr. Det er mykje pengar, det. I realiteten er auken endå større, fordi ein har fått flytta ut oppgåver, f.eks. livvakttenesta, som utgjorde ca. 60. mill. kr. På sikt vil vi med denne raud-grøne regjeringa si satsing få meir synleg politi, både i Oslo og i resten av landet, i åra som kjem. Til den konkrete saka som vi diskuterer her i dag, vil eg òg nemna at vi no er i ferd med å innføra eit lovforbod mot kjøp av seksuelle tenester. Lova har vore ute på høyring, og vi i Arbeidarpartiet har lytta til folket som ønskjer ei slik lov. Eg føreset at Aspaker har med seg Høgre og vil støtta dette lovforbodet når det kjem til Stortinget - viss ikkje er denne interpellasjonen i dag berre eit forsøk på å framstilla seg sjølv som handlekraftig, utan å vera det. Eller er det ein dobbeltmoral her, at det er ok lokalt, men ikkje sentralt? Det er som kjent Stortinget og Odelstinget som vedtek nye lovforbod, ikkje kommunane. Som sagt har denne regjeringa løyvt mykje pengar til Oslo-politiet dei siste åra. Men Elisabeth Aspaker er i dag ute i Austlandssendinga og krev endå meir pengar for å løysa problema. Eg vil då visa til eit debattinnlegg Aspaker hadde på trykk i Nordlys den 10. mars i år. Der skriv ho: «Tre år med rødgrønt styre viser at «mer penger» ikke duger som noe svar. Langt viktigere er det at pengene brukes med vett og forstand.» Det eine er at det kan vera greitt å ha bestemt seg for om ein er for eller imot å løyva meir pengar før ein uttalar seg. Det andre er at eg ikkje er heilt samd i at meir pengar ikkje duger i det heile. Ekstraløyvingane vi har gjeve politiet, har etter mitt syn vore heilt naudsynte, men det er opplagt eit poeng at politiet må sjå på organiseringa si, slik at vi får endå meir politikraft ut av kvar krone. Denne regjeringa har auka budsjettet til politiet, og i tillegg utdannar vi fleire politifolk, slik at det nettopp kan verta fleire av dei ute i gatene og meir synleg politi. Eg vil òg peika på at Oslo-politiet hadde pengar igjen på budsjettet sitt i fjor.
Aller først til justisministeren. Oslo-politiet gikk ikke med et overskudd på 40 mill. kr i fjor. Det var penger som var øremerket spesielle formål, og det var altså ikke de formålene politiet ønsket å bruke pengene på. Så det må justisministeren slutte å gjenta fra denne talerstolen. Og så dette skrytet om 500 mill. kr mer til Oslo-politiet i løpet av åtte år. Men det nevnes da ikke at befolkningsveksten i Oslo har vært 80 000 i den samme perioden - og det er ikke bare mors beste barn som har flyttet til denne byen, for å si det mildt. Representanten Aspaker skal ha honnør for rett og slett å gidde å fremme denne interpellasjonen. Vi har hatt så mange interpellasjoner om ressurssituasjonen til Oslo-politiet i løpet av denne perioden, og vi blir ikke lyttet til. Oslo-borgerne sier det samme. Politiet sier det samme. Justisministeren sier det motsatte. Der står vi. Det har vi gjort nå i tre år, og vi kommer helt sikkert til å gjøre det det neste året også. Men det er helt åpenbart at justissektoren i Oslo har en meget vanskelig hverdag. Dette skyldes til dels mangel på ressurser, men det blir for enkelt å tro at man kan løse de utfordringene Oslo står overfor, bare med mer ressurser. Vi trenger også strukturendringer, og vi trenger lovendringer. Vi trenger endringer innenfor en rekke områder dersom lov og orden skal bli hverdagen i Oslo by. Vi trenger betydelig høyere straffenivå på kriminelle handlinger. Det er rett og slett mer synd på offeret enn på den som raner, voldtar eller stikker folk med kniv - uansett hvor traumatisk oppvekst man har. Videre trenger vi en langt strengere asyl- og innvandringspolitikk, hvor kriminelle utlendinger blir utvist umiddelbart, og fokus må være beskyttelse av det norske samfunnet. Det er derfor vi er satt i denne salen: for å beskytte det norske samfunn og våre borgere. Det er merkelig at det alltid er de verste forbryterne som får tilgang til de beste og mest profilerte forsvarsadvokatene. Hvorfor er det sånn? Hvorfor er det slik at Toska eller andre av de mest profilerte forbryterne, alltid får de beste forsvarsadvokatene? Det har jeg alltid undret meg over. Regjeringen sier at det er umulig å sende kriminelle utlendinger tilbake til sitt opprinnelsesland, eller sitt hjemland, for det sies at de ikke får innreisetillatelse i sitt hjemland. Men nå er det nå slik at veldig mange av landene hvor disse kriminelle kommer fra, er de samme landene som mottar enorme bistandsmidler fra Norge. Og det går jo an å koble disse to tingene, uten at man skal være ubarmhjertig og forferdelig, og uten at man har en veldig negativ måte å se det på. Det går an å koble det, og da bør man også få en annen reaksjon overfor disse landene - helt åpenbart. Vi trenger å kopiere lover fra andre land, hvor utenlandske prostituerte blir bortvist allerede ved grensen, og hvor fokuset ikke ensidig er en stakkarsliggjøring av de prostituerte. Ja, det finnes bakmenn, og ja, de skal tas, men det er mange utenlandske prostituerte som er i Norge rett og slett for å tjene penger, for det er veldig attraktivt, og de tjener utrolig mye penger. En som f.eks. kommer fra Nigeria via Roma og til Oslo, slik de ofte gjør, tjener enormt ved å prostituere seg her, sammenlignet med hva man kan tjene i Nigeria. Det er faktisk mange som er villig til å nedverdige seg og selge kroppen sin for veldig mye penger. Det kan vi synes er forferdelig, men det er altså tilfellet. Det er ikke slik som justisministeren antyder, at det er Norges plikt å gi disse prostituerte jobb, utdanning og bopel, som han sa på denne talerstolen. Dette er utenlandske prostituerte som kommer hit på turistvisum og er her i tre måneder. Vi skal ikke gi dem verken jobb eller utdannelse eller bopel. Det er ikke vår jobb. Vår jobb er å beskytte det norske samfunnet, for dette er kriminell virksomhet. Vi kan bortvise dem fra grensen - de har ingenting her å gjøre - akkurat som de gjør i Finland. Det er mulig å gjøre det også i Norge, hvis man er villig. Men da må man altså snu på flisa og ikke alltid stakkarsliggjøre de prostituerte eller stakkarsliggjøre dem som begår kriminelle handlinger. Vi skal ikke gjøre det, vi skal faktisk ha de som bor i Norge, i fokus. Det er vår jobb. Jeg har gitt veldig mange utfordringer til justisministeren fra denne talerstolen i løpet av disse to og et halvt-tre årene. I Aftenpostens aftennummer i dag står det over hele førstesiden at det er en ny taggeboom i Oslo - enorm økning i tagging. Dette er altså etter hvert en lovlig virksomhet - lovlige taggevegger - som har ført til masse ulovlig tagging rundt omkring. I dag bruker altså politiet en hel masse ressurser på å fjerne tagging istedenfor å bruke ressurser på å bekjempe annen kriminalitet - som de kunne ha gjort. Jeg har bedt justisministeren opprette mobile politiposter, à la London, hvor de har mobile politiposter på hjul. Man kunne gi politiet ressurser til å være fullt bemannet - dvs. at det må etableres særlige incentivordninger, man må innføre døgnkontinuerlig politipatruljering i sentrum, innføre incentivordninger som gjør det mer attraktivt for erfarne politifolk å velge operativ tjeneste istedenfor å sitte på kontorene, gi politifolk ansvar for faste geografiske områder, fjerne kvantumsrabatten ved lovbrudd, innføre hurtigdomstol og umiddelbar soning. Jeg rekker ikke mer, jeg skulle gjerne fortsatt.
Statsråden var i sitt svar til representanten Aspaker inne på at det er viktig å plassere ansvaret der det hører hjemme, og at man skal reservere de sterkeste kriminalpolitiske virkemidlene til der de fungerer. Og så gjelder det å finne tiltak som hjelper dem det gjelder. Det er Høyre helt enig i, for det å skjerpe politivedtektene kunne virke som en form for atferdsregler, sånn at f.eks. prostitusjon foregår på en slik måte - i den grad man kan kalle det en all right måte - at man i hvert fall ikke trakasserer dem som beveger seg i byrommet. Det var en av foranledningene til at vi foreslo det, da vi så at kriminaliseringsdebatten kom, for det er et langt mildere tiltak overfor de prostituerte enn det er å kriminalisere - riktignok - kunden. Men effekten for de prostituerte blir verre. Det blir ikke en form for renovasjon, sånn som enkelte fra Høyre ble beskyldt for å drive da vi foreslo dette i fjor, men det blir i praksis en terminasjon av de prostituerte. Effekten er jo nå at ansvaret for egen sikkerhet plasseres der den ikke bør høre hjemme, nemlig hos den enkelte prostituerte, som nå er nesten alene i forhold til å måtte beskytte seg selv, i forhold til mer aggressive kunder, mindre oversiktlig marked - med større fare for egen sikkerhet. I forkant av enkelte landsmøter i fjor fikk jeg en rekke telefoner fra prostituerte som tagg og bad: vær så snill, ikke gjør dette. Det gjorde de fordi de så hva som har skjedd i Sverige. De så at prostituerte jenter der brukte mer dop, var mer avhengig av hallik og skulle ha et høyere antall turer for å oppfylle voldelige hallikers krav til inntjening. Og det var vanskeligere for dem å ta kontakt. I tillegg var det naturlig nok færre kunder som tok kontakt med politiet for å tipse om ting de fant uverdig, rett og slett fordi man da ville angi seg selv. Nå vil man altså oppnå det som var intensjonen bak vårt forslag, nemlig at det blir et tryggere og triveligere byrom ved at ingen prostituerte blir å se i gatene, men effekten blir altså en terminasjon fremfor det som med et stygt ord ble betegnet som «renovasjon» i fjor. Ordet «dobbeltmoral» ble nevnt. Jeg trodde ikke det var et parlamentarisk uttrykk, men siden presidenten godkjente det for representanten Heggø, kan jo jeg replisere at jeg synes det er rimelig dobbeltmoralsk å se på regjeringspartienes holdning i denne saken. Da skal jeg ta opp et tema som gjelder prostitusjon, et tema jeg har tatt opp flere ganger før, nemlig at det også er gutter og menn som prostituerer seg. Der har holdningen i alle år vært at det vet vi ikke noe om, det er vanskelig å få kunnskap, og derfor kan vi heller ikke ha noen sosialpolitiske tiltak av nevneverdig form for dem. Nå kriminaliserer man, så skal man forske på effektene, men da generelt og ikke spesifikt på dem man aldri har visst noe om fra før, for det er så vanskelig. Det betyr at man innfører et tiltak i form av kriminalisering av noe man ikke vet noe om, og man vil ikke engang forske på hvordan konsekvensene vil bli for dem det gjelder. Det er i en viss aldersgruppe antageligvis flere unge gutter enn unge jenter som prostituerer seg. I tillegg er innemarkedet allerede stort når det gjelder gutter og menn som selger seg til kvinner og menn. Når man da tillater seg å betegne et mye mildere forslag i forhold til prostituerte som «dobbeltmoralsk» når de sosialpolitiske effektene av kriminalisering av sexkjøp faktisk vil bli tidoblet for dem det gjelder, synes jeg kanskje man skal ta det en smule med ro. Jeg skjønner jo at det er problematisk i forhold til det som er motivasjonen for enkelte her: Siden prostitusjon er kvinneundertrykkende, vedtar vi et forbud mot det. Men ikke engang å ta inn over seg konsekvensene for mennene som selger, synes jeg faktisk er dobbelt mannsundertrykkende. Så til det statsråden tok opp i forbindelse med behovet for effektiviseringstiltak i politiet. Her er det et forslag som jeg håper kan bli fremlagt, men som er blitt stemt imot av regjeringspartiene tidligere, nemlig forslag om elektronisk politianmeldelse. Det kunne frigjøre politikraft og kapasitet. I Stavanger har vi sett at det skjedde en voldtekt, men at saken ikke ble kjørt med ballen i mål, for å si det sånn, på grunn av mangel på analysekapasitet. Man får ikke oppklart saken og tatt gjerningsmannen, for man har ikke analysekapasitet. Men så kan altså, som vi har diskutert tidligere, det private laboratoriet GENA ta seg av analysen på dagen. Dette er to enkelteksempler på effektiviseringstiltak som regjeringspartiene kunne ha vedtatt, og som kunne ha vært i drift nå. Jeg håper at man vil vurdere å stemme for det når vi kommer tilbake til Stortinget med det samme forslaget en gang til.
