Det fremlagte budsjettforslag innebærer en sterk satsing på helse. Det er ikke noe nytt. Både i samlet innsats og i innrettingen av innsatsen innebærer budsjettforslaget en videreføring av den satsing det har vært bred enighet om i Stortinget de senere år. Som følge av denne satsingen er Norge nå blant de land i Europa som bruker mest penger på helse og omsorg. Slik bør det også være. Og i mange henseende kan vi si at vårt helsevesen er av høy kvalitet og leverer stadig flere og bedre tjenester til hele befolkningen. Men vi må ikke tro at fordi om vi bruker mer penger på helsevesenet enn de fleste andre land, så har vi også automatisk et bedre helsevesen enn de fleste andre. Det er fortsatt store svakheter ved vårt helsevesen. Utfordringen er å rette på disse samtidig som vi opprettholder den gode, generelle standard. Vårt helsevesen er definitivt et offentlig ansvar. Det er også et område hvor kravene til tilgjengelighet og likeverdig behandling for hele befolkningen bør være ufravikelige. Helsetjenesten er en hjørnestein i velferdssamfunnet. Folk har en berettiget forventning om trygghet for at helsevesenet er på plass med velegnede tjenester når man trenger det. Det er en av de fremste oppgaver i helsepolitikken å sørge for denne tryggheten. Derfor er det så viktig at vi ikke bare satser på en høy innsats av felles ressurser i helsesektoren, men også på felles løsninger, på felles goder, på en videre utbygging av et helsevesen som skal gi gode og likeverdige tilbud til hele befolkningen. Den medisinsk-teknologiske revolusjon vi er inne i, åpner for store, nye muligheter til behandling av sykdom, skader og lidelser. Det er grunnleggende positivt. Men det stiller oss også overfor vanskelige etiske problemstillinger og viktige verdivalg. Vi må samtidig erkjenne at selv med den høyeste prioritering er det neppe mulig på alle områder å bygge ut kapasitet for behandling i samme takt som de teknologiske muligheter for behandling. Det vil derfor fremstå nærmest som en normalsituasjon at det er avvik mellom folks forventninger til helsesektoren og det den faktisk kan tilby. Da vil det alltid være et spørsmål om mer penger til helsesektoren. Også det fremlagte budsjettforslag legger opp til det. Men det er ikke bare et spørsmål om mer penger og fremfor alt ikke bare et spørsmål om mer penger til behandling av skader og sykdom. Stadig mer av de helseproblemer som legger beslag på kapasitet i helsevesenet, er forebyggbare. Det er derfor ingen tvil om at vi må styrke innsatsen innen helsefremmende og sykdoms- og skadeforebyggende tiltak. Regjeringens budsjettforslag legger opp til en slik styrking. I nær sammenheng med dette kommer betydningen av en styrking av den primære helsetjeneste. Det sier seg selv at innsatsen og kvaliteten på denne del av vår helsesektor er helt avgjørende for at befolkningen skal få et best mulig helsetilbud, og for at vi kan få en riktigere bruk av ressursene i sektoren. Jeg minner i denne forbindelse om at det nå er mer enn tre år siden Stortinget vedtok at det skulle innføres en fastlegeordning i Norge. I vårsesjonen i år ble de nødvendige lovvedtak fattet for å gjennomføre vedtaket. Jeg er svært tilfreds med at det senere er oppnådd enighet om det avtaleverk som må til for at ordningen kan innføres som forutsatt fra 1. juni neste år. Det er først og fremst gjennom en styrking av primærhelsetjenesten at vi også kan løse en del av de problemer som i dag preger sykehusene. Også her vil det være behov for mer penger. Regjeringens budsjettforslag innebærer også det. Men igjen er det viktig å understreke at dette er problemer som ikke kan løses raskt og med penger alene. Det er også nødvendig å gjennomføre organisatoriske endringer. De kan være smertefulle, og både gjennomføring og resultater vil ta tid. Det er desto viktigere å komme i gang og ikke forsøke å utsette problemene ved stadig å bevilge mer penger. Mange av våre sykehus driver rasjonelt og får mye ut av hver krone. Jeg må også understreke at det store antall medarbeidere i sektoren hver dag gjør en stor innsats for at resultatene skal bli best mulig for et stadig større antall behandlede pasienter. Men det er også sykehus som sliter med lite rasjonelle løsninger. De sammenlignende studier av sykehus som er gjennomført, etterlater liten tvil om at det er mye å vinne gjennom bedre organisering. Dette er oppgaver som først og fremst må gjennomføres av sykehusene selv. Jeg ser det som en viktig oppgave å sørge for at sykehusene blir gitt de nødvendige fullmakter og forutsetninger for å gjøre det. Regjeringen har i sitt budsjettforslag fulgt opp de tre handlingsplanene innen helsetjenesten som Stortinget har vedtatt. Det gjelder plan for utstyrsinvesteringer ved norske sykehus, Nasjonal kreftplan og Opptrappingsplan for psykisk helse. Det er i dag Verdensdagen for psykisk helse. Jeg benytter anledningen til spesielt å understreke at vi skal følge opp den ambisiøse åtteårige opptrappingsplan for psykisk helsevern som et enstemmig storting vedtok i 1998.
Det blir replikkordskifte.
Bred satsing på helsevesenet har det vært, og er det også i dette statsbudsjettet, sier helseministeren. Jeg er dypt uenig i det. Det har vært satset for lite før, og det satses for lite til neste år. Det var imidlertid ikke det jeg skulle stille spørsmål til helseministeren om. Kanskje burde jeg ha ventet til etter Arbeiderpartiets landsmøte, men jeg kan ikke dy meg for å stille disse spørsmålene nå. Det er kjent at helseministeren i samarbeid med Arbeiderpartiets ledelse har fremmet forslag om statlig overtakelse av sykehusene. Så langt som jeg har forstått, vil dette bli vedtatt på Arbeiderpartiets landsmøte i november. Jeg er helt sikker på at det blir vedtatt. Jeg tror ikke at en person som helseminister Tore Tønne ville gå ut offentlig med et forslag som dette hvis det ikke var sikret flertall i hans eget parti. Jeg er veldig glad for at det også blir Arbeiderpartiet som denne gangen gjennomfører et annet av Fremskrittspartiets store helsepolitiske mål, nemlig statlig overtakelse. Tidligere har Arbeiderpartiet innført innsatsbasert finansiering. Og det er hyggelig. Mine to spørsmål går til helseministeren, og det første er som følger: Motstandere av statlig sykehusdrift har proklamert det skrekkscenariet at veldig mange av lokalsykehusene vil bli nedlagt hvis staten overtar sykehusdriften. Vil helseministeren her og nå avkrefte at så vil bli tilfellet? En annen ting som jeg lurer på, er: Hvordan skal statlig sykehusdrift foregå i praksis? Er det slik som jeg tror, at man vil etablere sykehusaksjeselskap eller sykehusselskap hvor konsernmodellen legges til grunn? Hvor mange konsernmodeller vil det i tilfelle bli ute i landet?
I den utstrekning noen har skapt det skrekkbildet at det ved en statlig overtakelse av sykehus blir en omfattende nedleggelse av mindre, lokale sykehus, kan jeg her og nå avkrefte det, slik representanten Alvheim ber om. Når det gjelder organiseringen av en fremtidig statlig sykehusdrift, har jeg for det første det å si at det er et meget stort prosjekt å gjennomføre en slik endring av eierforholdene. Det er en sak som vi selvfølgelig vil komme tilbake til Stortinget med. Hvis representanten Alvheim nevnte sykehusaksjeselskap, vil jeg også si at det er en uaktuell problemstilling for Arbeiderpartiet og for denne regjering å fremme forslag om aksjeselskap for offentlige sykehus. Det har å gjøre med at en mener at dette er et udelt offentlig ansvar. Det kan ikke gjøres til gjenstand for selskaper med begrenset ansvar, og som dermed også kan gå konkurs. Modellen for øvrig vil jeg ikke gå nærmere inn på nå enn å si at det høyst sannsynlig vil være snakk om et begrenset antall sykehusforetak til hvilke det vil bli organisert et større antall sykehus.
Regjeringens verdiprofil har vært etterlyst tidligere i debatten, men forslaget til statsbudsjett har i det minste overskriften «Et budsjett for økt velferd og mer rettferdig fordeling», og finansministeren hevder at dette er et budsjett med økt satsing på fellesgodene. Det er gode ord, men hva er realitetene? Kristelig Folkeparti vil føre en politikk til støtte for de svakeste i samfunnet. «Flere hundre tusen norske barn lever sammen med foreldre med rusproblemer. Disse barna kan ikke samfunnet svikte», skriver barne- og familieministeren. Men hva gjør Regjeringen? Den legger opp til en kraftig reduksjon, ikke bare i støtten til forebyggende tiltak mot rusmiddelbruk, men også i støtten til behandlingsinstitusjonene. Det er ikke å hjelpe de svakeste. Det er bedre å forebygge enn å behandle, og sentrumsregjeringen fikk gjennomført en historisk satsing på forebyggende helsearbeid. Arbeiderpartiregjeringen svekker ikke bare det forebyggende arbeid i forhold til rusmiddelbruk, men vil også svekke støtten til arbeidet for å forebygge uønskede svangerskap og abort. Det er heller ikke å hjelpe svake grupper. Samtidig forespeiles vi billigere kjøtt og brennevin, men ikke fisk, frukt og grønnsaker. Er det dette som er økt velferd og mer rettferdig fordeling? Er det dette som er økt satsing på fellesgodene? Begrunnelsen for å redusere brennevinsavgiften er å redusere grensehandelen og komme smuglingen til livs. Grensehandelen med Sverige beløper seg til åtte hundredels liter alkohol pr. innbygger over 15 år. Det er ikke alkohol folk reiser over grensen for. Men det er en klar og erkjent sammenheng mellom prisnivå og forbruk når det gjelder alkohol. Denne sammenhengen er så tydelig at forskerne kan regne ut hvor mange nye dødsfall en avgifts- og prisreduksjon vil føre til. Hvert år dør minst 1 500 mennesker på grunn av alkohol her i landet. Det er antydet at prisreduksjonen på brennevin vil kunne føre til opptil 300 flere dødsfall. Hva mener helseministeren om virkningen på folkehelsen når Regjeringen nå vil svekke satsingen på forebyggende medisin, bl.a. svekke forebygging og behandling av rusmiddelskader og prioritere billigere kjøtt og brennevin?
Det er en viktig oppgave også i helsepolitisk sammenheng å bidra til å begrense forbruket av alkohol. Jeg vil hevde at det å gjennomføre den foreslåtte reduksjon av alkoholavgiften er et ledd i arbeidet med å få bedre kontroll med utviklingen av alkoholforbruket i Norge. Vi opplever i dag at en stigende del av dette forbruket har med ureglementert import og annen ureglementert bruk å gjøre. Vi mener at det vi gjennomfører her, er ledd i en alkoholpolitikk som vil bidra til å bedre mulighetene til å kontrollere og forebygge alkoholmisbruk fremover. For øvrig mener jeg også at budsjettet innebærer muligheter til å styrke det forebyggende arbeid, bl.a. gjennom en bedre samordning av barne- og ungdomspsykiatri, rusmiddelforbruk og sosiale tiltak, spesielt rettet mot barn og unge.
Da Stoltenberg-regjeringen overtok, ble fornyelse og modernisering av offentlig sektor presentert som en hovedsak, ikke minst den nye helseministeren representerte en forfriskende nytenkning når det gjaldt organisering av helsevesenet. Men hva ser vi i trontalen og i den nye regjeringens første budsjett? Jo, nødvendige reformer i helsevesenet, som statlig ansvar for sykehusene, er satt på venteliste sammen med 270 000 pasienter som trenger behandling. Så ille er det at flere kommuner, mange av dem arbeiderpartistyrte, ser seg nødt til å tegne private helseforsikringer for sine innbyggere. Dette sier noe om troen på Regjeringens evne til å reformere helsevesenet, selv i eget parti. Pasientene på venteliste trenger behandling, selv om Arbeiderpartiet fortsetter å vurdere og ikke klarer å bestemme seg for hva de vil med helsevesenet. Vi har fått en pasientrettighetslov som skal sikre pasientene rett til nødvendig helsehjelp innenfor de grenser kapasiteten setter. Høyre mener at det er pasientens behov for behandling som må være utgangspunktet, ikke kapasiteten i helsevesenet. Om nødvendig må pasientene tilbys behandling ved private klinikker eller i utlandet. Mens vi venter på at Arbeiderpartiet vurderer ferdig nødvendige reformer for å øke kapasiteten i helsevesenet, er mitt spørsmål til helseministeren om han vil åpne for å sende pasientene til private sykehus eller til sykehus i utlandet, slik at de kan sikres behandling innen en medisinsk forsvarlig frist.
Det er for det første ikke riktig at Regjeringens arbeid med å reformere helsevesenet er satt på noen venteliste. Det er tvert imot prosjekter igangsatt for både å skille de statlige sykehusene ut av statsforvaltningen og forberede å omgjøre dem til foretak etter modell av statsforetaksloven. Og som jeg tidligere har svart her, vil det bli arbeidet videre med spørsmålet om også å overta andre sykehus og gjøre dem til selvstendige foretak. Det er et arbeid som alt har startet, og som går fremover, og som jeg som sagt vil komme tilbake til Stortinget med så snart det er grunnlag for å trekke endelige konklusjoner om det. For øvrig er det heller ikke slik at det er noen negativ utvikling når det gjelder ventelistene i forhold til det som ble forespeilet da Stortinget var i ferd med å gå fra hverandre før sommeren. Tvert imot er det nå en positiv utvikling i ventelistene, selv om vi fortsatt må konstatere at de er for lange, spesielt de deler av dem som ikke har med den planlagte medisinske behandling å gjøre. Som ledd i arbeidet for å få ned de deler av ventelistene som vi karakteriserer som helt uakseptable, er det allerede i dag åpnet for å gjennomføre behandling ved andre sykehus enn der pasientene står på venteliste. Vi arbeider også med å forbedre mulighetene til å gjennomføre en forsvarlig behandling av pasienter som ikke kan behandles ved norske sykehus, ved akseptable behandlingssteder i utlandet.
Jeg lyttet med interesse både til det helseministeren sa i sitt innlegg, og det helseministeren ikke sa. For i et utall intervjuer etter at statsråd Tønne tiltrådte, har betydningen av statlig sykehusovertakelse blitt presisert fra statsrådens side gang på gang. Det temaet nevnte ikke statsråden med et ord. Til tross for at dette har vært tema i mange intervjuer, fant ikke statsråden det nødvendig å nevne den store reformen for Stortinget i sitt innlegg, men derimot i en replikkordveksling med representanten John I. Alvheim. Det finner jeg mildt sagt oppsiktsvekkende, for det er jo en av de største sykehusreformene vi har hatt på lang tid, og som helseministeren har gjort seg til en ivrig talsmann for. Det har versert løfter om gjeldssanering overfor fylkeskommunen hvis staten overtar, og også nå i dag har vi hørt at helseministeren har utstedt en garanti for at det ikke vil komme til å bli lagt ned lokalsykehus hvis staten overtar. Med annen statlig drift friskt i minne, som post, som tele, som ligningskontor, som Forsvaret med det som skjer der, eller NSB, der vi hører at tog stopper på jernbanestasjoner, men hvor passasjerer må betale 500 kr for å få lov til å gå av, til tross for at toget står stille på stasjonen og venter på motgående tog, er det jo all grunn til å spørre om helseministerens garantier kommer til å bli langvarige. Når vi også ser at det bare dreier seg om et par år siden staten overtok ansvaret for kortbanenettet, og at Regjeringen i Nasjonal transportplan allerede etter et par års tid sier at man i løpet av de tre neste årene vil komme til å vurdere strukturen på kortbanenettet og se på om det er behov for å beholde alle de kortbaneflyplasser vi har, virker det som om holdbarhetsdatoen på den type garantier er rimelig kort. Så mitt spørsmål til helseministeren er: Hvor lenge gjelder den garantien som helseministeren nå har utstedt for at lokalsykehus ikke skal bli nedlagt?
Jeg må først få lov til å skrive på min konto for uerfarenhet at jeg ikke evner å beregne tidsbruken for femminuttersinnlegg slik at jeg får med meg hele mitt manuskript, men jeg kan forsikre om at jeg også hadde lagt inn en liten kort redegjørelse for det prosjekt som er igangsatt når det gjelder både å skille de nåværende statlig eide sykehus ut av statsforvaltningen og gjøre dem om til foretak, og mulighetene for å overta sykehus som i dag er eid av fylkeskommunen, og gjøre dem til tilsvarende statlige foretak. Så det er ikke meningen, som Enoksen antydet, å hoppe over det som også jeg anser for å være et meget stort og viktig prosjekt dersom det skal gjennomføres fullt ut. Og det er det jeg tar sikte på. Når det gjelder varigheten av garantier, tror jeg enhver vil vite at evigvarende garantier om at alt skal bestå, er det lite poeng i å gi. Det jeg svarte på når det gjelder representanten Alvheims spørsmål, var om det forhold at staten eventuelt overtar eierskapet til sykehusene skulle utløse noen omfattende nedleggelse av mindre, lokale sykehus. Det tror jeg jeg kan garantere ikke vil skje som følge av statlig overtakelse. Jeg tror heller ikke det er noe ved det vi i dag kan se når det gjelder utviklingen i befolkning eller pasientsammensetning, som tilsier noen slik utvikling.
Jeg vil komme inn på det samme spørsmålet som flere har vært inn på, nemlig det at helseministeren tar til orde for statlig overtakelse av sykehusene. I motsetning til flere av de andre som har vært her oppe, så ser jeg også at det vil finnes flere argumenter som vil kunne tale for en statlig overtakelse av sykehus, på samme måte som det vil kunne være argumenter den andre veien, som går på at fylkeskommunene fortsatt skal drive dem. Det som har vært overraskende til nå, er hvor lite konkret helseministeren har vært, knyttet til de fordeler dette skal ha for pasientene, altså i hvilken grad organisasjonsformen vil ha betydning for folk flest og for å kunne gi et bedre helsetjenestetilbud. Her savner man en konkretisering fra helseministeren. Men for å hjelpe ham litt på vei syns jeg i hvert fall det er åpenbart at det at den som har bevilgende ansvar også må ha et visst ansvar for driften, vil kunne være tjenlig, fordi man i dag ser at Stortinget ofte løper fra sitt ansvar i forhold til ulike handlingsplaner, og så blir fylkeskommunene sittende igjen med svarteper. Vi ser det samme i forhold til utstyrsinnkjøp. Der fylkene har for dårlig økonomi vil man ikke kunne kjøpe nytt utstyr selv om staten skal inn med en viss delfinansiering. Man kunne nevnt medikamentutgifter også, der det i dag er en uheldig forskjell mellom de pasienter som ikke er innlagt på sykehus, og de som er det, ved at det kanskje mangler midler til dyre medikamenter på sykehus, mens de bevilges over folketrygden når man ikke er innlagt, osv. Men det er åpenbart at det er grunn til å se på organiseringen av sykehus. Det jeg vil komme inn på og spørre helseministeren om, er det han har sagt om at man ved en statlig overtakelse vil komme inn på en gjeldssanering for de ulike sykehusene. Hvis det er slik at man ved en statlig overtakelse ser grunn til en gjeldssanering for sykehusene, hvorfor ser da helseministeren ikke grunn til å sanere den gjelden i dag? Er det slik at man på sett og vis skal gjøre krisen desto større for å bevise det nyttige ved en statlig overtakelse?
Det er ikke tid i et replikkordskifte til å gjennomgå de mange og forskjellige argumenter for og imot en eventuell statlig overtakelse av sykehus, enda så gjerne jeg skulle gjort det. Men jeg vil benytte anledningen til å si at noe av det viktigste, slik jeg ser det, er noe av det representanten Ballo også var inne på, nemlig å samle ansvaret i forhold til at det i dag er splittet opp på mange eiere, og at det er en splittelse mellom eieransvaret og ansvaret for finansieringen av sykehusene. Jeg tror vi vil være tjent med at dette blir samlet, og det er til sjuende og sist staten som bærer dette ansvaret i all hovedsak. Jeg har også sagt at det er viktig med en bedre organisering av sykehusdriften, og jeg tror det er vår oppgave å legge forholdene til rette for at det kan skje i sykehusene og av sykehusenes ledelse. Da tror jeg også det er viktig at sykehusene skilles ut og gjøres til selvstendige foretak, med de nødvendige fullmakter det gir til styrer og ledelser for de enkelte sykehus. Jeg vil også peke på at det i dag er store og til dels uakseptable forskjeller mellom de behandlingstilbud som gis ved de enkelte sykehus, selv mellom nabofylker – forskjeller som vi over tid ikke kan akseptere. Jeg mener at en gjennomgående eier vil ha både et klart ansvar for og større mulighet til å utjevne slike forskjeller. Når det gjelder spørsmålet om gjeldssanering, tror jeg ikke jeg har brukt noen generell betegnelse på en slik oppgjørsform, men det sier seg selv at det i tilknytning til en eventuell overtakelse av sykehus fra fylkeskommuner, er nødvendig å gjennomføre oppgjør som også innebærer at den gjeld som fylkeskommuner måtte ha tilknyttet sykehusene, på en eller annen måte blir gjort opp og følger med over til den som overtar sykehusene.
Replikkordskiftet er omme.
Høyre legger til grunn at Norge trenger en verdiskapingsvisjon. Vi må endre dagens passive visjon om å forvalte petroleumsformuen til en aktiv visjon om å gjøre Norge til et kunnskapsland i verdensklasse for innovasjonsbasert næringsliv, gjerne representert ved tele og IT, og global virksomhet innen energi, maritime og marine næringer – en visjon som legger til grunn at hele landet tas i bruk. Dette vil ikke komme av seg selv, det er noen premisser vi må oppfylle. Vi må ville noe, og vi må være villig til å gjøre noen nødvendige grep. Jeg er optimist i denne sammenheng, og gitt at vi gjør de riktige valgene, tror jeg dette kan bli aldeles strålende. For at Norge skal kunne oppfylle en verdiskapingsvisjon, mener jeg at de totale FoU-investeringene snarest mulig må dobles til høyeste OECD-nivå. Dette gjelder så vel i privat som i offentlig sektor. Åpnere grenser for så vel kapital som kompetent arbeidskraft vil være kritiske faktorer som sterkt vil påvirke vår egen suksess. I stikkords form vil jeg nevne noen andre momenter som jeg tror sterkt vil påvirke vår evne til å stable på beina det næringslivet vi skal leve av når oljealderen begynner å få redusert betydning. Og det er vårt ansvar allerede i dag i dette Stortinget å begynne å legge grunnlaget for nettopp dette. Jeg vil nevne følgende fem punkter: Norge trenger, som jeg sa innledningsvis, en verdiskapingsvisjon. Andre land har gjort det og har lyktes. Vi må bli en ledende og spesialisert kunnskapsnasjon. Vi vil aldri kunne bli best på kunnskap på den totale bredden, men vi vil kunne spisse ut, det har vi sett gjennom en del norske selskap som er meget dyktige og faktisk er verdensledende. Vi må konsentrere de næringsrettede virkemidlene om det som er fremtidsnæringene. Norge må snarest legge en plan for avvikling av det statlige eierskapet. Og til slutt: Vi må modernisere offentlig sektor. Vi må gjøre det, ikke bare snakke om det. Hva er Regjeringens svar på dette i så vel trontale som i det fremlagte budsjett? Regjeringen foreslår skatteøkninger som vi ikke har sett maken til siden Arbeiderpartiet alene hadde flertall i denne salen. Og i gammelsosialistisk ånd er det verdiskapingen i bedriftene og fremtidens arbeidsplasser som rammes. Det verste er kanskje at det i høyeste grad kan se ut som om dette er tilsiktet. Både finansministeren og ikke minst næringspolitisk talsmann, Kjell Opseth, har jo vært helt klare: Offentlig sektor skal bli større. Og for å få dette til har altså Regjeringen bestemt seg for å radbrekke deler av norsk næringsliv. Konjunkturavgiften skal tvinge bedriftene til å si opp folk enten ved å legge ned eller ved å redusere driften. Ikke minst skal det bli vanskeligere for nyskapingsbedriftene å rekruttere. Den frigjorte arbeidskraften skal så overføres til en stadig større offentlig sektor, en sektor hvor Regjeringen ikke makter å prioritere det viktigste på bekostning av det som er mindre viktig. Alt er viktigst! Det Regjeringen gjør når den på denne måten angriper verdiskapingen i små og store bedrifter over hele landet, er å undergrave selve grunnlaget for fremtidens velferdssamfunn. Jeg vil si at Regjeringen kort og godt sager av den greina som vi alle sitter på. Enten er budsjettet en panikkartet reaksjon på rekordlave galluptall eller så må det være et knefall for venstrefløyen i Arbeiderpartiet. Uansett – det er uansvarlighet av første klasse. Heretter må derfor statsministerens og finansministerens formaninger om en ansvarlig økonomisk politikk tas med en stor klype salt. Regjeringen ser ut til å ha glemt at lav prisstigning og lav rente bare er virkemidler for å gi hver enkelt av oss nødvendig trygghet i vår egen økonomi og for å sikre næringslivet konkurransedyktige rammebetingelser. Skatte- og avgiftsøkninger er minst like ødeleggende for næringslivets konkurranseevne som høy inflasjon og et høyt rentenivå. Det er derfor egentlig ikke lenger så stor forskjell på Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets økonomiske politikk. Begge vil føre en politikk som svekker verdiskapingen i konkurranseutsatt næringsliv og øker oljeavhengigheten. Mens Arbeiderpartiet bevisst svekker bedriftene gjennom skatter og avgifter, gjør Fremskrittspartiet det med økt inflasjon og høyere rente. Resultatet er det samme, veivalget er bare noe forskjellig. Stoltenberg-regjeringen legger an sin nye, aggressive skattepolitikk på bred front. Den såkalte konjunkturavgiften er i virkeligheten en økning i arbeidsgiveravgiften på hele 1,5 prosentpoeng. Avgiften legges på alle private bedrifter i alle deler av landet, mens statlig og kommunal virksomhet går fri. Jubelen må derfor ha stått i taket i Kommuneforbundet da statsbudsjettet ble lagt fram. Private bedrifter får dermed en konkurranseulempe som gjør det vanskeligere å konkurrere om offentlige oppdrag. Med den reduserte konkurransen har ikke offentlig virksomhet lenger samme behov for å skjerpe seg som tidligere. Resultatet er dyrere og dårligere tjenester for kommunenes innbyggere. Også forslaget om aksjeutbytte eller dobbeltbeskatning på overskudd rammer næringslivet. Først og fremst blir det vanskeligere å finansiere nye prosjekter. Dermed undergraver Regjeringen den verdiskapingen og de inntektene vi skal leve av i morgen. Med Regjeringens forslag vil Norge altså ha Europas nest høyeste skattlegging av næringslivsinvesteringer. Bare svenskene er verre – og det er jo noe. Men det er altså tydeligvis ikke nok for Regjeringen. Jeg har merket meg at Regjeringen er bekymret for tilgangen på investeringskapital til norsk næringsliv. Maken til krokodilletårer! Er det rart at det er vanskelig å få både nordmenn og utlendinger til å investere i næringslivet når de ser hvilke næringsfiendtlige forslag som fremmes, og hvilke betingelser Regjeringen har tenkt å by? Regjeringens forslag om å opprette et halvstatlig investeringsfond med en forvaltningskapital på 5 milliarder kr blir unektelig noe underlig når det bare for neste år skal trekkes inn dobbelt så mye investeringskapital fra det samme næringslivet. Statlig eierskap har en av tidenes dårligste merittlister å vise til. Likevel går Regjeringen ufortrødent videre med planene om et halvstatlig investeringsselskap, finansiert ved årelating av det private næringsliv. Regjeringen foreslår også å innføre moms på tjenester. Denne såkalte momsreformen betyr en kraftig forverring av rammebetingelsene for tjenesteproduserende, konkurranseutsatt næringsliv. Forslaget er spesielt alvorlig for reiselivsnæringen som representerer en viktig del av verdiskapingen og arbeidsplassene i distriktene. Men kombinasjonen konjunkturavgift og moms gir reiselivsbedriftene en dobbeltsmell som det faktisk skal bli spennende å se utviklingen av. For å si det kort og godt: Overlever de? Elavgiften på industrien rammer også distriktsbedriftene hardt. For min egen landsdel, Sørlandet, er dette meget merkbart. I Kristiansand vurderer det canadiske selskapet Falconbridge i disse dager investeringer på flere milliarder. Det vil alltid være slik at det er alternativ anvendelse av investeringskapital. Og skal Norge vinne, skal vi være best i denne globale etableringskonkurransen, nytter det ikke å være toppscorer på skatte- og avgiftsøkninger. Hva er det så Regjeringen prioriterer? Først og fremst bevilges det mer til kommunesektor og sykehus. Høyre mener det er riktig å prioritere utdanning og helsevesen. Økt satsing på disse viktige områdene må likevel ikke undergrave den verdiskapingen og de arbeidsplassene som til syvende og sist finansierer all offentlig velferd. Offentlig sektor legger allerede beslag på en uforholdsmessig stor del av ressursene i samfunnet. Økt satsing på skolen og på helsevesenet må derfor skje ved å bruke ressursene bedre, ved å redusere offentlige utgifter på mindre prioriterte områder og ved å øke tilgangen på arbeidskraft. Jeg vil avslutte der jeg begynte: Jeg tror nasjonen trenger en tverrpolitisk visjon for verdiskaping for fremtiden. Jeg tror at skal vi lykkes i det en kan kalle for «etter oljealderen», må vi ta noen felles løft og være villige til over tid å kjøre en politikk på dette området. Det vi har sett i Irland, i Finland og hos andre, er at en av suksessfaktorene er stabilitet i rammebetingelsene over tid.
