Comença la sessió. La llista de preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier i, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. En primer lloc, i abans de passar a les preguntes, els faig avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, el diputat Ferran Pedret, amb motiu de permís de paternitat, ha delegat el seu vot per a aquesta sessió plenària en la diputada Eva Granados, portaveu del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i així mateix que la diputada María del Camino Fernández Riol ha delegat el seu vot en la diputada Lorena Roldán, portaveu del Grup Parlamentari de Ciutadans. També els recordo que el diputat Raül Romeva ha designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Pregunta al Govern sobre la negociació amb l'Institut Català del Sòl per a la compra dels terrenys on s'ha d'emplaçar el recinte dels casinos de Hard Rock]] [[310-00192/12]] [[El primer punt de l'ordre del dia, doncs, són les preguntes amb resposta oral al Govern. La primera pregunta a respondre oralment en el Ple és sobre la negociació de l'Institut Català del Sòl per la compra dels terrenys on s'ha d'emplaçar el recinte dels casinos de Hard Rock, formulada en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, pel diputat senyor David Cid. Quan vulgui.]]
Gràcies, president. Des del nostre grup parlamentari ens agradaria saber a quin preu pagaran els ciutadans i ciutadanes de Catalunya –ara que sembla..., segons anuncia la Plataforma Aturem Barcelona World–..., per la compra dels terrenys a «la Caixa per part de l'Institut Català del Sòl, o per la seva conselleria, on teòricament s'haurà d'ubicar aquest complex hoteler i del joc ara conegut com a Hard Rock Cafe.
Per respondre té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Consellers, conselleres, senyor David Cid, el Govern ha treballat, està treballant i treballarà per crear les condicions que permetin desenvolupar aquest projecte estratègic per l'economia de la Costa Daurada, del Camp de Tarragona i en definitiva del país, i això inclou que efectivament exercirem l'opció de compra, signada en el seu dia, amb llum i taquígrafs, i que aquests terrenys es posaran a disposició del guanyador del concurs de llicències de casino també, doncs, desenvolupat amb llum i taquígrafs per part del Govern.
Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
No està malament: d'Eurovegas a Barcelona World, de Barcelona World a Hard Rock, i ara a Casinos Generalitat, SA; d'Adelson a Veremonte, de Veremonte a Melco, de Melco a Peralada, de Peralada a Hard Rock i ara a Incasòl i Damià Calvet. O sigui, no n'hi ha hagut prou amb un projecte urbanístic a mida, no n'hi ha hagut prou amb modificar la Llei del joc, sinó que a més a més la Generalitat ha de ser corresponsable del projecte comprant els terrenys en aquest cas a «la Caixa. A mi em sembla increïble –increïble. Jo crec que hem de deixar de fer el ridícul com a país, crec que hem de deixar de jugar al Monopoly, crec que aquest projecte no és d'interès per Catalunya, crec que aquest projecte no representa el model turístic que Catalunya necessita. I nosaltres el que entenem és que si la Generalitat ha de fer aquest pas és perquè aquest projecte no va, perquè aquest projecte no xuta. I el que nosaltres no entenem és com el senyor Pere Aragonès, amb la situació econòmica que té la Generalitat, està disposat a donar-li 120 milions d'euros en aquest cas a l'Incasòl perquè arribi a un acord amb «la Caixa i per fer-li un favor a «la Caixa. Realment no ho entenem i no ens sembla –no ens sembla– de rebut. Perquè en aquests moments qui passa a ser corresponsable d'aquest projecte són el conjunt de ciutadans i ciutadanes de Catalunya; qui jugarà a la ruleta amb els diners públics són vostès. Perquè, si aquest projecte fracassa, qui perdrà els recursos públics, no és només el seu Govern de la Generalitat..., serà el conjunt de ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Per tant, expliqui'ns per què la Generalitat ha de destinar 120 milions d'euros –si són 120 milions d'euros– a comprar uns terrenys que són de «la Caixa per un projecte que teòricament és una inversió privada, un projecte que a més a més no s'adiu amb el model turístic de Catalunya, que està basat en el joc i en el turisme en aquest cas de sol i platja. Nosaltres no ho entenem. I a més a més, també l'hi diem, vostè va dir de manera reiterada, en moltes ocasions, que la Generalitat no exerciria aquesta opció de compra; vostè va dir que la Generalitat mai compraria aquests terrenys, i que això es tractava d'una inversió privada i un acord entre privats, entre «la Caixa i en aquest cas un inversor privat. És que vostè va mentir? És que vostè va enganyar els ciutadans i ciutadanes de Catalunya? O és que això va de fer-li un favor a «la Caixa i que el risc de la inversió en aquest cas l'assumeixin els ciutadans i ciutadanes de Catalunya? [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Moltes gràcies. Si haguéssim de fer allò de la traductora que fa Catalunya Ràdio, diríem que vostè no està d'acord amb aquest projecte, ni vostè ni el seu grup. Però això és una evidència, ja ho sabíem des de fa molt de temps; de fet, això ja ho discutia amb la seva predecessora, doncs, que realment demostrava aquesta manca de sintonia amb aquest projecte. Però que a vostè no li agradi no vol dir que sigui un mal projecte, ni que sigui un projecte que atempti contra el territori, ni que no disposi de totes les garanties de sostenibilitat social, econòmica, i ambiental. Vostè fa una pel·lícula, una mena de teoria de la conspiració d'interessos de «la Caixa, quan no hi ha res més lluny de la realitat. Tot el que s'ha fet respecte a aquest projecte ha estat –abans ho deia– amb llum i taquígrafs. Aquest Parlament de Catalunya –aquest Parlament de Catalunya– ha votat dues lleis per fer possible aquest projecte: la primera, l'any 89, que va crear el CRT, i la segona, la Llei 6/14, votada per una majoria aquí al Parlament, que permet efectivament donar uns usos complementaris al CRT i així poder desenvolupar aquest projecte. Per tant, llum i taquígrafs en l'elaboració de la llei. El segon, amb el pla director urbanístic, un pla director urbanístic que ha passat per dues aprovacions inicials, que ha passat per informacions públiques, per avaluacions ambientals, i que fins i tot el vicepresident legítim, Oriol Junqueras, va presentar amb normalitat al territori. I la tercera, amb l'opció de compra. Però quan he dit jo que no exerciríem l'opció de compra, si la vam signar? L'opció de compra s'executa i després es traspassa. Ho diuen els papers, ho diu en el concurs de llicències de casino, que també ha desenvolupat el Govern de la Generalitat, a través del Departament d'Economia, que diu que el tenidor de la llicència de casinos adquirirà els terrenys. Com els adquirirà? A través de l'Incasòl, que és qui té l'opció de compra. Si vam fer una roda de premsa, l'any 14 o 15, ara no ho recordo, per explicar l'opció de compra. El que hem dit una i altra vegada és que la Generalitat no farà cap..., no tindrà cap cost addicional, no hi haurà una inversió pública en aquest projecte. Però exercirà l'opció de compra, efectivament.
Conseller, ha acabat el seu temps. [[Pausa.]] Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de consum]] [[310-00199/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques de consum i la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, president. La setmana passada coneixíem un projecte anomenat Consum Estratègic, presentat per l'Assemblea Nacional de Catalunya, i ens agradaria conèixer quina és l'opinió del Govern i concretament de la consellera d'Empresa amb relació a aquesta iniciativa.
Per respondre té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Vostè em formula aquesta pregunta perquè ha detectat que des de la Direcció de Consum fomentem algun tipus de boicot? No ho sé...
Per repreguntar té la paraula el diputat. Quan vulgui.
Gràcies, consellera. Li recordo que aquesta és una sessió de control al Govern, no de control a l'oposició. Per tant, el joc és que nosaltres preguntem i vostè respon. En qualsevol cas, la seva absència de resposta és el que certament em preocupa, no el que vostè m'ha dit. Mirin, aquesta campanya de l'ANC és una campanya que és proteccionista, és aïllacionista, és ultranacionalista, és tot el contrari del que una economia oberta i interdependent, que és el que ens ha portat al creixement els darrers quaranta anys a Catalunya; és una campanya profundament antagònica als principis econòmics de la Unió Europea; és racisme econòmic –racisme econòmic. Fa un parell de setmanes la interpel·lava jo mateix amb relació a la indústria a Catalunya, apuntàvem algunes debilitats del sector industrial; veiem també algunes debilitats en altres sectors, també en el turístic: una caiguda del turisme nacional important a Catalunya. I segons els experts, els orígens d'aquestes debilitats, un dels orígens d'aquestes debilitats, són les tensions polítiques. I aquest és un exemple. Ens hi juguem molt, consellera, ens hi juguem molt. Ens hi juguem el benestar dels catalans. Les empreses catalanes venem 40.000 milions d'euros a la resta d'Espanya; 70.000 milions d'euros a la resta del món. Les patronals catalanes, com ara Pimec i Foment, ja han sortit a rebutjar de pla aquesta iniciativa; la Cambra de Comerç no, perquè està segrestada per l'ANC, evidentment. I el Govern no té absolutament res a dir. Això ens preocupa, consellera. Reaccionin, ens hi juguem la llibertat d'empresa, ens hi juguem la llibertat econòmica, ens hi juguem la llibertat dels catalans. I del Govern no podem esperar res més que el més ferm rebuig cap a iniciatives d'aquestes característiques. Té una segona oportunitat.
Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Miri, si li feia la pregunta –i no defujo cap resposta; ara mateix li responc– és per saber si vostè havia detectat que des del departament impulsàvem qualsevol tipus de boicot. I jo crec que això no ho pot afirmar ningú. Perquè des de l'Agència Catalana de Consum, tant en les tasques d'informació, com en les de protecció, com en les de sanció –que, per exemple, les d'inspecció que ara farem als aeroports, etcètera–, no s'ha fomentat mai. Si vostè em pregunta exactament què en penso? Doncs, miri, clar i català li responc: «Nosaltres hem defensat sempre una economia innovadora, integradora, sostenible i oberta al món –oberta al món–, per tant contrària a qualsevol tipus de boicot. L'hi torno a dir: «Contrària a qualsevol tipus de boicot. I per què? Doncs, miri, perquè, en la cadena de valor d'una empresa hi ha quantitat de subministradors, de proveïdors; és molt difícil determinar avui si una empresa utilitza o no els serveis de certa tipologia d'empreses. Per tant, quan ens estem pronunciant a favor d'una economia oberta estem dient implícitament que estem en contra de qualsevol tipus de rebuig, perquè pot molt bé ser –i a l'inrevés– que empreses que considerem locals tinguin proveïdors d'altres nacionalitats, d'altres regions, i a l'inrevés. Per tant, l'hi torno a repetir: partidaris d'una economia integradora, innovadora, sostenible i oberta al món; cap tipus de boicot. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el respecte de la diversitat a les aules]] [[310-00197/12]] La següent pregunta és sobre el respecte a la diversitat a les aules i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Sonia Sierra. Quan vulgui.
Muchas gracias, señor presidente. Buenos días, señor conseller. La semana pasada una menor fue supuestamente agredida por su maestra y al poco de salir del colegio tuvo que ir a urgencias y de allí salió con un parte médico de lesiones que después se presentó ante los Mossos para presentar una denuncia. El Departamento de Educación encargó una investigación a los servicios territoriales y esa investigación concluye que no se ha podido evidenciar fehacientemente maltrato físico. Yo creo que todos estaremos de acuerdo en que preservar la integridad física de los menores es fundamental. Entonces, si tenemos en cuenta que hay un parte médico de lesiones, que hay una denuncia ante los Mossos y que ustedes dicen que la maestra no ha sido, entonces, ¿quién ha sido?, ¿quién es el sospechoso de haberle producido esas lesiones que constan en el parte médico? Gracias.
Per respondre té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Diputades, diputats..., senyora Sierra, el «parte médico, que diu vostè, se'l deu haver llegit. De fet, en corrien dos de diferents, per les xarxes, que vostès van fer circular, vostès i tot l'entorn mediàtic que controlen, i en els dos partes mèdics –un dels quals era fals i un dels quals era real– no consten aquestes lesions que vostè diu. En tot cas, el que vam fer va ser encarregar una sèrie d'informes, que vam rebre en quaranta-vuit hores, i dels quals nosaltres dèiem que no se n'extrau fefaentment que hi haguessin agressions. També dèiem –i li vaig dir ahir, a vostè, perquè vam estar bastantes hores en comissió discutint temes com aquest– que, si tenien alguna altra informació o alguna altra documentació de la que fins ara era oficial, la podien transmetre, perquè una altra cosa que vostè ha dit que no és correcta és que no hem conclòs res, sinó que hem obert un expedient. Si vostè té una informació que no tenim i té un tercer parte mèdic que no hem vist, ens el fa arribar. Però mentrestant no acusi amb falsedats, no faci de jutge i no condemni. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula la diputada. Quan vulgui.
Gracias. Necesitaría el doble de tiempo para desmentir todas las mentiras que acaba de decir de cosas que yo no he dicho. Y desde luego nosotros no hicimos circular ningún tipo de parte médico. O sea que vigile mucho sus palabras porque está acusando falsamente. Y vaya por delante mi presunción de inocencia, y, de ahí, el tipo de palabras que he utilizado. Pero la verdad es que aquí hay cosas que llaman mucho la atención. ¿Quién está al frente de esa investigación? Un militante de Esquerra Republicana y activista del separatismo. ¿Y sabe cuál fue una de sus primeras decisiones al frente de esos servicios territoriales? Llenarlos de lazos amarillos. ¿Usted cree que alguien puede ir a denunciar casos de adoctrinamientos a un edificio lleno de lazos amarillos? Y otra de las cosas que dice ese informe es que no ha habido ningún tipo de implicación ideológica. ¿Usted de verdad se cree que una maestra rompe una bandera española, manda la niña al pasillo y aquí no hay ningún tipo de motivación ideológica? ¿Rompió el resto de dibujos de los demás niños y también los mandó a todos al pasillo? Mire, la verdad es que cuesta mucho creer en la neutralidad de una investigación, de un informe, de un expediente salido de unos servicios territoriales llenos de lazos amarillos. Y ya sé que usted se cree que es la máxima autoridad educativa en Cataluña, pero afortunadamente eso no es así, porque por encima de usted están las leyes y la justicia, esas leyes y esa justicia que sirven precisamente para proteger a los más débiles de los malos gobernantes. Nosotros confiamos en que se haga justicia, y nosotros confiamos en que finalmente los alumnos van a estar protegidos, pero no por usted...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...que sabemos que es incapaz, pero aquí está Ciudadanos para... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputada, vostès fan de jutges, vostès condemnen, vostès assenyalen, vostès publiquen fotos, vostès posen noms. Recorda quan un diputat per Madrid va publicar la foto de nou professors de Sant Andreu de la Barca? Recorda quan va publicar la foto, va publicar els noms i els va acusar d'unes coses a sis dels quals la justícia ha exonerat i a tres ho farà aviat? No jutgin, no condemnin, deixin l'escola tranquil·la. I no diguin mentides. Qui vostè diu i a qui vostè acaba de menysprear no ha fet l'informe ni és qui farà la instrucció de l'expedient obert. I, a més a més, la mestra aquesta va intervenir en tres alumnes, en tres portades d'un treball que no s'ajustava a... No creiem que la intervenció fos correcta, però no és ideològica. No tothom és com vostè, a l'escola la gent és lliure –no tothom, com vostè. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller, ha acabat el temps. [[Pregunta al Govern sobre el Cos de Mossos d'Esquadra]] [[310-00198/12]] La següent pregunta és sobre el Cos de Mossos d'Esquadra i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, president. Conseller, avui fa una setmana vostè i el seu president van assistir a l'acte de lliurament de diplomes a la nova promoció del Cos de Mossos d'Esquadra. Un dia molt esperat, sense núvols, però, com sempre amb vostès, amb llums i ombres. Conseller, la formació que reben els membres del Cos de Mossos d'Esquadra inclou el fet incontestable de que el nostre ordenament democràtic –la Constitució i l'Estatut d'autonomia– és la veritable garantia de poder gaudir plenament les llibertats civils i democràtiques?
Per respondre la pregunta té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bon dia a tots i a totes. Diputat, evidentment, els mossos d'esquadra en el curs de formació bàsica policial a l'Institut de Seguretat Pública són formats amb tots els requeriments legals i policials que els pertoca.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Gràcies, president. Conseller, m'ho ha sentit a dir moltes vegades: l'actuació de la policia conforme a l'ordenament democràtic és imprescindible per protegir el lliure exercici dels drets i llibertats. La primera obligació de qualsevol servidor públic, de qualsevol funcionari públic, és respectar escrupolosament l'ordenament democràtic: la Constitució, l'Estatut d'autonomia i les lleis que regulen l'estat social i democràtic de dret de què gaudim. Només això legitima els servidors públics i les institucions de l'Estat, Generalitat inclosa. I és per això que li he fet la pregunta concreta sobre la formació que reben els nostres policies. Perquè en l'acte de lliurament de diplomes, el dimecres 19 de juny, el president va tornar a jugar amb les paraules en el seu discurs. Com sempre, quan deia una cosa en volia dir una altra. Perquè quan vostès diuen o parlen de llibertats civils, volen dir desobediència i govern al marge de la llei. O quan parlen de democràcia volen dir independència i cop a la democràcia. Fa massa temps que ens regalen les oïdes amb allò tan enginyós d'«ho tornarem a fer. Què volen dir amb això, conseller? Un altre cop tornaran a posar els Mossos entre l'espasa i la partit? Un altre cop posaran les institucions de la Generalitat al marge de la llei? Tornarem a veure un nou intent de fer servir la policia per burlar la legalitat democràtica? Perquè són vostès els que ho van fer, i ara ens diuen que ho tornaran a fer. Què faran, conseller? Seguiran jugant amb el futur de milions de catalans? Vostè creu, com ha dit el director general de la Policia, que la legitimitat del Cos de Mossos d'Esquadra prové del seu vincle amb el Govern? Perquè ho han de tenir molt clar: la legitimitat del Cos de Mossos d'Esquadra prové del marc democràtic constitucional i estatutari. Si no ho creu així, potser tornaran a posar els Mossos entre l'espasa i la paret, potser seguirà les passes del seu predecessor. Espero sincerament que no sigui així. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula, conseller.
Gràcies, president. De fet, començar el Ple rebent una amenaça que et tanquin a la presó no és agradable, diputat, no és gens agradable, eh? L'hi comento perquè sàpiga que, per la relació que puc tenir amb vostè com a company o com a polític, doncs, no és gens agradable que t'amenacin que t'enviaran a la presó. Miri, si vostè va escoltar..., que no hi era –crec que no hi era, oi?, el dia de l'institut?–, no hi era; altres diputats hi eren, vostè no. D'acord. Per tant, ho ha llegit a algun lloc o ha vist a algun lloc. Si vostè hagués sentit el president, el president, com a profund demòcrata que és... –i que comparteixo la seva opinió, eh?–, el poder, la sobirania recau sobre la ciutadania, sempre, perquè som un país demòcrata. Vostès potser tenen concebut un altre sistema de democràcia en el qual el poder recau sobre uns altres. Nosaltres, aquest Govern, creiem que el poder recau únicament i exclusivament sobre la ciutadania, i que nosaltres som mers representants seus –mers representants seus. Per tant, si el president diu que és la ciutadania qui mana, qui governa, és perquè ho creu profundament i perquè ho diu un demòcrata convençut, no, en aquest cas, en funció de la seva pregunta, com vostè. Per tant, reflexionin vostès sobre si tenen ben concebut sobre qui recau la sobirania, perquè nosaltres tenim clar que és sobre el poble. És més, ha dit: «Quan diu el president això, vol dir allò altre. Escolti'm, doncs, miri, vostè és que deu ser molt hàbil. Jo li recomano que vagi a aquestes televisions privades que a la nit contesten telèfons i els diuen el futur a la gent, eh? Jo li recomano aquesta feina, que segurament ho farà millor, perquè interpreta les coses molt ben interpretades; ara, això sí, a la seva manera, no a la manera real, eh? Perquè si interpreta les coses..., com interpreta, per exemple, un cas que va passar amb els cossos i forces de seguretat de l'Estat, que es va anomenar «las cloacas del Estado? Perquè jo no l'he sentit a vostè criticar-ho. Això sí, cada dia diuen que la policia catalana està polititzada, però no parlen mai de les clavegueres ni de las cloacas del Estado; d'això no en parlen mai, perquè no els interessa. O, per exemple, tampoc no parlen de l'incompliment judicial que van tenir cossos i forces de seguretat l'1 d'octubre, que sabem tots clar quina era la interlocutòria, i que els únics que la va incomplir van ser els cossos i forces de seguretat de l'Estat.
Conseller, ha acabat el temps, gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la tramitació del Projecte de llei de contractes de serveis a les persones]] [[310-00190/12]] La següent pregunta és sobre la tramitació del Projecte de llei de contractes de serveis a les persones, formulada, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per la diputada Senyora Alícia Romero. Quan vulgui.
Bon dia, president; gràcies. Vicepresident Aragonès, des de l'inici de la tramitació d'aquesta llei de contractes de serveis a les persones hi ha hagut crítiques des dels grups parlamentaris, però també des del món acadèmic, entitats socials, de salut, patronals, organitzacions, fins i tot un informe molt crític de l'Agència Catalana de la Competència. Darrerament s'han alçat encara més veus. Vostè n'és conscient, perquè està convocant algunes entitats al seu departament per copsar la seva opinió. I ens agradaria saber quina és la voluntat, degut, doncs, a la situació en la que estem en aquests moments, en relació amb la tramitació parlamentària d'aquesta llei.
Per respondre a la pregunta té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda Pere Aragonès, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora diputada, aquest Govern ha fet la seva feina, de fet, fa un any que vam portar aquest projecte de llei al Parlament, i ara està en mans dels grups parlamentaris la seva tramitació. No som el poder legislatiu, el poder legislatiu són vostès i són als qui els pertoca decidir; però, si demana l'opinió del Govern, aquest és un projecte de llei necessari perquè les polítiques socials d'aquest país que es fan, en una part amb contractació pública, ha de primar el criteri de la qualitat per sobre del preu, perquè si no ja sabem qui es queda els serveis d'atenció domiciliaria i qui en queda fora, i cal aplicar responsabilitat social i cal tenir més control sobre la subcontractació i això ho fa possible aquest projecte de llei, per tant, està a les seves mans i des del Govern, doncs, mà estesa per poder arribar a un màxim d'acords. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula la diputada. Quan vulgui.
Doncs, senyor Aragonès, per què està convocant vostè les entitats al departament? Però bé, miri, nosaltres també creiem que és una llei necessària, és tan necessària que el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar va presentar setanta esmenes per millorar aquesta llei. És una llei que no ens agrada com està dissenyada, tal com han dit moltíssimes entitats, però volem millorar-la. Creiem que és necessària, com vostè molt bé ha dit, altres grups que no hi creuen ni tan sols han fet una esmena i s'obliden de que, justament, una cambra legislativa una de les seves funcions justament és legislar. I no ens agrada per dos motius, perquè creiem que no garanteix això que vostè diu i que la directiva marca, que és garantir la qualitat per sobre del preu i més en els serveis d'atenció a les persones, on cal valorar l'expertesa, el coneixement, les ràtios –importantíssim quan estem tractant amb grups de vulnerabilitat. I després un altre element que no ha dit vostè, la transparència, la igualtat de tracte, la competència, això també cal garantir-ho. Nosaltres creiem que aquesta llei no garanteix aquests dos principis que la directiva ens marca i, per tant, creiem que cal millorar-la. I l'altre, és que la provisió dels servies públics es pot fer de diverses maneres, una és amb la gestió indirecta a través de la contractació i l'altra a través de la concertació. Tenim una gran part del «lio que tenim en aquests moments, senyor Aragonès, és perquè vostès no han presentat una llei de concertació. No digui que vostè fa un any va presentar una llei de contractes –sí, molt bé– i la llei de concertació on està? Perquè si tinguéssim clarament establerts quins són els serveis que es concerten, amb un..., a més a més amb la riquesa que té Catalunya en l'àmbit del tercer sector que gestiona serveis socials i de salut potser no ens trobaríem en aquesta dificultat, però vostè ha traspassat al poder legislatiu un problema seu, del seu Govern, que no fa una llei de concertació perquè, entenc, suposo –li pregunto– si és que té dificultats en el Govern, si és que Junts per Catalunya i Esquerra Republicana no pensen el mateix sobre aquesta llei de concertació. M'agradaria preguntar-li si aprovaran l'esmena del PSC o si els grups que donen suport al Govern aprovaran l'esmena del PSC que demana una llei de concertació en els propers dotze mesos, perquè es tracta també d'això. Si vostès haguessin fet la seva feina, que és el que no fan en tants àmbits, i haguessin presentat paral·lelament a la llei de contractes, la llei de concertació no tindríem els problemes amb que avui es troba vostè i que es troba el poder legislatiu, sí, la ponència, amb una llei mal dissenyada i amb moltes mancances. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el vicepresident, quan vulgui.
Moltes gràcies, president. La llei de concertació s'està treballant amb el sector i s'està treballant des del Govern i, per tant, quan hi hagi un nivell de consens suficient la portarem a aquest Parlament; com hem fet amb aquest projecte de llei, fins a quatre versions. Poden mirar els antecedents del projecte de llei: audiència pública, va haver-hi un procés participatiu; hi ha hagut en tràmit parlamentari participacions de les entitats i vostès hi han pogut presentar esmenes. Vull recordar que cap grup parlamentari va presentar esmena a la totalitat –cap grup parlamentari. Algunes de les entitats que avui alcen la veu, quan se'ls va oferir la possibilitat de participar en audiència pública, zero propostes; per tant, crec que també hem de ser rigorosos. I vull aprofitar l'oportunitat per deixar unes quantes coses clares. Primer, aquesta llei no privatitza. Article 3.2 del projecte: «S'exclou de l'àmbit d'aplicació d'aquesta llei la prestació dels serveis en règim de gestió directa, la que fa l'Administració, exclosos de l'àmbit de gestió d'aquesta llei. Aquesta llei, a més, el que estableix és la responsabilitat social dels licitadors, com, per exemple, la millora de les condicions laborals respecte del conveni col·lectiu –quantes vegades en aquest Parlament se'ns ha demanat que aprofitem la contractació pública per millorar allò que estableixen els convenis col·lectius?–; mesures de responsabilitat ambiental, d'integració laboral de persones amb discapacitat; prohibició de realització d'operacions financeres en paradisos fiscals –quantes vegades aquest Parlament ens ho ha demanat, que les empreses licitadores signin el Pacte Mundial de Nacions Unides de mesures de lluita contra la corrupció? Per tant, és un projecte de llei innovador, un projecte de llei que, a més, controla la subcontractació que es pot produir i estableix límit i capacitat de rescat d'aquests contractes que s'exerceixin de forma incorrecta.
Vicepresident, ha acabat el temps, gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre les polítiques del clima]] [[310-00191/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques del clima, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyor conseller, la importància dels efectes del canvi climàtic i la seva repercussió fa, des del nostre punt de vista, que el Govern faci de la transició ecològica una de les seves estratègies clau. El Govern ens ha parlat d'emergència climàtica, fins i tot ha fet una declaració, però més enllà d'aquests mots no hi veiem polítiques concretes ni recursos pressupostaris propis amb excepció dels que arriben d'Espanya i d'Europa. Ens pot explicar les prioritats?
Per respondre té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Quan vulgui.
Gràcies president. Diputades, diputats, senyor diputat, efectivament, el Govern ha fet la declaració d'emergència climàtica i desenvoluparà tot allò que es va estipular en el seu moment en la llei del canvi climàtic, pionera, i ara amb aquesta declaració amb mesures concretes. De fet, ja s'ha començat des del Departament d'Empresa o des del Departament d'Economia a desenvolupar tota una sèrie de mesures, revisar-les i accelerar-les per, doncs, donar concreció a aquesta declaració d'emergència. Vostè ha parlat de recursos. Els recursos són propis del Govern de la Generalitat, però n'haurien d'arribar més. Haurien d'arribar, per exemple, els que el Govern de l'Estat recapta a través del 0,7 i no territorialitza, o els que el Govern de l'Estat recapta a partir de la subhasta de carboni i no tan sols no utilitza en polítiques climàtiques, sinó que tampoc territorialitza. Per tant, jo li demano a vostè, que forma part d'un grup polític que també governa a l'Estat, que ens ajudi a que el Ministeri de Transición Ecológica aporti els recursos necessaris per desenvolupar bones polítiques d'acció climàtica a Catalunya. Gràcies.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Miri, senyor conseller, situar la transició ecològica com a estratègia central del Govern és clau per a la modernització de la vida política, social i econòmica del país, i no veiem que sigui la seva prioritat, malgrat les seves paraules d'ara. Per exemple –n'hem parlat altres vegades–, la contaminació de l'aire. Responsable de 133 per cada mil morts a l'any en el nostre país. Aquí és quasi impossible no estar exposat a la contaminació ambiental. Tenim un excessiu parc de vehicles, que genera molta pol·lució; la seva obligació és adoptar mesures per evitar els nivells de contaminació ambiental, mesures per una mobilitat sostenible, més i millor transport públic i menys vehicles contaminants a la carretera, com en el transport marítim i aeri. Més espais per a la gent i menys per als mals fums. I vostès no tenen un lideratge clar en aquest camp. I parlant d'emissions de gasos d'efecte hivernacle, també suspenem, conseller. Mentre Europa ha reduït un 22,4 per cent sobre l'escenari base de l'any 1990, a Catalunya les hem augmentat un 15,1 per cent. Molts acords voluntaris i poca eficàcia, com podem apreciar. I això va en contra de la competitivitat de l'economia catalana. I si parlem de canvi de model sostenible hem de parlar de transició energètica, i la transició energètica no es fa per generació espontània. Vostès tampoc han fet res. Estem a la cua. En aquests moments, dels 8.229 megawatts eòlics en desenvolupament a Espanya, només 134 són a Catalunya, un 1,63 per cent del total. I dels 5.123 megawatts pendents d'informació pública, saben quants a Catalunya? Zero. I si parlem de fotovoltaica, només n'hem instal·lat el darrer any 8 megawatts. I si d'aquí a deu anys el 50 per cent de l'energia elèctrica que es generi ha de ser renovable, doncs, deixi'm que li mostri el meu escepticisme amb el ritme que anem. Vostès són un Govern acostumat a fer declaracions, però no n'hi ha prou. Governin, senyor conseller; governin, que és el que no estan fent.
Diputat... Gràcies. Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Diputades, diputats, diputat, coincideixo amb vostè que la declaració d'emergència i l'acció climàtica han de centrar l'acció del Govern. I aquesta és la nostra intenció. De fet, hi ha una comissió interdepartamental perquè cada un dels departaments aporti en aquesta lluita contra el canvi climàtic, doncs, totes les mesures que puguin. Hem d'incorporar el vector clima en tota l'avaluació de plans, programes, però no només de les polítiques d'infraestructures o de les polítiques de mobilitat, sinó de totes polítiques sectorials, incloent, doncs, departaments que de vegades a priori no sembla que tinguin incidència sobre el canvi climàtic. Vostè ha parlat de qualitat de l'aire. Sàpiga que nosaltres hem liderat des de la Taula de la Qualitat de l'Aire, per exemple, establir una zona de baixes emissions, que serà obligatòria a partir de l'1 de gener del 2020, de l'any vinent. Això, que altres ciutats estan desmuntant, i que ho lamento, i que fins i tot la Unió Europea, doncs, ha fet una advertència, nosaltres ho hem desenvolupat a partir de l'acord entre el Govern de la Generalitat i Àrea Metropolitana de Barcelona, ajuntaments de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, i serà obligatori. Sàpiga que aquests dies estem, precisament, en prealerta d'episodi ambiental, i, per tant, estem molt al damunt, i liderant. I transició energètica? Absolutament d'acord. I per tal de fomentar-la, estem derogant el decret que limitava la instal·lació de parcs fotovoltaics, perquè hem de fer una accelerada en tot el que són l'establiment de mesures urbanístiques i ambientals que ens permeti accelerar molt la implantació de parcs fotovoltaics. Si els països de la Unió Europea han pogut reduir en un percentatge superior al nostre...
Conseller, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el proveïment de serveis públics de qualitat]] [[310-00195/12]] La següent pregunta és sobre el proveïment dels serveis públics de qualitat. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Jordi Albert.
Bé; gracies, president. Bon dia a tots i a totes. Vicepresident, ja sap que els republicans i les republicanes tenim com a objectiu millorar la vida de les persones, apoderar-les, que se sentin lliures per triar aquells serveis..., amb plena llibertat, i per triar aquells serveis que s'adiuen molt millor amb el seu ritme de vida. Els republicans i les republicanes defensem la justícia social. De fet, combatem les desigualtats. I el que busquem és que els serveis públics siguin de qualitat, és l'objectiu essencial, perquè és la primera eina que tenim per combatre aquestes desigualtats. Els republicans i les republicanes no només combatem les desigualtats, sinó que també busquem amb molta incisió l'apoderament de la ciutadania per tal que visqui on visqui, tingui les condicions adequades per viure-hi. Des del seu entorn i des de la seva pròpia llar. Per tant, els serveis públics han de ser de la màxima qualitat, perquè són l'eina essencial per determinar el trencament d'aquestes desigualtats. És en aquest sentit que, per nosaltres, la garantia de cohesió social i equitat són els serveis públics, en són el principal indicador. Uns serveis públics que, en el nostre país, des de qualsevol Administració, es doten de forma directa o de forma indirecta. És evident que nosaltres defensem la gestió directa dels serveis públics, però també és evident que no totes les administracions tenen la capacitat per poder-ho fer. Per tant, davant de la gestió indirecta, hem de garantir i dotar d'eines per tal que els serveis públics siguin de la màxima qualitat, i, per tal de controlar aquesta qualitat sempre, sempre, sempre per davant del preu. Per tant, vicepresident, per garantir aquesta qualitat, què fa el Govern?
Per respondre la pregunta té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès.
Moltes gràcies, senyor president. Senyor diputat, la Generalitat de Catalunya gestiona tres de les quatre potes de l'estat el benestar al nostre país: la salut, l'ensenyament i la protecció social. Falta l'àmbit de les pensions, que ho gestiona l'Estat. Per tant, tenim una gran responsabilitat, i per això reivindiquem que tots els recursos que generen els treballadors de Catalunya i que fan efectiu en forma d'impostos, doncs, puguin ser gestionats, precisament, a favor d'aquest estat del benestar a Catalunya i per part de la mateixa Generalitat de Catalunya. Per això hem estat treballant en els pressupostos generals de Catalunya. Vam presentar una proposta en aquest Parlament, la vam compartir amb els grups parlamentaris i seguirem treballant amb els consensos perquè sigui possible aprovar aquests pressupostos que recuperin la despesa en salut, educació, atenció social, seguretat i emergències. I, evidentment, com vostè diu, la política de contractació pública és una eina a favor d'aquests serveis públics de qualitat, perquè és evident que no tots els serveis per qüestió d'expertesa, de volum, d'escala de l'Administració, es poden prestar directament. No es pot fer tot amb treballadors públics. També perquè l'Estat ens limita el nombre de treballadors públics que podem tenir i el percentatge d'increment, a nosaltres i a tots els ajuntaments del país. Per això, ajuntaments de tots els colors polítics, doncs, mitjançant la contractació pública fan serveis com l'atenció domiciliària, monitors de lleure, suport en diferents àmbits d'atenció a les persones... I el que ens hem trobat és que empreses multiserveis vinculades a empreses cotitzades, especialistes en licitació d'obra pública, decideixen anar a concursar en aquests serveis públics, desplaçant entitats del tercer sector, desplaçant cooperatives. Per què? Perquè s'acaba primant, amb la Llei de contractes estatal, el preu per sobre de la qualitat. I això ho revertirem exercint la nostra sobirania en aquest àmbit. Per tant, prioritzant la qualitat per sobre del preu. En segon lloc, fomentant la responsabilitat social de les empreses licitadores, amb millora respecte del conveni; amb plans d'igualtat; amb prohibició d'operacions en paradisos fiscals, com he mencionat anteriorment; limitacions a la subcontractació, que és una font de precarietat laboral; control directe en l'execució del contracte. Per tant, aquest és un govern que té clar que la contractació pública ha d'estar al servei de la justícia social i no pensem renunciar a aquesta responsabilitat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre els protocols de desallotjament d'habitatges ocupats]] [[310-00196/12]] La següent pregunta és sobre els protocols de desallotjament d'habitatges ocupats, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Núria Picas.
Gràcies, president. Honorable conseller, el dret de l'habitatge i el drama dels desnonaments són, malauradament, tema d'actualitat constant al nostre país. Evidentment, calen múltiples estratègies per resoldre aquest problema endèmic. El Govern de la Generalitat està compromès a fer del dret de l'habitatge una garantia efectiva per a la ciutadania de Catalunya; per exemple, la problemàtica dels preus i dels contractes de lloguer avui estan sobre la taula en aquest Ple. Malgrat que el Govern fa un esforç econòmic important en programes socials, malauradament, però, això no és suficient per evitar en l'actualitat un altíssim nombre de desnonaments amb ordres judicials. Més enllà de les tasques de la policia, que actua, tal com s'ha manifestat en diferents ocasions, sempre sota ordre judicial i respectant els protocols establerts i acordats, també és cert que en els darrers anys s'ha sol·licitat des de diferents sectors la revisió del protocol de desnonaments, amb l'objectiu de poder treballar amb mesures preventives des dels serveis socials, amb temps suficient per evitar casos crítics amb famílies de gran vulnerabilitat. Per això apareix una creixent preocupació social davant la proliferació de casos de desallotjaments extrajudicials a través d'empreses contractades per alguns propietaris, en molts casos companyies immobiliàries, teòricament per a l'exercici de la mediació i l'assessorament, però en el fons acaben amb desnonaments per la força i sense ordre judicial. Casos de pressió, intimidació, amenaces i fins i tot agressions. Caldria evitar no només qualsevol tipus de relació amb els cossos de seguretat, evidentment, sinó fins i tot qualsevol aparença de possible col·laboració o connivència, i establir els mecanismes de denúncia i actuació que s'escaiguin. Amb tot, des d'Esquerra Republicana de Catalunya, la pregunta que volem fer-li és la següent: quina és l'opinió de la conselleria davant aquests casos de comandos intimidadors disfressats d'empresa? I quines mesures concretes faran per evitar-ho? Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. De fet, la constatació que vostè fa en la seva pregunta és que el sistema pot millorar, perquè no dona solució a famílies vulnerables que es poden quedar sense habitatge, i és per això que el Govern treballa permanentment per buscar solucions. També és cert que aquest Parlament i aquest Govern no tenen totes les possibilitats per afrontar aquest repte que tenim com a país i com a societat, crec jo..., que l'arribem a compartir, i del qual em sento molt impregnat de buscar solucions a aquests reptes. Com bé ha dit vostè, per lleis que s'han aprovat en aquest Parlament, els Mossos d'Esquadra no deixen de ser els membres del Cos de Mossos d'Esquadra adscrits a la unitat de policia judicial. En el cas dels Mossos és tot el cos, perquè no tenim una unitat específica de policia judicial. Depenen funcionalment dels jutges, dels tribunals i del Ministeri Fiscal en l'exercici i el compliment de les funcions que els encomanin. Per tant, torno a dir que els mossos no desnonen a ningú, actuen per ordre judicial. I, per tant, en un moment donat és el criteri judicial qui decideix si s'intervé, quan s'intervé, i qui intervé. No..., els Mossos no tenim cap tipus de connivència, ni n'hi haurà –connivència, ni n'hi haurà–, amb qualsevol empresa o amb qualsevol sector o amb qualsevol grup que un jutge no determini prèviament que han d'actuar en aquell desallotjament. Els Mossos d'Esquadra el que fan és homogeneïtzar els procediments, treballar en les directrius que han de donar les unitats instructores, facilitar la interlocució davant d'un possible conflicte, i, evidentment, la mediació, que és marca de Mossos d'Esquadra –la mediació. I, en el cas que hi hagi algun conflicte, s'identifica els que el provoquen, però en cap cas –en cap cas– s'actua d'una forma que no sigui ajustada a llei o al mandat judicial. I, miri, ho he dit més d'una vegada, ho torno a dir: aquest protocol, que en vaig ser precursor, és el protocol d'execució de les diligències de llançaments als partits judicials de Catalunya. Jo en vaig ser precursor. Per tant, poques..., segur que hi ha gent que té molta sensibilitat, però jo l'he demostrada, de buscar solucions per a les famílies que pateixen desnonaments. Però no culpabilitzin la policia del que és un criteri o una decisió judicial. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el balanç de la revetlla de Sant Joan]] [[310-00193/12]] La següent pregunta és sobre el balanç de la revetlla de Sant Joan, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Aurora Madaula.
Gràcies, president. Bon dia, honorable conseller, l'arribada de l'estiu està marcada arreu dels Països Catalans per la celebració de la nit de Sant Joan, una nit molt nostrada en la qual es barreja la tradició amb el present, i el foc i la pólvora es mesclen per foragitar els mals esperits i protegir, amb dansa i música, els que estimem. Les fogueres i els petards donen la benvinguda al solstici d'estiu, com és tradició a la conca mediterrània. El foc i la pólvora, però, són un perill en una estació càlida i cada vegada més seca degut a l'escalfament global, agreujat per l'escassetat de precipitacions i una baixa humitat que alteren el medi ambient. Les fogueres i els petards són un perill potencial que poden provocar incendis forestals i urbans, i fer augmentar el nombre d'emergències a atendre. És per aquest motiu que celebrem que el Govern hagi declarat fa unes setmanes l'estat d'emergència climàtica, per combatre el canvi climàtic i adoptar models energètics, econòmics i de mobilitat sostenibles, i així poder assolir les fites que ja s'establien a la Llei contra el canvi climàtic, que no m'estaré de recordar que va ser incomprensiblement suspesa pel Tribunal Constitucional. La nit de Sant Joan és una nit de festa, però és també una de les nits més perilloses i amb més incidents, juntament amb la nit de Cap d'Any. Ho és encara més si, tal com ens va alertar el Departament d'Interior, la celebració coincideix amb un cap de setmana a les portes d'una anunciada onada de calor. El coneixement previ és el fonament de tota política de prevenció. Elements naturals com el foc i la calor no són, desgraciadament, els únics perills d'una nit de revetlla que hauria de ser de festa i de celebració per tothom; n'hi ha d'altres que afecten els drets humans. Cada any hem de denunciar i de condemnar casos d'assetjament i abusos que patim les dones; enguany se n'han denunciat tres, d'agressions sexuals, dues de les quals contra nenes menors d'edat. És per aquest motiu que celebrem la posada en marxa, ja fa uns mesos, del Protocol contra les violències sexuals en entorns d'oci. Exposat tot això, quina valoració fa vostè, honorable conseller, del dispositiu que es va preparar per la nit de Sant Joan i quin és el balanç que es fa des del departament de les incidències relacionades amb la revetlla? En segon lloc, voldríem saber com es prepara des del Departament d'Interior l'amenaça que representa l'anunciada onada de calor, que se suma a la persistent falta de pluja i la baixa humitat. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bon dia, diputada –me giro, però serà complex. És cert, nosaltres vam parlar de que podia ser el cap de setmana més perillós de l'any. Vam anunciar-ho. I, de fet, hi havia tres elements, que eren: el cap de setmana llarg, un cap de setmana d'estiu llarg; un augment, una previsió d'augment de temperatures, de baixa humitat i de forts vents, i la revetlla de Sant Joan i tot el que comporta la revetlla de Sant Joan. És per això que vam anunciar i vam prevenir la ciutadania. Els resultats, en força matèries, van ser positius, van ser satisfactoris, però no a tot arreu. I m'explico. Per exemple, en el camp del trànsit, l'any passat vam tenir un mort la revetlla de Sant Joan; aquest any, no n'hem tingut cap. En matèria de trucades al 112, hem baixat un 4 per cent; per tant, hi han hagut menys trucades, per tant hem de deduir que hi ha hagut menys incidents. Es va activar el doble de plans municipals, es van activar el doble d'associacions de protecció civil locals. En el cas de Mossos d'Esquadra, hi va haver 2.663 lectures controls d'alcoholèmia, de les quals 179 van donar positives administratives, 18 positives penals; 37 lectures de consum de drogues, de les quals 27 van donar positives. Capmàs: aquests podien ser resultats normals o podríem dir satisfactoris, perquè, doncs, podien donar..., bé, però n'hi ha que no. Per exemple, en el camp de Bombers, hi va haver un 35 per cent més de sortides a la revetlla de Sant Joan que l'any anterior: van passar de les 862 a les 1.175. Per tant, feia evident que l'anunci que fèiem de possiblement el cap de setmana més perillós de l'any, doncs, era encertat –era encertat. I vam tenir denúncies per agressions sexuals, entre elles dues menors; n'hi va haver una el dia previ a Badalona, i ahir ens van presentar també una denúncia. Aprofito que vam estar treballant tot aquest cap de setmana en el pla de xoc, que avui el registrem aquí en el Parlament, que se'ns va exigir el divendres passat que el presentéssim –l'hem presentat avui–, i de cara a la setmana que ve hem de parlar de situació extrema, d'una onada de calor, com tots sabem, que ve combinada d'estrès hídric de boscos, que demà passat hi ha la revetlla de Sant Pere, i, per tant, tornem a tenir pólvora i tornem a tenir petards. Hem activat en fase d'alerta el Procicat. Hem activat en fase de prealerta l'Infocat, però [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] dir-li que hem tingut...
Conseller, ha acabat el temps.
...416 focs en les últimes... [[El president retira l'ús del micròfon al conseller i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'evolució de les dades del transport públic]] [[310-00194/12]] La següent pregunta és sobre l'evolució de les dades del transport públic, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Eduard Pujol.
Sí; gràcies, president. Conseller Calvet, bon dia. Prat de la Riba es proposava l'any 14 que a cap poble hi faltés ni la seva escola ni la seva biblioteca ni el telèfon ni la seva carretera. L'any 14 a Catalunya anàvem amb carros i llauràvem amb arada. Ha plogut molt. A la Catalunya del 32, la del president Macià, ja s'hi començaven a veure alguns cotxes. Més cap aquí, als anys seixanta, el sis-cents va popularitzar l'automòbil entre les classes mitjanes, i les ciutats van canviar; les ciutats van canviar perquè va canviar la mobilitat. Des del 14 fins avui hem viscut enormes transformacions en el transport i també en la força, en la capitalitat i en Barcelona entesa com a gran pol d'atracció. Avui Barcelona és un gran imant, i a Catalunya ja no anem amb carro ni llaurem amb arada. Avui els reptes que tenim plantejats ja no són el telèfon, ho hem dit moltes vegades, sinó que ho són, per exemple, la fibra òptica, com sempre diem, del conseller Puigneró, que ens fa arribar al món, o la xarxa del transport públic del país, que també ens ha de fer arribar a l'altre tot arreu, i especialment el transport públic a l'àrea de Barcelona, on al cap de l'any s'hi mouen i movem milions de persones. Avui no podem imaginar una Catalunya que no sigui transformadora en infraestructures; avui, conseller, no hem d'imaginar una Catalunya que no jugui la carta de l'avantguarda, també en el transport. En definitiva, hem vingut a transformar –ho hem dit moltes vegades– i no ens podem permetre una Catalunya que no tingui el millor transport públic, perquè això implica eficiència, això implica una menor contaminació, qualitat de vida i sobretot oportunitats. Cada títol de transport públic, cada bitllet, cada T-10 és una oportunitat per la gent d'aquest país. Per això li preguntem: al marge de les grans proclames, que hi són, i del discurs de la queixa permanent, que hi és, que fan alguns, que el fan, al marge de tot això, amb dades a la mà, quina és l'evolució de la utilització del transport públic a Catalunya, i, més concretament, conseller, quina és l'evolució a l'àrea metropolitana, on l'ATM en fa la gestió. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre té ara la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet.