Jeg har bodd i denne byen i 26 år - nøyaktig, tror jeg, i dag - og jeg er veldig glad i denne byen. Jeg har ferdes i denne byen i 26 år, jeg har sittet i Oslo bystyre de siste tolv årene, og jeg har problemer med å kjenne meg igjen i den beskrivelsen av byen enkelte representanter gir. Mange, veldig mange, et overveldende flertall av Oslos befolkning, opplever denne byen som en trygg by, uten at vi underkjenner at noen føler seg utrygge. Dem skal vi ha respekt for, men brorparten av denne byens innbyggere føler at byen er trygg. Oslo er landets hovedstad. Det må vi tenke på når vi svartmaler situasjonen byen og byens paradegate er i. Oslo er landets ansikt, det må vi også ha in mente når vi hører hvordan Oslo blir framstilt av enkelte representanter. Det er to steder i landet som blir framstilt som om de er de verste steder på jorda. Det er noen ganger Oslo som helhet og mange ganger Groruddalen. Mange gjør det fordi de vil framstå som glad i disse to stedene, men resultatet blir det motsatte. Det blir en stigmatisering som verken folk i Oslo eller folk i Groruddalen kjenner seg igjen i. Jeg tror det er viktig at vi er rause, at vi er ærlige, og at vi klarer å få en felles forståelse av virkeligheten. Regjeringen innrømmer, som justisministeren var inne på, at det er forbedringspotensial på enkelte punkter når det gjelder Oslo-politiet. Så er spørsmålet: Når skal opposisjonen innrømme at Oslo-politiet har fått økt sitt budsjett - også under forrige regjering - gjennom åtte år, fra 1 milliard kr til 1,5 milliarder kr? Når skal de erkjenne og innrømme at det er en positiv framgang i politiets budsjett? Når skal de innrømme at en del av årsaken til at Oslo-politiet mangler politifolk, er at det var et lavt opptak til politistudiet under den forrige regjeringen? Og hvis pengene er det eneste som må til for å løse Oslo-politiets eller andre politidistrikters problem, kan man spørre: Hvorfor nedjusterte den avgående høyreregjeringen Oslo-politiets budsjett for 2006? Poenget her er at vi alle må være litt rause, litt edruelige og litt ærlige og møte hverandre fordi vi er glad i denne byen. Jeg tror at Oslo-politiet har et romslig budsjett - og jeg tror at Oslo-politiets budsjett kan bli bedre. Selvsagt kan det bli bedre. Men jeg tror også at det går an å foreta en strukturendring for å få mer ut av Oslo-politiets budsjett. Jeg vil igjen appellere, særlig til Oslo-representanter, om å være varsomme med å framstille Oslo som en utrygg by. Dette er vår by, vi kommer til å bo i denne byen, vi kommer til å leve i denne byen. Vi tror kanskje ikke at byen er utrygg, men slik det blir framstilt her, vil mange der ute føle seg enda mer utrygge enn de føler seg i dag.
Det blir ofte en debatt om man skal ta utgangspunkt i om glasset er halvt fullt, eller om det er halvt tomt, i hvert fall når det gjelder ressurssituasjonen til Oslo-politiet. Men dette blir jo to debatter. For det første er det spørsmål om man i større grad enn i dag kan bortvise tiggere og prostituerte som har en aggressiv atferd. Det er én debatt. Og så er det spørsmålet om ressursene til Oslo-politiet, som er en annen debatt. Vi får prøve å ta litt på det ene og litt på det andre. Når det gjelder en fornyet vurdering av Oslo bystyres søknad om endringer i byens politivedtekter, er det rett som justisministeren sier, at forrige regjering foreslo å oppheve og fikk vedtatt med bredt flertall opphevelse av tiggerparagrafen. Det paradoksale er nok at opphevelsen skjedde i en situasjon som er litt annerledes enn i dag, for akkurat da den ble opphevet, var det ikke noe reelt behov for paragrafen. Og så har vi i tiden etterpå sett en tilstrømning av særlig utenlandske tiggere og prostituerte med en helt annen, aggressiv atferd, som faktisk gjør den gamle paragrafen tilsvarende mer relevant. Det er på den bakgrunn bystyret i Oslo, selvfølgelig som følge av reaksjoner fra byens borgere, har bedt om å få innta i byens politivedtekter at man kan bortvise dem som tigger og driver med prostitusjon og har en aggressiv atferd. Vi har fra Kristelig Folkepartis side støttet den muligheten. Politidirektoratet og Justisdepartementet har ikke ønsket å imøtekomme bystyrets søknad. Det skulle vi gjerne sett at man hadde gjort. Så til ressurssituasjonen. Jeg er i grunnen ikke så veldig interessert i denne talldebatten. 1 milliard i 2000, 1,5 milliarder i 2008, det sier egentlig ingenting dersom man ikke tar hensyn til kostnadene, oppgaver som er blitt større og mer mangfoldige for politiet, et endret kriminalitetsbilde og større behov som følge av større befolkning og et annet press på mange områder, også som følge av andre forhold enn det som er de politimessige, men som blir det etter hvert. Så hvis jeg skulle komme med en utfordring til justisministeren, var det faktisk å få noen til å kartlegge og se hva ressurssituasjonen reelt sett er for Oslo-politiet i dag i forhold til tidligere, hvor man tar hensyn til de momentene jeg selv nevnte, og så kan man ta med det som interpellanten har vært inne på, andre forhold som påvirker hvor mye penger man faktisk har til rådighet. Da kunne vi kanskje fått en mer edruelig debatt om hva den faktiske ressurssituasjonen for Oslo-politiet er. Jeg er enig med Akhtar Chaudhry i at vi som er Oslo-representanter, også har et ansvar for hvordan vi omtaler situasjonen i vår egen by. Jeg synes virkelig det er et paradoks når den liberale avis Dagbladet bruker hele forsiden på å fortelle at Oslo er fire eller fem ganger mer utrygg enn New York. Det er bare sprøyt. Men det er klart at det er sånt som gjør at folk lurer. Og opplevd utrygghet er et like stort problem som reell utrygghet hvis det faktisk medfører at man f.eks. ikke tør dra til sentrum for å gå på kulturinstitusjoner, teater osv. Der er jeg helt enig - der har vi et ansvar. Samtidig kommer vi ikke fra at glasset er halvt tomt på en del områder. Når det gjelder vinningskriminalitet, er folks tillit til politiet i Oslo for nedadgående. Det kan vi ikke ta lett på. Vi kan heller ikke ta lett på at saker hvor det er kjent gjerningsperson som anmeldes, henlegges kun på grunn av saksbehandlingskapasitet. Da kan vi ikke si oss fornøyd. Det er greit at vi trenger flere som utdannes til å bli politi. Det som er sannheten, er at det økte under forrige regjering. Det er bra at det øker under denne. I mellomtiden må vi sørge for at de som er politi, også får muligheten til å fortsette å være det, om de er seniorer eller ikke.
Innledningsvis ønsker jeg å takke interpellanten for at hun reiser dette viktige temaet. Som interpellanten sikkert er oppmerksom på, har Venstre liggende et representantforslag i komiteen som også omhandler dette temaet, der vi fremmer en rekke forslag. Jeg håper det er slik at man har lov til å mene noe, komme med forslag og se framover, selv om man har sittet i regjering, og selv om man har sittet med justisministeren. Venstre mener det er viktig å planlegge langsiktig for å få en forsvarlig bemanning innen politiet. Vi har fremmet forslag om å øke antall stillinger i politiet, fordi vi ikke ønsker en vekterstat, men et tydelig, aktivt og synlig politi. Venstre har foreslått at minst en fjerdedel av stillingene besettes i Oslo-området. Det er viktig at politiet har en bemanning som står i forhold til de oppgavene de skal utføre. Derfor lovet Bondevik II-regjeringen å fremme en bemanningsplan for politiet der man samlet vurderte behovet for personell i et lengre tidsperspektiv etter evalueringen av politireformens fase 2 i 2007. Hovedformålet var å sikre at man har tilstrekkelig bemanning også i framtiden for å møte de utfordringene politietaten står overfor de neste fem-ti årene. Etter at Bondevik II-regjeringen gikk av, fremmet Venstre i mai 2006 forslag om å vedta en slik bemanningsplan. Forslaget lød: «Stortinget ber Regjeringen etter evalueringen av politireformens fase 2 i 2007 komme tilbake med en samlet vurdering av behovet for tilgang på personell i et lengre tidsperspektiv.» Forslaget fra Venstre fikk enstemmig støtte. Etter Venstres syn er det behov for å øke satsingen på politiet, særlig for å styrke utetjenesten og arbeidet mot organisert - herunder økonomisk - kriminalitet. Politiets utetjeneste kommer i kontakt med befolkningen i mange ulike situasjoner - vanskeligstilte ungdommer, akuttpsykiatri, drapsåsteder. Utetjenesten har en aktiv rolle i lokalmiljøet som det er viktig å styrke. Venstre ønsker å utvide politireserven til 2 000 personer. Vi ønsker også å utvide bruken av politireserven i forbindelse med praktiske politioppgaver sammen med vanlige politifolk. Oslo har som landets hovedstad særlige utfordringer, det være seg organisert kriminalitet eller hvitvasking av penger. Derfor fremmet også Venstre et forslag om tiltak for å bekjempe juks og svindel og organisert kriminalitet i drosjenæringen. Drosjenæringen sliter med et betydelig tillitsproblem etter avsløringer om skattesvindel og etter at drosjesjåfører har vært innblandet i våpenomsetning for de kriminelle gjengene i Oslo. Dette går ut over det klare flertallet av drosjesjåførene, som driver på ærlig vis, og kundene, som kan oppleve utrygghet og ubehagelige situasjoner. Det er også uheldig ut fra den alminnelige rettsfølelsen at svindel og kriminalitet innen en næring ikke blir slått hardt ned på. Til slutt: Som nevnt innledningsvis har Venstre et representantforslag knyttet til økt bemanning i politiet liggende til behandling i komiteen, et forslag jeg håper vi får bred støtte for når det kommer til behandling i denne sal.