Det blir replikkordskifte.
Innleiingsvis heldt representanten Gabrielsen eit innlegg som eg synest hadde ein oppsong som gjorde at ein kanskje kunne gløyme heile replikken. For då var det moglegheitenes samfunn han beskreiv, og han ville gjerne ha ein verdiskapingsvisjon. Det er noko som vi gjerne kan vere med på. Men det gjekk jo ikkje særleg lenge før klagesongen kom. Det meste av innlegget elles var ei negativ beskriving av statsbudsjettet og verknadene det har på næringslivet. Eg vil berre gjerne få lov å seie at norsk næringsliv si største utfordring for tida er saman med myndigheitene å syte for at vi ikkje stadig får renteauke, noko som ikkje berre påfører næringslivet svære kostnader, men også den enkelte og det norske hushaldet. Kan representanten Gabrielsen gå inn og verkeleg fortelje medrepresentantane sine korleis ein skal syte for å halde renta i sjakk, utan at det fører til at ein må stramme inn, i ei tid då økonomien er «overoppheta»? Er det slik at representanten Gabrielsen meiner at den innstramminga berre skal skje i privat sektor? Eg meiner at det budsjettet som no er lagt fram, syner ein veg framover for næringslivet. Men dei må, i den fasen som vi no er inne i, der det går særleg bra, også vere med og ta sin del.
Replikken fra Opseth gikk på det som er den største utfordringen for norsk næringsliv, for samfunnet totalt og ikke minst for denne forsamlingen: å sørge for at vi ikke får en fortsatt stigning av renten. Til det vil jeg bare si at nå har Høyre vært budsjettpartner i to budsjetter – ikke dette året, men de to foregående – noe som har medvirket til at vi har hatt et fallende rentenivå. Så kom man altså i den situasjonen i fjor høst at Arbeiderpartiet parkerte allergien mot kontantstøtten, og man fikk dette ulykksalige forliket mellom sentrum og Arbeiderpartiet, som har ført til at norsk næringsliv, norske kommuner og norske husholdninger blir påført milliarder i økte rentekostnader. Hvem som har best og dårligst «record» på dette området, er for så vidt uinteressant for fremtiden. Jeg deler Opseths bekymring for en fortsatt mulig utvikling av høyere rente. Og det jeg dessverre frykter, er at det etter en periode som den vi nå har hatt, med stigende rente, ofte er slik i økonomien at da kommer prisstigningen, og da kommer inflasjonen. Jeg vil ikke bli overrasket om vi nå får en prisstigningsvekst, ikke minst på bakgrunn av den økning av renten som er kommet, delvis som et resultat av forslaget til statsbudsjett. Det jeg i hvert fall kan si, er at Opseth, i den grad han måtte være urolig – hvilket jeg ikke tror han er, han er en for kald fisk til det – kan slappe helt av i forhold til Høyres bidrag til at dette statsbudsjettet skal ha som resultat at renten vil stige. Det skal ingen bekymre seg for.
Representanten Gabrielsen var også innom Fremskrittspartiets innlegg. Vi kan gå litt tilbake i tid: Det er riktig at da næringskomiteen behandlet næringsmeldingen i fjor, var det Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som stod som garantister mot økt arbeidsinnvandring til Norge. Parlamentarisk leder i Høyre gjorde også et poeng av det i sitt hovedinnlegg i dag der han presenterte Høyres modell med fri arbeidsinnvandring til landet vårt. Jeg tror Arbeiderpartiet har lyttet svært mye til LO-sekretær Liv Undheim, som har sagt at vi «må beskikke vårt eget hus» først. Fremskrittspartiet er svært enig i mye av det Liv Undheim her har sagt. Vi har 70 000 ledige i vårt eget land. Vi har 66 000 deltidsarbeidende – svært mange kvinner – som gjerne skulle ha jobbet mer, og vi har tre ganger så høy ledighet blant ikke-vestlige arbeidsinnvandrere. Skal vi ikke først få dem ut i jobb før vi importerer enda flere? Og vi har svært liten fleksibilitet når det gjelder EØS-markedet. Bør ikke Ted Hanisch og hans folk konsentrere seg om å få større fleksibilitet i forhold til det europeiske arbeidsmarkedet? Selv om ledigheten her har gått ned, finnes det millioner å øse av. Jeg forstår at Høyre ikke har forstått dette med «brain-drain»-problematikken. Høyre ønsker å gi milliarder i tvungen statlig u-hjelp til den tredje verden, men så skal de knabbe fagarbeiderne. Hvordan skal folk få bygd seg opp i disse landene hvis vi knabber IT-ingeniører og helsearbeidere? Jeg så en statistikk fra Leger uten grenser her forleden som viste at vi i Norge har 16 000-17 000 leger, mens en i enkelte u-land bare har et tosifret antall leger på 4,5 mill. innbyggere, altså samme innbyggerantall som i Norge. Der er det nød, sult og sjanseløshet. Hvor er det moralske aspektet hos Høyre når man da knabber fagarbeiderne? Og hvordan skal disse landene få bygd seg opp?
Taletiden er for lengst omme.
Det er riktig det Hedstrøm sier innledningsvis, at Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet stod skulder ved skulder i næringskomiteen når det gjaldt å gjøre de ytterste anstrengelser for at vi ikke skal få inn kompetent arbeidskraft til å fylle stillinger som står ledig. Den æren skal Hedstrøm ha at han fikk med seg Opseth på akkurat det. Nå er det slik at norsk konkurranseutsatt næringsliv og offentlig sektor har en massiv mangel på kompetent arbeidskraft til tross for disse 70 000 arbeidsledige som Hedstrøm snakker om. Og når Hedstrøm begynner å snakke om nød, sult og hunger – jeg vet ikke om han nevnte nakenhet i tillegg – skjønner de fleste hvor han vil hen. Det som for Høyre er hovedintensjonen med det vi nå gjør, er at hvis vi ikke gjør noe, har vi så stort underskudd på arbeidskraft i dette landet at det vil drive kostnadene i været på en sånn måte at hele det konkurranseutsatte næringslivet settes i fare. Vi så en liten sak nede fra mitt eget fylke på TV her om kvelden. En som skal ha en assistent hjemme, kan få det fra utlandet – et land utenfor EØS-området. Kommunen vil finansiere, men nektes. Skal vi holde på med dette? Skal vi ha en situasjon der folk ikke får den nødvendige hjelp fordi man har noen politikere som ikke liker hudfargen? Vi kan ikke holde på på dette viset. Og hvis vi skal ha et næringsliv utenom dem som sitter og forvalter vår finanskapital, er vi nødt til å gjøre noe på dette området.
Eg vil faktisk starte med å gje honnør til Høgre-representanten Gabrielsen i forhold til det siste svaret til representanten Hedstrøm. Det var slik at regjeringa Bondevik med næringsminister Sponheim fremma forslag som kunne ha ført til at vi i to år no hadde vore i gang og ordna desse sakene. Det har ikkje skjedd på grunn av det vedtaket som vart gjort i Stortinget etter initiativ frå Hedstrøm og Arbeidarpartiet. Det er heilt tydeleg kva næringslivet sjølv seier her, og all fornuft tilseier at vi må gjere noko med det. Det var schwung over representanten Gabrielsen i dag. Kristeleg Folkeparti er heilt einig i at vi treng ein verdiskapingsvisjon, og likeins at dette skal byggje på eit kunnskapsbasert næringsliv i eit kunnskapssamfunn. Eg vil seie at ein slik visjon òg bør ha ein verdidimensjon, så her kunne vi kanskje einast om at denne visjonen burde byggje på god, gamaldags haugianisme, nemleg verdiskaping og det å ta på alvor folks åndelege behov og behov for ei moralsk reising i samfunnet hand i hand. Så eg synest det er spennande å kunne diskutere den dimensjonen. Vi i Kristeleg Folkeparti kan òg slutte oss til representantens ynske om at heile landet skal takast i bruk, men da må vi spørje: Er då Høgre og representanten Gabrielsen villig til å ha ein landbrukspolitikk som tek omsyn til at det er forskjell på Jæren og fjellbygdene? Er Høgre og representanten Gabrielsen villig til at vi, samstundes som vi lèt marknaden vere dei som styrer i breibandsutviklinga, likevel har tilpassingar som gjer at det går an å få aksess for breiband, anten det no er i Setesdal eller Mandal eller Lindesnes, hans eigen kommune for den del? Og når vi er einige om at konjunkturavgifta må vekk, er det igjen dei fattigaste u-landa som skal lide, er det igjen distriktslandbruket, eller kor vil Høgre ta dei pengane?
Nå må vi ikke i en trontaledebatt avsløre alle de spennende momentene. Jeg skjønner at Lilletun og sentrum ser med spenning fram til Høyres alternative budsjett, og det er selvfølgelig veldig trivelig. Jeg er selvfølgelig enig med Lilletun i at man må ha noe å leve av, og så må man ha noe å leve for. Begge deler er meget viktig, man lever ikke av brød alene, og det tror jeg stadig flere finner ut. De moralske sidene vil jeg si at politikerne kanskje i liten grad bør ta seg av, men også der må vi selvfølgelig bidra. Men hva skal vi da gjøre for å ta hele landet i bruk? Det som i hvert fall er helt sikkert, er at skal dette landet ha næringsliv fra Lindesnes til Nordkapp, er det kort og godt rammebetingelsene for norsk konkurranseutsatt næringsliv som er av betydning. En milliard eller to fra eller til til kommunene kan ikke redde dette, med skatte- og avgiftsøkninger på 10-12 milliarder kr for et konkurranseutsatt næringsliv som i det alt vesentlige ligger i distriktene. De ligger ikke i dette området vi er nå, det er ikke der konkurranseutsatt næringsliv ligger. Her har de sine konsernkontorer, produksjonen foregår helt andre steder. Det som er distriktsnæring nr. 1 inn i dette årtusen, er den marine næring, havbruk og fiskeri og videreforedling. Og det som skal til, er ganske enkelt, som jeg sa innledningsvis i mitt innlegg i Stortinget, satsing på FoU for å få kompetent arbeidskraft og for å videreutvikle en videreforedling. Vi har tilstrekkelig lenge vært en råvareprodusent i forhold til Europa. Nå skal vi videreutvikle og videreforedle innenfor de marine næringene. Så til landbruk. Ja, jeg skal ta vare på både fjellbygder og Jæren og alt mellom himmel og jord, men vi bruker altså mellom 20 og 23 milliarder kr i direkte og indirekte støtte til landbruket, og vi kunne åpenbart ha fått de samme kvalitetene tilbake for en langt rimeligere penge. Og det er ikke nødvendig å kaste gode penger etter dårlige.
Replikkordskiftet er slutt.
«Et godt transporttilbud er viktig for både næringsliv og velferd i alle deler av landet» slår Regjeringen fast i trontalen. Konkret er dette blitt fulgt opp ved at Regjeringen forrige fredag la fram stortingsmeldingen om Nasjonal transportplan for 2002-2011. Jeg er svært glad for at Stortingets forutsetning om å få de sektorvise transportplaner samlet i ett dokument endelig blir realisert. For første gang får vi muligheten til å se sammenhengen mellom transport på vei, på bane, i luften og på sjøen i alle deler av planprosessen. Det har vært en åpenbar svakhet at vi ikke har kunnet gjøre dette godt nok tidligere. Her er det snakk om hundrevis av milliarder som skal brukes til beste for samfunnet i et langsiktig perspektiv. De veiene vi bygger i dag, skal vi kjøre på, og de skal tilfredsstille våre behov i 2020 og 2030. Jeg er glad for at Regjeringen har valgt de strategiene som er gjort i det dokumentet som nå ligger til behandling, hvor bl.a. trafikksikkerhet og framkommelighet for næringslivet er satt i høysetet. Vi ser en satsing på jernbane og kollektivutbygging i storbyområdene som er høyst påkrevd. I tillegg satses det mye sterkere på drift og vedlikehold på veisektoren enn det vi har sett de siste årene. Jeg skal ikke foregripe Stortingets behandling av transportplanen, men jeg har lagt merke til at kritikken fra flere andre partier har vært sterk i mediene. Noe av dette tror jeg vi vil finne løsninger på i Stortinget. Men jeg må si at jeg er overrasket over en del av det som har kommet fram, særlig når vi ser dette i lys av hva som skjedde forrige gang vi behandlet sektorplaner for samferdselsområdet – i vårsesjonen 1997. Den gangen var vi i en situasjon hvor kritikken mot de framlagte planene kanskje var enda sterkere enn i dag. Sentrumspartiene og høyresiden gikk sammen om milliardpåplusninger både på veisiden og ikke minst på jernbanesiden. Men når de samme partiene gikk sammen i budsjettforlik de påfølgende år, var det ikke mulig å spore den samferdselssatsingen de hadde lovet i planen og i valgkampen samme høst. Jeg tror det er flere enn meg som har lagt seg dette på minne når vi i dag hører at de samme partier igjen krever milliardøkninger på samferdselsområdet. Som mangeårig medlem av samferdselskomiteen er det selvfølgelig lett for meg å ønske meg enda mer penger. Men det er kanskje fordi jeg har vært med på for mange budsjettbehandlinger her i huset at jeg synes det er mye viktigere å legge planer på et nivå som faktisk gjør det mulig å gjennomføre dem, enn å være med på en konkurranse om hvem som klarer å tenke på det høyeste tallet. Det har blitt hevdet at satsingen på sentrale strøk er for sterk. Og det er riktig, det satses i de sentrale områdene. Men når vi bygger ut E6 gjennom Østfold, er det ikke først og fremst av hensyn til befolkningen i Østfold. Næringslivet i hele landet nyter godt av en slik satsing, og totalt sett er det beregnet i transportplanen at det vil redusere næringslivets kostnader med 20 milliarder kr. Når det gjelder distriktene, tror jeg at det å øke drifts- og vedlikeholdsbevilgningene med over en halv milliard kroner årlig på veisektoren er vel så viktig som å bygge ut nye store prosjekter. Ikke minst vet vi at den sterke satsingen på fiskerihavner, fyr og farleder er tiltak som først og fremst kommer distriktene til gode. Jeg vil til slutt få trekke fram et område som har kommet litt i skyggen av diskusjonen om rammer og veiprosjekter i mediene etter at transportplanen ble lagt fram, nemlig det faktum at hvert eneste år dør hundrevis av mennesker på veiene våre i trafikken. Bare hittil i år har vi mistet over 250 mennesker – mange av dem svært unge. Dette kan rett og slett ikke fortsette. Det går ikke an at vi skal akseptere at vi hver eneste dag skal miste et menneskeliv på norske veier. Regjeringen har i transportplanen lagt til grunn en visjon om at det ikke skal forekomme ulykker med drepte eller alvorlig skadde på norske veier. Urealistisk, sier noen. Men hva er alternativet? Er alternativet å si til de pårørende – til foreldre, ektefelle og barn – at dette må man dessverre akseptere, man må regne med at det kan gå slik når man setter seg i en bil? Jeg er glad for at Regjeringen har valgt en slik nullvisjon, og jeg er glad for at dette følges opp med konkrete tiltak. Vi må være villige til å se på fartsgrensene, til å gjøre noe med trafikkopplæringen, til å øke kontrollene og samtidig lete med lys og lykte etter tiltak som kan redusere ulykkene. Jeg håper dette blir et tema når vi skal behandle transportplanen.
Bergens Tidende såg nyleg nærmare på Statistisk sentralbyrå sin inntektsstatistikk for 1999. Det resulterte i ein artikkel med overskrifta «Forskjellene i Norge blir mindre». Rådgjevar Jon Epland i byrået seier at forskjellen mellom folk framleis er større enn tidleg på 1990-talet, men at den ikkje lenger aukar. Han meiner det er for tidleg å seia at det er ein varig trend. Talet på låginntektshushald går ned. Hovudårsaka til dette er etter det Epland seier, at minstepensjonen vart auka i 1998. Senterpartiet gjekk hausten 1997 til val på utjamning. Vi lova at vi ville omfordela gjennom å gje meir til svake grupper og bremsa veksten for dei rikaste. Vi hadde stått sentralt i debatten om trygdeoppgjeret i Stortinget våren 1997, då forslaget om ein auke i minstepensjonen på 1 000 kr pr. månad vart reist. Det var det Thorbjørn Jagland kalla «kvalmende». Vi følgde opp då vi kom i regjering. Statistisk sentralbyrå sine tal og kommentarar viser at det var verdt innsatsen! Regjeringa varslar i trontalen at dei svakaste skal takast med i velferdsutviklinga. Det er ei understreking Senterpartiet er samd i. Vi er tilfredse med at Regjeringa seier ho vil arbeida for rettferdig fordeling og sosial utjamning. Vi finn likevel grunn til å spørja kven Arbeidarpartiet definerer som dei svakaste, og på kva måte dei skal inkluderast. Vi vil utfordra statsminister Jens Stoltenberg til å fortelja meir konkret korleis han i praksis vil arbeida for sosial utjamning. I arbeidarpartiregjeringa sitt forslag til statsbudsjett for 2001 finn vi nemleg få spor etter utjamningsmeldinga, ei melding som er avgjerande for at forskjellane framleis skal reduserast. Arbeidarpartiet viste eit stort og konstruktivt engasjement for lyft av svake grupper då utjamningsmeldinga vart handsama i Stortinget i vår. Dess større er undringa når vi i forslaget til statsbudsjett for 2001 faktisk finn same tenkinga som før meldinga vart handsama. Meldinga dokumenterte tydeleg at det var behov for eit meir inkluderande arbeidsliv, men òg eit sterkt behov for andre tiltak. Trass i det ser det i budsjettet ut som om Arbeidarpartiet meiner omfordelinga skal skje innanfor og mellom dei som har lønsinntekt. Ekstra ille er dette med tanke på det alarmerande høge talet barn som er vanskelegstilte – 70 000 fattige barn har Folkehelsa nyleg påvist. Sentrumspartia understreka i vår at det hastar spesielt med tiltak som varetek barn betre. Vi var opptekne av å tette hol i det tryggingsnettet som dei fleste trur er på plass, men som utjamningsmeldinga viser har openberre manglar. Visst hadde aldri forslaget om skatt på aksjeutbytte vorte fremja om det ikkje var for utgreiinga i utjamningsmeldinga. Visst har Sylvia Brustad lagt eit grunnlag for ein av hovudstrategiane, ein meir sosial bustadpolitikk. Det er også bra at forsøket som skal gje kommunane sjølve høve til å formidla arbeid til langtidssosialklientar, blir følgt opp. Samstundes er midlane til rusfeltet overraskande reduserte, og dei hushalda som frå før har lågast inntekt, er ikkje skjerma i forhold til høgare bukostnader, eigendelar og redusert barnetrygd. Det er bra at Regjeringa følgjer opp arbeidet med statlege rettleiande normer for sosialhjelp. Men avgjerande for kommunane sine høve til å syta for betre tenester til sine svakast stilte er ein kommuneøkonomi som gjev rom for at dei kan prioriterast. Ein god skule, varierte kulturtilbod, trygge helsetenester og verdige omsorgstilbod er av uvurderleg verdi for å motverka forskjellar i det einskilde lokalsamfunnet. Det er noko som skurrar alvorleg når Stoltenberg framsteller kommunane som budsjettvinnarar, medan kommunane sin eigen organisasjon, Kommunenes Sentralforbund, seier dei har meir pålagde utgifter enn dei har fått inndekking for. Nye rundar med kutt i eksisterande tilbod blir varsla frå det haldet. Utjamningsmeldinga forpliktar, ikkje minst når det gjeld dei rammene kommunane skal få for å sikra eit styrkt tilbod til sine svakast stilte. Høgre sin leiar, Jan Petersen, unnlét i dag å svara på utfordringa om korleis han vil møta dei mange ordførarane som ber om auka rammer for å unngå kutt i tilbodet til vanskelegstilte. Eg gjev det same spørsmålet til Stoltenberg: Kor meiner han kommunar som i lang tid har effektivisert og rasjonalisert, skal kutta, og kva grupper trur han det går ut over?