Gràcies, president. Diputades, diputats..., senyor diputat, moltes gràcies per la seva pregunta. Un quilòmetre de carretera ens obre la porta del poble del costat, però un quilòmetre de fibra òptica ens obre la porta del món, eh?, i, per tant, molt a tenir en compte la reflexió que feia per iniciar la seva pregunta. En tot cas, vostè m'ha preguntat per les dades del transport públic a l'àrea metropolitana, i li he de dir que les dades són bones, les dades mostren un vigorós ritme de creixement any rere any. Centrant-me en xifres, si comparem els primers mesos del 2018 amb els primers mesos del 2019, el creixement és d'un 5,17 per cent, una xifra significativa, 5,17 per als títols integrats –vostè em preguntava per la T-10, és un títol integrat–, i un 2,49 per als títols no integrats. Si ponderem el pes dels títols integrats respecte als títols no integrats, tindríem que el creixement global del sistema ha estat d'un 4 i mig per cent. Per tant, hi insisteixo, un ritme vigorós de creixement, molt molt consistent, un ritme que ja fa anys que dura i que ens ha, de fet, fet arribar als 1.000 milions de viatges, aquest 2018. Ho hem repetit en diverses ocasions, perquè és una xifra a la que no prevèiem arribar fins al 2020, i en canvi hi hem arribat dos anys abans. La nostra intenció és arribar als 1.500 milions de viatges, i això, doncs, implica molts reptes; entre d'altres, disposar de més i millor infraestructura, també a Rodalies, que és la gran xacra del sistema de transport públic. En tot cas, aquest creixement s'explica també –vostè parlava de la T-10– per la implantació de la tarifa metropolitana, aquesta tarifa plana en l'àmbit metropolità que, tot i que això ho avaluarem l'any vinent, quan tanquem les xifres del 2019, l'entrada en funcionament d'aquesta tarifa ha impulsat sens dubte la utilització del transport públic. Això ho veiem perquè hi han menys T-10 de dues zones venudes o per altres factors, però ho avaluarem amb tranquil·litat l'any vinent. La tarifa plana metropolitana ha significat un increment important de la utilització del transport públic, que és bàsic: qualitat de l'aire, canvi climàtic, transport públic; més i millor transport públic, una millor mobilitat. Si realment ens creiem els objectius polítics de l'emergència climàtica, i nosaltres ens els creiem, de la qualitat de l'aire urbà, de ciutats més ben dissenyades, de ciutats que sota els criteris d'agenda urbana ens procurin també una millor mobilitat, hem de continuar apostant pel transport públic. Com que ens els creiem, aquests objectius, el transport públic mantindrà la prioritat que li correspon com a política social que és. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el garantiment de la no assumpció amb diner públic del risc d'operacions urbanístiques especulatives]] [[317-00112/12]] Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. I la primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bon dia a tots i a totes. Bon dia, president. En aquesta sessió de control ja n'hem parlat, sobre aquest tema. La setmana passada teníem notícies sobre el vell fantasma d'Eurovegas, Barcelona World, Hard Rock Cafe o..., bé, com es digui. Per intentar aprofundir una mica més en la resposta que ja ens confirma que el Departament de Territori..., bé, que, a través de l'Incasòl, el Govern té tota la intenció de comprar uns terrenys tòxics de «la Caixa, li preguntem al president de la Generalitat si és així, si comprarà aquests terrenys tòxics, aquests béns improductius de «la Caixa. Per tant, si confirma una operació camuflada de rescat bancari a CaixaBank. I si és així, si es confirma aquesta compra de terrenys..., que, per cert, senyor Damià Calvet, va negar una i una altra vegada, i aquí ho tenim, a la premsa escrita..., que la premsa menteix..., va negar que el Govern i l'Incasòl fessin d'intermediari en la compra, que només faria de gestor fins que el PDU estigués aprovat. President, pot afirmar que no s'assumirà el risc d'operacions urbanístiques especulatives amb diners públics? I, si és així, com ho pensa garantir?
Per respondre a la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. La resposta és que evidentment. Però jo el que d'entrada vull confirmar-li és l'informe elaborat per la Universitat Rovira i Virgili que calcula que només durant la construcció del complex hoteler està previst que es generi un impacte directe i indirecte a Catalunya de gairebé més de 1.500 milions d'euros i dotze mil llocs de treball –dotze mil llocs de treball. Després vindrà la fase d'explotació, al Camp de Tarragona, la qual cosa serà un revulsiu per la marca, també, per la importància que té en aquests moments un projecte com aquest.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
President, no m'ha contestat la pregunta: pot afirmar que amb diners públics no s'assumirà el risc d'operacions urbanístiques especulatives? D'altra banda, també li podríem preguntar: si «la Caixa amb vint anys no ha desenvolupat l'interès general, aquest interès general que vostè estava posant sobre la taula, d'uns ficticis llocs de treball que el que fan és consolidar la precarització laboral de milers de treballadors, que a dia d'avui no existeixen, hi insisteixo, ens podríem preguntar si no seria just, si amb vint anys «la Caixa no ha desenvolupat l'interès general, si no seria just i lícit aplicar el dret de reversió. D'altra banda, nosaltres mentre hi hagi aquest tipus d'especulació no estarem d'acord amb aquest projecte. Creiem, president, de forma clara que cal evitar l'execució de l'opció de compra dels terrenys per l'Incasòl. Creiem que cal garantir llocs de treball de qualitat. I sobretot creiem que cal revertir la rebaixa dels impostos al joc prevista del 55 per cent. Aquest és el model de país que vol, president, un país que potencia el joc com a eina de negoci, un país que potencia la precarietat laboral, un país que a més a més consolida en una zona que és el segon polígon químic del sud d'Europa la concentració de població? Entre la llei Aragonès, l'especulació urbanística i el fum del decret d'habitatge no està quedant res per autodeterminar.
Diputada, se li ha acabat el temps.
Aquest és el seu model de país, president?
Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Diputada, crec que he estat clar en contestar-la amb l'«evidentment. I l'hi dic, ho confirmo: ni un euro públic en aquesta operació. I, en canvi, jo penso que –i aquí em permetrà...– estem en contradicció vostès i nosaltres: per nosaltres aquest és un projecte estratègic, és un projecte que posa valor i és un projecte que ens torna a repensar si vam fer bé o no vam fer quan vam tirar endavant el projecte de PortAventura. I això cal preguntar-l'hi al territori: vam fer bé o no vam fer bé quan vam tirar el projecte de PortAventura? Aquest és un projecte estratègic, el primer complex turístic integral d'Europa, a Vila-seca i Salou, aprovat per una llei del 2014, aprovat per un pla director i amb una resolució d'un concurs que es va fer el 25 de maig del 2018. Jo torno a remarcar les xifres que ens juguem en aquest projecte, tant de la inversió, de l'impacte directe que té, dels 1.559 milions d'euros, i sobretot dels dotze mil llocs de treball que això representa. I representa un turisme de qualitat –representa un turisme de qualitat–, que també necessitem. Perquè jo el país que vull és un país viu; jo vull un país viu, vull un país on arreu del territori, sigui a les Terres de l'Ebre, sigui al Camp de Tarragona, sigui a la Terra Alta o als Pallars, o al Bages, o al Berguedà, la gent es pugui guanyar la vida des del territori, i sigui un país equilibrat, i sostenible, i amb un respecte escrupolós al medi ambient. Aquest és el país que jo vull. I això passa per crear oportunitats al territori. I aquesta és una gran oportunitat per la qual vetllem, que la volem fer amb un respecte escrupolós i que per nosaltres és prioritària. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els projectes socials que es podrien dur a terme amb el diner públic per a la compra d'uns terrenys de CaixaBank]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí, bon dia a totes i a tots. President, seguim amb el tema. Sap tot el que es pot fer amb 120 milions d'euros? Li ho pregunto perquè la Generalitat comprarà amb diners públics els terrenys que estan en mans de «la Caixa per al complex Hard Rock. Per tant, què li sembla aquesta submissió de diners públics per als interessos privats?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Jo crec que ha contestat el conseller, acabo de contestar ara: ni un euro públic. I tant, que sé el que es pot fer amb 120 milions d'euros!, mare meva, si ho sé. Ho sé perquè precisament ens costa que l'Estat compleixi amb tots els deutes que té, ens costa que vostès no vegin la importància que té per a aquest país aprovar el pressupost de la Generalitat de Catalunya. [[Alguns aplaudiments.]] I tant que sé el que signifiquen 120 milions.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí, president, qui assumirà el risc, llavors? Nosaltres portem mesos dient que el Govern no governa, que viu de la improvisació, que reacciona sempre tard i malament, que el Govern Torra-Aragonès, que el Govern d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya no es posa d'acord pràcticament en res per tirar endavant cap proposta, però avui tenim una excepció. I l'excepció és justament aquesta, capitalisme d'amiguets, comprar uns terrenys que estan en mans de «la Caixa per al complex del Hard Rock. I, a més, encara aquesta situació és dramàtica quan sabem que la Generalitat està financerament escanyada i que ha sigut incapaç de tirar endavant uns pressupostos. Nosaltres li demanem, si us plau, que estos diners en lloc d'anar a parar a un casino, tant que els preocupa el dret a l'habitatge, es compren terrenys per a habitatge públic. Això és el que li demanem. I a mi m'agradaria també fer un exercici de traducció de què representen 120 milions d'euros. Amb 120 milions d'euros la Generalitat podria contractar més de dos mil professionals sanitaris per a l'atenció primària; o podria congelar les tarifes del transport públic i fins i tot abaixar-ne els preus; o la Generalitat podria recuperar la responsabilitat en el finançament de les escoles bressol; es podria tindre el millor pla de xoc contra les violències masclistes; la Generalitat podria duplicar els ajuts al lloguer; però és que també podria multiplicar per set la inversió en polítiques d'infància; amb 120 milions d'euros podríem tindre més de cinc mil places noves de residències, quan sabem que hi ha a prop de vint mil persones en una llista d'espera, i també es podrien rebaixar, i sobradament, les taxes universitàries. President, li demanem que rectifiquen i paralitzen aquesta operació de la vergonya. És beneficiosa per a uns poquets però és ruïnosa per a la majoria social de Catalunya. I amb estos 120 milions d'euros, els ho diem, facin el favor de garantir el dret a l'habitatge, tant que els preocupa. I, per favor, no hi posen més excuses i aturen aquesta operació, perquè al final el que estem veient és que el seu model és fer de Catalunya un país de casinos i no una república social. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
No sé com tornar a repetir-los el que ja hem anat dient: ni un euro públic. El cost dels 120 milions els assumirà Hard Rock Cafe. I la veritat, si hem de començar a parlar de capitalisme d'amiguets, doncs, parlem-ne, eh? Jo, permeti'm, doncs, que li recordi que vostès..., la seva alcaldessa de Barcelona és precisament alcaldessa –precisament– gràcies al capitalisme d'amiguets [[aplaudiments]] –gràcies al capitalisme d'amiguets. O qui finançava el senyor Manuel Valls, sinó un dels grups voltor, dels fons voltor d'explotacions immobiliàries? Per tant, miri, si m'ho permeten, s'ha acabat també una certa, diguem-ne, edat de la innocència. Lliçons, les justes. I sobre aquest tema, sobre el tema del Hard Rock Cafe, torno a posar..., li ho repeteixo una altra vegada: ni un euro públic; el cost l'assumeix Hard Rock Cafe. Dotze mil llocs de treball –dotze mil llocs de treball. Vostè creu que el Camp de Tarragona no es mereix aquesta oportunitat?, dotze mil llocs de treball, amb informes de la Universitat Rovira i Virgili a favor, amb una gran part de la població... Ens ha costat, eh?, perquè ha sigut una iniciativa treballada durant anys, que efectivament el vicepresident Junqueras va presentar, que hem aconseguit travar un consens important a la zona. Jo els demano que treballem per aquest consens i que demanin totes les explicacions que vulguin. Els hem explicat, penso que a bastament, que aquesta operació no suposa per a la Generalitat públicament cap compromís. En canvi, els beneficis indirectes, els beneficis directes per fer aquest país viu, ho repeteixo –i que abans comentava a la companya de la CUP–, a mi em semblen essencials. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la no admissió a tràmit de la iniciativa legislativa popular de la Proposició de llei d'aprovació de la declaració d'independència i sobre la necessitat i el seu compromís d'actuar dins de la legalitat]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Gràcies, president. Molt honorable president de la Generalitat, quina opinió li mereix el fet que la Mesa del Parlament decidís ahir no admetre a tràmit la iniciativa legislativa popular per la que es pretenia aprovar la declaració d'independència?
Per respondre la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, nosaltres som el Govern i el Parlament és el poder legislatiu. I, per tant, cada un pren les decisions que creu que ha de prendre.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
President, dedueixo, doncs, que li sembla bé i me n'alegro. Però ahir aquesta decisió va evidenciar una divisió entre els dos grups que donen suport al Govern. I, des del nostre punt de vista, sembla ben difícil assegurar una acció de govern, una acció política coherent quan es té una discrepància tan important sobre un tema tan rellevant. L'informe del lletrat major era inequívoc, no es podia admetre a tràmit aquella ILP. I, president, des del nostre punt de vista, potser cal ser molt clars al respecte, no es poden prendre acords que se situïn fora de la legalitat. Fins i tot, i ho he esmentat en altres ocasions, una sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans ens recorda que les sentències dels tribunals constitucionals són definitives i de compliment obligatori, ens recorda que quan una autoritat pública rebutja complir una sentència del Tribunal Constitucional està violant els principis de l'estat de dret, la separació de poders i la lleial cooperació entre organismes estatals. President, des del nostre punt de vista, fora de la legalitat no hi ha camí. Ho hem dit manta vegades. O, més ben dit, potser hi ha un camí, però porta al desastre. L'engany, o l'autoengany, pot generar entre altres mals una gran frustració i la nostra obligació col·lectiva com a diputats i diputades és evitar-ho. I, per tant, li demano que es comprometi en nom personal i en el del seu Govern a actuar sempre en el marc de la llei, perquè creiem que només així es pot servir els interessos de la societat catalana en el seu conjunt. Jo ja sé que en aquests moments una de les consignes més repetides és aquest «ho tornarem a fer. Facin el que tinguin per convenient, però facin-ho sempre dins de la legalitat, amb ple respecte per totes les persones i per totes les idees, amb ple respecte a les institucions, amb ple respecte al conjunt del poble de Catalunya, al que han de servir. Facin el favor de governar i, a més, d'atenir-se a una legalitat, que efectivament podem canviar si utilitzem els mecanismes i les majories necessàries per fer-ho. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula de nou el president de la Generalitat.
Sí, gràcies. Jo en aquestes últimes setmanes vaig descobrir en una prosa d'exili del poeta Josep Carner una frase que m'agrada molt i que repeteixo, que venia a dir que la primera institució republicana és la voluntat popular. Avui també d'alguna manera el conseller Buch anava per aquesta línia. És a dir, nosaltres..., aquest és un govern que respecta la voluntat popular, que per nosaltres aquest és el camí a seguir, el que expressi en cada moment el poble de Catalunya. I el poble de Catalunya en aquestes tres últimes eleccions s'ha expressat de manera rotunda. I sap què ha passat amb els diputats o eurodiputats escollits pel poble de Catalunya? Que són suspesos. I per qui són suspesos? Doncs en el Congrés i en el Senat per dos –gràcies a Déu– catalans, que se suposava que haurien de vetllar pels seus drets. Nosaltres creiem que s'ha de respectar escrupolosament la voluntat del poble de Catalunya –escrupolosament–, en cada moment, i que se li ha de donar la veu sempre a la ciutadania i seguir-la. Aquest és l'únic límit que nosaltres ens marquem. I a nosaltres el que ens agradaria saber és quin límit es marca el Govern de l'Estat, o si en té cap, clar. Perquè resulta que per portar els presos a Catalunya tardem dos dies. Dos nits han hagut de passar els presos polítics per arribar a Catalunya, la qual cosa és una indecència monumental. Una altra més; una humiliació més. I nosaltres..., ja és hora de saber què vol el Govern espanyol per a Catalunya, què vol, quina és la proposta –quina és la proposta. No hi ha hagut manera, nosaltres no ho hem sabut. Malauradament, durant tots aquests mesos del Govern Sánchez no ho hem sabut, i això que –oi, consellera Artadi?– vam estar negociant per poder saber quina era la proposta del Govern espanyol. Doncs, que sigui una proposta que respecti la voluntat dels catalans. Jo li demano això, que el Govern de l'Estat respecti sempre la voluntat de la ciutadania, dels catalans. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a afrontar l'emergència climàtica]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president. Aquests dies ha pujat la temperatura al Parlament, com passa sovint, però també arreu del país. Estem en plena onada de calor. Seran, diuen, potser les temperatures més altes del 2019 i estem al mes de juny. I avui potser encara no es pot titllar d'excepcionalitat, però es convertirà en normalitat si no ens arremanguem i remem tots a la vegada. Com a exemple, avui a les set del matí teníem vint-i-quatre graus a l'Espluga de Francolí –a les set del dematí. I ens toca dir les coses pel seu nom: la situació és d'emergència climàtica, és una crisi, és un col·lapse, no hi ha excuses que valguin ni més demores ni més subterfugis possibles. No podem permetre que la nostra temperatura mitjana, en augment obstinat els darrers deu anys, sigui la temperatura mínima dels nostres fills demà. No ho podem permetre. I, per tant, ja no en fem prou, amb declaracions institucionals. Toca canviar de paradigma, toca canviar de model i toca fer-ho ja. Que l'economia no siguin només números, sinó que compleixi socialment i també amb el medi ambient; que la mobilitat sigui compartida, que sigui pública i que sigui sense carboni, i l'energia cent per cent democràtica i cent per cent renovable, descentralitzada. Hem de posar les polítiques mediambientals al centre, perquè volem un país de color groc republicà, un país que només pot ser de color lila, però cal assumir d'una vegada i definitivament que aquest país també ha de ser de color verd. I ho hem de fer colze a colze amb la gent. La república catalana que volem, que batallem, que defensem, que reivindiquem cada dia, a tot arreu, la volem social i verda. El futur a casa nostra és la república, cert, però el futur al món és derrotar aquesta crisi climàtica. I hi hem de ser perquè no volem veure com s'empetiteix encara més el delta de l'Ebre, no volem veure com reculen cada dia les glaceres de l'Aneto, no volem veure més focs devastadors. I són exemples mirant només a la curta distància. Tots els passos són benvinguts, però no podem amagar que anem tard. Hem de pensar en gran i fer-ho ja. Emmirallem-nos en altres països europeus que ho fan molt bé. Dinamarca ens triplica en renovables, nosaltres estem a les beceroles i no podem permetre quedar-nos a la cua. Volem mirar al nord i equiparar-nos als millors, perquè només així entenem la república. Ho necessitem per al futur de tots. President, com concretarà el Govern la lluita per aturar l'emergència climàtica?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. I m'alegro que aquest tema vagi sortint de manera periòdica en aquest Parlament. Jo penso que és un dels grans temes de país. Espero que sobre aquest tema hi hagi un gran consens no només en la societat, sinó que el puguem traslladar també al Parlament. Per tant, en aquest sentit manifesto la meva total predisposició amb tots els grups de la cambra, si cal, a tenir un debat en profunditat sobre aquesta qüestió i per assolir un gran consens, perquè aquí realment ens estem jugant el país que deixarem als nostres fills. Jo ja voldria avançar-li algunes mesures concretes en les quals el Govern està treballant, perquè aquest Govern, que se sent successor del Govern del president Puigdemont, doncs, i, per tant, de quan es va aprovar la Llei del canvi climàtic..., nosaltres ja l'hem començat a desplegar, el reglament de la Llei del canvi climàtic. Properament tramitarem el decret pel qual s'estableix la composició i el règim de funcionament de la Comissió Interdepartamental del Canvi Climàtic i el funcionament del Fons Climàtic, així com el funcionament de la Taula Social del Canvi Climàtic. Penso que són bons instruments perquè aquest debat ja es vagi produint. A través també dels impostos mediambientals –penso que aquí també hi ha una bona tasca a fer–, a l'aviació comercial, dels elements radiotòxics, impostos ja vigents, o el d'emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica, que sap que està en tramitació. Fent que –un tema tan aparentment senzill però tan important– l'energia elèctrica que utilitza Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya a partir de 2019 sigui d'origen renovable. Impulsant ajuts per a la compra d'automòbils nets, com una de les mesures que estableix el Pla de millora de qualitat de l'aire a la conurbació de Barcelona. O, com saben vostès, i va ser una de les primeres mesures que va prendre el Consell Executiu arran de la declaració d'emergència climàtica, destinant gairebé 60 milions d'euros a mesures per fer front precisament a aquest problema global. Incentivant les inversions de les empreses i dels ciutadans en l'estalvi i en l'eficiència energètica. També reforçant el transport públic i posant en marxa noves estacions, com les de la línia 9 tot just fa unes setmanes; també amb la gestió que fem del transport públic nosaltres podrem avançar en aquest camí. O, com recentment es va publicar, fa unes setmanes, amb dues línies d'ajuts per lluitar contra el canvi climàtic: una línia adreçada als ens locals i l'altra dirigida a les associacions empresarials per realitzar estudis en matèria de petjada de carboni de productes o serveis per a l'any 2019. Necessitem avançar i necessitem fer-ho tots junts. Aquest país es juga el seu futur aquí. I, per tant, repto i convido tots els grups d'aquesta cambra a...
President...
...que treballem plegats.
...ha acabat el temps.
Moltes gràcies.
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació de l'economia catalana]] [[317-00114/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, president. Molt honorable president Torra, l'economia catalana creix un 2 per cent interanual el primer trimestre d'aquest 2019. El PIB català trimestral és d'un 0,6 per cent, dos dècimes més que el trimestre anterior. La creació d'ocupació manté un creixement d'un 2,7 per cent. La taxa d'atur cau fins a un 11,6 per cent. El PIB industrial és superior al 20 per cent, ja per sobre de l'objectiu que la Unió Europea marca per a l'any 2020, amb un increment d'un 6,1 per cent de l'ocupació industrial, amb un increment del 6,6 de l'ocupació en alta tecnologia. A Catalunya tenim 618.366 empreses, un 1,5 més respecte a l'any 2017; 71.623.000 euros d'exportacions: vuitè any de rècord consecutiu, amb un increment d'un 1,2 per cent de les exportacions, per exemple, en l'alt contingut tecnològic; 8.642 empreses estrangeres establertes a Catalunya; la millor destinació per invertir al sud d'Europa l'any 2018 i l'any 2019, segons el Financial Times. La inversió estrangera productiva a Catalunya, el primer trimestre d'aquest 2019, són 704,5 milions d'euros, el doble de l'any anterior. La inversió estrangera a Catalunya duplica l'any anterior; a l'Estat espanyol, la inversió estrangera ha baixat un 41 per cent. Catalunya concentra 243 milions d'euros en inversió estrangera en l'àmbit industrial. Els principals països d'aquesta inversió són els Estats Units, el Japó, França, Suïssa. Catalunya té la capital europea del talent emprenedor, la taxa d'emprenedoria creix un 8,13 per cent, superior a la mitjana europea. Podríem donar molts exemples a ciutats de Catalunya i a pobles de Catalunya d'aquestes inversions: Vilanova i la Geltrú o Sant Cugat, a Montornès del Vallès, a Valls, a Igualada, entre d'altres. Davant d'aquesta realitat incontestable, l'unionisme manté –tots: el Partit Popular i el Partit Socialista– un discurs fals sobre que el procés d'independència va contra l'economia catalana. Manté un decret llei, aprovat pel Partit Popular i mantingut pel PSOE, per facilitar la fugida d'empreses de Catalunya. I manté cap inversió pressupostària als pressupostos generals de l'Estat: ni Corredor del Mediterrani, ni infraestructures, ni res de res. Davant d'aquesta situació, senyor president, quina és la valoració que fa vostè de la situació de l'economia catalana?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, senyor diputat. Efectivament, jo les darreres setmanes, i arran del primer any de govern, he tingut l'oportunitat, en diferents fòrums –al Cercle d'Economia, a la Trobada Empresarial al Pirineus, a l'entrega de premis de Pimec–, doncs de fer un punt, un balanç de situació del que ha passat durant aquest any. Que jo li digui que l'economia va bé, doncs té el relatiu mèrit que té com a president de la Generalitat; però que ho digui el president de Pimec, que ho digui el president de la Cambra de Comerç, que el BBVA digui que aquest any creixerem el 2,2 per cent i que l'any que ve –i, per tant, amb perspectives ja– continuarem creixent el 2 per cent, em sembla molt rellevant; que el Financial Times continuï dient que Catalunya és la zona del sud d'Europa amb més capacitat per atraure inversions, em sembla molt rellevant. Tot això no ho diem nosaltres, ho diuen els experts, ho diuen els empresaris. Jo no vull tornar a repetir les dades que vostè acaba d'expressar, però afegir-ne d'altres que a vegades no tenim en consideració, per veure aquest Catalunya en positiu que jo també reclamo, aquest Catalunya que doni esperança, que doni, si volen, també, aquest futur que tots plegats ens mereixem. Per exemple, deu graus d'universitats catalanes estan entre les cinquanta millors del món, segons el rànquing QS. Barcelona atrau un 30 per cent del talent digital d'altres ciutats i es converteix en el pol tecnològic del sud d'Europa. El 47 per cent dels empresaris catalans preveuen augmentar la plantilla aquest any, i un 80 per cent d'ells espera augmentar les seves vendes en aquest exercici, segons un informe elaborat per KPMG, en col·laboració amb la patronal CEOE. Vint-i-set empreses catalanes són en el top de les que més creixen a Europa. I què vol dir tot això? Què vol dir quan analitzem no només aquest any, sinó els últims cinc anys? Que és compatible defensar els drets i llibertats de Catalunya amb un país d'oportunitat i de progrés. Aquesta és la clau. I és contra això precisament que visions volgudament partidistes, amb aquesta apocalipsi amb la qual pretenen centrar la situació de Catalunya, s'enfronten. Perquè les dades són claríssimes. Aquest és un país en marxa, aquest és un país que està a punt, però perquè la seva gent ho aconsegueix. Aquest no és un mèrit ni del Govern ni, si m'ho permeten, d'aquest Parlament; és el mèrit de la ciutadania, dels emprenedors d'aquest país, que han aconseguit que defensar drets i llibertats i defensar progrés i país d'oportunitats siguin avui en dia el mateix. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva opinió amb relació a la campanya de l'Assemblea Nacional Catalana sobre consum estratègic]] [[317-00110/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. Señor Torra, en Ciudadanos estamos muy preocupados por las más de 5.200 empresas que se han ido desde el golpe y que todavía no han vuelto. Y por eso creemos que hay que hacer un plan de retorno de empresas, cosa que parece que no está entre sus preocupaciones. Y en ese contexto le quiero hacer una pregunta muy clara: ¿condena usted la campaña de boicot a las empresas no independentistas promovida por la ANC, sí o no?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat
Sí; bé, d'entrada, vostè m'ha d'aclarir què vol dir amb això del «golpe, perquè no em sento en absolut al·ludit i no puc acceptar-ho ni tolerar-ho. No hi ha cap campanya de boicot en marxa, cap ni una, eh?, i això també sí que vull que quedi molt clar.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Sí; gracias, presidente. De verdad, señor Torra, nos haría usted un favor si saliera de una vez por todas de su república imaginaria. Lo que pasa, que usted lo que no quiere es condenar este boicot, este despropósito; que no lo digo yo sola, lo dicen también los sindicatos, lo dicen las patronales y, por supuesto, el sentido común, ese que ustedes perdieron ya hace mucho. Desde luego, ustedes no han logrado sacar a Catalunya del resto de España, pero lo que sí han logrado es sacar a más de 5.200 empresas de Cataluña, y también muchísimas oportunidades para obtener riqueza. Vivimos en una fuga de empresas sin precedente, que sufren también las pymes y los autónomos, que está afectando a la inversión extranjera, que genera inseguridad, y también empobrece a Cataluña. ¿Y qué es lo que está haciendo su Gobierno? Absolutamente nada, señor Torra. Y no solo es que no hagan nada para revertir la situación, es que con usted sigue la inestabilidad. Y encima ahora va y dice que ho tornaran a fer –que ho tornaran a fer, senyor Torra. El què? Què tornaran a fer? ¿Volverán a dar otro golpe? ¿Volverán a denigrar las instituciones? ¿Volverán a romper la sociedad catalana? ¿Qué es lo que volverán a hacer? Y por si todo eso, encima, no fuera poco, resulta que ahora sus amigos, los de la ANC, con esos que va de la manita cuando quieren pisotear derechos, deciden crear un buscador para seleccionar empresas afines al procés o, lo que es lo mismo, para señalar aquellas que no lo son, es decir, una lista negra de las de toda la vida, que es lo que le gusta al nacionalismo. Ustedes se dedican a eso, a dividir a los catalanes, a señalar a los catalanes, a hacer listas, a categorías. Entonces ustedes, pues hacen listas entre buenos y malos catalanes, entre catalanes y colonizadores, entre personas de bien y bestias taradas, ¿verdad, señor Torra? Y ahora parece que le ha llegado el turno a las empresas. El otro día en los premios Pyme le escuché decir que los empresarios lo que tenían que hacer era ponerse del lado del derecho de autodeterminación. Y yo le pregunto: y si no lo hacen ¿qué va a pasar, señor Torra? De cabeza a la lista negra de la ANC, ¿no? ¿Sabe usted la de miles de puestos de trabajo que está poniendo usted en riesgo con su irresponsabilidad? Por mucho que ustedes quieran maquillar la realidad, ustedes son tóxicos para la economía de Cataluña, muy tóxicos. Pero que les quede clara una cosa: mientras ustedes sigan boicoteando y ahuyentando...
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
De fet, president, si vós no..., no la talli, i continuaríem permanentment amb aquest bucle en el qual Ciutadans s'ha instal·lat, no? Escolti, miri, boicot..., sap quin és el gran boicot que s'ha fet en aquest país? El boicot que va fotre el Govern espanyol [[remor de veus]] ..., sí, sí, sí, que va fer el Govern espanyol [[aplaudiments]] quan va ordenar la retirada de dipòsits a les institucions catalanes. Sap el que significa això?, que el Govern de l'Estat vagi en contra de les empreses catalanes? Home, això no té dret... [[Aplaudiments.]] I sap què va dir el president de Pimec en la mateixa sessió d'entrega de premis en les quals sembla que vostè i jo estàvem presents? Doncs que les empreses que ho tornin, que ho facin, però que no rebin cap incentiu fiscal per fer-ho. I estic molt d'acord amb el que va dir el president de Pimec, hi estic molt d'acord. Aquí ningú no pisotea derechos, ningú, només l'Estat –només l'Estat. [[Veus de fons.]] No, no, per vergüenza i per vergonya, la de les seves intervencions que cada vegada hem d'escoltar aquí. Per vergonya, la que el senyor Rivera ha hagut de passar quan resulta que diu que té el suport del senyor Macron i el senyor Macron surt com una hora després a desmentir-ho. [[Aplaudiments.]] Per escandaloses, les mentides que arriben a dir vostès minut per minut, que no tenen pactes amb Vox i surten els de Vox ensenyant els pactes. Per fugitius, el senyor Rivera. On és, el senyor Rivera? Per fugats, que a vostès els agrada molt aquesta paraula, doncs miri, escolti'm, el senyor Valls, el senyor Toni Roldán, el senyor Javier Nart, el senyor Juan Vázquez d'Astúries, el senyor Miguel López Bachero... [[Aplaudiments.]] I vagin vostès a saber si després d'aquests cinc minuts d'amable conversa que hem tingut, doncs, ves a saber qui més haurà saltat de Ciutadans, qui més haurà sortit, perquè, escolti'm, això va a un ritme absolutament diabòlic; més que «vamos, Ciudadanos, el tema ja és «nos vamos de Ciudadanos, i com més aviat millor. [[Aplaudiments.]] Per tant, escolti'm, ni boicot, ni trepitgem drets, al contrari, ja li he demostrat amb les xifres que aquest país està en marxa, aquest país no l'atura ningú, i estem creixent com mai.
Gràcies, president. [[Aplaudiments.]] [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (article 49.2 del Reglament)]] Acabada la sessió de control, passem al segon punt de l'ordre del dia, que és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions... [[Remor de veus.]] Silenci... D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple, com bé saben, i atès que aquesta composició ha estat inclosa en el dossier d'aquest Ple, que s'ha distribuït a tots els diputats i diputades, prego que se me n'eximeixi de la lectura. Sí? Es pot donar per informat el Ple? [[Pausa.]] Molt bé. [[Decret llei 9/2019, del 21 de maig, de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatge i de modificació del llibre cinquè del Codi civil de Catalunya en l'àmbit de la penyora]] [[203-00017/12]] Passem, doncs, al següent punt de l'ordre del dia, el tercer, que és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 9/2019, del 21 de maig, de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatge i de modificació del llibre cinquè del Codi civil de Catalunya en l'àmbit de la penyora. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà en primer lloc la consellera de Justícia, en nom del Govern, per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té la paraula, doncs, la consellera de Justícia, senyora Ester Capella, quan vulgui.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, el Govern de Catalunya té la ferma voluntat de donar resposta a les necessitats de la ciutadania. Davant la greu situació d'emergència i vulnerabilitat habitacional, en un context clar d'escalada permanent del preu del lloguer, tenim el deure d'actuar per garantir a tothom el dret a accedir a un habitatge. Només podem parlar de cohesió social si posem límits al mercat. Perquè una persona tingui una vida digna, ha de tenir garantit el dret a un habitatge. Tanmateix, si no fem front als preus abusius de l'habitatge, si no posem límits a l'augment dels preus de lloguer, l'habitatge mai esdevindrà un dret. Hem de fer més coses, per descomptat, però limitar els preus de lloguer també. En els darrers anys l'increment de preus s'ha generalitzat arreu del país, si bé s'ha accentuat especialment a Barcelona i la seva àrea metropolitana. L'habitatge s'ha convertit més en un bé que en un dret, i són moltes les famílies que pateixen desnonaments invisibles i han de deixar el seu habitatge perquè no poden fer front a l'augment del lloguer que se'ls està exigint o, quan no, són directament desnonades. La gentrificació, la pobresa i la desigualtat social avancen imparables mentre nosaltres debatem sobre quina és la millor manera de respondre-hi. En el conjunt de Catalunya, el preu mitjà del lloguer ha crescut un 29 per cent en els darrers cinc anys. En xifres això significa que hem arribat a una mitjana de 698 euros, cent seixanta euros més que l'any 2013; és a dir, el preu del lloguer ja ha superat el nivell dels preus previ a l'esclat de la crisi. L'increment general s'ha accentuat especialment a Barcelona i a la seva àrea metropolitana, on el preu mitjà d'un pis de lloguer de setanta-dos metres quadrats és actualment de 949 euros; es tracta d'un 38 per cent més que fa cinc anys, un increment mitjà de prop de 270 euros per pis. Vostès saben perfectament que ni els salaris ni la capacitat adquisitiva de les persones ha incrementat en la mateixa proporció. No podem perdre ni un dia més per fer front als preus abusius de l'habitatge i de tot el que es deriva d'aquest increment alcista dels preus: desigualtats socials, desnonaments, gentrificació, expulsió de les persones amb menys recursos i dificultats generals per accedir a un habitatge. Avui, amb la convalidació del Decret llei de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatges en tenim l'oportunitat. El passat 9 de maig aquest Parlament va aprovar una moció que instava directament el Govern de Catalunya a impulsar de manera urgent l'aprovació de mesures legislatives en el marc del dret civil de Catalunya per permetre que Catalunya compti amb una regulació pròpia dels contractes d'arrendaments urbans i en particular doti les administracions públiques de totes les eines necessàries per limitar els increments dels preus del lloguer d'habitatges en zones de forta demanda acreditada; una moció que no només es va aprovar amb el suport dels grups parlamentaris que donen suport al Govern; una moció que es va aprovar amb el suport d'En Comú Podem i la CUP, a qui li reconeixem una llarga i valenta lluita en la defensa del dret a l'accés a un habitatge, una lluita que compartim, que compartim plegades. És en compliment d'aquesta moció i d'altres que venen d'abans que nosaltres hem presentat aquest decret llei a convalidació al Parlament. El decret llei suposa la limitació del preu del lloguer impedint l'augment desproporcionat dels lloguers. La limitació dels preus dels lloguers s'aplica a les àrees que es declaren al mercat d'habitatge tens; és a dir, als municipis o parts de municipis en els quals es troba en risc l'accés a l'habitatge de lloguer a un preu assequible. La declaració que permet la limitació de preus al lloguer parteix del municipi afectat; la declaració correspon al Departament de Territori i Sostenibilitat, perquè és qui ostenta la competència en matèria d'habitatge. A diferència de la resta de municipis, en el cas de la ciutat de Barcelona, per la seva capitalitat, per la seva carta municipal, l'ajuntament, mitjançant un acord del Ple municipal, pot declarar tota la ciutat o barris o districtes de la ciutat com a àrea amb mercat d'habitatge tens, i per tant aplicar directament el règim previst de limitació de preus al lloguer. La declaració no pot excedir d'un termini de cinc anys; tanmateix pot ser prorrogada o reiterada si la situació així ho demana o ho justifica. La declaració de municipi com a àrea amb mercat d'habitatge tens suposa que el preu del lloguer no pugui superar el 10 per cent de l'índex de referència de preus de lloguer. En el cas d'habitatges que estan llogats per un preu superior podran mantenir el preu durant la durada del lloguer vigent però aquest quedarà limitat i no podrà augmentar; suposarà, per tant, una congelació de la renda vigent. En el cas d'habitatges nous o completament rehabilitats, durant els cinc anys posteriors a la finalització de les obres, el preu del lloguer no podrà superar el 20 per cent de l'índex de referència dels preus del lloguer; passat aquest període, el preu màxim del lloguer no podrà superar el 10 per cent de l'índex de referència de preus del lloguer. En el cas d'aquests habitatges, la norma preveu una moratòria de tres anys, temps durant el qual estaran exempts de la contenció de rendes. Per tant, només seguiran sense tenir una limitació en el preu del lloguer els habitatges nous o totalment rehabilitats, i només durant el període de moratòria. En definitiva –en definitiva–, un decret llei que per primer cop a Catalunya i al conjunt de l'Estat espanyol estableix poder limitar el preu del lloguer amb l'objectiu d'aturar el seu augment desmesurat. L'Estat ho va poder fer, i no va voler, en el darrer decret que es va aprovar en la Diputació Permanent. No ho van voler fer. Quan es pot i es vol, es fa. En aquest cas, l'Estat no va voler; no va atendre els grups que li demanàvem que ho fes. Els grups parlamentaris de Ciutadans i el PSC han provat d'aturar-la portant la iniciativa al Consell de Garanties Estatutàries. Aquest ha confirmat expressament que la Generalitat de Catalunya disposa de competència suficient per aprovar una llei que reguli els contractes d'arrendaments, una llei pròpia a Catalunya, tot i l'oposició d'aquests grups parlamentaris, que neguen la facultat i la competència per poder regular el contracte d'arrendaments urbans en el marc del dret civil de Catalunya. Tanmateix des del Govern de Catalunya no podem compartir en cap cas –en cap cas– que el Consell de Garanties Estatutàries en el seu dictamen consideri que la competència és estatal amb base a la unitat de mercat espanyola; no podem compartir aquesta manera d'entendre el dret civil, posant per davant el mercat, per davant de les persones. Apostem per un codi civil des de la centralitat de la persona; les institucions al servei de les persones, no al revés. Hem de canviar, hem de canviar la perspectiva: la persona, al centre de les polítiques públiques. Tampoc podem compartir la deducció que fa el consell del que s'entén per bases de les obligacions contractuals; no la comparteix el Departament de Justícia, no la comparteix el Govern de Catalunya, no la comparteixen molts catedràtics de dret civil que consideren que el Consell de Garanties Estatutàries en aquesta interpretació s'excedeix del que li correspon i del que ha de dir. Nosaltres tenim la competència, nosaltres l'exercirem plenament, perquè és el que ens toca fer, és el que ens demana la ciutadania. L'Estat ha renunciat a fixar les bases. Des del Govern de Catalunya no ens autolimitarem les competències que tenim en matèria de dret civil i mai renunciarem a combatre els abusos en el preu del mercat de lloguer. És la nostra responsabilitat; per això estic aquí avui defensant aquest decret del Govern de Catalunya. La proposta de limitació dels preus del lloguer que avui portem a convalidació ha estat fortament combatuda per l'establishment; el Partit Popular, el PSC, Ciudadanos ja s'hi van oposar –ja he explicat com– des del primer moment aquí al Parlament. També a la moció que vam aprovar, s'hi van oposar. A aquesta oposició s'hi ha sumat –mirin qui s'hi ha sumat– el Banc d'Espanya, que diu que no podem abaixar els preus perquè això afectaria la solvència de la banca, els predictors, el Banc d'Espanya que no va saber preveure la crisi que ens venia a sobre i que només el que ha fet és donar solucions per salvar la banca i no per salvar les persones; l'Autoritat Catalana de la Competència, que diu que la limitació altera significativament el mercat de l'habitatge; Foment del Treball, que s'hi oposa perquè diu que paralitzarà el mercat immobiliari, i la Cambra de la Propietat, que ha advertit que aquesta limitació de preus va en contra de la teoria econòmica. Parlem molt sovint, tots plegats, de la política de blocs. Això sí que és una política de blocs. Malgrat tot, el Govern de Catalunya i aquesta consellera té clar en quin bloc vol estar, al costat de qui vol estar, en quina posició es situa davant de l'emergència que tenim en aquests moments, i que hem tingut i que ningú ha volgut resoldre. El Govern de Catalunya mai podrà estar en el bloc que està a favor de Blackstone, dels fons voltor, del negoci immobiliari sense límits, amb Ciutadans, amb el PSC i el Partit Popular, amb el Banc d'Espanya, amb Foment de Treball i la Cambra de la Propietat. Nosaltres som el bloc que va possibilitar l'aprovació de la Moció 84/XII –nosaltres estem en aquest bloc– en aquest mateix Parlament tot just fa pràcticament un mes; en el bloc que pensa en les famílies a qui els apugen el lloguer més d'un 47 per cent per renovar el contracte, al costat d'aquelles persones que els costa pagar el seu lloguer més del 40 per cent del seu salari –també aquí les dones en sortim més perjudicades que ningú. La CUP i En Comú Podem sempre han estat a favor de la limitació dels preus de lloguers; hi hem estat a favor junts, també hi estan vostès a favor. Van recolzar la moció que ens instava a limitar els preus, que demanava que el Govern de Catalunya actués. Malgrat això, rebutgen avui o sembla ser que rebutgen avui aquest decret llei. Pel Partit Popular, Ciutadans, el PSC, el Banc d'Espanya, Foment del Treball i la Cambra de la Propietat, aquest decret va massa lluny, aquest decret llei va massa lluny; per vostès..., diuen que ens quedem curts. Companyes i companys de la CUP i d'En Comú podem, els demano que ens fem una pregunta. Si avui aquest decret llei el tomben, si avui aquest decret llei no surt endavant, qui creu que ho celebrarà? Qui estarà content? Qui ho aplaudirà amb les orelles? Si el Parlament tomba el primer decret llei que limita el preu del lloguer, ja sabem qui estarà content, ja els hi dic jo: totes aquelles organitzacions que són partidàries que el mercat es reguli sol, que el mercat ho arregla tot. Avui, si tombem el decret llei que limita el lloguer, vostès es posen al costat del Banc d'Espanya, de Foment del Treball, de la Cambra de la Propietat, de la banda del PSC, del PP i de Ciutadans. Qui els ha vist i qui els veu –qui els ha vist i qui els veu. Escoltin, efectivament, sí que es pot; es pot si es vol. Si vostès volen, podrem; si vostès no volen, no podrem. El Govern de Catalunya ha presentat aquest decret llei amb la voluntat que el puguem millorar, que avanci, que es tramiti com a projecte de llei. És una oferta que els he fet en privat i els faig en públic. No els demano una adhesió incondicional, no els demano que el votin a favor. Els demano que s'abstinguin, que permetin tramitar-ho legislativament, que permetin que el Parlament de Catalunya debati sobre la limitació de preus. Escolti'm, Espanya ens van dir que no, que no hi hauria possibilitat de tramitar-ho com a projecte de llei; no ens van deixar tramitar-ho com a projecte de llei, no van posar sobre la taula que es pogués tramitar com a projecte de llei, perquè ni volien ni..., no podien perquè no volien. I, per tant, ara sí; si volem, podem. Està en mans de vostès, de la CUP i d'En Comú Podem. Els proposo que permetin que es tramiti com a projecte de llei, que facin totes aquelles esmenes que vostès consideren que són necessàries. Allà on es quede curt el text, vostès hi poden aportar. Diguin com ho hem de fer. No els agrada l'índex; proposin més coses. Els recordaré una cosa que deia el senyor Montaner, que era regidor de Barcelona, de l'Ajuntament de Barcelona, de govern d'En Comú Podem, quan es va aprovar l'índex de preus: no els agradava del tot, s'havia de millorar, i que estaven disposats a millorar. Jo en aquests moments no he vist una línia per millorar el text actual. Els convido a participar en la millora del text, els convido a debatre políticament en el Parlament; que aquest text, que és actualment del Govern, que el presenta, sigui el text d'aquest Parlament, on es reguli la possibilitat de limitar els preus del lloguer. Donem una resposta a les necessitats de la ciutadania, escoltin; que pugui permetre que les organitzacions de la societat civil, com la PAH i el Sindicat de Llogaters, puguin comparèixer davant de la Comissió de Justícia i exposin quin és el seu plantejament, per què el text no els agrada, en què poden millorar aquest text, que en siguin partícips. Fem-nos-en tots partícips, fem que aquest text sigui el text d'aquest Parlament, del Parlament de Catalunya. Que no estem d'acord en que no podem deixar l'habitatge en mans del lliure mercat, ja ho saben vostès que tots hi estem, aquí. [[Veus de fons.]] Alguns, sí. D'altres..., hi ha un bloc claríssim que no hi vol estar, i ho ha demostrat de maneres diverses: votant en contra de les mocions, però també, en el Govern de l'Estat, no ho han fet quan han pogut fer-ho. Si el convalidem, el podem millorar entre totes; si el tomben, no es podrà millorar res, no tindrem un instrument, ens quedarem sense res; tornem a la casella de sortida, tornem a mirar-nos que passen les coses des de la finestra de casa. Encara som a temps de poder-ho evitar, encara hi som a temps. Nosaltres els hem ofert tot el que està en les nostres mans. Diguin-me quines coses més els puc oferir perquè vostès vulguin debatre en el Parlament de Catalunya un projecte de llei en aquest sentit. I ho faig amb tota la humilitat. Nosaltres ens hem pogut equivocar, sí, segurament, però jo els ofereixo la possibilitat de millorar el text; els ofereixo la possibilitat de tramitar el decret llei com a projecte de llei. I, com deia Angela Davis, hem deixat d'acceptar les coses que no podem canviar i estem canviant les coses que no podem acceptar. Per tant, doncs, podem limitar els preus de lloguer, sí que es pot. No desaprofitem aquesta oportunitat, no desaprofitem aquest instrument. Encara hi som a temps. Tenim la possibilitat de donar carta blanca de tramitació del decret llei. Exigeixin vostès que es tramiti com a projecte de llei per poder-lo debatre. Nosaltres només esperem que vostès ho vulguin fer. M'adreço a En Comú Podem i a la CUP. Els demano que s'asseguin en el Parlament per debatre-ho. Hi som a temps si ho volem fer; sí que es pot, i espero que també vostès vulguin fer-ho. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. A continuació passem a les intervencions dels grups parlamentaris per fixar la seva posició. I en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Manuel Rodríguez. Quan vulgui.