Denne debatten ble vel forholdsvis tøvete, som jeg hadde fryktet, fordi mange ting blandes sammen. Aller først tror jeg vi skal slå fast at antasting på åpen gate ikke er lov, løsgjengerlov eller ikke. Å antaste mennesker på åpen gate har aldri vært avkriminalisert, så den ballen kan vi legge død - det har ikke noe i denne debatten å gjøre. Er det en antasting på åpen gate, enten det er fra en tigger eller en prostituert, skal politiet gripe inn hvis de ser det, så det synes jeg er en irrelevant debatt i forhold til løsgjengerlov eller ikke. Så er jeg i likhet med representanten Syversen ikke spesielt opptatt av den talldebatten som spesielt representanten Aspaker har en tendens til å dra opp. Jeg synes at det er litt uinteressant i forhold til hva vi skal få igjen av politiet. Det som derimot er interessant i denne debatten, er jo hvilke typer ressurser politiet rår over, og det en mangler i dag, er og blir politiutdannet personell - det går det ikke an å bortforklare. Og så trenger vi ikke å ha en lang debatt om hvem som har skylda for hva, men uansett har vi i hvert fall sprengt kapasiteten ved Politihøgskolen nå i to år. Det som er litt forunderlig i debatten, er jo at Høyre flere ganger i løpet av det siste halvåret har prøvd å late som om de ikke har en del av ansvaret engang. Det synes jeg er litt merkelig. Det som var så fint med Høyre før, var at de hadde en helhetlig politikk tuftet på en verdikonservativ tankegang, og de var troverdige og stod for sine meninger. I dag er det ikke lenger slik. Jeg mener at i dag framstår Høyre som populistisk og vinglete, og det skal jeg begrunne med tre eksempler: For det første bestemte altså Høyre seg på sitt landsmøte i fjor for at de var imot kriminalisering av sexkjøp. Det kan det være gode grunner for å mene. Jeg var selv en av dem som tapte på mitt eget landsmøte, av forskjellige årsaker. Men for å imøtekomme den uroen som er i bybildet i Oslo, ønsket Høyre å stramme inn i forhold til politivedtekter, hvor de skal legge belastningen på de prostituerte. Det synes jeg er en litt merkelig tankegang, av flere grunner, for da er jo muligheten for politiet bortvisning. Ja, hvor langt skal de vises bort? Er det ned forbi Karl Johan? Er det utenfor Oslo kommunes grenser? Hvor langt skal de vises bort? Det er et helt legitimt spørsmål i forhold til de jentene som da åpenbart har et behov for å selge seg selv. Det er også et spørsmål i forhold til om det er en renovering eller ikke, som representanten André Oktay Dahl snakket litt om. Hva mener Høyre egentlig i forhold til den politikken? For det andre hadde Aspaker en kronikk i Nordlys for tre-fire uker siden der hun kritiserte de rød-grønne sterkt for at vårt eneste svar på alle utfordringer var «mer penger» til det offentlige, og vi fokuserte ikke på god ledelse, organisering og politiske føringer. I dag har vel Aspaker stort sett pratet om mer ressurser. Hva mener Høyre her? Skal vi bruke mer penger, eller skal vi bruke mindre penger? Og hva mener Høyre om organisering og ledelse i forhold til Oslo-politiet? Ikke et eneste forslag har kommet. Det siste punktet jeg vil nevne, er debatten som har gått litt her i forhold til oppheving av løsgjengerloven fra januar 2006. I innstillingen var det fra en enstemmig komite i merknads form pekt på utviklingen, som var negativ, spesielt med hensyn til tiggerne. Derfor ble det også pekt på at vi måtte innføre en utvidet menneskehandelparagraf i forhold til organisert tigging. Det ble også sagt fra en samlet komite at spørsmålene knyttet til tigging og prostitusjon generelt skal løses sosialpolitisk, og at straffeforfølging skal følge skadefølgeprinsippet. Det er jo ingenting som har endret seg fra januar 2006 i forhold til dette, men at det har blitt noe mer aggressive prostituerte på Karl Johan, det skal jeg erkjenne. Men de har altså fortsatt ikke lov til å antaste folk i det offentlige rom, og der kan verken innføring av løsgjengerlov eller politivedtekter hjelpe oss. Der er det andre straffebud som allerede eksisterer. Så hadde det vært interessant å høre hva Høyre i realiteten mener med sine forslag, at det ikke bare blir en form for symbolpolitikk og et behov for å svare en opinion.
Jeg har behov for å ta ordet i denne debatten bl.a. fordi jeg antar at jeg er en av de kvinnelige representantene det vises til i interpellasjonen. Det er riktig, slik representanten Aspaker hevder, at det var representanten Sund og jeg som offentlig kommenterte saken da Rolf Terje Klungland opplevde en ubehagelig trakassering i desember. Men det er ikke riktig at vi vil endre politivedtektene. Vi mener politiet allerede har de virkemidlene som trengs, og muligheter til å foreta seg noe mot trakassering og sågar tyveri, som det var i dette tilfellet, som begge deler rammes av straffeloven allerede, som flere har hevdet i debatten. Vi trenger heller ikke å bruke mye ressurser, etter min oppfatning, på akkurat det, sammenliknet med langt mer alvorlig kriminalitet, som det jo er i Oslo og også i andre deler av landet. Fra representanten Sund og min side handlet utspillet vel så mye om å ta trakassering og seksuell trakassering mot menn alvorlig. I dag blir dette ofte møtt med latter, i likhet med det kvinner opplever i mye større grad og har opplevd til alle tider. Vi mener trakassering av den art som representanten Klungland ble utsatt for, er uakseptabelt, og det er like uakseptabelt om det rammer menn eller om det rammer kvinner. Det gjelder også uansett hvor det skjer, og det gjelder også om de som trakasserer, er prostituerte. Enkelte har ment at vi har vært ute etter å ta de utenlandske kvinnene som på grunn av fattigdom og elendige levekår i sine hjemland ulykksalig har havnet i prostitusjon her i Europa. Det er ikke riktig. Disse kvinnene trenger hjelp til å komme ut av den elendige situasjonen de er i, og det mest effektive ville være at norske menn viste ansvar og stoppet å kjøpe sex. I så måte mener i hvert fall jeg at forbud mot kjøp av seksuelle tjenester vil bidra i riktig retning. Men prostitusjon som sosialt problem vil ikke forsvinne selv om vi innfører et forbud. Tiltak for å hjelpe de kvinnene må vi fortsette med å iverksette, men den åpenbare prostitusjonen og trakasseringen vil det trolig bli mindre av. Det har vært oppe i debatten om det bildet som tegnes av Oslo, er reelt eller ikke, og om vi bidrar til å svartmale bildet av Oslo. Det jeg opplevde den dagen denne debatten startet, og dagen etter, var at mange var glad for at endelig var det noen som sa noe om det som mange hadde opplevd, men som man ikke ville si noe om fordi man ble latterliggjort. VG dokumenterte også at det i dagene som fulgte, ganske tidlig på kvelden og utover, foregikk trakassering hele tiden nedover Karl Johan. Til slutt tror jeg vi alle forstår at den aggressiviteten noen av disse kvinnene viser, er et uttrykk for desperasjon, og det må ikke være noen tvil om at de største ofrene i denne saken er de prostituerte. Likevel mener jeg at trakassering må slås ned på. Så til ressurssituasjonen i politiet, som også har vært et tema. Som medlem av finanskomiteen mener jeg det ikke akkurat er en overraskelse at det også i denne sektoren mangler folk mer enn penger, muligens.
Denne debatten utviklet seg antakelig slik som jeg fryktet den kom til å utvikle seg, at regjeringspartiene krøp lengst ned i skyttergravene, drog opp en ressursdebatt, som ikke var mitt hovedanliggende overhodet, men det var det sporet man ønsket å kjøre debatten i. Så løser man ikke det som er Oslos problem, og som jeg føler at både regjeringspartienes representanter og justisministeren begår en synd i forhold til. Det at det er et stort flertall i Oslo bystyre - som burde være de fremste til å kjenne sin egen by, til å kunne gjøre vurderinger og ha oppfatninger om hvordan man ønsket å ha det i sin egen kommune - som kommer med innspill og synspunkter, tillegger man tilnærmelsesvis null vekt. Jeg føler meg ganske berettiget til å mene en del om Oslo. Jeg tilbringer faktisk store deler av uken min her. Det er min andre hjemby etter Harstad. Jeg er mer glad i Harstad enn jeg er i Oslo, men jeg tilbringer så mye tid her at jeg forbeholder meg retten til å mene noe om hvordan Oslo oppleves, og hvordan Oslo har utviklet seg. Det er ikke til det bedre, men til det verre, bare i løpet av de siste årene. Så har jeg lyst til å si, fordi regjeringspartiene i dag stadig vekk kommer tilbake til opptaket til Politihøgskolen, at hvis det var slik at disse partiene med nåværende justisminister i spissen, som den gangen selv satt i justiskomiteen, var så klarsynt på det tidspunktet at man forutså at man kom til å trenge alle de politifolkene, hvorfor foreslo man ikke da å doble opptaket på Politihøgskolen? Hvis man går tilbake til referatene fra stortingsdebatter i forrige periode, kan jeg ikke se at det foreligger noen slike forslag om at man skulle ta opp større kull på Politihøgskolen enn det som den gang ble gjort. Man var enige om at det var det behovet man på det tidspunktet hadde. Så er det vel her som på mange andre områder slik at behovet har økt mer enn det man tidligere har greid å forutse. Så er man nå i en liten kattepine og i klemme, og da er spørsmålet hvordan man skal kunne greie å komme seg ut av det på en best mulig måte. Så har jeg også lyst til å si at når det gjelder det å svartmale, mener jeg at det ikke går an å kalle det svartmaling når det er statistikk det refereres til, eller uttalelser fra politimesteren om hvilke typer saker de greier å ta tak i, og hvilke typer saker de ikke greier å ta tak i. Da synes jeg det er drøyt å kalle det svartmaling. Det burde heller være til stor uro at praktisk talt nesten ingen av viktige sakstyper som trygdejuks, skattesvindel osv. forfølges. Så har jeg lyst til å si når det gjelder omsorg for de prostituerte, at det jeg i mitt første innlegg sa at det er viktig å ha to tanker i hodet samtidig, men det er også viktig å ha politivedtekter og lover og regler i hovedstaden som gjør at dette er en by å ferdes trygt i, enten det er dag eller natt.