I trontalen ble vårt engasjement i KFOR nevnt, og det er grunn til å understreke at Norges internasjonale engasjement er viktigere enn noen gang før. Konflikten i Midtøsten og de siste måneders hendelser i Jugoslavia er eksempler på konflikter og hendelser som krever engasjement fra Norge, først og fremst fordi slike hendelser og konflikter krever solidaritet og engasjement, men også fordi vi ved å bidra til å løse konflikter bidrar til å gjøre vår egen hverdag tryggere. Regjeringen legger fortsatt opp til på flere måter å bidra til å stabilisere forholdene på Balkan. For det første foreslås det en bevilgning til dette området. Alle som så de siste dagers TV-bilder fra Beograd, og som vet hvilke enorme lidelser som har funnet sted i dette området, ser nødvendigheten av et aktivt internasjonalt engasjement. Her tar Norge nå en ledende rolle. Etter Milosevics fall og valget av Kostunica som president er denne støtten viktigere enn noen gang før. For første gang siden krigene i det tidligere Jugoslavia brøt ut på begynnelsen av 1990-tallet har de mulighet til å bygge et stabilt og demokratisk orientert samfunn. Dette er et moralsk ansvar som Arbeiderpartiet er stolt av å ta del i. Demokratibygging og sikring av menneskerettigheter er den beste investering vi kan gjøre for å sikre en varig fred. I tillegg til disse bevilgningene vil det norske forsvaret fortsatt spille en sentral rolle i Kosovo. Vårt engasjement og vår deltakelse vil til neste år bli utvidet til at vi sammen med Danmark skal lede hovedkvarteret til den femte kontingenten til Kosovo Force, eller KFOR, som vi er mer familiære med, fra april til oktober neste år. Det er en tillitserklæring fra det internasjonale samfunn at vi er bedt om å påta oss denne oppgaven, eller som sjefen for den norske KFOR-bataljonen, oberstløytnant Hannestad, sier i et intervju i Folk og Forsvar kontaktblad: «Dette er en fjær i hatten og en anerkjennelse for det vi står for, både som nasjon, og den jobben vi har gjort her nede». Å lede en omfattende internasjonal operasjon vil selvsagt stille det norske forsvaret og militært personell overfor store utfordringer. Imidlertid vil et norsk engasjement bidra til å stabilisere et av Europas mest urolige hjørner. I tillegg vil dette bidra til å heve det norske forsvarets kompetanse innenfor internasjonale operasjoner, og det vil være et viktig bidrag innenfor europeisk krisehåndtering. Dette trygger freden i Europa og gjør vår hverdag tryggere. Alternativet kan være en ny konflikt og et Europa som nok en gang blir splittet. Forsvarskomiteen var for kort tid tilbake på besøk i NATOs regionale hovedkvarter for de allierte styrker i Nord-Europa. I vårt møte med Commander-in-Chief General Joachim Spiering fikk vi klare beskjeder om hvor viktig den oppgaven vi har påtatt oss, er, og hvor skjør freden i Kosovo er. Det er ingen grunn til å tro at skiftet av leder i Beograd i nærmeste fremtid vil endre behovet for tilstedeværelse i Kosovo. Derfor vil det være nødvendig å regne med at Norge og de andre nasjonene som er tilstede, vil være der i lang tid fremover. Våre soldater som deltar i fredsbevarende og fredsopprettende styrker, driver ved siden av beslaglegging av våpen, vakthold og patruljering også et utstrakt sosialt arbeid blant lokalbefolkningen. Det samme gjelder sanitetsstyrkene som også er en del av slike oppdrag for KFOR. Et eksempel på dette er det arbeid som ble drevet av det norske feltsykehuset i Bosnia den gang vi var med i SFOR. I perioden 1993-1996 var det 2 593 innleggelser og 26 771 polikliniske behandlinger samt over 4 000 behandlinger av tannlege. En stor del av dette var behandling av lokalbefolkningen. Dette er en viktig del av det arbeidet som utføres av våre styrker ute, som det er verdt å støtte opp om og gi honnør til. I tillegg til Forsvarets innsats er det også viktig å nevne de som tjenestegjør i FN-politiet. Det må være en utfordring den ene måneden å være politimann på Hønefoss, for så den neste å være FN-politi i Mitrovica, slik politimannen Per-Aksel Lorentzen har vært. I tiden fremover vil FN-politiet spille en viktigere og viktigere rolle, bl.a. i jobben med å etablere et lokalt politikorps. Det er med andre ord ikke bare militær tilstedeværelse som er vårt bidrag. De to siste dager har Aftenposten presentert en del negative saker fra forsvarssjefens årsrapport som er frigitt av Forsvaret. Som ofte før er det slik at media presenterer de negative sidene og ikke et balansert bilde. Jeg har brakt i erfaring at de påstander som ble servert i dagens Aftenposten om at Norge ikke er rustet til alliert ledelse, og dermed ikke skal ha kompetanse til å lede fellesoperasjoner i NATO, ikke er riktige. Forsvarssjef Frisvold tilbakeviser dette i en kommentar i NRK i dag og sier at Norge er godt nok rustet til å ta på seg oppdraget med å lede KFOR-styrkene.
Trontalen inneholdt et ønske om bedre kvalitet, større fleksibilitet samt nye og bedre måter å organisere den norske skolen på. Er virkelig organisatoriske rammetiltak det eneste Regjeringen og Arbeiderpartiet er i stand til å snakke om når det gjelder norsk skole? Etter min oppfatning må Regjeringen og Arbeiderpartiet ta opp spørsmålet om kvalitet i skolen og et likeverdig opplæringstilbud, og de må ta det opp alvorlig. De bør også fremme konkrete forslag, slik at foreldre og elever vet hva partiet vil med sin skolepolitikk. Eller de kan velge å stemme for Fremskrittspartiets fremlagte forslag i dag. De organisatoriske rammetiltakene er kun et virkemiddel for å oppnå den ønskede opplæring, men har ikke noe med kvalitet på opplæringen å gjøre. Kvalitet tar utgangspunkt i dialogen mellom lærer og elev, med den kompetanseoverføring som finner sted. Naturligvis ser Fremskrittspartiet at rammetiltak som skolebygg og læremateriell er viktig for en god skole. Likevel må ikke disse tiltakene fokuseres på en måte som overskygger den viktige prosessen. Det må bli galt når en vektlegger organisering av skolen fremfor innhold. Dersom skolen får mulighet til å organisere undervisningen i overensstemmelse med de lokale forhold, vil vi få merkbart bedre innhold og kvalitet både for lærere og elever. Det er mer enn bekymringsfullt at foreldrene ikke får lov til å delta i utformingen av den gode skolen. Vi har ikke glemt Lærerlagets uttalelse om at foreldrene mangler kompetanse til å uttale seg om skolen og lærerne. Så vidt vi har brakt i erfaring, er det mange medlemmer i denne organisasjonen som styrer Skole-Norge, både fra departementet og fra kommunene. Fremskrittspartiet vil ha en skole som stiller alle likt, uavhengig av privat økonomi, en opplæring der valgfrihet og tilpassing til den enkelte bruker settes i sentrum. Fremskrittspartiet kan ikke akseptere at f.eks. et autistisk barn må slåss i åtte år for å få en diagnose og et tilpasset opplæringstilbud i forhold til diagnosen. Vi kan heller ikke akseptere ventetider på opp til to år for å få en nødvendig vurdering av den psykiske helsen til de skolebarna som har klare behov. Ei heller aksepterer vi at blinde og svaksynte barn ikke får læremidler de kan nyttiggjøre seg. Dette er kun et lite utsnitt fra områder der Regjeringens skole svikter grovt. Så lenge Arbeiderpartiet bare er interessert i organisering og rammetiltak, ser det svart ut med tanke på våre barn og fremtiden. Fremskrittspartiets løsning er den individrettede opplæring. Vi er alle forskjellige, vi er originaler, vi er enkeltmennesker, selv om statsskolen er basert på gruppeideologi, der tilhørigheten til en gruppe er viktigere enn det enkelte barns behov. For å oppnå en opplæring der barnet settes i sentrum, må en få en finansiering der pengene følger det enkelte barn. På samme tid må foreldrene få mulighet til å velge det tilbud som er best tilpasset nettopp deres barns behov. Da kan vi ikke ha et system der alternativ opplæring skal reserveres familier med god økonomi, de såkalt rike eller bedrestilte. Likebehandling av offentlige og private skoler er viktig for Fremskrittspartiet. Vi fremmet et eget forslag om dette i fjor, men det har etter vårt syn vært nødvendig å fremme et tilnærmet likt forslag på ny. Jeg viser til Fremskrittspartiets forslag, nr. 5, som vektlegger både kvalitet, likeverd og organisering. Når en vet at læreren er det viktigste bidrag til kvalitet, må læreren selv dokumentere sine egne kunnskaper og tåle å få disse belyst av utenforstående. Kun da vil vi få en pålitelig vurdering av definert kvalitet. Når det gjelder høyere utdanning og forskning, som ligger alle på hjertet, er kvaliteten i disse viktige instansene avhengig av grunnutdanningens kvaliteter eller sågar mangel på denne faktor.
Å forsterke velferdsordningene er et kontinuerlig, hardt arbeid. Hele befolkningen skal ta del i velferdsutviklingen, og det kan bare skje hvis de som har mest, også bidrar. Derfor er skatteopplegget så viktig. Vi vil ha en rettferdig fordeling av helsetjenestene, vi vil ha mer helse for pengene, og vi vil ha mer innflytelse til pasientene. For å sikre folk helsetjenester etter behov må det offentlige styre tildelingen og hvor i landet nødvendige tilbud skal etableres. Å ha styring med tjenestene omfatter også å kunne styre hvem som får tilgang til kompetent personell. Økt satsing på barnehageutbygging er en nødvendig forutsetning for å sikre personelltilgangen. Hvordan kan det bli tjenester til dem som trenger behandling og pleie, uten foreldre i arbeid? Uten gode skolefritidsordninger kan vi f.eks ikke utnytte sykehusutstyret på en god måte. Når vi skal utforme helse- og omsorgstjenester for en ny tid, må vi ikke være redd for å forandre og forbedre der det trengs. Fastlegereformen er nå i havn. For pasientene gir det trygghet at legen kjenner sine pasienter godt. Med den fastlegeavtalen som partene kom fram til, har jeg tro på at vi på litt sikt også sikrer bedre legedekning i små kommuner. De fire nye helselovene trer i kraft fra nyttår, og alle får nå fritt sykehusvalg. Vi må sikre at mulighetene nyttes ved bedre informasjon og oversikt over tilgjengelig kapasitet. Sykehusene må organiseres bedre. De drives ikke like godt overalt. Mer penger er nødvendig, men ikke nok. Når utstyrsmidler har bred politisk støtte, vil neste skritt være mer handlefrihet og bedre prioritering innen sykehussektoren. En rasjonell oppgaveløsning er nødvendig, og foretaksmodellen må prøves ut. Det enkelte sykehus skal få en selvstendig stilling der intern tjenesteproduksjon og kunnskapsutvikling til beste for pasienten må stå i fokus. Fylkeskommunene og de regionale helseutvalgene har kommet et godt stykke i arbeidet med å sikre en rasjonell oppgavefordeling mellom sykehusene innen sine geografiske ansvarsområder. Dette arbeidet må nå forsterkes. Handlingsplan for eldreomsorgen styrkes mer enn lovet. Antall plasser utvides med ytterligere 5 000. Investeringstakten kan økes i 2002, og kommunene sikres tid til ferdigstilling. Oppfølgingen sikrer ikke bare en utvikling for å holde tritt med økningen i antall eldre, men også en bedret kvalitet i omsorgen. Den viktige psykiatrireformen følges opp med særskilt styrking på driftssiden. Verdensdagen for psykisk helse markeres i dag over hele landet. Gjennomføring av kommunenes og fylkenes planer er godt i gang. Men oppgavene er svært store, så selv ved planperiodens slutt i 2006 tror jeg vi vil stå overfor utfordringer innenfor det psykisk helsevern. Nasjonal kreftplan videreføres og videreutbygges. Velferdssamfunnet blir ikke ferdigstilt en gang for alle, men må stadig vernes og bedres skritt for skritt. Det er ambisiøst å følge opp så omfattende handlingsplaner på så store oppgaveområder samtidig. Regjeringen må ta og tar de nødvendige grep i denne storstilte offentlige satsing for å sikre videreutvikling av et av verdens beste velferdssamfunn. Å kunne bo trygt til priser en har råd til, er god velferdspolitikk. Den prekære situasjonen på boligmarkedet, særlig i de store byene, fordrer tiltak raskt. For de mange som har problemer med å komme inn i det vanlige boligmarkedet, er det viktig at Husbankens rammer utvides med 2 milliarder kr. Men aller viktigst for de fleste er at statsbudsjettets utjamningslinje skal hindre en renteoppgang. Arbeiderpartiet og sentrum var i innstillingen til utjamningsmeldinga enige om at forskjellene har blitt for store i Norge, og at de nå må utjevnes. Vi var også enige om at skatt er et egnet virkemiddel i fordelingspolitikken. Trontalens sterke signaler om rettferdig fordeling bør derfor være et svært godt utgangspunkt for et samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum for å rette opp sosiale skjevheter som har oppstått i Norge.
Det er alltid en viss spenning forbundet med trontalen. Regjeringen vil gjennom den synliggjøre sin oppfatning av rikets tilstand, hovedretningen på politikken fremover og hvilke prioriteringer den vil legge til grunn for sitt arbeid. Årets trontale er på mange områder en videreføring av sentrumsregjeringens prioriteringer. Eldre- og helsereformene skal fortsatt prioriteres i tillegg til utdanning. Retningen bærer bud om større satsing på offentlig sektor, bedre tjenestetilbud gjennom økt effektivisering og bedret koordinering mellom offentlige virkeområder. Også sentrumsregjeringen hadde dette som sine satsingsområder. Men på en del områder er det imidlertid lite i trontalen som følger opp de mange visjoner og den nytenkning som Jens Stoltenberg ved sin tiltredelse tok til orde for, om fornyelse av velferdssamfunnet, omorganiseringer av viktige samfunnsfunksjoner, endringer av eierskapet til sykehusene og delprivatisering av Statoil. Dette gjenspeiles ikke i årets trontale. Statsministerens framtidsvisjoner om et bedre Norge på alle disse områdene bråstoppet i interne stridigheter i hans eget parti som på forhånd ikke hadde gitt sin tilslutning til de svar som ble gitt på disse utfordringene. Det er grunn til å merke seg at Arbeiderpartiet rettet til dels sterk kritikk mot sentrumsregjeringen for at den f.eks. ikke avklarte sitt syn på Statoils framtidige eierstruktur tidlig nok, og med det mente å si at det bekreftet en regjering uten styringsdyktighet og handlekraft. Regjeringen Stoltenberg overtok ansvaret i mars. Det har gått seks måneder, og lite eller ingenting er gjort for å forsere debatten om bl.a. Statoils framtidige rolle. Og vi som trodde at denne saken var så viktig for Arbeiderpartiet. Nå sitter Regjeringen i venteposisjon, i håp om at den skal få nødvendig ryggdekning av sitt eget landsmøte til å gå de neste skritt i en prosess som egentlig krever raskere svar enn det Regjeringen har evnet å gi. Stoltenberg-regjeringen kom til makten på en dårlig sak. I kjølvannet av et merkelig politisk spill gikk sentrumsregjeringen av fordi den ikke kunne ta ansvar for den miljøpolitikken som stortingsflertallet i gasskraftsaken la opp til. For første gang har vi opplevd en regjering som valgte miljøtroverdighet framfor taburetter. Vi må dessverre langt tilbake for å finne en trontale så fri for miljøpolitiske visjoner som denne gang. Under henvisning til Regjeringens vilje til å oppfylle våre forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen nevnes ordet «miljø» bare en gang. I den grad Stoltenberg-regjeringen ønsker å oppfylle sine målsettinger om Norge som et miljøpolitisk foregangsland, slik det fremkom i regjeringserklæringen, må det en helt annen prioritering til enn det vi så langt har sett. Det er liten tvil om at de menneskeskapte klimatiske endringene er reelle. De fremste forskermiljøer i verden advarer sterkt mot konsekvensene av ikke å ta disse utfordringene på alvor. Kyoto-avtalen kom i stand nettopp ut fra erkjennelsen av de resultater et nesten samlet forskermiljø verden over har kommet til, og ut fra forståelsen av klimaendringene som et globalt problem som krever globale løsninger. Likevel understreker Kyoto-avtalen det enkelte lands selvstendige ansvar for egne nasjonale tiltak, hvor andre virkemidler skal være å betrakte som supplement til disse. Hittil er det lite som tyder på at Regjeringen tar de nasjonale utfordringene på alvor. Det henvises stadig til kvotekjøp og fleksible gjennomføringsmekanismer uten at Regjeringen så langt har utarbeidet planer for hvordan vi skal oppnå egne nasjonale utslippsreduksjoner. Sett i lys av at Norge innen 2005 skal synliggjøre konkrete resultater, er det bekymringsfullt at slike planer ennå ikke foreligger. I 1999 lå Norge 19 pst. over det nivået vi ifølge avtalen er forpliktet til å redusere utslippene til innen 2010. Det er i seg selv en ambisiøs målsetting. Når Regjeringen nå ønsker å tilrettelegge for bygging av to gasskraftverk uten noen begrensninger på CO2-utslippene, forverres den norske posisjonen ytterligere. Vi plusser på ca. 2 millioner tonn CO2 årlig, og det uten at Regjeringen fremmer konkrete forslag til hvordan Norge da skal klare å redusere sine utslipp. Noen må betale for at gasskraftverkene gratis skal kunne slippe ut ubegrensede mengder CO2. Hvilke motiver som ligger til grunn for at SFT ikke er trukket med i denne prosessen, kan en selvsagt spekulere på, men det er å håpe at det ikke er frykten for SFTs konklusjoner som er den egentlige årsaken til departementets handlemåte. De klimapolitiske utfordringene er formidable. Miljøpolitikk handler om å ta vare på livsvilkårene for både nåværende og kommende generasjoner. Det handler om å ta vare på mangfold, og det handler om ikke bare å rydde opp i fortiden, men også om å bygge for fremtiden. Til det trengs det ambisjoner og høye målsettinger som denne regjeringen ikke synes å være i besittelse av.
Trontalen gav et helhetsbilde av et samfunn som er i balanse. Velferden er på et høyt nivå, og de fleste sektorer blir tilført økonomiske rammer som er rimelige. Budsjettet og trontalen viser at Norge som nasjon har penger på bok. Problemet er ikke mangel på penger, men hvor mye som kan brukes uten at overforbruket gir bivirkninger, som høyere rente, økt inflasjon og at norsk industri mister sin konkurranseevne. Ett av hovedproblemene i Norge er at vi bruker for mye penger til drift og for lite til investering. Det kommer kanskje tydeligst fram i Forsvaret. Hvis dagens drift med normal lønns- og prisutvikling skulle fortsette, ville lønningene om få år ta alle midler på forsvarsbudsjettet. Det ville ikke bli penger til investeringer eller ammunisjon. At forsvarsministeren i februar vil legge fram en langtidsproposisjon for perioden 2002-2006, som skal bygge på FS 2000 og Forsvarspolitisk utvalg, er bra. Det blir en krevende oppgave for Stortinget å forme det nye forsvaret fra et invasjonsforsvar til et europeisk forsvarspolitisk samarbeid som skal løse internasjonale kriser. I denne omstillingen er det ikke bare økonomiske rammer som er viktig, men klare og framtidsrettede politiske vedtak. Etter min mening er det viktig å beholde den tilliten forsvaret har i det norske samfunnet. Det kan bare skje ved at vi beholder den allmenne verneplikten og et forsvar som er til stede i alle deler av landet. For Sør- og Vestlandet er det bare Evjemoen som Hæren ser ut til å ville beholde, og jeg forutsetter at det av de territoriale regimenter blir plassert der. Jeg tror også at Heimevernet er viktig når det gjelder å gi Forsvaret et menneskelig ansikt, og derfor bør Heimevernet styrkes. Jeg vil kommentere to saker. De hører kanskje hjemme i finansdebatten, men jeg gjør det allikevel. Den ene gjelder eiendomsskatt på kraftanlegg. Da Stortinget i sommer behandlet saken, ble det anslått at kraftkommunene ville tape ca. 100 mill. kr, og det ble sett på som akseptabelt for alle parter. Nå viser imidlertid beregninger rundt om i kommunene at tapet blir langt større. Det antydes nå ca. 500 mill. kr. For troverdighetens skyld vil jeg be finansministeren om å se på beregningen som lå til grunn for stortingsvedtaket og sammenligne den med kommunene sine beregninger. Den andre saken gjelder småbåtregisteret. Jeg er glad for at det ikke er et forslag om å innføre en årlig båtavgift. Det er sagt at registeret skal dekke de årlige driftsutgiftene, og de er anslått til å være 13,5 mill. kr i 2001. Det forventes at det blir ca. 45 000 nyregistreringer eller omregistreringer, altså 300 kr i en engangsavgift. Jeg vil likevel be finansministeren se på driftsutgiftene som omfatter 24 stillinger, når småbåtregisteret i Sverige drives av to ansatte. Til slutt noen ord om samferdsel. Den siste ukens dramatikk rundt NSB har ført til at problemene på Østlandet er blitt et problem for Sørlandet, med nedlegging av hele sidebanen til Arendal. Det virker meningsløst når det er investert 100 mill. kr de siste årene, og det er blitt gitt lovnad om at krengetog skal komme fra sommeren 2001. Nå blir det nedlegging av hele linjen. Jeg forutsetter at vi kommer tilbake til dette i samferdselsdebatten når saken kan tas opp i sin fulle bredde.
Jeg synes Gunnar Halvorsen nå nettopp holdt et meget klokt innlegg, som jeg håper at Arbeiderpartiet lyttet til. Jeg vil bare foreslå at istedenfor å redusere småbåtregisteret til to ansatte, som i Sverige, kan en redusere det til null ansatte og fjerne hele loven. Det ville vært et bidrag til forenklingen av Norge som hadde vært godt, og som kanskje hadde imøtekommet noe av statsråd Kosmos ønsker. I sin tiltredelseserklæring sa han omtrent at Regjeringen ville bli en fiasko hvis ikke offentlig sektor om noen år var endret slik at vanlige folk kunne føle at hverdagen deres var blitt enklere. Ganske mange båteiere ville nok oppleve at verden var blitt enklere hvis man hadde blitt kvitt småbåtregisteret. Det er slik at vi som nasjon står overfor noen veldig vanskelige dilemmaer. Vi er i en situasjon, i det veikrysset som økonomer i mange år har pekt på at Norge vil komme i. Oljeinntektene våre er store, samtidig som vi har behov for å bygge opp ny aktivitet i næringslivet og i Fastlands-Norge, aktivitet som vi skal klare å leve av når oljeaktiviteten etter hvert reduseres, ikke bare inntektene, men også den sysselsettingsmessige aktiviteten. Det er vanskelige pedagogiske dilemmaer å formidle til folk. Det er problematisk å vise til at vi har mange penger, og at det er mange ting vi likevel ikke kan klare å løse fordi vi har behov for å ivareta vekstkraften og skaperevnen i norsk økonomi og sikre Fremtids-Norge. Det interessante er at akkurat når det gjelder de bitene der, synes Høyre at Regjeringen lenge har begynt å snakke på noenlunde samme måte som vi har gjort. Jeg har mange ganger hørt næringsminister Grete Knudsen snakke på en måte så man skulle tro at hun var Høyre-representant. Men så kom det statsbudsjettet vi fikk for en uke siden, og som viser at Arbeiderpartiets politikk er tilbake til god, gammeldags 1970-tallspolitikk. Svarene på dette har akkurat samme konsekvens som det Fremskrittspartiet svarer. Det kommer til å fortrenge vekstevnen i norsk økonomi, det kommer til å skape problemer for fremtidsnæringene. Arbeiderpartiet velger bare skatt, og så kan vi, ifølge Opseth og Grete Knudsen, si opp folk i konkurranseutsatt industri hvis ikke denne industrien kan bære disse utgiftene. Fremskrittspartiet velger renten og bryr seg heller ikke om konkurranseutsatt industri. Dilemmaet er å klare å gjøre to ting samtidig: Å sørge for en utvikling i offentlig sektor som løser behovene, uten at vi drar bena under den delen av vårt samfunn som vi skal leve av i fremtiden. Det er mye dobbelthet i den kommunikasjonen som kommer fra Regjeringen. Grete Knudsen var i Bergen og lanserte storstilt et fond som hånd i hånd med privat næringsliv skulle sikre investeringer og verdiskapingen og la norske aktører være med i fusjoner og oppkjøp. Det var den ene dagen. Dagen etterpå kom lekkasjen om at arbeiderpartiregjeringen kom til å innføre utbytteskatt for å bygge ned privat kapital og privat eierskap. Det er nemlig slik at de eneste som betaler utbytteskatt i Norge, etter de reglene som er foreslått, vil være den private kapitalen. Staten betaler ikke utbytteskatt. Utlendingene vil stort sett ikke betale det. De vil klare å organisere seg bort. Det vil altså bare være privat norsk kapital som skal bære dette. På samme måte fører arbeiderpartiregjeringen en politikk som gir en trippelpunch mot kvinner i distriktene. Den viktigste private sysselsettingen i distriktene når det gjelder kvinner, er knyttet til reiselivsnæringen. Det har vært en gjennomgangstone at kvinnearbeidsplasser i distriktene er viktig for å sikre at vi ikke får et forgubbet Distrikts-Norge. Hva er så svaret? Jo, det er moms på reiselivstjenester, det er en elavgiftsøkning som rammer hotellene sterkt, og det er en konjunkturavgift som går på lønnsevnen. Og er det noen som har mange ansatte og er arbeidsintensive, er det nettopp reiselivsnæringen, og mange av denne næringens bedrifter har de dårligste marginene i Norge. Så langt når det gjelder den distriktspolitikken som Arbeiderpartiet ser ut til å ville føre. Da hjelper det ikke å strø på litt mer penger til etableringsstøtte for kvinner i Distrikts-Norge – et par tjuetalls millioner – hvis de viktigste hjørnestensbedriftene med arbeidsplasser for kvinner samtidig går dukken. Da flytter heller kvinner fra disse områdene til andre steder for å få seg jobb. Det er ikke slik at alle disse kan flyttes over til offentlig sektor. Det viktigste for Høyres vedkommende i tiden fremover er å sikre at vi klarer balansen mellom offentlig sektor og privat vekstevne. Da er det behov for å modernisere Norge betraktelig. Vi synes ikke at det Regjeringen sa i debatten etter regjeringserklæringen, følges opp verken i trontalen eller i det budsjettet som er foreslått. Det er ikke noe oppgjør med det som gjør at ting blir vanskelig å modernisere. Vi ser ikke noen større evne hos Arbeiderpartiet til å tåle mer mangfold og til å ha mer tillit til dem som jobber ute i etatene, ute i kommunene, for det er jo det som må til hvis man skal modernisere og effektivisere Norge. Selv etter at Stortinget for tre år siden hadde et prinsippvedtak om at fylkesmennene bare skulle drive legalitetskontroll, og vi skulle reformere Norge for å få det til, foreslår altså kommunalministeren i budsjettforslaget for i år at fylkesmennene nå skal begynne å koordinere boligpolitikken, et område som i alle fall ikke fylkesmennene har drevet noe særlig med opp til nå. Men de får altså nye oppgaver istedenfor å bli fratatt oppgaver, som har vært ønskemålet. Vi må slutte å gjøre enkelte ting hvis vi skal sørge for å flytte administrative ressurser over til tjenesteyting. Da er Småbåtregisteret et godt eksempel. Det er unødvendig å ha rett og slett. Det er også slik at når vi diskuterer fylkeskommunens fremtid og får evalueringsrapporter på bordet som sier at fylkesplanleggingen har vært mislykket, bør ikke svaret være at vi skal styrke fylkesplanleggingen. Hvis den har vært mislykket, og ingen egentlig har savnet den, burde vi slutte med det. Da ville mye administrative ressurser og mange møter bli unødvendig. Det er heller ikke slik at hvis vi vil legge nye og ekstra oppgaver på Husbanken, skal vi gjøre det uten å ta bort noen andre oppgaver. Det er greit at man skal satse mer på unge i etableringsfasen, det har Høyre foreslått lenge, men vi har samtidig sagt at da må Husbanken gjøre noe mindre. Da må Husbanken slutte med å være en allmenn boligbyggingsbank, men heller være en etableringsbank, slik at vi ikke bare vokser i offentlig sektor, men faktisk endrer på det etter hvilke oppgaver vi skal løse. Vi må også velge modeller som er administrativt enklere enn det vi ofte gjør. Det kommer nå ganske mange eksempler til kommunalkomiteen, f.eks. hvor komplisert nettopp hele eldreomsorgspakken er. Man ser at det blir økonomisk urasjonelt for kommunene å bygge om svært dyre nybygg fordi kravet er 25 m2 enerom, istedenfor at man kanskje kunne hatt 22-23 m2 og sluppet en ombygging. Det blir galt at det skal koste staten over 100 mill. kr, mens det egentlig gir brukerne ganske lite ekstrahjelp og bare litt større arealer å være på. Da må man finne enklere administrative regler og få mindre detaljregulering. Jeg var nettopp i Bømlo kommune og møtte bl.a. helse- og sosialsjefen. Hun fortalte at noe av det som gjorde at hun brukte ressurser, var at hun måtte sende nesten like rapporter til fylkeslege, fylkesmann og Statistisk sentralbyrå om innsatsen i eldreomsorgen på ett skjema, om innsatsen i psykiatrien på et annet skjema og om innsatsen for funksjonshemmede på et tredje skjema. Det var altså tre ulike instanser som skulle ha dem, og de kunne ikke samordne behovene sine. Det er klart at vi kan gjøre disse tingene enklere. Kanskje hadde det ikke vært nødvendig med noen av disse rapportene, men at man heller kunne ha noe tilsyn av og til for å se at kvaliteten var god nok. Jeg har lyst til å gå tilbake til en debatt vi hadde i mars 1998. Da fremmet Høyre fire forslag som skulle bidra til styrking av lokaldemokratiet, som var temaet for debatten, men også til å forenkle Norge. Det ene gjaldt en bedre samordning i planprosessene i kommunene og fylkene, at innsigelsessystemet måtte samordnes på en måte som gjorde at man ikke forsinket alle planprosesser. Oppfølgingen av dette skjer meget sakte. Det er et offentlig utvalg i arbeid, men det offentlige utvalget ser ut som det bruker lang tid før det kommer med noe. Dette er et område man må sette på dagsordenen igjen – å sørge for at planprosessen i Norge blir enklere. Vi fremmet også forslag om at man skulle ha en gjennomgang av alt sektorregelverk med hensyn til forenkling overfor kommunene, slik at man kunne fjerne en del styringselementer. Vi venter fortsatt på at dette skal komme skikkelig i gang. Vi har ikke sett noen resultater, uansett hvor mange innsatsprogrammer som har kommet. Vi har også i flere forslag tatt opp en lang rekke forenklinger, og etter hvert håper vi at det blir fart på dette. Det viktigste er ikke bare å snakke om tingene, men å gjøre det – å gjøre det man faktisk sier. Så langt synes jeg at arbeiderpartiregjeringen stort sett snakker om ting, men gjør det ikke, og ofte gjør den det motsatte av det den faktisk har sagt.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Erna Solberg gir, i likhet med Høyres leder tidligere i dag, uttrykk for utålmodighet i forhold til å gjennomføre fornyelse i offentlig sektor. Noen av oss har tidligere vært ansatt i private bedrifter som har gjennomgått store omstillingsprosesser. Og mitt spørsmål til representanten Erna Solberg blir: Ser ikke også Høyre at slike prosesser er avhengig av at vi får med oss de ansatte? Vil det ikke være slik det er i private bedrifter at de ansatte må tas med, og at det dermed vil ta litt tid? Jeg sier ikke at de ansatte skal få alt det de ønsker i en slik prosess, men det er viktig at de er med. Så et spørsmål i forhold til at Høyre ønsker å bruke mer anbud i kommunene. I Danmark har vi sett at tre-fire landsdekkende selskaper er helt dominerende i slike anbudsrunder. Og da blir mitt spørsmål: Hvordan har Høyre tenkt å unngå at det blir private monopol, for hvor blir det da av effekten av konkurransen?