Gràcies, senyor president. La realidad es que el Gobierno Torra vive a base de titulares, esa es una realidad. Me sorprende que también incluso critiquen a Sánchez, porque en estos meses que han estado apoyando al señor Sánchez, y que seguramente le apoyarán en el futuro, en lugar de negociar veintiuna exigencias separatistas de la vergüenza en Pedralbes podrían haber hecho algo diferente, en lugar de mirarse el ombligo o invadir competencias; podrían haber destinado recursos suficientes en materia de vivienda, incentivar fiscalmente a los ciudadanos que quieran acceder a una vivienda o ayudar a desarrollar la LAU allí donde tienen competencias, es decir, en el Congreso de los Diputados, con medidas reales, en lugar de falsos titulares. Lo curioso es que usted viene aquí a decirnos que está a favor..., que curiosamente, ¿no?, los órganos de control, que en este caso es el Consell de Garanties Estatutàries o incluso la Autoritat Catalana de la Competència, les han dicho lo que les han dicho. Sin embargo usted me dice que aquí el Departament de Justícia tiene otro criterio, es decir, usted y sus amigos, y también algunos catedráticos, pero tampoco me ha dicho los nombres. Lo cierto es que aquí su objetivo es básicamente duplicar la LAU, es decir, hacer una regulación aparte, cuando saben perfectamente que la competencia es del Estado. El decreto ley es una muestra más del sometimiento y de las concesiones del Partido Socialista a sus socios de investidura. El 30 de octubre de 2018 el Gobierno de Pedro Sánchez retiró los recursos contra las leyes del Parlament contrarias a la LAU, siempre y cuando el Govern no volviese a presentar una ley autonómica que contrariase a la LAU, sino que se presentase su propuesta de ley nacional. ¿Y qué es lo que hizo el Govern Torra, el Govern separatista? Pues justamente hacer lo contrario; es el gran resultado del diálogo. Lo que está claro es que las bases de las obligaciones contractuales, saben que es competencia exclusiva del Estado y que en este caso no tienen competencias. Como dijo Lluís Salvadó antes del golpe a la democracia, se acuerdan de cuando pretendían hacer aquellos decretos fake para que los tumbase el Tribunal Constitucional y así asumir un rol victimista, una estrategia populista, y que además siguen en lo mismo, porque lo volvieron a hacer justamente el pasado 21 de mayo, curiosamente cinco días antes de las elecciones municipales y europeas. Como he dicho y me reitero, ustedes son capaces de todo con tal de conseguir un titular, porque este decreto no se lo traga ni la CUP, y mira que es populista, la medida. Y es que en el fondo Sánchez y ustedes se parecen bastante: disimulan su desgobierno a base de decretazos, sin encaje legal, sin competencias, sin calcular los efectos perniciosos, sin memoria económica y solo buscando el titular. Además, no solo porque no tengan mayoría y gobiernen a base de decretazos, que en eso también se parecen.... Por cierto también, si se acuerdan del titular del año 16, el 13 de septiembre, ya se hablaba de que la Generalitat pondría las bases para una ley catalana, concretamente para el primer trimestre del año 17. Esto lo anunció la consellera Borràs, no sé si se acuerdan, pero como esto de ir haciendo titulares es continuo por parte de ustedes y hacer decretos que no tienen ningún sentido... Más allá de esto, podríamos hablar también de incompetencias en materia de vivienda. ¿Qué ha hecho el Govern por la vivienda? Lo cierto es que tiene una gran cantidad de competencias, pero es que ni Torra, ni Puigdemont, ni Mas, ni tampoco el tripartito de Esquerra Republicana con los comunes de la época, no han hecho nada en políticas de vivienda. Porque si miramos al pasado, desde hace años, con el pujolismo del 3 per cent, el tripartito y el procesismo, no se ha movido nada. Solo ha servido para tener un parque público de viviendas que no llega a más del 2 por ciento, frente al 11 por ciento europeo o el modelo de ciudades como Viena, que llega hasta un 60 por ciento. La prioridad del Govern no es la vivienda pública, está claro. Y hace unos meses, y podemos hablar de hace algunos meses, el Govern, en lugar de mantener la titularidad pública de las viviendas –o incluso hubo un acuerdo que lo firmó el señor Oriol Junqueras–, se ha deshecho de vivienda social; eso es un hecho, esto es de julio del año pasado concretamente. Se deshizo de vivienda social e incluso incumplió el acuerdo de 22 de septiembre de 2016, donde el señor Oriol Junqueras y la exconsejera de Gobernación y de Administraciones Públicas, Meritxell Borràs, y el presidente de la Taula d'Entitats del Tercer Sector firmaron un convenio según el cual los pisos de herencias intestadas serían destinados a personas en situación de emergencia social, y en cambio ustedes lo vendieron hace unos meses. Esa es su política de vivienda. También podríamos seguir hablando de..., imagínense cómo están las cosas, que hasta el propio síndic del procés, que a lo único que se dedica es a blanquearlos y a defenderlos, ha criticado la dificultad del acceso a la vivienda y la falta de políticas de vivienda a lo largo de todos estos últimos años; concretamente hablaríamos de casi veinte años de falta de políticas de vivienda. Tanto hablar de recuperar leyes suspendidas del Tribunal Constitucional es para tapar que ninguno de ustedes ha dado cumplimiento a lo previsto en la Ley 18/2007, del dret a l'habitatge. Ya llevamos casi doce años. Y hablaba de crear un parque público de viviendas asequibles que estuviera integrado tanto en el entorno físico como desde el punto de vista social. Pero lo cierto es que a la Generalitat no le faltan competencias en materia de vivienda, únicamente quieren regular y quieren duplicar leyes que son competencia exclusiva del Estado. El problema que tienen los ciudadanos es la falta de oferta, y ustedes no pueden negar que los jóvenes y los pocos recursos que..., tienen graves dificultades para encontrar una vivienda digna. Pero claro que ustedes son más de dar dinero a TV3, a los sueldazos, a los chiringuitos y a los viajes de placer que pagamos todos. Por cierto, ahora se han abierto tres nuevas embajadas. Cuando hablamos también de los propios órganos de control, que son los que supervisan su actuación, podemos destacar el informe o la chapuza jurídica que han hecho ustedes y la chapuza en materia económica que denuncia la Autoritat Catalana de la Competència. Cataluña es la tercera comunidad con la renta más cara de España y supone que las familias destinen hasta un 40 por ciento de media de su renta familiar a pagar el alquiler o el acceso a la vivienda, y además en los últimos cinco años los precios han subido un 30 por ciento en el conjunto de Cataluña. Y además nos advierte, en primer lugar, que no consta evaluación de impacto económico de la medida que se quiere implementar; es decir, ustedes no han desarrollado ni la evaluación del impacto económico, y esto lo denuncia un organismo de control. En segundo lugar, que la medida de contención es altamente restrictiva de los mecanismos de mercado y, aunque existe un interés general, antes hay que evaluar los efectos de la medida en términos de proporcionalidad y mínima distorsión. Y en tercer lugar, que la medida de contención de precios puede provocar diferentes efectos negativos indeseados, que hagan que se aleje del objetivo de promover la accesibilidad en la vivienda de alquiler. Lo que está claro es que las medidas tienen que ir mucho más allá, ya lo advierte la propia Acco, que deben ser de carácter multidisciplinar en diferentes frentes normativos, como el caso del urbanismo, la ordenación territorial, la edificación, el crédito a consumidores, el crédito hipotecario, arrendamientos urbanos, en materia procesal o incluso en materia tributaria, como los incentivos fiscales. Lo preocupante es que la medida de reducción de la oferta del alquiler, a través de esa limitación de precios, generaría el efecto justamente contrario al deseado; ya les avisamos. Y, por otro lado, la chapuza jurídica, que ya les advierte el Consell de Garanties Estatutàries. En primer lugar, el Consell de Garanties Estatutàries dice algo tan novedoso que ustedes ya saben: que no se trata de repetir la legislación nacional, aunque ya sabemos que es lo que pretenden, con el «ho tornarem a fer también; que aparte de que la Generalitat no puede reiterar ni contrariar a lo que está establecido en la propia LAU..., y que no se trata de que Nou Barris, Gracia o incluso Santa Coloma de Farners tengan una regulación propia, que ya la tenemos todos garantizada a través de la ley nacional. En segundo lugar, el Consell de Garanties reitera que es competencia del Estado fijar unas bases homogéneas en todo el territorio para el contrato de arrendamiento de vivienda, como instrumento de acceso a la vivienda, y que cualquier comunidad autónoma debe respetar dichas bases. En tercer lugar, que la LAU ya establece determinadas limitaciones a los incrementos de la renta durante el contrato por encima del IPC y que esos incrementos ya están prohibidos, para evitar que unas mayores limitaciones sean contraproducentes, sacando la oferta o incrementando el mercado negro. El problema de la vivienda no se soluciona reiterando a nivel autonómico lo que ya está establecido a nivel nacional, y mucho menos contrariándolo. Y, en cuarto lugar, también el Consell de Garanties Estatutàries recuerda que la cuestión de «l'establiment de les limitacions als lloguers d'habitatges residencials plantejades els darrers anys, sobretot a les àrees urbanes, és un tema d'actualitat i no exempt de polèmica. Lo cierto es que esta regulación no va a hacer que los jóvenes tengan más vivienda; más regulación no garantiza más acceso a la vivienda. Se necesitan medidas públicas en un amplio abanico, y esto solo es demagogia. Si creen que el problema de la vivienda, que es un problema de falta de oferta, se solucionaría limitando la renta, ¿por qué no construyen vivienda pública de alquiler y establecen un precio limitado en el marco de esa titularidad pública? En lugar de ello, lo venden y se deshacen de la titularidad pública. Qué curioso que faltando la vivienda de promoción pública de alquiler la mayor parte de empresas e incluso algunas imputadas en el pasado por el 3 per cent sean constructoras privadas, ¿no? Otro de los grandes temas sería hablar, evidentemente, de la situación de los últimos veinte años, pero ya sabemos que para ustedes no hacer nada es una manera de hacer política. Porque quizá preguntarles a los jóvenes si prefieren una estelada o encontrar un piso, garantizar su acceso a la vivienda, sería seguramente la respuesta que tendrían los jóvenes. Ni tan siquiera han presentado los presupuestos de 2019. La incertidumbre es contraria a la actividad económica, y ustedes, con este decretazo, además de invadir competencias del Estado, ir contra la unidad de mercado y contra la autonomía de la voluntad, han hecho una propuesta que no tiene una evaluación de impacto económico, porque no se la creen y porque es populista, demagógica, y no tiene futuro. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn de la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Consellers, conselleres, bé, jo estic d'acord amb la consellera. No, no es pensi que estic d'acord amb el decret, eh?; estic d'acord amb l'anàlisi que fa i amb les dades que ha donat. En el conjunt de Catalunya el preu de lloguer ha crescut un 29 per cent els últims cinc anys, és a dir, s'han superat els nivells previs a l'esclat de la crisi. L'increment general s'ha accentuat especialment a Barcelona i l'àrea metropolitana, on el preu mitjà d'un lloguer d'un pis de setanta-dos metres quadrats és actualment de 949 euros, segons dades del mateix Incasòl; significa un 38 per cent més que fa cinc anys. I, evidentment, estem d'acord que les rendes del treball actualment no poden fer front a aquests increments. Per tant, és evident que cal frenar, i diria més, que cal fer baixar les rendes del lloguer, perquè les famílies ja no hi poden fer front. Però cal fer-ho bé. I aquí és on discrepem, consellera. Ens porten avui a debat i convalidació el Decret llei 9/2019, de 21 de maig, de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatge. El decret impulsat per la seva conselleria, que pretenia la modificació del llibre cinquè del Codi civil, és l'excusa perfecta, era l'excusa perfecta perquè Esquerra Republicana es pengés una medalla, o intentés fer-ho, en matèria d'habitatge. El decret es va aprovar la mateixa setmana de les eleccions municipals, i així es va generar un titular: «El Govern treballa per limitar els lloguers o, més ben dit, «Esquerra treballa per limitar els lloguers. És ben bé que aquest decret complia el requisit d'urgència que han de tenir tots els decrets; la seva, d'urgència, la urgència electoral. En realitat què suposa aquest decret? Doncs mirin, per un costat suposa una regulació que supera el nostre àmbit competencial, i per l'altre, recull una sèrie de mesures que no donen sortida a la situació de l'increment dels lloguers que s'ha produït en els últims anys. Respecte a la competència, miri, consellera, no és que nosaltres volguéssim aturar el decret en el Consell de Garanties Estatutàries, no el volíem pas aturar. El Consell de Garanties, com vostè ja deu saber, no la té, aquesta funció o aquesta potestat. De fet, els seus informes no són vinculants. Si ho fossin, vostès no haurien portat a l'aprovació, a la convalidació, aquest decret. En volíem saber l'opinió, i és molt clara. Ja veiem que a vostè, quan els informes del Consell de Garanties no els són favorables, doncs no li mereixen massa respecte. El consell és molt clar, ha estat molt clar, i en el seu informe estableix que el gruix de les mesures del decret no troben empara en l'Estatut d'autonomia de Catalunya i que són contràries a la Constitució. Però, a banda, creiem que la voluntat que expressa el decret llei, que en el termini de sis mesos el Govern elabori i presenti al Parlament un projecte de llei de regulació de contractes d'arrendaments de finques urbanes, ja va ser portada al Tribunal Constitucional en el format similar que contemplava la disposició addicional sisena de la Llei 4/2016. En aquell cas, el Govern de l'Estat va desistir del recurs presentat davant del Constitucional sobre aquella disposició, perquè l'octubre del 2018, en la Comissió Bilateral –Bilateral– Generalitat-Estat, es va acordar que –ho cito literalment– «ambdues parts –ambdues parts– «coincideixen en interpretar que la iniciativa legislativa a la que es refereix aquesta disposició, en el supòsit que es proposi incidir en la vigent legislació reguladora dels arrendaments urbans, que és competència de l'Estat, haurà de tramitar-se pel procediment legislatiu previst en l'article 87.2 de la Constitució –acabo la cita. Aquest era l'acord, consellera. Si tenim iniciatives per regular els arrendaments urbans, ho haurem de fer demanant al Govern de l'Estat la tramitació d'un projecte de llei o fent arribar al Congrés dels Diputats una proposició de llei, com hem fet altres vegades; i en tenim un exemple fa ben poc, amb la modificació del Codi penal per a la despenalització de l'eutanàsia. Per tant, no entenem quina és la finalitat del Govern a l'hora de presentar aquest decret, més enllà de generar un titular electoralista –ja ho hem vist– i de buscar la possible confrontació amb el Govern de l'Estat, que això a vostès sempre els va bé. Perquè solucions efectives efectives, aquest decret no en porta, ni en la forma ni en el fons. I parlem del fons, entrem ja al contingut del decret. Mirin, a diferència d'altres normatives extraordinàries i urgents regulades en un decret llei, en aquest cas, encara que el decret ja està en vigor, no tenim notícia que hagin tingut una entrada en vigor efectiva en cap ciutat, inclosa Barcelona, perquè després de les eleccions s'haurà d'esperar a que els governs municipals comencin a ser efectius per poder sol·licitar la definició de l'àrea de mercat d'habitatge tens. Es defineixen també al decret uns percentatges d'increment per sobre dels índexs de referència: del 5, del 10, del 20 per cent. En alguns casos pot suposar una renda molt més elevada del que ja estan pagant els llogaters en l'actualitat. També els generen dubtes més que raonables les possibilitats que ofereix el capítol de característiques singulars de l'habitatge no contemplades en el càlcul de l'índex, i les despeses generals i els serveis individuals que poden imputar-se a l'arrendatari com a vies d'escapatòria per a la contenció de rendes. D'altra banda, no contempla règim sancionador. Així, veiem que el lliure pacte entre les parts d'una renda de lloguer superior al límit que li correspongui, amb una clàusula de renúncia a accions de reclamació per part de l'arrendatari podria constituir una clàusula d'anul·labilitat. Però, en tot cas, com que no hi ha un capítol sancionador, les possibles conseqüències d'una clàusula d'aquest tipus, suposant una acció de reclamació de l'arrendatari, bé sigui en un procediment extrajudicial o per judici verbal, queden limitades al retorn de les quantitats més l'interès legal per part de l'arrendador, sense altres conseqüències, multes o sancions. El propietari se'n surt la mar de tranquil, perquè no es preveuen aquestes sancions ni per remissió en aquest decret. I, en tot cas, és necessària l'acció de reclamació de l'arrendatari, la part més feble de la relació contractual, que tindria inicialment les despeses de la reclamació i els maldecaps d'haver de reclamar. Per tant, per raons de competència, però també de contingut, no convalidarem el decret. Aquest no és un bon decret, consellera. No es pot esmenar tramitant-lo per la via de projecte de llei. I aquesta no és només l'opinió del Grup Socialistes i Units per Avançar, o d'altres grups de l'oposició, d'aquest bloc que vostè abans dibuixava, perquè això no va de blocs, consellera, perquè si anés de blocs, li hauríem de recordar que vostè estava en el bloc de Ciutadans quan nosaltres vam intentar recuperar l'article de la Llei de l'accés a l'habitatge que preveia l'expropiació de l'usdefruit en cas d'habitatges buits, i vostès hi van votar en contra, igual... –sí senyora, hi van votar en contra–, igual que el Grup de Ciutadans. Per tant, no creiem que això vagi de blocs, sinó que va, precisament, de donar solucions. Les entitats que treballen en l'àmbit d'habitatge han manifestat el mateix, consellera –el mateix–, i no les entitats que responen al que vostè parlava de fons voltor, del Banc d'Espanya, no, no..., entitats com el Sindicat de Llogateres, per exemple. També ho ha manifestat l'Autoritat Catalana de la Competència, que ha fet un informe molt desfavorable en aquest sentit, dient que aquesta regulació pot portar exactament els efectes contraris als buscats. En una matèria tan sensible com l'habitatge, amb un parc d'habitatge de petita propietat no es poden copiar models immobiliaris nascuts d'altres realitats. Els experiments són contraproduents, consellera, i més si el que busquen no és donar solucions sinó crear titulars. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Susanna Segovia. Quan vulgui.
Gràcies. Doncs, sí, hi ha una crisi de l'habitatge que cada vegada és pitjor, a Catalunya i a la resta de l'Estat. Primer van ser les hipoteques estafa, ara s'hi ha afegit la bombolla del lloguer. Com molt bé ha dit la consellera Capella, un cop i un altre, els darrers anys els lloguers han pujat un 30 per cent a Catalunya, un 40 per cent a Barcelona. Catalunya lidera el rànquing de desnonaments en tot l'Estat, el 65 per cent per lloguer, i no comptem els desnonaments invisibles de les persones que marxen perquè no poden pagar el lloguer quan se'ls apuja, quan se'ls acaba el contracte. Milers de famílies, que es muden, que s'han de canviar de ciutat, de barri, els fills d'escola, que els apugen de cop tres-cents o quatre-cents euros. Som enmig d'una crisi habitacional sense precedents. Estem segures que ningú en aquesta cambra pot negar que aquesta crisi existeix, que es tradueix en quaranta-quatre desnonaments al dia, en famílies que destinen el 50 per cent dels seus ingressos a l'habitatge, de la inseguretat residencial que viuen moltes i moltes famílies. Però davant d'això, vam tenir una resposta ciutadana; vam tenir la resposta ciutadana, la resposta de les organitzacions, vam veure créixer l'organització de les llogateres i els llogaters. I una de les seves demandes, però no l'única, va ser precisament la limitació dels preus de lloguer. Impedir aquest creixement desaforat. Augmentar la durada dels contractes, limitar la pujada de preus, fer que l'habitatge de lloguer sigui una alternativa per a les famílies: fer que l'habitatge sigui un dret, no un bé especulatiu. És davant d'aquesta demanda que fan les organitzacions socials, que alguns partits ens en fem ressò, que ho proposem i ho reivindiquem als programes, que ho portem aquí al Parlament, que ho portem i ho batallem al Congrés, amb més o menys èxit. En aquest cas, menys èxit, perquè és veritat que el Partit Socialista, a última hora, es va desdir d'un compromís que tenia, i això és cert. Per això la batalla al Congrés també seguirà. Per això també donarem la batalla aquí i on calgui per aconseguir una limitació de preus vinculada a la renda de les famílies, perquè aquesta és la vinculació efectiva que aconseguirà posar fre... El senyor Calvet ja em diu que no. Ho veu, que no estem d'acord? Aquesta és la limitació que aconseguirà posar fre a la pujada de preus. Més enllà del tema de competències i límits estatutaris, que nosaltres no hi volem entrar, perquè estem d'acord que totes les escletxes s'han d'aprofitar, tot i que val la pena... Un petit incís: a la primera proposta d'Estatut que va sortir d'aquest Parlament sí que hi havia el tema d'arrendaments urbans; i va ser després, en la negociació entre el senyor Mas i el senyor Zapatero, que aquest tema es va extreure de l'Estatut que tenim actualment, això es va treure en una negociació Socialistes i el senyor Mas, que pertany al seu soci de Govern. Per això no ho tenim, a l'Estatut, actualment. Arriba una moció a aquest Parlament, a la qual nosaltres donem suport. Aprofitem totes les escletxes. Arriba un decret. Jo no penso entrar, ja, en el tema electoral. No, no hi vull entrar, perquè ja està, ja va passar. És igual. Si l'oportunitat electoral ens hagués donat l'oportunitat de realment tenir un decret que fos efectiu en aquest tema, allà seríem. Jo ja no entro en quan ho van fer i en el moment en el qual ho van fer. En el que sí que entro és que quan ho van fer, Esquerra Republicana no va buscar ni el suport de les organitzacions socials ni el suport de les organitzacions que li van donar suport en aquella moció; només va buscar el suport del seu soci de govern, només de Junts per Cat, només de PDECAT, només de Convergència, d'aquells que van donar suport a la Llei de desnonaments exprés al Congrés. D'aquells que no creuen en la limitació de lloguers perquè creuen en la llibertat de mercat, i perquè creuen en el dret dels arrendadors, siguin Socimi, siguin fons voltor, siguin el que siguin. Amb aquests van voler treballar, en lloc de amb organitzacions i moviments socials. Per tant, què van tenir? Un decret buit de contingut, buit d'efectivitat en la limitació de rendes; buit de contingut. I això, sap greu, però no s'arregla amb una tramitació com a projecte de llei. No. Perquè el plat està fet, i al final no pots canviar el model, perquè és un problema de model, i un problema de model no s'arregla amb un decret ja fet, amb un decret ja aprovat, i ara ves i intenta aconseguir canviar-ne l'essència amb esmenes. No s'arregla via tramitació de projecte de llei quan no estàs d'acord amb el model que es planteja. Quan les organitzacions socials no hi estan d'acord. Un model que es basa en l'experiència de Berlín. Si una cosa té de bo anar tard és que podem aprendre de les experiències fallides. Doncs, no. Recuperen l'experiència d'Alemanya, que ha demostrat que és fallida. O sigui, tornem cap enrere. Anem tard, però és que a sobre ens fixem en allò que no ha funcionat. No funciona –no funciona. No compartim el model. Per això no creiem que s'hagi de fer així. El plat no es presenta cuinat i s'espera, després, que te l'arreglin en el tràmit parlamentari. Es treballa abans, es treballa amb les entitats. Vostès diuen que els primers que han sortit a dir «qui no està d'acord amb el decret és el Banc d'Espanya. No és veritat. El primer va ser el Sindicat de Llogateres. El primer. El primer va ser el Sindicat de Llogateres que ja li va dir que era un «decret farsa [[aplaudiments]] quan el van anunciar, quan el van aprovar a Govern. Busqui el fil de tuits, és fàcil. Ja que tenen el costum d'utilitzar els comptes de Twitter del Govern per fer proselitisme polític i atacar els altres grups parlamentaris, utilitzin aquest fil de compte de Twitter per buscar aquesta informació. [[Aplaudiments.]] Perquè la tenen. Van ser els primers. Ja els hem fet arribar, en les dues reunions que hem tingut... –dues reunions, i la primera fa una setmana, i la segona ahir, a última hora, i a cuitacorrents–, per intentar veure com salvem aquest escenari. Per què no ens agrada aquest decret? No ens agrada aquest decret perquè està basat en l'índex del preu de referència, que és l'índex basat en el mercat. Per tant, pretendre regular la pujada de lloguers en base a un índex que es basa en la pujada dels lloguers, em reconeixeran, com a mínim, que és bastant contradictori i bastant poc eficient a l'hora de limitar els preus. I això és el que diuen les organitzacions socials, a banda de totes les excepcions i tots els forats que contempla aquest decret. Jo els ho vaig dir a la pregunta al Parlament a la darrera sessió que vam tenir. Facin un exercici, entrin a la pàgina web de l'índex. Hi ha gent que quan entra en això els surt que han de pagar més del que estan pagant. [[Veus de fons.]] Sí que és veritat –sí que és veritat. Entrin i facin l'exercici. Entrin: un pis de 80 metres quadrats a l'Eixample, que ara estan pagant 1.100. Segons l'índex de referència, podrien arribar a pagar 1.300. I a sobre avalat per la suposada regulació de lloguers. Llavors, quan no aconseguim que la regulació de lloguers realment impacti en la baixada dels preus, llavors sí que direm: «Ups!, que no ho veieu, que no serveix la regulació de lloguers? La regulació no serveix per limitar els preus. O sigui, aquest decret, que hauria pogut ser una oportunitat, en realitat és un tret al peu. És un tret al peu, és una oportunitat perduda, per com s'ha fet. Perquè no s'ha fet treballant amb la gent, que al carrer hi lluita cada dia. Perquè no s'ha fet amb el Sindicat de Llogaters i Llogateres, no s'ha fet amb la PAH, no s'ha fet amb les associacions veïnals; s'ha fet en un despatx tancat, com un acord de govern per intentar treure en un moment d'eleccions. I si, tot així, tot i ser un moment d'eleccions, el contingut del decret hagués servit, ens hi trobaríem. Sí que ens hi trobarien, i hi seríem, perquè no ens podem permetre el luxe de perdre oportunitats. I això, aquest decret, és una oportunitat perduda més per part del Govern. Ja ho vam veure amb el decret del senyor Calvet. I ara han tornat a fer el mateix; exactament el mateix, han tornat a fer. Vostès han insistit a portar-lo, malgrat que sabien que no tenien el suport. Han insistit a col·locar una política de blocs, intentar posar els grups que ens hi oposem tots al mateix calaix, quan saben perfectament que les raons són completament diferents. No sé si també estan posant al bloc dels fons voltors el Sindicat de Llogateres, perquè ahir ho vam veure a la televisió, que també els intentaven col·locar, el Sindicat de Llogateres, al costat dels fons voltors. No sé si aquesta és la millor manera que tenen de convèncer de les bondats del seu decret, però és evident que no ho han aconseguit, així. Saben per què els fons voltor..., en realitat, no és que facin palmes amb les orelles, és que no fan re, és que els fa pessigolles, aquest decret, és que no els afecta en absolutament re. El Banc d'Espanya ha sortit por ahí, però on tenen declaracions dels fons voltor?: «Oh!, compte, que ve Veneçuela al Parlament de Catalunya a regular els lloguers... No, no ho han fet. No ho han fet perquè no és veritat, perquè el decret no té mesures. Ens han insistit que és ara o mai, aquest o cap, o hi donem tràmit ara o no hi haurà aquesta possibilitat. Doncs, nosaltres, els diem que no, perquè les organitzacions i el Sindicat de Llogateres i les persones que treballen amb els afectats per la crisi de l'habitatge seguiran treballant-hi, ho seguiran intentant, seguiran fent propostes. Perquè aquest Parlament el que ha de fer és treballar amb elles, i perquè aquest Govern el que ha de fer és treballar amb elles. Llavors, una mica d'humilitat també. Entenem que aquest decret no serveix, que no ha tingut els suports suficients en aquesta cambra, quan els podria tenir. Treballem per tenir aquests suports. Aprenem de la 24/2015. Fem-ho bé. Treballem acords amplis, treballem mesures que realment responguin a les necessitats i a la crisi del lloguer. Parlin amb les entitats, treballin-ho amb elles, facin un bloc amb elles, i vinguin a aquest Parlament i veuran com la majoria de forces que estem aquí no ens atrevim a dir que no. Perquè si això té l'okay i té l'aval de les organitzacions de llogaters i llogateres, de les persones afectades, és molt difícil que un grup polític pugui dir que no. Si realment està compromès amb la crisi de l'habitatge. Per tant, sí, consellera, jo li torno la pregunta. Si volen, poden, però han de voler, i de moment, no han volgut. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, consellera, ens demana vostè que tramitem aquest decret mitjançant un projecte de llei, que l'esmenem. Però és que nosaltres no podem esmenar un decret amb el que no compartim ni tan sols els elements essencials que el defineixen. Respecte a les formes, d'esquena als moviments socials, al món local, als grups parlamentaris. Un decret consensuat únicament amb el Col·legi d'Administradors de Finques i a sis dies d'eleccions municipals. A correcuita, perplexos, vam haver d'assistir a una roda de premsa del Govern per poder tenir informació d'aquest decret, perquè vostès no ens van explicar re. Però no només als grups parlamentaris, no van explicar re ni al món local ni tampoc a les organitzacions que defensen el dret a l'habitatge. Volen que esmenem el «decret de les excepcions, perquè vostès ja s'han preocupat que aquest decret no desplegui efectes i no desplegui la seva eficàcia quan a vostès els interessa. El decret que no regula tampoc un règim sancionador, i que a més a més posa a la mateixa alçada inquilí que propietari, quan està clar que un dels dos té una posició de poder. No contempla cap facultat inspectora, no persegueix els propietaris, no acompanya l'inquilí en un procés de reclamació que ha d'assumir sol mitjançant un judici verbal. D'aquesta manera, la llei el que fa és això, posar a la mateixa alçada inquilí i propietari, quan és evident que això no és així. El més greu de tot: l'índex. Un índex basat únicament i exclusivament en els preus de mercat, en els preus actuals. No cal que li expliqui a la gent què vol dir això, perquè ja sap la gent, quan paga lloguer, què volen dir els preus actuals. Els mateixos preus que segons el mateix decret han provocat una situació d'emergència; els preus que la mateixa norma diu que cal combatre. És que no s'entén res, que és contradictòria, aquesta norma, i aquest decret a més a més permet incrementar fins a un 20 per cent el preu de mercat! Senyora consellera, no la podem acompanyar en aquestes mesures. És que no es pot agafar la normativa alemanya i aplicar-la aquí com qui no vol la cosa. És que saben vostès que a Berlín hi ha un parc públic del 31,5 per cent del parc total d'habitatges i aquí no arribem ni tan sols al 2 per cent, perquè no han fet polítiques d'habitatge? Avui ens demanen que convalidem un decret fet d'esquena a la ciutadania, que aprovem el decret de les excepcions, que posa a la mateixa alçada propietari i inquilí, que legitima preus de la bombolla i que permet que segueixin pujant. Nosaltres, ja ho saben, som les primeres que volem aprovar un decret que reguli els preus del lloguer, igual que estem segures que també ho volen les companyes de Catalunya en Comú i igual que ho volen les persones que participen del sindicat de llogaters o que ho volen els col·lectius que defensen el dret a l'habitatge. Però no compartim aquest decret, és que no el podem compartir. I mirin que vostès han insistit, ho han fet fins a l'últim moment, inclús dient-nos que és això o re, que vostès no ho tornaran a provar. I nosaltres no podem acceptar això, perquè no és de rebut. Nosaltres no podem aprovar una normativa que permet que el preu de lloguer se situï inclús un 20 per cent per sobre dels preus de mercat, que ja són absolutament desorbitats. Vostès volen posar el límit encara més amunt del preu de mercat. Vostès volen que els ajudem a aprovar un decret que encara farà pujar més els preus actuals. Amb la que està caient, consellera, és que no ens poden demanar això, no poden traslladar-nos una responsabilitat que és seva. Nosaltres els podem ajudar a limitar els preus del mercat, ho hem defensat sempre. [[Veus de fons.]] Però és que no ho podem fer d'aquesta manera, no ho podem fer d'aquesta manera, consellera. S'haurien de preguntar per què, per què els col·lectius que porten tants anys defensant una necessària regulació dels preus del lloguer els han demanat que retirin aquest decret. Nosaltres els estenem la mà, l'hi he dit cinquanta vegades, als grups que formen govern i a tots els grups d'aquesta cambra, perquè estem segures que en aquesta votació no estem votant tot o res. Perquè, si vostès mantenen la voluntat política de regular els preus del lloguer per sota del que el mercat imposa ara mateix, ens trobaran al seu costat, i ho sap perfectament, consellera. I els hi tornem a dir: els estenem la mà. Senyores i senyors del Govern, grups parlamentaris que hi donen suport, podem impulsar conjuntament una llei de veritat, consensuada amb el món local i amb les organitzacions i amb una majoria parlamentària suficient. Però recordin que no tenen la majoria, que necessiten d'altres grups per formar aquesta majoria i que cal que treballin les propostes amb nosaltres. No ahir a les sis de la tarda, a última hora, ens asseuen en una taula. Ho hem de parlar abans, ho hem de consensuar; no només amb nosaltres, sinó també amb el món local i amb les entitats. [[Sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció.]] I, per tant, és una qüestió de voluntat política.
Diputada...
Estem convençudes que ho farem. Els estenem la mà. Estem al seu costat per fer-ho. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Esperanza García. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellera, bé, la dificultat de trobar un habitatge amb condicions de seguretat i d'accessibilitat a Catalunya és una realitat que és preocupant, jo crec que en això tots els grups parlamentaris estem d'acord, especialment en aquelles ciutats on el turisme ha creat un efecte col·lateral, que és la gentrificació, és a dir, que la gent que és local i que viu tota la seva família, històricament, en una determinada zona veu impossible viure al mateix barri que els seus avis o els seus pares. Aquesta és una realitat, és a dir que el Govern i el Partit Popular, doncs, comparteixen la diagnosi, però res més, res més que la diagnosi. Per què? Perquè nosaltres considerem que l'estri no és aquest, i les mesures, tampoc. I per què no ho són? No només perquè hi hagin una sèrie d'elements que creiem que vulneren absolutament el marc estatutari i el constitucional –això ho diu el Consell de Garanties Estatutàries–, sinó fins i tot també pels instruments i per les maneres en què s'ha portat a terme i s'ha portat a aquest Ple aquest decret. En primer lloc, vostès diuen que volen solucionar els problemes del mercat del lloguer mitjançant aquest decret llei, i això ho fan amb mesures bàsiques com crear un índex de referència de preu; fixar, diguem-ne, un topall del 10 per cent d'aquest índex que fixarà el departament corresponent i que això, doncs, no afectarà noves pujades, i fer una àrea d'habitatge, una zona protegida d'habitatge tens, no? I nosaltres considerem que aquesta regulació, doncs, topa amb la realitat econòmica, i també amb la jurídica. Amb la jurídica, perquè pretenen fixar un índex que és competència estatal, pretenen fixar unes bases contractuals que són competència estatal, i pretenen també fixar, diguem-ne, un marc processal, que també és matèria estatal: 149..., vaja, hi han punts... El Consell de Garanties Estatutàries ho ha deixat bastant clar, no? I també, fins i tot, vulnera l'Estatut, com li havia dit, no? Però també és que regulen una matèria d'una manera..., que sembla que vostès cometen segons quins errors involuntaris quan ja hi ha hagut un antecedent, i l'antecedent –s'ha dit aquí– és precisament una llei, més o menys en el mateix sentit, que el Govern del Partit Popular va portar al Tribunal Constitucional, perquè precisament portava aquestes incongruències i invasió competencial, i resulta que el Govern socialista, el nou Govern socialista, que són, vaja, devots del diàleg ingenu, doncs, van retirar aquest recurs, i ens tornem a trobar una altra vegada aquí. Els hem donat una segona oportunitat i segueixen fent exactament el mateix. Però és que, a més, tenim una realitat, i és que fins i tot les mesures que comporta aquest decret són absolutament contraproduents, és a dir, no resolen els problemes de la dificultat d'accés a la «vivenda. I ho saben perfectament, perquè els hi ha dit també l'Autoritat Catalana de Competència, els hi ha dit el Banc d'Espanya, els hi han dit els sindicats de llogaters, i fins i tot les experiències a països similars. I fins i tot s'ha dit aquí: escolti, a Alemanya, tot respectant el marc jurídic, han fet servir aquesta mateixa regulació, amb aquests mateixos topalls, i no ha servit, tot al contrari, ha seguit pujant el preu del lloguer. O sigui que ni tan sols per observar l'experiència estrangera són capaços de treure conclusions. A veure, el problema que hi ha aquí és que el Govern no ha fet polítiques públiques d'habitatge, i no ho ha fet des del 2007. Aquí es va aprovar una llei, precisament, que fixava fins a un 15 per cent, diguem-ne, l'objectiu a assolir sobre habitatge de lloguer social, i estem en un 2 per cent. Aquesta és la realitat. Vostès no han treballat, no han ampliat els convenis amb la Sareb. Vostès no han donat seguretat al mercat de lloguer mitjançant el diàleg amb els propietaris. Volen empitjorar la situació, perquè aquest decret, per sort, doncs, no s'aprovarà, perquè sembla que ja no només té l'oposició, diguem-ne, de l'establishment, que vostè ha definit com l'establishment, que és Foment, és l'Autoritat Catalana de Competència, el Banc d'Espanya..., sinó que fins i tot els senyors de la CUP formen ara part de l'establishment, i també els senyors de Catalunya en Comú Podem. Ho van ampliant: van començar amb el facha i ara és establishment, no? Tenim una realitat. La realitat és que vostès tenen els estris per treballar. L'hi he esmentat abans: habitatge de lloguer social, construcció, ampliació dels convenis amb la Sareb, polítiques públiques d'habitatge... No ampliïn vostès, mitjançant l'ICF, la compravenda d'habitatges, que no solucionen el problema. Intentin treballar per les vies que poden. I, si us plau, no facin servir d'escut aquelles famílies que tenen problemes habitacionals, com han fet amb aquest decret.
Gràcies, diputada. Tot seguit és el torn del Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula el diputat senyor Jordi Orobitg. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, bé, jo crec que és una mica redundant parlar de la problemàtica que ens aporta aquest debat, no? Crec que existeix un consens generalitzat entre totes les formacions polítiques que estan aquí representades que tenim un problema evident amb l'habitatge i que aquest problema, evidentment, té incidència en una part fonamental de..., bé, de la vida de les famílies, que és la renda disponible per poder afrontar la despesa que els comporta. Tenim un consens respecte de quina és la problemàtica, però és evident també, de tot el que hem parlat, que no tenim cap consens respecte de quines són les eines que han de servir per arranjar aquesta situació. És més, tenim la certesa absoluta de que alguns critiquen les eines que en aquest cas es promouen des de la conselleria de Justícia i des del Govern de Catalunya per donar solució a aquesta situació, però que en cap cas estan disposats a assumir el risc de prendre part d'un procés de tramitació parlamentària que pugui comportar definitivament una millora d'aquest text, que sí que serveixi veritablement per donar resposta a aquesta situació. També és cert que recentment s'han aprovat diferents..., bé, una normativa reguladora, en aquest cas en el Congrés dels Diputats, en aquest cas un reial decret que pretenia suposadament arranjar aquesta situació, un congrés dels diputats en el qual els comuns, que ja han manifestat la seva oposició, doncs a aquesta iniciativa del Govern, suposadament tenien un pes important a l'hora de prendre les determinacions sobre el tan social Partit Socialista, i el que és evident és que aquesta normativa reguladora, la que ha fet el Govern de l'Estat, en cap cas dona solució ni dona cap mena d'eina per procedir a aquesta limitació dels preus. En qualsevol cas, el que sí que és cert és que aquest decret que es porta a convalidació no és quelcom que hagi sorgit per una generació espontània. Ho hem de recordar: hem tingut una interpel·lació prèvia al Govern; hem tingut una moció, que en aquest cas es va consensuar explícitament amb la CUP i amb el grup dels comuns, i és precisament el text transaccional sorgit d'aquesta moció el que és el fonament d'aquest decret que es sotmet a convalidació, que no deixa de ser una regulació transitòria i que no obsta per al mandat conferit al Govern de presentar un projecte de llei que reguli el contracte d'arrendament urbà, circumstància que el mateix decret ja estableix a la disposició final primera, a tenir lloc en el termini de sis mesos després de la seva entrada en vigor. Bé, hi ha una qüestió que s'hi ha passat bastant de puntetes i que per nosaltres és bastant important. Com bé ha estat esmentat, doncs, en aquest cas, aquest decret, dos grups –si no ho recordo malament, el de Ciutadans i el del PSC– van demanar que fos sotmès en aquest cas al dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, i és una circumstància important, perquè s'hi ha volgut passar molt de puntetes, i per nosaltres té una importància cabdal; més quan parlem en termes de justícia, i més quan parlem en matèria d'arrendaments. I en aquest cas és el pronunciament explícit i inequívoc del Consell de Garanties Estatutàries de la competència plena de la Generalitat per fer la regulació dels arrendaments urbans. I per nosaltres és quelcom d'important, perquè tant el Partit dels Socialistes, amb la seva visió sempre perifèrica i provinciana d'aquest Parlament, com Ciutadans, no?, com sempre amb la seva deriva sempre centralista i unitària, i en aquest cas amb la voluntat d'arranjar qualsevol diferència, és evident que ho havien qüestionat d'una manera molt ferma. I en aquest cas, pel que respecta a la seva intervenció, a les seves paraules, senyora Ibarra, li he de recordar que el Consell de Garanties Estatutàries ha dit de manera explícita que el que es pugui dir a la Subcomissió de Seguiment Normatiu, Prevenció i Solució de Conflictes de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat, més concretament la que vostè ha esmentat, de 30 d'octubre de 2018, «no pot suposar en cap cas la renúncia a exercir la competència, en tant que les competències són indisposables. Per tant, la competència és de la Generalitat i, per tant, en aquest sentit l'exercim, com bé l'estan exercint en aquest cas la consellera de Justícia i aquest Parlament. Per tant, deixin reivindicar la nostra sobirania, deixin reivindicar la del poble de Catalunya, nosaltres estem per alguna cosa més que el folklore dels «puñeteros “castellers”, eh?, que deia el senyor Carrizosa, o per regular exclusivament els censos emfitèutics i la rabassa morta. Som país modern i, per tant, volem regular les coses d'una manera moderna. I tampoc està bé que perverteixin el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries. Nosaltres crèiem que entre línies és més que evident que es dona a entendre que, en tant que no s'hagin establert unes bases de les obligacions contractuals d'acord amb l'article 149.1.8 de la Constitució espanyola, en cap cas s'està restringint la possibilitat, en aquest cas del Parlament de Catalunya, de legislar en el marc dels arrendaments urbans. L'únic que diu el Consell de Garanties Estatutàries és que, si a posteriori l'Estat fa efectiu aquest dret, és a dir, aquell que constitucionalment li confereix l'article 149.1.8, i en tant que les bases que s'estableixin siguin contradictòries amb la Llei d'arrendaments urbans del Parlament de Catalunya, la regulació que aquest hagi fet decau davant d'aquestes. Per tant, crec que tenim un consens; no existeixen les bases reguladores. Però és que qui ho diu, que una base reguladora de l'arrendament hagi de ser la delimitació de la renda? Nosaltres entenem que una base de l'arrendament és lògic que sigui la determinació que ha de tenir una renda, que ha d'existir un període de vigència, que han d'existir unes clàusules de resolució, però en cap cas que no pugui existir una fórmula que permeti delimitar quin ha de ser l'abast o l'extensió o que es pugui limitar en qualsevol cas la renda, en tant que imperin principis que són més adients i més importants. Sincerament, a la Comissió sobre l'Aplicació de l'Article 155, a la que vostès, evidentment, no venen mai, crec que hem tingut exemples il·lustratius d'autocensura, i lamentablement ho he de dir en aquests termes, i ho dic amb tots els respectes, dic que crec que el Consell de Garanties Estatutàries en aquest cas s'ha autocensurat, eh?, en aquest cas es posa la bena abans de tenir la ferida i el que fa és preveure una hipotètica reacció de l'Estat o dels diferents grups parlamentaris, que, evidentment, acabaran portant al Constitucional aquesta norma, en tant que satisfà un interès públic. Perquè també al mateix dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, doncs, sentim parlar de la unitat del mercat, de la llibertat de pactes, però enlloc... –i estem parlant del Consell de Garanties Estatutàries, que ha d'abordar la legalitat estatutària i constitucional de la norma–, però no veiem cap referència a l'article 47 de la Constitució espanyola. Vostès ho recorden, no?, el que diu l'article 47 de la Constitució espanyola? Diu: «Todos los españoles tienen derecho a disfrutar de una vivienda digna y adecuada. Los poderes públicos promoverán las condiciones necesarias y establecerán las normas pertinentes para hacer efectivo este derecho, regulando la utilización del suelo de acuerdo con el interés general para impedir la especulación. En els mateixos termes, l'article 26 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. Per tant, què fa el Govern? En exercici de les seves competències en l'àmbit civil, les exerceix, i promou, en aquest cas, una normativa, hi insisteixo, transitòria, en tant que no existeixi una legislació específica d'arrendaments urbans, per regular aquesta situació. I ho fa respectant els drets fonamentals dels ciutadans d'aquest país, tant aquells que empara l'article 47 de la Constitució espanyola com els que preveu l'article 26 de l'Estatut de Catalunya. Nosaltres, per què estem en una cambra legislativa? Per representar els ciutadans, per defensar els seus drets. Des del meu punt de vista, i ho dic així de clar, atesa l'escalada de preus, no regular i no controlar l'increment abusiu dels preus és manifestament antisocial i anticonstitucional en els termes que han estat explicitats per l'article 47 de la Constitució espanyola. Per tant, evidentment, per nosaltres, aquesta iniciativa legislativa es pot qualificar de més oportuna o de menys oportuna, però això és anecdòtic en aquest moment. Vull dir, el que és important és allò que fem per satisfer els drets dels nostres ciutadans. Podríem pensar que hem arribat a aquest punt, doncs, per una mala gestió, per una rebequeria d'aquest grup parlamentari, per la interpel·lació vam presentar al seu dia i per la posterior moció o per, en aquest cas, per la manera de fer de la consellera de Justícia. I ho dic sincerament: res està més lluny de la realitat. La nostra obligació, la dels representants del poble de Catalunya, és portar a debatre i trobar solucions a les demandes dels nostres ciutadans. No només dels ciutadans directament, sinó d'aquells que els són més propers, i, en aquest cas, estic parlant de representants de les administracions locals. 26 de maig de 2018: «Les alcaldesses metropolitanes exigeixen frenar per llei els lloguers abusius. Colau, Barcelona; Sabater, Badalona; Parlon, Santa Coloma, i Conesa, Sant Cugat, insten a modificar la normativa per combatre l'escalada de preus a les grans ciutats. Quina de les eines que s'han promogut a dia d'avui a cap cambra legislativa, entre elles el Congrés dels Diputats, ha servit amb aquesta finalitat? Quina és l'única iniciativa legislativa que veritablement va adreçada en aquest sentit? Doncs, en aquest cas, el decret que avui portem a convalidació per part del Govern. Que a vostès no els satisfà, que entenen que aquest índex de referència, en tant que es fa referència als preus de mercat, pot ser nociu per als interessos dels ciutadans i que, de fet, no du a terme una limitació estricta dels imports de l'arrendament i que, per tant, és ineficaç? Escolti, fem la tramitació com a projecte de llei. El problema no és l'índex de referència; el problema és el coeficient corrector sobre l'índex de referència. A dia d'avui estem parlant d'un 10 per cent. Qui diu que després d'una tramitació parlamentària aquest índex o aquest coeficient –perdó– no pot variar i que, per tant, sí que pot satisfer aquestes demandes, no només dels nostres ciutadans, sinó d'aquells que els representen moltes vegades, com pugui ser el Sindicat de Llogateres. En definitiva –i m'adreço sobretot al grup dels comuns i al grup de la CUP–, està a les seves mans; convalidem el decret, tramitem-lo com a projecte de llei, i fruit de la tramitació parlamentària, assolim un acord que faci que el poble de Catalunya estigui altre cop orgullós de les seves institucions pel fet de vetllar per l'interès públic i per donar resposta als drets fonamentals dels seus ciutadans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, conselleres, consellers, bon dia a tothom. Avui som aquí, efectivament, per dur a terme el compliment de la Moció 84/XII, aprovada pel Parlament de Catalunya, sobre la regulació d'arrendaments urbans del dret civil de Catalunya. I, precisament, en aquesta moció era claríssim el mandat al Govern per part d'aquesta cambra, que el Parlament instava el Govern a impulsar urgentment l'aprovació de mesures legislatives en el marc, lògicament, del nostre dret civil per permetre comptar amb una regulació pròpia del contracte d'arrendaments, per una banda, que superés la limitació de la legislació estatal i, a més a més, permetre dotar els ajuntaments, els ens locals d'eines necessàries per limitar, precisament, el problema que tots han constatat d'increment del preu del lloguer d'habitatges. Per tant, aquí, efectivament, vam tenir la interpel·lació, vam tenir la moció. La moció debatuda es va transaccionar i es va aprovar, no només pel nostre grup, sinó, lògicament, pel d'Esquerra Republicana i es va transaccionar i aprovar també amb el grup de comuns i amb el grup de la CUP. Per tant, aquest decret no fa més que complir un mandat d'aquest Parlament. Però, evidentment, hem de partir sempre de la realitat existent, perquè si no fem una anàlisi adequada del que hi ha, difícilment encertarem amb les mesures. Per tant, des del nostre grup sí que volem fer èmfasi en especificar quina és la realitat del nostre mercat immobiliari i no donar lloc a demagògies. La majoria d'habitatges que es posen a lloguer són propietat de persones físiques i no pas d'empreses, i les darreres dades de què disposem, de l'any 2018, és que la propietat horitzontal és el 74 per cent dels habitatges contractats i la vertical, només el 26. I això posa de manifest que la majoria d'immobles que poden entrar al mercat de lloguer són propietat de persones físiques i, per tant, en la seva decisió de posar a lloguer l'habitatge pesen molts altres factors que no només l'interès econòmic empresarial. Estem en un mercat, per tant, directament de particular a particular molt poc professionalitzat i que el gruix principal, com diem, és en mans de particulars o petites societats. El 97 per cent del mercat immobiliari de l'habitatge està en mans de particulars i petites societats. I els fons d'inversió, els tan esmentats fons voltor, que no direm que no tinguin incidència, són només el 3 per cent d'aquest mercat. Per tant, aquesta és la realitat del mercat en la que s'insereix la mesura. La necessitat del decret ha quedat palesa tant per la intervenció de la consellera de Justícia com per la de la resta de grups. Tots som conscients de la greu vulnerabilitat econòmica d'un gran nombre de famílies per afrontar els pagaments d'un habitatge. L'any 2017 més del 42 per cent de les llars destinaven més del 40 per cent dels ingressos al pagament del lloguer. I destaca també l'increment de preus, un 15 per cent els darrers anys, amb una especial incidència en molts barris de Barcelona. I a més a més, la demanda de lloguer està creixent amb intensitat, atès que del 2011 al 2017 ha passat del 20,3 al 22,9 per cent. En realitat és en el marc en què es belluga. Vam defensar en la intervenció de la moció i ho tornem a defensar ara la competència de la Generalitat, la competència d'aquest Parlament en el desenvolupament del dret civil de Catalunya. Van portar al Consell de Garanties Estatutàries, tant el Grup del PSC com el de Ciutadans, estrictament per defensar les competències de l'Estat, vulnerant, precisament, les competències d'aquest Parlament i de la Generalitat en matèria de de dret civil. L'únic que els va preocupar era preservar les competències de l'Estat i no les necessitats dels ciutadans de Catalunya. Dona, moltes vegades, la impressió –i la intervenció, en aquest cas, del PSC, m'estranya; en el cas de Ciutadans, ja és habitual– que operen únicament com una quinta columna de preservació de les prerrogatives de l'Estat i vulnerant les competències d'aquest Parlament i, per tant, els drets dels ciutadans. El dret civil és competència de la Generalitat de Catalunya i és competència d'aquest Parlament. El dret civil ens defineix com a societat, ja ho hem recordat diverses vegades i ho recordarem tant com faci falta: ni el franquisme el va poder derogar ni tampoc el Decret de Nova Planta. I a vegades fa la impressió que l'únic estatut que voldrien que s'apliqués seria, precisament, aquest Decret de Nova Planta. Per tant, desenvolupar la matèria contractual d'arrendaments és dret civil perfectament competència d'aquesta cambra, com també són competència del Govern, en aquest cas de la conselleria de Territori i Sostenibilitat, les polítiques d'habitatge. El dictamen del Consell de Garanties Estatutàries és claríssim en aquest àmbit, apel·la tant a la doctrina del Tribunal Constitucional com a la mateixa doctrina ja elaborada pel mateix Consell de Garanties Estatutàries. I diu, precisament, que els principis informadors propis del dret civil, fins i tot el costum, s'accepta que puguin anar més enllà del contingut de les compilacions respectives, i es refereix als drets forals en el seu conjunt més que no pas a institucions concretes. Es declara reiteradament en aquesta jurisprudència que els drets civils poden ser objecte de conservació, modificació i de desenvolupament, que és exactament el que es pretén, de forma que són susceptibles d'un creixement orgànic que permet la vitalitat cap al futur i la projecció sobre aspectes no regulats fins llavors per adaptar-lo a les noves circumstàncies socials, que és exactament el que estem fent amb aquest decret. El dret civil català no es pot concebre de cap manera com un conjunt residual de normes i institucions aïllades de caràcter fragmentat i subordinat de cap manera al dret de l'Estat, sinó que és un sistema normatiu modern, dotat de connexió i coordinació interna i concebut com un ordenament complet. És, en definitiva, un dret viu i modern d'una societat viva i moderna com la catalana, representada per aquest Parlament, al que li correspon defensar les seves competències i, sobretot, a través d'elles, les necessitats dels ciutadans de Catalunya, sense por als ja habituals recursos al Tribunal Constitucional utilitzats reiteradament i lamentablement per grups d'aquesta cambra per vulnerar la sobirania d'aquest Parlament i els drets dels catalans, sobretot i en aquest cas drets polítics i sobretot els drets socials. I la conselleria de Justícia, precisament, en l'àmbit del desenvolupament d'aquestes competències en dret civil, ja ha aprovat la memòria preliminar de l'avantprojecte de llei de finques urbanes, que acabarà portant en el seu moment aquí. Certament, han criticat tots els grups el contingut d'aquest decret; hem de contestar algunes coses que no són certes. En el cas del Grup del PP, l'índex de preu no és un invent d'aquest decret, ja existia. I no és cert que no es limitin els preus; aquest decret permet contenir la limitació de preus: de cap manera un preu mai podrà ser superior al del contracte actual. I l'augment del 10 per cent només podrà ser en tant que estigui referenciat a l'índex de referència. Per tant, és una mesura que autènticament estableix una barrera, una contenció a l'augment de preus, que és en definitiva el que tots han expressat que era una necessitat imperiosa social. I a més a més, i això ha estat especialment el cas dels comuns, es va preservar, precisament, l'autonomia local, la competència dels ajuntaments per prendre la iniciativa de declarar les àrees de preu tens. I en el cas de determinar-les..., específicament el de l'Ajuntament de Barcelona. I, per tant, estan renunciant a aquesta eina. Per tant, tots han estat en contra, uns per poc, altres per massa. Certament, es fa estrany veure de costat –a mi em fa molt mal els ulls– la CUP i el PP en el no a aquest decret. S'ha ofert reiteradament tramitar-lo com a projecte de llei, allí es poden introduir tots els elements que vulguin al debat, totes les mesures de modificació. Per tant, en aquest cas tenim que els ciutadans seran víctimes del tacticisme polític: no els hem ofert una solució i avui en aquesta cambra no hem fet la nostra feina; avui sortirem d'aquí sense res. El Govern ha fet la seva feina, però no els grups parlamentaris, i les famílies amb dificultats per pagar els lloguers continuaran tenint-les. I avui, acabada aquesta intervenció, no puc deixar de recordar que els presos polítics els traslladen avui a presons catalanes, però continuen al mateix lloc on no haurien de ser, que és a la presó. Per tant, llibertat dels presos polítics, lliure retorn de tots els exiliats i, sobretot, que retorni la política d'on mai no hauria d'haver sortit, que és d'aquesta cambra. Treguin la política dels tribunals, treguin la política dels jutjats i tornin-la aquí per debatre. Encara hi som a temps. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat... [[Veus de fons.]] Sí, senyora consellera, per què em demana la paraula?