Jeg vil nok understreke behovet for at vi, for å skape trygghet i Oslo, også gir et riktig bilde av hvordan situasjonen er. Nå tok representanten Aspaker til motmæle mot at hun drev svartmaling, i samme åndedrag som hun sier at når det gjelder trygdesaker, svindelsaker og skattesaker, er det praktisk talt ingen av dem som oppklares. Skal vi la det bildet stå igjen etter denne debatten? Det er jo ikke riktig. Det er betydelige utfordringer i forhold til det, men Oslo politidistrikt gjør en kjempejobb med å oppklare mange av de sakene. Man er jo bl.a. i ferd med å avslutte en stor drosjejukssak, som er av stor betydning. Vi må få lov til å si fra når den type beskrivelser gis fra denne talerstol - for det blir feil, og det skaper utrygghet ute - uten at vi da skal bli beskyldt for ikke å ta den kriminaliteten som er der, på alvor. Men vi har et ansvar for å fortelle om den jobben som Oslo politidistrikt gjør. Så er jeg ikke nødvendigvis enig med representanten Aspaker i at dette ble en ressursdebatt. Jeg mener at flere av talerne, også undertegnede, nettopp har fokusert på spørsmålet om vi skal bruke sosialpolitiske virkemidler eller kriminalpolitiske virkemidler. Jeg tar også stor avstand fra det bl.a. representanten Tybring-Gjedde framførte på denne talerstol, som for meg går på et veldig viktig verdispørsmål: Skal vi behandle de kvinnene som virkelig sliter aller mest, mange av dem med barn i hjemlandet, slik, og bare si at vårt ansvar er å få dem bort? Jeg representerer ikke en regjering som har det standpunktet. Jeg skjønner at Tybring-Gjedde representerer et parti som antakelig har det standpunktet, så der er vi uenige. Jeg opplever at Høyre og andre anstendige borgerlige partier ikke blir med på den galeien. Når det gjelder spørsmålet om å kriminalisere sexkjøp, så er jo det et kriminalpolitisk virkemiddel som retter seg inn mot kjøperen, ikke mot den som står i trafikken. Mens det vi har diskutert når det gjelder politivedtekter, er kriminalpolitiske virkemidler, politimessige virkemidler, som retter seg inn mot dem vi oppfatter skal møtes med sosialpolitiske virkemidler. Det er en vesensforskjell her. Når det gjelder spørsmålet om ressurser, må jeg si at jeg syns representanten Elisabeth Aspaker i sin artikkel «Snipp, snapp, snute …» i Nordlys 10. mars, som også Breen var inne på, sier dette veldig godt, under overskriften «Mer penger»: «Hovedmelodien fra de rødgrønne har vært at ethvert problem kan løses med mer penger.» Hun skriver også: «Hvis «mer penger» var ensbetydende med bedre tjenester, ville intet land hatt et bedre helsevesen eller en bedre skole enn Norge.» Hun avslutter med å si: «Tre år med rødgrønt styre viser at «mer penger» ikke duger som noe svar. Langt viktigere er det at pengene brukes med vett og forstand.» Det er kloke ord - ja, det er vel faktisk rene ord for pengene.
Debatten i sak nr. 9 er dermed avslutta.
I politirollemeldingen heter det, og jeg siterer: «Regjeringen ønsker et politi som fyller rollen på en tydelig og tillitskapende måte slik at samfunnets og befolkningens behov for rettssikkerhet, trygghet og alminnelig velferd ivaretas gjennom forebyggende, håndhevende og hjelpende virksomhet.» Med denne erklæringen satte Bondevik II-regjeringen ambisjonsnivået: Politiet skal være tydelig og tillitskapende, samtidig som det vektlegges at både individenes og samfunnets samlede behov for rettssikkerhet, trygghet og velferd må sikres. Det betinger et synlig og tilgjengelig politi når behovet for politiets assistanse er der. Dagens utvikling i politi- og lensmannsetaten gjør at Høyre nå reiser spørsmål om visjonene i politirollemeldingen har gått i glemmeboka og ikke lenger er styrende for dagens regjering. Et gammelt ordtak sier jo at når krybben er tom, bites hestene, og det er antakelig mer dekkende for hva som er drivkraften bak de omorganiseringer som pågår i politi- og lensmannsetaten. Politirolleutvalget konsentrerte sin første delutredning om problemstillingen «Hva slags politi vil vi ha?». Utvalget var opptatt av hvilke kjennetegn politiet skal ha. Med bakgrunn i en analyse av samfunnets behov for polititjenester listet utvalget opp ti grunnprinsipp for norsk politi, sentrale kjennetegn som krav til politiets oppbygging og virksomhet, som også kan ses som et uttrykk for de grunnleggende verdier politiet skal ivareta. Utvalget arbeidet ut fra den idé at disse verdiene også sier noe om hvordan politiet er og ser ut, og hvordan politiet opptrer. I tillegg danner prinsippene grunnlaget for politiets valg av midler og metoder. Polititirolleutvalget la vekt på at det er en indre sammenheng mellom de ti grunnprinsippene, og at dette gir et politi med følgende kjennetegn: små enheter liten grad av arbeidsdeling flerfoldighet av oppgaver et minimum av maktbruknært samarbeid med publikum integrasjon i lokalsamfunnet representativitetforebygging som hovedmål yrkesmoral som grunnlag for kontroll Med dette var nærpolitimodellen skapt, og norsk politis fremste styrke, nærkontakten med befolkningen i lokalsamfunnet, skulle være viktigste ledetråd for etaten. Ulike tegn i tiden tyder på at utviklingen i politi- og lensmannsetaten er på kollisjonskurs med flere av de ti grunnprinsippene i politirollemeldingen. Nedleggelse av lensmannskontorer og politiposter fører til et mindre synlig og mindre tilgjengelig politi og kan umulig være i tråd med ånden i politirollemeldingen, som et enstemmig storting har gitt sin tilslutning til. I tillegg er det et brudd med forutsetningene for omorganiseringen av den sivile rettspleien på grunnplanet, hvor Stortinget forutsatte en klar kobling og nærhet til publikum. Jeg tilhører dem som er meget spørrende til argumentasjonen rundt nedleggelse av lensmannskontorer - at dette skal gi bedre polititjenester til publikum. Det kommer nok helt an på øynene som ser. Jeg har en sterk fornemmelse av at svært stramme politibudsjetter er den reelle drivkraften bak de storstilte sentraliseringsplanene vi ser bl.a. i Follo-regionen, og som er i strid med hva Stortinget forutsatte ved behandlingen av politirollemeldingen. Ærlighet varer lengst, og da synes jeg statsråden skal kalle en spade for en spade, dersom den faktiske årsaken til reduksjonen i lensmannskontorer er for lite penger. Samtidig vil jeg utfordre statsråden til å svare på om han mener det er i tråd med Stortingets vedtak når norsk politi mange steder er i ferd med å fjerne seg fra det nærpolitiidealet politirollemeldingen dyrker. Det er også vanskelig å tolke konsekvensene av de nye arbeidstidsbestemmelsene på annen måte enn som et nytt bevis på at uviklingen i politiet er på kollisjonskurs med nærpolitimodellen. Vaktsamarbeid over svært store områder i Distrikts-Norge vil automatisk føre til et fjernere politi og lengre utrykningstid, samtidig som viktig lokalkunnskap går tapt. I neste omgang kan dette gå ut over kvaliteten på tjenestetilbudet. Da Politireform 2000 så dagens lys, skulle den gi oss et mer effektivt og et mer publikumsorientert og synlig politi. I den første evalueringen av politireformen, som ble offentliggjort i 2005, får vi vite at et flertall av både politi og publikum er misfornøyd med resultatene. Her slås det fast at formålene med reformen, at politiet skulle bli mer synlig i folks hverdag, og at det skulle bli mer fokusering på hverdagskriminalitet, langt fra er nådd. Også lokalpolitikere og ordførere har engasjert seg, og klager på at det ikke er flere politifolk ute i gatene i dag enn før reformen. Forventningene er langt fra innfridd, og noen steder vil man heller si at det er verre enn før reformen kom. En publikumsundersøkelse fra 2006 er også nedslående lesing. Politiet oppleves faktisk av mange som mindre tilgjengelig og mer usynlig etter reformen. Folk klager over at sakene deres henlegges, og forstår rett og slett ikke at politiet kan henlegge saker med kjent gjerningsmann. Dette er bakgrunnen for at Høyre mener det er behov for en mer inngående analyse av hvor dagens utvikling fører hen, og av hvordan politiet skal kunne komme tilbake i det gode sporet. Det hadde vært interessant å høre statsrådens vurdering av hvordan han ser for seg den videre oppfølgingen av politireformen. Når kan f.eks. Stortinget forvente en ny runde med evaluering? Det ville gitt Stortinget fornyet anledning til å få politiet inn på ønsket kurs. Det hersker liten tvil om at nye arbeidstidsbestemmelser fra sommeren 2007 har tappet ut mye polititid. Selvsagt skal norsk politi følge arbeidsmiljøloven, men det er kritikkverdig at Regjeringen ikke gjennomførte nødvendige konsekvensanalyser før innføring av nye arbeidstidsbestemmelser, og heller ikke har iverksatt tiltak som kunne dempet noen av de negative ringvirkningene som følge av ellevetimersregelen. Jeg er fullt oppmerksom på at det ikke står ferdig utdannede politifolk klar til å forsterke politiet, men vi har tidligere vært inne på andre tiltak som kunne ha fått umiddelbar virkning - flere sivile og det å få seniorene til å fortsette. Vi vet at seniorene representerer en veldig verdifull arbeidskraftreserve. Årlig avgang er på ca. 250-300 tjenestemenn og -kvinner. Greier vi å overtale 20 pst. til å fortsette, tilsvarer det faktisk 50-60 årsverk, så det er et betydelig bidrag. Og greier vi å overtale flere enn 20 pst., ville jo gevinsten bli tilsvarende større. Regjeringspartiene lovet i 2005-valgkampen at 2008 skulle bli politiets år. Det ble det ikke, for driftsbudsjettene er dessverre ganske anstrengt veldig mange steder. Det nyttet ikke da at vi foreslo mer penger, for det fikk vi ikke tilslutning til. Så på vegne av befolkningen og politiet setter jeg nå min lit til at justisministeren på den budsjettkonferansen han har bak seg, har greid å gjøre en skikkelig jobb, og at 2009 skal komme til å bli det virkelige politiets år - som skal gi rom for å kunne ta inn sivile, som skal gi rom for å kunne stoppe den sentraliseringen og nedleggelsen av lensmannskontorer som vi ser rundt omkring, og som faktisk gjør at veldig mange folk opplever at den nærkontakten de hadde med politiet, forsvinner, og at nærmeste politi mange steder er mange timer unna. Det er ikke særlig betryggende og tillitvekkende, når man vet hvor viktig politiet er, og ser den viktige rollen politiet skal spille i ulykkessammenhenger og når det ellers er behov for politiets assistanse. Min appell til statsråden er: Tillit til politiet bygges gjennom nærhet, og da er det svært viktig at vi nå får sporet utviklingen i politiet over på at det er nærhet vi skal ivareta, og at det ikke, som i dag, skal være slik som stadig flere ting tyder på, at det blir et fjernere politi med mindre publikumskontakt, som er den opplevelsen folk ute sitter igjen med.