Det blir i alle fall mer konkurranse av at man har tre-fire konkurrenter, enn av at man ikke setter noe ut på anbud i det hele tatt og bare fortsetter slik man har gjort. Det er stort sett tre-fire store kjeder i dagligvarebransjen også i Norge. Jeg tror at med tre-fire landsdekkende selskaper i Norge f.eks når det gjelder eldreomsorgen, kunne vi få til mange fruktbare og gode diskusjoner med dem både om kvalitetsøkning og mer effektiv drift, og det ville smitte over på det offentlige. Det største som kanskje skjer i kommunene når de setter i gang med å gjøre noe med anbud i det hele tatt, er at de går gjennom en drift som de omtrent aldri har gått gjennom i detalj tidligere, for å se hvilke oppgaver man faktisk skal løse og hvilken kvalitet man skal ha. Den prosessen fører ofte til at man får en mye bedre drift i kommunene, selv om anbud ikke skulle bli aktuelt, eller at kommunen selv har vunnet fordi man har vært gjennom hele denne prosessen og sett hvor flaskehalsene er. Slik sett er det alltid en utfordring. En tar alltid ut størst effektiviseringsgevinst i begynnelsen av en anbudsprosess, om vi så har holdt på med det lenge. Problemet er at noen har gitt offentlige ansatte – ikke bare offentlig ansatte, men offentlig ansattes fagforeninger – vetorett i kommunene for å sette i gang disse prosessene i det hele tatt, og det er jo Arbeiderpartiet, som Aud Gaundal representerer. Jeg er enig i at de ansatte må trekkes med i prosesser i omstillingen, men de ansatte kan altså ikke innenfor offentlig sektor ha en vetorett når de er i en sektor som ikke utsettes for konkurranse. Da må man også av og til sette hensynet til brukerne øverst, og som politikere være villig til å se at man må foreta hardere omstillinger fordi de ikke har markedskorrektivet som ellers ville vært der. Hvis man ikke gjør det, vil man bare få en voksende offentlig sektor som etter hvert også blir rimelig ineffektiv.
Kristeleg Folkeparti er glad for at Høgre og Erna Solberg ser næringslivet sine vanskar. Eit enklare Noreg og det å gjera det lettare å starta og driva ei bedrift var eit hovudmål for regjeringa Bondevik, og derfor er eit næringslivsfiendtleg statsbudsjett uakseptabelt for Kristeleg Folkeparti. Det kan ikkje vera så kjekt for Høgre å tenkja på at dei var fødselshjelp for regjeringa Stoltenberg. Kristeleg Folkeparti er også nøgd med at Høgre vil gjera det lettare å opna for nødvendig arbeidsinnvandring. I behandlinga av næringsmeldinga for få år sidan var slike tankar fråverande i Høgre, det er altså nye tonar. I sommar, like etter at kommuneøkonomiproposisjonen var ferdigbehandla, der Høgre støtta Arbeidarpartiet sitt opplegg, høyrde eg jamen at Per-Kristian Foss meinte at kommunane trong 1 milliard kr ekstra. Han tenkte vel neppe på læraroppgjeret, for det kosta jo langt meir og bør koma i tillegg – eg trur vi er einige om det. Så her er det også nye tonar frå Høgre. Er Erna Solberg også av den oppfatning at Høgre var for knapp med kommunane i første omgang? Og bør t.d. Austevoll, eller vi kan ta ein annan kommune på Vestlandet, det er mange av dei, få rammer som svarar til det sentrum har gått inn for, altså å styrkja kommuneøkonomien med 1 milliard kr?
Jeg er glad for at Kristelig Folkepartis representant minnet om programmet «Et enklere Norge», det gjør også at jeg kan få minne om prosessen bak «Et enklere Norge» overfor kommunesektoren. Det var altså, som jeg nevnte, i mars 1998 en debatt i Stortinget om lokaldemokratiet, hvor vi fremmet et forslag om at man skulle ha en gjennomgang av alt sektorregelverk. Det var det ikke behov for ifølge sentrumspartienes kommunalminister den gangen. Det var det ikke behov for da vi behandlet kommuneøkonomiproposisjonen om våren, dessverre sviktet Arbeiderpartiet flertallet, slik at vi ikke fikk pålagt at dette skulle det arbeides videre med. På høsten fremmet vi et nytt forslag i Stortinget som gikk ut på å lage et program tilsvarende næringslovutvalgsprogrammet med kommunene og forskerne som aktører for å få forenklingen på dagsordenen. Uken før Stortinget skulle behandle den saken, snudde regjeringen Bondevik og fant ut at det var behov for forenklinger i regelverket overfor kommunene. De sendte da brev om at de skulle igangsette et slikt prosjekt. En måned etter at Stortinget hadde behandlet dette, kom pakken «Et enklere Norge». – Bare slik at vi tar med oss historien om hvorfor og hva som har skjedd. Når det gjelder spørsmålet om kommuneøkonomien, er vi mest opptatt av ikke å øke kostnadene for kommunene. Når kommunene skal løse problemene sine, er de ikke bare avhengig av hvilke overføringer de får, de er vel så mye avhengig av hva de får for de pengene de har. Og da blir det alltid et spørsmål om kommuneøkonomien, hvor store overføringene og inntektene til kommunesektoren kan være i forhold til å prioritere å lette kostnadene. Og i det budsjettet som ligger her nå, er det et sterkt behov for å lette kostnadene også for kommunesektoren, ikke minst i avgiftsopplegget, når det gjelder elavgift og andre områder, som måtte medføre problemer i kommunesektoren som forplanter seg til dårligere tjenester. Så kan vi komme inn på en diskusjon om hvordan vi skal sikre bedre handlingsrom i kommunesektoren, for det er viktig.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Den teknologiske utviklingen, globaliseringen, individualiseringen og den internasjonale konkurransen gir næringslivet i absolutt alle land store utfordringer. Norge er avhengig av ny verdiskaping for å bygge velferdsstaten videre. Vi må gripe de mulighetene den nye teknologien gir, for framtidige arbeidsplasser og for velferd. Vi må satse mer på kompetanse og kreativitet. Vi må løfte oss som forskningsnasjon. Landet vårt preges samtidig av motsetninger ved inngangen til et nytt århundre: Vi har en av verdens best utdannede befolkning som ytterligere vil styrkes gjennom etter- og videreutdanningsreformen. Men vi har et råvarebasert næringsliv og er derfor sårbare. Over halvparten av våre egne ungdommer tar høyere utdanning, noe som overstiger de fleste andre land, men like fullt stiller vi dårligere når det gjelder nyskaping, teknologi og kunnskapsinnhold på våre produkter. Vi er i verdenstoppen når det gjelder bruk av IKT og mobiltelefoni, men makter ikke i tilstrekkelig grad å omsette dette til næringsvirksomhet. Med vår åpne økonomi er Norge mer avhengig av andre land og er prisgitt store svingninger på våre viktigste eksportprodukter. Likevel har vi valgt en annen politisk kurs enn våre naboland i forhold til vår viktigste handelspartner, EU. Både staten og et aktivt næringsliv har ressurser, men vi bruker langt mindre til forsknings- og utviklingsarbeid enn våre konkurrenter. Norge har altså naturressurser, finansiell styrke og kompetanse som få andre land. Likevel er det et misforhold mellom virkemidlene tilpasset det tradisjonelle industrisamfunnet og de grep vi må ta for det nye kunnskapssamfunnet. Og det legger Regjeringen opp til. Vi må satse på mer kunnskapsbasert næringsvirksomhet. Vi må omstille vår tradisjonelle industri. Næringspolitikk og kompetansepolitikk må smelte sammen. Næringspolitikk er kunnskapspolitikk, og da må vi også rive ned gjerdene som eksisterer mellom investorene, bedriftene og kunnskapsinstitusjonene. Med eNorge-planen som ble fremlagt i juni, vil Regjeringen påvirke og framskynde IKT-utviklingen i Norge. Denne planen er et handlingsorientert dokument med klare anvisninger på hva som må gjøres, hvem som har ansvaret og når tiltakene skal gjennomføres. Målet er å skape en grønn kunnskapsøkonomi og et informasjonssamfunn for alle. For å få til økt verdiskaping i årene som kommer, må vi styrke det offentlige engasjementet for å understøtte innovasjon og internasjonalisering i næringslivet. Vi er for små til å være gode på alt. Når det gjelder bruk av forskningsmidler, kan det derfor være riktig av et lite land å satse spesielt på visse næringer, visse næringsklynger, der vi har en god hjemmebase, noe Regjeringen også gjør. Det finnes mange eksempler på at norske kapitalmiljøer enten er for få eller for små i konkurransen med utenlandsk kapital, men vi kan ikke bøte på dette alene ved å tilføre mer kapital til det eksisterende virkemiddelapparatet. Privat og statlig kapital må finne hverandre på nye måter – som vi ser andre land greier – og samarbeide om å skape ny næringsvirksomhet. De offentlige virkemidlene er ikke godt nok tilpasset for å løse oppgavene i et kunnskapssamfunn i en rivende utvikling. Bedrifter, forskningsmiljøer og finansmiljøer må ta på seg et ansvar for å jobbe tettere sammen ikke bare her hjemme, men også ute. Vi trenger en bedre samordning av virkemidlene både til Norges forskningsråd, SND og Eksportrådet, hjemme som ute. Småbedrifter og gründere må i kritiske faser sikres tilgang på såkornkapital og inkubatorstøtte. Nylig mottok jeg rapporten etter den grundige evalueringen som Nærings- og handelsdepartementet har foretatt av SNDs virkemidler, og til våren vil også Regjeringen legge frem en stortingsmelding om SND. Dagens bedrifter er mer krevende, og de går dit hvor de ser at de kan få god støtte. Tiden er derfor moden for å erkjenne at kommunene også må belage seg på en tøffere konkurranse for å utvikle, beholde og tiltrekke seg bedrifter og deres ansatte. Vi trenger et inkluderende næringsliv! Tilstrekkelig tilgang på kompetent arbeidskraft er en forutsetning for å lykkes i næringspolitikken. Regjeringen tar signalene fra næringene alvorlig. Jeg vil utfordre næringslivet til å dra full nytte av den norske arbeidskraften. I Norge har vi gjennom barnehageutbygging og fødselspermisjoner lyktes godt med å kombinere både jobb og familie. Skal vi klare å løfte Norge inn i kunnskapssamfunnet, må vi ta alle hender og hoder i bruk. Men ingen kan løse seg fra fellesskapet og felles bidrag. Det handler nettopp trontalen om.
Det blir replikkordskifte.
Den foregående regjering etablerte sommeren 1999 et program for et konkurransedyktig Norge. Daværende næringsminister Sponheim ønsket å hjelpe de små og mellomstore bedrifter, spesielt gjennom å redusere skjemaveldet og registreringsplikten for bedriftene våre. Ja, han inngikk endog det løftet at hvis regjeringen fikk sitte, skulle man i løpet av to år redusere skjemabelastningen for næringslivet med 25 pst. De klarte før de gikk av å redusere skjemaveldet med ca. 6 promille, og jeg har regnet ut at hvis en skulle fortsette i samme takt, ville det ta 360 år å redusere skjemaveldet med 25 pst. Jeg vet imidlertid at vår nye næringsminister tok opp tråden fra Lars Sponheim, og så vidt jeg husker, kalte hun sitt program for et endringsvillig Norge. Men i det siste har det vært veldig stille. Næringskomiteen vil nå sannsynligvis få Brønnøysundregistrene som sitt ansvarsområde. Jeg har sett på utviklingen når det gjelder skjemaer der, og det virket noe bekymringsfullt, så jeg skulle gjerne vite hva status er når det gjelder den nye regjerings arbeid med å redusere registreringsplikten og skjemaveldet for små og mellomstore bedrifter.
Etter det kraftige løftet som den tidligere nærings- og handelsminister gav, sa jeg ved tiltredelsen at det skulle ikke jeg begi meg inn på. Men vi hadde, da vi satt i regjering sist, satt i gang et prosjekt sammen med både Kommunenes Sentralforbund, Kommuneforbundet og en rekke kommuner som ønsket å gjøre noe med sin situasjon for å endre forholdet til næringslivet. Det dokumentet ble fremlagt i forrige uke, Et næringsvennlig Norge. De seks kommunene kan vise til at gjennom undersøkelser og aktivt samarbeid mellom næringslivet og den enkelte kommune, er faktisk både saksforberedelser og saksgang når det gjelder byggesaker osv., blitt meget enklere. Hele dette arbeidet inngår også i det programmet som statsråd Jørgen Kosmo administrerer, og både Kommunaldepartementet, Næringsdepartementet og Arbeids- og administrasjonsdepartementet går sammen og utgjør et sekretariat for å samordne det vi alle hver på vår side skal gjøre med hensyn til den jobben. Jeg har utfordret flere kommuner til å gå inn på akkurat det samme som vi nå har veldig gode erfaringer med. Samtidig: Det jeg sa ved min tiltredelse, og som det haster med, er at vi må øke kunnskapsinnholdet og øke teknologiinnholdet i våre produkter, for her ligger vi som nasjon også langt tilbake.
Eg vil fyrst gje ros til næringsministeren for den måten ho integrerer kunnskap og kunnskapssynet i næringspolitikken på. Det er heilt nødvendig, og eg deler heilt oppfatninga når det gjeld den integreringa, at kunnskapspolitikk er like viktig som klassisk næringspolitikk. Det vil eg streke under. Likevel har eg ein del kritiske spørsmål i forhold til Regjeringa sin politikk på området. Hervik-utvalet skulle vel på ein måte medverke til ein ny giv på det området der det er størst mangel når det gjeld forsking, nemleg næringslivet si forsking. Her kjem det 2 mill. kr når det gjeld høgskule og universitet. Det kan vere bra. Men samstundes momsbelegg ein oppdragsforsking, og då går det nesten opp i opp. Og på skatteincentivsida, som Hervik-utvalet hadde som sitt hovudforslag, der er det ingenting, og det er heller ikkje stilt i utsikt håp om at det skal kome noko. Her kunne eg gje meg inn på sitat i ganske stor mengd i forhold til noverande næringsminister si utfordring til den tidlegare regjeringa, at det skulle leggjast fram frå Hervik-utvalet allereie i revidert nasjonalbudsjett. No er det altså ikkje kome i statsbudsjettet eingong. Kva er synet på det? Er dette sett frå næringsministeren si side ei oppfølging i forhold til det Stortinget har sagt? Like eins: Teknologisk utvikling er viktig innanfor IKT-sida, men like viktig er implementering av IKT i klassisk industri og klassisk næringsliv. Korleis kan ein då halvere budsjettet til Teknologisk Institutt og VINN? Vidare har eg lyst til å få vete næringsministeren sitt syn på den arbeidsgjevaravgifta, konjunkturavgifta, som vert innført. Er det det konkurranseutsette næringslivet som kjem til å verte hardast ramma av den, eller er det det skjerma næringslivet? Og kva er det vi mest skal leve av etter olje- og gasstida?
Ja, her var det mange spørsmål, men først til forskningen. Fra mars i år til nå har Regjeringen lagt opp til en økning til Forskningsfondet fra 3 milliarder kr til 7 milliarder kr. Det er jo ikke lite på de få månedene. Samtidig er det helt riktig at Regjeringen ikke legger frem et forslag om skattefradrag, skatteincentiver, for at næringslivet skal drive med forskning. Vi tror også at det er uriktig. Vi tror at det vil være et vanskelig kontrollsystem. Er det skattemyndighetene, eller hvem er det som skal kontrollere om en reelt sett bruker de pengene til næringsvirksomhet? Men vi legger opp til en ordning som så langt det er mulig, skal være en regelordning som gjør at bedriftene, hvis de samarbeider med forskningsinstitusjonene, kan få dekket omkostningene sine med 25 pst., og vi starter den ordningen fra 1. juli neste år med 200 mill. kr. Vi mener at det skal kunne gi incentiver og inspirasjon nok til at de bedriftene som ønsker å jobbe med forskning, skal kunne gjøre det. I tillegg til dette er det også en kommersialisering av forskningsresultater innenfor den marine forskning på 90 mill. kr. Når det gjelder moms og konjunkturavgift, så forstår jeg at representanten Lilletun er betenkt over dette, men da må faktisk motsvaret være: Hvor skal man ellers dekke inn alle de utgiftene som nå også representanten står her på talerstolen og faktisk ønsker å øke?
Representanten Hedstrøm hadde i sin replikk et regnestykke over hvor lenge en måtte holde på hvis en skulle ha Sponheims tempo når det gjaldt å redusere skjemaveldet med nærmere 25 pst. Det var 360 år. Da ville flere av oss som er til stede, være ganske godt opp i årene, så det gjelder jo å få et noe annet tempo på det. Men det som var mitt anliggende og interesseområde i denne sammenheng, var at statsråden sa at sikker tilgang på kompetent arbeidskraft vil være avgjørende for å lykkes. Det er jeg veldig enig i. Og en av de utfordringene vi nok står overfor, er å skaffe kompetent arbeidskraft både i privat og i offentlig sektor, for at vi i offentlig sektor skal få gjort de velferdsoppgavene som vi er enige om, og for at privat sektor, det konkurranseutsatte næringsliv, skal ha tilgang på arbeidskraft som kan skaffe de inntektene som vi alle må ha. I forbindelse med den næringsmeldingen vi behandlet i vår, så stod Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet sammen om de formuleringene som der ble valgt for å stoppe Bondevik-regjeringens mer liberale holdning til arbeidsinnvandring. Nå er det flere andre måter å gjøre dette på. Vi må nok sikkert angripe langs flere fronter for å lykkes. Nå er det slik at Arbeiderpartiets næringspolitiske talsmann, Kjell Opseth, i Dagsavisen for lørdag 7. oktober har pekt på at hvis industrien ikke tåler disse historisk høye skatte- og avgiftsøkningene som er foreslått, så får de heller si opp folk. Jeg kunne tenke meg å spørre næringsstatsråden om hun er enig med partiets næringspolitiske talsmann i at hvis denne industrien ikke kan akseptere disse historisk høye skatte- og avgiftsøkningene, så er det fritt fram for å bygge ned konkurranseutsatt sektor. Er det Regjeringens angrepsvinkel? Og hva er eventuelt Regjeringens angrepsvinkel hvis hun ikke skulle være enig med hr. Opseth?
Representanten Gabrielsen har også tidligere i dag snakket om at man trenger kompetent arbeidskraft, og mer kompetent arbeidskraft, og vist til at det i Stortinget er bl.a. Arbeiderpartiet som har hindret dette, og at man ikke har løst opp noe for å øke arbeidsinnvandringen. I vår var jeg selv med i utdanningskomiteen, der vi nettopp åpnet for å ta inn utdannet arbeidskraft, samtidig som det også i justiskomiteen ble gjort endringer på dette feltet. Da ble det bl.a. i justiskomiteens innstilling nevnt helse- og sosialsektoren og IT-sektoren. Og jeg er enig med Ansgar Gabrielsen i at man må følge dette langs flere linjer, både på spesialistsiden og ved det initiativet som Regjeringen har tatt når det gjelder såkalt kompetansekort for å øke tempoet på et område der vi mangler utdannet arbeidskraft innenfor en del felt. Men det har altså både utdanningskomiteen og justiskomiteen lagt opp til. Så til det siste spørsmålet, om konjunkturavgiften. I begynnelsen av 1990-årene reduserte vi den såkalte arbeidsgiveravgiften med 2,6 pst. Da var det mange som tok bølgen for det. Nå øker vi med en konjunkturavgift på 1,5 pst. Vi kommer like fullt ikke opp i det som var i begynnelsen av 1990-årene.
La meg starte med å gi en liten ros til næringsministeren: Det var befriende å høre en næringsminister som snakket om noe annet enn skjemavelde og de problemene som næringslivet har med utfylling av skjema. Næringsministeren sa at vi skal løfte Norge inn i kunnskapssamfunnet. Det blir galt. Vi er allerede i kunnskapssamfunnet, så spørsmålet er hvordan vi skal utvikle og forholde oss til dette kunnskapssamfunnet som vi har. Grete Knudsen var, før hun ble statsråd, leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. I hennes periode behandlet denne komiteen og Stortinget viktige meldinger innenfor utdanning, grunnskole og videregående skole, og ikke minst en forskningsmelding. Og da er det naturlig å ta utgangspunkt i den. Vi har allerede et budsjett, og selv om vi ikke skal diskutere budsjettet nå, så ligger det likevel der som en referanse for denne debatten. Og da har jeg et grunnleggende spørsmål til næringsministeren ut fra det som Arbeiderpartiet har stått for og det som Grete Knudsen tidligere har vært med på når det gjelder satsing på forskning. Norge skal opp på gjennomsnitts OECD-nivå i løpet av fem år, det har Stortinget vedtatt, og så kjenner vi det som ligger i budsjettet når det gjelder forskningsinnsatsen. Da blir det naturlige spørsmål til Grete Knudsen: Føler hun at vi med det som ligger der, er på vei mot å innfri det målet vi har satt oss? Min påstand er at hvis vi skal følge det opplegget som ligger der, vil det ta minst 15 år – 15 år – å nå opp til det nivå vi sa vi skulle greie på fem år. Det er en ganske alvorlig sak, for det er på dette området vi skal utvikle nye produkter. Det er ved hjelp av forskning vi skal utvikle nye produkter, det er ved hjelp av forskning vi skal forbedre våre produksjonsteknikker, og det er på denne måten vi skal forbedre vår konkurransekraft og våre konkurransefortrinn.