Per intervenir.
Pot intervenir. Sap que obre torn i que després el temps que vostè destini a aquesta segona intervenció proporcionalment el distribuirem als grups.
President, gràcies. Seré breu. Diputades, diputats, agraeixo el to; en general el to ha estat correcte. No comparteixo els arguments d'aquell bloc que jo exposava que avui no permetran que aquest decret, doncs, s'avali, no que el votin a favor, que s'abstinguin, que permetin la tramitació, que es tramiti com a projecte de llei. I en tot cas, agraeixo, evidentment, al Grup Republicà i a Junts per Cat que em permetin..., que hagin fet la intervenció que han fet. Faré unes breus pinzellades d'algunes coses que erròniament s'han expressat per alguns dels portaveus. El decret llei, aquest decret llei, l'avala la Comissió de Codificació –la Comissió de Codificació–, que és un òrgan que depèn del Departament de Justícia, que està format per catedràtiques, catedràtics, professors universitaris, advocades, advocats, notaris, estudiosos del dret, que tenen un coneixement gran i molt exhaustiu del dret civil de Catalunya, i per tant formen part de la Comissió de Codificació, per fer propostes en tant que sigui necessària la modificació del dret civil de Catalunya. I això no és una cosa que neix d'ara, sinó que històricament forma part del Departament de Justícia i és qui acompanya en la redacció de les normes que afecten el dret civil a Catalunya. La segona precisió. Doncs el Govern presenta iniciatives, i els decrets lleis és una iniciativa en mans del Govern, i que, per tant, respon a una situació d'emergència i urgència; que, per cert, el Consell de Garanties Estatutàries no ha qüestionat ni l'emergència ni la necessitat, i per tant ha avalat en aquest sentit el que ha fet el Govern de Catalunya. Dir també que el Govern és qui té la iniciativa de dur a terme i executar polítiques públiques, i el Govern és un govern de coalició. Per tant, qui presenta aguest decret llei no és la consellera de Justícia únicament, per tant, que forma part d'una determinada organització política, és la consellera d'un govern de coalició que presenta iniciatives, que fa acció de govern i que, per tant, les presenta allà on cal i on convé, perquè passin coses, no perquè ens ho mirem des de la finestra, que és el que passarà avui aquí. Per tant, una altra matisació a algunes de les afirmacions que s'han fet aquest matí aquí. És cert, el Consell de Garanties Estatutàries ni suspèn, ni determina, ni, per tant, condiciona que el Govern pugui tirar endavant determinades qüestions. Però jo sí que puc dir que no compartim –i ho diu la consellera de Justícia, però no ho diu únicament la consellera de Justícia– algunes de les afirmacions que el Consell de Garanties Estatutàries fa en el seu dictamen, perquè s'excedeix en la interpretació d'allò que no ha dit ni la Constitució Espanyola ni les sentències del Tribunal Constitucional, que això també ho diu el Consell de Garanties Estatutàries en el seu dictamen. Però, en tot cas, miri, algú em demanava, algú em preguntava per què no dic noms dels catedràtics. Miri: doctor Badosa, catedràtic emèrit de la Universitat de Barcelona, reconegut, reconegudíssim. Fa trenta anys, en unes jornades a Tossa de Mar, ell ja es va pronunciar amb relació a les bases de les obligacions i si el Govern de Catalunya, si la Generalitat de Catalunya, si el Parlament de Catalunya pot o no pot regular quan l'Estat no ho fa. I ell respon afirmativament i per tant respon críticament també trenta anys després..., fa trenta anys, però també en aquest moment, respon al que ha dit el Consell de Garanties Estatutàries, quan no ho hauria d'haver dit. Per tant, vostès avui renuncien..., jo no els demanava que votessin a favor, jo només demano que vostès s'abstinguin, que permetin una tramitació parlamentària, que el projecte de llei es debati políticament en el si del Parlament de Catalunya pels representants legítims de la ciutadania, que són aquelles persones que la ciutadania ha votat perquè els representin i perquè facin lleis, les tramitin, debatin políticament en el si del Parlament. I després, en ponència, que vingui qui vulgui, qui calgui i qui correspongui, però la responsabilitat, qui té la responsabilitat: el Govern de governar, el Parlament de legislar, i el Parlament de facilitar el debat polític. Quan es renuncia a això, quan es bloqueja això, doncs no hi ha política, hi ha una altra cosa. Uns diuen que ens excedim –aquell costat d'allà–, altres diuen que és poc –aquesta part d'aquí i una mica més cap a dalt–, mentrestant el mercat campa sol, fa el que li convé, que és el que ens està passant i ens ha passat, no d'ara, no d'aquests darrers cinc anys, de sempre: el mercat campa sol, el Banc d'Espanya es frega les mans i tots aquells que la no limitació els permet fer allò que els convé, especular. I no em parlin de l'estructura de la propietat... Parlem de l'estructura de la propietat? L'estructura de la propietat no és una senyora viuda amb un pis de lloguer per arreglar-se la pensió, perquè la capacitat de concertar d'una senyora viuda –que, per tant, no estan organitzades i no formen part de cap entitat ni fundació ni de cap empresa voltor–, doncs, no fa saltar la banca, no fa pujar el 40 per cent el lloguer. Aquí, al darrere de tot això, hi ha l'especulació. I no és un dret fonamental, especular. Sí que és un dret fonamental l'accés a l'habitatge i la funció social de la propietat. Avui, vostès tenien una oportunitat i han renunciat a tenir-la. I, mirin, sincerament, no sé com bloquejar la tramitació, avalar, permetre que es tramiti, permetre que es debati un projecte de llei..., com ajuda a millorar la vida de la ciutadania, com ajuda a fer front al que està passant a qualsevol barri de la capital del país o a qualsevol indret de les grans ciutats d'aquest país i dels pobles d'aguest país. Això es diu immobilisme, no voler-ho fer perquè no soc jo el qui ho faig. Els hi he dit des de la humilitat, des de l'honestedat profunda de qui creu que a través de la política es fan les coses i es canvien les coses. Immobilisme perquè no sigui que, si passa, ens podem equivocar i llavors algú ens ho demanarà. Doncs fer política i governar vol dir això: mà estesa, fem-ho. I, de moment, si no ho fem, no tindrem un instrument. Tardarem un any, un any i mig, dos, tres, quatre, cinc, per tenir un instrument, i al mentrestant què hi ha? Res. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Ara els grups parlamentaris tindran un torn de dos minuts per grup parlamentari; un minut, pels subgrups. Ho farem pel mateix ordre d'intervencions anterior. Per tant, té la paraula en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Manuel Rodríguez.
Gràcies, president. Bueno, señora consellera, lo que está claro es que siguen trabajando a golpe de titular. Ya lo dijo la Acco, y está claro que era una chapuza económica y una chapuza jurídica, porque tanto la Autoritat Catalana de la Competència como el Consell de Garanties Estatutàries lo dicen muy claro: ustedes se exceden de sus competencias. Y es que además no se lo creen ni ustedes, porque no han hecho una evaluación de impacto económico; no saben lo que puede suponer esta medida. No se la creen ni ustedes. Además, a cinco días de las elecciones municipales y europeas. Estaba claro que el tema de la vivienda era un tema principal en las elecciones municipales de Barcelona, suponiendo que a su candidato lo querían llevar hasta la alcaldía, y evidentemente ustedes se sacaron de la chistera, cinco días antes, un decreto que ustedes no se creían. Lo que sí que está claro es que, por un lado, las medidas tienen que ir muchísimo más allá, que tienen que ser de carácter multidisciplinar, en diferentes frentes normativos, como el urbanismo, la ordenación territorial, la edificación, el crédito a consumidores e hipotecario, arrendamientos urbanos, en materia procesal o en materia tributaria. Yo creo que aquí ustedes no han hecho nada, ustedes únicamente han hecho el titular. Y, en relación a lo que decía del Consell de Garanties Estatutàries, es cierto, no suspende nada, lo que..., quienes tendrían que haberlo suspendido tendrían que haber sido ustedes, más allá de esto. El compromiso de Oriol Junqueras y Meritxell Borràs, ¿cuál fue? De no vender los pisos que eran titularidad de la Generalitat. Y los vendieron hace unos meses. El señor Calvet puede dar fe de ello. Cuarenta y seis viviendas vendieron, concretamente, provenientes de herencias intestadas. Lo que está claro, que ustedes no se han creído las políticas de vivienda, no se han creído tampoco..., no han creído en ninguna política de acceso a las personas en situación de especial vulnerabilidad ni a la gente joven. Eso es una realidad. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Miri, consellera, ens sembla perfecte que vostè tingui tanta consideració a la Comissió de Codificació de Catalunya. Nosaltres també l'hi tenim, evidentment. Però també li demanaria que tingués la mateixa consideració pel Consell de Garanties Estatutàries, que és un òrgan estatutari, que alguns dels seus membres han estat designats per aquest Govern i que a més a més està farcit de catedràtics i doctors i especialistes en dret i en dret civil, com el seu president. Per tant, respecte pel Consell de Garanties Estatutàries i respecte pels seus informes encara que no els siguin favorables. I, mirin, el senyor Campdepadrós en la seva intervenció deia: «El Govern ha fet la feina i qui no l'ha feta ha estat l'oposició. Escoltin, no va així. El Govern no ha fet la feina; entre altres coses, perquè el Govern no té majoria en aquesta cambra. I vostès han estat incapaços de bastir consensos respecte d'aquest decret, han estat incapaços. I per tant qui no ha fet la feina i per tant qui s'emporta un zero d'aquest plenari ha estat el Govern, igual com va passar en l'altre decret d'habitatge que van presentar, en aquest cas, el conseller Calvet. Per tant, els hi demanem. Vostès tenen l'oportunitat de treballar, vostès tenen l'oportunitat de fer polítiques solvents d'habitatge. Facin. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la diputada senyora Susanna Segovia.
Sí. Consellera, gràcies per la resposta i per les interpel·lacions que se'ns continuen fent, contínuament. Vull dir, vostè és consellera d'un govern de coalició i té tota la raó. De fet, el decret demostra aquest esperit de govern de coalició, perquè realment hi ha la voluntat de regular però se la buida de contingut, que és el que diria el seu soci de govern i el que es diu contínuament, perquè qui va parlar, quan vam tenir el debat de la moció, sobre l'estructura de la propietat en mans de persones grans va ser el seu soci de govern, van ser els representants de Junts per Catalunya. Llavors, potser tenen un petit problema, també, de model entre vostès mateixos. Nosaltres ja els hi hem dit: no és ara o mai, això o mai; els hi hem dit: asseguem-nos i treballem-ho, però treballem-ho bé, treballem-ho abans, no ens portin les coses fetes i tancades, perquè no tenen una majoria absoluta, i, si volen el suport, els hem de treballar abans. I aquest decret no sortirà, fem-ne un altre; asseguin-se amb les organitzacions de llogaters i llogateres, amb les organitzacions socials, treballin; el proper dimarts ho porten a govern i al següent Ple el podem tornar a portar aquí i llavors en parlem i l'aprovem. I, si no, fem una proposició de llei; hi ha un avantprojecte de llei, hi ha un munt d'eines fetes. El que no farem és donar viabilitat a un decret que creiem que és una oportunitat perduda, que és contraproduent. El mercat campa, sí, però és que, amb aquest decret, el mercat seguiria campant i, a sobre, amb l'autoritat del Govern, que li diu que l'hi està regulant. I ho saben. Per això no hi ha hagut les reaccions que hi hauria d'haver hagut, amb la força que hi hauria d'haver hagut. Per això, vostès van anar a treballar-ho amb el Col·legi d'Administradors de Finques. Per això, el decret diu que el seu objectiu és protegir els arrendadors; no les vídues, no, les Socimis i els fons voltors. El decret no és bo, però treballem-ho. Avui, el que perdem és una oportunitat que es va perdre fa un mes, que s'ha perdut des de fa un mes. No volen perdre més temps? Treballem-ho des de ja. Treballin amb el Sindicat de Llogaters i Llogateres, treballin amb les organitzacions. I nosaltres ens hi posarem a treballar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn de la diputada senyora Maria Sirvent.
Sí. Senyora consellera, avui no estem votant tot o res. Nosaltres no deixem perdre cap oportunitat; treballarem, treballarem perquè sigui una realitat la regulació dels preus del lloguer. I l'esperem al nostre costat. Mirin, per molt que vostès s'intentin justificar, inclús per mitjans institucionals, intentant dir que nosaltres desinformem la ciutadania amb això, amb la llei Aragonès, mirin, estan fent propostes polítiques, i ens sembla molt bé, però nosaltres tenim el dret a confrontar-les també políticament. I, per tant, nosaltres el que volem és que s'obrin espais de debat, que en parlem i que, per tant, puguem consensuar una llei amb la que totes hi estiguem d'acord; també el món municipal i també els moviments socials. És l'únic que li estem demanant, que parlem, que ens asseguem en una taula, que ho fem de veritat. Perquè nosaltres tenim aquesta intenció i volem treballar amb vostès perquè això sigui una realitat. I parin de desinformar la gent; parin de dir que el que estem dient nosaltres no és veritat. És que no és així, és que nosaltres els estem confrontant políticament...
Diputada...
...i no els agrada això...
...ha acabat el temps.
...a vostès.
Gràcies. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Esperanza García.
Gràcies, president. Miri, senyora consellera, de la seva última intervenció –i l'hi dic amb tot el respecte–, sembla vostè la portaveu d'un grup de l'oposició. Vostè aquí ens ha fet una reflexió com si presentés pràcticament una proposició de llei. Que no governa, vostè, pas? Que no poden fer, vostès, polítiques públiques d'habitatge? No hem quedat aquí que hi havia una llei, aquí al Parlament, aprovada el 2007, que es comprometia a arribar fins a un 15 per cent de «vivenda de protecció social i encara estem en un 2 per cent? No és que li he dit també que l'ICF no pot concedir crèdits? I no l'hi diu el Partit Popular, l'hi diu la Sindicatura de Comptes. I estan vostès concedint crèdits hipotecaris. Facin polítiques públiques d'habitatge i intentin no culpabilitzar la resta de l'oposició per les seves errades i mancances al Govern.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del senyor Jordi Orobitg.
Sí; moltes gràcies, senyor president. En qualsevol cas, doncs, encoratjar la consellera per la seva resiliència i la seva determinació per mirar, en qualsevol cas, d'evitar una greu errada, com és la que crec que cometrem d'aquí a uns instants en la votació. Dir-li a la senyora Ibarra que discrepar del parer del Consell de Garanties Estatutàries no és ser irrespectuós amb el Consell de Garanties Estatutàries. Tothom té dret a formar-se la seva opinió, tothom té dret a expressar-la lliurement, o si més no fins a dia d'avui és el que hem intentat en aquest Parlament. I, per tant, en tant que discrepem d'algunes de les solucions que troba, perquè qualsevol jurista pot entendre que la conclusió final a la qual arriba és després de la construcció d'un imaginari jurídic que no es sustenta en els mateixos apartats..., en el mateix article 149.8 de la Constitució, doncs, és evident que la construcció jurídica que fa no es correspon amb quelcom que un jurista pugui entendre com a quelcom fiable. Per acabar, als comuns, m'ha semblat detectar una certa sornegueria respecte a allò que ha dit la consellera, no? Lògicament, aquest decret obeeix a un govern de coalició i vostè deia: «Ja es nota que és un govern de coalició. Escolti, doncs prenguin nota per al que els passarà a l'Ajuntament de Barcelona. La seva coalició amb el Collboni del 155 i amb el senyor Valls lògicament també passarà nota en les seves polítiques. I, per tant, no riguin tant, no facin tanta sorna i preparin-se per al que els ve. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del diputat Eusebi Campdepadrós.
Gràcies, president. Consellera... Doncs sí, empalmant amb el company diputat que m'ha precedit, efectivament, és un govern de coalició, i un govern que governa, i un govern que fa polítiques derivades de les necessitats de la ciutadania. Hem debatut molt al llarg d'aquest decret sobre les competències de la Generalitat, les competències del Parlament, les competències en dret civil. Mirin, nosaltres el límit, l'àmbit, el marc que tenim d'exercici de les competències és el marc de les necessitats de la ciutadania de Catalunya. Aquest és el primer límit, el primer marc que nosaltres tenim en compte, molt més enllà d'altres marcs que vostès sempre pretenen encaixonar, pretenen limitar i pretenen retallar. I, efectivament, aquestes necessitats són les que porten a la urgència. El mateix dictamen del Consell de Garanties Estatutàries no només no discuteix el procediment del decret llei, de la urgència, sinó que l'avala amb tot un seguit de dades que corroboren la realitat del que nosaltres exposàvem. Per tant, aquesta urgència avui no està sent resposta amb responsabilitat pels grups. Aquest no era un decret d'un trágala, sinó un decret d'una mà estesa, de, davant d'una necessitat constatada per tots els grups, comencem a posar una mesura, una mesura que sigui aplicable, però al mateix temps comencem-ho a tramitar com a projecte de llei, i allí es podran escoltar totes les entitats, totes les parts. Perquè, efectivament, sempre parlem dels llogaters, però sí, hi insisteixo, també hem de parlar de la propietat, perquè les mesures han de ser equilibrades. I probablement la prova que aquesta mesura era equilibrada és que les crítiques i la negativa han vingut tant d'una banda com de l'altra. Per tant, tenen encara l'oportunitat que sortim d'aquí amb una solució que ens reclama la ciutadania. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, procedirem a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i que els vots negatius són favorables a la derogació. Per tant, passem a la votació. Comença la votació. El resultat ha estat el següent: 64 vots a favor, 69 en contra i cap abstenció. Vist el resultat, doncs, el Decret llei 9/2019 no ha quedat validat. [[Decret llei 10/2019, del 28 de maig, del procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat]] [[203-00018/12]] Seguim amb l'ordre del dia. El següent punt de l'ordre del dia és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 10/2019, del 28 de maig, del procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat. D'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà en primer lloc, i en nom del Govern, el conseller d'Educació per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. [[Pausa.]] Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, consellera, diputats i diputades, la presentació d'aquest Decret llei del procediment d'integració de centres educatius a la xarxa de titularitat de la Generalitat obeeix a la necessitat d'aprovar un instrument normatiu amb rang de llei que permeti la integració de centres educatius en la xarxa pròpia de la Generalitat, tal com estableix l'article 45.3 de la Llei d'educació de Catalunya, i respon també a la necessitat d'atendre peticions d'ens locals, la situació futura d'alguns centres privats i les necessitats d'escolarització de cara als propers cursos. Aquest decret llei ha de ser també una eina que ens ajudi a combatre la segregació escolar i a enfortir el servei d'educació de Catalunya. De fet, aquest decret llei respon a una urgència fonamentada en la realitat de l'evolució estructural del nostre sistema educatiu, que té diverses arestes: l'existència de centres docents d'ensenyaments obligatoris, ja siguin ordinaris o d'educació especial, de titularitat d'ens locals –ajuntaments, mancomunitats d'ajuntaments i diputacions–, creats en un context concret i que no s'adiuen amb l'àmbit competencial normatiu en matèria educativa; la voluntat d'alguns ens locals que sigui el Departament d'Educació el que assumeixi la titularitat i la gestió d'aquests centres docents; una sostinguda variació en la tendència de matriculació pel que fa als percentatges entre escola pública i escola concertada, és a dir, un augment notable en la demanda de places públiques, especialment a infantil i a primària però també a secundària; la manca de sòl on poder tirar endavant noves construccions de centres públics a Barcelona i a d'altres ciutats del país; el cessament en les seves activitats d'alguns centres privats concertats i l'anunci d'altres de la possibilitat de fer-ho, i la sol·licitud d'algunes titularitats privades per tal que el Departament d'Educació intervingui en el seu procés de cessament d'activitats. Aquests cessaments, que poden ser fruit de la tendència creixent d'augment d'escolarització en centres públics però també poden ser fruit de fusions, absorcions i desagregacions de centres privats; de la finalització de les activitats a casa nostra d'alguns ordes religiosos; de les dificultats de manteniment econòmic i social d'un determinat centre privat, o de la decisió pròpia de futur d'algunes cooperatives, sovint van acompanyats d'un important impacte social sobre el barri o la ciutat on estan ubicats i poden comportar un important dèficit d'oferta de places en un determinat territori. Aproximadament la meitat d'aquests cessaments s'han concentrat en la ciutat de Barcelona, on és evident que resulta molt difícil trobar sòl públic per construir equipaments. Concretament, des del curs 2004-2005 fins als cursos 2018-2019, tretze centres concertats han cessat la seva activitat a la ciutat de Barcelona. Però més enllà de Barcelona podem esmentar altres casos, com Mataró o Terrassa. Mataró, per exemple, ha passat en deu anys d'assumir una població escolar de cinc mil alumnes d'infantil i primària al sector públic a haver-ne d'escolaritzar més de set mil, en una època en què la privada ha incrementat en cinc-cents alumnes. O Terrassa, on en els mateixos anys la població de l'etapa d'educació infantil i primària en el sector públic ha passat de poc menys de vuit mil alumnes a tretze mil, mentre que en la concertada l'augment ha estat només de sis-cents. Això què ha produït? Ha produït, per exemple, que en el cas de Mataró hàgim hagut de crear cinc escoles noves públiques i en el cas de Terrassa hàgim hagut de crear nou noves escoles públiques. En aquest context, tenim en aquest moment damunt la taula la necessitat de respondre de manera urgent a peticions de diversa tipologia. Per exemple, dos centres de secundària dependents de mancomunitats de municipis de fora de l'àrea metropolitana, que la mancomunitat ha ofert al Departament d'Educació el traspàs de titularitat; són centres de secundària que van néixer per la voluntat d'uns ajuntaments en un territori on no hi havia oferta pública. Ara hi ha oferta pública en més d'un ajuntament del territori i els promotors consideren que, adequadament amb normativa i amb la realitat actual, és el departament qui s'ha de fer càrrec del centre. Tenim un centre d'educació especial d'un municipi de l'àrea metropolitana de què ens urgeix el traspàs, per uns motius semblants. I tenim una dotzena de centres privats a Barcelona ciutat i en diversos altres municipis del país que es troben en una situació prèvia al seu cessament. No en tots aquests casos el departament té la voluntat d'aplicar el decret. En un cas, de Barcelona, perquè es tracta d'un centre educatiu que es trobava fins ara de lloguer en un edifici i evidentment no pot haver-hi un canvi de titularitat d'un centre si aquest centre no disposa d'un edifici. En segon lloc, d'una cooperativa d'un municipi fora de Barcelona, on el cessament d'activitats de la cooperativa no significa un problema d'escolarització en el territori i, en canvi, el departament ha ajudat la cooperativa a trobar una recol·locació laboral per al professorat i a reubicar l'alumnat en els centres del territori. I encara un tercer centre, situat en un altre municipi del país, d'un orde religiós que tanca, que el departament ha fet el mateix servei que els explicava, amb la recol·locació de l'alumnat i amb vetllar que el professorat sigui atès amb tots els seus drets laborals. Però, a banda d'aquests centres, la resta dels centres que els he esmentat, una desena, el seu cessament significa problemes d'escolarització i el departament té la voluntat d'assumir-ne la titularitat. I de manera urgent –i de manera urgent–, perquè justament aquest decret llei té com a objectiu primer enfortir la xarxa de centres de titularitat pública mitjançant la incorporació de centres d'altres titularitats que ja estan creats i autoritzats, i propiciar així un estalvi important de recursos, que alhora ens ha de permetre satisfer la demanda progressiva. No només un estalvi de recursos, que ho és, sinó fer-ho, poder-ho fer. A l'Eixample de Barcelona no hi ha solars. Si cessa un centre privat concertat i no podem construir un nou centre públic, l'única solució possible per atendre la demanda és aquesta. També ens ha de permetre el decret llei respondre a demandes de places públiques a altres zones o municipis del país on la demanda està, de plaça pública, molt per sobre de l'oferta actualment existent. I és voluntat del departament, i no pot ser d'altra manera, que tota família que demani una plaça pública tingui una plaça pública. No pot ser d'altra manera. Per altra banda, aquest decret llei ens permet reduir la despesa pressupostària, ens permet estalviar mòduls prefabricats, ens permet estalviar noves construccions segurament amb necessitats de rehabilitació en alguns casos. I aquest decret llei té un altre gran focus: resoldre els problemes de gestió descentralitzada que presenten algunes corporacions locals que tenen centres de titularitat municipal. Entre uns casos i els altres, aquest decret llei ens permet poder actuar ràpidament, perquè fins ara, quan se dona un cas d'aquestes característiques no ho hem pogut fer, d'actuar directament. Hi ha un cas que segurament vostès coneixen, hi ha una escola de Barcelona, privada concertada, que va tancar, va cessar la seva activitat l'any passat i el curs que ve en el mateix edifici hi haurà un centre públic. Hem hagut d'estar un any sense poder utilitzar l'edifici perquè, com que no es pot per llei canviar la titularitat, hem hagut d'esperar al cessament i a la creació; al cessament d'un centre, al seu tancament definitiu, i a la creació d'un centre. Això és una ineficiència absoluta, és el que aquest decret llei ens permet: ens permet que en un dia, per dir-ho d'aquesta manera, passem d'una titularitat a l'altra en el mateix edifici, amb l'alumnat que vulgui mantenir-se en aquella escola i amb el professorat, que ja en parlaré properament. A més a més, el decret llei dona compliment també a diverses iniciatives parlamentàries, com la Resolució 263/XII, que instava el Govern a activar els processos d'integració a la xarxa pública de centres de titularitat d'ens locals. Quan es produirà aquesta integració d'un centre de titularitat municipal, de titularitat privada, de titularitat d'una fundació, de qualsevol tipus de titularitat que no sigui del Departament d'Educació? Quan es produirà? Primer, quan satisfaci les necessitats d'escolarització en el marc de la programació educativa d'aquella zona; ha de satisfer unes necessitats de programació. En segon lloc, quan hi hagi un mutu acord entre el Departament d'Educació i la titularitat del centre, acord que només podrà efectuar-se a partir de la petició de la titularitat; és a dir, caldrà que, en el cas d'un ajuntament o d'una diputació, el Ple aprovi la petició; caldrà que, en el cas d'una mancomunitat, l'òrgan corresponent aprovi la petició, i caldrà que, en el cas d'una titularitat privada, aquesta titularitat privada es dirigeixi de manera raonada i fonamentada, per escrit, al departament per sol·licitar-ho. Quan es produeixin aquests casos i hi hagi un acord i satisfaci una necessitat d'escolarització, ens trobarem amb l'aplicació d'aquest decret. Per tant, aquest decret no permet nacionalitzar cap escola, com en algun moment algú va dir, no és un decret de nacionalització d'escoles, és un decret de traspàs de titularitat, d'enfortiment de la xarxa pública i de compliment de les necessitats d'escolarització. Quins elements més té el decret llei que donen garanties de que la seva utilització servirà per al que els he estat comentant? Bàsicament, el manteniment de l'estabilitat laboral del professorat; professorat del qual el decret llei no explicita ben bé com es garanteix aquest manteniment, perquè és professorat de característiques molt diferents. Estem parlant, en escoles locals, de professorat que és funcionari d'un ens local, o que és laboral, o que és interí, però que és laboral d'aquell ens local; estem parlant de personal, en escoles privades, que és laboral o que és continu fix, i estem parlant de personal que no només és docent, perquè també en tots aquests casos hi ha personal d'administració i serveis. Per tant, el decret permet que el Departament d'Educació negociï en cada cas amb els sindicats representatius d'aquell àmbit i d'aquell territori d'aquell àmbit, els sindicats representatius en l'ajuntament si és un ajuntament, en la diputació si és una diputació, en el marc de la taula de negociació amb l'escola concertada si és una escola concertada, perquè garantim, que és al que el decret llei obliga el departament, l'estabilitat laboral i les condicions laborals d'aquest professorat. Canviarà el projecte educatiu del centre, evidentment, perquè són centres que tenen un projecte educatiu, en el cas de les escoles privades concertades, de caràcter religiós, lligat a l'ideari de la fundació promotora. Quan canviïn la titularitat deixaran de tenir, evidentment, aquell ideari, perquè el que farà el departament en tots els casos és que la direcció del centre nou, de titularitat pública de la Generalitat, siguin funcionaris del Departament d'Educació, perquè això és obvi, i que aquests funcionaris promoguin, amb la comunitat educativa existent, aquest nou projecte educatiu, que, evidentment, al ser centre de titularitat pública de la Generalitat, no podrà tenir un ideari religiós –evidentment. Però, en tot cas, insisteixo, senyor president, i amb això acabo, que aquest decret llei és un decret llei que desenvolupa la LEC però que afronta una realitat, que ens dona les eines per resoldre una problemàtica i per respondre a peticions del món local, a peticions de titularitats privades, i bàsicament també per respondre amb la deguda atenció en els processos d'escolarització les famílies i l'alumnat d'un territori i d'una zona. Són en aquests moments molts casos, que tenim damunt la taula; les previsions, que n'hi haurà més. Les realitats diverses, que apunten cap aquí, és voluntat del departament d'atendre-les. A més a més, en l'actual escenari de pròrroga pressupostària, són mesures d'eficiència econòmica, són mesures d'eficiència social, són mesures d'eficiència territorial, i ens permetran donar una bona resposta. Espero, senyor president, senyors i senyores diputats, que la majoria dels grups parlamentaris, o tots els grups parlamentaris, hi donin suport i puguem disposar ja d'una eina per fer possibles alguns d'aquests canvis el proper mes de setembre. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. A continuació passem a les intervencions dels grups parlamentaris per fixar la seva posició. I en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martín Eusebio Barra.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas, conseller, consellers, en primer lugar un recuerdo para la profesora Teresa Cardona, que participaba en una actividad de promoción social en Mali y falleció al volcar el autobús, este domingo, en el que viajaba con sus alumnas. Nuestro pésame a sus familiares y amigos y nuestro deseo de una pronta y total recuperación para las diez alumnas que han resultado heridas. [[Aplaudiments.]] El Govern nos presenta para su convalidación el Decreto ley del procedimiento de integración de centros educativos en la red de titularidad de la Generalitat, y el último párrafo de la exposición de motivos..., leo literal: «Les mesures a què fa referència aquest decret llei donarien resposta a la necessitat urgent de resoldre aquestes problemàtiques per cobrir la demanda d'escolarització actual i permetrien enfortir de manera immediata el sistema educatiu. Repito: hay problemáticas que se detallan al inicio de ese mismo párrafo –no lo repetiré ahora–, problemáticas relacionadas con cubrir la demanda que necesitan respuesta urgente. Ya se han enterado, ¡enhorabuena! Conseller, ¡enhorabuena! No podían haber puesto más clarito que los anteriores consellers, conselleres de Ensenyament, de Educació, muchos de ellos del mismo partido que el actual, no han dado un palo al agua, hasta el punto de que ahora resulta urgente resolver los problemas generados por su crónica falta de previsión. Repito también el final del párrafo: «Estas medidas permitirían fortalecer de manera inmediata el sistema educativo; usted también lo ha dicho. ¡O sea que no era tan difícil! ¡Era cuestión de actuar sin esperar a que ya sea urgente! Y además con efectos inmediatos. Lo tenían en sus manos, podían legislar y hacerse cargo de los problemas de los catalanes. Ya tenían las competencias necesarias, siempre las han tenido. La Generalitat tiene competencias para impulsar esta ley de integración, según el artículo 45.3 de la LEC, y, por lo que respecta a los centros escolares de titularidad municipal, se amparan en la disposición adicional trigésima de la Ley orgánica 2/2006, la ley de educación española. No, no se apure, no le voy a llamar quintacolumnista del Estado, pero hay que ver, hay que ver cuánto oprime el malvado Estado español, que tiene legislación que les permite, siempre y cuando quieran ustedes ponerse manos a la obra, dar respuesta a necesidades urgentes y con efectos inmediatos. Me atrevo a recomendarle, tanto a usted como al resto del Govern, que dejen de jugar de farol con no sé qué futuribles imaginarios, no esperen, y utilicen ya las competencias legislativas que tienen para hacer leyes que den respuesta a las necesidades de los catalanes. Venga, anímense, hombre, cojan la costumbre de hacer leyes; dentro del marco competencial, por supuesto, claro. No les servirán para quejarse, pero resolverán problemas urgentes, y hay muchos, muchos problemas urgentes y en muchos departamentos. Hay otros detalles de este decreto que casi me parecerían surrealistas si no vinieran de ustedes. Sí, sí, surrealismo, ese movimiento iniciado por André Breton que nunca seguía un razonamiento lógico. Tenemos ejemplos en muchas respuestas del president de la Generalitat, pero, bueno, me referiré a usted. ¿Usted ha dicho esta mañana que Ciudadanos controlamos el poder mediático? Surrealismo puro, conseller. Este decreto ley les va a permitir tanto alquilar como comprar edificios y dedicarlos a escuelas. Pero alquilar ya podían hacerlo; usted mismo ha mencionado el caso de la Escuela San Vicente de Paúl, etcétera, que el año que viene, el próximo curso, ya será un nuevo centro público, el instituto escola. Así que, si eso ya podían hacerlo, me malicio que este decreto ley está más previsto para comprar que para alquilar. Pero, claro, una de las problemáticas que mencionan ustedes, esas problemáticas a las que van a dar respuesta urgente con este decreto, era «la limitació de recursos econòmics per construir nous edificis. Esto de la limitación de recursos económicos, ya sabe, para lo que les da la gana. Vería la noticia la semana pasada, supongo: según el Tribunal de Cuentas, la Generalitat se ha gastado en once años casi 417 millones de euros en el extranjero, en –leo– «actividades encaminadas a un fin ilegal. Para eso sí había presupuesto; los niños catalanes, en barracones, y sus amiguitos del procés, en esos chiringuitos que llaman «embajadas –esta semana pasada, tres nuevas. Según la memoria de este decreto ley, que me he leído, construir un nuevo centro cuesta entre 4,8 y 5,6 millones, según sea de primaria o de secundaria. O sea, con todo este dinero que se han gustado ustedes en el exterior para nada, se podrían haber construido ochenta centros nuevos: cuarenta de primaria y cuarenta de secundaria. Pero, además de no tener el valor de aprobar su propio borrador de presupuestos y presentarlo en este Parlament, además, eso sí, si según ustedes tienen limitación de recursos para construir nuevos edificios, ¿tendrán recursos para comprar edificios viejos y que, como usted bien ha dicho, incluso pueden necesitar reformas? Claro, los informes que acompañan este decreto ley dicen que esperan que salga más barato. Surrealismo no les falta. En realidad, que haya dinero para construir edificios nuevos o comprar y remodelar edificios viejos dependerá, como hasta ahora, de lo que malgasten en lo de siempre. Claro, también me puede decir que para construir edificio nuevo hace falta un solar; sí, lo ha mencionado. Sí, para poner barracones siempre encuentran. Y hay un aspecto económico más que destacar: el decreto contempla –artículo 4.b– que el Govern se pueda hacer cargo... ¿de las deudas de gestión del centro? A ver si me aclaro: les compraremos el edificio, ya veremos a qué precio; lo remodelaremos si hace falta, claro, y ya tenemos solar y obra hecha para coger la demanda de plazas; pero ¿hemos de pagarles sus deudas previas? Conseller, no le negaré que existe necesidad de centros de titularidad pública, claro que sí. También lo dijo la consellera Budó, la portavoz del Gobierno, en rueda de prensa, que había necesidad de plazas, y añadió que había dos tipos de realidades –usted se ha referido a ello–: centros concertados que están a punto de cerrar y centros municipales que algunos ayuntamientos piden a la Generalitat que asuma su titularidad. A los ayuntamientos los tiene este Gobierno –bueno, este y los anteriores– abandonados, pero abandonadísimos, particularmente en el tema de las escuelas bressol, que lleva años sin hacer la aportación comprometida, por lo que ya ha sido condenado en sentencia firme a abonar la deuda pendiente; los tiene muy abandonados. Es que algunos de estos ayuntamientos pedían a la Generalitat que se hiciera cargo de estos centros ya hace muchísimos años. Ya va siendo hora de que los atiendan. Pero ¿cuáles son esos centros concertados que están a punto de cerrar? Mire, si me permite la metáfora culinaria, el chef –usted– ha dado órdenes a los cocineros, a los profesionales del departament, los cuales han utilizado los ingredientes adecuados y han confeccionado un buen menú. Nos falta saber a quién piensan invitar para disfrutar de ese menú. Ya los ha mencionado y hay candidatos dispuestos a sentarse a su mesa; me los imagino suspirando por colocar esa escuela a punto de cerrar, haciendo ellos la tasación de sus instalaciones, calculando qué gastos de gestión nos van a colar en virtud del 4.b y..., a nadie le gusta, a nadie le gusta desprenderse de un patrimonio de muchos años, sin duda, pero, en fin, dispuestos a sentarse, a negociar el precio, en esta mesa tan bien servida que les ha preparado. Y, mire, si con esta integración y a un precio correcto se consiguiera efectivamente cubrir una necesidad real de escolarización a un precio correcto, pues tendría mucho sentido, claro que tiene sentido. Porque, si estos centros que están a punto de cerrar, cerraran, efectivamente, no solamente habría profesores con experiencia en la calle; también tendríamos alumnos que tendrían que buscar un nuevo centro, con toda la incertidumbre que eso genera. Ya sé, usted lo ha dicho: para que este decreto..., se ponga en marcha el proceso, hace falta tanto la voluntad de ambas partes como que exista una necesidad real de escolarización a cubrir. Sí, sí, pero mire: es que teniendo en cuenta las previsiones que han hecho ustedes, todo el departament, desde hace años, de las previsiones de escolarización –que nos llevan a donde nos llevan, que nos tienen aquí–, permítame que dude de las que harán para justificar la compra de esos centros que ustedes ya tienen en mente comprar. Mire, conseller, puede pensar que soy muy susceptible, puede pensar que soy desconfiado..., mire, no me preocupa, puede pensar lo que quiera. De hecho, usted ha dicho esta mañana, «no tothom és com vostè al referirse a otra persona, «no tothom és com vostè... Bueno..., quasi ningú es com jo; no hi ha problema, pot pensar de mi el que desitgi. Pero, mire, vista la trayectoria, la de sus antecesoras y la suya, en la gestión educativa de la Generalitat, no me diga que no hay motivos de sobra para la suspicacia. Mire, nuestro partido hoy va a votar a favor de la convalidación de este decreto ley. Sí, que se compren edificios, siempre que sea a un precio razonable y que estén dispuestos a venderse, puede beneficiar a los alumnos, claro que sí, y permitir cubrir las necesidades de escolarización, aunque sean necesidades creadas por la falta de previsión crónica de su departament. Pero, como le decía, tenemos muchas dudas de cómo, cuándo, dónde, por cuánto, a qué precio se harán estas compras, por lo que estaremos muy, muy vigilantes del desarrollo de este decreto ley. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la senyora Esther Niubó.