Det er jo denne regjeringas mål å sikre at vi får et politi med en bemanning og en organisering lokalt som ivaretar publikums behov for service og beredskap, i tråd med de målsettingene som representanten Aspaker nå trakk opp, og som står godt beskrevet i politirollemeldingen, og de forutsetninger som Stortinget har lagt til grunn. For å imøtekomme publikums ønske om en polititjeneste og styrke politiets trygghetsskapende arbeid, har Regjeringa økt politibudsjettet med ca. en halv milliard kroner i perioden 2006-2008. Og vi er inne i politiets år, bl.a. fordi en av de største reformene som den forrige regjering ikke fikk satt i gang, nemlig å gi politiet virkemidler i DNA-satsingen, nå er på trappene. Så må jeg si at det i disse politdebattene vi har, er ganske underlig å høre at man blir beskyldt for å drive og legge ned lensmannskontorer og politiposter. Da må jeg be interpellanten nå om å vise: Hvilke politiposter er det Regjeringen har lagt ned, som hun er imot, og hvilke lensmannskontorer er det hun tenker på? Vi har bare fulgt det samme mønsteret som politirollemeldingen og den forrige regjeringen la opp, at det kun er der hvor kommunene sjøl ønsket å rasjonalisere og drive en bedre polititjeneste, og hvor det var mer hensiktsmessig og kommunene gikk inn for nedleggelse, at man har gått inn for det - Bjugn, Ørland, Lunner og Gran. Så vidt jeg kan erindre, var sist det ble lagt ned lensmannskontor hvor man ikke hadde kommunal tilslutning, i Moelv oppe i Hedmark. Da valgte regjeringa Stoltenberg II, som jeg sitter i, nettopp å bøte på den nedleggingen som den forrige regjeringa gjorde, med å bygge en politipost i Moelv. Da bygget vi en politipost, vi la ikke ned en politipost. Og sist gang det er lagt ned tre politiposter i dette landet, ble det gjort under Bondevik-regjeringa. Det var her i Oslo - Romsås, så vidt jeg erindrer, og så Hovseter og ett sted til. Så det er litt underlig i en slik debatt å bli møtt med noe som den forrige regjering, med Høyre i regjeringssetet, faktisk gjorde, og så er det denne regjering som gjør det motsatte, som bygger politiposter, og som sier at det er jo noe vi faktisk ønsker oss mer av. For å få til det, trenger vi bl.a. det jeg har vært inne på flere ganger: flere politifolk. Det er det som teller for å få kortere responstid og det å kunne få flere politifolk til å gå inn i saker, ikke nødvendigvis kontorer. Men jeg understreker: Regjeringa har ikke lagt ned noen lensmannskontorer mot noen kommuners vilje, som er den samme linje som jeg oppfatter også Høyre har vært innforstått med. Vi sliter med politibemanning. Jeg må gjenta det, siden det stadig trekkes fram: På bakgrunn av årene 2002 og 2003 - under regjeringen Bondevik II, da det kun ble tatt opp 240 studenter - er det de avgangskullene vi i dag jobber med. Så kan man gjerne si at Stortinget kunne ha korrigert regjeringa den gang. Men det er faktisk slik at én av fordelene med å være i regjeringsposisjon, er at man har hele utrederapparatet og faktisk er i nærhet til dem som kan bringe fram analysene, og man må faktisk ta ansvar for det også. Det er bakgrunnen for at vi nå har det rekordhøye opptaket på 432 studenter, som altså er det høyeste siden 1997 og 1998. Jeg har vanskeligheter med å forstå at det å nå ta tak og utdanne flere politifolk liksom skal være en politikk som står i særlig motstrid til politirollemeldingen som peker på behovet for et nært politi - et nært politi i den forstand at det er mennesker der når folk enten kommer på ringeklokka, på telefon eller ønsker at noen skal rykke ut. Jeg har vanskelig for å se at det er andre tiltak som faktisk kan bidra til å korte ned responstiden i Norge, enn at vi faktisk har folk på vakt. Jeg synes nok at Høyre i disse politidebattene skal gå noe roligere i dørene når det gjelder både å legge ned politiposter - som denne regjering ikke har gjort, men som den forrige regjering gjorde - det å legge ned lensmannskontorer mot kommuners vilje, som denne regjering ikke har gjort, men som den forrige regjering gjorde, og det å foreta lave opptak på Politihøgskolen, som den forrige regjering valgte å gjøre, og som vi har valgt å forlate som kurs. Derfor mener jeg også at den bemanningsplan som vi har varslet skal foreligge til sommeren, vil gi departementet og alle et langt bedre grunnlag for framtidig planlegging av bemanningsbehovet i politietaten. Det er i tillegg til å utdanne flere polititjenestemenn også viktig å rekruttere personell med annen utdanning, eksempelvis arrestforvarere, for å frigjøre polititjenestemenn for politioppgaver og få erfarne polititjenestemenn til å stå lenger i arbeid. Den alminnelige aldersgrensen i staten er jo 70 år. Stortinget har fastsatt lavere aldersgrense enn den alminnelige for en rekke stillinger, bl.a. polititjenestemenn, på 60 og 63 år, med mulighet for å fratre med alderspensjon fra 57 og 60 år. I dag går polititjenestemenn i gjennomsnitt av med pensjon når de er 58 1/2 år. Det er derfor viktig, som jeg forstår at interpellanten også antyder, at seniorpolitiske tiltak nå blir iverksatt, slik at politiet fortsatt kan dra nytte av seniorenes kompetanse og politifaglige arbeidskraft. Regjeringen mener også at det norske politiet skal være lokalt forankret. Det er derfor vi har ambisjoner om nå bl.a. å knytte politiet opp til lokale servicekontorer. Vårt forsøk i Moelv er et slik forsøk - et vellykket forsøk. Det gir en god mal for hvordan vi kan gjøre det andre steder. Min ambisjon er at vi skal klare å gjøre det andre steder. Politiets rolle og oppgaver og oppmerksomheten på brukerne og brukernes behov for polititjenester krever det av oss. Tjenestestedet er viktig, mener Regjeringen. En diskusjon om antall tjenestesteder, lokalisering og organisering kan ofte bli en snever diskusjon. For publikum er tilgjengelighet og responstid også viktig. Det hjelper ikke noe med et stengt lensmannskontor hvis det plutselig er noe som står på og man ikke får politiet på døra når man virkelig trenger hjelp. Derfor mener Regjeringa at de arbeidstidsbestemmelsene som jeg forstår interpellanten, sånn litt mellom linjene, er noe skeptisk til, faktisk er et veldig viktig bidrag for å bedre politifolks arbeidsvilkår, for å gjøre det lettere for dem som syns det er tungt å stå i dette yrket, og for å beholde arbeidskraft. Slik sett hilser jeg de arbeidstidsbestemmelsene hjertelig velkommen. Jeg tror en presset politietat trenger nettopp det. Det skal vi også ha med oss i spørsmålet om et nært politi. Vi håper nå som sagt at det vil være mulig å videreutvikle politiets muligheter til samlokalisering med offentlige servicekontorer der det er hensiktsmessig, på steder hvor vi bl.a. ikke har tjenestesteder, slik situasjonen f.eks. var i Moelv i Hedmark, hvor man da bringer politiet tilbake til lokalbefolkningen. I mandatet til de prøvedistriktene som nå ser på grensereguleringer, ofte servicekontorer og politiråd - Follo og Hordaland - går det klart fram klare føringer, bl.a. ved at de foreslåtte endringer skal støtte opp om de hovedtrekk og mål som ble satt i politireformen i 2000, om at politiet skal bli mer effektivt i forebygging og bekjempelse av kriminalitet, at politiet skal bli mer publikumsrettet og tjenesteytende, og til slutt at politiet skal bli mer kostnadseffektivt. Jeg tror at det er helt nødvendig. Hvis man skal klare å møte utfordringer, både i skattesaker, trygdesaker, organisert kriminalitet og grenseoverskridende kriminalitet, som vi ser, vil politiets nærhet og effektivitet i Norge ikke bare bli målt på om vi har tjenestesteder overalt, men det vil bli målt på om man faktisk klarer å takle de vanskelige sakene. Høyre har tradisjonelt ivret for den type organisasjonsendringer, hvor vi faktisk setter politiet i stand til å møte den nye kriminaliteten. Vi har i dag hatt en debatt om vold i nære relasjoner. Vi vet at mange av dem som utsettes for vold i nære relasjoner, ikke vil gå til tjenestestedene for å få hjelp. Men vi må ikke fri oss fra at politiet må organiseres, bl.a. ved å bygge barnehus, slik at vi får nye treffsteder for dem som aldri tør gå til et tjenestested, for man kan ha en lensmann som gjerne slåss med nebb og klør for å beholde tjenestestedet og sine ansatte. Derfor er dette en diskusjon som er viktig. I så måte hilser jeg interpellantens utgangspunkt hjertelig velkommen, for jeg håper at en slik debatt inviterer oss alle til å se at nærhet og effektivitet fra Politiets side handler om tjenestesteder, ja, men det handler også om så mye mer. Jeg må si at det ville være en hjelp til de som trenger oppfølging fra politiet om man i den politiske debatten brakte den dimensjonen sterkere inn, noe denne interpellasjonen gir en god anledning til.
Dette er altså et spørsmål som i sin dypeste bunn handler om folks livskvalitet, om folks trygghet og forsikringer om at politiet ikke er langt unna hvis situasjonen skulle kreve at man trenger hjelp. Da synes jeg det blir litt paradoksalt, og det er å snu situasjonen litt på hodet, når statsråden forsøker å snakke seg bort fra at det er nå vi har en stor diskusjon om hvorvidt man f.eks. skal legge ned ti lensmannskontorer i Follo. Nå er det levert 20 000 underskrifter, og det var vel ganske mange ordførere som møtte statsråden. Men han har ikke vært veldig klinkende klar til nå i hvert fall, om han akter å la den omorganiseringen i Follo passere eller ikke. Hvis vi mener alvor med å ha et nært politi, kan det umulig være rett å legge ned ti lensmannskontorer, som betyr at veldig mange, store deler av den befolkningen, får et politi som er mye lenger unna enn det som er tilfellet i dag. Så savner jeg også en debatt og en tilnærming til dette hvor man også tar inn over seg at ny teknologi også bør kunne bane vei for at vi kanskje tenker litt nytt, og tenker litt mer differensiert i forhold til hvordan vi organiserer politiet i Norge. Jeg innser jo at å organisere politiet i Oslo er én ting, å organisere politiet i Troms er noe helt annet. Når jeg møter lensmannen i Indre Troms i Bardu i Målselv, som forteller om hvordan fire-fem-seks kommuner må samarbeide i vaktsamarbeid, hvordan ellevetimersregelen kan slå ut, hvordan forutsigbarheten er når det gjelder forebyggende arbeid, og hvordan det blir mye vanskeligere å planlegge driften av virksomheten der oppe, så tar jeg det på alvor. Og da må vi ta det med oss og prøve å diskutere og se om det fins andre veier til målet enn dem vi nødvendigvis har sett til nå. Statsråden vrenger også min argumentasjon når det gjelder arbeidsbestemmelsen. Jeg sa - jeg tror nokså tydelig - at det er viktig at vi kan følge opp arbeidsmiljøloven for politiets vedkommende også. Men jeg savner kanskje at vi hadde forberedt oss på en litt annen måte. For nå er det slik at det faktisk er en del plasser i landet hvor man står relativt ribbet tilbake i en del situasjoner fordi man ikke har greid å skaffe seg mer folk, og ikke har greid å planlegge godt nok hvordan man skal løse en del fundamentale driftsproblemer etter at den arbeidstidsbestemmelsen trådte i kraft. Jeg ønsker at statsråden da skal avklare om det han egentlig sier, er at han nå vil utvikle Politi-Norge og ikke legge ned lensmannskontorene hvis det er slik at man lokalt er uenig i det. I så fall er det nye toner fra statsråden.