Jeg er helt enig med representanten Reikvam i at vi allerede har et kunnskapssamfunn. Vi har også en høyt utdannet befolkning, der mange nå tar høyere utdanning. Det som er lagt frem i utdanningsbudsjettet, er en videreføring på både utdanningssiden og forskningssiden. I tillegg har jeg nevnt Forskningsfondet, som på veldig få måneder har fått en stor økning. På det området jeg har ansvaret for, er det en økning til forskning på 20 pst. Det har det ikke vært før. Det betyr at vi legger opp til å kunne gi 25 pst. dekning på forskningsoppgaver som skjer i næringslivet. Vi øker på romteknologi, vi går inn på miljøvern og på bioteknologi, for å nevne noen av områdene. I tillegg til dette kommer den forskningsinnsatsen som skjer fra de andre næringsdepartementene. Blant annet er det et samarbeid mellom Kommunal- og regionaldepartementet, Fiskeridepartementet og Nærings- og handelsdepartementet, der man bl.a. skal kommersialisere de marine forskningsresultatene med 90 mill. kr. I tillegg til dette har absolutt alle virkemidlene innen Nærings- og handelsdepartementet gitt en klar melding om at de viktigste oppgavene dreier seg om kompetanse, ikke tradisjonelle støtteordninger, men kompetanse, teknologiutvikling, utviklingsarbeid og forskning.
Dette replikkordskiftet har båret preg av at langt fra alle spørsmålene er blitt besvart. Her er en rekke spørsmål som jeg også kunne tenke meg å få svar på fra næringsministeren. Det første gjaldt et spørsmål som representanten Hedstrøm stilte til næringsministeren om skjemaveldet, om statsråden ønsket å gjøre noe med det skjemaveldet som eksisterer, om det såkalte Endrings-Norge, om man ønsker å gjøre noe der for å få redusert antall skjemaer. Spørsmålet mitt til statsråden blir som følger: Har denne statsråden intensjoner om å sørge for at antall skjemaer for næringslivet i dette landet blir redusert, slik at næringslivsledere i Norge kan bruke dagen til andre ting? Det er det ene. Det andre var et svar til representanten Lilletun i forbindelse med konjunkturavgiften. Statsråden sa at man må jo bruke denne til å finansiere de andre tiltakene som bl.a. representanten Lilletun ønsket å få finansiert. Da er spørsmålet mitt: Er det da en konjunkturavgift statsråden snakker om, eller er det rett og slett en økning i arbeidsgiveravgiften, som den bærer tydelig preg av? Så var det et annet spørsmål som heller ikke er blitt besvart, og som jeg kunne tenke meg å få svar på. Det gjaldt også konjunkturavgiften. Hvem er det som blir mest rammet av denne konjunkturavgiften? Er det ikke konkurranseutsatt næringsliv bl.a. i distrikter med små og mellomstore bedrifter som nå virkelig skal få en vanskeligere hverdag?
Jeg tror i hvert fall at representanten fra Venstre fikk med seg at det ikke hadde gått så bra med denne reduksjonen av skjemaveldet for den forrige regjering. Og det jeg sa da jeg begynte, var at jeg i hvert fall ikke skulle gi noe tilsvarende løfte før vi kunne vise at vi også kunne gjøre noe med det i handling. Og det har vi faktisk satt i gang ved at de kommunene som nå er med i næringsvennlige prosjekt, utfører dette i praksis ved at næringslivet og kommunene jobber sammen. Og dette betales av bl.a. Nærings- og handelsdepartementet. Konjunkturavgiften er å anse som en del av en totalpakke, der formålet er å skaffe oss økonomisk rom for å løse også andre prioriterte velferdsoppgaver innenfor rammen av et nøytralt budsjett. For om man i tilfelle skulle velge å øke noe på utgiftsrammen, ville antakelig det medføre en verre situasjon for næringslivet. Og i en situasjon der de fleste i den norske befolkning ønsker at vi skal gjøre noe for velferd, ønsker at vi skal gjøre noe på eldrepolitikken, ønsker at vi skal gjøre noe på utdanningspolitikken, er vårt svar at ingen kan løsrive seg fra fellesskapet, og at det er gjennom felles bidrag vi bygger velferd, vi bygger næringspolitikk og vi bygger dette landet vårt. Det gjelder også for næringslivet; den som har sterkest rygg, må være med på å ta den børen.
Replikkordskiftet er omme. Presidenten ønsker å understreke at representanten Harald T. Nesvik er medlem av Fremskrittspartiet.
Først vil jeg få takke for at den misforståelsen ble oppklart fra presidentens side, at vedkommende er fra Fremskrittspartiet, og ikke fra Venstre. Alle politiske partier i denne salen har uttrykt stor bekymring over den utviklingen som har funnet sted når det gjelder antall nye personer som blir uføretrygdet i Norge. Det har de siste årene vært en markant økning i nye tilfeller der personer ikke lenger er i stand til å livnære seg av en arbeidsinntekt på grunn av at deres helsetilstand gjør at de ikke makter å ta et vanlig arbeid. Årsakene er mange, og dette er en sammensatt gruppe. Alle politikerne snakker om hvor viktig det er med rehabilitering, men spørsmålet er: Gjøres det egentlig nok på dette feltet? Vi kan lese i dagens Verdens Gang at CatoSenteret, som har blitt lovprist for sin rehabilitering av trafikkskadde og unge uføre, nå frykter at Regjeringen har gitt dem dødsstøtet. Senteret er bekymret over at de ikke er blitt godkjent som offentlig helseinstitusjon med refusjonsrett fra staten. Statssekretær Lars Erik Flatø sier i den samme artikkelen at det ikke er lagt opp til en slik godkjenning i forbindelse med statsbudsjettet, men man ønsker å vurdere søknaden uavhengig av dette budsjettet. Det kan da ikke være for mye forlangt at en slik eventuell søknad om godkjenning blir raskt behandlet, slik at senteret kan planlegge sin drift i fremtiden ut fra om de får denne godkjenningen eller ikke. Fremskrittspartiet er opptatt av at det er pasientene som gjør seg nytte av rehabiliteringen, som skal utløse en refusjon fra det offentlige. Fremskrittspartiet vil derfor fremme forslag i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet om at en godkjenning blir gitt til CatoSenteret dersom denne regjeringen ikke snart tar fornuften fangen og gir denne godkjenningen. Vi kan ikke sette CatoSenteret i den situasjonen at de blir gående i det uvisse om utfallet av denne saken og dermed ikke blir i stand til å planlegge neste års drift på en fornuftig og hensiktsmessig måte. Dersom vi mener alvor med våre uttalelser om at vi virkelig ønsker å hjelpe personer tilbake til en mest mulig normal hverdag, kan en ikke nedprioritere slike rehabiliteringsinstitusjoner som CatoSenteret er. En må da i stedet ta skjeen i en annen hånd og se på hvilke ytterligere tiltak som må iverksettes for å hjelpe mennesker i en vanskelig livssituasjon. Dette være seg å la opptreningsinstitusjonene få godkjenning for det antall plasser som de har kapasitet til, men også å sørge for at syke mennesker får tilgang til de mest virkningsfulle medisinene til en overkommelig pris, samt at sykehusene får behandle pasienter med det beste og mest effektive utstyret, slik at pasienter ikke blir ventende for lenge på en operasjon og dermed blir sykmeldt lenger enn det som burde være tilfellet i et av verdens rikeste land. Vi har alle lest om og fått med oss eksempler fra helsevesenet på at personer som trenger en liten operasjon, i stedet blir sykmeldt over lang tid fordi de blir stående i en lang kø og vente f.eks. på en enkel kneoperasjon. Jeg håper nå at denne regjeringen tar det initiativet som skal til for å godkjenne bl.a. CatoSenteret, slik at de får offentlig refusjon for de behandlinger og rehabiliteringer som de foretar.
Arbeiderpartiet har som ambisjon å få gjennomført det som kan bli det største omstillingsprosjektet som noensinne er satt i gang i offentlig sektor. Vi er klar over at en får ikke bare gode venner av å starte og gjennomføre omstillinger, og for å lykkes er vi avhengig av å få ideer til nyttige forbedringer. Vi trenger oppslutning og drahjelp i fornyelsesarbeidet, og vi trenger de ansatte og fagbevegelsen som gode og konstruktive støttespillere. En sterk offentlig sektor skal være i stand til å omstille og fornye seg fortløpende. Det er nødvendig for å holde tritt med endringene i samfunnet nasjonalt og internasjonalt. Hadde vi i dag kunnet starte med blanke ark, kunnet ta utgangspunkt i de oppgavene vi i dagens samfunn skal løse, hadde neppe forvaltningsapparatet, regelverket og systemene blitt slik som det er nå. Vi har ikke mulighet til å starte med blanke ark, men vi kan gå kritisk igjennom de strukturene og systemene vi har bygd opp, og endre disse i forhold til de behov og utfordringer vi står overfor. I fokus for alt vi gjør, bør brukerne stå i første rekke. Hvis vi unnlater å fornye i takt med endrede behov, vil offentlig sektor lett komme i miskreditt blant folk flest og brukerne spesielt, og da kan det bli uunngåelig med brå og smertefulle omstillinger både for de ansatte og brukerne av offentlige tjenester. Vi må bl.a. fortsette arbeidet for å få etablert offentlige servicekontorer lokalt, slik at disse kan være serviceinnstilt og samordnet i førstelinjetjeneste både for statlige og for kommunale tjenester. Vi skal også videreføre det som er satt i gang av skjema- og regelforenklinger. Dette er av stor verdi for næringslivet, særlig småbedriftene, men også viktig for den enkeltes møte med forvaltninga. Med ny teknologi og mer åpenhet i forvaltninga krever brukerne at unødvendige skjema blir borte. Næringsministeren har redegjort godt for dette arbeidet. Vi må fortsette arbeidet med serviceerklæringer. Vi klarer aldri å tilfredsstille alle krav som blir stilt til offentlig sektor. Da er det viktig at kommunene lager serviceerklæringer som viser hva kommunen tilbyr, og sørger for at folk får det tilbudet kommunen har lovet. Hver enkelt leder og ansatt i den enkelte offentlige virksomhet skal kunne ta del i fornyelsen og kjenne ansvaret for å forbedre ytelsene til brukerne. Unødvendige ordninger må vi ha mot til å fjerne. Vi må få mer fleksibilitet og hensiktsmessige ordninger. I denne debatten blir det fra bl.a. Høyres leder sagt at det ikke står noe om fornyelse av offentlig sektor i budsjettet. Det gjør det. Jan Petersen kan lese i Arbeids- og administrasjonsdepartementets budsjett, side 17 og utover. Vi må også ha i minne at høringsfristen for Oppgavefordelingsutvalget er satt til 1. november. Det er greit å være utålmodig, det er også Arbeiderpartiet, men skal denne prosessen lykkes, må det gjøres skikkelig og være gjennomtenkte forslag. Vi må også huske at det i mange kommuner foregår gode prosesser som vil resultere i at det leveres bedre tjenester. Fornyelsen kan heller ikke bare rettes mot systemet som sådant, men må også omfatte en bedre utnytting og utvikling av de menneskelige ressursene. Vi må stimulere til mer bruk av nettverk og prosjektorganisering, også på tvers av sektorgrensene. Og i motsetning til for Høyre og Fremskrittspartiet er det for oss i Arbeiderpartiet viktig at de ansatte og deres organisasjoner er sentrale i dette utviklingsarbeidet.
Jeg vil ikke gi meg ut på å være spåmann, men jeg tror allikevel jeg kan forutsi at mange av lobbyistene i Stortinget denne høsten vil ha uløste samferdselsprosjekt med seg i kofferten. Det har selvfølgelig sin årsak i at Nasjonal transportplan er til behandling i komiteen parallelt med budsjettet. Jeg er også overbevist om at svært mange av lobbyistene er næringslivsfolk som er opptatt av utvikling i infrastruktur for næringstransport. Næringslivet i Norge kjøper transporter for rundt 45 milliarder kr i året. Det utgjør 8 pst. av næringslivets samlede kostnader og har stor betydning for samlet verdiskapning, lønnsomhet og produktivitet. Videre har utallige møter med mennesker som er opptatt av samferdsel, lært meg at det handler ikke bare om en tunnel, en veistubb eller ei ny ferge. Det handler om menneskers velferd, det handler om retten til å slippe å leve i frykt for ras, det handler om retten til kommunikasjon mellom mennesker, det handler om retten til by- og bygdeutvikling, og det handler om viktige menneskelige verdier. Samferdselspolitikk er verdipolitikk i vid forstand. En veistubb, en tunnel eller et nytt kaianlegg representerer viktige verdier for mennesker som venter. Veiutløsning blir til verdiutløsning. I Kristelig Folkeparti er vi derfor svært forundret over at samferdselsspørsmål ble forbigått i stillhet både i trontalen og finanstalen. Det kan ikke tolkes som noe annet enn en nedprioritering av sektoren. Finansminister Karl Eirik Schjøtt-Pedersen ser ut til å ha glemt sine flammende debattinnlegg fra sin tid som samferdselspolitisk talsmann for Arbeiderpartiet. Det er bare noen måneder siden han gav sentrumsregjeringen det glatte lag, og så skal vi nå ta fatt på å behandle et veibudsjett fra arbeiderpartiregjeringen, som karakteriseres av Opplysningsrådet for Veitrafikken som det dårligste på 20 år. I budsjettdebatten 9. desember i fjor uttalte Schjøtt-Pedersen følgende: «Transportsituasjonen i hovedstadsområdet er den største transportpolitiske utfordringen vi står overfor.» Det er rett at vi har store transportpolitiske utfordringer i sentrale strøk av landet, men det var uventet at regjeringen Stoltenberg skulle neglisjere distriktene i den grad som Nasjonal transportplan nå legger opp til. La det være helt klart: Kristelig Folkeparti kan ikke akseptere den fordelingspolitikk som Arbeiderpartiet legger opp til innenfor samferdselssektoren. Nord-Norge har over flere år hatt en dramatisk nedgang i samferdselsbevilgningene, og årets budsjettforslag angir et nytt bunnivå! Dersom denne skjevfordeling av samferdselsmidler skal få fornyet tilslutning i den langtidsplanlegging vi nå skal gjennomføre, er jeg redd for at det blir et alvorlig hinder for den næringsutvikling vi ser for oss innen fiskeri og havbruk de nærmeste årene. La meg ta et eksempel: I Hålogaland-regionen har Narvik utviklet seg til å bli det kommunikasjonsmessige senteret. Havna, E10, E6 og Ofotbanen har fått næringslivet til å tenne på utviklingsmulighetene i byen. Det arbeides med et felles trafikknutepunkt, men det er et problem at NSB, som har vært en pådriver for slike løsninger i sentrale strøk, ikke ser viktigheten av dette i Narvik. Arctic Rail Express – ARE – er inne i en svært god trend. ARE-togene frakter store mengder gods mellom Sør- og Nord-Norge, og startet i høst weekendtog med fisk til kontinentet. I løpet av et halvt år regner NSB Gods med transport av fisk direkte fra Narvik til Paris og Verona. Det ligger store miljøgevinster i å frakte fisken til Europa med jernbane, men så er det sånn at Narvik ligger i Nord-Norge og ikke på det sentrale østlandsområdet, hvor det bor mange mennesker. Derfor får ikke tilførselsårene til Narvik fra Lofoten og Vesterålen, hvor fisken fanges, prioritet. En halvferdig fastlandsforbindelse til Lofoten – Lofast – er skjøvet ut i mørket i forslaget til Nasjonal transportplan, og nødvendig rassikring på E6 inn mot byen er heller ikke prioritert. Her har vi et godt eksempel på at samferdselspolitikk og næringspolitikk er to sider av samme sak. Næringslivets behov for god infrastruktur har i dag trolig for liten vekt i de kost-nyttemodellene som benyttes for å prioritere samferdselsprosjekt. Innspart reisetid for personer gis relativt høy verdi i kost-nytteanalysene, mens tidsverdien for gods er satt lik null. Kristelig Folkeparti ønsker å se nærmere på innholdet i de kost-nytteanalysene som benyttes innenfor samferdselssektoren. Under behandlingen av Nasjonal transportplan vil vi fokusere mer på overordnede regional- og distriktspolitiske hensyn. Vi er overbevist om at robuste bo- og arbeidsmarkedsregioner i distriktene vil utløse et stort verdiskapningspotensial.
Det er gledelig at mer enn 2/3 av FNs medlemsland for kort tid siden har stemt Norge inn i FNs sikkerhetsråd. Jeg vil uttrykke stor takknemlighet for den betydelige innsats som er nedlagt over tid av veldig mange, også av den forrige regjering, for å sikre Norge et godt resultat. Dette har vært ansett som en nasjonal oppgave, som også Hans Majestet Kongen og Dronningen har gitt et betydelig bidrag til. Norge har alt å vinne på å arbeide for et internasjonalt samfunn basert på folkeretten og et forpliktende mellomstatlig samarbeid. Norge vil i Sikkerhetsrådet arbeide for å bidra til å fjerne de underliggende årsaker til voldsbruk og væpnede konflikter. Vi vil arbeide for et bredt sikkerhetsbegrep som omfatter konfliktforebygging, menneskerettigheter, utvikling og miljø- og ressursspørsmål. Bare da kan vi bidra til å gi mennesker som lider under krig, fattigdom og vanstyre et berettiget håp om en ny og bedre framtid. Jeg vil gi en mer detaljert og grundig redegjørelse for Stortinget i midten av neste måned om den politiske plattform og strategi for vårt medlemskap i Sikkerhetsrådet. Situasjonen i Midtøsten er svært alvorlig. Mange arbeider nå på spreng for å hindre en storkonflikt. Jeg er glad for den brede støtten Regjeringen har i Stortinget for den linje som er fulgt, også etter at urolighetene begynte. Utenriksdepartementet arbeider på den norske måten, som er blitt vårt varemerke: Vi forsøker å spille en konstruktiv rolle i det stille sammen med partene, lyttende og ikke fordømmende, og vi fremmer forslag som kan samle og ikke splitte. Norge står i kontinuerlig kontakt med partene, og vi koordinerer våre framstøt med Kofi Annans anstrengelser for å få i stand en våpenhvile. Jeg har fortsatt et berettiget håp om at det skal kunne la seg gjøre å komme fram til en forhandlingsløsning på konflikten i Midtøsten i samsvar med Oslo-avtalen. Vi har i de siste dagene vært vitne til en fredelig revolusjon i Jugoslavia. Norge har vært en viktig støttespiller for den demokratiske opposisjonen i Serbia gjennom lengre tid. Vi har bidratt med støtte til en rekke målrettede tiltak i nært samarbeid med viktige opposisjonsgrupper. I det stille bidrog vi til å bygge opp et datanettverk som gjorde det mulig å avsløre valgfusk – noe som var avgjørende for å velte Milosevic. I min samtale med den nye presidenten lørdag framhevet han at Jugoslavias økonomi er i ruiner, og at landet trenger utenlandsk bistand i en overgangsfase. Jeg bekreftet at Norge er rede til å gi økonomisk støtte til Jugoslavia. Jeg opplyste videre at jeg allerede har tatt initiativ til at Jugoslavia snarest mulig inkluderes i Stabilitetspakten for Sørøst-Europa. Mandag opphevet vi delvis sanksjonene mot Jugoslavia. Jeg har lyst til å si dette: Det var som om det 20. århundre i Europa fant sin slutt sist torsdag, dette århundret som har vært preget av så mange kriger, katastrofer og blodbad forårsaket av autoritære og nasjonalistiske regimer. Milosevic" styre var den siste rest av det 20. århundrets tragedier i Europa. Jeg er glad for at det nye århundrets Europa preges av det motsatte. NATO-utvidelsen og EU-utvidelsen markerer at europeiske land vil samarbeide på en forpliktende måte, både om sikkerhet og økonomi. Jeg er glad for at et bredt flertall i Stortinget støtter disse utvidelsene. Også de partier som gikk imot norsk medlemskap i EU, har gitt sin støtte til EU-utvidelsen. Dette må bety at man ikke kan se for seg et Europa uten EU. Slik utviklingen i Europa nå går, vil det være en viktig oppgave for Regjeringen å sikre at Norge i årene som kommer, har handlingsrom med hensyn til tilknytningsform til Den europeiske union. Hvis medlemskap i EU en gang til skulle komme på dagsordenen, vil det imidlertid ikke skje før vi står overfor en utvidelse av EU, og når en har et klart og stabilt flertall av det norske folk som ønsker en slik utvikling. En positiv holdning til Europa underbygger også en annen viktig del av Regjeringens utenrikspolitikk, nemlig vårt ønske om et enda bedre forhold til vår nabo i øst, Russland. Jeg har lyst til å understreke til slutt at det ikke vil være mulig å løse de omfattende miljøproblemer knyttet til atomvåpen og kjernefysisk avfall uten at vi er i stand til å engasjere hele Europa, ikke minst EU, i det. Det understreker at vår aktive holdning i forhold til Europa og vår strategi i forhold til Russland er to sider av samme sak.
Det blir replikkordskifte.
Som en refleksjon over siste taler vil jeg si at vi vel kanskje bør spare den helt store begeistring når det gjelder det som er hendt i Jugoslavia, til vi ser hva som skjer i Bosnia, Kosovo og Montenegro, og hva som vil skje med en av det forrige århundrets største krigsforbrytere, nemlig Milosevic. For øvrig har jeg merket meg at de skiftende regjeringer har bevilget milliardbeløp til palestinerne under Arafats vanstyre. Det har vel ikke unngått oppmerksomheten at Amnesty International har konstatert markante brudd på menneskerettighetene i Arafats stat, og at den på ingen måte er demokratisk. Skolebøkene til palestinerne er fylt av hatske angrep på jøder og på Israel, og har tydelig lagt grunnen for det vi ser i dag. Synes ikke utenriksministeren at det ville være mer nærliggende at de rike oljestatene som har gjort det umulig for disse flyktningene å bli integrert, finansierer palestinerne? Om ikke de gjør det, synes jeg det er mer nærliggende at de som er spesielt interessert i oljeimporten fra Midtøsten, betaler denne regningen. Så jeg kan ikke forstå denne prioriteringen. Det er jo mange som har det vondt i verden. Hvorfor har vi absolutt et ansvar der nede? Det er jo mer aktuelt å stille det spørsmål på bakgrunn av hva som skjer i disse dager.
Jeg må nesten få si til dette at dette understreker Fremskrittspartiets veldig sneversynte perspektiv på politikken. Når det snakkes om Jugoslavia i de termer som nå ble gjort, må jeg understreke at da er Fremskrittspartiet helt på siden av det alle snakker om i den demokratiske verden. Det er klart man står overfor store utfordringer i Kosovo, i forhold til Montenegro og Bosnia. Men jeg tror alle er enige om at man nå virkelig må underbygge det nye styrets muligheter til å etablere seg og bringe dette landet i riktig retning. Det ville være en befrielse for hele Balkan og for hele Europa. Hvis Fremskrittspartiet vil stille seg på siden av det, får det være Fremskrittspartiets egen sak, men da står man i motsetning til nesten alle på hele dette kontinent og i USA og andre steder. Når det så gjelder palestinerne og vår støtte til dem, er det ikke til Arafat. Det er til barn, det er til kvinner, det er til humanitært arbeid, det er til å bygge opp igjen muligheten for at det kan bli et sivilt samfunn i de palestinske områdene. Fred er ikke bare fravær av krig. Fred er først og fremst muligheter for skolegang, for vann, for jobber, for et normalt liv for vanlige mennesker. Og det er nettopp dette vi nå ser at man ikke har klart å få til godt nok. Å si at dette skal vi la være og skyve regningen over på andre, syns jeg er perspektivløst og egoistisk. Og dessuten: De landene som Fridtjof Frank Gundersen nå etterlyste skal betale, betaler veldig mye. Fridtjof Frank Gundersens viktigste allierte, USA, har heldigvis satset mye penger og politisk prestisje på å få i stand fred. Det skal vi være veldig glad for.
Jeg vil gjerne benytte denne anledningen til å gratulere Regjeringen med det vellykkede arbeidet som har ført til at Norge nå har fått en plass blant de valgte medlemmene i Sikkerhetsrådet. Det er resultat av et godt arbeid fra Regjeringens side og fra utenriksministerens side og et resultat av, som utenriksministeren selv refererte til, et langvarig arbeid, hvor også sentrumsregjeringen var involvert. Dette gir oss en viktig plattform i internasjonal politikk, og det er vel også uttrykk for en anerkjennelse og tillit til den rolle Norge kan spille i internasjonalt forsonings- og fredsarbeid. Jeg er også tilfreds med at utenriksministeren nå bekrefter at han vil komme til Stortinget med en redegjørelse, slik at også Stortinget kan få være med og trekke opp en strategi og ha meninger om hvordan denne viktige plassen skal fylles i en selvstendig og aktiv rolle i Sikkerhetsrådet. Norge har også spilt en viktig rolle på Balkan, med viktig støtte til opposisjonen og til den frie presse, også det et arbeid som det har vært investert langsiktig i. Det ble fra sentrumsregjeringen lagt et betydelig arbeid ned i dette, og det har vært et omfattende samarbeid også med andre land. Men også her har Regjeringen på en meget god måte bidratt til at løsningen i Jugoslavia ble som den ble. En hel verden fulgte med dirrende spenning med på det folkelige opprøret i kjølvannet av valget i Jugoslavia: Ville det ende i voldshandlinger og borgerkrig? Ville Milosevic gi fra seg makten frivillig og overlate den på fredelig vis til Vojislav Kostunica? Mens de fleste både i nervøsitet, i stor uvisshet og spenning ventet på svarene på disse spørsmålene, var det nok med en viss forbauselse vi kunne lese i Aftenposten at «Norge visste alt». Og som utenriksministeren uttalte til Aftenposten: «Allerede i begynnelsen av uken var jeg sikker på at Milosevic" dager var talte». Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren: På hvilket grunnlag har han kunnet uttale seg så sikkert om en sak som hele verden ellers var så spent og usikker på?
Det som gikk fram av det intervjuet, var at vi mente at selv om Milosevic kunne klare å klamre seg til makten enda litt til, var likevel hans dager talte. Det var en oppfatning som gjorde seg gjeldende i brede kretser. Man var usikker på hvordan forløpet ville bli. Men jeg tror ikke jeg tar for hardt i når jeg sier at Norge var det landet som hadde absolutt best informasjoner om forløpet av krisen i Jugoslavia. Det var på grunn av at vi hadde bygd opp systematisk kontakt med opposisjonen i landet, og det var fordi vi rett og slett hadde finansiert den svære datasentralen som hadde forgreninger utover hele landet, og som var i stand til å kontrollere at valgresultatet som den demokratiske opposisjonen la fram, var korrekt. Vi ble helt overbevist om at dette faktum kunne man ikke klare å komme unna i sluttfasen. Selv om man hadde dratt det litt ut, ville dette faktum være så tungt, og det var faktisk også det som veltet hele spillet for Milosevic. Jeg tror i ettertid at den uttalelsen står ved lag. Det kunne ha vært mange forløp akkurat den uken, det er sant. Men Milosevic hadde ikke noen mulighet til å forlenge sitt styre særlig lenge. Hans dager var rett og slett talte.
La også meg få lov til å gratulere Regjeringen med det resultatet som er oppnådd. Det er selvfølgelig svært krevende for Norge å få et medlemskap i Sikkerhetsrådet, men det er riktig å ta dette medansvaret. Dette er selvfølgelig også krevende for det politiske miljø i Norge, for Regjeringen å vite at den har ryggdekning i Stortinget, for Stortinget ikke å oppfatte seg som et slags ekstra forhandlingsutvalg. Derfor er det viktig at utenriksministeren sier at han vil legge frem en melding om linjene, slik at vi kan få drøftet det. Mitt spørsmål dreier seg om Jugoslavia. Jeg er enig med utenriksministeren i det gledelige som nå har skjedd i Jugoslavia ved at den demokratiske opposisjonen har vunnet gjennom. Jeg håper inderlig han har rett når han sier at det 20. århundre fikk sin slutt forrige torsdag, og jeg er helt enig med ham i at den vestlige verden bør gjøre det den kan for å hjelpe Jugoslavia videre på den demokratiske vei. Men det er ikke til å komme bort fra at det som er selve kjernen i dette spørsmålet, er at dette har den nødvendige virkningen på situasjonen i Kosovo, og at det leder frem til en forsoningspolitikk i Kosovo. Dette er et moment som jeg ikke har sett at utenriksministeren i særlig grad har berørt, og jeg vil rett og slett stille ham det spørsmålet, om hvordan han vurderer dette maktskiftets virkning på en mulig forsoningspolitikk i Kosovo.
Dette var et veldig viktig spørsmål, for det er ikke noe helt opplagt svar på det. Det finnes en mulighet for at de som hele tiden har kjempet for en løsrivelse, kan få enda større incitament til å gjøre det i den nye situasjonen. Det jeg tror må være de historiske erfaringer, er at det er lettere å håndtere konflikter når man håndterer demokratiske regimer, som er i kontakt med verden for øvrig. Det er der jeg tror vår mulighet og vår plikt ligger nå, nemlig straks å knytte Jugoslavia til det internasjonale samfunn igjen – straks bidra med økonomisk og annen assistanse – slik at vi kommer i en dialog, og slik at de selvfølgelig må velge mellom det ønsket de har, nemlig å komme helt og fullt med i Europa og verden ellers, og å fortsette på den nasjonalistiske veien som førte til alle tragediene. Det er ikke gitt å si hva resultatet blir. Men jeg for min del er, etter å ha truffet de lederne som vi nå står overfor, overbevist om at de ønsker et demokratisk Jugoslavia, de ønsker et Jugoslavia som inkluderes i Europa, og de ønsker å få løst de konfliktene som er både i forhold til Montenegro og i forhold til Kosovo. Det må vi satse på, og jeg synes vi har gode erfaringer med, som jeg sa innledningsvis, at demokrati er lettere å håndtere enn diktatur, i hvert fall når det er diktatur basert på ren nasjonalisme, som jo Milosevic" regime var.
Senterpartiet stiller seg selvsagt også i gratulantenes rekker. Men jeg tillater meg i tillegg å ta opp et annet spørsmål som utenriksministeren reiste i sitt innlegg, for i dag gjentok utenriksminister og partileder Jagland ønsket om handlefrihet til å søke om norsk EU-medlemskap. Han presiserte imidlertid at dette ikke er nært forestående – han måtte oppfattes slik – fordi dette var et spørsmål som måtte knyttes opp til EU-utvidelsen, og han hadde som forutsetning også et klart standpunkt i folket til fordel for medlemskap. Nå nevnte ikke utenriksministeren Danmarks nei til euro, som ifølge Jagland også har fritatt Norge for en alvorlig økonomisk situasjon. Men det mange spør seg om i dag, er hva Arbeiderpartiets landsmøte vil komme til å foreta seg. Er det slik at partileder Jagland fortsatt er innstilt på at Arbeiderpartiets landsmøte i november skal endre partiprogrammet slik at det skal være mulig å søke om norsk EU-medlemskap allerede i kommende stortingsperiode? Er Jagland i så fall innforstått med at et slikt vedtak selvfølgelig vil komme til å åpne for en ny EU-debatt, kort og godt fordi de som står på stortingsvalglistene, selvfølgelig vil måtte avklare sin holdning til en mulig norsk EU-søknad allerede i kommende stortingsperiode?
Nå har jeg ikke lyst til at dette skal utvikle seg til et landsmøte i Arbeiderpartiet, selv om jeg tror Jakobsen godt kunne følt seg hjemme der. Når vi har sagt at vi bør ha en viss handlefrihet, betyr ikke det at vi har tenkt å søke om medlemskap i neste periode, men vi må foran stortingsvalget gjøre folk oppmerksom på hvordan vi vurderer situasjonen, nemlig at vi står overfor en omfattende utvidelse av EU. Den vil starte i neste stortingsperiode, og man kan ikke frata folket den mulighet og rett de har til å få vurdert dette spørsmålet. Så vi ønsker bare å gi handlefrihet til det norske folk dersom utviklingen skulle bli slik at det befester seg en klar holdning i folket om at man ønsker noe annet enn det som er situasjonen i dag. Jeg må minne om at det som har skjedd i Jugoslavia nå, er et godt bevis på at man kan få ganske store overraskelser. Berlinmurens fall var det ingen som klarte å spå. For fire uker siden tror jeg nesten en samlet internasjonal presse ikke kunne drømme om at Kostunica kunne vinne et valg i Jugoslavia. Den siste uken rushet alle inn for å dekke begivenhetene. Men det forklarer bare at vi kan få oss ganske store overraskelser. Og jeg mener i grunnen at det er ganske viktig for et lite land som Norge å ta høyde for at overraskelsene også i det neste tiåret kan bli ganske store. Det er dumt av et lite land å binde seg på hender og føtter. Det betyr ikke at vi kommer til å dra i gang noen ny medlemskapsdebatt hvis ikke forutsetningene skulle endre seg betydelig, men vi må holde åpent for at det faktisk kan komme til å skje, når vi ser det tiåret vi har bak oss, og ser inn i hva framtiden kan by på.
Jeg stiller meg gjerne i rekken av gratulanter, og gratulerer både utenrikstjenesten og utenriksministeren med arbeidet som ligger bak at Norge har fått en plass i Sikkerhetsrådet. Men jeg har lyst til å videreføre utfordringen fra tidligere i dag, fordi den plassen må brukes til en tydelig og klar tale fra Norge i internasjonale spørsmål. Overfor Israel og i midtøstenkonflikten har talen blitt tydeligere etter hvert, men det er jo andre som har gjort jobben med å henge bjella på katten og sagt at det er Israel som har det største ansvaret. I dag har de skutt. I dag har israelsk politi skutt en niåring. Det er ett av mange barn, og det er forskjell på det og å kaste med stein. Jeg er også glad for at utenriksministeren sier at vi skal kunne diskutere den norske kursen i Sikkerhetsrådet på et senere møte og etter en redegjørelse fra utenriksministeren, for det gir en mulighet til å komme grundig tilbake til mange viktige spørsmål. Men jeg har lyst til å komme med én utfordring, og det dreier seg om sanksjonene. For vi har sett at man i mange tilfeller har vedtatt sanksjoner, f.eks. overfor Irak, som ikke svekker Hussein, men tvert imot bidrar til å styrke ham, og der det er de fattigste av de fattige og særlig barn som betaler prisen for at vi skal føle oss fryktelige mot Irak. Én viktig jobb for Sikkerhetsrådet må være å utvikle sanksjonene sånn at de rammer den herskerkraften de skal ramme, og ikke en sivilbefolkning som er tynt fra før. Er det en oppgave som Norge ønsker å gå løs på? Til slutt må jeg be om en liten oppklaring, for jeg oppfattet utenriksministerens uttalelser når det gjelder EU, som en demping i forhold til det inntrykk man tidligere har fått av en ivrig utenriksminister Jagland som ønsker Norge inn i EU snarest mulig. Her var det tvert imot mange forbehold som jeg ikke har hørt uttrykt så klart og tydelig tidligere. Hvilken versjon er riktig – Jakobsens eller Jaglands?
Første gang jeg tok opp dette med handlefrihet i utenrikspolitikken, var ikke da jeg var utenriksminister, men da jeg var partileder – det var i februar. Da sa jeg to ting: Det ene var at det ikke er snakk om å søke om medlemskap på nytt før utvidelsen er et faktum, og før man har fått en annen situasjon i det norske folk. Dette har jeg sagt hele tiden. Det har jeg gjentatt i dag, og det står jeg på. Men man kan ikke utelukke at disse to fakta inntrer i neste stortingsperiode. Derfor ønsker vi en åpenhet i forhold til hva som faktisk kan komme til å skje. Når det gjelder tydelig og klar tale i Sikkerhetsrådet, tror jeg vi må ha en debatt om dette i Stortinget. For hvis man skal utrette noe i Sikkerhetsrådet, må man i det minste være klar over at det der sitter fem stormakter med vetorett. Hvis man skal få til noe som helst i Sikkerhetsrådet, må man samarbeide med dem som skal stemme for, og eventuelt har veto. Og da er det klart at deklarasjoner ikke er det som hjelper oss mest hvis vi ønsker innflytelse. Hvis vi ønsker å gjøre dette til innenrikspolitikk i Norge, kan vi godt bruke den metoden, men ikke hvis vi ønsker innflytelse i Sikkerhetsrådet. Når det gjelder Midtøsten, har vi støttet alle resolusjoner i Sikkerhetsrådet fra 1948 og fram til i dag, inklusive de to siste. Det har vært et prinsipp for Norge at vi støtter opp om Sikkerhetsrådets arbeid. Vi støttet de to viktige resolusjonene 242 og 338 etter seksdagerskrigen, som har vært grunnlag for alt som har blitt gjort siden, og vi støtter den første resolusjonen nå etter at uroen fant sted – og den andre. Det har altså vært et prinsipp for Norge at vi forsøker å støtte opp om Sikkerhetsrådets arbeid når det gjelder Midtøsten. Men hvis noen ønsker at man på en måte skal lage en innenrikspolitisk krangel av dette, er det noe annet enn å støtte opp om FNs arbeid for å skape fred i Midtøsten.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Debatten hittil i dag og det som er lagt fram i statsbudsjettet, viser i alle fall ein ting, nemleg at vi har fått eit langt klarare skilje mellom høgre- og venstresida, spesielt i næringspolitikken. Den som kanskje tek pokalen så langt når det gjeld feilaktige situasjonsskildringar av norsk næringsliv, er representanten Øystein Djupedal, som i ein replikk til Jan Petersen tidlegare i dag, då han skildra vilkåra for å drive næringsverksemd i Noreg, sa: «Men hva er realiteten? Den er selvfølgelig at norsk næringsliv faktisk går bedre enn noensinne. Med få unntak er det store overskudd i det private norske næringsliv.» Slik kan det også seiast, men eg trur vi som er ein del ute i dei små og mellomstore bedriftene, kjenner eit heilt anna bilete enn det som Djupedal skisserer i sitt innlegg. Veldig mange bedrifter har eit høgt aktivitetsnivå, men innteninga er dessverre veldig dårleg for svært mange av desse. Kva seier så Arbeidarpartiet i denne samanhengen? Jau, Arbeidarpartiet er opptatt av å tilføre risikokapital til næringslivet. Dei vil gå inn med 5 milliardar kr i eit halvstatleg aksjeselskap som skal investere i norsk næringsliv. Samtidig trekker dei inn det doble, altså 10 milliardar kr, i skatt frå det same næringslivet, 10 milliardar kr som for ein stor del ville ha gått til eigenkapitaloppbygging. Her ligg ei sterkare styring med næringslivet frå staten si side. Erfaringane er heller dårlege. God gammaldags sosialdemokratisk politikk er dette blitt kalla. Ja, med unntak av ordet «god» kan eg underskrive dette. Høgre har eit stikk motsett syn. Høgre vil ha mindre statleg styring. Vi ser enorme mulegheiter i næringslivet vårt, enorme mulegheiter som vi vil sette enkeltmenneske og bedriftene i stand til å utnytte sjølve. Det er spesielt to område Høgre vil styrkje for å oppnå dette. Det eine er betre kommunikasjonar, spesielt på vegsektoren. Det andre er forsking, utvikling og utdanning. På begge desse viktige områda er budsjettforslaget og det som er sagt frå Regjeringa, sørgjeleg svakt. Når det gjeld vegløyvingane, er det ei vidareføring av eit historisk lågt nivå, og når det gjeld forsking, må eg slutte meg til det statsråd Grete Knudsen sa tidlegare i kveld, at vi brukar langt mindre til forsking og utvikling enn konkurrentlanda. Det er ei heilt korrekt framstilling. Men det er berre det at med den løyvingstakta som den noverande regjeringa legg opp til, vil det ikkje, som representanten Reikvam var inne på, ta 15 år før vi når igjen OECD-gjennomsnittet. Nei, vi sakkar faktisk akterut i forhold til OECD. Avstanden mellom oss og fram til OECD-gjennomsnittet er aukande med det budsjettet som er lagt fram. Tilbake til dette med utdanning. Der er eit nivå i utdanningssystemet vårt, det såkalla mellomnivået, som ligg mellom vidaregåande opplæring og høgskular og universitet. Dette området har vore veldig mykje gjenstand for diskusjon. Kva skal skje med dette nivået? I samband med den utdanningspolitiske utgreiinga som statsråd Giske kom med i vår, fremma Høgre eit forslag om at vi ville ha denne utgreiinga, Berg-utvalet si utgreiing, om dette viktige skuleslaget fram no i år. Etter at eit klart fleirtal i Stortinget sa klart frå at dette støtta dei, uttalte statsråd Giske seg slik at vi oppfatta at han hadde tatt signalet, og vi gjorde dermed vårt forslag om til eit oversendingsforslag. Men det som statsråd Giske no, både i forskjellige talar og i sitt budsjettframlegg, har kome med om dette nivået, at han vil sjå denne utgreiinga i samband med både Aamodt-utvalet, som ser på studiefinansiering, og Mjøs-utvalet, som ser på høgare utdanning, gjer at vi frå Høgre si side ser oss nøydde til å fremme dette forslaget på nytt for å instruere statsråden om å følgje det som har vore Stortinget sin klare intensjon. Eg vil derfor fremme det forslaget som er omdelt på pultane, og eg håpar og trur på fleirtal for dette forslaget.
Petter Løvik har tatt opp det forslag han refererte til.
I går ble det igjen kjent at bydel Gamle Oslo kommer dårlig ut på SSBs levekårsundersøkelse. Bare fire norske kommuner har verre levekår, og det er gjerne fraflyttingstruede kommuner. I Gamle Oslo bor det 25 000 mennesker. Det er lite nytt i de ulike rapportene, men at de stadig viser en forverret situasjon for barn, er nytt, og det er virkelig ille. Det er mye bra som skjer, men det berører hjerteroten på oss alle at 70 000 barn i en av verdens beste velferdsstater lever under fattigdomsgrensen. Tallet blir større om jeg tar med dem som lever tett inntil den absolutte fattigdomsgrensen, og Norge har flest fattige barn i Norden. Jeg er enig med Odvar Nordli i at dette er en skam. Utfordringen er å løfte barna økonomisk og velferdsmessig. Levekårsmeldingen konkluderte med at forskjellene i det norske samfunnet har økt. Det betyr at forskjellen mellom fattige og rike barn også har økt, og det haster å gjøre noe med dette, fordi barna vokser veldig fort. En annen undersøkelse viser at blant barn i Gamle Oslo finnes det knapt et leksikon hjemme. Datateknisk utstyr er trolig like fraværende. Ungdommen i Gamle Oslo kan bare drømme om ISDN-linje. Mer alvorlig er det at fattigdommen gjør at mange bor så trangt at de ikke kan ta med seg venner hjem, fordi det rett og slett ikke er plass, og på den måten får foreldrene mindre oversikt over hva barna gjør ute. Mange av de barna og ungdommene som bor i bydelen, har knapt vært utenfor bygrensen. Soveposer til telttur, ski og annet sportsutstyr fortoner seg som luksus som mange av dem bare kan drømme om. Mer overraskende er det kanskje at noen av disse ungdommene også er så sultne når de kommer på ungdomsklubben at det faktisk oppfattes som et problem. Kosthold er et problem, men det er vanskelig å gi foreldre råd om kosthold når de er mest opptatt av å bli kvitt kakerlakkene på veggene i leilighetene. Dette er Norge anno 2000. Det er ikke skjult fattigdom. Den er ganske godt synlig og høyst reell for oss som bor i bydelen, og enda mer for dem som jobber med barn og ungdom i bydelen, for ikke å snakke om hvordan det oppleves for dem det gjelder. Dessverre er det også grunn nå til mistanke om prostitusjon når det gjelder jenter helt ned til 13 år, fattige unger som på den måten skaffer penger for å kjøpe det som er in. Da har jeg ikke nevnt forhold til kriminalitet og vold som er mer kjente problem. Dette er alvorlig. Da jeg ringte bydelen tidligere i dag for å få opplysninger om situasjonen, fikk jeg til svar at de satt i møte for å behandle budsjettkutt. Oslo kommune har sin del av ansvaret for dette, men 70 000 barn som lever i fattigdom, er også et nasjonalt ansvar. Utformingen av kriteriesystemet for Oslo er derfor viktig for en mer rettferdig fordeling og for en mer forutsigbar kommuneøkonomi. Dette kan staten gjøre noe med. Kriteriesystemet må ta opp i seg storbyutfordringen. Regjeringen jobber med det, og jeg håper Stortinget også vil ta ansvar for situasjonen. Ingen bør kunne leve med de store forskjellene vi har mellom barna, spesielt forskjellene vi ser mellom barna i Gamle Oslo og Vinderen. Så til slutt litt om Midtøsten. Jeg har selv vært i Midtøsten og med egne øyne sett det som jeg vil kalle apartheidregimet der – Israels daglige trakassering av palestinerne, og at de okkuperer stadig mer av Palestina, samtidig som man er midt oppe i fredsforhandlingene. Flyktningene har i flere generasjoner vært henvist til et nedverdigende liv i flyktningleire, nød og fattigdom. Det får meg til å minne om at det faktisk er Israels okkupasjon som er problemet, og ikke steinkasting og utålmodigheten hos palestinerne, og at løsningen ikke ligger i å kjøre fram med krig mot steinkastere, løsningen ligger i Israels fredsvilje. Det er viktig nå, som også utenriksministeren var inne på, at vi får Oslo-prosessen i gang igjen, at vi ser lyst på dette med Oslo-avtalen, og at ting skjer i den veldig spente situasjonen i Midtøsten.
Det var noen og enhver som hadde store forventninger til deler av den tiltredelseserklæringen som Stoltenberg-regjeringen la frem. Det var særlig gode takter med hensyn til modernisering og fornyelse av offentlig sektor. Derfor var det med ganske stor grad av skuffelse man kunne høre årets trontale, for der var jo nesten alle disse frasparkene borte. Alt Regjeringens snakk og prat så langt om behovet for modernisering av offentlig sektor er jo fraværende både i den og i det budsjettet som nå er lagt frem. Det virker på meg som om Regjeringen har puttet i skuffen den siste offentlige utredningen som har tittelen «Bør offentlig sektor eksponeres for konkurranse?». Det er en ganske interessant offentlig utredning, hvor utvalget som har arbeidet med den, i all hovedsak består av byråkrater fra en god del ulike departementer. Man kan der lese sitater som: «… når det offentlige ikke må konkurrere i et marked, så vil det ha en tendens til å være mindre effektivt og mindre brukerorientert.» Dette er et sitat som utvalget også har hentet direkte fra OECD. Det sier noe om hvor foreldet den norske debatten på dette området har blitt. For i Norge har debatten om konkurranseutsetting og modernisering vært en ideologisk debatt og ikke en saklig debatt om behov for endringer av norsk samfunnsstruktur. I de fleste andre land som har gjennomført mye av dette, har man lagt til grunn ikke en ideologisk diskusjon, men det faktum at man har hatt en dårlig offentlig økonomi og altså lagt ideologien til side for å tenke fornuftige økonomiske løsninger for hvordan man kan drive offentlig sektor på en bedre måte. SV og Arbeiderpartiet har brukt en betydelig del av sommeren på å lage en debatt om bestemor på anbud og skapt en retorikk rundt det som om det skulle være et skjellsord. Vi har fått inntrykk av at gamle fru Nilsen skal være en kasteball mellom profittjegere som ikke er opptatt av fru Nilsens ve og vel, men av penger. Men sannheten er jo at vi gjennom denne offentlige utredningen har fått slått fast hvilke dramatiske konsekvenser det kan få for driften av offentlig sektor hvis man velger å ta i bruk konkurranseutsetting som virkemiddel. Det slås fast i rapporten at man gjennom internasjonal erfaring har sett at etablering av konkurrerende markeder leder til mer effektiv produksjon, og at tjenestene produseres billigere enn tidligere. Der må jo Regjeringen virkelig kunne finne krutt for argumentasjonen om å spare inn penger for å bruke på andre gode formål. Det slås fast fra utvalgets side at konkurranse i seg selv genererer forbedringene, og at man altså har funnet ut av internasjonal erfaring at man kan spare opptil 30 pst. ved å utsette en del offentlige tjenester for konkurranse. Det slås også fast – for dette har vært en viktig del av den ideologiske debatten i Norge – at lønnsnivået synes å være bedre i de private virksomhetene som altså er utsatt for konkurranse. Det burde jo også være et viktig signal for Regjeringen å ta med seg. Når det da i tillegg også slås fast fra dette utvalgets side at man ikke kan registrere tendenser til at private er dårligere til å tilrettelegge arbeidssituasjonen enn det offentlige, burde jo alle advarslene fra LO, som Arbeiderpartiet ofte støtter seg på, være borte. Det rare er jo at man i denne sammenheng, når vi diskuterer offentlige tjenester, ikke vil sette kvalitet og brukeren i fokus, men at det offentlige skal ha kontroll. Jeg tror vi alle er enige om at vi skal ha kontroll. Spørsmålet er hvordan vi skal finansiere det og legge forholdene til rette slik at brukerne kan velge. I alle andre sammenhenger lar vi jo forbrukerne selv gå ut og kjøpe og foreta valg hele tiden. Det er jo relativt viktige ting de velger. Men når det gjelder helsetjenester, eldreomsorgstjenester og andre ting skal man altså ikke få lov til å velge selv. Det mest paradoksale i dagens Helse-Norge f.eks. er jo at Arbeiderpartiet har skapt et klassedelt helsesystem, hvor man ikke lar de private sykehusene konkurrere side om side med det offentlige. Man har i stedet laget et system hvor de som har råd til det, kan kjøpe seg ut av den offentlige køen ved å gå til de private sykehusene. Det vil jeg tro ligger ganske langt fra den retorikken som Arbeiderpartiet forfekter i helsepolitikken. Selv om jeg savner handling fra Regjeringen på dette området, håper jeg jo at de kan ta den offentlige utredningen om konkurranseutsetting opp av skuffen, tørke støv av den og bruke den. For konklusjonene som er der, er entydige og svært klare. Dette burde vi også kunne gjøre i Norge.
Regjeringen legger i trontalen opp til en styrking av miljøpolitikken som følges opp i forslaget til budsjett for 2001 og neste års stortingsmelding om rikets miljøtilstand. Samtidig legger vi opp til en fornyelse av arbeidsformer og virkemidler i miljøpolitikken, med mer integrert miljøsatsing i alle samfunnssektorer, mer miljøansvar i kommunene og mer samarbeid mellom miljømyndighetene og næringslivet. Flere miljøproblemer krever globale løsninger. Denne høsten arbeider Regjeringen hardt for å få et resultat på det sjette partsmøtet til Kyotoprotokollen som kan gi grunnlag for at den trer i kraft. Norges nasjonale strategi for oppfølging av Kyoto-forpliktelsen fikk vi da Stortinget behandlet meldingen om Norges oppfølging av Kyotoprotokollen våren 1998. Regjeringen følger aktivt opp den strategien, der etableringen av et nasjonalt kvotesystem står sentralt. Jeg ser på dette som et av de viktigste tiltakene for å redusere utslippene i perioden 2008-2012 i tråd med forpliktelsene. Kvotesystemet vil føre til at det blir satt en pris på klimagassutslipp også på mange områder der dette ikke er tilfellet i dag. Statens forurensningstilsyn har lagt fram en tiltaksanalyse som viser at det er betydelig rom for nasjonale utslippsreduksjoner til moderate kostnader, og at etableringen av et kvotesystem vil kunne gi incentiver til at disse potensialene blir realisert. Regjeringen vil komme tilbake til utformingen av systemet i en stortingsmelding våren 2001. Rammene for energipolitikken ble lagt da Stortinget behandlet energimeldingen tidligere i år. Stortingsflertallet ønsket gasskraftverk i Norge fordi det gir fordeler energipolitisk, miljøpolitisk og industrielt. Dette har ligget til grunn for Regjeringens oppfølging av Stortingets vedtak, og Miljøverndepartementets grundige saksbehandling av spørsmålet om utslippstillatelsene for de to gasskraftverkene viser at det ikke er rettslige hindre for en gjennomføring av Stortingets vedtak. Som det ble redegjort for i St.meld. nr. 33 for 1999-2000, kan dette gjennomføres innenfor forurensningslovens rammer forutsatt at en rekke grunnvilkår er oppfylt. Jeg har 6. oktober i år omgjort vilkårene i de tildelte utslippstillatelsene for gasskraftverk etter forurensningsloven. Miljøverndepartementet har funnet at fordelene som utbygger og andre får, er vesentlig større enn de skader eller ulemper omgjøringen vil føre til for miljøet, og at vilkårene for omgjøring etter forurensningsloven § 18 nr. 5 dermed er oppfylt. I vurderingen av miljøvirkningene av CO2-utslippene har departementet tatt utgangspunkt i at Stortinget legger til grunn at forventet kraftunderskudd blir dekket av økt import dersom tilgangen til ny kraft ikke øker. Gasskraft er en renere energiproduksjon enn mye av den kraft som importeres fra Europa, og for utslipp av klimagasser er det bidraget til de samlede globale utslipp som er avgjørende. Hvis etterspørselen dekkes gjennom økt tilførsel av gasskraft, vil gasskraftverkene bidra til å redusere de samlede klimagassutslipp i Nord-Europa. Det er tidligere lagt fram en rekke analyser som konkluderer med at norske gasskraftverk vil fortrenge mer forurensende kraft og dermed redusere de samlede CO2-utslippene. Nå har Miljøverndepartementet også helt oppdaterte vurderinger av hvordan utviklingen i markedet – og derigjennom utslippene – vil bli dersom Norge tilfører energimarkedet kraftmengden fra to gasskraftverk av Naturkrafts størrelse. Utredningene som er gjort av ledende fagmiljøer og belyst fra forskjellige synsvinkler, bekrefter at den mest sannsynlige utvikling er at de samlede utslippene av CO2 fra det nordiske og nordeuropeiske markedet blir redusert. Det har vært hevdet at dette ikke er tilstrekkelig grunnlag for en omgjøring etter forurensingsloven. Til dette vil jeg si at som analyser av framtidig utvikling gir disse et meget godt grunnlag. Når vi i avgjørelsen har bygd på den beste kunnskapen og de ledende utredningsmiljøene på området, må dette være rettslig holdbart. I tråd med Stortingets forutsetninger er det ikke lempet på de strenge utslippsgrensene for NOx, men åpnet for en delvis oppfyllelse av kravene gjennom tiltak hos tredjemann. Departementet har i St.meld. nr. 33 konkretisert de generelle rammene som må være oppfylt for at Stortingets vedtak om «fleksible NOx-tiltak» skal kunne gjennomføres innenfor forurensningslovens rammer. For å ivareta miljøtilstanden, eksisterende internasjonale forpliktelser og alminnelige krav til kontroll fra forurensningsmyndighetene har departementet utformet rammekrav i tråd med det som ble skissert i St.meld. nr. 33.
Det blir replikkordskifte.
Som statsråden var inne på i sitt innlegg, er Naturkrafts utslippstillatelse for gasskraftverkene på Kollsnes og Kårstø omgjort. I den forbindelse har statsråden uttalt i en pressemelding: «Den nye vurderingen av saken viser at de samlede CO2-utslippene sannsynligvis blir mindre med de norske gasskraftverkene enn uten.Når miljøeffekten sannsynligvis blir positiv, finner jeg det klart at omgjøring kan skje innenfor forurensningslovens rammer». I debatten om energimeldingen den 9. mars i år uttalte Jens Stoltenberg følgende: «Norsk gasskraft vil selvfølgelig øke utslippene av CO2 i Norge, men de totale utslippene vil bli vesentlig lavere.» Når det gjelder CO2-utslipp, vil jeg be miljøvernministeren å forklare hvorfor en her går fra «vil bli vesentlig lavere» til «sannsynligvis blir mindre». Det mest fornuftige etter Fremskrittspartiets syn vil jo være å fjerne hele CO2-en fra forurensningsloven, da CO2 ikke er forurensning og dermed heller ikke hører hjemme der, noe som vi har fremmet forslag om, og som skal behandles i denne salen litt senere i uken. Et annet spørsmål som dukker opp, er lovligheten av omgjøringen som her er gjort. Hvorfor har ikke miljøvernministeren fått Justisdepartementets lovavdeling til å komme med en betenkning om omgjøringen av SFTs utslippskrav, slik at man er helt sikker på at den omgjøringen som her er gjort, er holdbar juridisk?
Dette innlegget viser jo at det er stor uenighet mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i miljøpolitikken. Arbeiderpartiet har aldri ønsket å endre forurensningsloven ved å ta ut den viktige klimagassen CO2 fra en vurdering i forurensningsloven, men vi har ønsket å bruke forurensningsloven for å gjøre det like mulig å bygge gasskraftverk i Norge som det i dag er i andre europeiske land. Jeg kan forsikre representanten Korsberg om at det ikke er noen uenighet mellom Jens Stoltenberg og meg i denne saken. Vi har bygd på de beste analyser i markedet, energimarkedsmodeller som peker på hvordan de samlede energivirkningene av mulige gasskraftverk i Norge vil være, og kommet til at det er en stor sannsynlighet for at dette vil føre til en reduksjon i de samlede utslippene. Så er det selvfølgelig slik at Miljøverndepartementet i sin omgjøringsbeslutning bygger på et lovgrunnlag som det ikke er tvil om, og vi bygger selvsagt også på lovavdelingens vurderinger av disse forholdene. Det er grunnen til at vi har gått konkret inn i den enkelte saken, at vi har vurdert fordeler og ulemper opp mot hverandre og klart har kommet til at de samlede fordeler er større enn ulempene for miljøet.
Det er interessant å legge merke til at statsråden henviser til alle faginstansene som opererer i energimarkedet for å få sine syn igjennom og for å sikre standpunktene sine faglig sett, men man har altså unnlatt å involvere Statens forurensningstilsyn i den prosessen. Det er jo noe vi må ta til etterretning. Det har i løpet av denne debatten vært forsøkt å skape inntrykk av at avstanden mellom sentrum og Arbeiderpartiet ikke er stor i miljøpolitikken, og Arbeiderpartiet forsøker å bagatellisere de skilnadene som er. Jeg føler at det blir galt. La meg derfor få lov til å påpeke følgende, som illustrerer at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet går i to vidt forskjellige retninger: Det var ikke sentrumspartiene som ville bygge ut Øvre Otta. Det var ikke sentrumspartiene som ville kjøre bulldoser inn i Finnskogen. Det var ikke sentrumspartiene som ville bygge ut Beiarn. Det var ikke sentrumspartiene som ville legge moms på kollektivtrafikken. Det var ikke sentrumspartiene som reduserte dramatisk enøktiltakene i budsjettet. Det var heller ikke sentrumspartiene som fjernet rensekravene ved gasskraftverk. Det var det Arbeiderpartiet som gjorde. Det er forskjell mellom sentrum og Arbeiderpartiet, og retningen til Arbeiderpartiet blir feil. Vi kommer tilbake til en del av det som statsråden var inne på i sitt innlegg førstkommende torsdag. Jeg skal derfor begrense meg til å stille følgende to spørsmål til statsråden. For det første: Hvilken sektor regner statsråden med må betale for at gasskraftverkene skal være gratispassasjer når det gjelder utslipp? Spørsmål nr. 2: Kan Regjeringen garantere for at den kan vise til konkrete målrettede og målbare resultater innen 2005 i tråd med Kyoto-avtalen, eller skal vi forvente at Regjeringen kun forholder seg til tidsperioden 2008-2012, slik vi kunne få inntrykk av av statsrådens innlegg?
Jeg har ikke hørt noe i debatten i dag som rokker ved mitt syn om at en god miljøpolitikk i Norge finner vi ved et samarbeid mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Vi er uenige i spørsmålet om gasskraft fordi arbeiderpartiregjeringen ønsker å se dette i et bredere perspektiv enn et rent nasjonalt fordi energimarkedene er europeiske, og da må også dette spørsmålet ses i et europeisk perspektiv. Men gasskraftverkene skal på ingen måte være gratispassasjerer i forhold til våre klimaforpliktelser. Vi arbeider jo nå med oppfølgingen av den nasjonale strategien for Kyoto-forpliktelsene, hvor et nasjonalt kvotesystem vil kunne være på plass i god tid før den første forpliktelsesperioden for Kyoto-avtalen er i gang i 2008. Da vil gasskraftverkene stilles overfor miljøkrav hvor det prises kvoter, og hvor gasskraftverkene selvsagt skal ha samme forpliktelser som alle andre deler av næringslivet. Stortingsflertallet har også vært krystallklare på at Norge skal ta Kyoto-forpliktelsene på alvor, og selvfølgelig må alle samfunnssektorer være med på å bære kostnadene ved det. Dette er forhold som Stortinget vil få rik anledning til å komme tilbake til når vi fremmer forslaget om oppfølging av den nasjonale strategien for Kyoto-forpliktelsene.
Jeg ble nesten fristet til å ta replikk på representanten Bror Yngve Rahm, men siden det ikke er anledning til det, får jeg heller gi min tilslutning til det statsråden sa når det gjaldt det nasjonale kvotesystemet. Det er det mest konkrete og målbare enkeltvedtaket som er gjort i Stortinget som oppfølging av Kyoto-avtalen. Og det ble, som representanten Bror Yngve Rahm er klar over, gjort i et fellesvedtak mellom Høyre og Arbeiderpartiet. La meg ellers rose statsråden for en ryddig og riktig oppfølging av Stortingets vedtak når det gjelder gasskraftsaken. På NRK-Dagsrevyen i dag kom det signaler om at sentrumspartiene vil fremstille krav om at det skal innføres en CO2-avgift for gasskraftverk. Jeg tar som en selvfølge at Regjeringen vil avvise et slikt krav. Det vil jo være direkte i strid med den utslippstillatelsen som er gitt, og de vedtak som er gjort i Stortinget, nemlig at det ikke skal være strengere utslippskrav i Norge enn det som er vanlig innenfor EØS-området. Hvis vi skulle innføre en særnorsk CO2-avgift for gasskraftverkene, ville jo det være å innføre strengere utslippskrav i Norge – å gjøre den rene norske gassen dyrere og å gjøre den forurensende kullkraftimporten billigere. Så jeg ber statsråden om å bekrefte at Regjeringen selvfølgelig ikke vil åpne for at det skal innføres noen særnorsk CO2-avgift på gasskraftverk.
Hensikten med omgjøring av utslippstillatelsene for de to gasskraftverkene har jo vært at det ikke skal være større hindringer for at en skal kunne bygge gasskraftverk i Norge enn det som gjelder i andre europeiske land. Hensikten har ikke vært at gasskraftverkene på lengre sikt skal være gratispassasjerer når det gjelder å følge opp verken forpliktelser nasjonalt eller i et internasjonalt system når det gjelder klimautslipp. Men CO2-avgift som betaling for gasskraftverkene er en dårlig måte å gjøre det på. Langt bedre er det å komme i gang med et kvotesystem hvor gasskraftverkene underlegges de samme typer forpliktelser som det annen næringsvirksomhet vil underlegges. Jeg vil ikke her ta stilling til forslag jeg ikke har sett. Men langt mer interessant enn CO2-avgift er jo et kvotesystem som må omfatte gasskraftverk og annen virksomhet i Norge.
Miljøstatsråden seier i sitt budsjettframlegg ja til fleire trailerar og vogntog på norske vegar. Ho seier ja til meir privat bilkøyring. Ho seier ja til større klimagassutslipp. Ho seier ja til meir astma- og allergiproblem. Ho seier ja til meir støy og støyproblem. Ho seier altså nei til meir godstransport på bane, nei til satsing på eit betre kollektivtilbod og nei til at det skal vera klimagassreduksjonar innan transportsektoren. Ei samla miljørørsle – og alle ungdomspartia unnateke FpU – går imot denne politikken. Kan statsråden forklara kva dette har med miljøpolitikk å gjera i det heile? Så til Arbeidarpartiet si tradisjonelle plassering i miljøpolitikken. Tradisjonelt sett står Arbeidarpartiet saman med Høgre og Framstegspartiet i miljøpolitikken, det er det også ein del eksempel på i budsjettframlegget. Og når det gjeld gasskraftsaka, som Sanner var inne på, er det klart at Høgre og Framstegspartiet er godt nøgde med det. Men til statsråden si orsaking kan eg seia at ho var ikkje til stades og argumenterte for at gasskraft skulle føra til klimagassreduksjonar. Men statsministeren, som sit i salen, fortalde om korleis norske gasskraftverk først skulle redusera danske kolkraftverk, og så, for å gjera det endå verre, skulle dei redusera polske kolkraftverk. Og på pressekonferansen til miljøvernministeren om gasskraftverk: Det var nå sannsynleg at det kunne bli reduksjonar i utsleppa totalt med dette. Mitt spørsmål til miljøvernministeren er: Vil det bli lagt fram ein rekneskap som viser reelle reduksjonar? Punkt 2: Vil statsråden tilråda Arbeidarpartiet å støtta Kristin Halvorsen sitt forslag når det gjeld å trekka inn Statens forureiningstilsyn?
Nei, jeg sier ikke ja til alle Langelands påstander. Vi har fra arbeiderpartiregjeringens side lagt fram et budsjett som betyr en styrking av miljøarbeidet på mange måter. Vi får en satsing på energiøkonomiseringstiltak ved at vi legger om hele politikken på området. Vi får et nytt fond. Vi satser på miljøvennlig gasskraftteknologi. Vi øker satsingen på alternativ bruk av naturgass som vil redusere utslippene framover. Vi opprettholder nivået på satsingen på energiøkonomiseringstiltak. Og andre deler av miljøbudsjettet har en betydelig økning når det gjelder friluftspolitikk, når det gjelder kulturminner, når det gjelder satsing på miljø i Russland og veldig mange andre områder. Vi har i spørsmålet om gasskraft lagt en rekke analyser til grunn for våre konklusjoner. En rekke analyser har ligget der tidligere, nå har vi gjort oppdaterte analyser av spesielt hvordan energimarkedene vil fungere som følge av mulige norske gasskraftverk. Det er grunnen til at vi ikke ser noe behov for ytterligere analyser utover dem vi nå har. Vi har jo spurt Statens forurensningstilsyn i denne saken på en rekke områder. Vi har spurt dem i miljøfaglige spørsmål, men akkurat når det gjelder hvordan energimarkedene vil virke fremover, har vi bedt om den kompetansen som er best egnet på det området, og ser det som et veldig godt grunnlag i saken.
En må registrere at Arbeiderpartiet systematisk bruker miljøspørsmål til å øke avstanden til sentrumspartiene. Og det dreier seg ikke bare om gass, slik det er forsøkt framstilt i dag. På en god måte har flere foregående talere påvist en rekke områder hvor Arbeiderpartiet ligger langt fra sentrumspartiene når det gjelder løsningene, og finner løsninger med høyrepartiene. Slik har det vært foregående år også. Øvre Otta fikk sin avklaring mellom Arbeiderpartiet og Høyre, og plassering av skytefelt på Østlandet fikk sin avklaring mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, med løsninger som en samlet miljøbevegelse protesterte mot. Nå må vi slå fast at en dårlig miljøpolitikk og en dårlig innretning miljømessig på budsjettet står i veien for å finne en god budsjettløsning mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Her må mye gjøres. Den siste uken har vi fått beskjed om at Arbeiderpartiet ønsker fritt fram for forurensende gasskraftverk. En kan diskutere hvor dramatisk det blir, når en vet at bygging ligger mange år fram i tid. Men det dramatiske er at Arbeiderpartiet legger opp til en høydekonkurranse uten list. Det betyr at de aktørene som nå ønsket å strekke seg for å jobbe fram de rene løsningene, får beskjed om at her stilles det så milde krav at de aldri vil kunne hevde seg. Mitt spørsmål til statsråden er: Kan hun tenke seg å åpne opp for å bruke rammevilkår for å stimulere de rene gasskraftløsningene slik at de vinner fram, på bekostning av de sterkt forurensende?
Allerede førstkommende torsdag vil vi få anledning til å diskutere flere miljøsaker i Stortinget. Da skal vi behandle fjorårets stortingsmelding om rikets miljøtilstand. Det var sentrumsregjeringens politikk. Den sluttet arbeiderpartiregjeringen seg i all hovedsak til. Det er et synlig bevis på at det er stor grad av enighet mellom Arbeiderpartiet og sentrum når det gjelder miljøpolitikken, og det tror jeg også den nære framtidas budsjettsamtaler vil vise. Vi har i alle fall ikke hørt noe i dag som ikke gir grunnlag for de samtalene. Fortsatt er det alles mål at de gasskraftverkene som bygges i Norge, skal ha den best tilgjengelige teknologien. Problemet er at den miljøvennlige teknologien som alle har ventet på i år etter år, ikke er blitt lønnsom å investere i. Det tar vi konsekvensene av ved å satse mer på den forskningen som skal bidra til å bringe fram denne teknologien. Men før det er skjedd, og før det er blitt lønnsomt, er det en dårlig idé å la være å bruke det potensialet som mulige norske gasskraftverk vil gi, til å få redusert de totale utslippene. Derfor er det to sider av samme sak: både å satse på en utvikling av teknologien som kan gjøre gasskraftverk mer miljøvennlige, og å åpne for at slike kan bygges i dag.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg tillater meg å sitere fra Hans Majestet Kongens tale til Stortinget den 3. oktober i år: «Norge er mulighetenes samfunn. Grunnverdiene i vårt velferdssamfunn er viljen til felles ansvar, solidaritet og rettferdig fordeling.» I dagens økonomiske situasjon har vi mulighet til å trygge og videreutvikle dette velferdssamfunnet ved å satse på fellesløsninger som alle har mulighet til å nytte seg av. Arbeiderpartiet ønsker å prioritere fellesskapet, framfor at markedet eller den enkeltes økonomi skal være avgjørende for hvilke tilbud en har råd til å benytte seg av. Arbeiderpartiet vil satse på helse og omsorg, en god skole og trygge oppvekstvilkår for barn og unge. De fleste vil vel være enig i at dette er viktige samfunnsoppgaver, men vi er uenige om hvordan målene kan nås, og om det er private eller offentlige løsninger som skal velges. Arbeiderpartiet mener at en fortsatt utbygging av de offentlige velferdsordningene best kan sikre at alle får like muligheter til å benytte seg av et tilbud om god omsorg. Dette er solidaritet med de svakeste. Vi ønsker å skape en bedre og tryggere hverdag for dem som trenger det mest, en bedre og tryggere hverdag for dem som er avhengig av at fellesskapet stiller opp for dem. Det er ikke alle som har en familie eller et sosialt nettverk når problemene melder seg. Noen av dem som er mest utsatt i en vanskelig livssituasjon, er våre barn og unge. En god oppvekst er helt avgjørende for hvordan et barn vil utvikle seg og etter hvert bli integrert i det voksne samfunnet. Barn i krise trenger mye omsorg fra alt fra barnehage til skole og barnevern, og ikke minst trenger de et godt fritidstilbud. Arbeiderpartiet ønsker å satse på disse områdene. Spesielt ønsker vi å satse på kvaliteten på tilbudet. Vi ønsker å gi de ansatte muligheten til å øke sin kompetanse. Et godt og variert fritidstilbud til barn og unge er som sagt svært viktig. Forebyggende tiltak skal styrkes, ikke minst kultur og idrett. Det blir meningsløst kun å fokusere på straff når barn og unge får problemer. Et godt kulturtilbud kan ikke styres av markedet, der bare de organisasjoner og institusjoner som klarer seg uten offentlig støtte, har livets rett, som noen i denne salen synes å mene. Stortinget har en stor utfordring når det gjelder de fattige barna i Norge. Når vi leser om barn som ikke kan delta i sport eller være med på skoleturer, må vi reagere. Et mål er jo nettopp at de svakeste kan delta i velferdsutviklingen og ikke blir stående utenfor. Arbeiderpartiet vil legge fram en egen handlingsplan for oppfølging av utjamningsmeldingen og en stortingsmelding om oppvekst- og levekår for barn og unge.
Trontalen ble innledet med å fastslå noe meget viktig og riktig, nemlig hva som er selve grunnverdiene i vårt samfunn. Disse verdiene har bidratt til å gjøre landet vårt til et velferdssamfunn – ikke bare et fellesskap ut fra nasjonalitet, men et samfunn hvor velferd dominerer og binder sammen. Kristelig Folkeparti istemmer fullt og helt betydningen av og nødvendigheten av «viljen til felles ansvar, solidaritet og rettferdig fordeling». Samtidig er det viktig å avklare hva disse begrepene har av konkret innhold, og hvilken praktisk politikk dette innholdet legger opp til. Jeg ser ingen grunn til å underslå det faktum at det står mye bra i trontalen, og det signaliseres holdninger vi i Kristelig Folkeparti deler med nåværende regjeringsparti. Men når det er sagt, vil jeg også uttrykke forbauselse og skuffelse over at ikke verdiforankringen på en annerledes og tydelig måte blir synlig i resten av trontalen. Slik det nå står, blir på sett og vis grunnverdiene tatt for gitt en gang for alle. Men verdiene står under press. Dersom de ikke ofte holdes fram og understrekes, blir de sakte, men sikkert tømt for innhold. Vi må heller ikke bare vite teoretisk hva verdigrunnlaget er, men vi må la det influere på hverdagslivet vårt. Hvis grunnverdiene skal ha noen betydning utover det å representere arven fra fortiden, må de stadig blankpusses og aktualiseres inn i det som angår oss hver dag. I den sammenheng merket jeg meg med interesse at representanten Tom Thoresen i en replikk til vår parlamentariske leder, Kjell Magne Bondevik, tidligere i dag sa seg enig i en verdimessig mobilisering, som skal ligge til grunn for den politikk som skal føres i Norge. Noe av det mest nærliggende for de fleste av oss er egoismen. Men egoismen er farlig som veiviser. Den undergraver viljen til felles ansvar, den saboterer enhver form for solidaritet, og den har absolutt ingen forståelse for rettferdig fordeling. Synsfeltet til egoisten er som ordtaket sier det: først meg selv og så meg selv, og dernest muligens min neste om det tjener meg til beste. Dersom vi politikere ikke gjør forsøk på eller mislykkes i å sette verdispørsmålene inn i hverdagspolitikken, våger jeg påstanden at vi svikter som folkevalgte. Vi må sette rett dagsorden, vise vei og selv leve som verdibevisste mennesker. I en tid med fare for økt forbrukermentalitet og materialisme burde Regjeringen ha slått til lyd for en verdimessig mobilisering bygd på vår kristne og humanistiske kulturarv. Jeg håper imidlertid at nevnte replikk fra Thoresen var mer enn en kosmetisk pynting på en iøynefallende utelatelse i trontalen. Oppfølgingen fra Regjeringen vil vise om det er tilfelle. Det jeg ser som det viktigste for felles ansvar og solidaritet, er omsorgen for ethvert menneske fra unnfangelse til naturlig død. Her og nå vil jeg understreke betydningen av dette omsorgsperspektivet i rettsvernet for barna. Det er uakseptabelt at hele 60 pst. av anmeldte overgrepssaker mot barn blir henlagt. En viktig årsak til henleggelsene er mangel på bevis innhentet av sakkyndig fagpersonale både i og utenfor politiet. Det er bare de færreste stedene rundt omkring i landet vi har fagfolk som raskt kan foreta oppklarende og avslørende samtaler og undersøkelser som samtidig skaper trygghet og bearbeiding av de nedverdigende opplevelsene barna har vært utsatt for. Det vil heller ikke være naturlig at vi bygger opp slik ekspertise i hvert politidistrikt. Men vi kan bygge opp en sentral ekspertise, f.eks. etter mønster av KRIPOS, som raskt kan rykke ut til det aktuelle sted når det foreligger anmeldelse av seksuelle overgrep mot barn. I dagens situasjon går det ofte lang tid før det lokale politi har sikret seg fagekspertise som kan foreta noe tilsvarende et avhør av barnet. Før slikt avhør har funnet sted, kan ikke barnet snakke om sine opplevelser med andre i nær familie. Grunnen til det er at i en påfølgende rettssak kan barnets utsagn bli tolket som resultat av andre voksnes påvirkning av barnet. Det å ikke kunne snakke om det vonde barnet har gått igjennom, føles som et svik fra de voksne. Barnet opplever at det ikke blir trodd, og det må bære sin egen smerte uten å kunne dele den med noen. Det fortjener ikke disse barna. Derfor må det være et felles ansvar at vi legger til rette for en sentral kunnskapsbase med fagpersonell som kan rykke ut til ethvert sted hvor det innleveres anmeldelse eller uttrykkes mistanke om seksuelle overgrep mot barn. I tråd med det jeg her har sagt, har jeg innlevert et forslag som ber Regjeringen utrede muligheten for å etablere en slik kunnskapsbase.
Det er deilig å være norsk. Ja, faktisk er det det, med en regjering som vil sikre en rettferdig fordeling i et velstående Norge. Vi har igjen fått en regjering som tenker mest på dem som har minst, og vil at de som har mest, i mye større grad skal bidra til å finansiere dette velferdssamfunnet som vi alle ønsker å ha. Arbeiderpartiet vil fortsatt skape et samfunn hvor vi bryr oss om hverandre, og der fellesskapet står godt rustet i den internasjonale konkurransen. I et velfungerende samfunn skal alle ha like muligheter til barnehage, skole, utdanning, hjelp ved sykdom og hjelp når alderdommen krever det. Det er fellesskapet og de store menneskelige ressursene som har skapt det velferdssamfunnet vi har i dag, og her har Arbeiderpartiet vært den største aktøren. Vi vil aldri bli et parti som dreier i alle vindretninger. Våre grunnleggende verdier kan verken Carl I. Hagen-partiet eller andre partier rokke ved. Det største beviset på dette er innholdet i budsjettet for 2001, der vi fortsetter å bygge ut velferdssamfunnet med bevilgninger til helsevesenet, til eldreomsorgen, til barnehager og til utdanning og forskning, og ikke å forglemme den store satsingen på Kommune-Norge. Vi skal fornye offentlig sektor samtidig som det er høyst nødvendig å styrke tjenesteytende virksomhet. I løpet av de kommende ti år trenger vi ca. 60 000 flere i arbeid innenfor helse- og omsorgssektoren. Dette er en utfordring som bare fellesskapsløsninger med en ryddig økonomisk politikk kan greie å mestre, og da er verken konkurranseutsetting eller privatisering veien å gå. En stabil og veloverveid nasjonaløkonomi vil skape trygge arbeidsplasser og redusere faren for økte renter. Folk skal ha tillit til at Arbeiderpartiet kan forme en rettferdig velferds- og fordelingspolitikk som sikrer både ressurser og kompetanse til et fullverdig offentlig helsevesen og en sterk kommunesektor. Dette inviterer Regjeringen til i det framlagte budsjett for 2001. Fremskrittspartiet legger stor vekt på å krisemaksimere enhver økonomisk målsetting hos Arbeiderpartiet, og en slik massiv krisemaksimering har faktisk greid å skape misnøye som vokser proporsjonalt med at velstanden øker i samfunnet. Det nytter ikke å rope om lavere bensinpriser dersom det kuttes i velferdsgodene som er grunnmuren i vårt velferdssamfunn. Vi har fått en griskhet, ikke minst blant næringslivstoppene, som skaper en grådighetskultur som må bekjempes. Jeg har stor respekt for innbyggerne i dette landet, og vi vet jo at mange ville sette andre verdier enn materiell velstand øverst dersom de ble spurt. Gjennom dagens debatt har det kommet flere kritiske bemerkninger til Arbeiderpartiets miljøpolitikk. Nå er det ikke slik at all miljøpolitikk dreier seg om utslipp fra gasskraftverk. Arbeiderpartiets fordelings- og miljøpolitikk er ikke bare å fordele penger og i framtiden CO2-kvoter, men bl.a. å skaffe alle i dette landet muligheter og tilgang til natur og friluftsliv. Stoltenberg-regjeringen satser stort på at allemannsretten sikres og vil arbeide aktivt for å bedre allmennhetens tilgang til kyst- og strandsoner, og for at tilgangen til jakt og fiske skal bli bedre. Alle vet vi hvor stor betydning friluftslivet har for alle aldersgrupper i samfunnet, og da må alle ha lik rett til å ferdes langs vår langstrakte kyst og i våre ville fjellområder. Kulturminnevern er et annet viktig tiltak som Arbeiderpartiet satser millioner på for å bevare våre kulturskatter. Bondevik-regjeringen ble slett ikke berømt for sin miljøpolitikk. Allerede den 11. desember 1997 sa tidligere leder av Natur og Ungdom til Dagsavisen at det eneste som står igjen av Bondevik-regjeringens miljøtroverdighet, er motstanden mot gasskraftverk. Og mer ble det ikke i den resterende tiden de regjerte.
I dagens utgave av Dagsavisen får Regjeringen ros fordi den distanserer seg fra Høyre. Høyre kan leve med at vi har fått større politisk handlingsrom. Spørsmålet er imidlertid om arbeiderpartiregjeringen makter å møte de utfordringene som Norge står overfor. Det som danner bakteppet for de politiske debattene i de aller fleste parlamentene i den vestlige verden, er de utfordringene og de mulighetene som ligger i globaliseringen. De nasjonale grensene brytes ned, økonomiene vokser sammen, og vi påvirkes sterkere av verden rundt oss – både kulturelt, økonomisk og politisk. Det ser ut til at Arbeiderpartiets strategi for å møte disse utfordringene først og fremst er å realisere den drømmen Senterpartiet aldri fikk realisert, nemlig Annerledeslandet. Mens de sosialdemokratiske regjeringene over hele Vest-Europa snakker om den tredje vei og bokstavelig talt har beveget seg godt over på høyre banehalvdel, snakker Arbeiderpartiet om – for å sitere statsråd Trond Giske – god, gammeldags arbeiderpartipolitikk. I starten snakket statsminister Stoltenberg om modernisering og fornyelse. Gro Harlem Brundtland hadde en strategi om en pragmatisk sten på sten-politikk. Nå er det blitt til god, gammeldags arbeiderpartipolitikk. Høyre har trukket opp tre hovedstrategier for å møte de utfordringene vi står overfor. Den første er at vi må skape verdens beste skole for å sørge for at alle barn får en felles ballast og de beste mulighetene til å utnytte egne evner og anlegg. Derfor satser Høyre på kvalitet i utdannelsen, fra første klasse og opp til universiteter og høyskoler. Arbeiderpartiet snakker fortsatt om reformene fra forrige tiår. De slår seg på brystet med Reform 94 og Reform 97, hvor resultatet er blitt nettopp det Høyre advarte mot: Det faglige nivået har gått ned, og man har satt systemet foran mangfoldet i skolen. Høyre snakker om behovet for fornyelse og modernisering i offentlig sektor for å sikre kvalitet og valgfrihet både innenfor eldreomsorgen og helsesektoren. Vi hadde håp da vi hørte Arbeiderpartiet snakke om konkurranseutsetting. Nå har vi skjønt at det man egentlig mente, var at konkurransen skulle utsettes. Vi ante håp da den såkalte fornyelsesministeren snakket om at Regjeringen ville bli en fiasko dersom man ikke klarte å endre offentlig sektor slik at folk skulle få en enklere hverdag. Nå har vi sett hva man egentlig mente, for det man snakker om nå, er at vi må vise tålmodighet. Og det er Stortinget som må fortelle Regjeringen hvilken retning man skal gå og hvor raskt man skal gå frem! Initiativene må vi åpenbart vente på. Den tredje strategien som Høyre trekker opp, er behovet for å få satt ned skatter og avgifter for å gjøre det mer attraktivt å investere i Norge. Og det er nødvendig! Det er helt nødvendig for å hindre at Norge skal tape i skattekonkurransen med andre land og andre regioner. Vi ser at man i Sverige og i de fleste andre vesteuropeiske land setter skattene ned for å gjøre det mer attraktivt å investere i sitt eget land, mens man i Norge velger en helt annen strategi. Ja, med den ene hånden struper man det private næringsliv og konkurranseutsatt sektor med konjunkturavgift og høyere skatter, mens man med den andre hånden skal tre støttende til med et halvstatlig fond. For å sitere Trond Giske igjen, man snakker om god, gammeldags arbeiderpartipolitikk. Det er sosialisme. Det er sosialisme når man struper privat sektor og konkurranseutsatt næringsliv for så å forsøke med et halvstatlig fond å støtte opp om det samme næringsliv – eller kjøpe det opp. Det er vel det man egentlig har tenkt.
Presidenten oppfattet ikke at Finn Kristian Marthinsen i stad tok opp et forslag, men har nå fått det i hånden. Presidenten vil derfor referere til det forslaget Finn Kristian Marthinsen tok opp. Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
I årets trontale ser vi alle, anten vi liker det eller ikkje, eit vegval når det gjeld kven vi skal slå ring rundt. Som fleire har vore inne på, er det fellesskapsløysingar som inkluderer alle, og som fangar opp alle dei som gjennom dei siste åra ikkje har fått tatt del i velferdsgoda som vi har til fordeling, som nå skal få eit lyft. Utjamningsmeldinga frå regjeringa Bondevik, som Arbeidarpartiet slutta seg til, ligg i botnen som ein premissleverandør. Eg er glad for denne vinklinga, og for at vi har eit politisk fleirtal i ryggen her på Stortinget når vi får oppfølginga av meldinga til konkret handsaming våren 2001, slik regjeringa Stoltenberg har signalisert. Vegen å gå har Regjeringa gitt gjennom årets trontale. Egoisme og grådigheitskultur skal ein til livs. Dei som har mest, må yte meir til fellesskapets kasse. «Solidaritet» må i langt sterkare grad enn nå bli eit ord å leve etter i praksis og ikkje berre bli snakka om i festtalar. Regjeringa Bondevik vil bli hugsa for kontantstøtta og Verdikommisjonen. Men kva var nå eigentleg det? Eg tenkjer da nettopp på Verdikommisjonen. Eg har på line med mange andre vore med og løyvd pengar til dette som etter mi meining ikkje har vore noko anna enn ein prateklubb. Ein står sjølvsagt fritt til å meine at dette var ei god investering, men eg er av den oppfatninga at ein skal gå kritisk gjennom kva vi løyver pengar til i dette huset, og da bør kanskje ikkje Verdikommisjonen bli gammal. Eg ventar at han får si endelykt ved evalueringa neste år. I dei siste dagane har vi fått nye kvardagseksempel på uløyste oppgåver. Kadra heiter ei ung somalisk jente som har sett fingeren på kva eg har i tankane. Kulturkollisjonar og religion blir blanda saman ettersom det passar. Det er menn som er overhovud, og som set dagsordenen i desse miljøa. Nokre av dei set også norske lover til side. Når ein høyrer kor uproblematisk slike tradisjonelle mishandlingar og livslang tortur blir omtala av mennene, er det grunn til å sette inn tiltak for å gi kvinnene trua på menneskeverd og respekt. Dette kan ikkje vare ved. Eg har registrert barne- og familieministeren sitt engasjement og er glad for det som vil skje frå Regjeringa si side. Tenk kva for menneskelege ressursar vi så langt ikkje har inkludert i samfunnet vårt. Mitt råd til Regjeringa blir: Legg ned Verdikommisjonen så raskt det lèt seg gjere, og bruk millionane som der blir frigitt, til integrering og tiltak for å inkludere våre nye landskvinner. Strekk ut ei hand og lat dei få ta del i samfunnet vårt med rettar og plikter, som ein ressurs og ikkje som passive kontantstøttemottakarar. Vi treng alle dei nye hendene vi kan få tak i, t.d. innan omsorgssektoren. Det er der morgondagens utfordringar er, ikkje sysselsetting utan mål og meining, som i Verdikommisjonen. Slik kunne mange gode ynske og behov sameinast. Det er i lys av slike symbolsaker folk ikkje skjøner kva vi driv med her. Supperåda si tid må vere forbi. Har vi ein gong gjort eit feilsteg, bør det ikkje bli verande slik.
Den reglementsmessige tiden for kveldens møte er omme. Presidenten vil foreslå at debatten fortsetter til og med taler nr. 39. – Det anses vedtatt.
Tidligere i dag etterlyste representanten Einar Steensnæs signaler fra Arbeiderpartiet som skulle tilsi en invitasjon til samarbeid med sentrum i miljøpolitikken. I replikkordskiftet etter statsråd Bjerkes innlegg prøvde et samlet sentrum igjen å skape stor avstand mellom sentrum og Arbeiderpartiet i miljøpolitikken. Gasskraftsaken, enøkinnsatsen og manglende satsing på kollektivtransporten framheves som den himmelvide forskjellen på sentrum og Arbeiderpartiet. Ja, det er rett, det er forskjell i synet på bygging av gasskraftverk. Det er en sak hvor både jeg og sentrum kunne ønsket at Arbeiderpartiet inntok et annet syn. Det er også rett at det er en differanse i satsingen på enøk på 57 mill. kr mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Men det sentrum unnlater å nevne, er at det også er en differanse i satsingen på Miljøverndepartementets område, men da med motsatt fortegn. For med Arbeiderpartiet har Miljøverndepartementet fått 80 mill. kr mer enn hva sentrum sjøl hadde å gi i fjor. Jeg må virkelig si at når det gjelder kollektivsatsingen, må i hvert fall jeg lete med forstørrelsesglass for å se hva som er forskjellen mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Faktum er at det er ikke så enorme forskjeller mellom sentrum og Arbeiderpartiet i miljøpolitikken. Det som skjer, er at sentrum prøver å tåkelegge at de sjøl er nødt til å gjøre et valg og i stedet angriper Arbeiderpartiets miljøpolitikk. Sentrum er nå nødt til å velge. De må velge mellom å samarbeide med Arbeiderpartiet eller med Høyre og Fremskrittspartiet. Velger de et samarbeid med høyresiden, har de også valgt ikke å satse på miljøet. Velger de et samarbeid med Arbeiderpartiet, vil miljøet fortsatt være en viktig satsing i Norge. Skillet i synet på miljøpolitikken går ikke mellom sentrum og Arbeiderpartiet, skillet i synet på miljøpolitikken går mellom Fremskrittspartiet og oss andre. Fremskrittspartiet har aldri lagt skjul på at de ikke vil prioritere miljøvern. Hadde det vært opp til Fremskrittspartiet, hadde det nesten ikke blitt brukt noe verken av oljepenger eller andre penger på miljøvern. Partiet ville på 2000-budsjettet mer enn halvere støtten til forebyggende tiltak mot rovviltskader. De ville ha fjernet alle tilskudd til friluftstiltak, kuttet store deler av støtten til miljøforskning og mesteparten av støtten til kulturminner. Jeg synes også det er på sin plass å nevne at Fremskrittspartiet stemte mot å gi penger til atomsikkerhetstiltak i Øst-Europa. Det måtte dessverre en «Kursk»-ulykke til før partiet forstod at de var på ville veier, og visstnok nå har snudd i denne saken. Fremskrittspartiet har ingen miljøpolitikk, og valget burde derfor være enkelt for miljøbevisste politikere i sentrum. Arbeiderpartiet er opptatt av rettferdig fordeling – ikke bare nasjonalt, men også internasjonalt. Arbeiderpartiet ønsker å bruke sin regjeringsmakt til å bidra til en mer rettferdig fordeling og til å bekjempe verdens fattigdom. Vi ønsker å styrke FN, slette all gjeld til de fattigste landene, og vi ønsker å bidra til at alle verdens barn blir vaksinert. Hver dag dør 60 000 barn. Vi vet at 30 millioner barn ikke er vaksinert. Dette innebærer at 3 millioner barn hvert år dør av sykdommer de kunne ha vært beskyttet mot. I Nigeria, som er Afrikas største land, vaksineres kun to av ti barn. Å vaksinere barn er det mest kostnadseffektive helsetiltak vi kjenner. Vaksine hindrer at barn dør av til dels banale sykdommer. Vaksine hindrer at barn blir uføre eller får mentale lidelser som følge av sykdom, og ved å begrense sykdom reduseres kostnadene til sykehus. Utbrudd av epidemier kan forhindres. Frisk ungdom kan lettere gå på skole. Foreldre kan jobbe i stedet for å se etter sine syke barn. Det vaksineinitiativet som Norge har gått i bresjen for, kan gi et viktig bidrag til at lokalsamfunn og land kommer ut av fattigdomsspiralen. Bondevik-regjeringen vil bli husket for å ha gitt kontantstøtte til verdens rikeste barn. Jeg ønsker at denne arbeiderpartiregjeringen skal bli husket for å ha bidratt til å ha vaksinert verdens fattigste barn. Norge er rikere en noen gang. Rikdommen vår må ikke føre oss inn i en bølge av egoisme og intoleranse. Vi må bruke rikdommen vår på internasjonal solidaritet og en mer rettferdig fordeling i verden.
Trontaledebatten gir oss som folkevalgte en enestående mulighet til langsiktige og overordnede drøftinger av utfordringene vi står overfor, og ikke minst til å drøfte hvilke mål vi vil sette oss. Kanskje er det igjen på tide å etterlyse en visjon for framtidssamfunnet. I Stortingets første store debatt i det nye århundret bør vi spørre: Hva slags samfunn vil vi egentlig ha? Hvilke verdier vil vi bygge på? Selv om samhold og solidaritet utvilsomt har fått trangere kår de siste årene, er ikke behovet for samhold og solidaritet blitt mindre, tvert imot. Selv om pengerikdommen i samfunnet er større enn noen gang, er ikke folk nødvendigvis blitt mer fornøyde. Tvert imot, det er jo til dels stor misnøye. For inntrykket av økte forskjeller forsterker seg bl.a. på grunn av de holdninger som i disse dager avsløres i deler av næringslivet. Og det er mange paradoks knyttet til forholdet mellom vår store pengerikdom på den ene siden og knappheten på ressurser, ja endog stor mangel på innsats i offentlig sektor som helse, omsorg og skole på den andre siden. Og så viser altså meningsmålingene at Fremskrittspartiet er landets aller største parti. Mange spør seg nå: Hva er det egentlig som skjer i vårt samfunn? Protestens bakteppe er ofte misnøye. Det er en utfordring. Og kanskje er det slik at de ordninger og den trygghet som er bygd opp gjennom generasjoner, blir tatt for gitt. Alt som er gitt oss, tar vi som en selvfølge, har en klok mann sagt. Men ingen ting bør tas som en selvfølge. Det er langt lettere å rive ned enn å bygge opp. Og om vi vil opprettholde, videreutvikle og fornye velferdssamfunnet vårt, må vi kjempe for det. Vi må kjempe for samhold og solidaritet og mot usunn markedsliberalisme, egoisme, grådighet og maktkonsentrasjon. Og vi bør også rette søkelyset mot folkestyrets vilkår og menneskenes muligheter til å forme og til å ta ansvar for sin egen framtid. Alle er enige i at det er bedre å forebygge enn å reparere. Menneskelige lidelser kan forhindres, samtidig som samfunnet vil unngå store utgifter. Alle snakker derfor om tiltak for barn og unge. Det er vel og bra. Vi ønsker å bygge opp stabile og gode lokalsamfunn – selvsagt – for vi har masse kunnskap om og dokumentasjon på at nettopp gode oppvekstvilkår og sosiale nettverk på et tidlig stadium kan være avgjørende for barnas og de unges utvikling. Ikke minst kan det forebygge utvikling av gjenger og kriminalitet og gi barna og de unge tilhørighet, trygghet, selvrespekt og livsglede. Denne innsikt har mange foreldre og idealistiske voksne. De vil gjøre noe, skape et tilbud – i lokalsamfunnet og gjennom frivillige organisasjoner og lag. Det er dugnadsånd, og det er vilje til å stå på. Og vi vet at hver eneste krone fra samfunnets side til frivillig arbeid gir mange fold igjen og store positive ringvirkninger. Den tredje sektor blir stadig viktigere. Så har da også ulike regjeringer og Stortinget vært opptatt av frivillige organisasjoner og mulighetene for å styrke deres arbeid. Og de har nå forventet en økt innsats. Forslaget fra Regjeringen på dette punktet er altfor dårlig. Og jeg liker ikke å si det, men jeg mener at kulturbudsjettet er for dårlig. I en tid hvor behovet for kunst og kultur, fellesskapsopplevelser og kreativitet er så sterkt, blir dette området nedprioritert. Ser ikke Arbeiderpartiet behovet for å styrke motkrefter mot ensretting, kommersialisering og forflating? Folk trenger ikke bare noe å leve av, vi trenger noe å leve for og noe å leve på. «Den kulturelle skolesekken» er et løfterikt begrep. Men hva er det i denne sekken? Jeg har lett etter det konkrete innholdet og funnet at det er en idé og en informasjonskatalog til alle grunnskoler som skal være tilgjengelig ved skolestart i 2001. Det burde være tiltak over skolebudsjettet. Regjeringen velger altså å ta det på et lite og sårbart kulturbudsjett. La meg avslutningsvis gi uttrykk for håp om at alle gode krefter kan forenes, slik at høstens politiske prosesser kan vise både vilje og evne til konstruktivt samarbeid og ansvar for landet. Jeg tror at mange faktisk vil sette pris på det. Det blir nok ikke lett, men det bør gå.
Ethvert politisk parti vil påberope seg å ha det rette verdisynet. Hvis befolkningen skal få et inntrykk av hvilket parti som står deres verdier nærmest, vil det være en klar fordel at helheten i partienes politikk kommer fram i lyset og inn i samfunnsdebatten, og ikke bare de populære godsidene. Også denne trontaledebatten bærer preg av populisme fra enkelte partier. Grunnverdien i vårt velferdssamfunn har vært viljen til felles ansvar, solidaritet og fordeling. Jeg er enig med dem som har gitt uttrykk for at det er en utfordring at vi ikke mister grepet på folks verdigrunnlag. Verdier er ikke noe vi skaper over natta, med populære kortsiktige utspill. Jeg er svært godt fornøyd med at regjeringen Stoltenberg så tydelig har valgt side i verdidebatten. Regjeringens profil er tydelig både i det arbeidet som skal gjøres nasjonalt, og i det politiske arbeidet som skal gjøres internasjonalt. Den sosiale profilen er så tydelig at den tydeligvis har falt mange i denne sal tungt for brystet. Isolert sett er det en politisk seier. Det tydeliggjør forskjellene mellom Arbeiderpartiet og høyresiden, og i særdeleshet forskjellen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Når Regjeringen er godt i gang med å gjennomføre planen for å slette gjelda i de fattige land, er det en investering i en tryggere framtid. En fattig verden er en utrygg verden. Vi kan ikke som et av verdens rikeste land fraskrive oss ansvar for de fattigste i verden. Svært mange er opptatt av og fornøyd med at bevilgningene til bistand vil bli trappet opp, og at Regjeringen så klart legger vekt på at utdanning og helse er prioriterte områder i kampen mot fattigdom i verden. Norge blir ikke fattigere av dette. En kraftig motargumentasjon når det gjelder å sende penger ut av landet, skaper holdninger som gjør folk fattige i sjelen. Det er ikke bare gjennom trontalen Regjeringen synliggjør sine verdivalg. De kommer også klart til uttrykk gjennom det budsjettet som Stortinget skal behandle seinere i høst. Det er forskjeller i Norge, og de ble ikke mindre under den forrige regjeringen, selv om mye av regjeringen Bondeviks politiske grunnlag var lagt på mange av de samme verdiene som Stoltenberg-regjeringen legger sitt grunnlag på. Derfor er det med stor undring jeg har lyttet til en del av de innleggene som er framført i debatten. Det er likevel et tydelig politisk flertall i denne sal for at de svakeste skal tas med i velferdsutviklingen, slik Regjeringen peker på. Hvis det er politisk vilje, kan det bli svært gode resultater når Regjeringen til våren skal legge fram en handlingsplan for utjevningsmeldingen, som ble lagt fram av sentrumsregjeringen. Det blir spennende – og det kan bli avgjørende for de svakeste i samfunnet – hvilken side sentrumspartiene velger i denne verdikampen denne høsten i Stortinget. Mange har i debatten vært inne på at mange barn og unge i Norge har det svært vanskelig, og at mange lever under den såkalte fattigdomsgrensen. Det er ikke vanskelig for barn å vokse opp uten å få alt det de rike har, men det er vanskelig for barn å vokse opp når de ikke har råd til det som er vanlig hos folk flest, og det er de barna som er vårt ansvar. Det er trist å se økningen i tallet på barn og unge som ruser seg, og som går og tigger på gata. Mange av dem er veldig unge, og mange av dem er veldig unge jenter. Etter min oppfatning er det en av de aller største utfordringene det norske velferdssamfunnet står overfor. Regjeringen peker på flere målrettede forebyggende tiltak. Jeg imøteser stortingsmeldingen om oppvekst og levevilkår for barn og ungdom i Norge, for vi har ikke mer tid å miste i kampen mot rusen.
I dagens første innlegg sa Carl I. Hagen at det var gledelig å registrere at vi muligens kunne hilse et nytt demokrati velkommen. Jeg er helt enig med Carl I. Hagen i dette. Det er definitivt en glede å registrere den utviklingen som skjer i Jugoslavia. Det er også gledelig å registrere at Regjeringen, med utenriksminister Thorbjørn Jagland i spissen, lover å gå inn med støtte til det nye regimet. Jeg er svært godt fornøyd med den rolle Norge ser ut til å kunne komme til å spille i Jugoslavia, først nå gjennom diplomatisk støtte til det forhåpentligvis nye demokratiet og muligens gjennom økonomisk støtte senere. Like viktig vil våre bidrag for å opprettholde fred og sikkerhet i dette området være. Jeg tenker her på vårt engasjement i KFOR. Til neste år har Norge fått det svært viktige oppdraget å lede KFOR 5. Dette er et oppdrag som gir Norge høy internasjonal prestisje hvis vi er i stand til å løse oppdraget på en tilfredsstillende måte. I Aftenposten i dag blir det sådd tvil om hvorvidt Norge er i stand til å håndtere et oppdrag av denne typen. Det pekes på at norske offiserer ikke har tilstrekkelig kompetanse til denne typen operasjoner. Jeg er svært glad for at forsvarssjefen avviser disse påstandene i en pressemelding i dag. Forsvarssjefen hevder at Norge er godt rustet til å utføre oppdraget med å lede KFOR-styrken. Han peker på at Norge er et av de landene i NATO som er best egnet til å utføre denne typen oppdrag. Arbeiderpartiet er også svært godt fornøyd med at Norge har fått dette viktige oppdraget, ikke minst på grunn av den erfaring oppdrag av denne karakter vil tilføre det norske forsvaret. Lederfunksjonen i KFOR 5 vil være en ypperlig mulighet til å demonstrere vår vilje og evne til å ta ansvar for felles militære oppgaver av stor sikkerhetspolitisk betydning for Europa. Det vil garantert ikke bli noen enkel oppgave. Norge vil i seks måneder lede en svært komplisert militær operasjon. Det innebærer ledelse av over 40 000 militært personell fra over 30 land. Vi blir direkte involvert i arbeidet for å bekjempe voldsbruk og kriminalitet, redusere etnisk spenning og overgrep og bistå FN med å løse store sivile oppgaver. Det å ha ledelsen av KFOR 5 vil kunne tilføre Norge mye: Vi vil komme i direkte inngrep med de store sikkerhetspolitiske aktørene. Som jeg har vært inne på tidligere, vil vårt militære ledelsesapparat og våre væpnede styrker bli tilført meget nyttig erfaring. Vår generelle tyngde og troverdighet innenfor alliansen vil også bli styrket. KFOR 5 har også en viktig dimensjon i forhold til utviklingen av en felles europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk: Ledelsen av KFOR 5 vil vise at Norge har stor militær kompetanse, som også kan benyttes i framtidige operasjoner. Ledelsen av KFOR 5 vil også vise at Norge er klar til å ta ansvar for sikkerheten i vår del av verden. Ledelsen av KFOR 5 vil vise at Norge har evne til å gi reelle bidrag til europeisk fred og sikkerhet. Jeg er derfor svært glad for at Regjeringen gjennom forslaget til statsbudsjett for neste år legger opp til at vår innsats i KFOR skal bli høyt prioritert, og at Norge fortsatt skal spille en vesentlig rolle internasjonalt, både som diplomatisk bidragsyter og på den sikkerhetspolitiske arenaen.
Da er kveldens møte kommet til veis ende. Første taler i morgendagens møte er statsminister Jens Stoltenberg.