Bé, bon dia. Gràcies, president. Conseller, el Govern porta avui una proposta de decret llei per establir un procediment per integrar centres educatius diversos a la xarxa pública de titularitat de la Generalitat, un decret que ha de permetre al Govern integrar centres educatius avui concertats, o avui de titularitat municipal, a la xarxa de la Generalitat, per donar així resposta a diferents qüestions. Per un costat –i ho explicava molt bé el conseller–, satisfer la demanda de places escolars públiques de determinats municipis, i sobretot de districtes concrets de Barcelona on en aquests moments, i des de fa uns quants anys, falten places públiques de proximitat; barris com pot ser l'Eixample, on per una banda manca sòl públic disponible per a la construcció de nous centres, és a dir, no hi ha solars suficients o, en tot cas, podrien tenir preus desorbitats, i on alhora, en els darrers anys, s'han registrat davallades importants en la demanda d'escola concertada i un increment important de la demanda d'escola pública, i això ha fet que molts centres de titularitat privada..., els ha abocat a una situació de crisi, poden haver de cessar les seves activitats, amb les conseqüències que això podria tenir per a l'alumnat escolaritzat en aquells centres, a banda dels seus docents, i, per tant, entenem que sota aquest paraigua que ofereix el decret, podrien sol·licitar la seva absorció per part del Departament d'Educació. I, per altre costat, aquest projecte de decret llei permet donar compliment a reivindicacions històriques, com pot ser la relativa a l'escola d'educació especial Virolai, de Cornellà de Llobregat, que és de titularitat municipal, que fa anys que exigeix la transferència de titularitat i de la gestió a la Generalitat, que és qui en té les competències, amb l'afegit que fan una atenció específica a l'alumnat amb necessitats educatives especials, no només del municipi en qüestió, sinó també de la comarca o del territori de l'entorn. I, en qualsevol cas, pensem que la iniciativa pretén articular un paraigua per poder afrontar aquests canvis de titularitat, que la mateixa LEC, la mateixa Llei d'educació de Catalunya, determina en el seu article 45, que s'ha de fer per mitjà de llei del Parlament o, per defecte, d'aquest projecte de decret llei. Pensem que no es poden establir comparatives amb moments polítics i històrics anteriors, com quan el Govern de la Generalitat va regular per llei el procés d'integració a la xarxa de centres docents públics de diverses escoles privades, les escoles del Cepepc, que es va fer l'any 83, i que va suposar en aquell moment una integració massiva de centres privats a la xarxa pública de la Generalitat, amb totes les seves implicacions. Entenem que no estem en aquest mateix moment. No estem davant d'un procés segurament ni tan pensat ni tan organitzat, ni tan sols..., tenim dubtes que pugui ser un procés progressiu, però, en tot cas, entenem que es tracta de donar resposta a diferents necessitats d'escolarització molt puntuals, al territori, que en aquests moments, doncs fins i tot cremen, degut a la urgència, no? Per tant, és evident que és veritat que hi ha una certa por o preocupació en determinats sectors de l'escola concertada, però entenem que aquesta integració de centres sempre es farà quan aquests manifestin voluntat d'integrar-s'hi, i el decret és molt clar en aquest sentit. Per tant, sempre que hi hagi una sol·licitud de la titularitat del centre amb l'aprovació del consell escolar, que s'estableixi un acord mutu entre el departament i la titularitat del centre, sempre que se satisfacin les necessitats d'escolarització i, per tant, siguin necessitats d'escolarització justificades, es compleixin objectius d'estabilitat, entenem que es podrà tirar endavant un procés d'integració. I, quan no existeixi aquesta voluntat de la titularitat, queda clar que no es farà. Però, al revés, també volia comentar un temor existent, sobre si el Govern estaria disposat a socialitzar pèrdues de determinades escoles de titularitat privada sense massa criteri, i aquí també pensem que el projecte ofereix alguns aclariments, sobretot quan estableix que l'expedient hauria de contenir una motivació fonamentada de les necessitats d'escolarització per garantir el dret a l'educació, i també els informes econòmics corresponents: cost del personal docent i no docent, d'administració i serveis, despeses de funcionament, serveis contractats per a aquest funcionament, sobre la situació jurídica, obres i inversions en mobiliari i equipaments, tributs, deutes, etcètera, si bé és cert que també haguéssim volgut que s'haguessin exigit segurament uns criteris tècnics superiors, al costat dels econòmics, com per exemple l'estat dels immobles i d'aquests equipaments. Però, en qualsevol cas, sí que volem destacar unes certes precaucions del text. Entenem que aquest decret ni pretén expropiar ni convertir en públiques totes les escoles concertades –no és veritat–, ni tampoc busca que els contribuents, entre tots, doncs, salvem les finances de determinats centres que han patit una davallada de preinscripcions i matrícules en els últims anys i que afronten moments difícils o problemes de viabilitat futura. I, per tant, fet l'aclariment, benvinguda sigui la proposta si serveix per donar compliment a aquestes reivindicacions històriques i mandats més que justificats d'aquest Parlament –sobretot parlo de Cornellà–, i també garantint el dret de l'alumnat de rebre una educació integral i de qualitat. I, d'altra banda, per satisfer aquesta demanda de places públiques, que ara mateix no se satisfà adequadament en la proximitat, que genera increments de ràtios no desitjats moltes vegades –ho hem denunciat–, o també l'aparició de bolets que acaben distorsionant el bon funcionament de molts centres de les zones afectades. I, si a més a més pel camí podem enfortir la xarxa pública de centres educatius de titularitat de la Generalitat, pensem que estarem contribuint a enfortir el servei públic educatiu d'aquest país i, per tant, des del meu grup, hi donem suport. Què ens preocupa, malgrat tot, d'aquest text? En primer lloc, doncs segurament ens preocupaven les presses davant l'elaboració d'aquest decret, perquè ens temíem que no fos prou concís a l'hora d'establir els criteris pels quals un centre pogués ser objecte d'un canvi de titularitat; o, dit d'una altra manera, potser caldria haver definit millor els criteris en base als quals el departament haurà de decidir sobre una petició de canvi de titularitat d'un centre concertat, per exemple, per evitar arbitrarietats futures. En segon lloc, i tot i que valorem positivament que el projecte de decret passés per la comissió mixta fa unes setmanes, sí que considerem que seria important que l'Administració local pogués fer qualsevol tipus d'aportació quan un centre del seu territori volgués incorporar-se a la xarxa de titularitat de la Generalitat; fins i tot, si parlem d'un centre de titularitat municipal o mancomunada, plantejar la possibilitat de l'aprovació per part del ple municipal, per instar aquest procediment d'integració; que fossin decisions sempre corresponsables. I, en tercer lloc –i potser és el que més ens preocupa–, és el criteri del Govern pel que fa al personal d'aquests centres objecte de canvi de titularitat, tant professorat com professionals..., personal d'administració i serveis; que no s'hagi establert com a requisit obligatori la interlocució amb la representació sindical en el traspàs de personal d'una titularitat a una altra, amb la complexitat que si parlem de treballadors municipals, d'un centre de titularitat municipal, parlem de funcionaris estatals. Ens preocupa també la situació en la que podria quedar el personal no indefinit en els centres privats que passin a titularitat de la Generalitat, o què passarà amb el personal de lleure educatiu que no té una translació directa al personal de la Generalitat i que, per tant, d'acord amb aquest projecte de llei, no tenen ni tan sols garantida la negociació del seu futur laboral. I per això sí que exigim al Govern que, si us plau, tingui en compte els sindicats en cada cas, per mantenir aquesta necessària concertació social, la interlocució davant dels conflictes que, segur, es trobaran al davant en cada centre afectat per un canvi, per garantir cas per cas aquest reconeixement de drets de tots els treballadors, en el marc de la normativa vigent, i esperem que, com deia el conseller a la seva intervenció, doncs es pugui treballar en aquest sentit amb els sindicats per garantir al màxim l'estabilitat del personal. I, per tant, malgrat aquestes preocupacions, que, com deia, ens satisfan, d'alguna manera, doncs les paraules o ens donen una certa garantia les paraules del conseller en aquest faristol, altres consideracions en positiu que també hem tingut en compte a l'hora de valorar la convalidació d'aquest decret llei són l'agilitat, la reducció de terminis, que pot servir per ampliar l'oferta d'equipaments educatius, de places escolars públiques, que pot suposar al departament aquesta integració de centres de titularitat privada a la xarxa de la Generalitat, sobretot respecte a la creació de nous centres per via de noves construccions, que a banda del seu cost..., o per exemple l'inconvenient dels barracons per a, també, la qualitat de l'atenció educativa. I, per tant, nosaltres votarem a favor d'una actualització i clarificació dels criteris pels quals un centre educatiu de titularitat municipal o privada pot esdevenir de titularitat pública, de titularitat de la Generalitat, convençuts de la seva conveniència per necessitats d'escolarització puntuals i justificades, de la manca de places públiques de proximitat suficients –hi havíem de posar remei–, i, per tant, que el Govern de la Generalitat també assumeixi la gestió i la titularitat de centres municipals que fan una atenció especialitzada a alumnat amb necessitats educatives especials, molt necessària al territori, però que respon a una competència clarament autonòmica. I per tot això, i perquè entenem que pot contribuir a aquest enriquiment de la xarxa d'educació pública i, alhora, no suposar una amenaça a tercers en termes d'inseguretat jurídica, votarem a favor de la convalidació d'aquest decret. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Susana Segovia.
Moltes gràcies, conseller. El conseller Bargalló va començar la seva tasca com a conseller amb el compromís de lluitar contra la segregació escolar, i també obrint la porta a dotar, per fi, d'un marc legal que permeti aquesta conversió de la xarxa d'escoles concertades cap a la xarxa pública. Ara acabem de sentir que també es manté en aquesta posició. Vull dir, nosaltres fins aquí bé, hi coincidim plenament. També, com saben, a la ciutat de Barcelona ja hem iniciat precisament aquest procés per reconvertir deu centres concertats a la xarxa pública, creiem que és necessari posar aquest marc legal, perquè també, i com també saben, nosaltres creiem que la segregació escolar és un problema de primer ordre del nostre sistema d'educació i que cal posar-hi tots els recursos disponibles. I nosaltres també creiem que la segregació escolar té molt a veure també amb el sistema de xarxa d'escoles concertades. Tot i així, creiem que aquesta proposta que ens porta avui, que segurament és necessària i és necessari fer-la ara i fer-la d'aquesta manera, podria haver estat una mica més valenta, podria haver vingut ja emmarcada en una estratègia més clara de com hauria de ser aquest procés d'avançar cap a la l'escola pública des de l'escola concertada. Nosaltres hem trobat a faltar que hi hagi una referència vinculant a l'objectiu que pensem que ha de tenir la norma, que és precisament el d'enfortir i ampliar la xarxa pública de la Generalitat, davant un creixement inequívoc de la demanda, com vostè mateix ha plantejat en la seva intervenció. Nosaltres veiem que les condicions sota les quals els centres poden acollir-se a la normativa són insuficients, ja que ara com ara no deixen prou clar la possibilitat que altres centres amb voluntat d'ampliar la xarxa pública ho puguin fer. Deduïm que és una norma que respon a una situació creada en concret per alguns centres concertats que es troben davant la immediatesa d'un tancament; que és una mesura d'urgència que demana que paral·lelament es pugui desenvolupar una llei més estratègica, una llei que pugui servir per ampliar aquest procés de conversió de la xarxa d'escoles concertades a l'escola pública. No es resolen tots els aspectes relatius a les condicions laborals i professionals del professorat o del personal interí que hi pugui haver contractat en aquests centres, i voldríem almenys esperar que hagin fet aquestes consultes pertinents amb els sindicats i amb els representants de treballadors i treballadores. Creiem que no cal seguir defugint el debat que cal posar sobre la taula i que va molt més enllà de si el Departament d'Educació pot assumir o no la titularitat de centres concertats en si. Creiem que el que cal debatre és el sistema actual de dualitat entre la xarxa pública i concertada, que creiem que és un factor determinant de l'altíssima segregació escolar que hi ha a Catalunya i que creiem que atempta contra el principi d'equitat a l'educació. I, a més, és pertinent debatre-ho en un moment en què la demanda pública no para de créixer, i, tot i que ja supera la concertada, el Departament d'Educació continua planificant les places obviant aquesta realitat. La doble xarxa educativa causa una segregació institucionalitzada; és el punt de partida d'un sistema conceptualment discriminatori, basat en el poder adquisitiu de les famílies i, en alguns casos, en eixos culturals com la religió. La divisió estructural pública i concertada és un model que fonamenta, legitima, naturalitza i amaga altres segregacions de diferent naturalesa, com ara els guetos per raó de classe social, la línia pedagògica, la cultura, la capacitat o el gènere. Amb el suport a la concertada, s'utilitzen l'escola i els diners públics per institucionalitzar les segregacions socials i la desigualtat d'oportunitats. El mantra de la llibertat d'elecció està servint per justificar pagaments amb diners públics de qualsevol escolarització i per finançar, per tant, valors que sovint poden ser contraris a valors fonamentals o que passen per alt; per exemple, si les escoles sostingudes amb fons públics són en essència inclusives o si realment eduquen respectant els principis de la coeducació. L'escola pública, que assumeix el 80 per cent dels alumnes amb necessitats especials, continua patint una desinversió estructural progressiva; la concertada, en canvi, segueix rebent cada vegada més diners públics. A la proposta de pressupostos del 2017, mentre les partides per la pública eren d'un 23,58 per cent inferior a les xifres del 2010, els concerts no només retornaven a xifres anteriors a les retallades sinó que les superaven en 5 milions. La demanda no és només nostra, conseller; les entitats majoritàries de l'educació pública ja fa temps que demanen la reconversió progressiva en centres concertats. Tenim precedents, com el Col·lectiu d'Escoles per l'Escola Pública Catalana. L'escola ha de complir una funció principal a la societat per a garantir la igualtat d'oportunitats i la cohesió social, i la segregació no fa sinó replicar els patrons de desigualtat que hi ha a la societat dintre de la nostra escola. Per això cal treballar i cal garantir per una escola pública innovadora que garanteixi una qualitat estructural i igualtat d'oportunitats i la mateixa qualitat educativa per tothom. I l'única escola que pot fer això ara mateix és l'escola pública, perquè és l'escola que es fonamenta en valors com l'heterogeneïtat, la diversitat social, la pluralitat de pensament, la democràcia directa als òrgans escolars, l'accés universal sense barreres econòmiques i la transformació social. Nosaltres donarem un sí crític a aquest decret, però els demanem que amb valentia ens emplacem tots a treballar per aquesta reducció del sistema de xarxes concertades i per enfortir l'escola pública. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, president. Conseller, bé, nosaltres votarem a favor de la validació d'aquest decret. Ja ens agradaria a nosaltres que fos un decret de nacionalització dels centres privats, cosa difícil en aquests moments perquè encara no som un estat –espero que tot arribarà. Ja ens agradaria que fos si més no un decret de socialització –em sembla que no és la intenció del Govern. Però si més no creiem que va en el bon camí com a resposta, encara puntual, limitada i parcial, a un problema greu, a un problema de fons, com és la manca de places escolars públiques sobretot en determinats territoris i zones escolars, com és el cas de Barcelona. Evidentment, nosaltres el que posem és l'accent en això, en aquest problema, en el problema de places públiques. I això posa de manifest que evidentment el que cal és una inversió pública més gran que ens apropi al 6 per cent i que ens permeti gaudir d'un sistema d'ensenyament, d'un sistema d'escolarització públic, universal i gratuït per tota la població, sense cap mena d'exclusió. I en aquest sentit –segur que ja ho saben– els convidem a que mirin en aquest cas a Portugal; és un lloc on no es mira gaire, però en aquest cas jo crec que convé tenir-lo com a referència dels millors models educatius que s'estan construint a Europa en aquests moments. I precisament és un model educatiu que aposta per una forta, per una molt forta inversió en l'ensenyament públic, una escola pública, gratuïta, democràtica, una escola laica, que és el millor instrument per lluitar contra la segregació escolar i contra la segregació social, i que té en els seus objectius que es retirin o es redueixin els concerts en tots aquells centres privats que convisquin en una zona escolar on hi hagi encara disponibilitat de places públiques. Això probablement promourà un moviment de gairebé deu mil alumnes dels centres concertats cap als centres públics. I ens sembla que això va en el bon camí. Per tant, nosaltres el que desitjaríem és que aquesta política pública de la Generalitat no es quedi en aquesta resposta puntual que avui representa aquest decret, sinó que aquest decret sigui una porta oberta a un nou recorregut, a un nou camí cap a aquest sistema públic i universal que ha de contemplar una progressiva reversió del sistema privat i concertat cap al sistema públic. I, per tant, el que volem és que puguem avançar en una llei –en una llei– que en aquest país definitivament promogui, impulsi i reguli aquest pas, aquesta reversió del sistema concertat al sistema públic, perquè ens sembla, com hem discutit i hem dit sempre, que aquesta és la millor manera de lluitar contra la segregació escolar i contra la segregació social. Vam tenir ocasió de discutir-ho en el proppassat Ple a propòsit de la moció que vam presentar subsegüent a la interpel·lació, en què nosaltres refermem que el problema de la segregació escolar és un problema central en el nostre país i que el model educatiu que consagra la LEC i que vostès promouen i gestionen no fa més que augmentar-la i que promocionar-la, amb una gran diversificació de centres escolars, dintre el mateix sistema públic una gran diversificació de models educatius, que, més els concertats i els privats i aquells que segreguen per sexe i són elitistes, configura un mercat educatiu, un veritable mercat educatiu, que, sumat a la llibertat d'elecció de centre, fa que realment la població no es distribueixi de forma igualitària entre els diferents centres i territoris educatius, sinó que hi hagi una distribució desigual i una distribució que genera segregació, i això contribueix a augmentar després la segregació social. Per tant, si anem en aquest camí, per nosaltres això és positiu. Malgrat això, tenim alguns interrogants. No voldríem que aquest decret serveixi per rescatar escoles privades mal gestionades, amb mala gestió. Esperem que això no sigui així; ho vetllarem. I d'altra banda també tenim alguns dubtes, algunes interrogacions pel que fa a com aquest decret vol resoldre algunes qüestions laborals. Els convidem, hi insistim, que parlin amb els sindicats. Ens sembla que és molt important clarificar quins seran els itineraris que marcaran aquest traspàs, aquesta subrogació del personal –del docent, del no docent, del que és funcionari, del que no ho és, de tot el personal d'aquests centres escolars. Ens sembla que ha de ser una subrogació que garanteixi íntegrament absolutament tots els drets laborals, socials, acumulats, tots els drets històrics d'aquests treballadors i treballadores, de manera que això no suposi cap greuge per ells i per elles. Per tant, que sigui una mesura que no sigui puntual, que ens obri la porta a discutir d'un nou projecte de llei de reversió del model concertat al model públic i que ens permeti iniciar realment un camí cert, sòlid i creïble en la lluita contra la segregació escolar. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Conseller, ayer le comentaba en su comparecencia, cuando nos explicaba sus prioridades de futuro, que estaría bien que se centrara en las prioridades del presente. Y, en este caso, el decreto que hoy nos trae aquí para su convalidación trata de prioridades del pasado. Hace ya mucho tiempo que la situación de algunas escuelas de titularidad municipal se tenía que haber resuelto, y hoy este decreto, pues, por fin parece que da una salida a esa situación. Yo me voy a referir –antes se ha mencionado, anteriormente– a la escuela Virolai de Cornellá. Yo era concejal en Cornellá y conozco perfectamente, junto con el concejal de la CUP, que también era concejal allí, en la ciudad..., y conocemos perfectamente la situación de dicha escuela –yo no sé si usted ha tenido la oportunidad de visitarla– y las necesidades tan urgentes que tenían, con un perfil de alumnado que, además de precisar una educación específica, muchos de ellos iban en silla de ruedas, y las necesidades que tenía la escuela. Y las necesidades que tenía la escuela porque era una escuela peculiar de titularidad municipal, por tanto, no formaba parte de la red pública de la Generalitat de Catalunya, y que, por consecuencia de ello, la Generalitat no asumía su financiación y el Ayuntamiento de Cornellá, pues, buenamente hacía lo que podía. Y, por lo tanto, las necesidades de dicha escuela eran muchas y de mucho calado. Por tanto, este decreto creemos que puede dar solución a situaciones que, insistimos, eran auténticamente esperpénticas. Y el decreto abre la posibilidad a que este tipo de escuelas de titularidad municipal, no solamente de Cornellá, sino que hay otras escuelas de estas características, puedan, si lo piden los ayuntamientos y los entes supramunicipales, formar parte de la red pública de la Generalitat de Catalunya para que se haga cargo de lo que se tiene que hacer cargo, y es de financiar los servicios públicos que corresponden, que son competencia, que son de su competencia, en este caso, de ensenyament, de la Generalitat de Catalunya. Además, este decreto ley también permitirá que, si centros privados en situación financiera complicada creen que la viabilidad del proyecto puede realizarse a través de la red pública..., pues es una posibilidad que creemos que puede ser interesante. También le digo, con la conselleria en sus manos, vamos a ver cómo se gestiona ese paso de un centro privado a la red pública de la Generalitat de Catalunya y en qué quedará ese proyecto educativo, que eso sí que nos preocupa. Y, por lo tanto, en ese sentido nosotros también le vamos a hacer un seguimiento específico, porque mucho me temo que, además de formar parte de la red pública de la Generalitat de Catalunya, formará parte de la red de adoctrinamiento de escuelas públicas de la Generalitat de Catalunya. Yo creo que en Cataluña ya hay suficientes para que se integren nuevas escuelas en ese sentido. Pero queremos ver los aspectos positivos del decreto, y por eso nosotros vamos a votar a favor del mismo. No obstante, nos preocupa también la situación en la que pueda quedar el personal. Es cierto que el personal docente, pues, bueno, parecía bastante bien canalizado, la situación final del mismo; nos preocupa algo más la situación del personal no docente, especialmente del personal que provenga de centros privados. Ahí le pedimos un esfuerzo para respetar los derechos también de esos trabajadores. Pero creemos, insisto, que el decreto da salida a una situación injusta que se producía sobre todo en los centros de titularidad municipal, y creemos que si se aplica con rigor, que si se aplica sin arbitrariedades y que si se aplica también de forma..., con celeridad, porque tampoco no se ha concretado en cuánto tiempo, desde la solicitud, pues, se puede concretar esa integración en la red pública de la Generalitat, pero si se aplica, insisto, con rigor y con honestidad, creemos que el decreto es un buen instrumento para solventar la situación de algunas escuelas de titularidad municipal o de entes supramunicipales. Por tanto, en ese sentido, nosotros vamos a votar a favor de la convalidación del decreto. Muchas gracias, señor presidente, conseller, diputados, diputadas.
Gràcies, diputat. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Bernat Solé.
Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, diputats, diputades..., abans que res, senyor Martín Barra, quan ha fet referència a la possible o hipotètica inacció dels diferents governs de la Generalitat, bé, malgrat que segur que no ens posem d'acord, podríem arribar a debatre-ho, però no utilitzi l'exemple..., per posar esment de la inacció dels governs de la Generalitat, no posi per exemple l'acció dels governs de l'Estat, perquè l'únic que han estat capaços de fer durant aquests últims anys és aprovar tres lleis d'educació, i crec que a dia d'avui encara no s'han posat d'acord; per tant, no em posi d'exemple el Govern de l'Estat. Precisament, aquest passat dijous aquest mateix Parlament acollia l'acte de commemoració dels deu anys de l'aprovació de la Llei d'educació de Catalunya, una llei que va ser fruit del consens i que ha permès disposar d'un marc legal robust més enllà de les diferents legislatures i dels corresponents governs; una llei probablement millorable però que ja assentava les bases d'un model educatiu basat en el dret universal de l'educació sota el marc de la diversitat i de l'equitat; una llei que en el seu preàmbul ens defineix l'educació com a realitat fonamental de tota comunitat nacional i al mateix temps com a factor principal en la generació de capital humà, que contribueix al creixement de capital social, esdevenint un element de cohesió social i cultural per mitjà de la igualtat d'oportunitats. És precisament aquesta llei, i no les de l'Estat, la que estableix que totes les persones tenen dret a una educació de qualitat i accedir-hi en condicions d'igualtat, i és la mateixa Generalitat qui ha d'establir aquest model educatiu d'interès públic i qui alhora garanteixi aquests drets. De fet, si fem revisió al passat educatiu del nostre país podrem comprovar com la Generalitat de Catalunya ha assumit al llarg de la seva història la responsabilitat de l'educació, i que el que avui sotmetem a debat, aquest decret que sotmetem avui a debat, i, si s'escau, a l'aprovació, ja té uns antecedents legislatius l'any 1983 quan entrava en vigor la Llei 14/1983, reguladora del procés d'integració a la xarxa de centres docents públics de diverses escoltes privades. Per tant, ja tenim antecedents. Ara, trenta-sis anys després, amb una realitat social ben diferent, però amb el mateix concepte d'educació, entesa com a porta obligada a la realització personal i al progrés col·lectiu i palanca de superació dels condicionants personals, socials, econòmics i culturals en origen, és quan ens cal una nova regulació legislativa que permeti el pas d'algunes escoles amb realitats concretes a la xarxa de titularitat de la Generalitat; un decret llei que permetrà que aquelles escoles que així ho desitgin i compleixin amb una sèrie de requisits establerts pel Departament d'Educació puguin passar a formar part de la xarxa pública de centres educatius. De fet, aquest canvi de titularitat serà efectiu només si es donen tots i cadascun dels requisits establerts en aquest nou decret. Un primer requisit: el canvi de titularitat només es durà a terme quan hi hagin necessitats d'escolarització. És evident que tota escola sostinguda amb fons públics ha de donar resposta a la demanda d'un poble, ciutat o barri. I és precisament aquesta necessitat d'escolarització la que justifica fer aquest canvi. Però no només això, sinó que l'escola susceptible d'aquest canvi de titularitat ha d'exercir una funció social al lloc on estigui ubicada, és a dir que les característiques del seu conjunt d'alumnat siguin les mateixes característiques que tindria una escola pública ubicada en aquest mateix lloc. Un segon requisit: l'existència de consens en tota la comunitat educativa, des del mateix titular de l'escola fins al Departament d'Educació, però també amb el recolzament de l'ajuntament del municipi en qüestió. I aquí crec que la companya Niubó hi feia referència: és evident que hi ha d'haver el consens de la comunitat educativa, i, encara que no sigui requisit en els casos en què l'ajuntament no en sigui titular, sempre serà bo que existeixi un consens a nivell municipal. És evident que els ajuntaments juguen i han de seguir jugant un paper fonamental en l'educació, i més en el cas de centres de primària, on és l'Administració local la que assumeix bona part de les despeses de funcionament i manteniment, i no només per aquest motiu, sinó perquè en alguns casos és el mateix ajuntament el titular de l'escola, fruit de l'impuls que en el seu moment va permetre disposar d'un centre educatiu en un municipi o territori i que avui aquest mateix centre educatiu ja dona resposta a un àmbit més enllà del mateix municipi. En tenim exemples, que avui els instituts que en el seu moment es van construir per a donar una sortida a un municipi determinat, avui, fan una funció a nivell territorial o a nivell comarcal. I, finalment, un tercer requisit: el centre educatiu en qüestió ha de complir amb una sèrie de requisits tècnics compatibles amb els requeriments que estableix el Departament d'Educació. Precisament ahir a la comissió, doncs, vam debatre sobre aquests nous espais educatius i sobre els possibles requisits que han de complir, i el company, crec, de Ciutadans també ens parlava de mòduls prefabricats en solars que decideix ubicar-los el Departament d'Educació; dir-los que no sempre aquests mòduls prefabricats..., de fet, en molts casos, no acaben instal·lant-se en solars definitius. Un cop resolts aquests elements necessaris indispensables per al canvi de titularitat, cal considerar una sèrie d'elements bàsics per a preservar el bon funcionament de l'escola o l'institut. En aquest sentit, el decret també estableix l'estabilitat laboral de la plantilla i de les corresponents condicions laborals. Al mateix temps, els alumnes ja escolaritzats en el centre educatiu en qüestió tindran reservada la plaça al centre per als propers cursos. De fet, això permetrà consolidar l'oferta de places escolars en un territori concret i evitarà situacions compromeses en què alguna línia de l'escola pugui quedar-se sense concert educatiu i, per aquest motiu i per tal d'evitar possibles tancaments d'aquestes escoles que han esdevingut sens dubte part important de la xarxa de centres educatius del país, que puguin mantenir la seva funció educativa. Altres elements que poden ser motiu d'aquests canvis de titularitat són la dificultat de trobar sòl públic o de recursos econòmics per a la construcció de nous centres. Hi feia referència el mateix conseller, que és un decret que el que fa és fer un sistema més eficient precisament en moments en què hi ha una recessió econòmica o dificultats econòmiques o amb manca de pressupost. No tindria cap mena de sentit dur a terme una important inversió en un municipi per a la construcció d'una nova escola o institut quan el mateix municipi ja disposa d'un centre educatiu que compleix amb els requisits descrits anteriorment. De fet, aquest mecanisme és el que permetrà donar resposta de forma immediata a les demandes d'escolarització d'un municipi o d'un territori. L'increment creixent de demanda de places públiques per part de les famílies –i això és una evidència– també fa que des del Departament d'Educació s'estableixin mecanismes per a adaptar-se a aquesta nova realitat. En cap cas aquest decret vol ser una invasió d'espai a l'escola concertada; s'ha dit i ho torno a repetir: en cap cas aquest decret vol ser una invasió d'espai a l'escola concertada. Al contrari, el que pretén aquest decret és donar continuïtat a aquells centres que per motius diversos els costa tirar endavant i que els titulars d'inici, com ara cooperatives de pares o de mestres o de professors, o el mateix ajuntament, es plantegin deixar de ser-ne els titulars. Finalment, pel que fa a la titularitat definitiva, els centres poden passar directament a ser titularitat del Govern de la Generalitat o, en un pas intermedi, que sigui la mateixa Generalitat qui llogui aquests edificis. Seran els elements propis de cada situació els que faran decidir una opció o una altra opció. I, en tot cas, per esvair els dubtes del representant del Partit Popular –també l'hi vaig dir ahir–, si cal, instal·larem detectors de llaços grocs a l'entrada de les escoles. No pateixi. A dia d'avui són ja diversos ajuntaments i col·lectius que han sol·licitat al Departament d'Educació aquest canvi, i són ja molts els acords a què el departament ha arribat amb aquestes escoles i municipis –posava l'exemple de Cornellà. De fet, alguns d'aquests ja entraran en funcionament amb el nou titular a partir de l'inici del proper curs. En tot cas, des del Grup Parlamentari Republicà, celebrem que s'hagi portat i aprovat a govern aquest decret; compartim plenament la necessitat i la solució que se li ha acabat donant. Buscar opcions, buscar alternatives i millores d'una situació concreta és feina i responsabilitat d'un govern, i, en aquest cas, el Govern ho ha fet, i el fet de que hi hagi un consens en aquesta convalidació vol dir que la feina s'ha fet ben feta. Per aquest motiu, donarem suport a aquest decret, esperant que la resta de grups –i, si no m'equivoco, així serà– també hi donin suport. I també demanem que no es tramiti en forma de llei sinó que la seva aprovació sigui immediata. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I finalment és el torn, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Xavier Quinquillà.
Gràcies, president. Consellers, diputades, diputats, bé, el decret llei que avui presentem per la seva validació presenta tres elements importants que vull desgranar. El primer, s'ha dit: representa, en primer lloc, donar compliment a la Llei d'educació i per tant completar el seu desplegament normatiu, tal com es recull en el seu article 45. Però a partir d'aquí hi ha dos elements importants, substancials, que ja s'han dit. En tot cas, intentaré recapitular alguns conceptes i, en tot cas, matisar alguns aspectes que em semblen rellevants. D'una banda, aquesta necessitat de racionalització del que és la xarxa pública en el seu conjunt; una xarxa pública que té referents molt clars: d'una banda, el Departament d'Educació en tot el que fa referència als ensenyaments obligatoris, però els ens locals en allò que fa referència a altres tipus d'ensenyaments, com poden ser escoles bressol, ensenyaments artístics, etcètera. En aquest sentit, aquests referents i aquests guions generals tenen algunes excepcionalitats, excepcionalitats que, en el cas dels municipis, doncs, es reflecteixen, en un cas molt concret, a la ciutat de Barcelona, en tretze centres, tretze escoles d'infantil i primària, tretze en total, que són de titularitat municipal; a la resta del territori ens trobem també amb cinc escoles d'educació infantil i primària i cinc instituts de secundària també de titularitat municipal; circumstàncies que convé anar endreçant, convé anar donant-hi sortida, justament perquè hi ha una demanda pels mateixos ens locals en aquest sentit, com també en l'àmbit de l'educació especial, amb quinze centres de titularitat també municipal. Per tant, l'oportunitat i la necessitat d'aquesta integració dintre del que és la xarxa pública del departament és una necessitat que cal atendre, i que cal atendre també en el sentit que genera oportunitats, oportunitats des del punt de vista d'optimització de recursos –recursos humans, recursos materials, àmbit de formació, etcètera–, com també pot generar millora de gestió en el sistema, també en la millora del treball cooperatiu dintre del mateix sistema, i resoldre casos concrets i casos que realment estan en cua des de fa molt temps i que hi cal donar una sortida. S'ha fet referència, per exemple, al cas del centre d'educació especial Virolai, de Cornellà de Llobregat; és un exemple paradigmàtic. L'altre element substancial que aborda el decret és justament abordar la manca d'equipaments educatius en alguns territoris o zones educatives originada, doncs, d'una banda, per una raó òbvia d'increment significatiu d'alumnes en zones concretes del territori, provocat per mobilitat de famílies, per la recent onada migratòria, per puntes de natalitat, també per fluctuacions –se n'ha parlat– i canvis de tendència en la demanda pública concertada en localitats i zones molt concretes –i després hi faré també referència–, i, en tercer lloc, per una òbvia manca de sòl públic en llocs també molt concrets, sobretot en zones especialment densament poblades, com és el cas de Barcelona; s'ha fet referència al barri de l'Eixample, amb casos realment urgents i necessaris que cal donar-hi solució, com per exemple l'Escola Entença. Per tant, necessitem eines com aquesta, que facilitin la racionalització i optimització dels equipaments educatius, per justament corregir aquests desequilibris entre l'oferta i la demanda d'escolarització de places escolars. I a la vegada entenem que es genera una oportunitat per optimitzar i utilitzar infraestructures educatives preexistents que contribueixin justament a mitigar aquesta manca d'equipaments educatius, a reduir també el nombre de mòduls prefabricats, especialment els que tenen un origen estructural; també deriva en una oportunitat de reducció de despesa pressupostària –estem optimitzant recursos ja preexistents–, i també evita cessament de centres amb les conseqüències que d'això se'n poden derivar. Es tracta, doncs, i ho comparteixo, d'una oportunitat per enfortir no només el sistema públic, sinó el sistema en el seu conjunt, eh?, des de la seva globalitat, des de la seva realitat, afrontant les problemàtiques múltiples que hi ha en aquests canvis, certament, de tendència entre escola pública i concertada, hi insisteixo, en llocs molt concrets del territori. Dic això perquè, si mirem dades generals, la tendència es manté raonablement estable: aproximadament sobre un 31 per cent dels alumnes d'infantil i primària estan en escoles concertades; un 35 per cent, a secundària. Són dades, més o menys, que s'han mantingut estables durant els cinc darrers cursos. Però sí que certament en llocs concrets hi ha uns desequilibris que cal abordar i que cal corregir; uns desequilibris provocats, d'una banda, i cal reconèixer-ho, per la millora qualitativa del sistema públic. I, en aquest sentit, hi ha un factor de prestigi que cal reconèixer i que cal posar en valor. Però hi ha un element fonamental i determinant, que és el factor econòmic: l'escola pública..., i sobretot en moments de crisi, i per famílies, doncs, en sectors diguem-ne més desafavorits, és evident que la plena gratuïtat que s'ofereix en la xarxa pública és un element determinant que produeix també aquests desequilibris entre una xarxa i l'altra. I, per tant, crec que no podem deslligar aquestes circumstàncies de l'abordatge o el tenir present aquest problema d'infrafinançament, que evidentment caldrà abordar amb altres eines com per exemple, i ja serà el moment, el Decret de concerts educatius. I en aquest sentit vull emfatitzar que el principal element segregador és justament el factor econòmic. No el podem obviar; si l'obviem, ens fem trampes al solitari. I, per tant, plena corresponsabilització de tot el sistema públic i privat, però, això sí, també des de l'equitat en una arma, en una eina fonamental com és el finançament. Per tant, estem davant d'un decret que ens ha de permetre endreçar, racionalitzar, optimitzar recursos educatius, un decret que ens ha de permetre una major flexibilitat del sistema en el seu conjunt, per abordar problemes conjunturals i estructurals derivats dels canvis en la demanda de places escolars; un decret que està especialment pensat i dissenyat per actuar de forma «micro, és a dir, des de la proximitat, per treballar de forma artesanal i resoldre problemes concrets en clau eminentment local. No és, no és el seu esperit actuar de forma «macro sobre el sistema; no es tracta i no és la intenció transformar el sistema sinó donar solucions a problemes concrets. Per tant, un decret que ha d'esdevenir una eina útil i necessària per solucionar problemes en el curt termini, com bé ha dit el conseller, urgències que cal abordar en el present, però que òbviament no és la pedra filosofal. La pedra filosofal tots sabem que en aquest moment és afrontar i resoldre, com deia abans, el problema d'infrafinançament. I en aquest sentit vull també subscriure, fer-me meves les paraules que utilitzava el conseller la setmana passada, amb motiu del desè aniversari de la Llei d'educació de Catalunya, apel·lant a aquell consens, un consens que també avui..., un ampli consens que també ens facilitarà tirar endavant aquest decret llei, un consens que en qualsevol cas apel·lo a que siguem capaços també de construir-lo més enllà de l'àmbit de l'educació i justament pel bé de l'educació, però també pel bé del país, i és poder tirar endavant una eina fonamental com és l'eina dels pressupostos, imprescindibles per poder abordar i per poder tenir la pedra filosofal, que tots desitgem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Estem cridant a votació, un cop acabat el debat. [[Martín Eusebio Barra López demana per parlar.]] Sí, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, president. Molt breument.
Sí, molt breument, perquè el diputat Bernat Soler..., ha hecho referencia a que yo no me había referido a los diferentes cambios que ha habido en la legislación española. Bueno, yo creía que tocaba hablar del decreto del Gobierno, esta vez. Pero, mire, nuestro partido –y esto lo saben todos– ha criticado la inestabilidad de la legislación española en estos temas; siempre hablamos de un pacto nacional por la educación. En fin. Pero al menos alguno de esos cambios que hubo en España no debió de estar muy mal; ustedes votaron a favor de la LOE, y sus socios de gobierno también, que entonces se llamaban Convergencia. Quizá algunos de esos cambios no estaban tan mal hechos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Passarem a la votació. Com saben, d'acord amb l'article 158.3 del Reglament, atès que estem votant sobre la validació o no del decret llei, s'entén que els vots afirmatius són favorables a aquesta validació i els vots negatius són favorables a la derogació. Comença, per tant, la votació. El resultat ha està el següent: 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Per tant, vist el resultat, el Decret llei 10/2019 ha quedat validat. D'acord amb l'article 158.4 del Reglament, i un cop validat aquest decret, haig de preguntar a la cambra si hi ha algun grup parlamentari que vulgui tramitar aquest decret llei com a projecte de llei. [[Pausa.]] No? Doncs queda, aquest Decret 10/2019, validat i no es tramitarà com a llei. [[Aplaudiments.]] Suspenem la sessió fins a les quatre de la tarda. Gràcies.
Bé, bona tarda, diputats i diputades. Reprenem el Ple. [[Proposició de llei de gratuïtat dels llibres de text i el material curricular (debat de totalitat)]] [[202-00005/12]] El reprenem amb el cinquè punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de gratuïtat dels llibres de text i el material curricular. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, en primer lloc té la paraula el Grup Parlamentari de Ciutadans, per presentar aquesta iniciativa legislativa. Per tant, té la paraula la diputada senyora Sonia Sierra. Quan vulgui.