Nå kom representanten Aspaker i skade for ikke å forklare hvorfor Høyre gikk inn for å legge ned tre politiposter i Oslo, som jeg syns er et interessant spørsmål i debatten, siden vi ble beskyldt for å legge ned politiposter, mens det faktisk var Høyre da de satt i regjering, som gjorde det. Jeg vil oppfordre Aspaker til å svare på det, og hvorfor hun tillater seg å beskylde nåværende regjering for å gjøre det. Jeg henger meg litt opp i det, for hvis man er opptatt av at man skal bygge politiposter, noe Regjeringa gjør, og noe Regjeringa vil fortsette med, så må hun forklare hvorfor det var greit før å legge ned, mens det ikke er greit i dag - til tross for at Regjeringa ikke har gjort det. Så må Aspaker også forklare hvorfor det var greit før å legge ned lensmannskontor mot kommunenes vilje, når man ikke gjør det nå, og det ikke er greit nå. Det er ikke noen hemmelighet at jeg har gitt uttrykk for gjennom taler både herfra og andre steder at jeg mener at skal vi gjøre endringer i tjenestestedsstrukturen ute, så skal vi ha kommunene med oss. Det er ingen hemmelighet. Så den prosessen som går i Hordaland, og den prosessen som går i Follo, forutsetter jeg skal skje i samsvar med kommunenes intensjon. Det er bakgrunnen for at jeg har invitert kommunene inn for å se hvordan deres standpunkt er. Dette er en sak som ennå ikke har kommet til departementet, så vi har overhodet ikke tatt stilling til det. Vi kan ikke belastes med noe resultat av det, for det er ikke ferdig ennå. Men vi står på politirollemeldingens intensjon og ambisjon om at det skal være kommunal tilslutning til de endringer som gjøres når det gjelder tjenestestedsstruktur. Det som er påfallende, er at vi på mange måter blir prøvd ut fra en annen versjon av virkeligheten, som den representanten Aspaker gir uttrykk for. Da syns jeg det forplikter, så lenge det faktisk er Høyre som har stått for den politikken tidligere. Så må hun forklare i løpet av denne interpellasjonsdebatten hvorfor det er sånn at Høyre gikk inn for å legge ned - og la ned - tre politiposter i Oslo, når man i dag står på barrikadene for dem. Vi ser, og jeg håper, at den reform som vi ser mulighet for både i Hordaland og i Follo, vil bidra til at man får flere folk til å rykke ut, man får flere folk til å drive med etterforskning, man får flere mennesker til å gå inn i vanskelige og kompliserte saker. Jeg har som ambisjon også der, som vi har fått det til på Hadeland og Gran, i Ørland og Bjugn, og som man har fått til nå i Moelv i samarbeid med politiposten som vi har etablert, at det skal skje i samsvar med det kommunene ønsker seg, at vi skal få til en modell som er forlikt. Jeg syns at prosessen i Follo må få lov til å gå, slik at vi kan få til nettopp det.
I februarutgaven av Politiforum kan vi lese om en særdeles vellykket snuoperasjon som er gjennomført i Vest-Finnmark politidistrikt. Etter at stillinger har stått ubesatt i årevis, ikke minst noe vi fra nord har vært klar over og blitt gjort oppmerksom på mange ganger, så går nå ryktene om et ungt og dynamisk arbeidsmiljø, og det trekker folk. Politidistriktet har fått økte ressurser, slik at de nettopp har kunnet lyse ut 6-7 nye stillinger. Politistasjonssjef Jørn Schjelderup innførte straks etterforskning på politistasjonen da han tiltrådte i 2006. Oppklaringsprosenten har gått opp, fra 47 pst. til 52 pst., og tiden for å få påtaleavgjort en sak har gått ned, fra 172 til 113 dager. Den samme Schjelderup har gått til anskaffelse av nytt utstyr, som letter politiets etterforskning og sikrer vitneprov. Politimesteren i Vest-Finnmark har etterkommet ønsket fra avtroppende PF-leder Grete Rugland om å gi en økonomisk påskjønnelse til samtlige ansatte for vel utført jobb i 2007. Dette har ført til en ny giv i politidistriktet, en ny optimisme, og søkerne står nå nesten i kø for å få seg jobb i Vest-Finnmark politidistrikt. Denne historien, hentet fra Politiforum, viser en ganske annen side av Politi-Norge enn det representanten Elisabeth Aspaker viste til. Alt er ikke perfekt i Politi-Norge. Det påstår heller ikke vi. Vi står overfor utfordringer, særlig på bemanningssiden. Det har resultert i at vi nå har en større gjennomgang av behovet på bemanningssiden. Men nettopp fordi vi har tatt tak i de utfordringene vi står overfor, har vi gjort en rekke grep for å møte dette. Det er opptil flere før meg i dag som har snakket om hvordan vi har økt opptaket til politiskolen. Vi har økt politibudsjettet med 0,5 milliarder kr. Vi ser på mulighetene for å innføre differensiert responstid. Vi ser på konsekvensene av arbeidstidsbestemmelsene. Vi ser på aldersgrensen. Vi ser på seniorpolitikken. Og jeg, som var saksordfører for politirollemeldingen, ser jo at Regjeringen gjør det den kan for å følge opp visjonene og forpliktelsene Stortinget har pålagt Regjeringen i forbindelse med meldingen. Som eksempelet Vest-Finnmark viser: Det skjer mye i Politi-Norge initiert av politiet selv, men også fordi man faktisk har fått økte ressurser fra denne regjeringen. Det er mulig å gjøre mye lokalt gjennom bevissthet om ledelse og arbeidsmiljø, om muligheter for faglig utvikling gjennom økte ressurser - som også gir rom for små påskjønnelser og flere stillinger. Jeg må tilbake til noe som ble berørt også i den forrige interpellasjonsdebatten. Vi er i ferd med å få en ganske interessant situasjon i norsk politikk. Vi er alle kjent med og vitne til at opposisjonspartiene ikke er enige med seg selv om politikkens innhold og veien framover. Jeg merket meg Aspakers uttalelse om at hun opplevde at hun hadde et godt kjennskap til Oslo, og følte seg meningsberettiget når det gjaldt denne byen. Da ville jeg, hvis jeg var representanten Aspaker, vært ganske fornærmet over byrådsleder Erling Laes uttalelse i dag om at han har en dårlig dialog med stortingspolitikere. Han har i hvert fall ikke noen gang tatt kontakt med meg som leder av justiskomiteen. Så da må det jo være sine egne partifeller Lae snakker om. Og han har jo vist at han er ganske uenig med sine egne partifeller på Stortinget når det f.eks. gjelder løsgjengerloven og det enstemmige vedtaket om å avskaffe den. Men parodisk blir det først når enkeltrepresentanter i opposisjonspartiene ikke er enige med seg selv. Jeg merket meg at Aspaker brukte uttrykket «når krybba er tom, bites hestene». Men i kronikken i den eminente avisen Nordlys uttaler representanten noe helt annet, nemlig at vi alltid skal løse problemer med penger, at det ikke er uviktig, men at man må ha politisk mot til å organisere og styre offentlig aktivitet - altså en sterk kontradiksjon i forhold til det hun har uttalt i denne debatten. Jeg synes dette er ganske interessant. Soria Moria var eventyret som den rød-grønne regjeringen og stortingsflertallet nå realiserer. Imens får opposisjonen bare fortsette å fortelle historier som jeg tror de ikke engang tror på selv, og i hvert fall innbyrdes er veldig uenige om.
Jeg har lyst til å gi en honnør til interpellanten for begge de to gode interpellasjonene som en i dag har fått en debatt om, selv om jeg vel har en følelse av at vi holder på å gjenta oss selv i kveld. Det er en viktig sak som har blitt debattert mange ganger i denne salen, og det er situasjonen i politiet og de ressurser de har. Men en god sak kan vel ikke gjentas for ofte, og kanskje går det i dag inn hos regjeringspartiene. Vi kan kanskje håpe på at vi får se resultater i revidert budsjett når det gjelder ressursene til politiet. Stortinget behandlet politirollemeldingen for to år siden. Da var det bred enighet om hvordan en ville at politi- og lensmannsetaten skulle videreutvikles. Vi vedtok at en skulle ha et desentralisert politi, med vekt på lokal forankring. Nærpoliti er utrolig viktig. Det arbeider med forebygging. Vi har en situasjon i dag som ikke er så bra. Vi har en utvikling som vi ikke ønsker. Politiet har det stramt, og det blir ofte til at forebygging blir nedprioritert. Og det er jo noe som går på bekostning av befolkningen, som ikke får den hjelpen den trenger. Vi ønsker alle i denne sal å bekjempe kriminalitet. Og vi har stått her i kveld og skyldt på hverandre. Det ser nesten ut som om vi lever i hvert vårt land, for vi har en helt forskjellig virkelighetsoppfatning. Vi krangler om hvem det er som har tatt opp flest studenter, og hvem det er som har uteksaminert flest studenter. Men etter en opplysning som jeg har fått av utredningsseksjonen, viser det seg at jeg skal gi honnør til Stoltenberg I-regjeringen, for det var under den det ble uteksaminert flest studenter. Så nå har både Bondevik II-regjeringen og Stoltenberg II-regjeringen det med seg. Politiet fikk et løft, men det fikk de fra Fremskrittspartiet, i 2005. Og det har de i grunnen levd på nesten til vi fikk dette løftet. Statsråden har rett i noe, og det er at det aldri har vært bevilget mer penger til politiet enn nå. Men han glemmer å nevne at det aldri har vært mer kriminalitet. Det har aldri vært større lønns- og pensjonskostnader. I tillegg er det flere og flere oppgaver som politiet er nødt til å løse. Politiets Fellesforbund sier selv at de i år mangler 120 mill. kr bare for å holde seg på 2007-nivået. Når Bjørnflaten, komitelederen, i dag tar opp denne solskinnshistorien fra Vest-Finnmark, er det flott å høre på. Det var slik vi skulle ønske vi hadde hatt det i resten av landet også. Og da vil jeg ta et eksempel fra Rogaland politidistrikt. Rogaland politidistrikt skal ifølge direktoratet ha 7,3 pst. av hele den store potten som Stortinget bevilger, men de får bare 6,8 pst. Det vil si at de mangler 25 mill. kr. Cirka 50 nye politistillinger hadde det vært. Da er det ikke slik at det bare er solskinnshistorier det ene stedet. Det er i dag ikke sammenheng mellom de kostnadene en har for å drive kriminalitetsbekjempelse, og de ressursene en faktisk bevilger. La oss se til våre naboland. I Sverige er det en skikkelig satsing og en oppbygging av politiet som vi i Norge bare kan drømme om. Norge har langt igjen for å komme opp på nivå med våre nordiske naboer, og det er noe vi ikke kan være bekjent av. Det er kun Fremskrittspartiet som de siste årene har foreslått - og fremmet forslag om - at vi må få et nivå på politiet som står i forhold til våre nordiske naboland. Og så kan vi stå her og krangle om hvem det er som bevilger mest penger, og at Fremskrittspartiet har så mye mer penger enn alle andre. Men det er i hvert fall vi som vinner uansett, for politiet er noe vi prioriterer i våre budsjetter. Men mens vi står her og krangler om hvem det er som bevilger minst eller mest penger, kan vi våkne opp i morgen til nye bevis og nye hendelser, som viser den reelle situasjonen, der politiet må prioritere blant saker, som igjen går ut over folks trygghet på grunn av at det er for lite ressurser. Fremskrittspartiet vet at mye kan gjøres, og ikke alt trengs det penger til. Men vi er nødt til å se på oppgaver som politiet i dag har, som kan gjøres av andre. Da jeg var på besøk hos lensmannen på Jæren, sa han at han bruker så mye ressurser på å kjøre fanger fra Åna kretsfengsel til tannlegen. Er det meningen at han skal bruke av sine ressurser til det? Går det ikke an å se på om det er andre som kan foreta den transporten? Bare i Oslo har det fra 2001 til 2007 gått med 13 763 dagsverk til vakthold på Tinghuset. Fremskrittspartiet har fremmet forslag om et eget investeringsbudsjett. Vi har fremmet forslag om en utredning av responstid. Derfor: Uansett hva statsråden nå sier om at dette året kommer til å bli politiets år, er ikke det realiteten. Men la oss håpe at 2009 blir et politiets år.
2008 er politiets år, for aldri har folk etterspurt politiet mer enn de gjør nå, på grunn av manglende budsjetter i forhold til oppgavene de har. Jeg har lyst til å minne om det synet som lå til grunn for seniorpolitikk i statsbudsjettet da Regjeringen fremla det. Der står det at aktiv seniorpolitikk er et kortsiktig tiltak. Ellers er det ikke foreslått noe. Å satse på at eldre, erfarne polititjenestemenn og -kvinner står lenger i jobb og har stor tillit og stor lokalkunnskap, er altså et kortsiktig tiltak. Jeg mener at det er et langsiktig tiltak, og at man bør legge opp en strategi for å beholde kanskje 50-60 årsverk pr. år hvis man beholder 20 pst. av styrken, slik representanten Aspaker var inne på. Med tanke på at man også skal se på hvordan penger brukes, og med tanke på spørsmålet om folk og arbeidsliv, er det ganske interessant at man i løpet av noen nattetimer greier å bruke kanskje 100 milliarder kr, som alle skattebetalere skal finansiere for å hjelpe noen til å kunne slutte tidligere ved at de definerer seg selv som slitere, og bruke av fremtidige generasjoners pensjonspenger. Det synes jeg kanskje sier noe om hvor aktiv denne regjeringen er for å skaffe effektiv og ny arbeidskraft i den situasjonen som landet nå er i. Når det gjelder spørsmålet om ydmykhet og hvor flinke de ulike partiene har vært til å planlegge for fremtiden, tipper jeg at både det ene og det andre partiet her kan trekke fra litt for kjente. Den evnen tror jeg kanskje den - med respekt å melde - noe Pravda-aktige informasjonsavdelingen i departementet nå også kunne ta til seg. For med 132 milliarder kr mindre til fordeling enn det verdens heldigste og rikeste regjering har i dag, ble altså enkelte kontorer lagt ned. Da mente nåværende statsråd at det var feil. Det mener han tydeligvis også fortsatt, siden han utfordrer Høyre på å forklare hvorfor man gjorde det på politiposter i Oslo. Og det vi spør om, er hvorvidt vi kan lære av tidligere feil. Da er spørsmålet når det gjelder Follo: Hvorfor vil han gjøre samme, eventuelle, feil om igjen i forhold til de lensmannskontorene? Til Østlandets Blad - nå er vi inne på Follo - uttaler politimesteren at det kommer til å bli politiske vedtak før sommeren. Hva slags politiske vedtak er det denne politimesteren snakker om? Medfører det riktighet? Og - ikke minst - hvis det skal være politiske vedtak før sommeren, når har statsråden konkret tenkt å gjennomføre disse samtalene, disse forpliktende dialogene, med disse kommunene, slik at kommunene er på lag før Regjeringen vedtar konkret å legge det ned, siden det tydeligvis er et prinsipp for denne regjering å bygge på det kommunene legger til grunn? For en måned siden diskuterte man Follo politidistrikt. Det ble oppfattet som upassende at man tok opp denne saken i denne salen, og nå mener altså politimesteren at man skal ha politiske vedtak før sommeren. Da har statsråden ganske kort tid på seg til å få i gang den dialogen, for å sørge for at man f.eks. i Oppegård, i Ski, i Ås, i Vestby og på Nesodden blir enig med ham, slik at han kan holde dette prinsippet i hevd. Når vi er inne på dialog, så var jo opposisjonspartiene i strid med seg selv, og komitelederen var oppe med noen utlegninger om dette. Da snakker for så vidt en ekte ekspert, selv om det ikke var deler av SVs stortingsgruppe som denne gang drev med frijazz på plenen utenfor. Men jeg synes også det er litt spesielt å trekke frem byrådslederens frustrasjon i forhold til Stortinget. Jeg skjønner godt at byrådslederen føler litt avmakt med tanke på å ha dialog med deler av justiskomiteen, ikke minst på bakgrunn av det vi diskuterte under den forrige interpellasjonen, nemlig hvordan man behandlet Oslo kommunes holdning når det gjaldt politivedtektene. Det var ikke akkurat en smidig, ydmyk og dialogbasert ledelse i departementet som jeg tror Oslo kommune følte at de fikk veldig stort gehør hos, da man påpekte det som var et reelt problem for Oslo kommune. Jeg har til slutt lyst til å utfordre statsråden på noen konkrete spørsmål, i tillegg til det generelle det handler om. Politiske vedtak før sommeren - hva betyr det? Og ikke minst: Hva mener statsråden med en seniorpolitikk? At man skal satse på det, som statsråden sa i sted? Er det et kortsiktig eller er det et langsiktig tiltak? Hva består i så fall de langsiktige strategiene i fra denne regjeringens side?
Jeg har i grunnen bare lyst til å ta opp et par forhold i denne interpellasjonsdebatten. Det første er de nye arbeidstidsbestemmelsene. Det er i alle fall mitt inntrykk at det særlig i politidistrikter med relativt lav bemanning har blitt en meget stor utfordring i det hele tatt å kunne dekke distriktene på en god måte, ikke minst når man står overfor arbeidskrevende saker. Jeg er klar over at departementet har gitt direktoratet i oppdrag å se på effekten av disse endringene i arbeidstidsbestemmelsene. Det er noe vi imøteser fordi jeg tror konklusjonen kommer til å være ganske klar: Skal man kompensere for disse endringene i arbeidstidsbestemmelsene, trengs det betydelig ressursøkning. Det tror jeg den rapporten kommer til å vise. Selv om det er litt tilbakeskuende, må jeg, fordi vi har hatt en runde tidligere på dette, ta noen ord om politipostene. Siden statsråden glemte den tredje, kan jeg opplyse at det er Furuset i Oslo. Ja, det er riktig at disse ble nedlagt. Det var ikke Regjeringen som nedla dem, det var politimesteren i Oslo. Man kan si at Regjeringen kunne kanskje hindret det hvis det var ønskelig. Men situasjonen var den at politimesteren til og med overbeviste bydelspolitikerne, de helt lokale politikerne, om at man ville få en bedre politidekning med en mobil enhet som kunne være til stede og komme befolkningen til hjelp hele døgnet, dersom man nedla politipostene og istedet styrket de lokale politipostene. Det trodde man på. Men realiteten er at de fine ord ikke ble fulgt opp i handling, og jeg tror at alle som var med lokalt i denne prosessen, som selvfølgelig ikke nedlegger politiposter for moro skyld, gav sin aksept fordi de faktisk trodde på at den politidekning man fikk i stedet, ville sørge for en bedre og ikke en dårligere politidekning. Det bringer meg over til det representanten Dahl tok opp, nemlig spørsmålet når det gjelder Follo. Én ting er hva man nå framlegger som ønsket resultat av en omlegging, en annen ting er hva som faktisk kan bli resultatet. Den prosessen med nedleggelse av politipostene i Oslo er i hvert fall ikke noe eksempel til etterfølgelse. Jeg regner med at statsråden tar det med seg - selv med de pene ord som politimesteren i Follo serverer både til lokalpolitikere og til andre som har engasjert seg i denne saken.
Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema. Et godt lokalt forankret politi er viktig for å kunne bekjempe vold og vinningskriminalitet og for å kunne arbeide forebyggende. Å sikre folk en trygg hverdag vil alltid ligge til grunn for politiets arbeid, uavhengig av samfunnsmessige endringer. Det som har endret seg, er den måten politiet skal klare å møte de utfordringene på som dagens og framtidas samfunn vil medføre for å sikre folk en trygg hverdag. Da jeg vokste opp, ble vi i stor grad fortalt at hvis vi ikke var snille gutter, ville politiet komme og ta oss. Det hadde nok en viss preventiv effekt, men skal vi følge lov og orden på grunn av frykt eller på grunn av respekt? På enkelte politibiler her i Oslo står det: Vi er her for en tryggere hverdag. Signaleffekten av å fronte politiet som en beskytter og ikke som en frihetsberøver har stor betydning for politiets tillit. Et annet element som skaper tillit, er den lokale forankringen norsk politi har. Venstre har flere ganger, senest i forbindelse med behandlingen av inneværende års budsjett, understreket at det er behov for økt satsing på politiet, særlig for å styrke utetjenesten og arbeidet mot organisert, herunder økonomisk, kriminalitet. Utetjenesten har en aktiv rolle i lokalmiljøet som det er viktig å styrke. En mer aktiv utetjeneste er viktig for å sikre et effektivt politi med fokus på god publikumsservice, som òg interpellanten har påpekt. For at politiet skal klare å møte de utfordringene som kommer, er et forvaltningssamarbeid mellom etatene viktig, noe som flere talere har vært inne på. Bondevik II-regjeringen la stor vekt på dette i arbeidet med politirollemeldingen, og jeg er, i likhet med interpellanten, bekymret for utviklingen på dette området. At det skjer omstruktureringer og etableringer av nye samarbeidskonstellasjoner når det gjelder vaktsamarbeid, er etter min oppfatning naturlig. Det viktige er at det ikke blir så lange utrykningsavstander, med dertil bruk av tid, at folk føler utrygghet på grunn av det. Det finnes dessverre en del slike eksempler. Til slutt vil jeg minne om at Venstre har et representantforslag om økte politistillinger som ligger til behandling i justiskomiteen. Får vi støtte for det forslaget, vil det øke politiets lokale forankring, som igjen medfører økt nærhet og økt trygghet.