Muchas gracias, señor presidente. Buenas tardes a todos los diputados, al conseller y a las personas que nos están viendo. La Constitución española consagra que la educación básica es obligatoria y gratuita. Si queremos que la educación pública sea gratuita de verdad, tenemos que facilitar que los libros de texto también lo sean. La mayoría de países de nuestro entorno, así como algunas comunidades autónomas, tienen diferentes mecanismos para garantizar que los libros de texto sean gratis. Se trata de una reclamación que las asociaciones de padres y madres llevan muchos años haciendo. Y es normal que así sea, porque cada año..., el tener que gastar unos 300 euros por hijo cada curso es un gasto que para muchas familias es muy difícil de asumir. Y en otros casos esas familias no pueden asumir ese gasto, con lo cual mandan a sus hijos al colegio sin libros, imagino que con toda la pena de su corazón. Mis últimos años como profesora en un instituto público coincidieron con los momentos más duros de la crisis, con lo cual yo he tenido muchos alumnos sin libros en las aulas. He llegado a tener clases en las que la mitad de los alumnos no tenían libros. Se tenían que poner de dos en dos para poder seguir la asignatura, y, en el caso de que fallaran alumnos que tenían el libro de texto, ni siquiera teníamos un libro para cada dos, ni dejando los que a veces hay por los institutos. Para mí a veces era difícil organizar las clases, pero eso no era lo duro; lo duro para mí era imaginarme cómo esos alumnos podían llevar al día la materia, cómo podían estudiar, sin libros, especialmente cuando eran alumnos de segundo de bachillerato, que luego se tenían que enfrentar a una prueba de acceso a la universidad. La verdad es que a mí esa experiencia me marcó, y eso es lo que ha hecho que yo trabaje con tanto ahínco para presentar en diferentes formas, con diferentes iniciativas parlamentarias, la opción de que los alumnos catalanes puedan tener libros de texto gratis. Por supuesto, esta proposición de ley no es mía, es de mi partido, es de Ciudadanos. Es una proposición de ley que hemos presentado en diferentes comunidades autónomas, y en algunas ya hemos conseguido que los libros de texto sean gratis. Y si yo defiendo con todo mi corazón, con ese corazón tribandera que tenemos, cualquier propuesta de mi partido, pues esta, con razón de más, porque, como les digo, me marcó mucho tener que ver que alumnos estudiaban sin libros, tenían que seguir las materias sin libro. Y fue una experiencia, de verdad, muy dolorosa para mí. Mi experiencia, pues, la comparto aquí, pero evidentemente no es lo significativo. Lo significativo son los diferentes informes, como por ejemplo el de Save the Children, o los análisis que se hacen de las pruebas PISA, que demuestran que aquí, en Cataluña, los resultados académicos dependen de la situación socioeconómica de las familias. ¿Qué quiere decir eso? Quiere decir que el sistema educativo catalán, que l'escola catalana no garantiza la cohesión social. Porque la cohesión social en educación no es estudiar en una sola lengua, como nos pretenden hacer creer siempre los nacionalistas. Cuando a nivel internacional se habla de cohesión social en un sistema educativo, de lo que se habla es de la calidad del sistema, de la equidad y de la igualdad de oportunidades. Si no hay ni equidad ni igualdad de oportunidades, no hay cohesión social. Y, desgraciadamente, tenemos muchos indicadores que nos dicen que en Cataluña no hay cohesión social: somos la comunidad autónoma con más fracaso escolar entre los alumnos de origen inmigrante; somos la segunda comunidad autónoma que más segrega, y somos la tercera en la que los resultados académicos dependen más de la situación socioeconómica de las familias. En cada uno de estos tres indicadores que he dado incide en mayor o menor medida el no poder tener acceso a los libros de texto. Es evidente que no poder acceder a los libros de texto es una de las mayores maneras de segregar a los alumnos. Nosotros por eso quisimos incluir la gratuidad de los libros de texto en el Pacto contra la segregación escolar, pero no quisieron. Parece difícil de entender por qué, en un pacto contra la segregación, no se incluye uno de los aspectos más importantes por lo que respecta a la segregación, a no ser que en realidad no fuera un pacto contra la segregación, que más bien fuera una medida cosmética para que el síndic de greuges pueda justificar su sueldazo y seguir viajando por el mundo a costa de nuestro dinero. [[Alguns aplaudiments.]] Las familias con necesidades económicas son precisamente aquellas que más necesitan del apoyo de la Administración para que sus hijos puedan estudiar en igualdad de oportunidades. Y negarles los libros de texto gratis lo que supone es ahondar, es agrandar esa brecha social, es agrandar esa segregación social. Por eso Ciudadanos propone que todos los alumnos puedan tener libros de texto gratis mediante un sistema de préstamos. Esto tiene innumerables ventajas. Voy a citar cuatro: la primera, supone que todos los alumnos se van a escolarizar en igualdad de condiciones. En segundo lugar, es un ahorro importantísimo para las familias. En tercer lugar, este sistema de préstamo tiene un valor añadido, y es que los alumnos aprenden a responsabilizarse de los bienes comunes. Y, finalmente, ahora que tanto se habla de medio ambiente y de desarrollo sostenible, esto es una medida para favorecer el desarrollo sostenible, porque los libros tienen que durar como mínimo cuatro promociones, y eso, pues, los árboles del planeta nos lo van a agradecer bastante. La verdad es que cuesta mucho de entender que, con tantas ventajas –y yo creo que ningún inconveniente–, los partidos separatistas nos pusieran una enmienda a la totalidad; una enmienda a la totalidad que han quitado no porque sean así de bondadosos, sino simplemente porque se quedaban solos. De hecho, ya nos vetaron esta proposición de ley en la anterior legislatura, y la verdad es que la justificación daba cosita, ¿eh? La voy a recordar, para que no se nos olvide qué es lo que dijo la portavoz de Esquerra Republicana, en aquel momento integrada en Junts pel Sí. Cito literalmente: «Un sistema de préstec regulat per llei com el que proposa tindria conseqüències per al món editorial. Si les editorials catalanes no poguessin sobreviure, serien reemplaçades per editorials estatals, que –qui en té cap dubte?–, com a màxima concessió, farien traduccions dels continguts estatals. Això ja sé que no els importa gens, però posaria en risc l'adequació als continguts específics de la Generalitat i, sobretot, a les metodologies i models pedagògics de l'escola catalana, que són sensiblement diferents dels espanyols, amb el risc afegit que també les edicions de literatura infantil i juvenil es veiessin impossibilitades de mantenir i que els autors catalans poguessin també ser reemplaçats per obres escrits originàriament en altres idiomes. ¡Terrible, terrorífico!; tuvieron que vetarnos la proposición de ley, porque aquello era un escándalo. [[Alguns aplaudiments.]] Es decir –y esto es literal, y pueden ir a buscar el diario de sesiones–, a los partidos separatistas les preocupa mucho más el negocio editorial que las familias catalanas. Más allá de que el argumento es absurdo, porque, evidentemente, en otras partes del mundo hay libros de texto gratis y existen también las editoriales, es evidentemente una excusa de mal pagador. Lo más grave, lo más peligroso, para Esquerra Republicana, es que se pudiera estudiar con libros editados en el resto de España. ¡Madre mía! Claro, luego se escandalizan cuando les decimos que hay adoctrinamiento en los libros de texto. Y luego ya el súmmum del horror: imagínense que los niños acaben leyendo, yo que sé, Harry Potter o Manolito Gafotas, que no han sido originariamente escritos en catalán. ¡Terrorífico! Tuvieron que vetar la proposición de ley. Nosotros, en la anterior proposición de ley, cuando la presentamos, adjuntamos un excel con el coste de la medida para todos los alumnos de Cataluña. Esta vez no lo hemos hecho, entre otras cosas porque el conseller repite constantemente que hay muchísimos colegios que no utilizan libros de texto, con lo cual habría que descontar esa cifra, que no la conocemos, y también todos aquellos concertados que decidan no sumarse a esta opción. Lo que sí que voy a hacer es señalarles de dónde podríamos sacar ese dinero. Miren, el señor Quim Torra cobra 150.000 euros al año, y el señor Pere Aragonès, 115.000 euros. Ellos, al igual que los consellers, cobran más que el presidente de España. La verdad es que a mí me resulta imposible de entender por qué un presidente de una comunidad autónoma y sus consellers cobran más que el presidente del país al que pertenecen. Pero todavía me resulta más difícil de entender por qué tenemos que tener 216 altos cargos puestos a dedo que también cobren más que el presidente del país. Y, además, tenemos en total quinientos altos cargos puestos a dedo, que nos cuestan nada más y nada menos que 36 millones de euros. Con esos 36 millones de euros más una rebajilla en el sueldo del presidente y los consellers tendríamos para pagar esos libros de texto. Entonces, tenemos que escoger. Qué queremos: ¿altos cargos puestos a dedo, con sueldazo, o niños de Cataluña con libros de texto gratis? Yo lo tengo clarísimo. Como he dicho, como todos los partidos pensaban votar en contra de esta enmienda a la totalidad, pues, finalmente han acabado retirándola. Eso no quiere decir que nosotros nos creamos, porque no somos ingenuos, que están dispuestos a llevar a cabo esta proposición de ley, porque no nos creemos su bondad, porque se han manifestado demasiadas veces en contra de que todos los niños de Cataluña puedan tener libros de texto gratis como para creernos que ahora nos van a facilitar las cosas durante la tramitación. Pero de la misma manera que ustedes van a estar empeñados en que no se lleve adelante, nosotros, que somos más y mejores, vamos a estar empeñados en que sí que se lleve adelante. Y vamos a estar muy empeñados en vigilar que no hagan filibusterismo parlamentario para que no se pueda tramitar esta proposición de ley. Porque nosotros estamos empeñados en que todos los niños catalanes puedan estudiar en igualdad de condiciones. Nosotros defendemos, por encima de todo, la libertad y la igualdad, y no hay nada más igualitario que que todos los alumnos puedan acceder a su escolarización con las mismas condiciones. Por eso para mí es un gran orgullo poder decir que, gracias a Ciudadanos, todos los alumnos catalanes van a poder tener libros de texto gratis. Si esto se lleva a cabo, estoy convencida de que mi paso por este Parlamento habrá merecido la pena. O sea que vamos a estar trabajando para que de verdad se cumpla que haya justicia, que haya libertad y que todos los niños puedan estudiar en igualdad de condiciones. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, atès que s'ha retirat l'esmena a la totalitat presentada, obrirem un torn d'intervenció de la resta de grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Diputades i diputats, en primer lloc, agrair a Ciutadans l'oportunitat de debatre sobre la gratuïtat dels llibres de text i, indirectament, sobre la gratuïtat de l'educació o, el que és el mateix, sobre el dret a l'educació, que és un dret que es recull a la Constitució espanyola –en el seu article 27.4, quan parla que l'educació bàsica és obligatòria i gratuïta–, a l'Estatut d'autonomia de Catalunya –que també insisteix que «l'educació és gratuïta en totes les etapes obligatòries–, per no parlar de les diferents lleis educatives vigents, des de la LEC a Catalunya fins a la LOE –del 2006. Doncs bé, malgrat que presenten avui un text que segurament no seria el que hagués fet el meu grup –i durant la intervenció explicaré per què, quins elements compartim i, en canvi, quins altres creiem que resulten problemàtics o que es podrien fer d'una altra manera–, sí que els hem de dir que en compartim, com deia, l'objectiu final: aquesta necessitat de garantir el dret a una educació de qualitat per a tothom i a accedir-hi en condicions d'igualtat, cosa que ara mateix és evident que no succeeix. Voldria recordar unes dades que sí que s'han mencionat anteriorment, però que reflecteixen molt bé quin és, al nostre parer, el principal problema de l'educació a Catalunya, que és l'impacte enorme que té encara l'origen social sobre els resultats escolars de l'alumnat. Som de les comunitats autònomes on la renda de la família més condiciona el rendiment acadèmic de l'alumnat, un indicador que és clau i que posa de manifest aquesta manca d'equitat encara del sistema educatiu. Tenim dades de l'OCDE que diuen que l'origen social a Catalunya pesa més avui sobre els resultats escolars que no pas ho feia fins i tot el 2003. Altres dades parlen d'una correlació molt alta entre abandonament escolar prematur i alumnat de famílies amb menys recursos. I, per tant, entenem que l'accés a l'educació en igualtat de condicions és clau per garantir aquest dret universal a l'educació. I per això també és fonamental abordar l'accés als llibres de text i altres materials didàctics, ja sigui via ajuts a l'adquisició, via sistemes de préstec o via foment de la reutilització. I diem «materials diversos perquè és veritat que avui dia, a banda dels llibres de text..., els diferents processos d'aprenentatge també estan modificant-se. En molts centres s'estan revisant, i, per tant, s'hi estan incorporant nous materials didàctics que van molt més enllà del llibre de text tradicional. I, per tant, l'accés a internet també està facilitant altres tipus de materials també digitals. Però, com deia, aquesta correlació entre el nivell socioeconòmic de les famílies i l'èxit o fracàs escolar dels seus fills en el sistema educatiu de Catalunya no és un fenomen natural o accidental que passi aquí, sinó que té a veure amb unes polítiques públiques concretes, amb una manca d'inversió pública o de polítiques compensatòries contundents que poden explicar això. Per una banda, tenim l'infrafinançament de l'educació pública des del 2010. Sabem tots que la despesa pública avui no representa ni el 3 per cent del PIB. És la inversió pública més baixa de tot Europa, de tot el món desenvolupat. Estem lluny d'aquell 6 per cent que marcava la Llei d'educació de Catalunya; gairebé estem..., ni a la meitat. I, a més a més, la comparativa amb altres comunitats autònomes reflecteix que el Govern de Catalunya ha sacrificat l'educació molt més que altres territoris de l'Estat. I, a banda, Catalunya seria el sisè país de tota la Unió Europea –suposant que fos un país– que més ha retallat en educació, juntament amb Romania, Letònia, Bulgària i Portugal. A la Unió Europea la retallada educativa mitjana va ser del 3,4; en canvi, a Espanya va ser d'un 14 i mig. I, per exemple, tenim que a Espanya es va retallar en educació quatre vegades més que al conjunt de la Unió Europea, i a Catalunya fins a cinc vegades més. I amb un afegit: a Catalunya encara no s'han revertit aquestes retallades educatives i estem culminant tota una dècada d'involució que ha suposat, doncs, la fi del cicle expansiu que havia caracteritzat la despesa educativa per apropar-se a la mitjana europea. De manera que mentre la inversió pública en educació disminuïa en gairebé un 20 per cent, la despesa de les famílies en educació augmentava gairebé un 30 per cent. Dades que reflecteixen els costos directes: educació formal, material escolar, llibres, sortides i també despeses de les activitats extraescolars o de suport. I, per tant, en un moment de davallada d'ingressos de les llars, aquests increments han estat difícilment assumibles per moltes famílies i han generat una diferenciació social molt important a l'accés a l'educació entre l'alumnat. Per tot això ens sembla molt pertinent debatre aquesta proposta per assolir aquesta gratuïtat dels llibres de text, que entenem que és competència de la Generalitat. I, per tant no ens oposarem a la seva tramitació, sinó que, en tot cas, esperem poder enriquir la proposició de llei durant una ponència, un cop escoltades les persones expertes, els compareixents, si efectivament tira endavant aquesta ponència, de manera que nosaltres hi votarem a favor. Però clar, a ningú se li escapa que tot això que avui podem començar a tramitar, aquesta gratuïtat, aquest garantir el dret a l'educació, també té molt a veure amb els ingressos del Govern, i això vol dir fiscalitat. I tots coneixem també la fiscalitat que proposa Ciutadans; segurament és la mateixa o s'assembla molt a la que proposa el Partit Popular, a la que proposa l'antiga Convergència, a la que fins i tot en aquests moments proposa Esquerra Republicana, perquè ho hem vist en la tramitació..., en fi, en el debat sobre pressupostos, que no es van aprovar, però vam tenir aquest debat, perquè cada vegada que ens parlen de reduir impostos, doncs, vol dir retallar serveis per a les classes mitjanes i treballadores. Nosaltres, en canvi, proposem unes polítiques fiscals progressives per avançar i consolidar drets, i ens sembla molt rellevant a l'hora de valorar també aquesta proposta. Però, com deia, des del meu grup, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, sí que ens vam manifestar en diverses ocasions a favor de recuperar les partides de pressupostos de 2010 per a la reutilització de llibres de text i altres materials. I, de fet, en el darrer exercici pressupostari que va aprovar aquesta cambra el 2017 vam incloure una esmena, que va ser aprovada, que instava el Govern a restituir una partida per a la reutilització dels llibres de text i a convocar també ajuts per a l'adquisició de llibres de text, material didàctic complementari, informàtic, per a l'alumnat de primària i secundària escolaritzat en centres públics. Ara bé, per variar, doncs, aquest Govern no ha donat compliment a moltes de les disposicions d'aquesta llei –entre aquestes, la que comentava–, però, en tot cas, ens sembla important insistir que, fins i tot sense una llei específica com la que proposa Ciutadans, aquest Govern sí que disposaria dels instruments legals i financers –si tingués voluntat política, evidentment, d'abordar aquesta problemàtica–, com deia, via partida pressupostària per a ajuts a l'adquisició dels llibres de text o per fomentar-ne la seva reutilització. De manera que el Govern i el Departament d'Educació concretament sí que tenen les eines a disposició per facilitar aquesta adquisició i l'ús dels llibres de text, o fins i tot per garantir-ne la gratuïtat. Tant és així que els cursos 2010-2011 i 11-12 es van publicar convocatòries per a aquesta concessió d'ajuts, que en el fons també coincidien amb fons que provenien del Ministerio de Educación. Però és cert que a partir del 2012-2013 l'import que s'hi ha anat destinant s'ha anat reduint, i en aquests moments ja està a l'entorn dels 4 milions d'euros, i principalment es destinen a centres educatius amb contextos socioeconòmics molt desafavorits o de màxima complexitat. I, a banda del Govern, que és qui té la competència per garantir aquesta gratuïtat d'aquest material, per fer efectiu, en definitiva, el dret a l'educació, també hi ha altres administracions que hi poden jugar un paper. Tenim els ajuntaments, que segurament ho podrien afavorir, podrien impulsar el treball dels centres educatius per fomentar aquesta reutilització, que entenem que també promou valors –la diputada Sierra ho comentava, no?–: la cura d'un bé col·lectiu, fer un ús responsable d'aquest material escolar, el respecte al bé comú, la corresponsabilitat. I també les AMPAs, les AFAs, han de poder participar i implicar-se per contribuir a aquesta reutilització dels llibres. I els consells escolars, determinar els materials en funció del projecte educatiu de cada centre en base a la seva autonomia pedagògica. Ara bé, malgrat la bondat de la proposta –que no en tenim cap dubte–, a grans trets el que planteja és un model de creació d'un banc de llibres en cada centre educatiu a partir d'un sistema de préstec, i aquí sí que veiem algunes ombres en l'actual redactat. En primer lloc, ens preocupa que els entorns més vulnerables des del punt de vista dels recursos econòmics i socials són també entorns normalment pobres en capital cultural –famílies amb pocs llibres a casa, per exemple–, i en aquests contextos pensem que podria ser important poder garantir no només l'ús o l'accés a aquests materials a través d'un sistema de préstec com el que es proposa, sinó concretament l'adquisició d'aquests materials didàctics, incloent-hi els llibres, per poder-ne disposar a casa i fomentar més aquest capital cultural. D'altra banda, ens sembla que si respectéssim l'autonomia dels centres –i creiem que s'ha de respectar–, i, per tant, la decisió de cada equip directiu de triar els llibres, estaríem parlant d'una multitud de materials que haurien de ser en tot cas renovats, a més a més, regularment, la qual cosa podria elevar moltíssim el cost de l'operació, fins al punt que ens podem plantejar fins a quin punt els ajuts per a l'adquisició poden ser més eficients que no establir aquest sistema de préstec que potser acabaria sent més costós per al conjunt del sistema. També subratllem algunes limitacions de la proposta de Ciutadans, al nostre entendre: la càrrega de feina que podria suposar per als equips directius, ja molt carregats, de gestió, d'organització dels centres; qui se n'ha de fer càrrec en casos que hi hagi un ús inadequat o un ús no responsable d'aquest material; o l'interrogant sobre qui realitzaria la compra d'aquests materials o d'aquests llibres –seria el departament, a l'engròs?, seria cada centre?, serien els serveis territorials?– i quines implicacions podria tenir tot això. Tampoc ens queda massa clar com funcionaria aquest sistema a l'escola concertada, o, en tot cas, doncs, no veiem clar que hagués d'anar per on..., tal com estableix la proposta. Però, en tot cas, a això tindríem temps de fer-hi esmenes. I, finalment, les especials característiques de l'alumnat amb necessitats educatives especials: com blindar més l'ús d'aquests materials per part d'aquests estudiants o per a l'alumnat en general en cicles molt més inicials. No obstant, nosaltres reiterem el suport a la tramitació de la proposta amb l'objectiu final d'acostar-nos a aquesta gratuïtat real de l'educació, de la qual avui som lluny, per garantir el dret efectiu a l'educació, que entenem que requereix una fiscalitat diferent. I en aquest cas, doncs, no hi estem d'acord, o no tenim les mateixes..., i en aquest sentit, no ens tanquem i esperem, en el procés, escoltar diferents experts, mecanismes treballats en altres comunitats o altres bones practiques existents al nostre entorn. Per tant, moltes gràcies, i hi donarem suport.
Gràcies, diputada. I en nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Ja fa més de dos anys i mig que vam debatre una primera versió d'aquesta proposició de llei que avui ens presenta Ciutadans. Aleshores els vam dir que no compartíem..., vull dir que compartíem de fet l'esperit de la proposta, perquè creiem fermament en l'absoluta gratuïtat de l'educació pública, però que no compartíem algunes de les qüestions de fons en el contingut que plantejava aquella proposta, i ens van portar a una abstenció. La majoria d'aquelles qüestions que van plantejar han estat modificades, han estat corregides, i, per tant, si avui haguéssim hagut de votar, nosaltres hauríem fet suport a la tramitació d'aquesta proposició. Finalment, les esmenes a la totalitat han estat retirades, i, per tant, passarà a tramitació sense ni tan sols haver de votar-la. Actualment es calcula que les famílies es gasten a l'inici de cada curs escolar entre dos-cents i tres-cents euros en llibres de text, llicències digitals i material curricular. Les aportacions irrisòries del Departament d'Educació a la compra de tot aquest material han fet que s'hagin produït, al final, des de la societat civil, diversos models d'autoorganització en tot el territori: bancs de llibres, serveis de préstecs, ajuntaments que subvencionen l'adquisició d'aquest material o d'aquests llibres, i, naturalment, negocis de compravenda, de segona mà. Cal encarar aquest tema, creiem, des de la responsabilitat pública, des del Govern i amb els recursos suficients, perquè per garantir una educació pública, gratuïta, inclusiva i de qualitat ens cal, evidentment, posar-hi recursos, i posar-hi recursos a l'alçada d'aquest model. Com dèiem, aquesta proposició de Ciutadans ve a atacar aquest element, i en aquest sentit hi fem suport. Alguns dels elements que ens feien dubtar en la seva primera versió han estat corregits, però, tot i així –els ho hem de dir–, hi ha algunes qüestions que encara ens generen força dubtes i que voldrem que es debatin a fons durant la tramitació. En destacaré un parell. Un és el fet que la proposta encara pivoti massa sobre la figura dels llibres de text. No podem defugir la realitat: actualment dins del món de l'educació hi ha moltes veus que posen en dubte que el llibre de text hagi de ser l'eix central de la metodologia a l'aula. Hi ha cada vegada més escoles que basen la seva estratègia pedagògica, de fet, en altres formats, en formats digitals o en elements interdisciplinaris. També creiem que caldrà debatre a fons sobre el planteig que fan de voluntarietat d'adhesió a la norma i el rol que això comportarà que tingui en l'escola concertada. Totes les que estem aquí presents sabem que la segregació escolar és el problema educatiu principal a Catalunya en el sistema educatiu. Aquesta segregació, evidentment, té una vessant molt rellevant en l'origen de l'alumnat i especialment en la classe social, però també és el resultat d'unes polítiques pressupostàries i educatives que han fet que es desprotegeixin la gratuïtat i l'accés universal en igualtat de condicions a l'educació pública. Tornem a recordar una dada: el pressupost que les famílies destinen a educació ha crescut un 19 per cent des de l'inici de la crisi, uns cinc-cents euros l'any, mentre que les aportacions públiques han caigut un 11 per cent a Catalunya. Nosaltres defensem el rol de l'escola pública com a base de la igualtat d'oportunitats i de la cohesió social, i ens sumem a la denúncia de la comunitat educativa que actualment coexisteix una triple xarxa sostinguda amb fons públics que atempta contra la inclusivitat i està en l'origen d'aquesta segregació. Una triple xarxa de model d'escoles concertades, d'escola pública de prestigi –a la qual hi van majoritàriament classes mitjanes i que tenen una forta demanda– i d'escola pública vulnerable –amb projectes educatius socialment estigmatitzats i amb baixa demanda. L'Observatori sobre la Segregació Escolar, el síndic i la comunitat educativa també denuncien aquestes barreres econòmiques en l'accés a l'escola pública, en les despeses per a les excursions, per a les colònies, per a les quotes de les AMPAs, per finançar material escolar, per a obres i reformes a les escoles... Per tant, sí, atacar el tema de la gratuïtat del material curricular pot ser un bon punt de partida per atacar aquestes barreres econòmiques i per lluitar per aquesta gratuïtat de l'educació pública, i, per tant, contra aquesta segregació, però si ho fem des d'aquesta perspectiva assistencialista i no des de la perspectiva d'escola inclusiva i de drets no sabem si serà gaire efectiu, en aquest sentit. Si la norma és de voluntarietat d'adhesió, seguirem sostenint una triple xarxa educativa, i, tot i que, evidentment, sí que pot servir per alleujar una mica el pressupost escolar de les famílies, no creiem que serveixi per reduir realment la segregació escolar. Aquests dos grans dubtes –o sigui, si només centrar-nos en llibres i l'efectivitat en la lluita contra la segregació, o la no efectivitat, més aviat, a l'hora de fer-ho voluntari–, però també molts altres més de procediment, de com fer funcionar aquest sistema de gratuïtat del material escolar i dels llibres, ens fan valorar que té per feina per davant, aquesta proposició de llei, que té recorregut de millora. Però, evidentment, és interessant abordar-ho des del Parlament, i nosaltres, com a grup parlamentari, ens arromangarem per fer aquesta feina.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, president. Conseller, bé, nosaltres votarem favorablement..., vaja, haguéssim votat favorablement –no serà el cas, perquè no hi ha esmena a la totalitat– a la tramitació d'aquesta proposició de llei. Nosaltres estem d'acord amb la gratuïtat dels llibres de text, però no només dels llibres, sinó de tot el material, serveis i recursos escolars, perquè ens sembla que la gratuïtat i la universalitat dels recursos educatius, i tot això, òbviament, en el marc d'un sistema públic unificat, són l'única manera de combatre la desigualtat i la segregació escolar. Ara, dit això, també els hem de dir que en la tramitació de la proposta de llei i en el debat sobre els seus continguts ens discutirem molt, perquè, quan entrem en matèria en els continguts, en com vostès conceben aquest projecte, compartim molt poc, gairebé res. Per tant, presentarem moltes esmenes i tindrem molt a discutir. I molt ràpidament, per anticipar el debat, tres grans apartats sobre els quals jo crec que centrarem la discussió. Per un cantó, tal com vostès ho plantegen, nosaltres pensem que la seva proposta pot incentivar encara més la segregació escolar: és un sistema d'adhesió voluntària i és un sistema que permet una diversificació absoluta de models i de sistemes pel que fa a aquest banc de llibres i a la seva gestió entre els diferents centres escolars. Per tant, depenent de les característiques, la casuística, la idiosincràsia, les oportunitats i els recursos de cada centre, ens trobarem amb un sistema diferenciat. I, òbviament, això el que farà és augmentar encara més les diferències que ja existeixen al nostre país entre centres escolars. I, òbviament, això sabem que té una repercussió directa en la segregació escolar. Per una altra banda, el sistema de finançament. Aquí hi veiem, sincerament, un despropòsit, i ens desconcerten, sincerament, les propostes que vostès fan. Entenem que plantegen un sistema de cofinançament que passi pel pressupost del centre, de les famílies, cofinançament privat, de patrocinadors privats, que fins i tot es pot personalitzar o individualitzar en determinades famílies o alumnes, i cofinançaments públics diversos. Això genera, per una banda, un model que nosaltres no compartim en absolut. El finançament ha de ser públic, és l'única manera de garantir que sigui un sistema universal, universalitzable, i que uneixi i no diversifiqui les escoles al nostre sistema educatiu; però, a banda, això genera una possibilitat de desigualtats en funció de quin centre vagi a parar l'alumne o de com es diversifiquin els finançaments privats que no podem compartir en absolut. D'altra banda, ens dona, sincerament, la sensació de que vostès en aquesta proposta introdueixen un cavall de Troia per tal d'introduir el patrocini privat, el finançament privat, als centres públics, cosa que després retrobem també com a possible cavall de Troia de la seva proposta, quan plantegen que la Generalitat facilitarà acords amb la banca privada per tal que la banca privada s'encarregui de portar un sistema de gestió comptable diferenciat d'aquest sistema de banc de llibres. Vaja, un despropòsit absolut. Però vostès també plantegen, a la vegada, multes per possibles deterioraments en el material de text, a la vegada que un pagament d'una quota inicial i una quota de manteniment, i, a la vegada, una assegurança que el centre haurà de subscriure per tal de cobrir aquests desperfectes. És a dir que els desperfectes dels llibres es pagaran tres vegades: la multa, la quota de manteniment i l'assegurança privada. Per tant, això ens sembla un absolut despropòsit, pel que fa al sistema de finançament. I, finalment, el sistema de gestió. Com ja els anticipava abans, el fet d'haver de portar una comptabilitat diferenciada, això suposa una sobrecàrrega i una complexitat als centres i al departament que, vaja, ells ho diran, però em sembla que no correspon. D'altra banda, facilitar que sigui la banca privada qui porti un sistema comptable diferenciat per al sistema de préstec de llibres als centres escolars ens sembla una barbaritat. I, d'altra banda, sincerament, tenim molts dubtes sobre el model de gestió i de coordinació que vostès plantegen pel que fa a la relació que ha de tenir la Generalitat amb els centres sobre aquest model. Per tant, vist en conjunt, nosaltres no podem dir que no, estem d'acord amb la gratuïtat dels llibres de text; ara, discrepem de forma pràcticament absoluta del model pel qual vostès opten. Per tant, nosaltres intentarem, en el debat de la proposta de llei, que arribem a un altre model, un model que realment ens serveixi per a la igualtat, per a la gratuïtat i per lluitar contra la segregació escolar a través d'aquest recurs del material educatiu. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn ara del diputat senyor Daniel Serrano.
Gracias, president. Conseller, hoy, trabajo extra; el Pleno va especialmente dedicado a usted, parece. Es cierto que la educación es un derecho, y, por lo tanto, como tal, la Administración debe garantizar los instrumentos necesarios para que este derecho se pueda ejercitar por todas las familias. Más, si cabe, si además de ser un derecho..., en el caso de la educación básica obligatoria, es una obligación de las familias escolarizar a los hijos, y, por lo tanto, es más necesario el poder garantizar que los alumnos de la educación básica obligatoria, pues, puedan tener todos los instrumentos necesarios para ejercer, en igualdad de condiciones, dicho derecho. Por tanto, hasta aquí todos podríamos estar de acuerdo. Es cierto también que los instrumentos para garantizar este derecho pueden ser diversos, y entre ellos, pues..., puede ser la aprobación, en este caso, de una iniciativa legislativa. No es novedad. En la Comunidad de Madrid bien saben ustedes que se ha aprobado una ley prácticamente..., el 95 por ciento idéntica a lo que ustedes presentan aquí; ley que, además, fue aprobada por Ciudadanos, por el Partido Popular, por el Partido Socialista e incluso por Podemos. Una ley que en el 95 del texto que presenta Ciudadanos fue aprobada por prácticamente la unanimidad de la cámara en la Comunidad de Madrid. Pero, dicho esto, y a pesar de que mi partido lo apoyó en la Comunidad de Madrid, creo que aprobar una ley en ese sentido quizá no fuera el instrumento más conveniente. Primero porque no siempre a cada problema –y esto ya lo dijimos en el anterior debate, cuando se trajo esta iniciativa– hay que derivarle una ley, porque el exceso de regulación, la hiperregulación, no siempre es positiva, y, por lo tanto, puede haber instrumentos, pues, que puedan ser más eficaces para garantizar este derecho. Y en ese sentido creemos nosotros que las medidas fiscales, y especialmente en Cataluña, donde la presión fiscal bien saben ustedes que es enorme, medidas fiscales encaminadas a deducciones o reducciones de la base imponible del IRPF podrían ser medidas efectivas para garantizar la gratuidad de los libros, y que de ese derecho se pudieran beneficiar todas las familias, no solamente aquellas que escolarizan hijos en centros financiados por fondos públicos, sino todas las familias, que realmente fuera un derecho universal. Y, por lo tanto, creemos que esta iniciativa legislativa, presentando aspectos positivos, pues, no garantiza que universalmente todas las familias se puedan beneficiar de la gratuidad de los libros. Por tanto, sin perjuicio de que estemos de acuerdo en la tramitación de esta ley, creemos que es mejorable. E insistimos: participaremos en el debate legislativo para la tramitación de la ley, pero creemos que podría haber medidas regulatorias desde el punto de vista fiscal que beneficiarían, insisto, a todas las familias de forma universal. Y, por tanto, las enmiendas que podamos presentar para enriquecer el texto por parte de nuestro subgrupo parlamentario irán encaminadas en ese sentido, para, insisto, hacer del derecho a la educación un derecho universal, universal para todas las familias, y no solo para aquellas que se educan en centros de financiación pública. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Mònica Palacín.
Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, diputats i diputades, a Catalunya avui no hi ha un sol infant o jove que no disposi del material necessari per seguir el curs a l'aula, i aquesta és una realitat. Segur –segur– que cal millorar coses per poder implementar el Decret d'inclusió. Segur que cal vetllar, juntament amb tota la comunitat educativa i amb l'Administració, per apostar per una educació no segregadora. Segur que l'Administració hem de treballar per tot alhora i explicar o, més ben dit, demostrar que la diferència entre la igualtat, que és el que vostès proposen avui, i l'equitat per la qual treballa el departament rau en la justícia social. Malgrat això, senyores i senyors de Ciutadans, no segueixin mentint. No segueixin amb el discurs del fracàs del sistema; no segueixin amb la irresponsabilitat de demanar escoles, instituts, recursos humans, baixades de ràtios, increments de beques, gratuïtat total de llibres, material educatiu, sortides escolars, colònies, activitats extraescolars..., sabent que inclús amb uns pressupostos consensuats entre tots no ho podríem assumir. Governar vol dir prioritzar, vol dir ser honestos, vol dir sobretot no plantejar situacions catastròfiques; però, és clar... Precisament és això, governar. L'article 6 de la Llei d'educació ja estableix que el Departament d'Educació ha d'adoptar les mesures necessàries per introduir progressivament el sistema d'ajuts en diverses modalitats, per a llibres de text i altre material escolar, en l'ensenyament obligatori. Catalunya, per tant, ja compta amb una llei que estableix com s'ha de tractar la repercussió a les famílies dels costos dels llibres de text i del material escolar, amb un sistema d'ajuts de caràcter general. És un concepte ampli, que coneixen, que inclou múltiples possibilitats, com la d'ajuts directes a les famílies o la d'implementar programes de reutilització de llibres de text o d'altres. Avui s'ha parlat moltíssim que no només podem centrar el debat en els llibres de text, perquè evidentment ara hi ha molts recursos i hi ha molts sistemes metodològics diferents. Hem conviscut, per tant, amb un sistema dual en el qual s'han anat combinant l'ajut individual a les famílies amb motiu de la renda i també les subvencions als centres, sobretot de màxima complexitat, per fomentar els programes de reutilització. Per tant, es fa del tot innecessari que una altra norma de rang de llei reguli cap d'aquests aspectes ja recollits amb la LEC, recollits a través de programes. Si no és, evidentment, un altre cop més, que això sigui per donar sentit al seu motiu d'existir com a partit polític, que és qüestionar la Llei d'educació catalana i carregar-se el model educatiu català. Només ho veiem d'aquesta manera. Mirin, parlaven d'exemples, de comunitats autònomes. Parlava ara, per exemple, de la llei aprovada a Madrid. Però és que la llei aprovada a Madrid, si ho mirem, no s'ha aplicat en la seva totalitat, perquè no hi ha els recursos necessaris econòmics, i, per tant, el que han fet ha sigut fer-ho de manera progressiva i segons la renda de les famílies. Igual que a la majoria de comunitats autònomes. Els podria fer el reguitzell de comunitats autònomes on els ajuts a la gratuïtat de llibres passen per bancs de llibres i també pels ajuts fonamentats en la renda de les famílies. Aquesta premsa, no susceptible de ser independentista, contemplava que a Catalunya s'ajuden les persones, les famílies, els alumnes en situació de més vulnerabilitat. Per tant, l'objectiu de reduir o eliminar la despesa de les famílies amb el material educatiu per tal de facilitar l'accés a l'educació s'ha d'aconseguir per altres vies, tenint en compte diversos factors: tenint en compte la voluntarietat de les famílies, sí –nosaltres no veiem negatiu que s'apliqui el tema de la voluntarietat, entenent que és un dret, i no considerem que aquest impliqui segregació per si mateix–, la capacitat econòmica d'aquestes, de les famílies, i també –important– l'autonomia dels centres a l'hora de determinar els materials curriculars i/o educatius segons el seu projecte de centre. En podríem posar molts exemples. Els treballarem a la ponència de la llei, i, per tant, nosaltres, com a grup parlamentari, posarem aquestes propostes sobre la taula, com la potenciació de la utilització de material d'ús lliure, la potenciació de les xarxes col·laboratives entre centres i el professorat, sistemes d'ajut en el tema de material educatiu ja comercialitzat, aplicar conceptes com la motxilla lleugera, que està feta en addició del llibre segons trimestres, aplicada també a l'adquisició dels mateixos llibres segons l'inici dels trimestres per no fer tan costosa l'adquisició d'aquests llibres. Ho torno a repetir: perquè hem de respectar la voluntarietat de les famílies. Entrant en concret en aquest text, i tornant a repetir que l'autonomia de centre és fonamental, s'ha de tenir en compte la diversitat respecte al concepte de material educatiu. Fem una proposta..., és a dir, el títol d'aquesta proposició de llei diu «gratuïtat dels llibres de text i el material curricular. Nosaltres entenem que aquest títol ja, per començar, com a proposta en positiu, caldria canviar-lo, perquè el material curricular sempre té confusió pel que fa exclusivament als llibres de text, el que marca, diguéssim, el llibre de text; en canvi, el material educatiu és molt més obert i posa en valor els nous espais, els nous mètodes, els nous plantejaments que, fruit de l'esforç i la voluntat innovadora dels centres, s'està aplicant. Altres temes, també, respecte a l'articulat. Altres grups parlamentaris n'han fet menció, cosa que precisament ens genera els dubtes que d'aquí un moment, doncs, posaré sobre la taula, com ara el canvi d'opinió d'alguns grups parlamentaris respecte a la seva mateixa proposta del 2016. En l'article 5 del capítol II, quan fan referència a la responsabilitat de l'adquisició de llibres, parlen de les aportacions rebudes per tercers. També ens preocupen, aquestes aportacions rebudes per tercers, perquè ens hauran d'explicar qui compten vostès que faci incidència en l'educació pública del país. Perquè, sigui quina sigui la fórmula que permeti a les famílies assumir els costos que l'educació d'infants i joves implica, està clar que una part important dels llibres i materials educatius impresos es ven a les petites llibreries del nostre país, que subsisteixen gràcies a les campanyes escolars i són un focus de cultura i comerç de proximitat i xarxa social. I, respecte a l'article 6 del capítol III, parlen de que els centres concertats siguin els que expressin la voluntat d'incorporar-s'hi. Nosaltres pensem que han de ser individualment els alumnes, les famílies, les que expressin aquest dret o aquesta voluntat d'incorporar-se al sistema de préstec de llibres, perquè no es pot deduir automàticament que, sent un alumne de l'escola concertada, no es compleixin els requisits necessaris per poder demanar aquests ajuts. I portar avui a debat aquesta proposició ens ha de portar també a fer un exercici de memòria. Mirin, nosaltres el 2016, certament, vam presentar una esmena a la totalitat; esmena que vam retirar tan bon punt vam saber la manca de suport dels grups parlamentaris, en concret, d'aquells que sí que ens van donar suport el 2016. El canvi de posicionament podria ser la modificació de l'articulat, com han comentat, però, malgrat la simplificació de la seva proposició, la millora en alguns punts, segons han comentat alguns portaveus, no s'eliminen alguns articles qüestionats per ells mateixos que nosaltres considerem que són fonamentals, com aquesta intermediació d'uns tercers o bé el tema de les escoles concertades, i, per tant, doncs, el no dret de les famílies a decidir. Per això el que no entenem és com, malgrat que aquests punts de l'articulat es mantenen igual, el grup dels comuns –en l'anterior mandat, Catalunya Sí que es Pot– va abstenir-se a l'esmena de la totalitat presentada, i ara, en canvi, se'n desmarquen, de la nostra proposta. Tampoc entenem –menys encara– el vot aleshores a favor de l'esmena a la totalitat del Grup de la CUP, senyor Riera, i avui, doncs, aquesta posició a favor d'aquesta proposició de Ciutadans. Perquè, senyors de la CUP i senyors comuns, avui blanquegen amb el seu discurs un fals debat, que només vol deixar en qüestió no el Govern –que és legítim, deixar en qüestió el Govern–, sinó el sistema educatiu català, la comunitat educativa, els professionals de l'educació. Perden una oportunitat de deixar clar –un partit nascut per carregar-se el sistema educatiu català– que una llei consensuada com la LEC, a bastament, dins i fora d'aquest arc parlamentari, només requereix la capacitat econòmica i consens polític per desenvolupar-la. Deien vostès que aquestes idees eren màrqueting del Grup de Ciutadans; doncs ara, malauradament, es sumen a aquest màrqueting per damunt de l'equitat i la responsabilitat. Ens agradaria moltíssim que seguissin al nostre costat per tal de seguir treballant pel consens del model educatiu. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat Josep Maria Forné. Quan vulgui.
Senyor president, senyors consellers... Senyor conseller, diputades i diputats, no crec que consumeixi els deu minuts de temps, aniré una mica per feina, perquè s'han dit moltes coses, i, per tant, d'alguna manera, repetir-les tampoc no té molt sentit. La primera és que és una iniciativa legislativa que el que intenta i el que persegueix és aconseguir que el dret universal a l'educació es pugui garantir amb totes les conseqüències, i que, per tant, el material que també ha d'acompanyar aquest procés educatiu tingui la possibilitat d'ús per part de tots els membres de la ciutadania del nostre país. Per tant, si és una iniciativa d'aquest estil, doncs, d'alguna manera hi serem al costat. És veritat que hi havien altres maneres d'haver fet aquesta vehiculació i no feia falta aquesta proposició de llei, però bé, ja hi és, i d'alguna manera tindrà un suport majoritari en aquesta cambra, i, per tant, donarem també suport a la tramitació d'aquesta llei, tot i que, veient les intervencions dels grups, aquesta proposició de llei patirà un procés de capgirament del mitjó i pràcticament, pel que s'ha vist, per les intervencions, quedarà poqueta cosa del que hi ha, perquè hi han molts dubtes, hi han molts interrogants en el que hi ha: la forma de finançament d'aquesta iniciativa, la forma de distribució, la desigualtat que suposa per a uns alumnes d'una tipologia d'escoles o d'instituts i d'altres tipologies... Hi ha tantes, tantes, tantes qüestions, diguéssim, a corregir que podem pensar que el procés de tramitació d'aquesta llei acabarà produint-li un capgirament absolut al seu, diguéssim, redactat. Sí que, potser, en el seu origen, el garantiment de l'educació a tothom i a través de l'ús de les eines que necessita aquesta educació..., això sí que s'aconseguirà. Repeteixo que també es podria haver aconseguit a través de la LEC mateixa, pròpiament –un desenvolupament que, de fet, ja s'està fent, en bona part. Parlem de gratuïtat. En bona part, és una mena de servei de préstec de llibres de text i del material curricular o el material escolar que hi hagi; una manera, diguéssim, de donar-lo. Per cert, un petit parèntesi: si no es fa bé, amb aquesta forma de préstec el que estarem fent és una estigmatització d'aquells que estan usant coses de segona i tercera i quarta i cinquena mà respecte a aquells que es poden garantir l'ús de primera mà, i llavors les diferències encara seran més grans. Però suposem que hi haurà correcció a través del procés d'esmenes i de tramitació i que..., per tant, doncs, hi serà. També s'ha fet esment que és una proposició de llei que ja té la seva presentació l'any 2016, em sembla recordar, i en aquell moment va decaure per una sèrie d'imposicions. És veritat que hi ha hagut una sèrie de correccions, i hem de pressuposar que la bona voluntat o la voluntat dels diferents grups d'haver canviat la posició i la mateixa redacció, doncs, faran que es busqui assolir l'objectiu fonamental. Sí que voldria, però..., tres reflexions, diguéssim, i assenyalar-ne algunes mancances, que ja repeteixo que no les vull tornar a dir, però algunes reflexions que em sembla que són... La primera, el valor de la gratuïtat, i entengui-se'm bé, allò de Machado: «Es de necio confundir valor y precio, eh? Si el preu és zero, aleshores el valor és zero; això és un greu error, i jo espero que l'ús d'aquest material no faci caure en aquesta trampa, diguéssim, de que les coses que no han costat no tenen valor, sinó que..., el valor no és el preu que tenen, eh? Mantinguem aquesta premissa del Machado: «Es de necio confundir valor y precio, cosa que fa bastant el sistema capitalista, en el seu defecte. Una altra reflexió: pensar en el tema de què suposa la gratuïtat. Una altra de les reflexions que voldria..., que també ha sortit de forma indirecta, és la universalització de drets després d'haver pagat diferentment els impostos, i si això té correctiu –com abans s'ha assenyalat en l'aplicació, per exemple, de Madrid, en una llei similar– en funció de rendes. Aleshores, aquí també cal plantejar-se fins a quin punt haver pagat impostos diferents en funció de rendes també significa, diguéssim, gaudir de forma diferent de drets i de beneficis. Bé, és per pensar-hi, com s'aplicarà aquest tema. I, per últim, l'última reflexió que voldria assenyalar és l'excés –que també s'ha dit– de pes que es posa a la gratuïtat del llibre de text com l'eina principal, encara, en un esquema educatiu en el qual l'assignatura o el contingut de l'assignatura és el centre del procés educatiu i el que no arriba a aconseguir aquell coneixement d'aquella assignatura o d'aquell contingut, doncs, queda descatalogat, quan, gràcies a déu, per dir-ho d'una forma genèrica, el centre del procés educatiu ja no està en el contingut, sinó que està en l'adquisició d'unes competències en funció d'una diversitat de capacitats que cal respectar i potenciar, i no excloure, sinó incloure les persones. Hi ha algú que diu..., jo diria que exageradament, però hi ha algú que diu que el sistema educatiu ja no és el dels quatre «uns: una aula, un grup, una matèria i una assignatura, aquesta idea que tots els que estem aquí i en el nostre procés educatiu hem viscut: que ens han posat en un grup, que ens corresponia una aula –durant tota l'etapa del curs no ens movíem d'aquella aula– i a una hora teníem una assignatura determinada, la que es feia. Això, ahir mateix, doncs, amb el canvi, per exemple, que es proposava de model arquitectònic i altres versatilitats que pot tenir l'aula..., en l'aula hi poden haver diferents grups i hi pot haver diferents matèries simultàniament, no cal que s'estanqui en una mateixa hora. I, per tant, les eines que es doten per a fer aquest sistema educatiu més flexible i més atent a la diversitat de les capacitats dels alumnes, aquestes eines ja no són únicament ni exclusivament ni –diria– prioritàriament el llibre de text, sinó que són moltes vegades materials confeccionats pels intervinents, pels docents que estan participant allà. I, és més, caldria potenciar la manera d'interactuar diferents centres, diferents docents, en diferents àmbits, per crear materials específics que poden tenir diferències grans. Amb això, senyor Riera, jo li diria que no s'espanti, que la diversitat no té per què ser contradictòria amb l'equitat, que són coses que poden anar perfectament casades, i no cal que la idea de la igualtat absoluta sigui l'única garantia de l'equitat. Per tant, el llibre de text com a únic objecte de gratuïtat seria un error. És veritat que va acompanyat del material curricular, però no podríem deixar-ho aquí. No puc estar-me, senyora Niubó, de..., suposo que ha estat un lapsus: som un país –som un país. Ha estat un error –ha estat un error. No som un estat encara, però som un país. Jo sé que ha estat un lapsus, sense voler i sense més importància. I tampoc no puc deixar d'assenyalar... Vostè ha assenyalat la importància de les polítiques fiscals per garantir, diguéssim, polítiques socials, com per exemple la gratuïtat, etcètera. Molt bé. Dintre d'aquestes polítiques fiscals que cal corregir, també assenyali el greu i sostingut dèficit fiscal que pateix el nostre país i que pateix el nostre finançament, i que no permet polítiques socials com les que voldríem. També el dèficit fiscal forma part d'aquest greuge que hi ha. Com que hi ha molta feina, perquè aquí es tramitarà i hi ha possibilitat de fer esmenes i hi ha possibilitat de poder-li donar la volta com a un mitjó a aquesta proposició de llei, nosaltres hem retirat l'esmena a la totalitat, i, per tant, ens congratulem de poder contribuir a la garantia del dret universal de l'educació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, i atès que no hi ha esmenes a la totalitat perquè s'han retirat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Aplaudiments.]] Passem, doncs, al següent punt de l'ordre del dia, que són les interpel·lacions. Abans de seguir, per això, deixin-me dir-los que hi ha una sol·licitud formulada pel Govern, d'acord amb l'article 83.3 del Reglament, que ens demana –i ho proposo, per tant, al Ple– que la interpel·lació al Govern sobre les accions que perjudiquen la convivència, que figura com a dotzè punt de l'ordre del dia, sigui substanciada demà dijous abans de la suspensió de la sessió al migdia, és a dir, després d'haver substanciat el punt 17. Tant el Govern com el grup parlamentari que fa la interpel·lació –en aquest cas, el Grup Parlamentari de Ciutadans– hi han manifestat la seva conformitat. Per tant, ho exposo al Ple. Hi ha algun inconvenient en fer aquest canvi de l'ordre del dia? No? [[Pausa.]] Molt bé. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge]] [[300-00149/12]] Doncs seguim, com dèiem, amb les interpel·lacions. I la primera d'aquesta tarda és la Interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'habitatge, formulada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Rosa Maria Ibarra. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputades i diputats, avui volem parlar d'habitatge –n'hem parlat al matí, en tornem a parlar aquesta tarda–, avui volem parlar de polítiques d'habitatge. I és que els últims mesos hem vist un govern erràtic en molts àmbits, i també en habitatge, i volem saber quina estratègia, si és que en té alguna, seguirà el Govern en aquest àmbit. I em permetrà, conseller Calvet, que l'interpel·li a vostè, tot i saber que algunes decisions que s'han pres les últimes setmanes o els últims mesos no han estat seves. Em refereixo concretament al decret que es va elaborar des del Departament de Justícia que pretenia regular els preus dels arrendaments urbans, moderar els preus dels arrendaments urbans, i que avui hem debatut i que, finalment, no ha estat ratificat. Però entenem que més enllà, doncs, de que els dos socis de govern tinguin algunes picabaralles entre ells per intentar apuntar-se un «tanto en matèria d'habitatge, si m'ho permeten, vostè és el responsable de l'àrea, i, per tant, li correspon a vostè ésser objecte de la interpel·lació –de fet, com molt subtilment ens ha fet notar el diputat Campdepadrós en la seva intervenció d'aquest matí. És evident que la situació de l'habitatge a Catalunya és crítica. Només cal veure l'esforç que han de fer les famílies per pagar la hipoteca i la renda del lloguer, o el gran nombre de desnonaments precisament per la incapacitat de poder assumir aquest cost. I també és evident que els últims anys el Govern de la Generalitat ha fet recaure un esforç important en polítiques d'habitatge en els ajuntaments. De fet, si analitzem les dades del pressupost d'habitatge del Govern de la Generalitat, veiem com del 2010 al 2017 va caure la despesa en un 43 per cent, mentre que els ajuntaments catalans hi van destinar un 82 per cent més, del 2010 al 2017. Per tant, un sobreesforç dels ajuntaments per fer front a una situació d'emergència habitacional en els temps més durs de la crisi, però també per fer front a la falta de recursos que hi destinava la Generalitat. De fet, vostès han seguit una línia clara de traspassar responsabilitats, per acció o per omissió, als ajuntaments, sense traspassar-los, això sí, els recursos necessaris. Podem dir que han practicat allò de l'evasió competencial. Recordem, per exemple, l'acord marc per a l'adquisició d'habitatges provinents del tanteig i retracte que van posar a disposició dels ajuntaments, un acord pel qual es deixen diners als ajuntaments amb un interès reduït, és cert, però que comporta que al cap de setanta-cinc anys aquell habitatge, que s'ha adquirit per aquesta via, desaparegui del patrimoni municipal i passi al de la Generalitat. Un negoci rodó, vaja, sobretot per a la Generalitat. Ens agradaria saber quants ajuntaments s'han acollit a aquest acord i quants habitatges s'han comprat per aquesta via. Però no només això, conseller: han deixat sols els ajuntaments en un tema tan sensible com és el de les ocupacions. El nostre grup va presentar una proposta en aquest àmbit, perquè enteníem que era clara la necessitat de tirar endavant estratègies i plans per invertir i resoldre aquesta situació fent que els pisos buits deixin d'estar-ho, i, per tant, compleixin la funció social i que les persones que no disposin d'un habitatge en puguin obtenir. D'igual manera, enteníem i entenem que cal que les situacions de conflicte veïnal i que atempten contra la convivència, generades per situacions, a la pràctica, d'infrahabitatge o la presència de màfies, siguin resoltes amb una major implicació de les administracions, en especial, de la Generalitat. Solucions parcials, simplement centrades en processos judicials, més o menys accelerats, no solucionen el tema. Cal un enfocament global i transversal en què no es deixi tot el pes de l'ocupació i les seves conseqüències als ajuntaments, que és, precisament, el que vostès estan fent. Aquella proposta presentada pel Grup Socialista i Units per Avançar que va ser transaccionada i aprovada el novembre del 2018 no s'ha complert. De fet, conseller, en el control de compliment vostè feia referència a mesures que s'inclourien en el decret que van aprovar i que després van retirar –que després m'hi referiré–, a l'elaboració d'un registre de domicili en absència –del qual ara com ara no en sabem re– i a la revisió del protocol d'intervenció dels Mossos d'Esquadra. Per tant, a dia d'avui, res de nou, res d'efectiu, en el tema de les ocupacions. En realitat ens fa l'efecte, conseller, que vostès, en el tema de les ocupacions, miren cap a un altre costat, perquè, d'alguna manera, aquesta via d'allotjament, si em permeten dir-ho així, de moltes famílies els treu a vostès pressió de les meses d'emergència. Què passaria si totes aquestes famílies que es veuen abocades a ocupar es quedessin d'un dia per l'altre al carrer? Com ho faria, aquest Govern, per donar-hi solució? Conseller, aquest Govern no aporta solucions en matèria d'ocupacions. Tenim una línia d'ajuts als ajuntaments que ens sembla més que dubtosa per adquirir habitatge per als ajuntaments, per al seu patrimoni; tenim nul·la acció per respondre a les ocupacions. I, per altra banda, els últims mesos ens hem trobat amb dos decrets en l'àmbit d'habitatge: un, com li deia a l'inici, elaborat per la conselleria de Territori, i l'altre, des de la de Justícia. Hem de tenir present que utilitzar la fórmula del decret es justifica per la necessitat de la urgència en la seva aprovació, i és evident la necessitat urgent de donar sortida a les famílies –existeix, aquesta urgència–, però també és evident que s'han de fer les coses bé. Ho deia aquest matí: no podem elaborar decrets d'esquena a la resta de grups parlamentaris, d'esquena als ajuntaments, a les entitats socials i a les entitats municipalistes, perquè, en un tema tan sensible com el de l'habitatge, cal consens, cal donar seguretat. Quan s'emprenen accions legislatives, aquestes han d'estar ben travades, parlades amb tothom, i, a més, s'ha de tenir la certesa que prosperaran i seran efectives, que compleixen el marc estatutari i que seran eficaces en la seva aprovació; si no, no serveixen per a re. I entenem que es pugui arribar a acords amb tots els grups, que no es pugui arribar a acords amb tots els grups o amb tots els col·lectius afectats, però com a mínim s'ha d'haver pogut parlar amb tothom. I no ho van fer, conseller, ni amb el decret que va liderar vostè ni amb el que avui ha portat a ratificació la consellera Capella. Si entrem en l'anàlisi d'aquests decrets, el primer que hem de preguntar-nos és si l'un o l'altre aportaven solucions immediates als problemes, és a dir, si complien amb el requisit imprescindible per poder aprovar un decret i no buscar altres formes legislatives, i la resposta és que no. D'una banda, el Decret 5/2009, de 5 de març, per millorar l'accés a l'habitatge, un decret que, com deia, va liderar vostè, conseller, i que, com ja he dit, ho va fer sense parlar ni amb els grups parlamentaris –almenys abans de la seva aprovació– ni amb les entitats de l'àmbit de l'habitatge o municipalistes. Per tant, es van tirar tots solets a la piscina. Què suposava aquell decret? Doncs suposava altra vegada passar-li el pes de l'acció en l'habitatge als ajuntaments, sense donar-los, això sí, els recursos per fer-ho, i, per tant, condemnar moltes d'aquelles accions a ser paper mullat. El decret no resolia correctament com s'assumiria el cost de la promoció d'habitatge en règim de lloguer assequible ni tampoc el dels allotjaments dotacionals, que se suposava que havien de promoure els ajuntaments. I, a més, semblava que la Generalitat es desentengués de les seves obligacions de l'increment del seu parc públic d'habitatge per atendre les situacions d'emergència social i exclusió residencial establertes legalment fins ara. Però també significava un nou model d'habitatge protegit i, previsiblement, una pujada de preus dels mòduls amb diferències entre poblacions i fins i tot entre barris dins d'una mateixa ciutat, i, a més, amb la liberalització de l'adjudicació dels habitatges. Finalment, el Govern es va veure abocat a la retirada d'aquell decret al constatar que no tenia suports suficients per convalidar-lo. I després va arribar el Decret llei 9/2019, de 21 de maig, de mesures urgents en matèria de contenció de rendes en els contractes d'arrendament d'habitatge, del qual avui hem fet un debat per a la seva convalidació, i, com tots saben, no ha estat convalidat. Aquest decret responia més a la voluntat de generar titular la mateixa setmana de les eleccions municipals que no pas a la de resoldre de manera efectiva els problemes que presenta el mercat de lloguer. Perquè més enllà dels problemes competencials, que existeixen –mal que li pesi a la consellera, i el Consell de Garanties Estatutàries així ho manifesta–, hi havia també problemes de fons, de contingut evident. El fet que el decret permetés la pujada, en alguns casos, del 5, del 10 o del 20 per cent de la renda, un règim d'excepcions a l'aplicació d'aquest o no contemplar un règim de sancions en cas d'incompliment per part del propietari, són alguns dels punts més discutibles, a parer nostre, d'aquest decret. I, com he dit, les entitats que treballen en l'àmbit de l'habitatge van en la mateixa línia i han exposat majoritàriament el mateix que els grups de l'oposició. I fins i tot l'Autoritat Catalana de la Competència ha fet un informe en aquest sentit i ha dit que aquesta regulació pot portar exactament els efectes contraris als buscats. Finalment, aquest decret no ha estat convalidat, i, per tant, creiem, conseller, que el Govern hauria de reflexionar sobre la seva política d'habitatge, especialment sobre les accions que han emprès els últims mesos, perquè totes elles han fracassat, conseller. Per tant, ens agradaria que ens expliqués quines seran les línies estratègiques que ha d'emprendre a partir d'ara el seu departament. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per a la resposta, té la paraula el conseller senyor Damià Calvet.