Aller først vil jeg rose interpellanten for å ha tatt opp problemstillingen. Jeg tror dette absolutt er en av de mest krevende politiske debattene vi kommer til å ha om politiet i framtiden - hvordan vi skal nå målsettingene i politirollemeldingen. Det tilligger ikke bare statsråden å svare på det. Et annet spørsmål kan være hva partiene som vedtok målsettingene i politirollemeldingen, tenker rundt hvordan vi skal nå målsettingene. Norsk politi har vært gjennom store endringer. Politireformen skulle frigjøre relativt mange polititjenestemenn. Den gjorde for så vidt det. Problemet var at vi fikk en femte ferieuke og nye arbeidstidsbestemmelser med reformen som på en måte spiste opp det som var gevinsten av reformen i utgangspunktet. I tillegg har vi hatt en utvikling kriminalitetsmessig som er mye mer krevende. Det er grenseoverskridende kriminalitet, det er f.eks. en ny kriminalitet på data. Vi har fått mye større fokusering på vold i nære relasjoner og voldtekt, som vil skape nye utfordringer, og vi har en stor DNA-reform. Alt dette i sum gjør at vi må tenke annerledes. Vi kan ikke basere oss på et politi som er laget for en tid og et system som ikke lenger eksisterer. Det betyr også at vi er nødt til å være villige til å ta noen grep som kanskje smerter, og også bevege oss noe bort fra det som er den ideelle hverdagen vi ser for oss. Da tror jeg det er viktig å minne oss selv om at den situasjonen som har vært i forhold til Lensmanns-Norge, heller ikke har vært helt ideell. Jeg kjenner mange lensmenn rundt omkring som har et rusproblem i sine bygder uten at de har en eneste sak, ikke én eneste sak. Hvorfor er det slik? Det er et godt spørsmål. Det er også slik at veldig mange lensmannskontor rundt omkring vil få store rekrutteringsproblemer hvis det skal være én eller to tjenestemenn på stedet. Det er et faktum som vi ikke kommer forbi. Da hjelper det på en måte ikke at Stortinget sier at alle lensmannskontor skal bestå, uten at vi tar en fordomsfri debatt om hvordan vi skal nå målsettingene. Det er heller ikke slik at alt med ATB er ille. Jeg mener jo at en del ved ATB er veldig bra, ikke bare for den enkelte tjenestemann som får et bedre arbeidsmiljø, men også fordi de på en mye mer aktiv måte nå kan jobbe forebyggende også i distriktene, hvor det før bare var reservetjenesten. I Nord-Østerdal, der jeg kommer fra, var det ikke slik at lensmennene fløy rundt etter kl. 16 eller i helgene og drev forebyggende arbeid, for det gikk ut over reservetjenestetiden deres. De var opptatt av å ha lensmannskontoret åpent fra kl. 8 til 16, og det var primæroppgaven. Den tankegangen henger fortsatt litt igjen. Heldigvis er det slik at lokalpolitikerne i Nord-Østerdal nå tar til orde for at vi kanskje kan se på strukturen for å få aktiv én patruljebil til. Det er en spennende debatt, og jeg tror ingen partier er tjent med at den er helt låst. Jeg stiller meg litt undrende til Høyres retorikk i forhold til f.eks. Follo-prosjektet i avisene, hvor det pekes på at det er et klart brudd å legge ned ti lensmannskontor, noe som for så vidt ikke er bestemt skal gjøres. For det første er det et prøveprosjekt som er initiert av et flertall i Stortinget, faktisk av et enstemmig storting. Vi skal ha et prøveprosjekt for å se på alternative løsninger. Det er det ene. Det andre er at hvis en går ut og avfeier noe som i utgangspunktet ikke er avklart, bør en i hvert fall være mandig nok til å peke på hva som er alternativet, for å komme opp med noe. Ellers blir jo alt som i dag, og da kommer vi ingen vei. Da er det ikke noen vits å ha et prøveprosjekt. Jeg synes representanten Aspaker har en spennende innfallsvinkel til debatten. Dessverre ble det kanskje ikke så veldig stor debatt om mulighetene. Jeg tror at det kommer til å komme for fullt fra i dag av og de neste tre-fire-fem-seks-sju årene når vi diskuterer politiet, for utfordringene er enorme. Hvordan skal vi drive kompetanseutveksling i norsk politi? Det er et kjempestort spørsmål. Det høres veldig banalt og enkelt ut, men det er et kjempestort spørsmål. Hvordan skal vi klare det hvis alt skal bestå som i dag? Jeg håper vi ved neste korsvei kan være litt mer fordomsfrie i forhold til hvordan vi skal løse oppgavene, og at vi tar inn over oss at alt ikke er bra slik det er i dag heller.
Jeg må innrømme at jeg synes at debatten kom seg, og den kom seg inn i et mer konstruktivt spor etter hvert. Min hensikt med å ta opp denne interpellasjonen i dag var at vi skulle se framover og minne oss selv om at det nå er vel ett år siden vi behandlet politirollemeldingen i Stortinget, og at det er store forventninger knyttet til hvordan de visjonene som ligger i den meldingen, skal oppfylles. Det er det jo Regjeringen og Stortinget som i aller høyeste grad må bidra til, selv om også politikorpset ute, som er det som møter publikum «face to face» i hverdagen, er det som kanskje er det fremste til å bære reformen og visjonene gjennom. Men vi må sette det i stand, vi må ruste det til å gjøre den jobben. Nå er jo saken med politipostene i Oslo oppklart, hvis vi kan bruke et slikt begrep her. Men poenget mitt er at ja, det er mulig vi har gjort en del dumme ting i fortiden. Det bør ikke gjøre at vi skal repetere feil som er gjort. Men vi bør heller minne oss selv om den politirollemeldingen som vi behandlet for halvannet år siden, og som har satt en ny dagsorden for hvordan vi skal tenke politi framover. Jeg er enig med statsråden i at vi må tillate oss å tenke både i retning av samlokalisering med servicesenter og om det er andre steder i lokalsamfunnet hvor folk ferdes og hvor politiet kan være, hvor man får til naturlige møtepunkter og hvor man kanskje møter flere enn der lensmannskontorene er lokalisert i dag. Poenget mitt er at det er viktig at lensmannen eller politiet er ute der folk bor, og ikke trekker seg for langt tilbake. Jeg må også minne om at reformen innenfor den sivile rettspleien og koblingen opp mot politiet ble begrunnet med at politiet var så mange steder, og det var viktig å komme nær folk, og at den lokalkunnskapen og tilliten lensmannen eller politiet hadde, var et fundamentalt premiss for at den reformen skulle kunne bli vellykket. Det har blitt mye Nordlys-sitater i løpet av debatten. Jeg ser at representanten Bjørnflaten ikke er til stede i salen - og siden artikkelen jeg skrev i Nordlys, har vært en gjenganger her i dag, må jeg få lov til å si at det er noe med å greie å ha to tanker i hodet samtidig også der. Det er helt klart at innenfor den offentlige forvaltningen i Norge og i offentlige etater er det helt sikkert mulig å organisere seg klokere i mange sammenhenger, og det er ikke sikkert at den formelen vi organiserer oss etter i dag, er framtidens formel. Når det gjelder politiet, er jeg faktisk av den oppfatning at der er vi også tjent med et desentralisert politi, og kanskje et enda mer desentralisert politi enn vi har i dag, og det har en pris. På noen områder tror jeg nok også vi i framtiden vil kunne oppleve at vi må bruke mer penger, fordi den organiseringen som vi da ønsker, har en høyere prislapp enn en mer strømlinjeformet organisasjon, hvor man ikke opplever å få den nærheten til publikum som vi ønsker.
Dette ble jo en veldig god avslutning på debatten, og det setter jeg stor pris på, for å være helt ærlig, for det er en svært viktig interpellasjon. Jeg skal love interpellanten at Regjeringa ikke skal begå Høyres feil. Vi kommer ikke til å ta sikte på å legge ned noen politiposter, snarere tvert imot. Vi skal prøve å utvikle det som et konsept. Jeg mener også at debatten rundt Follo er litt betegnende, ved at partipolitikere av alle sjatteringer kaster seg inn i den før man har fått ferdig prosessen, noe som på mange måter bidrar til at den blir litt låst med tanke på å se på om det finnes muligheter for forbedringspotensial. Og det gjør det jo også der, som overalt ellers. Jeg håper at vi skal kunne klare å løse det. Det vil jeg svare til representanten Dahl. Vi er opptatt av at vi skal ha dialog med kommunene i Follo, og vi lar oss ikke binde av frister og tid. Men vi ønsker jo selvfølgelig å få iverksatt forbedringer så raskt som mulig. Så vil jeg si at det representanten Kongshaug tar opp om forvaltningssamarbeid, er utrolig viktig med tanke på det forebyggende perspektivet. Alle partier på Stortinget har vært for at vi nå innarbeider politiråd i de fleste kommuner. Det er blitt en veldig god sak. Mange kommuner har nå etablert politiråd, hvor politiet og politikerne sitter sammen for å se på forebyggende arbeid - klare politiske føringer, som har vist seg å være en effektiv forebyggingsarena. Det er kanskje mer effektivt å bruke politiressurser på det enn på å reise rundt på skoler med bamser og søte folkevogner. Det andre som skjer i kjølvannet av politirådene, og at man faktisk fra politiets side sier klart fra om hva som virker forebyggende, f.eks. i ruspolitikken, er at det har gitt effekt i mange kommuner, i den forstand at man nå ser på ruspolitikken som et virkemiddel for å dempe kriminaliteten - bl.a. ved å stenge før. Det bidrar jo faktisk til at politiets tidsbruk om natta blir mindre. Det er ressurssparende, og det bidrar også til at voldskriminaliteten går ned. At vi ser på nye organisasjonsformer, politiposter, offentlige servicekontorer og spørsmålet om politirådsutvikling, er sentralt med hensyn til hva vi ønsker å gjøre i Follo. Jeg håper at denne debatten bidrar til at vi faktisk får noe positivt ut av disse prøveprosjektene, som jeg oppfatter at mange av partiene her er tilhengere av. Det er her vi er nødt til å debattere, samtidig som vi må ha høyt fokus på at politiet trenger ressurser og mannskap for å bemanne både politiposter, politiråd og de arenaer hvor vi ønsker å møte folk som sliter med kriminelle handlinger.
Debatten i sak nr. 10 er avsluttet.
Stortinget går da til votering.
Under debatten har Ine Marie Eriksen Søreide sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet, Høgre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjenoppta offentliggjøringen av resultater fra de nasjonale prøvene for den enkelte skole.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og tilrådinga frå komiteen. Komiteen hadde tilrådd: Dokument nr. 8:33[[2007-2008]]
Under debatten er det sett fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, frå Odd Einar Dørum på vegner av Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre forslaga nr. 2 og 3, frå Odd Einar Dørum på vegner av Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre Det blir først votert over forslaga nr. 2 og 3, frå Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å innføre et lærerløft for lærere i grunn- og videregående skole i form av en systematisk videreutdanning, i tillegg til kompetansehevingstiltakene i kunnskapsløftet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fremme nødvendige forslag for å sikre at den enkelte lærer gis rett til en forpliktende og individuell etterutdanningsplan.»
Det vil så bli votert alternativt mellom tilrådinga frå komiteen og forslag nr. 1, frå Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme nødvendige endringer i forskrift til opplæringsloven, slik at kompetansekrav knyttes til undervisning i det enkelte fag, og ikke bare til ansettelse.» Komiteen hadde tilrådd: Dokument nr. 8:47[[2007-2008]]
Under debatten har Hanne Dyveke Søttar sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge det frivillige verneforslaget til grunn for ferdigstillelsen av vernet av Trillemarka-Rollagsfjell og legge frem sak om dette for Stortinget før endelig vedtak fattes.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og tilrådinga frå komiteen. Komiteen hadde tilrådd: Dokument nr. 8:44[[2007-2008]]
Under debatten har Ib Thomsen sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet, Høgre og Kristeleg Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med forslag til samlet norsk vann- og avløpslov.» Venstre har varsla at dei ønskjer å støtte forslaget.
Presidenten går ut frå at Framstegspartiet, Høgre og Venstre ønskjer å stemme imot.
Presidenten går ut frå at Framstegspartiet, Høgre og Kristeleg Folkeparti no subsidiært ønskjer å støtte innstillinga.
I sak nr. 5 ligg det ikkje føre noko voteringstema.
Under debatten har Åge Starheim sett fram to forslag på vegner av Framstegspartiet og Høgre. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen igangsette en omfattende modernisering av statens bygge- og eiendomsvirksomhet i samsvar med forslaget i Dokument nr. 8:18[[2007-2008]] Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen, i forbindelse med Revidert nasjonalbudsjett for 2008, legge frem konkrete forslag til reformer i statens bygge- og eiendomsvirksomhet.» Det vil bli votert alternativt mellom desse forslaga og tilrådinga frå komiteen. Komiteen hadde tilrådd: Dokument nr. 8:18[[2007-2008]]
I sakene nr. 9 og 10 ligg det ikkje føre noko voteringstema.
Det ligg ikkje føre noko referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandla. Ber nokon om ordet før møtet sluttar? - Møtet er slutt.