President, consellera, diputades, diputats... Senyora diputada, moltes gràcies per aquesta interpel·lació sobre polítiques d'habitatge, que ens permet, una vegada més, parlar-ne, debatre, contrastar opinions. Ho fem des del primer dia d'aquesta legislatura. De fet, un dels primers temes que vam haver de tractar com a departament van ser, doncs, també preguntes orals i interpel·lacions al voltant de les polítiques d'habitatge, i les primeres accions del Departament de Territori i Sostenibilitat també van anar adreçades a donar resposta a determinades problemàtiques de les polítiques d'habitatge, i hi hem continuat treballant. Jo li agraeixo que una vegada més posem aquest tema sobre la taula, i li agraeixo també –i ho dic amb tota sinceritat i normalitat– el to amb el que m'ha interpel·lat. Miri, nosaltres, ahir, com a departament de territori i sostenibilitat, vam fer una trobada amb els mitjans de comunicació, d'aquestes trobades habituals que es fan per fer una valoració del primer any de govern, de tot el que fa referència a les polítiques no tan sols d'habitatge, sinó a totes les que fan referència a la Secretaria d'Hàbitat Urbà i Territori, és a dir, polítiques d'ordenació del territori, d'urbanisme i d'habitatge. I li he de dir que el tema de l'habitatge va ocupar gran part de les nostres explicacions, perquè el Govern ha governat i ha fet molt en matèria d'habitatge. Ens hauria agradat haver fet encara més, evidentment, però no defallirem i seguirem intentant-ho per totes les vies. Vostè em demana quina és la direcció o l'orientació general del Govern en les polítiques d'habitatge. Jo li diria que la principal –a vegades faig servir l'expressió de «l'ingredient principal de la recepta, de la complicada recepta de disposar de les millors polítiques d'habitatge al nostre país– és ampliar sigui com sigui el parc d'habitatges de lloguer social. No he dit «el parc públic, eh?, que també, sinó el parc d'habitatges de lloguer social; també, per tant, incentivant que els privats entrin en aquest mercat, en definitiva. I ho hem fet, l'hem ampliat. L'hem ampliat, en primera instància, a través de l'exercici de tanteig i retracte. L'exercici de tanteig i retracte, amb perdó, és un invent d'aquest Govern, és un invent que neix a partir del Decret 1/15. Hi han altres comunidades autónomas que encara no han arribat en aquest punt; nosaltres sí. Com a govern nosaltres ens considerem, lògicament, doncs, hereus dels governs anteriors. Vam poder disposar, a través d'aquest Decret 1/15, d'aquesta capacitat per exercir el tanteig i retracte, i ho hem fet. Durant l'any 2018 hem fet 853 adquisicions per tanteig per 48,9 milions d'euros. I en el que portem de 2019 ja en portem 460 per un import de 25 milions d'euros. Amb aquestes adquisicions hem arribat als 2.286 –2.286– habitatges incorporats al parc, a través d'aquesta via, la del tanteig i retracte, des del Decret 1/15, fet que ha permès superar els vint mil habitatges administrats per l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, que és una xifra que considerem que és, percentualment, encara escassa i que hem d'incrementar, i per això continuem treballant, i ara m'hi referiré. Però, en tot cas, també voldria fer referència a l'atenció a l'emergència social –vostè n'ha parlat. Volem, evidentment, continuar atenent aquesta emergència social, evitar el risc d'exclusió social, i hem incrementat els recursos dels programes socials d'habitatge a través dels ajuts per al manteniment de l'habitatge i de la mateixa emergència. Durant el 2018 –vostè em demanava xifres concretes, abans li he dit les de tanteig i retracte– vam arribar als 138 milions d'euros, amb més de 78.000 ajuts atorgats, de diferent naturalesa, però la majoria, ajudes al pagament de lloguer. El Govern, per tant, manté l'esforç en l'atenció a les situacions de risc d'exclusió residencial. També al llarg de l'any passat es van adjudicar 840 habitatges a través de les meses d'emergència, i fins al maig d'aquest 2019 s'acostaven als tres-cents; per tant, continuem gestionant les meses d'emergència. Li he donat dues xifres. Li he de dir que, del total d'expedients que en aquests moments tenim pendents de valorar..., pel que fa a les meses d'emergència en tenim de dues classes, un d'únic, que gestionem des de l'agència, i després tenim onze municipis amb meses d'emergència que són pròpies d'aquests municipis. El nombre de casos pendents de valorar és de 594 expedients, i el nombre de casos de la Mesa d'Emergència, la de Catalunya, resolts i pendents d'habitatge és de 634 expedients en aquest moment –634. De municipis amb mesa pròpia, d'aquests onze municipis amb mesa pròpia, en tenim pendents 706, d'expedients. Per tant, una xifra, doncs, important i que volem corregir. Però deixi'm dir-li una cosa –deixi'm dir-li una cosa– i demanar-li ajuda, a vostè, que forma part del grup que governa a l'Estat: si exigíssim..., si l'Estat posés a disposició de Catalunya els habitatges de la Sareb, els que té la Sareb..., ja sé que és un vehicle publicoprivat, però, en tot cas, amb participació també de l'Estat... Avui tenim registrats 5.751 habitatges de la Sareb; 3.500 es troben buits i en condicions d'habitabilitat. Només que la Generalitat i els ajuntaments disposéssim d'aquests habitatges, el problema del producte, dels habitatges que necessitem per fer front a aquests expedients resolts per la Mesa d'Emergència però encara no..., informats favorablement, però no resolts, ja el tindríem resolt, en aquest cas. Per tant, ajudi'ns, també, a que la Sareb –perquè truquem a la porta i de vegades no hi trobem ningú–..., a que es posin a disposició el que són aquests habitatges, no? Vostè feia referència també als recursos. I, evidentment –i sempre ho repeteixo–, hi ha una primera part del discurs que obvia, que és que la majoria dels recursos que es dediquen a polítiques d'habitatge provenen del Plan nacional de la vivienda, infradotat, que prové, evidentment, de les aportacions que fem prèviament amb els nostres impostos, i que any rere any, doncs, veiem com disminueix. I no tan sols disminueix, sinó que inclús elimina alguns dels mecanismes que el feien més útil per a Catalunya: el famós Fondo de Eficiencia; és a dir que aquelles comunidades autónomas que gastaven tot el diner que se'ls havia assignat inicialment podien disposar del diner no gastat per altres comunidades autónomas. Miri el gràfic de les dotacions pressupostàries de l'Estat en matèria d'habitatge: hi van haver uns pics, però han anat baixant, han anat desapareixent. Avui en dia Catalunya rep el 14,5 per cent del total, uns 50 milions per any, amb un pla pluriennal de quatre anys –per tant, 200 milions–, quan vostè sap perfectament que som el 16,22 per cent de la població, el 19 per cent del PIB. I encara dades més interessants: el 16,29 per cent dels habitatges principals estan a Catalunya, el 23,9 per cent dels habitatges de lloguer estan a Catalunya; en canvi, només rebem el 14,5 per cent. Per tant, també li demano que ens ajudi. Li demano que vostè, com a membre del partit polític que governa a l'Estat espanyol, digui al Ministerio de Fomento i després al Ministerio de Hacienda que doti correctament els planes nacionales de la vivienda i transfereixi els diners que corresponen a Catalunya. I no tan sols que els hi transfereixi, sinó que també mantingui aquests elements que abans li deia que ens eren molt útils, com aquell Fondo de Eficiencia. Nosaltres amb aquests diners, evidentment, faríem més i millors polítiques d'habitatge: podríem comprar més habitatge per tanteig i retracte, podríem fer més promoció directa d'habitatges amb protecció oficial, podríem també conveniar amb els privats la possibilitat de que ells també promoguin habitatges en protecció oficial... Li deia abans que una de les primeres coses que vam fer com a govern va ser dotar-nos, a través de l'ICF, de línies de finançament, tant als programes de tanteig i retracte com de promoció d'habitatge: 140 milions per a nou habitatge protegit per a promotors públics i privats, amb una línia que vam anomenar ICF 1, i 110 milions per a ajuntaments i entitats per ampliar el parc d'habitatge social a través del tanteig i retracte –110 milions– en una línia que vam anomenar ICF 2. Me'n demana les xifres. Amb aquests préstecs bonificats, fins al juny s'havien rebut divuit sol·licituds de suport financer a projectes de promoció per un import de 46,8 milions d'euros. Val a dir que actualment el mercat financer ofereix també préstecs en bones condicions, i, per tant, no hem esgotat aquesta línia de 140 milions d'euros, però és una línia que no està tancada, que, de fet, està oberta fins que es pugui esgotar. La línia de 110 milions ha servit per formalitzar la compra de 353 habitatges per un import de 28,2 milions d'euros. Bé, no està malament; però, en tot cas, també és una línia que no està tancada, que s'anirà desenvolupant fins a arribar a esgotar-se. I per què no s'ha esgotat més? Per exemple, perquè l'Agència Catalana de l'Habitatge..., aquests habitatges que hem comprat amb tanteig i retracte..., ho hem fet a través de préstecs del mateix Institut Català del Sòl: fins a 30 milions d'euros el 2018, 20 milions d'euros el 2019 –30 el 2018, 20 el 2019. Són, doncs, concrecions de les polítiques d'habitatge, orientacions de les polítiques d'habitatge que vostè m'ha demanat i que he pogut respondre. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra.
Bé. Conseller, crec que el que ens ha explicat és el que han fet, però no ens ha explicat les línies, les estratègies que té aquest Govern, o que hauria de tenir, per solucionar els problemes greus en habitatge. És a dir, si sempre acabem fent el mateix, difícilment podem sortir-nos-en, de la situació en la que estem. I, a més a més, veig que segueix espolsant-se'n, d'alguna manera, la responsabilitat, i ens reclama, doncs..., que el Govern de l'Estat no hi posa prou diners. Escolti'm, no li ho discutiré. Evidentment, el Govern de l'Estat ha de posar més diners en els plans de «vivenda, en altres instruments que pugui aprovar de manera extraordinària, i nosaltres ho reclamarem allà on calgui. Però nosaltres hi insistim, perquè creiem que en habitatge, i sobretot els últims mesos, en aquelles accions que han pres els últims mesos, aquest Govern ha fracassat. I cregui'm, conseller, que, quan li dic això, no ens alegrem del fracàs del Govern, ni en habitatge ni en cap altre àmbit, perquè aquest fracàs comporta greus problemes, greus conseqüències per als catalans i catalanes. Per tant, volem saber, volíem saber quines eren aquestes estratègies, perquè pensàvem que tenia, aquest Govern, línies d'actuació diferents que ens podien portar a solucions efectives en el tema de l'habitatge. Miri, necessitem eines potents que funcionin. Necessitem l'aprovació definitiva del Pla territorial sectorial de l'habitatge, necessitem l'aprovació d'una llei de l'habitatge amb voluntat de refosa de tota la legislació que existeix en aquest àmbit –n'hem parlat alguna vegada vostè i jo, conseller–, però també amb voluntat..., aquesta llei de regulació de mesures potents i transversals de producció de sòl, de mobilització d'habitatge buit i de mesures d'estímul del lloguer. Necessitem la coordinació i la cooperació lleial de totes les administracions amb competència en matèria d'habitatge. Calen més recursos –ja ho deia–, més recursos de totes les administracions. L'Estat, a través dels plans estatals d'habitatge, hi ha d'aportar més –de fet, ho feia en aquells pressupostos que vostès tampoc van votar–, però la Generalitat, també: no pot espolsar-se la responsabilitat dient que li falta finançament per part de l'Estat, i, d'altra banda, demanant més implicació als ajuntaments. No pot practicar més l'evasió competencial. Hi ha d'haver una acció transversal del Govern per posar-se al costat dels ajuntaments en un tema tan greu com els de les ocupacions, que vostè no s'hi ha referit; s'hi ha de treballar des dels àmbits social, jurídic i de seguretat. S'ha de lluitar de manera ferma contra l'habitatge buit: si no hi ha habitatge buit, no hi ha habitatge ocupat. Hem d'elaborar un índex de referència que no estigui inflat pel fet de ser reflex de la bombolla de preus; per tant, cal tenir en compte en la seva elaboració no només les dades del registre de fiances, sinó fiscals, cadastrals, del Registre de la Propietat..., un índex que sigui assumible per als llogaters. Hem d'incrementar l'oferta d'habitatge en lloguer en general, però especialment en lloguer social. Calen més recursos per incrementar de manera significativa el parc públic. Calen mesures per incentivar els propietaris a posar el seu pis en lloguer, i que ho facin per sota de l'índex de preus. En definitiva, conseller, tenim molta feina a fer, i no veiem –almenys no ho hem vist fins ara– una línia clara d'actuació. Disposar d'un habitatge digne per desenvolupar el projecte vital és bàsic per a tota persona. Ens correspon a nosaltres trobar les complicitats i els consensos necessaris per fer-lo efectiu, a tots, però especialment a vostès, conseller, que estan al Govern. Li demanem que impulsi polítiques efectives en habitatge i que ho faci buscant el màxim de consens possible, perquè hem vist aquestes últimes setmanes, aquests últims mesos, què passa quan no es busquen els consensos: s'arriba al fracàs. Li demanem, conseller, que reediti el Pacte nacional per a l'habitatge, perquè estem convençuts que només amb un gran consens de país podrem tirar endavant polítiques que tinguin l'abast suficient per solucionar els problemes existents. I, conseller, per treballar en buscar solucions, sempre des de la responsabilitat, a nosaltres ens hi trobarà. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per a la rèplica té la paraula el conseller, el senyor Damià Calvet.
President, consellera, diputades, diputats... Senyora diputada, vostè em parla de les línies..., de cap a on anem en polítiques d'habitatge, i jo, després d'una primera intervenció en la que li he contestat, doncs, accions concretes i dades del 2018, li explicaré cap a on anem. D'alguna manera –vostè hi ha fet referència perquè, efectivament, n'hem parlat en més d'una ocasió–, volem fer una nova legislació en matèria d'habitatge. Una legislació que compili, però no només que compili des del punt de vista d'agregació, sinó que modernitzi tota la legislació dispersa que tenim actualment en matèria d'habitatge, des de la Llei del dret a l'habitatge, la Llei diria que 5 de l'any 2007, la principal, la que basa la majoria del corpus legislatiu..., però, després, que hi afegeixi, efectivament, doncs, el Decret 1/15, aquest que ens ha possibilitat el tanteig i retracte, i, evidentment, tot el que fa referència als pisos buits, que també va ser una novetat que va tirar endavant un govern de la Generalitat. Hi han algunes comunidades autónomas que no hi han arribat, aquí; hi han molts països que no hi han arribat. Nosaltres estem amb capacitat per poder fer cens i multar, i, en tot cas, exercir aquesta pressió perquè els habitatges buits dels grans tenidors passin a tenir, lògicament, un rol social. Tenim tot el que fa referència a la 24/15, tot el que fa referència a la 4/16, que també des del Govern de la Generalitat vam saber resoldre. Teníem recursos del Constitucional al damunt, no interposats per vostès, sinó pel Partit Popular, i va costar una miqueta més del que esperàvem de vostès poder, doncs, resoldre'ls. La veritat és que hi havia hagut la promesa de poder aixecar el recurs del Constitucional immediatament –així ho havíem signat–, i no va ser d'aquesta manera, vam haver-ho de negociar i de negociar, fins al punt que ens ha condicionat també el decret de limitació als preus de lloguer, que jo reitero que és una llàstima –ho vaig expressar ahir públicament, i avui ho he dit– que no s'hagi pogut convalidar. Com també reitero que va ser una llàstima que no poguéssim convalidar el Decret 5/2019, un decret en el que nosaltres hi creiem molt i que tornarem a presentar. El tornarem a presentar d'acord amb les converses que hem pogut anar tenint amb tots els grups polítics que així ho han tingut a bé, o amb les entitats que gestionen temes d'habitatge, per millorar-lo. Considerem que sí, que, efectivament, ens van faltar potser un parell o tres de setmanes de gestió política d'aquell decret, però creiem que l'estem fent i el voldrem posar sobre la taula de nou. Un decret de mesures en matèria d'habitatge, un decret urgent, al marge d'aquesta legislació. Abans li deia que haurem de presentar una memòria preliminar i començar la seva tramitació; també esperem fer-ho abans que acabi l'any, però té una temporalitat, evidentment, molt més llarga que aquest decret de mesures urgents. Volem reforçar, redefinir i ampliar els instruments ordinaris de la legislació en matèria d'habitatge, amb aquest decret, amb aquest decret urgent, bàsicament amb tres objectius: primer, incrementar el parc de protecció de lloguer –això ja ho sabien–; dotar-nos de més instruments per combatre les situacions d'emergència i els desnonaments, i també moderar els preus de lloguer dels habitatges lliures a través de l'índex de preus de referència. Al marge del decret que avui intentàvem convalidar, és evident que la mateixa existència de l'índex de preus de referència, del que nosaltres n'estem molt orgullosos... De fet, el real decreto de l'Estat –que nosaltres, per cert, vam convalidar sense condicions, pràcticament– marca que es farà un índex de preus de referència a imagen y semejanza, diríem, eh?, del nostre, basant-se en les dades reals de mercat. No és inflacionat –no és inflacionat–, com deia vostè, perquè el que és inflacionat són els anuncis que tenen els administradors de finques als seus aparadors. El nostre índex de preus de referència que es basa en dades certes del dipòsit de fiances i del Registre de contractes és mercat real, i si s'aprecia la diferència entre el que és el mercat real i el que s'anuncia és precisament gràcies a aquest índex de preus de referència. En definitiva, aquest nou decret llei per incrementar el parc públic d'habitatge de lloguer social. També..., esgotar al màxim tot el que fa referència al tanteig i retracte; també anunciar-li que, atès que el mecanisme de tanteig i retracte no tindrà segurament els propers mesos el gran volum de paquets de fons d'inversió que nosaltres hem revisat per comprar habitatges molt ràpidament..., no tindrà aquest gran volum, el mantindrem obert, això serà un gota a gota. Però, en definitiva, els recursos que estem destinant a aquesta línia de tanteig i retracte els destinarem, a partir de l'any vinent, que és quan s'esgotaran aquests grans paquets de tanteig i retracte, a què?, a promoció. A promoció, en aquest cas, sí, pública, des de l'Incasòl, d'habitatges amb protecció oficial. I, sí, també ser exigents cap a la mobilització dels sòls de patrimoni públic dels ajuntaments, de les corporacions locals, perquè els dediquin exclusivament a la promoció d'habitatges amb lloguer social. Aquesta és la voluntat, la línia de treball del Govern: incrementar, sobretot, el parc de lloguer social de Catalunya.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el pla d'acció dels departaments davant l'emergència climàtica]] [[300-00150/12]] El setè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre el pla d'acció transversal davant l'emergència climàtica, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Sí, gràcies, vicepresident, i bona tarda a totes i a tots. Consellera, avui fem aquesta interpel·lació per parlar del repte més important que nosaltres considerem que tenim en el nostre temps, que no és altre que la crisi climàtica; una crisi climàtica que no és de futur, ja és una realitat, i, si en teníem algun dubte, ja ho estem veient aquesta setmana amb l'onada de calor i també amb la contaminació que tenim a l'aire. I, per això, més enllà dels interessos partidistes, dels posicionaments ideològics, cal actuar, i cal actuar de manera urgent. Els experts fa pocs mesos ja explicaven com les activitats humanes són les responsables de l'augment de les temperatures globals en més d'un grau, i això quines conseqüències té?, que no són altres que l'augment del nivell del mar, el desglaç, l'empobriment en recursos hídrics i agrícoles, danys en la salut –com sempre, principalment en les persones que viuen en les zones més desafavorides– i nefastes conseqüències socials i econòmiques. Conseller, vostè també sap que Catalunya és una zona especialment vulnerable per al canvi climàtic. Veiem que els nostres estius s'han allargat cinc setmanes des dels anys vuitanta i que també s'ha detectat una major presència de malalties tropicals, cardiovasculars, respiratòries, una major freqüència de les onades de calor i també una reducció de les collites. Doncs bé, davant de tot això, hi insisteixo, hem de tindre clar que no es tracta d'una catàstrofe natural, sinó que nosaltres som les responsables i que ens hem de posar a treballar sense perdre un minut, amb tots els esforços, tota la intel·ligència i també tota la generositat des del carrer i des de les institucions, perquè, com ja he dit, la Terra està patint el canvi climàtic i no afecta a totes per igual. D'una banda, tenim els països que estan en via de desenvolupament, que, a més, paradoxalment, han sigut aquells que menys s'han beneficiat en el seu creixement dels combustibles fòssils, i són els que estan pagant més car aquest canvi climàtic. I, d'una altra banda, estan els de baix de la resta de països, la majoria social que és la que més pateix també els efectes de la crisi climàtica. Ho patim en la nostra salut, en les oportunitats de futur, en el nostre territori, i, en definitiva, en la nostra vida. Per tant, el que veiem és que la crisi climàtica posa en risc no només l'equitat en general, a nivell global, sinó que també posa en risc l'equitat a nivell intergeneracional. Els joves diuen: «La nostra casa està en flames. I nosaltres ens ho fem nostre; exactament, la nostra casa està en flames, i, per tant, quan una casa està en flames no es tracta de posar un pegat, sinó de guanyar temps per poder reconstruir-la des dels fonaments. Conseller, quan una casa està en flames jo crec que a més de cridar «foc! es tracta de trucar als bombers, i, quan arriben, fer-los cas. Jo crec que és una cosa sensata, és una cosa de sentit comú, però sembla que vostès o no escolten o no reaccionen. El Govern, veiem que al maig va declarar l'emergència climàtica a Catalunya en la línia del que van fer països com el Regne Unit o com Escòcia. I jo li pregunte: li sembla coherent aquesta declaració d'emergència climàtica mentre s'incompleix sistemàticament –mentre s'incompleix sistemàticament– la Llei de canvi climàtic? Perquè, clar, al final, aquesta declaració d'emergència climàtica sense mesures concretes s'està buidant de contingut. Vostès parlen de compromisos, de prioritzar, d'acompanyar, de prendre mesures sense concretar quines, d'incrementar incentius sense dir quins ni com, i, mentrestant, la crua realitat és que no s'està complint la llei, que, al final, conté mesures bàsiques per poder fer front a aquesta crisi climàtica. Veiem alguns dels incompliments de la Llei de canvi climàtic: vostès encara no han posat en marxa ni l'impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica, però tampoc el de les indústries contaminants ni el de les emissions de creuers. No han dotat de recursos el Fons climàtic, que es nodria dels tres impostos anteriors, però, a més, també d'una partida ordinària que no ha estat habilitada. Encara no han revisat les polítiques sectorials per adaptar-les al canvi climàtic; tampoc els plans de gestió dels espais naturals. No han promogut pràcticament les energies renovables ni s'ha convertit l'Icaen en una agència d'energia. A aquest pas no arribarem mai al 50 per cent d'energia renovable a què preteníem arribar el 2030. Un altre tema: el Govern ha pactat d'esquena –el Govern de l'Estat, dic– a la societat amb l'oligopoli energètic l'allargament de la vida útil de les centrals nuclears per a deu anys més, fins 2035, aproximadament. La llei catalana, la nostra llei, ho preveia per a 2027, i ens agradaria saber què pensa fer perquè aquest objectiu nostre del 2027 siga respectat, quins plans de transició justa s'estan impulsant en els territoris que es veuran afectats pel tancament de les centrals nuclears, perquè això també tindrà un efecte econòmic i un impacte en els llocs de treball. No han establert tampoc percentatges mínims d'energia renovable per als establiments comercials que superen els cinc-cents metres quadrats. No s'ha fet un pla d'electrificació dels principals ports. No s'ha creat una àrea de control d'emissions en les infraestructures portuàries. No s'han pres mesures per evitar que els vehicles motoritzats nous no siguen de combustió fòssil a partir de 2030. Tampoc s'han fet els pressupostos de carboni, ni la distribució per àrees competencials. Quina és la petjada de carboni en Catalunya, conseller? Tampoc sabem res de la Llei de residus, fonamental, per cert, per a la reducció dels plàstics. Fa poques setmanes teníem una campanya per la reducció dels plàstics. Doncs bé, no sabem res de la Llei de residus, però tampoc de la Llei de qualitat de l'aire. No sabem per a quan estaran; si ens ho pot dir, l'hi agrairíem, conseller. En resum, la notícia, la desgraciada notícia és que no s'ha fet pràcticament res en estos dos anys. Nosaltres ja l'hi vam dir al seu moment. Ho va dir la meua companya, l'Hortènsia Grau, al conseller Rull, en el seu moment: la Llei de canvi climàtic no és una llei de desitjos, és una llei d'accions i és una llei d'oportunitats, i sembla que ho han oblidat, o estem perdent aquesta oportunitat. Per què? Doncs perquè cal canviar patrons de pensament, de creixement, de producció, de consum. Conseller, què estan fent per a canviar tots aquests patrons? Perquè, si al final només és una qüestió de relat entre lo que és més o menys políticament correcte, no acabem de veure els actes, ni les conseqüències ni els fets que necessitaríem per abordar aquesta emergència que vostès mateixos han declarat; perquè, el que estem veient ho veiem nosaltres, però resulta que també ho veuen els joves, ho veuen els experts, ho veu tothom. És que tenim la casa en flames i vostès no reaccionen. On està la llei de biodiversitat, conseller? On està el catàleg d'espècies protegides? Sembla que està aturat al departament. No entenem per què. Les nostres accions haurien de ser el primer pas per abordar transformacions profundes que ens permetin escapar de la paradoxa que hi ha en el fons de la nostra societat. No és una altra que la idea del creixement permanent, per un costat, en un planeta que és finit. I aquesta idea ja no és que siga irracional, és que és profundament perillosa. Els ecologistes, els anys setanta –i nosaltres cinquanta anys més tard, hi seguim insistint–, deien ja que calia avançar cap a una societat postcapitalista, una societat postcreixement. I veiem que anem en sentit contrari. Està en joc el model energètic, la nostra agricultura, els béns comuns, la nostra alimentació, les platges, el territori, l'aigua, la nostra economia... En definitiva, estan en futur les nostres vides i la de les nostres filles. I no només és una crisi climàtica; és una crisi de model. I per això volíem fer aquesta interpel·lació a la consellera Budó. No ho ha volgut, no passa res. Nosaltres estem encantades, jo estic encantada de parlar amb vostè, però per nosaltres no és estrictament un tema mediambiental; és un tema de model i és un tema de país. I, per tindre aquesta mirada global, a nosaltres ens sembla clau la creació d'un departament de transició ecològica; un departament que hauria de liderar, de coordinar i de supervisar totes les polítiques que necessitem per fer front a la crisi climàtica. Què li sembla, conseller? Ens agradaria saber la seva opinió sobre la creació d'aquest departament, perquè la justícia climàtica hauria de ser la brúixola de qualsevol govern democràtic, perquè la revolució verda ha vingut per quedar-se i ha vingut per canviar-ho tot, per canviar el sistema de benestar, l'economia, el sistema productiu i també les nostres institucions. Els joves, els científics, els activistes estan fent la seua feina, i ara falta que les institucions i el Govern facin la seua. Cal anar junts, però cadascú assumint la seua responsabilitat. I el que estem veient és que aquest Govern no governa i no assumeix la seua responsabilitat. Vostès estan aturats perquè estan paralitzats per la seua divisió de govern. Hi ha moltes veus que estan advertint-los del problema, estan proposant solucions, estan empenyent en la direcció correcta, però vostès no estan escoltant. I nosaltres hi insistim: cal passar d'un paradigma antic cap a un paradigma de sobiranies compartides, una sobirania entesa en el segle XXI, no en el segle XVII. I per això necessitem a tothom, necessitem un municipalisme transformador i valent i necessitem que Catalunya lideri els canvis necessaris a l'Estat i a Europa. La transició ecològica per als de baix només serà possible si estem coordinades, i per això parlem de sobiranies compartides. Conseller, perquè siguem capaços de reconstruir la nostra casa des dels fonaments, primer cal apagar les flames. Per tant, hi insisteixo, no valen pegats, no valen compromisos tebis, no valen incompliments. Calen accions valentes perquè ningú quede enrere. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per a la resposta, té la paraula, senyor Damià Calvet.
Moltes gràcies, president. Consellera, diputades, diputats; senyora diputada, que vostè no sàpiga el dia a dia del departament no vol dir que no estiguem fent res. La llei és una llei que s'està desenvolupant, i ara podré explicar-li alguna de les preguntes que vostè ha fet com si no estiguéssim fent res, però que, efectivament, no aquí el que els parla, que és el pobre conseller de Territori i Sostenibilitat, sinó la secretària de Medi Ambient, i els directors generals i la gent que porta el dia a dia del departament treballen i treballen molt. Nosaltres som un govern compromès amb el medi ambient i la sostenibilitat, som un govern compromès amb el canvi climàtic, o amb la lluita contra el canvi climàtic, i som un govern compromès amb el concepte de l'emergència climàtica o de la crisi climàtica. Per què? Perquè és una evidència. Vostè hi feia referència al principi de la seva intervenció. És una evidència científica. Ara fa pocs dies vam presentar el butlletí de dades climàtiques, que això ho fa el Servei Meteorològic de Catalunya, una de les nostres estructures d'estat, i va constatar que, efectivament, la temperatura de Catalunya ha augmentat dos graus i mig des del 1950, o que el règim de pluges, tot i ser molt encara impredictible, mostra una tendència a una major severitat en els cicles de sequeres. Bé, tot això és una evidència científica, efectivament, que fa que nosaltres responguem. I, efectivament, hi responem. Hi responem també seguint el que es pensa i es desenvolupa a nivell planetari, eh?, i s'ha personalitzat en la figura de Greta Thunberg, l'adolescent que ha personalitzat els «Fridays for Future, tota aquesta, diguéssim, major consciència social al voltant de l'emergència climàtica, i nosaltres ho hem recollit, i n'estem orgullosos, efectivament, que el Govern declarés l'emergència climàtica ara fa poques setmanes, el 14 de maig. Aquesta declaració d'emergència climàtica és la voluntat de, en fi, posar en qüestió moltes de les polítiques que s'estan fent, accelerar-les, revisar-les, perquè l'objectiu és compartit. No només els ha de desenvolupar, aquests objectius, el Departament de Territori i Sostenibilitat, sinó cadascun dels departaments del Govern de la Generalitat. Per això també tenim una comissió interdepartamental de lluita contra el canvi climàtic, amb l'assistència d'una Oficina Catalana del Canvi Climàtic que va avaluant, doncs, tot el que fa referència a aquesta emergència climàtica. Volem assolir els objectius en matèria de mitigació i adaptació que establia la Llei del canvi climàtic, que també és una llei de la que estem orgullosos. Aquesta llei va demostrar aquest compromís i l'empenta del conseller legítim, Josep Rull, i de tot l'equip del Departament de Territori i Sostenibilitat per lluitar contra els efectes del canvi climàtic, i aplicar mesures que anessin en la direcció de, hi insisteixo, mitigar i adaptar-nos a la nova situació. Volem assolir la neutralitat en les emissions de gasos amb efecte d'hivernacle; el 2030, 50 per cent, producció d'electricitat totalment renovable, 100 per cent el 2050. Necessitem la determinació i l'acció compromesa de tothom, de la societat civil, dels sectors econòmics, i, d'una forma molt especial, evidentment, de totes les administracions, en totes les escales de govern. D'aquella llei a la declaració..., per tal de revisar i accelerar. Jo vull repassar breument en què es basa la declaració d'emergència climàtica: mesures de simplificació administrativa; incrementar incentius i prioritzar polítiques i recursos públics per afrontar la necessària transició cap a un model energètic 100 per cent renovable; prioritzar en les polítiques públiques de tots els departaments les opcions amb menor impacte climàtic, és a dir, tenir en compte el vector clima en l'avaluació de tota l'acció del Govern; adoptar mesures per aturar la preocupant pèrdua de biodiversitat. Compartim la seva preocupació. Nosaltres hem aprovat una estratègia per la biodiversitat i estem, doncs, també, elaborant tot el que fa referència a la creació de l'Agència del Patrimoni Natural i la Biodiversitat. Per tant, estem en la línia del treball que ens ha d'afrontar aquesta preocupant, hi insisteixo, pèrdua de biodiversitat. Això existeix. Per tant, no em demani segons què sobre biodiversitat, perquè l'estratègia i la creació de l'agència estan en marxa. Hem d'identificar i acompanyar els sectors de l'economia que han de fer la transició, sigui per adaptar-se a les condicions derivades del canvi climàtic, sigui per transformar-se en activitats de baixes emissions de gasos amb efecte d'hivernacle. El marc general, evidentment, és l'aposta per l'economia circular. Hem d'adoptar, també hi feia referència, les mesures encaminades a reduir la vulnerabilitat d'aquells sectors socials més sensibles als impactes del canvi climàtic o d'aquells als que aquesta transició pot afectar en major grau; assumir, evidentment, nous models de mobilitat urbana; a través de l'Agenda urbana, dissenyar millor l'hàbitat urbà i el territori; elaborar una estratègia per a la implantació d'instal·lacions d'energia renovable, fonamentalment eòlica i fotovoltaica, amb tots els problemes que pot suposar, doncs, la implantació de parcs eòlics en el nostre país, però també hem d'afrontar aquest debat amb enteresa. I, també, fins i tot, hem d'elevar tot aquest debat al voltant de l'emergència climàtica a nivell legislatiu. De fet, la mateixa declaració proposa que aquest Parlament pugui celebrar cada any un ple monogràfic sobre el canvi climàtic, un ple que, precisament, abordi tots els aspectes del canvi climàtic, no únicament des de la perspectiva del Departament de Territori i Sostenibilitat, sinó des del punt de vista de govern, per tant, d'aquesta comissió interdepartamental a la que abans feia referència. Però tot això va acompanyat, evidentment, d'accions concretes, d'accions puntuals que a mi també m'agradaria repassar. Per exemple, tot el que fa referència als equipaments i les flotes del Govern de la Generalitat. Vostè també m'ho ha preguntat. Hem desenvolupat una estratègia de serveis energètics als equipaments i les infraestructures –fa pocs dies la va presentar el vicepresident, Pere Aragonès– per tal d'accelerar el canvi de model energètic des de la mateixa Administració. Ens plantegem, per tant, impulsar la generació d'energia renovable al conjunt dels immobles del Govern perquè es proveeixin d'energia neta i de proximitat l'any 2035; això, en equipaments, també en l'empresa pública Ferrocarrils de la Generalitat. Preveiem la instal·lació de plaques fotovoltaiques per a autoconsum compartit en un centenar d'equipaments d'arreu de Catalunya abans del 2021. Les primeres actuacions les farem en instituts de secundària. Licitarem instal·lacions de plaques solars en setanta equipaments de les Terres de l'Ebre i Camp de Tarragona a partir de la col·laboració publicoprivada. Això és una mica un pla pilot. Seguint amb els equipaments, vam aprovar, dimarts de la setmana passada, les mesures per a complir l'obligació de la Llei del canvi climàtic, una mesura més que desenvolupem a partir de la llei. Encara que no l'estiguem transmetent minut a minut i que vostè ho desconegui, la Llei del canvi climàtic, doncs, va avançant, i el Govern, la setmana passada, va aprovar les mesures per poder acomplir aquest punt de la Llei del canvi climàtic, i és que hi hagi un inventari d'emissions de gasos amb efecte d'hivernacle i un programa de reducció en tots i cadascun dels edificis públics del Govern de la Generalitat. Tot això, a partir de les pautes marcades des de l'Icaen, que fa molt bona feina, i també de l'Oficina del Canvi Climàtic, l'Oficina Catalana del Canvi Climàtic. O més mesures. La referent a les flotes –abans feia referència a equipaments i flotes. En flotes, aquest mes de juny la Direcció General de Contractació Pública ha publicat l'informe..., a les flotes ara hi arribaré. En tot cas, un altre punt, que és l'anàlisi dels indicadors de clàusules ambientals. Per tant, contractació. L'anàlisi dels indicadors de clàusules ambientals de l'any 2018 indica que el percentatge d'ambientalització dels contractes del Govern de la Generalitat ja és del 25,8 per cent del total de les adjudicacions, per un import del 36 per cent del volum econòmic global. Atesos els tipus de contractes, actualment el 80,5 per cent de l'import dels contractes d'obres ja està ambientalitzat. I ara sí, les flotes. La Comissió Central de Subministrament ha licitat una contractació centralitzada de mil catorze vehicles, destinats a onze departaments i nou entitats del seu sector públic, i amb aquesta licitació preveiem renovar part de la flota de vehicles –no tots, evidentment–, que finalitzen períodes de vigència dels arrendaments, vehicles que són de propietat, amb una antiguitat molt elevada. I molts d'aquests vehicles seran elèctrics, híbrids i també impulsats per gas liquat de petroli. Mesures incentivadores que també hem abordat a partir de la declaració d'emergència climàtica, la que va presentar la consellera Chacón ara fa unes setmanes: el Departament d'Empresa i Coneixement, a través de l'Icaen –de nou, l'Icaen–, destinarà més de 58 milions d'euros a actuacions que tenen com a objectiu immediat incentivar les inversions de les empreses i els ciutadans en estalvi i eficiència energètica, de manera que redueixin tant el consum d'energia com les emissions directes i indirectes. I, efectivament, estem desenvolupant més aspectes de la Llei del canvi climàtic, entre d'altres, l'impost ambiental finalista estrella, que és l'impost al CO2 dels vehicles, que hi estem treballant. Hi estem treballant des del Departament de Vicepresidència i Economia i des de l'Agència Tributària; un impost complex. Per desenvolupar aquest impost hem tingut problemes competencials. Primer, ens ha costat disposar de la base de dades, que actualment només la té l'Estat, i després també de volum. Hem hagut de contractar inclús els serveis del Barcelona Supercomputing Center per manejar la ingent quantitat de dades d'aquest impost «novedós, aquest impost ambiental finalista, que nodrirà aquest fons que vostè, doncs, demanava que tingui diners per poder fer polítiques ambientals. A partir de l'impost tindrem diners en el fons. Després em referiré a les problemàtiques competencials amb l'Estat amb referència al desenvolupament de les polítiques climàtiques. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per a la rèplica té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, vicepresident. Conseller, pot dir-me si alguna de les afirmacions que he fet en la meua interpel·lació és falsa? Pot dir-me si hi ha algun dels dotze incompliments als quals m'he referit de la Llei de canvi climàtic que sigui fals? Ho dic perquè vostè no ha fet ni cas dels incompliments. Vostè només diu que bones paraules, bones intencions, «prioritzar, «acompanyar, «adoptar mesures, això sí, sense especificar massa, «incentius sense concretar, «elaborar, però no sabem quan. La seua frase és «estem treballant. Sempre estan treballant, però la realitat és que els fruits del treball no els veiem mai. La veritat és que la seua resposta era previsible. Surt aquí, diu les tres cosetes que estan fent, enumera tots els compromisos que diuen que volen fer en algun moment, això sí, hi insisteixo, no sabem quan, i amb això s'acaba la interpel·lació, però jo li he de dir que, per a nosaltres, no és suficient. No és suficient per a nosaltres ni per a les nostres famílies, ni per als joves, ni per als experts, ni per al món local ni per a ningú. Clar, vostè parlava del que s'està fent. Jo li diré que fa dos anys que es va aprovar la llei i en estos dos anys..., i ja no per una qüestió de pressupost, perquè calia voluntat política. Aquest matí, en la sessió de control, el president ha reconegut que encara no estava creada la comissió interdepartamental del canvi climàtic, el funcionament del fons climàtic, la taula social de canvi climàtic. Són actuacions que no costen diners i que només depenen de l'estricta voluntat política del Govern. Sobre les subvencions per a l'estudi de la petjada de carboni, clar, a les associacions empresarials, vuitanta mil euros, als ens locals, un milió d'euros, però és que, amb un milió d'euros, poden fer actuacions de reducció de les emissions difuses de gasos amb efecte d'hivernacle, instal·lacions de producció d'energia geotèrmica, actuacions d'adaptació i reducció de la vulnerabilitat davant dels impactes del canvi climàtic en l'àmbit dels recursos hídrics, actuacions d'esmorteïment dels efectes de les illes de calor urbanes. President, «president no, conseller, no n'hi ha prou; amb un milió d'euros per als fons locals, amb totes les coses que han de fer és absolutament insuficient. I, per cert, no li he preguntat per l'autoconsum en els establiments públics, sinó en els establiments comercials de més de cinc-cents metres quadrats. Com ja li he dit abans, tenim la casa en flames i vostès pretenen apagar l'incendi cridant «foc! i amb una regadora a la mà. Aquesta és la millor metàfora del que està passant ara mateix a Catalunya amb el canvi climàtic. I, davant d'aquesta situació, nosaltres ens veiem no sé si diria «amb l'obligació, però sí amb el compromís, humilment, d'exposar per on creiem que hauria d'anar l'acció del Govern. I nosaltres, els ho dic amb tota l'honestedat i amb tota la humilitat, el que creiem és que Catalunya necessita un green new deal, que ha de ser verd, però que sobretot ha de ser un gran acord en què posem els interessos de la majoria social al centre i posem límits a l'avarícia i a la irracionalitat d'una minoria privilegiada, perquè el nou acord només serà possible si acabem amb els privilegis d'uns pocs i posem la justícia social al centre. Un new green deal que necessitaria cinc coses molt bàsiques. La primera, pla de xoc d'energies renovables per a Catalunya, per complir els objectius que ja tenim marcats: 50 per cent de renovables el 2030, 100 per cent el 2050. I no n'hi ha prou amb trencar l'oligopoli elèctric en l'àmbit de la comercialització, sinó també en la producció, com s'ha fet a Barcelona, amb un operador energètic públic. I també que fomente massivament l'autoconsum energètic. En segon lloc, l'economia verda. Cal generalitzar les clàusules verdes i mediambientals en la contractació. Amb un 25 per cent, deu entendre que no és suficient. No solament es tracta també de crear nous llocs de treball en sectors dinàmics i en expansió de l'economia verda, sinó que necessitem repensar-nos des d'allò més bàsic: l'alimentació. I, per això, hem de transformar el sector primari, la nostra agricultura, la ramaderia, la pesca. Hem de potenciar les nostres xarxes d'autoconsum. La sobirania alimentària ha de ser un pilar de la nostra economia. Necessitem urgentment la llei de residus. Estem parlant dels plàstics, ja ho he dit aquestes setmanes, i és més urgent que mai, aquesta llei de residus. En quart lloc, l'estat de benestar ha de ser verd. Totes les polítiques públiques han de tindre aquesta mirada sostenible, i els nostres béns comuns, que han de fer també de barrera contra el canvi climàtic. Tot això és el green new deal per a Catalunya, un nou pacte social, verd, feminista, que en un termini relativament curt de temps puga impulsar una nova economia que genere treball de qualitat. I el dilema és si ens quedem ancorades en el segle passat o si liderem, i si liderem un nou model de país que no deixe a ningú enrere. I en aquest dilema jo li he de dir que vostès no estan escollint el camí correcte. Potenciar l'economia de casino en lloc de treballar per un turisme sostenible no és el camí correcte; posar 250.000 persones en un territori que ja està prou tensionat per afavorir un consum irresponsable i la ludopatia no és el camí correcte. Així que els demanem que rectifiquen. Encara hi estem a temps, tenim molt per fer i ens hi va la vida, a nosaltres i a les nostres filles. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, per fer la rèplica, és el torn, de nou, del conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, diputades i diputats, senyora diputada, la veritat és que vostè em parla d'un green new deal, però aquest green new deal el farceix de coses que ja existeixen, perquè si hem de fer un green new deal per tornar a posar sobre la taula els objectius de reducció de gasos amb efecte d'hivernacle o de producció d'energia elèctrica a partir d'energia renovable, que ja tenim la Llei contra el canvi climàtic i que estem desenvolupant progressivament, encara que vostè no ho sàpiga, doncs malament. No sé qui fa més paraules buides. Vostè m'acusa de paraules buides i jo l'acuso a vostè també de parlar d'etiquetes –green new deal–, però buides de contingut. Fins i tot desconeix que la llei de residus que tant reclama, doncs, la va iniciar el Govern aquesta setmana. Jo no sé si vostè n'estava al cas. Ho va també explicar la consellera de la Presidència, a la que vostè volia interpel·lar sobre aquest tema, però que ha anat a rebre els presos polítics a Lledoners. I, per tant, doncs, sàpiga que aquesta llei de residus que vostè demana... –i, vaja, no ho teníem previst, això, oi?, em sembla que el Govern la va aprovar dimarts, la memòria preliminar–; una llei de residus que el que pretén és, efectivament, primer adaptar-nos a les directives... Home, clar, les lleis es fan primer amb una memòria preliminar, després amb tot un procés que acaba amb un debat al Parlament, faltaria més. Si jo pogués fer una llei, no seria democràcia. Per tant, seguim els tràmits que pertoquen. La llei de residus que vostè reclama la va iniciar el Govern tot just aquest dimarts, hi insisteixo, per adaptar-nos a directives europees o per incorporar temes tan importants com l'economia circular. La nostra llei de residus, doncs, és antiga en aquest sentit. O temes importants com la contaminació dels sòls, que no quedava ben recollit. Per tant, treballant, treballant i treballant des del Departament de Territori i Sostenibilitat, que sí que, efectivament, és el departament competent en matèria de medi ambient i sostenibilitat, perquè hem volgut, doncs, posar aquesta primera capa, aquesta primera observació del territori en la seva dimensió més natural, més mediambiental, com a fonament de totes les polítiques de planificació territorial, d'urbanisme i d'usos del sòl, siguin residencials, siguin industrials, siguin d'infraestructures, i, per tant, de mobilitat. Aquest és el concepte que tenim nosaltres de poder abordar les polítiques ambientals. Vostè em parla de crear un nou departament de transición ecológica o de transició ecològica. Són nomenclatures afrancesades, franceses, que ha recuperat, doncs, el Govern de l'Estat. Em sembla molt bé, però, en tot cas, nosaltres tenim un departament de territori i sostenibilitat que porta totes les polítiques sobre el territori a una sola mà, i n'estem orgullosos. Vostès, quan governaven, van crear el Departament de Medi Ambient i Habitatge. Per tant, de departament de medi ambient, gens ni mica. En tot cas, els grups polítics que van precedir els que són actualment avui, que són, doncs, Catalunya en Comú, abans, quan vostès eren Iniciativa, el departament que van crear, el de Medi Ambient i Habitatge, era un departament que no s'ocupava exclusivament de les polítiques de medi ambient. El van desvirtuar afegint-hi, doncs, les polítiques d'habitatge. En tot cas, nosaltres continuarem treballat en tot el que li he comentat. Vostè ha menyspreat pràcticament les polítiques i les dotacions pressupostàries d'algunes de les parts d'aquesta política de medi ambient i sostenibilitat. No m'hi vull referir més. I expressar, doncs, xifres de, per exemple, l'Agència Catalana de l'Aigua, un altre dels instruments d'estat que tenim per poder gestionar correctament tot el cicle de l'aigua, evidentment, amb caràcter o amb voluntat de fer d'aquesta gestió del cicle de l'aigua una gestió sostenible. I, en tot cas, no tant per contestar-la a vostè, sinó també per donar informació a les persones que ens puguin seguir i que estiguin preocupades per tot el que fa referència al medi ambient i la sostenibilitat, dir-li que avui mateix ha sortit la sentència del Constitucional amb referència a la Llei del canvi climàtic. Són noranta-dues planes que encara hem d'acabar d'estudiar a fons, però que d'entrada ens alerten en alguns temes i que haurem, hi insisteixo, de treballar i segurament posicionar-nos com a govern al llarg dels propers dies. Primer, una llàstima que no es retirés el recurs al Tribunal Constitucional; un recurs que va posar el Govern del PP i que el PSOE s'havia compromès a retirar però que no ho va fer, malgrat que l'hi vam demanar, i jo l'hi vaig demanar en persona a la ministra. Una sentència que, a banda d'un tema conegut sobre el fracking, doncs, demana que el Govern de la Generalitat no declari el Mediterrani lliure d'extracció d'hidrocarburs, diu que és una cosa que això ho ha de fer l'Estat, o ens denega el dret a ingressos de la subhasta de carboni. Una molt mala notícia –una molt mala notícia– que la sentència del Constitucional a la nostra Llei contra el canvi climàtic ens denegui el dret a fixar objectius propis, el dret a fer [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] un pla d'electrificació dels nostres ports, també ho denega, la primera lectura de la sentència ens porta cap a aquesta conclusió. I, sobretot, i em preocupa molt...
Conseller...
...aquest dret –acabo– als ingressos de subhasta, perquè, sense els recursos que vostè reclama, i que, malauradament, amb aquesta sentència, no podrem obtenir, difícilment podrem desenvolupar bones polítiques climàtiques. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la salut mental i l'atenció al suïcidi juvenil]] [[300-00151/12]] La següent interpel·lació és sobre la salut mental i l'atenció al suïcidi juvenil, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Rut Ribas. Quan vulgui.
Gràcies, president. Molt bona tarda a tothom. Molt bona tarda, consellera. Primer de tot, voldria començar donant la benvinguda a les entitats que avui ens acompanyen, el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya, l'associació Després del Suïcidi - Associació de Supervivents, i la Federació Salut Mental Catalunya, així com també els companys i companyes del Govern, del Departament de Salut en temes de salut mental. Crec que és important remarcar que, així com tots tenim salut física, tots tenim salut mental al llarg de la nostra vida. Per tant, per molt que s'intenti ocultar, la salut mental és una realitat molt present i comuna en el dia a dia de qualsevol persona. De fet, les dades ens marquen que una de cada quatre persones experimentarem alguna condició de salut mental al llarg de la nostra vida, ja sigui temporal o no. I segons l'Organització Mundial de la Salut, la salut mental és la base per al benestar i el funcionament afectiu d'un mateix. Quan una persona experimenta algun trastorn mental, pateix una alteració emocional, cognitiva o del comportament, i que l'afecta psicològicament i emocionalment, i, fins i tot, en la pròpia conducta i la interacció amb el seu entorn. I, actualment, el 20 per cent de la població jove argumenta haver passat almenys algun episodi de salut mental i haver realitzat visita mèdica per atendre alguna patologia de salut mental i emocional. Per això avui formulo aquesta interpel·lació, per buscar la manera de tenir en compte aquesta realitat i trobar-li l'oportunitat que es mereix. Crec que no està de menys explicar que, fa unes setmanes, a proposta del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya, i dins la Comissió de Polítiques de Joventut, vam tenir l'ocasió de celebrar una sessió monogràfica sobre la salut mental i la prevenció del suïcidi juvenil. Entitats, professionals i experts en la matèria ens van acompanyar al llarg del dia per exposar-nos les seves tasques, oportunitats i atenció que desenvolupen entorn de la salut mental i la prevenció a la conducta del suïcidi, que és una realitat molt present en els joves d'avui en dia. I, de fet, a nivell internacional, és una de les prioritats en les seves polítiques públiques. L'Organització Mundial de la Salut també ho té en compte i ha efectuat diverses propostes amb relació a la salut mental i estableix la prevenció del suïcidi com una prioritat. Fa uns anys també es va publicar el document «Health for the World's Adolescents, en què s'estableixen les polítiques amb relació a la salut dels adolescents i els joves. Segons aquest informe, més de la meitat dels trastorns mentals greus comencen en l'etapa de l'adolescència i tenen una gran incidència al voltant dels vint anys dels joves. El consum de substàncies cada cop és més freqüent entre els adolescents i afegeix també una complexitat i esdevé un factor de risc important. Per tot això, l'informe estableix que les polítiques en matèria de salut mental han d'incloure necessàriament propostes específiques adreçades a la població adolescent i jove, i especialment als col·lectius més vulnerables. En definitiva, cal vetllar per donar una atenció a la població infantil i juvenil que pateix algun tipus de trastorn mental greu. Però per què tampoc no se'n parla? I és a causa de l'estigma que els ha acompanyat sempre. Un estigma carregat de qualitats negatives que contribueix a fer més gran aquest mur que evita un procés de recuperació, i, per tant, un camí on la persona sempre tindrà una etiqueta a sobre i una motxilla plena d'estereotips. Aquests estereotips desemboquen a que la societat respongui amb prejudicis i que finalment porta a la discriminació. El 80 per cent dels joves amb salut mental afirmen haver patit algun tipus de discriminació i estigma a causa dels estereotips imposats per la societat. Aquesta darrera dada creiem que és molt important per deixar de silenciar la salut mental i els trastorns mentals i així posar fi a aquesta discriminació, a aquest estigma social, als prejudicis i a la ignorància, que deriven cap a l'aïllament social, a trobar entrebancs per accedir a la feina, a dificultats en els estudis, a invisibilitzar el problema i a posar-se un autoestigma que normalitzi les etiquetes que socialment es relacionen amb la salut mental. Tanmateix, són molt freqüents les microdiscriminacions entre les persones amb salut mental, agressions subtils i quotidianes que han de suportar les persones que conviuen amb alguna d'aquestes patologies. I, per por de ser incompresos i rebutjats, reprodueixen el mateix estigma i s'autodiscriminen. No podem passar per alt quines són les causes actuals entre els joves per desenvolupar algun trastorn mental. Actualment, som la primera generació després de vuitanta anys que vivim sota el nivell de vida dels nostres pares. Aquest fet ens porta a tenir una situació inestable i precària. Tots tenim presents les dades que ens descriuen l'estat dels joves: taxa d'atur juvenil del 30 per cent, contractes temporals, sobrequalificació i dificultats a l'emancipació; una realitat que construeix una frustració i pot derivar a l'estrès, l'ansietat o la depressió, entre altres patologies. Així com també cal destacar l'augment del consum d'ansiolítics entre els joves per pal·liar els efectes dels trastorns, que últimament són consumits amb abundància. Més enllà de la salut mental, cal parlar del suïcidi juvenil, avui la principal causa de mort entre els joves de Catalunya de catorze a trenta-cinc anys. S'ha d'afrontar el suïcidi juvenil com un fenomen social molt important que afecta qui decideix cometre'l, a qui fa la temptativa i a l'entorn que ha de sobreviure el dol. I, com diuen els experts, el suïcidi és evitable, però és considerat una pandèmia a nivell mundial. Les causes i les conseqüències són multifactorials i socials, i no es val a badar per treballar la prevenció i l'atenció del fenomen: cal promoure valors i hàbits saludables per donar resposta i evitar aquesta realitat, però, un cop la conducta suïcida s'ha realitzat, cal vetllar per un bon acompanyament del dol dels supervivents, tot l'entorn de la persona que ha comès la conducta. Com deia, el suïcidi és un problema de salut pública de primera magnitud que ha incrementat en els darrers anys, i l'Organització Mundial de la Salut estima que l'any 2020 representarà un 2,4 per cent de la càrrega total dels problemes de salut. A Catalunya, cada 5,2 dies hi ha un suïcidi juvenil, però, si ens fixem en la taxa d'evolució de mortalitat per suïcidi, Catalunya té la taxa més baixa que el global de l'Estat, i aquesta és més baixa que la taxa europea amb relació als països occidentals. Com feia referència, la conseqüència del suïcidi juvenil és multifactorial, però el 90 per cent és a conseqüència d'un trastorn mental o vinculat a una afectació de la salut mental prèvia. El 10 per cent restant pot ser derivat d'un fracàs sentimental, d'una inestabilitat econòmica o de la manca d'entorn social. Els factors de risc de la conducta suïcida entre els joves són diversos: la depressió, una bipolaritat, trastorns de la conducta alimentària, alcoholisme o abús del consum de substàncies, i haver-ne fet una temptativa prèviament. Aquests són alguns dels factors entre molts, però també cal posar en valor els factors de la prevenció i protecció, com són una bona salut emocional, habilitats socials, la prevenció del bullying, capacitat de resoldre problemes, tenir accés als recursos de salut i unes bones polítiques de salut emocional i salut mental. Però, quan una persona es suïcida, deixa un entorn de supervivents. Ells i elles són invisibles i han de conviure la resta de la seva vida amb aquest dol patològic que mai desapareixerà, qüestionant-se moltes coses que sovint no tenen resposta; a més a més, sempre estigmatitzats, ja que el suïcidi no està socialment ben vist, i, en ocasions, ni respectat. S'ha de treballar perquè els supervivents d'un suïcidi puguin parlar-ho i acceptar-ho amb la més profunda normalitat, rebre un bon acompanyament i així evitar possibles conseqüències, i, amb tot, trencar l'estigma que l'acompanya. Així doncs, consellera, voldríem saber què està fent el Departament de Salut entorn de la salut mental i la prevenció del suïcidi juvenil. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, diputats, diputades, en primer lloc, voldria donar les gràcies al Consell Nacional de la Joventut de Catalunya per haver portat aquí, al Parlament, aquesta demanda, de que es debati, de que es faci una comissió dins, en el marc de la Comissió de Joventut del Parlament de Catalunya, que es parli sobre coses que afecten la joventut, i, especialment, la salut mental i el suïcidi juvenil. Crec que és molt important que se'n parli, que se'n parli d'una manera serena, que se'n parli aportant els experts i les expertes de diferents departaments, i, en aquest cas, el que em correspon a mi, del Departament de Salut, perquè puguin compartir amb diputats i diputades no només què s'està fent, sinó quins són els abordatges, com estan treballant les entitats del nostre país i com intentem, sempre, treballar cada dia més de la mà amb les entitats, i de la mà diferents departaments del Govern de la Generalitat de Catalunya. I gràcies, diputada, per aquesta interpel·lació. Doncs, bé, sí, continua sent una prioritat per al Departament de Salut, la salut mental en general. I, evidentment, es va fer un esforç evident la passada legislatura, amb el conseller Comín, no només pressupostari, amb aquests 70 milions d'euros de cop, que es van injectar en polítiques de salut mental, sinó que el 26 per cent anava destinat a joventut, amb un increment del 40 per cent de la inversió en salut mental infantojuvenil. Per què? Doncs perquè les dades ens demostren absolutament que hem d'actuar sobre la salut mental d'infants i joves al nostre país. Les polítiques en matèria de salut mental han d'incloure necessàriament aquestes propostes específicament adreçades a la població adolescent i jove. Quan parlem d'adolescents, i això ho sap absolutament tothom, perquè hem passat per una adolescència o perquè en aquest moment tenim també, o tenen també fills en etapa adolescent, és una època molt complicada de la vida que requereix especificitats. Com volem atendre aquestes persones joves, aquests adolescents que ja tenen trastorn mental? Doncs, evidentment, amb intervencions primerenques, intentar que siguin dispensades des de l'àmbit comunitari, evitant institucionalització, evitant medicalització i així ho hem de fer a través dels cinquanta-vuit centres de salut mental infantojuvenils que tenim, prioritzant l'atenció a la població infantil i juvenil en el Pla director de salut mental i addiccions 2017-2020, també en el Pla integral d'atenció a les persones amb trastorn mental i addiccions 2017-2019, que depèn del Departament de la Presidència, i en el qual hi som diferents departaments de la Generalitat intensificant les accions amb infants, adolescents i joves, que té una línia específica, estratègica, que és la número dos, que diu específicament que s'ha de fer promoció de la integració de les intervencions dels serveis de salut, els serveis socials, educatius, de la petita infància, de la població en edat escolar, de l'adolescència amb especial risc o vulnerabilitat i també del seu entorn, i, evidentment, de l'entorn familiar. Tot això són reptes que nosaltres tenim i des d'on podem abordar..., per part del Departament de Salut i del Govern de la Generalitat de Catalunya, com també fem a través del Pla interdepartamental i intersectorial de salut pública, el Pinsap, amb una comissió tècnica a cada territori dedicada als joves i a la salut mental i a la prevenció d'addiccions. No ho oblidem; sempre que parlem de salut mental, també diem «salut mental i addiccions, que està molt interrelacionat. Evidentment, tot això ho emmarquem també dins la nostra Estratègia nacional d'atenció primària i salut comunitària –obrir la primària a la comunitat–, que ha fet un document específic que es diu El procés assistencial en salut mental i addiccions a la xarxa d'atenció primària, en el que intenta esgrimir diferents mesures preventives des d'on l'atenció primària també pot col·laborar per fer una bona prevenció en salut mental i posar en un mateix paraigua diferents programes que ja s'estan fent i que els volem integrar, com «Connecta amb els teus fills, com programes sobre l'ús de tecnologies de la comunicació, com el Fitjove, com el programa NitsQ, com el programa «Beveu menys, etcètera. Són impactes que nosaltres tenim en el nostre sistema de salut, que volem abordar des de l'atenció primària, i també, evidentment, fem un nou impuls al treball integrat entre atenció primària i centres de salut mental. No ens en sortirem si no aconseguim integrar molt millor els serveis que tenim, els dispositius que ja tenim a disposició, els professionals que tenim a disposició en el nostre país per a un abordatge a les persones i al seu entorn de salut mental, si no aconseguim coordinar-los, si no aconseguim posar-los en uns trajectes, en uns camins de vida, i fer un seguiment a les persones i al seu entorn. I, evidentment, això inclou també el risc de suïcidi. Hem d'intentar que qualsevol professional de l'atenció primària pugui estar capacitat per explorar, abordar, les idees autolítiques i de risc de suïcidi de la població que té assignada en la seva comunitat. Mentre no pugui existir encara una alerta en l'e-CAP, que és el programari informàtic, a cada activació del Codi risc de suïcidi s'ha d'informar el professional d'atenció primària referent que pot fer interconsultes amb els professionals que tenim en els nostres centres de salut mental, amb psiquiatres, amb psicòlegs clínics que, evidentment, l'ajudaran a fer el seguiment de la persona. I ha de poder explorar també aquestes idees autolítiques en uns nous episodis de depressió o en depressions recurrents. Això és el que podem fer d'abordatge des de l'Enapisc, però evidentment hem de mirar com treballem –en aquest cas, perquè la Comissió de Joventut ho va tractar– la prevenció del suïcidi en el nostre país. Deixeu-me dir que en cap cas estic intentant fer una intervenció en què digui: «Escolteu, ja ho estem treballant i, per tant, ja no hi ha res més a fer. Tot el contrari, és a dir, com ho treballem, com continuarem treballant, quins són els reptes nous que anem tenint. Però la realitat és que Catalunya n'és conscient des de fa molt temps, que tenim programes que són pioners a Europa, com el Programa d'intervenció psicològica en temptatives autolítiques, que es fa des de l'hospital de dia del Parc Taulí. Perquè el que diem és: «Tractament de les temptatives. Hi ha una estimació que per cada vint temptatives una acaba sent un suïcidi consumat. Per tant, si intentem i si aconseguim disminuir la repetició de temptatives és evident que intentarem i que aconseguirem disminuir els suïcidis consumats, que és el que volem tots i que és el nostre objectiu. També tenim el programa d'atenció al supervivent, que es fa des de Sant Pau, perquè també les dades ens mostren que per cada mort per suïcidi hi ha sis persones supervivents. Vostè n'ha parlat, diputada –la diputada Rut Ribas n'ha parlat–, és molt important com estem atenent els supervivents, l'atenció, no només a aquestes persones, sinó també al seu entorn més proper. Des del 2005, que formem part de l'Aliança Europea contra la Depressió. I això és molt important –som l'única regió de l'Estat espanyol que hi és–, perquè la depressió és la primera causa de suïcidi en el nostre país –no parlo només en l'àmbit juvenil, sinó en tot– i, per tant, estem absolutament determinats a fer-hi front. Catalunya, doncs, ha sigut pionera en les polítiques de prevenció del suïcidi, que en els últims anys hem pogut demostrar que són eficaces, que quan ens hi posem, que quan actuem som capaços de fer un bon servei a la ciutadania i de reduir aquestes dades que sempre ens alarmen tant. Un dels motius sempre és el nostre caràcter del sistema de salut. El fet de tenir una accessibilitat universal al nostre sistema de salut fa que també les persones vulnerabilitzades a la nostra societat tinguin les oportunitats que mereixen. Això no ho poden dir altres sistemes sanitaris d'altres països. Nosaltres tenim aquest avantatge i l'hem d'aprofitar. I, evidentment, perquè hem posat eines per fer un seguiment posterior a la temptativa. El primer va ser el Codi risc suïcidi, que va posar d'acord societats científiques, el SEM, evidentment treballant des del Comitè de Bioètica de Catalunya, perquè també hi ha molt debat ètic en com fem l'abordatge a les temptatives del suïcidi, i evidentment amb associacions de familiars. A Catalunya som pioners i vam ser pioners amb el Codi risc suïcidi i amb tenir un registre a nivell de país. Hi ha un abans i un després de la implantació del Codi risc suïcidi, que va començar el 2004, que no va acabar el 2004, que evidentment ha tardat temps a poder-se implantar progressivament al nostre país. I què és el Codi risc suïcidi? Doncs intentaré poder-ho explicar, poder-ho compartir en aquest Parlament a la rèplica, perquè em sembla que és important conèixer què tenim al nostre país i encara, sobretot, tots els reptes que ens queden per endavant per atendre una de les preocupacions grans, que per això es va portar a aquesta Comissió de Joventut del Parlament de Catalunya. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, és el torn ara de la diputada de nou. Senyora Ribas.
Gràcies, president. Moltes gràcies, consellera. Cal posar en valor la feina que s'ha fet des del Departament de Salut i la coordinació que hi ha hagut entre la resta de departaments, i també posar en valor la tasca de coordinació que hi ha hagut amb les entitats, i també, doncs, agrair que la seva intervenció s'ha fet des de la construcció i amb la voluntat de millorar. Calen polítiques públiques on les persones estiguin al centre, i la prevenció de la conducta suïcida ha de ser una prioritat i ha de continuar constant a la llista d'objectius de salut pública, com feia referència també en la seva intervenció. Cal sensibilització i prevenció per donar resposta a la realitat del suïcidi juvenil, i no oblidar que actualment a Catalunya és la primera causa de mort. I és la primera causa de mort per davant dels accidents mortals de trànsit, que gràcies a la prevenció i a la sensibilització han rebaixat els casos. Per tant, aquí hem vist com les campanyes funcionen. Sabem que és un tema molt complex, que suposa molts reptes, reptes canviants i líquids que varien amb el temps i amb l'espai, i això provoca una adaptació constant i un compromís de manera quotidiana. Feia referència que hi ha moltes especificitats que conformen la salut mental, els trastorns mentals i les addiccions. També voldria posar un exemple: que una causa que pot desenvolupar un trastorn mental actualment entre els joves, per exemple, pot ser el cyberbullying, així com la resta de continguts virtuals que hi ha a les xarxes que poden construir una conducta suïcida. I una dada que es feia pública la setmana passada és que un de cada cinc joves ha consultat a internet formes d'autolesions, i també sabem que més del 40 per cent de les urgències psiquiàtriques de l'Hospital Sant Joan de Déu tenen conductes autolítiques. Ha parlat de com es tenen les conductes autolítiques, però si ens podia argumentar quins són els reptes del departament per prevenir situacions que puguin desenvolupar-se arran de les noves tecnologies també l'hi agrairíem. D'altra banda, crec que és interessant destacar alguns dels punts importants que es van posar sobre la taula fa un parell de setmanes..., que ens els ficava sobre la taula tant el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya com la resta d'entitats en el monogràfic. També aprofito, doncs, per posar en valor la tasca que fa aquí el consell, sempre duent a terme aquesta perspectiva i aquesta òptica, en aquest cas amb la salut mental, una òptica des de la perspectiva juvenil. És cert, tenim el Pla director de salut mental i addiccions, un pla correcte per a les funcions que du a terme, però a la vegada podríem anar més enllà, i no sé si seria l'opció de trobar..., aquesta opció per a la prevenció de la conducta al suïcidi, així com també –ara en feia referència a la seva última intervenció– fer més accessible el registre de Codi suïcidi. Ha dit que..., ha exposat a la seva intervenció que vam ser pioners i voldríem saber també com es segueix desenvolupant, ja que s'ha quedat sense temps a la intervenció. I també voldria fer referència a una demanda que sovint és comentada, que és la necessitat d'introduir la perspectiva juvenil a les polítiques públiques. I en salut mental la situació més destacada..., que manca cohesió entre el jove i el centre de salut mental infantil o juvenil, com és el CSMIJ, o el jove i el centre de salut mental d'adults, el CSMA. És per això que seria interessant poder estudiar la forma on els joves de quinze a trenta anys trobessin el recurs que necessiten, i, a la vegada, també demanar que hi hagi una millor coordinació quan es passi d'un servei a l'altre, per evitar començar de zero i perdre tota la feina que s'ha fet fins al moment amb el jove que ha accedit al servei. També feia vostè referència en la seva intervenció de que hi ha aquí una millora en la coordinació entre els serveis; bé, creiem que d'aquesta manera trobaríem la solució perquè el jove trobi aquesta confiança amb el servei molt necessària. També en la primera intervenció ja feia referència a uns suïcidis invisibles; se'n parla poc perquè està considerat com un tabú, i això desenvolupa un estigma i una discriminació, però darrere del suïcidi hi han uns supervivents, que és la família, l'amistat i l'entorn. Actualment l'acompanyament que reben no és gaire destacat, i creiem que ara és l'hora de donar resposta a aquesta realitat, molt present i silenciada, i deixar-la d'ocultar ja d'una vegada. Aquest és un tema de país, per això cal aprofundir més en la recerca i una mirada més àmplia que estem disposats a fer. I feia referència vostè que les ganes hi són, perquè des d'Esquerra sempre hem estat al costat de la gent i posant les polítiques..., a les persones al centre, que aquesta, al cap i a la fi, és l'essència del republicanisme. Avui hem parlat obertament de la salut mental i la prevenció de la conducta del suïcidi; per tant, crec que és la manera ara de deixar-la d'ocultar sota la catifa i trobar la necessitat de trencar amb aquest estereotip i aquest estigma i treballar-ho de manera..., molt obertament. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] President, vaig acabant. Simplement, consellera, si ens podria desenvolupar una mica més quins són els reptes del departament per millorar aquestes polítiques que hem comentat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per fer la rèplica és el torn de la consellera. Quan vulgui.
Gràcies, diputada. Jo estava parlant del Codi risc suïcidi, que evidentment té uns objectius claríssims, i el primer de tots és disminuir la mortalitat, augmentar la supervivència, prevenir la repetició de temptatives, potenciar la continuïtat assistencial, que vostè també n'ha parlat, i fer un seguiment i vinculació als centres; alhora que continuem tenint reptes més enllà del Codi risc suïcidi..., que és com millorem la detecció del risc de suïcidi des de qualsevol àmbit del sistema sanitari. Prioritzem sempre, evidentment, l'atenció a les persones de més risc de manera proactiva amb implicació de tots els serveis, però hem de tenir la capacitat des de tot el sistema sanitari i no sanitari –és a dir, que també pertany a altres departaments–..., ser capaços de poder fer una detecció precoç per ja no arribar a aquest primer intent que fa que s'activi el codi. Per tant, què hi diem nosaltres? Treballar conjuntament amb el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies; evidentment amb la DGAIA pel que fa als CRAEs, als CREIs; amb el projecte Acompanya'm, que està desinstitucionalitzant, però fent una atenció molt especifica, acurada, durant un determinat període de temps, amb una unitat terapèutica; evidentment, també des d'Afers Socials i Famílies, que tenen el telèfon d'Infància Respon, 116 111; utilitzar tots aquest recursos que tenim als diferents departaments de la Generalitat. Evidentment, també amb el Departament de Justícia estem treballant, i amb Educació, com no pot ser d'una altra manera. I adaptant-nos a les noves realitats –vostè ho deia. Quines són aquestes noves realitats que tenim? Quines són aquestes noves addiccions també a les xarxes socials i a la pantalla? I aquí, aprofitant també que hi ha la consellera de Cultura, dir: com aprofitem també la cultura perquè sigui una part de la teràpia de les persones amb problemes de trastorn mental? Ja tenim alguns projectes en marxa. I, evidentment, això lligar-ho amb la comunitat. Si nosaltres volem una societat amb igualtat d'oportunitats, que parli d'inclusió social i d'equitat, evidentment no ens deixarem els joves, i evidentment no ens deixarem la prevenció. La millor inversió en salut que podem fer és aquesta prevenció, i la millor prevenció que podem fer és un bon teixit social, un bon entorn, una capacitat de donar resposta en moments vitals complicats com són l'adolescència. Què diem? Volem una societat que no falli. Volem una societat que no falli i per això millorarem el traspàs entre els serveis de salut mental, reforçarem l'acompanyament al llarg d'aquesta vida, del CDIAP al CSMIJ, del CSMIJ al CSMA, més acurat, més precisió de temps, no volem un canvi d'un dia per l'altre. La persona és una. Si la persona la posem en el centre, l'hem d'acompanyar en el seu procés, malgrat que nosaltres estiguem canviant de dispositiu, sigui dins del mateix departament o des d'un altre. El Pla director de salut mental també ho deixa clar. I també volem incorporar en el Consell Assessor de Salut Mental, que renovarem i que al final d'any tindrem noves incorporacions..., doncs incorporacions de professionals, de persones expertes en l'àmbit d'infants i joves. Com, evidentment, la incorporació del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya dins la taula de participació específica de salut mental. I com ja he dit abans, pel que fa a les addiccions a les xarxes socials hem encarregat un estudi a l'Aquas, que és la nostra Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries, per conèixer la situació en la que es troben els nostres joves i les nostres joves, i la repercussió que les noves tecnologies, les xarxes socials tenen en la salut mental, la depressió..., i, evidentment, això comporta també el risc de suïcidi. Amb una perspectiva de gènere. Veure com es comporten, quina diferència hi ha entre nois i noies en aquest aspecte, amb la introducció de les xarxes socials en massa al nostre jovent i, evidentment, adolescents. I creem un equip d'avaluació, també, dels resultats del programa del Codi risc de suïcidi, per planificar aquestes noves actuacions, els nous reptes que tenim dins aquest Codi risc de suïcidi, com millorem aquesta detecció precoç perquè ja no sigui el primer intent, ja no arribem a aquest primer intent. Evidentment, seguint apoderant l'atenció primària al nostre país, perquè hem de millorar aquesta prevenció de l'intent autolític, i perquè hem de poder-lo identificar abans, si és possible. I treballar l'entorn –ho hem parlat– amb el programa d'atenció al supervivent. És molt dur, són episodis molt durs de la vida; ho estan treballant des de l'Hospital de Sant Pau, i l'agafem com a model, per a l'atenció als més propers, per evitar que als familiars directes hi hagin futures temptatives de suïcidi. Evidentment, l'atenció a les persones amb trastorn de salut mental en situació d'elevada complexitat, que tenim un programa específic liderat..., en el qual –ahir en vam parlar–, dins la ciutat de Barcelona, com ens posem d'acord [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , no només des de l'ajuntament, sinó tots els departaments de la Generalitat, per fer possible tenir, realment, la persona en el centre. Jo només vull afegir una cosa...
Consellera...
...–acabo, president–, i la diputada ho ha dit abans: l'estigma. Treballem l'estigma, si us plau, des de totes les vessants. I aquí els dic, diputades i diputats..., l'estigma realment està impedint la recuperació, i nosaltres estem parlant de persones que en volem la seva recuperació...
Consellera...
...i un projecte de vida. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre el foment de la llengua de signes catalana]] [[300-00152/12]] La següent interpel·lació, sobre el foment de la llengua de signes catalana; presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Mònica Sales.
President Torrent, consellera de Cultura, consellera, diputades, diputats, persones sordes avui al Parlament de Catalunya, intèrpret, diu el diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans, en la seua accepció quarta, que un signe és un moviment, acció, gest, amb què assenyalem un objecte, expressem un pensament, donem a conèixer una ordre, un desig. Posa com a exemples les següents oracions: «Si em parles amb signes, no t'entenc, o «Em va fer signe que el seguís. És ben cert que els humans emprem els signes per comunicar-nos entre nosaltres, i que en tenim un ventall ben ampli, que podríem intuir com a universal, que ens permet entendre'ns sense haver d'emprar l'oralitat o l'escriptura. I en podríem posar exemples: «vine, «molt, «tinc gana, «okay... [[L'oradora tradueix simultàniament aquests mots a la llengua de signes.]] Però, en parlar de signes, segur que a tots ens ve a la ment la llengua de signes, i més concretament la llengua de signes catalana, que a casa nostra és el sistema lingüístic propi de les persones sordes i sordcegues signants, tal com ho recull l'article 1 de la Llei 17/2010. En parlar de la llengua de signes, i a diferència del que apuntàvem abans, deixarem des del primer moment el concepte de la universalitat, ja que les llengües de signes són diferents entre elles, i, per tant, no n'hi ha una, d'única, per a tots els parlants signants. I, parlant de llengua de signes, canviarem el «tinc gana per «encantat de conèixer-te, que és el que certament vol dir aquest signe en llengua de signes, i deixarem de dir «okay per dir «okay, que és com ho fan ells. Durant dos anys de la meua vida vaig ser estudiant de llengua de signes catalana a Reus, amb la curiositat de descobrir i conèixer una llengua més i de complementar els meus estudis de filologia catalana. Malgrat el pas del temps i el poc ús que en faig, i que m'ha fet oblidar-la molt, encara recordo conceptes bàsics que em permeten expressar algunes paraules i que em permeten conèixer una realitat que, d'una manera o una altra, tots hauríem de descobrir. Fruit de la meua experiència com a alumna de LSC, podríem exemplificar clarament la no universalitat de la llengua de signes amb infinitat de termes, però n'he escollit un que crec que significativament ens farà entendre de manera ràpida com la cultura també es fon en la llengua de signes catalana. Quan aprens els mesos de l'any en llengua de signes, moltes són les apreciacions que fas quant a aspectes culturals: febrer, amb la màscara; abril, perquè a l'abril l'aigua és mil; setembre, amb la verema, el mateix signe que raïm, i octubre, amb la caça. Però el darrer mes és el que jo vull fer servir per evidenciar les diferències entre les llengües de signes i també la seva relació amb la cultura. Aquest és el signe de desembre, que és el mateix que es fa servir per a Nadal, afegint-li el signe «festa al davant. Però, en llengua de signes espanyola, és curiós veure com desembre és aquest signe, que és el típic de la simbomba de les seues nadales i del seu ambient nadalenc. Per tant, veiem com la cultura està implicada en la llengua de signes. Amb aquesta apreciació a mode d'exemple i d'apunt, podem posar en valor l'aportació cultural de la llengua de signes catalana, igual que qualsevol altra llengua del món, que no és aliena a la cultura que té a la vora, i és per això que és importantíssim establir polítiques culturals que la fomenten, que la difonguen, que vetllen per ella i pel seu aprenentatge i ús. Per contextualitzar una mica, cal dir que la dècada dels vuitanta del segle XX va marcar un abans i un després en la història de les llengües de signes arreu del món, fins aleshores considerades com una mena de llenguatge o un mètode de suport per a l'aprenentatge. Aquells gestos manuals i expressions facials passaven a adquirir una nova consideració i un nou reconeixement, i la llengua de signes catalana no és excepció, just en un moment i en un context de recuperació, també, de la llengua catalana. Catalunya compta amb la llengua de signes catalana, reconeguda ja a l'Estatut d'autonomia del 2006, a l'article 50.6, en què s'explicita que ha de ser objecte d'ensenyament, protecció i respecte. L'any 2007, la Llei estatal de llengües de signes espanyoles ja reconeix l'LSC de manera diferenciada a l'espanyola, i és l'únic cas en què la legislació espanyola determina territorialment un àmbit propi per a l'ús de la llengua, cosa que contrasta i no s'esdevé amb les llengües orals, en què s'estableix un règim de gestió lingüística mixt en un mateix espai. Tres anys més tard, l'any 2010, en aquest Parlament s'aprova la Llei de la llengua de signes catalana, que es promulga el 3 de juny. Amb aquesta llei culminava un recorregut de reconeixement que s'havia iniciat aquí l'any 1993, amb una comissió d'estudi sobre la utilització del llenguatge de signes, ara ja llengua de signes i emparada per l'Institut d'Estudis Catalans, que és a qui li correspon l'exercici d'autoritat lingüística de l'LSC. Per tant, aquesta llengua fa un salt important, ja que no se la tracta com un mer instrument de suport a persones discapacitades auditives, i es valora com a part del patrimoni cultural català. Enriquir el patrimoni cultural és vital per mantenir-lo viu. I la llengua de signes catalana, utilitzada per unes 25.000 persones aproximadament, entre signants i conjunts de persones oients que s'hi relacionen, com ara familiars, amistats, ensenyants o intèrprets, hi contribueix notablement, tal com ho fa també la llengua catalana. És una llengua que no se sent, però que s'observa, i que aprendre-la et fa conèixer una nova dimensió lingüística interessantíssima. Amb la llengua de signes catalana, i el seu aprenentatge i ús es pren consciència que és una llengua amb totes les funcions comunicatives i amb unes estructures lingüístiques específiques que es determinen mitjançant els gestos i els signes emprats. Com qualsevol altra llengua viva, està en permanent evolució, i compta amb unes característiques pròpies i s'adapta a nous conceptes per adequar-se a la societat del coneixement. Tot el que es pot expressar en llengua oral es pot expressar també en llengua de signes, i, per tant, també a través del contacte permanent amb altres llengües, però sobretot observant el món que l'envolta, la llengua de signes està sotmesa a canvis i a incorporacions de manera constant. Fruit de la Llei 17/2010, promulgada, com hem dit anteriorment, el 3 de juny, es creà el Consell Social de la Llengua de Signes Catalana, que es constituí formalment el 21 de febrer de 2013 sota la coordinació i suport administratiu de la Direcció General de Política Lingüística. És un òrgan d'assessorament, consulta i participació social en la política lingüística desplegada o impulsada pel Govern de la Generalitat en relació amb la llengua de signes, i té les funcions d'estudiar i analitzar, a instàncies del Govern, les qüestions relacionades amb el foment i la difusió de la llengua de signes catalana, tenint present el principi d'un ús no sexista de la llengua de signes. A més, assessora el Govern sobre els mitjans adequats per complir els objectius previstos de la Llei 17/2010, del 3 de juny, de llengua de signes, i avalua els objectius i els resultats de les actuacions relatives a la llengua de signes catalana impulsades per l'Administració. Recentment, com bé sap, consellera, aquest passat 19 de juny s'ha celebrat la primera de les dues reunions anuals que fa aquest consell, per interlocutar amb els representants del sector sobre l'estat i les necessitats de l'LSC. També nosaltres, com a grup parlamentari, vam mantenir una profitosa reunió amb Fesoca, el passat mes d'abril, per escoltar les reivindicacions que tenen com a col·lectiu i per superar-les i mirar de treballar-les plegats. Moltes són les peticions que fan, i des de molts àmbits diferents, però en aquesta interpel·lació ens hem centrat només en l'aspecte cultural. I és per això, consellera, que des de Junts per Catalunya ens agradaria conèixer les perspectives de futur envers la llengua de signes catalana i les accions que s'han de dur a terme des del seu departament. El conseller legítim, Lluís Puig, va dir fa pocs dies que de la tríada «comprendre, «estimar, «fidelitzar naix el vincle ferm amb la cultura i amb el país. I quan arrela no hi ha dificultat ni revés que el puga tòrcer. Comprenguem, estimem i fidelitzem, doncs, la llengua de signes, i continuem vinculant-la amb la cultura. Moltes gràcies, consellera, i també moltes gràcies a les persones sordes avui al Parlament de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga. Quan vulgui.
Bona tarda. Moltes gràcies, president. Gràcies, senyora diputada Mònica Sales. Benvinguts, les persones que ens acompanyen, les persones sordes de Catalunya, l'intèrpret, i les persones del departament de Política Lingüística. Moltes gràcies per ser tots avui aquí. Bé, estic contenta que m'hagin fet aquesta interpel·lació, perquè penso que és molt important la feina que s'està fent des del Govern sobre la implantació de la llengua de signes catalana. Abans d'exposar la bateria d'actuacions importants impulsades des del departament en la llengua de signes catalana, utilitzada, com molt bé ha dit la senyora diputada, per unes 25.000 persones arreu del país, vull recordar una sentència que el filòsof Martin Heidegger va publicar en una obra que, de manera il·luminadora, es titula Carta sobre l'humanisme. Heidegger hi escriu: «El llenguatge és la casa de l'ésser. El llenguatge, com a casa de l'ésser, és una idea molt poderosa que, a part d'altres interpretacions especialitzades, permet comprendre que les persones ens construïm com a tals a partir del llenguatge. D'una banda, és gràcies al llenguatge que els nostres pensaments singulars i individuals poden ser possibles. De l'altra banda, és gràcies al llenguatge que els nostres pensaments s'entrellacen en unitats de sentit que tenen un origen i un destí social. Ara fa una estona, la consellera de Salut parlava dels projectes que tenim conjuntament amb el Departament de Cultura. Bé, hem d'arribar, també, a tenir projectes comuns entre el Departament de Cultura i el Departament de Salut per fer més visible encara la llengua de signes catalana. A les consultes, per exemple. Tot i que ja hi ha projectes que s'han dut a terme, sobretot en les pantalles de televisió. Però bé, continuarem ocupant-nos d'aquesta interacció amb el Departament de Salut, perquè, com la salut, la cultura és un dret universal i fonamental. L'una s'ocupa del cos; l'altra, de l'esperit, i no només de l'esperit, com és el cas de la llengua de signes catalana. El llenguatge com a instrument general, tots ho sabem, requereix una codificació concreta; és a dir, exigeix una llengua. Tal com vostè ha dit, senyora diputada, la llengua de signes catalana és la llengua de moltes de les persones sordes i sordcegues signants de Catalunya, i és llengua reconeguda a Catalunya des de l'Estatut d'autonomia de l'any 2006. La llengua de signes catalana, a la qual a partir d'ara em referiré amb les sigles LSC, és precisament la materialització d'un procés que fa que aquesta casa del llenguatge sigui habitada, sigui habitable, viscuda i, en definitiva, humanitzada. Des que vaig acceptar de dirigir la Conselleria de Cultura no m'he cansat de repetir i de repetir-me a mi mateixa una sèrie de principis bàsics que considerem que han de ser primordials en l'acció del nostre departament. Els principis que avui m'interessa remarcar són aquests: tenir molt clar que la cultura és un dret, que la cultura ha de promoure la igualtat d'oportunitats, que la cultura ens ha de permetre ser ciutadans autònoms, que la cultura ha de ser un dels factors bàsics de cohesió social i que cal assumir d'una manera franca i desacomplexada la defensa de la llengua catalana com a llengua d'utilitat i d'identificació social. Doncs bé, en la bateria d'iniciatives de protecció i ampliació de la llengua de signes catalana trobem que tots aquests principis rectors, al costat de molts altres més, hi són concentrats, hi són altament presents. Quan parlem de l'LSC parlem, tal com vostè, senyora diputada, també ha dit i molt ben dit, d'un cos lingüístic viu, dinàmic, en constant evolució, que genera estructures, que creix, que rep influències al mateix temps que també n'irradia, que incorpora nous conceptes culturals i científics, que integra neologismes i que, en definitiva, contribueix a configurar el pensament individual, la comunicació social i la societat del coneixement. Promoure la codificació, nous instruments per a la formació i la normalització i accions de sensibilitat social de l'LSC activa molts ressorts d'aquest Govern, que, vull recordar-ho una altra vegada, governa. Implica avançar decididament seguint el mandat de l'Estatut. L'Estatut reconeix l'LSC i disposa que els poders públics han de garantir-ne l'ús i les condicions per assolir la igualtat de les persones amb sordesa que optin per aquesta llengua, i aquesta llengua ha de ser objecte d'ensenyament, protecció i respecte. El Parlament va aprovar la llei el 2010. La Direcció General de Política Lingüística, que té encomanada la promoció de la llengua catalana, té també, és clar, la competència de fer créixer el coneixement de la realitat de l'LSC i d'estendre'n l'ús. Per acomplir aquest objectiu es va constituir el Consell Social de la Llengua Catalana al febrer de 2013, com a òrgan d'assessorament, consulta i participació social en la política lingüística del Govern amb relació a l'LSC. En aquest sentit, des de l'any 2015 la Direcció General de Política Lingüística impulsa el projecte d'un vocabulari bàsic en LSC, que fa amb l'assessorament de la Federació de Persones Sordes de Catalunya, Fesoca. En aquest moment el vocabulari té 1.073 termes, que s'incrementarà fins a 1.500, dimensió pròpia d'un lèxic bàsic, amb la previsió, però, de fixar i recollir 1.650 termes de vocabulari bàsic agrupats en camps temàtics. S'han elaborat seqüències fotogràfiques i més de mil seqüències filmades en vídeo. És impressionant, la feina d'aquesta... M'agradaria que tots la veiessin en el canal del Departament de Cultura, de la Direcció General de Política Lingüística. Fins a data d'avui s'han editat 1.074 termes, i n'hi ha 424 en curs de publicació. Totes les persones que per imperatius individuals o familiars usen la llengua de signes catalana saben que aquests termes obren un univers de comunicació íntim, familiar i social d'una transcendència i expansió incalculables. La política d'impuls a la llengua de signes catalana ens ha portat a emprendre un altre gran projecte: la definició dels nivells de competència lingüística, d'acord amb el marc europeu comú de referència. La nostra acció implica també reconèixer les persones i les entitats que treballen en el foment, l'estudi i la difusió de la llengua de signes catalana, aspecte que es cobreix sobretot amb la institució del Premi Llengua de Signes Catalana de la Generalitat de Catalunya; enguany en celebrarem ja la tercera edició. Aquesta política d'impuls també demana crear línies de subvencions, línies destinades a persones físiques, a entitats privades sense finalitat de lucre, universitats i empreses. També implica impulsar-ne la formació, especialment al personal de l'Administració de la Generalitat, i de forma prioritària per a les unitats d'acció directa al públic, per garantir dos deures del Govern: l'accessibilitat i les polítiques inclusives. Política Lingüística impulsa accions de difusió, objectiu que cristal·litza en publicacions com l'opuscle informatiu de la llengua de signes catalana, l'edició de làmines divulgatives de lèxic o el vídeo de presentació, accessible ja des de fa dos anys a aquest web de llengua catalana de la Direcció General de Política Lingüística, i amb un canal propi a YouTube. I destaco com a acció recent la versió signada i subtitulada en català de la Llei 17/2010 de la llengua de signes catalana, impulsada per Política Lingüística, que van presentar aquest dia de l'últim Ple del consell social celebrat la setmana passada, que també esmentava la diputada. Tots sabem que les llengües no s'estronquen ni moren si tenen utilitat social i un marc jurídic que les reconegui. Des del Govern entenem la llengua de signes com una part insubstituïble del nostre patrimoni lingüístic i cultural. En aquest sentit, hi ha unes conquestes socials ben assentades i valuoses, com ara la presència de la llengua de signes en serveis públics i actes de la Generalitat; als tribunals de justícia de Catalunya hi ha servei d'interpretació; les rodes de premsa del Govern es fan també amb interpretació; l'informatiu matí i l'informatiu vespre del Canal 3/24 de Televisió de Catalunya. I des de la Direcció General de Política Lingüística es coordina i es planifica a través de la directora general, l'Ester Franquesa, a la qual vull agrair la gran tasca que fa. Gràcies a tots per la participació: l'Institut d'Estudis Catalans, la Federació de Persones Sordes de Catalunya, l'Associació d'Intèrprets de Llengua de Signes i Guia-Intèrprets de Catalunya. Comptem amb tots, i amb vostè també, senyora diputada Sales, per continuar treballant sense pausa i amb tanta força i pressa com podem per la llengua de signes catalana. Gràcies.
Moltes gràcies. Gràcies, consellera. [[Aplaudiments.]] Molt bé, doncs acabada aquesta interpel·lació, suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies.