Hvala. Hteo bih da vam postavim neko pitanje koje je vezano za odnos vlasti i opozicije, a pre svega se tiče onoga što vi i vladajuća većina radite u Parlamentu, mislim da biste vi mogli da mi odgovorite na konkretno pitanje, a onda bih postavio i pitanje Mirku Cvetkoviću, odnosno Vladi Republike Srbije. Prvo, ovo je samo kratak uvod, uspeli ste za ovih sedam-osam meseci da do te mere upropastite atmosferu u Parlamentu da čak ni prelazak u ovu veliku i prelepu salu neće izvaditi tu stvar. To možda, naoko, gledaocima koji ovo posmatraju preko televizije deluje kao neka vrsta privremenog smirenja atmosfere, ali to smirenje atmosfere ste postigli na taj način što ste izbacili celu poslaničku grupu iz Parlamenta, koja ima blizu 60 narodnih poslanika, formalno. To je rađeno tako što je do konflikta, opet formalno, došlo zbog pitanja sedenja u ovoj istoj sali, jer ste izvolili ignorisati tu istu poslaničku grupu u pogledu toga da li se oni slažu ili ne slažu s tim kako taj raspored sedenja treba da izgleda. To je ono što je objektivna činjenica. Sve iza toga je pitanje političke interpretacije. Nisam se, naravno, javio da pitam bilo šta u vezi sa SRS-om, jer to nije predmet mog neposrednog interesovanja. Ono što je predmet mog interesovanja i interesovanja građana jeste kako se vi ponašate prema opoziciji i kako se vlast ponaša prema toj istoj opoziciji. Jer, kada postoji nered na političkoj sceni Srbije, jedna nezrela i naopaka atmosfera, onda prvo opozicija strada, a zatim ćete stradati i vi, gospodo iz vladajuće koalicije, jer ovo što se trenutno dešava u Srbiji je najobičnija diktatura izvršne vlasti, pre svega, diktirana od strane kabineta predsednika države Borisa Tadića, da bi se preko jedne nemušte i nesposobne vlade reflektovala na Parlament. Sve ono što čitate u medijima i vidite ovih dana ima debelo veze s ovim o čemu govorim. Naravno da su svi napadi na Parlament instruirani iz jednog centra. Taj centar je kabinet predsednika države Borisa Tadića. Pitanje za vas, koje treba da bude ulje na vatru u odnosu na sve ovo i da objasni koliko sam u pravu u svemu što govorim, a ne znam kakav ćete mi odgovor dati, jeste sledeće. Vama je poznato da su opozicioni poslanici, ovde, pre svega, govorim o DSS-u, podneli niz predloga zakona ovom parlamentu. Neki od tih predloga zakona su bili podneti tako da smo tražili da budu po hitnom postupku. U danima kada se odlučivalo o tome da li će ti predlozi zakona doći na dnevni red Narodne skupštine po hitnom postupku, vladajuća većina ih je skinula sa hitnog postupka, ali su oni, gospođo Slavice Đukić–Dejanović, ostali u proceduri. Kada se otvori i pogleda sajt Narodne skupštine Republike Srbije, vebsajt, pogledaju se zakoni u proceduri, vide se samo predlozi zakona Vlade Republike Srbije i jedan predlog zakona koji je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Nijedan drugi predlog u proceduri ne postoji. Kako ćete vi to da objasnite? Dajte bilo kakvo formalno objašnjenje. Juče sam čuo od Gordane Čomić, pred neku emisiju u kojoj sam učestvovao zajedno s njom, onako van kamera, da je neko ishakerisao sajt Narodne skupštine. Reći ću vam ko je ishekerisao sajt Narodne skupštine. To je uradila ekipa Borisa Tadića. To je uradio neko u kancelarijama koje organizuje Boris Tadić i DS, da bi unizili ono malo dostojanstva što ga Narodna skupština ima. To je vaš odnos prema opozicionim strankama. Kako ćete graditi atmosferu, a ta ista Vlada, instruirana od Borisa Tadića, dostavlja nam izveštaje o tome šta je urađeno u prevazilaženju finansijske i ekonomske krize, koja je sramota za ovu državu? Jedna i po kucana strana teksta, u kojima se navode nekakvi zakoni i nekakvi pravilnici koje je Vlada usvojila, bez ijednog jedinog teksta obrazloženja. Šta će Vlada da radi s užasnom slikom spoljnotrgovinskog bilansa, s 41.000 nezaposlenih u protekla četiri meseca? Šta će Vlada da uradi s enormnim negativnim ekonomskim pokazateljima… (Predsednik: Vreme.) … to je pitanje za njih.
Gospodine Aligrudiću, sva akta koja pristignu u Skupštinu od ovlašćenih predlagača imaju potpuno isti tretman. Ono što ja mogu da uradim, to je da ih stavim na dnevni red. Potpuno ste u pravu da su oni predlozi koji nisu išli po hitnom postupku i dalje u proceduri i koristim ovu priliku da službama sugerišem da na pravilan način izveštavaju sve one koji prate sajt Skupštine o tome koji su sve to predlozi zakona u proceduri. Što se tiče vašeg drugog pitanja, ono će biti prosleđno Vladi. Da li još neko želi reč? Gospodin Zoran Kasalović se najpre javio za reč. Izvolite, imate reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, postaviću dva vrlo konkretna pitanja, a tiču se funkcionisanja i rada lokalne samouprave Apatin, kojom već dugi niz godina uspešno rukovodi dr Živorad-Žika Smiljanić, tj. određenih problema koje je potrebno rešiti i prevazići, kako bi se poboljšali uslovi života u Apatinu. Pre svega, grad Apatin dugi niz godina nema uslovnu i adekvatnu tržnicu, odnosno pijacu. Postojeća pijaca nalazi se pored vrlo frekventnog regionalnog puta, pa em što nije uslovno, ne zadovoljava određene standarde, nego predstavlja jednu vrstu opasnosti po bezbednost. Inspekcija je u više navrata nalagala opštini Apatin da određene nepravilnosti ukloni, odnosno da iznađe rešenje za novu tržnicu, odnosno pijacu. Opština Apatin, razmatrajući tu opciju, nije bila u mogućnosti, zbog nedostatka finansijskih sredstava, da reši taj problem na adekvatan način. Uvažavajući tu činjenicu, utvrdila je jedan koncept javnog privatnog partnerstva, sa željom da zajedno s potencijalnim investitorom realizuje izgradnju nove tržnice na zemljištu koje je u državnoj svojini. U tom smislu, opština Apatin se više puta obratila Direkciji za imovinu. Nakon izvršene procene, utvrđeno je da taj partnerski odnos, a procenu je izvršio Zavod za sudska veštačenja iz Novog Sada, treba da bude u odnosu 88% potencijalni investitori – 12% opština Apatin, s tim što bi jednim takvim novim tržnim centrom u potpunosti bio rešen taj problem. Stoga se opština Apatin, 10. decembra 2007. godine, u skladu s odredbama Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, obratila i zatražila saglasnost od Direkcije za imovinu Republike Srbije o pribavljanju imovine u državnu svojinu, odnosno za objekat tržnog centra u Apatinu koji bi se gradio sufinansiranjem. Do sada znamo da je Direkcija za imovinu zatražila mišljenje od resornih ministarstava za lokalnu samoupravu, za finansije, za prostorno planiranje, od Republičkog javnog pravobranioca. Ovog puta pitam – da li su, i kada, nadležna ministarstva za lokalnu samoupravu, finansije i prostorno planiranje, odnosno Republički javni pravobranilac, dostavili to mišljenje Direkciji za imovinu, odnosno kada će Direkcija za imovinu, shodno i u skladu sa članom 8. Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, da da traženu saglasnost opštini Apatin, kako bi se ova investicija realizovala, odnosno izbegla realna opasnost da investitor odustane od realizacije ove investicije u opštini Apatin? To je bilo prvo pitanje. Drugo pitanje bih uputio Republičkom javnom pravobraniocu. Tiče se, takođe, jednog ugovora koji je zaključila opština Apatin. Opština Apatin se obratila, svojim dopisom, 18. novembra 2005. godine, s molbom da Javni pravobranilac interveniše i ospori poravnanje koje su zaključili SO Apatin i Trnka Jana sa Bleda, po kojem se opština Apatin odriče prava na žalbu na rešenje o denacionalizaciji hotela „Triglav“ na Bledu. Po tom poravnanju, opština Apatin je, kao protivuslugu, odnosno naknadu od bivšeg sopstvenika, Trnke Jane, dobila 140.000 maraka, a Trnka Jana hotel „Triglav“, sa 104 ležaja u 52 dvokrevetne sobe s kupatilima, na površini od 3.400 metara kvadratnih na vrlo atraktivnim obalama jezera. Iako je članom 8. stav 1. tačka 8. Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije propisano da se ugovori i pravni poslovi koji su zaključeni suprotno odredbama člana 8. ništavni, nažalost, do sada se Republički javni pravobranilac nije oglasio i nije izvestio opštinu Apatin da li je nešto preuzeo po tom pitanju, pošto je očigledno da se radi o nesrazmernoj naknadi i mogućnosti da ovaj ugovor bude ništav. Kako je titular hotela „Triglav“ Republika Srbija, ona je pravno legitimisana da štiti interese Republike Srbije. Opština Apatin je podnela određene krivične prijave… (Predsednik: Vreme.) Pitam i zahtevam da se Republički javni pravobranilac oglasi o ovom predmetu.
Hvala. Vaša pitanja će biti prosleđena Generalnom sekretarijatu Vlade i resornom ministarstvu, odnosno Republičkom javnom pravobraniocu. Reč ima gospođa Raguš Marina.
Gospođo Đukić-Dejanović, dame i gospodo, pre nego što konkretizujem svoje pitanje, zaista mi je drago, a vezano je za izlaganje gospodina Aligrudića, što u srpskoj javnosti i na srpskoj političkoj sceni nema više nikakvih dilema zašto je ovaj deo prazan, zašto su poslanici opozicije van Parlamenta. Jedina prava činjenica – 78 mandata je SRS osvojila maja 2008. godine. (Predsednik: Gospodo poslanici, molim da omogućimo gospođi Raguš da se čuje.) Takođe, ono što je isto tako vrlo značajno, vreme će pokazati, svi događaji će ići na tu stranu, jeste da je na delu scenario gospodina Tadića, koji sprovodi projekat Vašingtona i Brisela o uvođenju dvopartijskog sistema u Srbiju, u kojem će da vladaju Boris Tadić i Tomislav Nikolić. Sve ostalo ide u tom cilju, od medijske kampanje, proterivanja SRS-a iz Parlamenta i svega onoga čega smo svi svedoci, ali je važno to da se jedan poslanik SRS-a trudi da argumentovano dokaže da je Srbija pod protektoratom. Pričaćemo i o tome kako se desio izvestan sastanak u hotelu „Ric“ u Parizu, kako se lice s poternice, jedan od poznatih srpskih tajkuna, u društvu s jednim od predsednika susednih balkanskih država, u društvu s dvojicom profesionalnih plaćenih patriota, dogovorilo da utiče na srpsku političku scenu. To sve kada dođe vreme za to. SRS, takođe, pozdravlja i unapred se raduje istrazi od strane UBPOK-a, s obzirom na to da imamo informaciju od strane ministra gospodina Dačića da je dokumentaciju vezanu za PC „Ušće“ predao UBPOK-u. Unapred se radujemo rezultatima te istrage i to je ono što je naš doprinos u smislu obračuna s korupcijom i organizovanim kriminalom, što je vrlo značajno. Onda ćemo dobiti odgovore na pitanje ko zapravo utiče na donošenje političkih odluka u Srbiji, da li, zaista, u Srbiji postoji parlamentarna demokratija i šta stoji iza političkih stranaka. Moje pitanje sada jeste sledeće. S obzirom na to da smo u situaciji užasne finansijske krize koja se prelila u Srbiju, opozicija je na to upućivala na vreme, bili smo prognani iz medija zbog toga, a na osnovu člana 99. Ustava države Srbije, u delu izbornih prava Narodne skupštine, tiče se guvernera NBS-a, dakle, u četvrtoj stavci, gde se, između ostalog, kaže da Skupština nadzire njegov rad, Poslanički klub SRS-a zahteva da nam gospodin Jelašić uputi, pojedinačno, po pozicijama i sveukupno, u zbiru, od 2000. godine do 2009. godine, koliko je donacija na ime kojih institucija ušlo u državu Srbiju. Zašto ovo govorim? Ovo je neophodno za dalji nastavak rada, pogotovo kada je reč o rebalansu budžeta, jer SRS, njegov analitički deo, poseduje određena saznanja. Želimo to da uporedimo sa zvaničnim podacima države Srbije. Stoga vas molim, gospođo Đukić-Dejanović, da to bude u najkraćem mogućem roku, kako bismo mogli da učestvujemo kvalifikovano u raspravi o rebalansu budžeta. Hvala.
Naravno, insistiraćemo da bude u što kraćem roku, a najdalje u roku od dve nedelje, koliko je i predviđeno Poslovnikom. Gospodin Markićević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, imam nekoliko pitanja i obaveštenja, a tiču se sudbine pitanja koja narodni poslanici postavljaju Narodnoj skupštini. Pošto sam nekoliko puta kod vas intervenisao da vi intervenišete da ministri poštuju zakon, a to je onih 30 dana, to je rok u kom oni moraju da odgovore, hoću da kažem da su neki ministri, odnosno većina onih na koje se odnose moja pitanja, odnosno na njihove resore, odgovorili, ali da neki nisu. Pošto ne znam da li su ostale kolege narodni poslanici i javnost dobili te odgovore, odnosno odgovore na pitanja koja sam postavio, hoću da podsetim javnost da sam 26. februara, predsednika Vlade, ovde, pred celokupnom javnošću, pitao za iznos naših deviznih rezervi, gde se one drže i pod kojim uslovima. Svi smo svedoci da je predsednik Vlade rekao da je to državna tajna. Kao što vidite, nije državna tajna i ministar policije mi je odgovorio na to pitanje. Ne znam da li je on nadležan za to, u svakom slučaju, zahvalan sam mu što je odgovorio na to pitanje. Odgovorio je i gospodin Šutanovac, čak na pitanje koje je on proglasio državnom tajnom, i ja ću tu državnu tajnu, kao svaki savestan građanin i narodni poslanik, čuvati. Odgovorio je i ministar kulture Nebojša Bradić, ali jedna ministarka, kažu, bila je balerina, uporno izbegava da odgovori na jedno pitanje za koje mislim da interesuje skoro 10% građana Srbije koji su, nažalost, invalidi. Da li treba da vas, kao humanistu i lekara, sve narodne poslanike i celokupnu javnost podsetim da smo nedavno, uz burnu diskusiju, ovde usvojili Zakon o zabrani diskriminacije. Radi se o amandmanu koji je usvojen prilikom donošenja rebalansa budžeta prošle godine, koji je ušao u budžet za ovu godinu. Već nekoliko puta postavljam pitanje, to je iznos, čini mi se, od 15 miliona dinara – šta je ministarka preduzela u realizaciji tog amandmana? To što ona neće da odgovori narodnom poslaniku iz Nove Srbije, možda nije i nekakva šteta, ali je šteta za javnost i za građane. Tako postavljam pitanje javnom tužiocu, ombudsmanu za zaštitu ljudskih prava, ministru za manjinska i ljudska prava – šta će oni da preduzmu povodom ignorisanja jedne društvene manjine, ljudi koji nisu krivi zato što su invalidi? Imali su takvu nesreću, ali imaju pravo da u ovoj državi, ne samo po pozitivnim zakonima ove zemlje, koji su doneti, nego prema jednom osnovnom ljudskom pravu, žive koliko je moguće normalno. Šta ćete vi da preduzmete povodom tog ignorisanja od strane ministarke Marković? Zahtevam od vas da to javno osudite, pošto to već nekoliko meseci traje. Ovde uopšte nisam bitan ja, ispao sam žrtva, jer sam pristao da za jedan amandman, čestito i pošteno podnet, priznam da, kao, nije u skladu sa zakonom, da bismo doneli zajedno svi to, u saradnji s ministarkom finansija Dianom Dragutinović, koja se vrlo korektno tada ponašala. Vidimo da neki ministri ignorišu svoju dužnost, pogotovo na ovako osetljivoj temi, u ovakvoj ekonomskoj krizi. Dakle, jedna ugrožena društvena manjina, invalidi, oseća se ugroženom posebno kada nema dovoljno novca, kada je velika kriza. Ubeđen sam da većina narodnih poslanika, iz svih poslaničkih grupa u ovoj skupštini, ne misli tako, odnosno misli da ti ljudi treba posebno da budu zaštićeni u mesecima, ili godinama krize koja dolazi. Stoga, javno, pred građanima Srbije, pozivam ministarku Marković da odgovori na ovo pitanje, da javno i glasno saopšti šta je preduzela povodom amandmana, koji nije amandman Nove Srbije, gospodina Markićevića, nego amandman svih poslanika ovde, jer sam siguran da svi tako misle. Hvala lepo.
Delikatnost sadržaja vašeg pitanja, činjenica da je ono postavljeno 26. februara i da smo urgirali da dobijete odgovore od svih kojima je pitanje upućeno, obavezuju me da javno zatražim od ministarke da se Skupštini obrati u pismenoj formi i da vam odgovori na to pitanje. Pitanje će, naravno, biti prosleđeno i svim ostalim licima i institucijama koje ste pomenuli. Ministarku Marković molim da odgovori gospodinu Markićeviću i Skupštini Srbije na pitanje koje je postavljeno 26. februara. Urgiram posebno zbog delikatnosti sadržaja pitanja. Da li se još neko javlja? (Ne) Prelazimo na 26. i 27. tačku dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O ZAPOŠLjAVANjU I OSIGURANjU ZA SLUČAJ NEZAPOSLENOSTI I O PROFESIONALNOJ REHABILITACIJI I ZAPOŠLjAVANjU OSOBA SA INVALIDITETOM ( nastavak zajedničkog načelnog pretresa) Htela bih da vas obavestim da sam se s najvećim brojem šefova poslaničkih grupa i predstavnika poslaničkih grupa dogovorila da danas radimo bez pauze, zbog činjenice da će mnogi poslanici napustiti Beograd i praznike provesti van Beograda, pa da im omogućimo da to učine što ranije. Zahvaljujem i na tom odgovoru. Sledeći govornik je gospodin Slobodan Maraš, koji nije tu, tako da bih zamolila gospodina Rizu Halimija, koji je juče bio odsutan u vreme kada sam ga prozivala, a zamolio je da danas govori, da uzme reč. Izvolite.Samo se, molim vas, prijavite da bih vam dala reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsednice, koleginica Elvira Kovač je već najavila da ćemo kao poslanička grupa podržati ove zakone. Naravno da je ovim predlozima zakona napravljen ozbiljniji iskorak u efikasnijem rešavanju problematike iz ove oblasti, i u pogledu zapošljavanja, i u pogledu profesionalne orijentacije, kao i, ono što smo već par puta ovde čuli, važan iskorak u usklađivanju naše zakonske regulative iz ovih oblasti s odgovarajućom evropskom zakonskom regulativom. Ovde bih, pre svega, istakao potrebu primene u praksi ovih zakonskih odredaba, jer su do sada u pojedinim područjima, u ovom slučaju, u nerazvijenim područjima, i dosadašnje zakonske odredbe bile teško ostvarljive u praksi. Ovde vidim dobre ideje da se dosta stvari iz sfere zapošljavanja prebaci i na regionalna i područja lokalne samouprave. Ovde se često čulo da ima u praksi diskriminacije i kada su u pitanju osobe s invaliditetom, pa i u rodnoj ravnopravnosti uopšte; žene u nerazvijenim područjima veoma teško mogu doći do zaposlenja. Naravno, pošto se radi o diskriminaciji, ona je prisutna i u etničkoj sferi. Zamislite nerazvijenu opštinu, a uvek, u odnosu na ove tri opštine, kao primer uzimam Preševo, jer je stvarno najnerazvijenije, gde je nezaposlenost oko 70%, gde je dva i po puta veći broj nezaposlenih nego broj zaposlenih, što je u odnosu na prosek u državi nekoliko puta teže ili neadekvatnije. Pitanje je šta u tim okolnostima u praksi može da se uradi, ako se stvarno ne omogući aktivnija politika zapošljavanja? Takav aktivan pristup do sada nismo imali. Imam podatke za opštinu Preševo, pa i Bujanovac je tu negde, da je negde 31,40% učešće samozaposlenih u ukupnom broju zaposlenih, što je znatno veći prosek od republičkog. Zamislite apsurd da je u najnerazvijenijoj opštini u državi procenat učešća samozaposlenih znatno iznad republičkog proseka! Jasno je kako se to dešava, to su ljudi koji rade u inostranstvu i onda svoj kapital upute u trgovinu ili u zanatstvo i time se zaposli određen broj ljudi na tom terenu. To govori o totalnom nedostatku aktivne politike zapošljavanja države, državnih institucija, jer sem onoga što imamo u državnim i javnim institucijama, u privredi je, par puta sam već rekao, nešto bilo u ranijim periodima, a sada bukvalno nestaje. Trenutno je, i od onoga što je ostalo od dosadašnjeg društvenog sektora privrede, onoga što je prešlo na akcije, kao što je "Simpo", na primer, ili onoga što je u krajnjoj fazi pred privatizaciju, u nekom procesu totalne pasivizacije, a realan broj zaposlenih na terenu su samo oni koji su u državnom ili javnom sektoru i onaj mali deo samozaposlenih, ne zahvaljujući razvojnim fondovima, ne na osnovu kredita Fonda za razvoj Republike, nego na osnovu sopstvene investicije, iz sopstvene zarade građana u inostranstvu. Da dodam katastrofalnu situaciju s jedinim zaštitnim preduzećem koje je imalo Preševo, u kojem je bio zaposlen određen broj osoba s invaliditetom, a koje je privatizovano, po meni, mimo zakonskih procedura, za bagatelnu cenu od 2.700.000 dinara. Pored mašina, pored veoma važne građevinske površine od šest hiljada kvadratnih metara, što je veoma atraktivno za Preševo, imalo je čak i jedan dvosobni stan, koji je vredeo najmanje 25 hiljada evra, a čitava firma je prodata za tri hiljade evra i Preševo je ostalo bez ijednog zaštitnog preduzeća. U redu, ovim zakonom se predviđa da će ipak biti malo drugačiji pristup inkluzije ili, uopšte, priključenja osoba s invaliditetom, ali sada u daleko težim uslovima – totalne nezaposlenosti koja vlada na ovom području. Po mom mišljenju, ovde je suština – kako uspeti da u ovakvim katastrofalnim okolnostima koje imamo na terenu sprečimo diskriminaciju i nekako ublažimo situaciju osobama s invaliditetom, kako da uspemo da ublažimo tu diskriminaciju po rodnoj osnovi i, uopšte, diskriminaciju po etničkoj osnovi, koja je i te kako važna. Pre svega, trenutno je zaposlen svaki 68. Rom … (Predsednik: Gospodine Halimi, vreme je isteklo, privedite kraju, molim vas.) … svaki 28. Albanac i 9. Srbin. I Srbi traže zaposlenje, jer tek je deveti zaposlen. Kako da se zaposle ovi koji su još drastičnije nezaposleni?
Gospodin Slobodan Maraš ima reč. Vaša poslanička grupa ima još sedam i po minuta. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka, ovo je tema koja sigurno interesuje sve građane, odnosno ovaj zakon je predviđen kao zakon koji bi trebalo, u neku ruku, da smanji zabrinutost kod građana, tj. da otvori prostor ka novim zapošljavanjima, odnosno da reguliše ovu materiju. Naravno, to je samo jedan deo svega onoga što može da omogući da u našoj državi bude više radnih mesta. Pažljivo sam slušao gospođu ministarku kada je davala uvodnu reč ispred Vlade. Mene najviše od svega brine kada vidim da postoji nacionalni akcioni plan za nešto, pa postoji i za ovo. Ono što me je iskustvo naučilo dok sam radio u jednom državnom organu, koje pripada Ministarstvu finansija, ovde ima još kolega koji su radili u istoj toj instituciji, bilo je nešto što i sada najavljuje ministar Dinkić. To je zapošljavanje 10.000 pripravnika, ako sam dobro razumeo. Znači, mi smo u Poreskoj upravi krenuli da primamo pripravnike i, nakon pripravničkog staža, veoma dobro znamo kako se to sve završavalo. Sada je ista takva situacija – obećava se da će 10.000 pripravnika dobiti priliku, odnosno da će država subvencionisati njihovo zaposlenje na godinu dana, a nakon toga, sve zavisi od toga kako će se oni pokazati, takva će biti njihova sudbina. Mislim da to jeste dobar pokušaj i da iza toga stoji dobra namera, ali bojim se da neće biti dobar rezultat. Mislim da bi najveći rezultat, kada je u pitanju zapošljavanje u ovoj državi, bilo smanjenje poreza i doprinosa na plate. Ministar Dinkić je pre neki dan rekao da bi to bio strahovit udar na budžet, ali mi smo već imali jedan takav udar u januaru, i sami znate kojim povodom, a ako bi taj udar bio, mislim da bi bio trenutan, mislim da bi se odrazio na nekoliko meseci, ali da bi otvorio prostor da mnogi poslodavci otvore nova radna mesta. Mislim da je to i vama i svima nama ovde, a i svim građanima, ključna stvar u ovom trenutku. Najveći strah u ovom trenutku, kao što ste vi naveli, ili kada na drugom mestu građane pitate šta im je najvažnije, to je pitanje njihovog zaposlenja, odnosno prilike da se radi, prilike da dobiju šansu da rade. To je ono o čemu mi iz LDP-a sve vreme govorimo, da u ovoj zemlji ima malo šanse za svakog od nas, a pogotovo ima malo šanse za zaposlenje. Nacionalna strategija postoji, a videli smo da ti akcioni planovi postoje i u drugim oblastima. Najgore od svega je što se, kada se donese akcioni plan ili strategija koju predloži Vlada, a usvoji Skupština, to nikada ne primenjuje, ili se ne primenjuje u potpunosti. Pretpostavljam da ste vi u saglasju s ministrom Dinkićem kada je u pitanju ova tema i razlog zbog kog sedite ovde je taj. Mnogo bi bolje bilo da je tu ministar Dinkić i da možemo s njim da porazgovaramo o ovoj temi, pošto je i ovaj resor, odnosno zapošljavanje, pod njegovom ingerencijom. Bojim se da će zakon, kao i mnogi zakoni koje smo do sada doneli u ovoj skupštini, i u ovom, i u prethodnom mandatu, ostati samo slovo na papiru, odnosno neće doneti nikakve pozitivne efekte. Još jednom podvlačim, mislim da je to verovatno svima jasno, samo treba odgovornosti i hrabrosti za tako nešto. Mislim da je to prilika da povećamo broj radnih mesta, ako smanjite poreze i doprinose. Voleo bih da je tu ministar Dinkić, jer je on prošli put rekao da garantuje da neće biti povećanja PDV-a. Pretpostavljam da je on taj koji može da odredi i da se spuste porezi i doprinosi na plate. Molim vas, pošto ste njegova koleginica, da izvršite pritisak na njega, jer se ovde postavio kao premijer i ministar finansija i ministar ekonomije, da učini sve što je u njegovoj moći da se smanje porezi i doprinosi na plate i tada ćemo imati više prilike za rad. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Bortić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, uvažena ministarko, predstavnici Ministarstva, uvažene kolege narodni poslanici, u procesu tranzicije kroz koji prolazi, Republika Srbija nastoji da svoje zakonodavstvo prilagodi normama savremene evropske pravne regulative. Ovo se posebno odnosi na oblast ljudskih prava u celini, kao i prava etničkih i socijalnih kategorija stanovništva. U tom smislu, predlozi zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom predstavljaju samo deo zakonske regulative kojom se Srbija približava evropskim standardima. Opšte je poznato da je problem nezaposlenosti jedan od najtežih problema srpske države i srpskog društva u tranziciji. Iz tog problema izrastaju mnogi drugi problemi koji opterećuju naše društvo, od kojih je jedan od najvećih – masovni odlazak mladih ljudi iz naše zemlje. Republika Srbija je u Nacionalnoj strategiji zapošljavanja pitanju zapošljavanja i osiguranja za slučaj nezaposlenosti posvetila značajnu pažnju, pa se može reći da se ovaj problem može rešavati samo u zavisnosti od uspeha države u drugim aktivnostima. Tu se, pre svega, misli na razvoj privrede, privlačenje stranih direktnih investicija, unapređenje regionalne ekonomske saradnje i na proces evropskih integracija. Imajući u vidu sve te zadatke koji stoje pred Srbijom, nedvosmisleno se nametnula potreba da se zakonskim rešenjima na jednom mestu i u duhu savremenog evropskog zakonodavstva reguliše oblast zapošljavanja i osiguranja za slučaj nezaposlenosti. Zbog toga je Predlog ovog zakona solidan, odgovor na aktuelna pitanja i složene probleme zapošljavanja u našoj zemlji. Treba napomenuti da su prilikom izrade teksta predloženog zakona uvaženi najviši standardi uporednog prava u oblasti zapošljavanja. Za donošenje ovog zakona postoji više konkretnih razloga, od kojih ću, kao poslanik iz Poslaničke grupe SPS-JS, ukazati samo na neke. Prvo, dosadašnjim zakonom nije na sadržajan i fleksibilan način regulisana politika planiranja i sprovođenja zapošljavanja. Tu se misli na neadekvatno regulisanje programa politike zapošljavanja, na nefleksibilne definicije mera te politike, na nepostojanje obaveznih individualnih planova, kao i na nepostojanje akta kojim bi se uređivao planirani učinak nacionalne službe i pratile i ocenjivale aktivnosti u oblasti zapošljavanja. Drugo, dosadašnji zakonimplicirao je značajnu neravnotežu između sredstava koja su namenjena za aktivne i pasivne mere, u korist pasivnih. Ovom neravnotežom obesmišljena je jedna od osnovnih smernica Nacionalne strategije zapošljavanja, koja je u direktnom skladu s evropskim strategijama zapošljavanja i koja podrazumeva da rad treba učiniti isplativim. Treće, ustavnost odredbe dosadašnjeg zakona koja je nezaposlenom nametala obavezu da prihvati zaposlenje pod pretnjom brisanja s evidencije, sa stanovišta činjenice da je pravo na posao jedno od osnovnih ustavnih prava, veoma je problematična. Četvrto, dosadašnjim zakonom su neadekvatno regulisana pitanja Nacionalne službe i Agencije za zapošljavanje, kao što su preglomazan sastav Upravnog odbora i nefunkcionalan Nadzorni odbor Nacionalne službe, nepostojanje elementarnih uslova za lica koja žele da osnuju agenciju za zapošljavanje itd. Peto, dosadašnji zakon nije obezbeđivao podsticajne mehanizme za aktivnije uključivanje pokrajine, odnosno lokalne samouprave u sprovođenje aktivne politike zapošljavanja. Dame i gospodo narodni poslanici, polazeći od činjenice da je Ustavom Republike Srbije svakom njenom građaninu zagarantovano pravo na rad, jer to pravo omogućava svakom pojedincu da unapređuje svoje sposobnosti, ovo pravo je neotuđivo pravo i za sve građane Srbije koji su suočeni s različitim oblicima invaliditeta. Zbog toga se pitanje socijalnog angažovanja osoba s invaliditetom u svim sferama društvenog života, uključujući njihovu ravnopravnu zastupljenost na tržištu rada, ne postavlja samo kao pitanje socijalne politike, već kao pitanje poštovanja osnovnih ustavnih i ljudskih prava ovih lica. Nije u pitanju obezbeđivanje egzistencije ovih osoba, već njihovo aktivno i ravnopravno uključivanje u sve sfere društvenog života. Imajući u vidu da je strateški cilj Republike Srbije pristupanje EU i da je, težeći ka tom cilju, Republika Srbija pristupila procesu usaglašavanja pravne regulative s evropskom, treba istaći da su pri izradi Predloga ovog zakona korišćena osnovna rešenja evropskog zakonodavstva, kako EU, tako i Saveta Evrope. Korišćeni su i njihovi akcioni planovi, koji promovišu punu integraciju osoba s invaliditetom u društvo, posebno njihovu uključenost u rad s novim tehnologijama i stvaranje jednakih mogućnosti zapošljavanja ovih lica, kao i različite oblike politike rehabilitacije. Strategija unapređenja položaja osoba s invaliditetom u Republici Srbiji uspostavlja ciljeve i zadatke za unapređenje položaja ovih osoba do pozicije ravnopravnih građana, koji uživaju sva prava i odgovornosti. Jedan od zadataka ove strategije je razdvajanje mera i programa u oblasti obrazovanja, zapošljavanja i rada, koje osobama s invaliditetom pružaju jednake mogućnosti i podstiču njihovu samostalnost, lični razvoj i aktivan život. Polazeći od činjenice da Evropska agencija za rekonstrukciju smatra da u Srbiji živi oko 700.000 osoba s invaliditetom, od kojih je 300.000 radnog uzrasta, i da je stopa nezaposlenosti ovih lica izuzetno niska i iznosi oko 13%, što znači da je u radnom odnosu svega oko 21.000 ovih lica, nedvosmisleno se nameće potreba da se zakonskim putem stvore jednake mogućnosti za rad i zapošljavanje ovih osoba u našem društvu. Razlog za donošenje ovog zakona počiva i u činjenici da postojeća regulativa u ovoj oblasti uređuje samo zapošljavanje osoba s invaliditetom pod posebnim uslovima, u tzv. zaštitnim radionicama. Predlogom ovog zakona obezbeđuje se potpuno redefinisanje odnosa između osoba s invaliditetom, kao potencijalno zaposlenih, i radnog okruženja, odnosno poslodavaca. Iskustva stečena u drugim zemljama govore nam da su samo finansijska sredstva podrške poslodavaca i insistiranje na altruističkom pristupu rešavanja problema nezaposlenosti osoba s invaliditetom nedovoljni za rešavanje ovog problema. Za buduće zapošljavanje ove kategorije stanovništva potrebno je ustanoviti ekonomske motive, odnosno ove osobe ravnopravno tretirati sa svim ostalim licima koja traže posao. Treba napomenuti da je sistem utvrđene obaveze zapošljavanja ovih lica zakonski predviđen poslodavcima u više evropskih zemalja, i to u visini od 2 do 15% od ukupnog broja zaposlenih kod poslodavaca. Iskustva iz ovih zemalja su pozitivna i pokazuju da se na ovaj način osobe s invaliditetom uključuju ne samo u sferu rada, već i u sve druge oblasti društvenog života i da se drastično smanjuju i uklanjaju prepreke i različite barijere koje stoje pred ovim licima zbog njihove invalidnosti. Ova izuzetno osetljiva oblast našeg savremenog društva će ovim zakonskom rešenjima biti regulisana na primeren način i zato će poslanička grupa SPS-JS, kada bude ovaj zakon na glasanju, glasati za ove zakone. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković.
Gospođo predsednice, gospođo ministar, dame i gospodo poslanici, pošto je moja poslanička grupa govorila već o ovim zakonima, govoriću, pre svega, o ovom zakonu o rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, jer to dugujem mnogim ljudima sa kojima sam radila tokom svog radnog veka i onima s kojima sam se, inače, družila. Postoji jako mnogo predrasuda o osobama s invaliditetom. Jedna od najvećih jeste da one ne mogu da se zapošljavaju i rade i da ne mogu da žive od svog rada, nego od socijalne pomoći koju im pruža država. Naravno, u ostvarivanju prava na rad i na zapošljavanje treba zaista da postoji jako velika doza fleksibilnosti, ali je van svake sumnje da osobe s invaliditetom mogu da rade i mogu da se zapošljavaju. Pre svega, moram da kažem da od 2000. godine zaista postojijako različit odnos prema osobama s invaliditetom, naročito u vreme prve vlade Vojislava Koštunice, kada su doneta važna i krucijalna dokumenta koja se tiču ove teme. Jedan od njih jeste Zakon o zabrani diskriminacije osoba s invaliditetom, koji daje jedan opšti režim zabrane diskriminacije zbog invaliditeta, ali je i jedan niz zakona, opštih zakona, doprineo poboljšanju položaja ovih osoba. Radi se, pre svega, o Zakonu o radu, zatim, Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, Zakonu o osnovama vaspitanja i obrazovanja, kao i Zakonu o visokom obrazovanju. Moram da kažem još jedan podatak. U Srbiji ima negde oko 700.000 osoba s invaliditetom. Samo oko 22.500 ih se nalazi na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje. Oni spadaju u onu grupu koja ima visok procenat onih koji su završili fakultete, preko 7% njih je završilo visoke škole, ali je najveći broj onih koji su završili treći i četvrti stepen, no i jedni i drugi i treći imaju užasno malo šanse da se zaposle. Još jedan procenat, koji je pravi primer za to što govorim – u Evropi se zapošljava otprilike 26% do 30% osoba s invaliditetom, a u Srbiji je taj procenat samo 13%. Moram da kažem da postoji užasno mnogo problema, koji su vrlo kompleksni kada je reč o zapošljavanju osoba s invaliditetom. Ne treba sada da se baziram samo na toj priči, zato što bih želela da kažem neke mnogo važnije stvari, a moja poslanička grupa, nažalost, nema preterano mnogo vremena da govorim onoliko koliko bih mogla da govorim o ovome. Moram da kažem samo jednu vrlo važnu stvar, sva udruženja građana s invaliditetom su jako dugo čekala ovaj zakon i ovaj zakon je, od 2004. godine, u raznoraznim oblicima procedure. Sva udruženja su se nadala da će se, kada se ovaj zakon bude doneo, drastično popraviti njihov položaj i da će se zaista moći zaposliti. No, izgleda da ovaj zakon, ovakav kakav je, lepo izgleda, lepo zvuči, ali ne daje preterane nade osobama s invaliditetom da će se zaposliti. Zašto to kažem?Pre svega, Vlada i vladajuća većina u ovoj skupštini su izabrali najgori mogući trenutak da se ovaj zakon nađe danas pred nama, zato što je, usled svetske ekonomske krize, ali, pre svega, usled nesposobnosti naše vlade, zaista težak trenutak u društvu. Pre svega, zbog vrlo teških ekonomskih uslova, postoji vrlo mala mogućnost da se ovaj zakon primeni. Znam da se predlagač ogradio da će se za godinu dana on tek primenjivati, ali s ovako nesposobnom i kilavom Vladom i s ovakvim merama, godina dana ništa neće značiti, niti će postojati bolji uslovi da se osobe s invaliditetom zaposle. Da sam u pravu govori i podatak da se prema ovim novim ekonomskim merama, pošto se stalno pojavljuju neke nove, pa neke druge nestaju, Vlada opredelila da sve ono što je teško prebaci na grbaču građana, tako što im je ukinula radna mesta, povećala poreze, smanjila plate, tako da će građani, otprilike, izneti svu težinu ekonomske krize na svojim leđima, a pošto uvek u društvu stradaju upravo marginalne grupe i grupe sa povećanim rizikom, kakve osobe s invaliditetom jesu, tek mogu da očekujem koliko će se kola slomiti na njihovim leđima. Zbog čega je ovaj zakon potpuno neupotrebljiv? Pre svega, već sam rekla, zato što na prvi pogled ovaj zakon lepo izgleda i lepo zvuči, ali nema nikakvog efekta, zapravo, više je bitan izgled nego sam rezultat. Topokazuje da ovde imate mnogo primera potpuno neuređenih institucija, koje neće moći da funkcionišu. S druge strane, država u ovom zakonu treba da opredeli znatna sredstva kako bi stimulisala poslodavce da zapošljavaju osobe s invaliditetom. U obrazloženju zakona, predlagač kaže da nema potrebe da se povećavaju sredstva koja su već upotrebljena da bi se neke aktivnosti na zapošljavanju osoba s invaliditetom sprovele. Svako ko bude dobro pročitao ovaj zakon, videće da je strašno važno da se sredstva povećaju i da se poslodavci stimulišu na razne načine, kako bi se osobe s invaliditetom, ipak, zapošljavale. Kako sredstava nema, ne mogu da očekujem ozbiljan pristup realizaciji ovog zakona. Šta se dešava ako pratimo ovaj duh zakona, kakav slučaj može da se desi? S obzirom na broj radnika koje država kao poslodavac zapošljava, što u administraciji, što u javnim preduzećima, što u agencijama, država je dužna da zaposli 10.000 osoba s invaliditetom. S druge strane, vi imate trenutnu situaciju, da je država jednostavno proglasila da ne mogu da se zapošljavaju nove osobe, znači, nema zapošljavanja. Istovremeno, imate pristup da ćete 10.000 ljudi da zaposlite. Prosto, imate jedan nesklad. U slučaju da ih ne zaposlite, država sada mora da plati u fond za svaku osobu koju ne zaposli tri puta minimalni lični dohodak, trostruku sumu minimalnog ličnog dohotka, što će reći da postoje zaista velike pare koje su potrebne za realizaciju ovog zakona. Njih nema, pa je, prosto, situacija smešna. Znači, jedno pišemo, a znamo da se to neće moći primeniti. Dalje, kako ćemo da stimulišemo poslodavce koje smo doveli do potpunih propasti firmi? Mi ovog trenutka imamo 57.000 firmi koje su u blokadi, a treba da stimulišemo poslodavce, koji svakog dana mogu da otpuste desetinu radnika, da zaposle nove radnike. Onda dolazimo do toga da ćemo da kažemo da će osobe s invaliditetom da uzimaju radna mesta nekim drugim ljudima i onda ćemo doći do toga da u društvu širimo još i mržnju. Ono što je najstrašnije i što pokazuje pravu nameru onog ko je predložio ovakav zakon jeste to da je predlagač odlučio da se osnuje fond koji će da finansira aktivnosti osoba s invaliditetom na zapošljavanju i da tim fondom ne mogu da raspolažu niti da odlučuju kako će se njime raspolagati osobe s invaliditetom. Geslo osoba s invaliditetom jeste da se bez njih ne može odlučivati o njima. Ovom prilikom moram da kažem da je Poslanička grupa DSS-a uložila dva amandmana na ovu oblast, oba amandmana na član 2. i član 28. pratećeg zakona. Odbijena su. Dakle, predlagač i Vlada smatraju da osobe s invaliditetom ne treba da odlučuju same o sebi, nego će Vlada mnogo bolje odlučiti o njima. Kako će Vlada da odluči o njima, evo, ja ću da kažem dva primera. Podsetiću vas, pre nekoliko godina, isti ministar Dinkić koji predlaže ovaj zakon, nije mi jasno zbog čega nije danas ovde, taj isti ministar Dinkić je pravo osoba s invaliditetom da dobijaju automobile koji su potrebni da bi se kretali ukinuo, obrazlažući to zloupotrebom tog prava. Kada se pravo zloupotrebi, postoji institucija u ovoj zemlji, valjda ministar nije dobro znao, i onda se to pravo drugima ne ukida. Još jedna priča koja je vrlo važna, to je jedan slučaj iz Krupnja, koji stalno pominjem. Lokalna samouprava nije sposobna da obezbedi pet hiljada dinara, koliko treba jednoj osobi s invaliditetom da bi posećivala dnevni boravak. Toliko o tome. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Mislim da su predlozi ova dva zakona o kojima ćemo danas govoriti zaista krucijalni i od izuzetne važnosti baš u ovom trenutku i smatram da je posebno važno da oni budu doneseni sada kada se Srbija suočava s ekonomskom krizom, kako ta kriza ne bi dodatno ugrozila one koji su najugroženiji, a to su nezaposleni i osobe s invaliditetom. Zaista mi je zanimljivo bilo da juče i danas, pažljivo sam slušala, slušam argumente onih koji neće glasati za ove zakone, jer sam uverena da oni ne samo da čine lošu procenu kada su u pitanju interesi građana, već sam uverena da čine i veoma lošu političku procenu. Na neke od tih primedaba ću, nadam se, imati vremena da odgovorim. Da se vratim na temu zašto je važno u ovom trenutku razgovarati o nezaposlenosti i o mogućnosti da se ona smanji. Zato što najveći broj siromašnih u Srbiji jesu upravo oni koji su nezaposleni. Za odgovor onima koji su juče govorili o tome da se u Srbiji siromaštvo povećava, moram, zarad istine i građana, da kažem činjenice. U proteklom periodu, siromaštvo u Srbiji je smanjeno, i to znatno, sa 14,6%, na 6,6% u 2007. godini. U 2008. godini, nažalost, beležimo stagnaciju smanjenja siromaštva, što jeste nešto što treba da služi kao opomena i naravno da nam je zadatak da u 2009. godini ne dođe do ekstremnog povećanja siromaštva u Srbiji, da se ne desi ono što se dešavalo 90-ih godina, a to je da 70% stanovništva bude siromašno. To je nešto što se u Srbiji sigurno neće ponoviti, jer ona ima jako dobra iskustva na tom planu. Nezaposleni ljudi čine 50% siromašnih, a indeks njihovog siromaštva je 19,7% u odnosu na opšti indeks koji je 6,6%, kao što sam i rekla. Naravno, kao što bi se očekivalo, nezaposleni su tri puta siromašniji od opšte populacije. Želim da kažem nešto u vezi s obrazovanjem i siromaštvom. Naime, najneobrazovaniji, najmanje obrazovani građani Srbije su i najsiromašniji. Oni koji nemaju osnovnu školu, siromašni su u indeksu 18,7%, a oni koji imaju završenu samo osnovnu školu, 10,3%. Znači, oni čine 71% najsiromašnijih. S visokom i višom školom, indeks siromaštva je svega 0,6% i oni čine samo 1,7% siromašnih. Zašto govorim o ovome? O ovome govorim zato što sam uverena da zakon o zapošljavanju i o osiguranju za slučaj nezaposlenosti ima upravo ovaj cilj, a to je da obrazovanje uključi u borbu protiv nezaposlenosti, pre svega, kroz aktivne mere zapošljavanja. Tu dolazimo do onoga u čemu se razlikujemo mi u G17 plus, koji ćemo ovaj zakon podržati, od onih iz opozicije, koji ga, nažalost, neće podržati, a to je odnos prema nezaposlenosti, odnos prema politici, odnos prema državi uopšte. Da li se zalažete za pasivnost, da li se zalažete za deaktivizaciju građana, ili se zalažete za aktivne mere, za mogućnost da građane aktivirate kao nosioce i donosioce odluka u državi, ili vam jecilj da oni budu pasivni, da im date neke nadoknade od kojih će živeti i da ne bude previše mogućnosti za učešće u javnom životu? G17 plus se zalaže za ovu drugu varijantu i zato izuzetno podržavam aktivne mere zapošljavanja. Verujem da je ovo težište, koje se sa pasivnih prebacuje na aktivne, mogućnost da se broj nezaposlenih u Srbiji smanji. Zašto? Zato što je karakteristika nezaposlenosti u Srbiji, između ostalih, i ta da ljudi koji su prijavljeni u Službi za zapošljavanje nemaju kvalifikacije koje zahtevaju savremeni uslovi rada. Nažalost, nismo na vreme izvršili reformu školstva, tako da naše obrazovne institucije, pre svega, mislim na srednje škole, najčešće ne daju one kadrove, one veštine i one sposobnosti koje su potrebne za zahteve savremenog radnog mesta. To je nešto na čemu će sada država morati ozbiljnije da radi i ona će raditi i kroz ovaj zakon i kroz aktivne mere zapošljavanja. Želim, takođe, da kažem da zaposlenost nije socijalna kategorija sama po sebi i da ukoliko nezaposlene guramo u socijalu, oni neće imati mogućnosti da iz tog stanja nezaposlenosti izađu. Ono što jeste zaista za pohvalu, to je, pre svega, individualni plan zapošljavanja, mogućnost da nezaposleno lice aktivno učestvuje u kreiranju svog plana zapošljavanja, u traženju mogućnosti za svoje zaposlenje i u revidiranju tog plana, zajedno sa stručnjacima koji će nam u tome pomagati. Takođe, profesionalna orijentacija i savetovanje je nešto što je zaista potrebno ljudima koji su na tržištu rada, koji su, nažalost, često pasivizirani u svojoj mogućnosti da posao nađu. Pozdravljam i meru subvencija za teško zapošljive kategorije i želim da kažem da se na tržištu rada nalazi, recimo, 15,7% ljudi koji čekaju posao od 3-5 godina, 12,8% ljudi koji čekaju posao 5-8 godina, a onih koji čekaju posao preko 10 godina ima 10,6%. Ovo je ogroman procenat ljudi koji tri, pet ili deset godina nisu radili i potpuno je jasno da su se oni udaljili i od svoje struke i od svih mogućih veština koje će ih dovesti do boljeg posla, koje će ih dovesti do posla koji će adekvatno obavljati. Zbog toga su aktivne mere zapošljavanja i dodatno obrazovanje, prekvalifikacije, dokvalifikacije i svi mogući podsticaji koji se ovim zakonom nude, apsolutno, odgovor na nezaposlenost i dodatni odgovor na krizu koja nas čeka. Što se tiče zakona o zapošljavanju osoba s invaliditetom, mislim da tu nema puno da se o njemu priča, jer ono što je imalo da se o njemu kaže rečeno je u proteklih nekoliko godina. Želim da naglasim da ovaj zakon nije od juče, da nije donesen po hitnom postupku, niti je bio u pripremi mesec ili dva dana. Želim da kažem kolegama da je ovaj zakon pripreman već nekoliko godina, i oni to jako dobro znaju, pripreman je kroz razna ministarstva i potpuno nebitno koji je trenutno ministar u određenom ministarstvu. Takođe, u pripremi ovog zakona i, uopšte, inicijativi za njegovo donošenje učestvovale su same osobe s invaliditetom. Želim da pohvalim njihov aktivizam i njihovu upornost na ovom planu. Želim da pohvalim to što su na vreme uvideli da invalidnost nije nešto što će ih udaljiti iz sredine, već nešto što će omogućiti da budu aktivni članovi društva. Osobe s invaliditetom su prepoznale da njima nisu potrebna socijalna davanja, nego da im je potreban posao, kao i svakom drugom. Mislim da će svako ko bude protiv ovog zakona osporiti ovo njihovo pravo. Kada se traže mane ovog zakona, to su zaista neke sitnice. Nijedan zakon nije savršen i složiću se da on možda ima par nedostataka, ali potpuno sam sigurna da svi zajedno znamo, bez obzira na političke interese, da je ovaj zakon od najvećeg interesa za osobe s invaliditetom. Neću ponavljati statistike vezane za osobe s invaliditetom, to svi jako dobro znamo, znamo da ih je zaposleno samo 13%, da ih je bez osnovne škole oko 50% itd. Ovo je prvi reformski zakon u ovoj oblasti koji pruža potpunu zaštitu od diskriminacije osobama s invaliditetom, jer im omogućava zapošljavanje. Što se tiče procene radne sposobnosti, o kojoj je juče diskutovano, želim da kažem da se ona u velikom meri razlikuje od pristupa koji je postojao do sada. Procena radne sposobnosti se sada vrši u odnosu na ono šta osoba s invaliditetom može da radi, a ne u odnosu na ono šta ona ne može da radi, kako je to bilo do sada. Ovaj zakon donosi posebne oblike zapošljavanja osoba s invaliditetom, i pod opštim i pod posebnim uslovima. Takođe, ovaj zakon omogućava prilagođavanje poslova, radnog mesta osobama s invaliditetom, kao i zapošljavanje u preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju, zapošljavanje u socijalnim preduzećima, kod drugih poslodavaca uz prilagođavanje itd. Ono što želim da naglasim jeste da su veoma značajan oblikzapošljavanja osoba s invaliditetom radni centri, o kojima je juče bilo reči. Želim da kažem o njima nešto, da li su potrebni ili nisu potrebni; bilo je diskusije između raznih predstavnika udruženja osoba s invaliditetom. Radni centri omogućavaju rad onim osobama s invaliditetom koje nisu u stanju da se zaposle na drugi način u otvorenoj privredi, ili u preduzećima za zapošljavanje osoba s invaliditetom. Praktično, u radnim centrima se sprovode aktivnosti osoba s invaliditetom čiji je učinak manji od trećine radnog učinka zaposlenog na uobičajenom radnom mestu. To je dodatni oblik koji će omogućiti zapošljavanje i onih osoba s invaliditetom koje su, da tako kažem, još pod većim stepenom rizika od ostalih osoba s invaliditetom. Želim nešto da kažem i o posebnoj kategoriji osoba s invaliditetom, a to su osobe sa mentalnim invaliditetom. To su ljudi koji su dodatno ugroženi, da tako kažem, zbog činjenice da često nisu u stanju da zastupaju sami sebe. Naravno da naša koleginica Gordana Rajkov, gospodin Damjan Tatić, ili moj prijatelj iz Leskovca, Svetozar Marjanović, koji su osobe s invaliditetom visokih intelektualnih kapaciteta, mogu da zastupaju sebe i oni su svojim aktivizmom doveli do toga je u ovoj državi donošen niz zakona koji poboljšavaju položaj osoba s invaliditetom. Postoji kategorija lica koja su mentalno ometena i koja nisu u stanju da zastupaju sebe. Zaista je to područje na kome posebno treba raditi i treba stvoriti dodatne mogućnosti za rad, što je ovaj zakon učinio u izvesnoj meri. Međutim, svakako se neću složiti s tim da nije potrebno uopšte vršiti procenu radnih sposobnosti i da nije potrebno da postoje bilo kakve komisije koje bi ocenjivale procenu radnih sposobnosti, upravo zbog toga što će te komisije služiti za to da daju jedan pozitivan, proaktivan pristup, kako bi predložile moguće mere i podršku koju te osobe treba da dobiju za rad. Želim da pohvalim Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj, posebno osobe koje su radile na donošenju ovog zakona, želim da pohvalim Ministarstvo za socijalnu politiku, koje je, takođe, učestvovalo u ovome. Želim da pohvalim osobe s invaliditetom i njihova udruženja, koja su doprinela da ovaj zakon bude bolji, i želim da pohvalim poslanike, koji su imali aktivan pristup i učestvovali u poboljšanju ovog zakona. Posebno hoću da istaknem amandman, za koji se nadam da će postati sastavni deo ovog zakona, a to je amandman koji će omogućiti da kategorije lica s invaliditetom o kojima sam govorila, a to su osobe kojima je, nažalost, oduzeta i poslovna sposobnost, budu u prilici da rade i u otvorenoj privredi, odnosno kod poslodavca. To je projekat koji postoji već pet godina, postoji u "Mekdonaldsu", koji omogućava deci s invaliditetom da pod jednakim uslovima, sa svim svojim vršnjacima, borave u ovakvim objektima i da u njima rade. Mislim da je to što ovaj zakon donosi za kategoriju osoba s invaliditetom, za njihove roditelje, udruženja osoba s invaliditetom, apsolutno, nešto što mora podržati svaka politička opcija i da to nije političko pitanje, da je to pitanje dobrobiti građana naše države. Zaista se nadam da će sve stranke u ovoj skupštini podržati ovaj zakon i promeniti politički odnos prema pitanjima koja nisu politička. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Stojanović-Plavšić. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Poštovana predsednice, gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, nesumnjivo je da je nezaposlenost jedan od najznačajnijih društvenih problema Srbije. Mislim da je to nesporna činjenica i da imamo konsenzus u celom Parlamentu o konstataciji i dijagnozi, ali, sudeći po stavovima pojedinih poslaničkih grupa koje ne nameravaju da podrže ova dva zakona, barem ne u ovoj formi o kojoj govorimo u načelu, očito je da imamo različit pristup prema načinu rešavanja ovog društvenog problema. Moramo priznati da je alarmantan podatak da je stopa nezaposlenosti u Srbiji jedna od najvećih u Evropi, da je daleko, daleko veća u odnosu na razvijene zemlje koje su članice EU. S druge strane, ne možemo imati iluziju da jedan zakon može da reši pitanje nezaposlenosti. Sigurno je da se pitanje zapošljavanja rešava stvaranjem jednog zrelog privrednog ambijenta, kvalitetnom međuregionalnom saradnjom, našim evropskim integracijama, ali je neophodno da postoji normativni okvir koji je, kroz formu ovog predloga zakona, po mom mišljenju, dobra osnova da redefinišemo segmente iz ove oblasti. Zašto donosimo ovaj zakon? Zato što su dosadašnja iskustva, pre svega, pokazala da dosadašnja rešenja u postojećoj legislativi nisu adekvatna. To je jedan disbalans, disproporcija podrške aktivnoj i pasivnoj politici zapošljavanja, i to 80% u korist tzv. pasivne politike zapošljavanja. Rešenja koja nudi ovaj zakon idu u suprotnom pravcu. Ona podstiču aktivnu politiku zapošljavanja, bilo da se odnose na institucije, bilo da se odnose na sama lica koja traže zaposlenje. Jedna od novina u ovom zakonu, po meni je to ključna sintagma, reč – akcioni plan. On je osnov za budžetsko planiranje. Znamo da možemo planirati, ali ako nema budžeta i ako nema finansijske zaleđine za sprovođenje planova, onda nema ništa od toga. Zakon daje osnovu za stvaranje akcionih planova. To je samo jedan segment ovog zakona. Kvalitet kojinude postojeća rešenja u ovom predlogu zakona jeste nova kategorija nezaposlenih lica i lica koja traže posao. Ovde uvodimo učenike, studente, penzionere, kao lica koja traže zaposlenje, i sigurno je njihov socijalni, uopšte, društveni status ovim zakonom dobija na težini. Neću da ponavljam na koja se sva relevantna dokumenta Saveta Evrope, Međunarodne organizacije rada itd. i našeg ustava oslanja ovaj zakon. O tome su govorile moje kolege iz poslaničkih grupa ZES-a, SPS-a, G17. Ono što je važno istaći, jeste "decentralizacija" u ovoj oblasti. Pored centralnih organa, moramo da napravimo jednu disperziju u čitavom sistemu i politiku zapošljavanja i rešavanja nezaposlenosti staviti u nadležnost lokalnih samouprava i autonomnih pokrajina. Navešću jedan konkretan primer i veoma sam obradovan zbog toga. Nedavno sam prisustvovao prezentaciji koju je uradilo Pokrajinsko izvršno veće AP Vojvodine, konkretno, ministar za rad i zapošljavanje, ravnopravnost polova, gospodin Miroslav Vasin, gde je predviđen čitav niz konkretnih mera koje se tiču zapošljavanja, odnosno podsticaja za poslodavce za zapošljavanje novih radnika, bilo da su to pripravnici, bilo da su to pojedine ranjive grupe, da kažem, između ostalog, i lica s invaliditetom, lica koja pripadaju romskoj populaciji i mnoga druga lica. To je jedan budžet koji je primeren sadašnjem trenutku, trenutku krize, koji nije preglomazan, ali sigurno će dovesti do očuvanja postojećih radnih mesta, čak i do povećanja radnih mesta na teritoriji AP Vojvodine. Ovo govorim u kontekstu jednog od od rešenja iz ovog predloga zakona, da i autonomne pokrajine imaju svoje akcione planove. Planiranje na nacionalnom nivou u lokalnim tržištima rada, aktivna politika zapošljavanja, angažovanje svih resursa Nacionalne službe za zapošljavanje, uključujući i lokalne samouprave, po mom mišljenju su ključni kvaliteti ovog predloga zakona. Što se tiče zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, nesporno je da imamo jedan pravno- normativni vakuum u ovoj oblasti i moram da kažem da ovo pitanje nije samo privrednog, radno-pravnog karaktera. Ovo je pitanje ljudskih prava, ovo je pitanje našeg strateškog opredeljenja da Srbiju stvaramo kao otvoreno društvo, kao društvo jednakih šansi i da pitanje zapošljavanja i osposobljavanja lica s invaliditetom, kao posebno ranjive grupe u našem društvu, koja je često bila meta diskriminacije, moramo da rešavamo i kroz ovu normativnu oblast. Nedavno smo usvojili Zakon o zabrani diskriminacije. I ovaj zakon sigurno doprinosi poboljšanju njihovog položaja. Ne treba ovo da radimo samo sa aspekta altruizma, kako je to rekao jedan uvaženi kolega. Ova lica moramo da posmatramo i tretiramo kao ravnopravne članove društvene zajednice i da im kroz sva ova zakonska rešenja omogućimo jednak pristup na tržištu rada i njihov bolji položaj, jer tako stvaramo ne samo bolje uslove života za njih, tako stvaramo jedno bolje društvo i bolju državu. Zbog toga Demokratska stranka, odnosno Poslanička grupa ZES-a, snažno podržava ova dva zakonska projekta, veoma važna za naše društvo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Ratkoviću. Reč ima narodni poslanik, gospođa Marina Raguš.
Gospođo Đukić-Dejanović, gospođo Kalanović, trudila sam se da pažljivo slušam izlaganje kolega iz vladajuće koalicije. Očigledno je da raspolažemo različitim podacima, ali pretpostavljam da ćemo svi biti svesni kompletne slike, zato što smo svesni činjenice da postoji mala laž, velika laž i statistika. Ono što je izvesno, statistički podaci dovoljno ne otkrivaju pravo stanje, kada je, recimo, reč o stopi zaposlenosti i nezaposlenosti i o ranjivim grupama u društvu Srbije. Ono što SRS pokušava već izvesno vreme da uradi, jeste da koristi izvore koji su bliski vladajućoj koaliciji, takođe, da koristi izvore koji su državni. Trudimo se da svoje podatke za ove rasprave ipak ostavimo negde po strani, iz jednog prostog razloga, da bismo oduzeli vama argument da tučete vaše podatke. Ono što pokušavamo da uradimo, uradili ste vi kao opozicija i to je pravo svih političkih partija, a skupljamo građu o destrukciji srpske privrede. To vam vrlo transparentno, otvoreno kažemo i trudimo se da to radimo na što bolji način, koristeći pri tom samo zvanične podatke, ili podatke grupe stručnjaka koji su nekad učestvovali u vlasti, od 5. oktobra naovamo. Trudili smo se, kada je postojala poslovnička mogućnost, da postavljamo konkretna pitanja, da pravovremeno uputimo zahtev za pojašnjenje, ili postavimo pitanje resornom ministarstvu, i tako dobijemo zvaničan odgovor, pa ću vas, tako, podsetiti na par odgovora koje smo dobili od Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj. Tiče se stope nezaposlenosti, na dan 31. decembra 2008. godine, ako se ne varam, ali konsultovaću odgovor koji ste zvanično uputili, konkretno, meni, jer sam se ja bavila time krajem prošle godine, iskreno uplašena kakva nas situacija čeka tokom 2009. godine. Da budemo potpuno jasni, ni ja, a ni Poslanička grupa SRS-a ne možemo da se radujemo ovakvoj situaciji koja je zadesila Srbiju, niti bih volela da ovo shvatite kao slavodobitno ponašanje SRS-a. Naprotiv, ono što jeste osnovni motiv svega ovoga jeste da je moglo puno toga da se uradi, a nije se uradilo, pa mi hoćemo da saznamo ko je direktno odgovoran za to. Ne mislim da ste vi lično, gospođo Kalanović, odgovorni. Odgovornih ljudi, kao što vidimo, u poslednje vreme ima u svim redovima, i našim, ali ono što radi SRS, to je da one koji su odgovorni za, uslovno rečeno, izigravanje srpskih nacionalnih interesa vrlo transparentno, javno, bez ikakvog ostatka ili rezerve, prikaže srpskoj javnosti. Mi mislimo, političke korektnosti radi, da najveći broj ljudi koji čine ovu političku scenu misli da radi najbolje, ali da postoje neki ''mangupi u našim redovima'' koji treba da odgovaraju za ono što mi cenimo da je suprotno interesima srpske nacije, tako da se nadam da ćete ovu raspravu da doživite kao izlaganje, kao konceptualno izlaganje s pozicije SRS-a. Juče sam počela da predstavljam podatke koji nisu, naravno, današnji, 2009. godine. Pokušali smo da dobijemo sveže podatke kada je reč o stopi nezaposlenosti u određenim centrima u Srbiji, posebno određenih ranjivih kategorija društva, kao što su lica s invaliditetom. Konsultovali smo Projekat, sada ću vam reći i njegov naziv, to sam vam juče pomenula – Praćenje smanjenja siromaštva ugroženih grupa mladih. To su rezultati istraživanja i preporuke u Nišu, Kragujevcu, Kikindi, Užicu i Beogradu. Potpisala ga je Grupa 484. Projekat je finansiran od strane EU, a realizovan od strane Evropske agencije za rekonstrukciju. Dakle, nema nikakve veze sa SRS-om. Pretpostavljam da ste i vi imali prilike da imate uvid u ovaj projekat, koji je meni dao malo jasniju sliku kako, zapravo, Srbija izgleda i kakvo je stanje srpskih institucija na terenu, na osnovu onoga što je ova grupa stručnjaka, a mnogi od njih su činili vlast svojevremeno u Srbiji posle 5. oktobra, uradila. Da se ne bih ponavljala, iznela sam juče neke podatke za Kikindu. Ono što sam ostala dužna, jeste da u kategoriji osoba s invaliditetom od 18 do 30 godina starosti, od ukupno 51, koliko ih je anketirano na teritoriji opštine Kikinda, članovi su nekog udruženja osoba sa hendikepom koje su učestvovale u radu ove koalicije, 11 je na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, filijala u Kikindi. Ove osobe se vode kao nezaposlene. Njihova polna struktura je pet muškaraca i šest žena. Vi, kao metodolog, pretpostavljam da možete da pravite projekciju vezanu za 2009. godinu, pogotovu u svetlu finansijske krize, koja i te kako počinje da se reflektuje na srpsku ekonomiju, pa tako možemo da mislimo i na koji način može da se sprovede zakon, odnosno Predlog zakona koji ovde branite. Podatak koji je ovde iznet jeste da je ukupan broj lica s invaliditetom, po stepenima stručne spreme, 724. Neću čitati sve, zato što Projekat ima oko 80 strana, a nemam toliko vremena na raspolaganju, ali moram izneti pojedine podatke da bismo mogli da stvorimo sliku i da pričamo o sadašnjem stanju, jer, koliko sam vas razumela, vi nemate precizan podatak vezan za osobe s invaliditetom. Istini za volju, nismo ga ni mi dobili, a nemamo ni preciznu sliku kakva je struktura ljudi koji su nezaposleni i koji spadaju u ranjive kategorije društva i koji su posebno ugroženi, a mi pretpostavljamo da će biti još ugroženiji, u svetlu krize koja će, definitivno, da se reflektuje narednih pet godina, a reč je o srpskoj privredi. Ono što je mene posebno interesovalo, pošto sam samohrani roditelj, to je ono što indikuje, na osnovu svih ovih rezultata istraživanja, da procenat samohranih roditelja, što očeva, što majki, raste u srpskom društvu. Tu su, naravno, i starija lica, sve ono što potpada pod žrtve tranzicije. Da se vratimo konačno na ovaj projekat koji je meni poslužio za pojašnjenje mnogih dilema.
Gospođo Raguš, samo ću vas za trenutak prekinuti, da obavestim poslanike da su nam u poseti, dakle, u poseti našem parlamentu, učenici Srednje francuske škole iz Beograda, sa profesorkom Odri Pukle. Oni se nalaze na galeriji i izvesno vreme će pratiti naš rad. Zahvaljujem što ste mi omogućili da vas obavestim, nastavite.
I ja pozdravljam goste koji se nalaze na galeriji, nadam se da će im ova rasprava biti korisna. Majica koju nosim, verovatno, odudara od ostalih kolega poslanika, na sebi ima lik predsednika moje stranke koji se nalazi šest godina u Hagu i znak je izvesnog protesta protiv neoliberalne okupacije, iza koje je potpisnik robije moga predsednika. Da se vratim rezultatima ove analize, imala sam potrebu da mladim ljudima pojasnim zašto izgledam na način na koji izgledam. Ono što je preporuka Grupe 484, izvinjavam se zbog ovog malog odstupanja od teme, vraćam se, jeste da treba zagovarati aktivne, ne pasivne mere prema licima sa posebnim potrebama, kada je reč o njihovom zapošljavanju i ukupnoj nezaposlenosti. Ovo je, gospođo Kalanović, projekat koji jepokrivao rok od 2003. do 2006. godine. Tada je to već bilo preporučeno. Mi aktivnim merama zapošljavanja, ukoliko sam vas dobro razumela u izlaganju, pričamo o 2009. godini. Interesuje me kome su ove preporuke upućene i zašto se one nisu ispratile na način koji je bio adekvatan, a tada smo bolje stajali, mogli smo, bar kada je reč o privredi, to bolje da ispratimo. Takođe, jedna od preporuka je bila – treba se zalagati za sačinjenje jasne evidencije mladih nezaposlenih lica s posebnim potrebama, prvenstveno u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, jer se time stvara osnova za uspešnu i sveobuhvatnu afirmativnu akciju. Fantastična preporuka, ne znam da li je ostvarena, a volela bih da znam. Dakle, na nacionalnom nivou i na nivou filijale, šta se po tom pitanju uradilo? Ovaj zakon zadire i u Nacionalnu službu za zapošljavanje i predviđa formiranje agencije. Idemo dalje. Očigledno je da Nacionalna služba za zapošljavanje mora imati jasan, proaktivan pristup prema ovoj populaciji, a posebno prema mladima u ovoj kategoriji. Između ostalog, šta se preporučuje? Obaveštenja putem Interneta, zvanja telefonom, podsticanje na učešće u projektima i programima koja lica sa posebnim potrebama čine subjektom, a ne objektom procesa. Ovaj deo je, naravno, za društvo, koje treba da uključi sve ljude sa posebnim potrebama, posebno invalidna lica, u sve društvene procese, a ne da budu odbačeni ili na margiranama. Dakle, da se potrudi da svi kapaciteti koji su u njima, bez obzira na bilo kakvu invalidnost, dođu do maksimuma, jer to je jako važno u kontekstu poštovanja ljudskim prava i ličnog dostojanstva svih ljudi. Ono što mene interesuje je da li je Nacionalna služba za zapošljavanje ikada radila ovakve stvari? Sećam se, kada sam ja bila, političkom odlukom, lustrirana i kada sam bila na Birou za nezaposlene, a bila sam zamenik saveznog ministra, dakle, među prvima sam bila lustrirana, da me niko nije zvao sa Biroa rada. Za mene nisu postojala obaveštenja o slobodnim radnim mestima. Naprotiv, postojalo je obaveštenje da sam prekvalifikovana za trenutnu ponudu poslova. Dakle, pričam iz ličnog primera. Pretpostavljam da ću čuti da Nacionalna služba za zapošljavanje radi u ovom kontekstu, ali, evo, i Grupa 484 je konstatovala da to nije slučaj. Mene interesuje na koji način mislite da uključite lica sa posebnim potrebama, posebne, ranjive kategorije društva, u sveobuhvatne društvene procese, naravno, da ih uključite u ono što se zove produktivna radna snaga? Takođe, jedna od preporuka je bila – lokalni socijalno- ekonomski saveti treba da budu i medijatori između predstavnika poslodavaca i invalidnih lica. Preporuka je načinjena 2006. godine, po okončanju Projekta, koji je obuhvatao tri godine, od 2003. do 2006. godine. Da li je ovo urađeno? Ukoliko nije, zašto? Ono što je tada, takođe, bila preporuka, na osnovu skeniranja situacije, samo za Kikindu govorim, trebalo je zalagati se za formiranje socioekonomskog saveta na nivou opštine, a zatim za uključivanje Udruženja invalida u socioekonomske savete. Složićete se, ovo je preko potrebno. Ipak, i invalidi treba da učestvuju u tom procesu jer najbolje znaju, na osnovu ličnog primera, šta je to što treba uraditi. Samim tim, ta javna rasprava i javni dijalog je preko potreban da bi država mogla da vidi situaciju i da da konkretne mere. Ovo zaista govorim u interesu svih ljudi koji će osetiti krizu na svojim leđima, takođe, u interesu svih onih koji, nažalost, nisu u prilici da ostvare zaposlenje, makar na vreme duže od mesec dana, pa je jako vredno da čujemo na koji način mislite da ih sve uključite u ono što predviđa ovaj zakon. Kragujevac mi je bio, takođe, vrlo zanimljiv. Ono što se ovde pokazalo kao analiza, istraživanje je vrlo značajno za Kragujevac, pa da vidimo kakva je slika danas i kakva projekcija na osnovu ove metodologije može da se napravi. Ono što treba reći, a vezano je za Kragujevac, to su, ipak, neki opšti podaci, koji su značajni. Na osnovu toga možemo da vidimo, a i celokupna srpska javnost, kakva su kretanja. Grad Kragujevac, koji se nalazi u centralnom delu Šumadije, prostire se na površini od oko 835 kvadratnih kilometara. Teritoriju grada čini 57 naseljenih mesta, 77 mesnih zajednica, 32 u gradu i 45 u selu. Ovo s namerom pričam, da se vidi šta je od celokupnih resursa Kragujevca, koji je vrlo važan za celu Šumadiju, iskorišćeno. Na poslednjem popisu stanovnika, koji je obuhvaćen ovim projektom, 2002. godine, Kragujevac je imao skoro 181 hiljadu stanovnika, od kojih se 5070 tada nalazilo u inostranstvu. Od ukupno 175.802 stanovnika, u gradu je živelo blizu 147.000, a u selima, pazite, negde blizu 30.000 stanovnika. Dakle, ukupan broj stanovnika za posmatranih 11 godina povećan je samo za 788.U gradu živi, jako značajan podatak, i oko 2.257 izbeglih, 13.600 interno raseljenih lica, tako da je ukupan broj stanovnika blizu 200.000. Prema poslednjem popisu, Kragujevac ima negde oko 60.000 domaćinstava, dominiraju četvoročlana domaćinstva, prosečna porodica ima oko tri člana. U pogledu polne strukture stanovnika grada, 49% su muškarci, 51% su žene. Duži niz godina, Kragujevac je karakterisao negativan prirodan priraštaj, od 1996. do 2004. godine, kada je broj rođenih bio veći od broja umrlih lica, a u poslednjih 10 godina, ovo je značajno metodološki za projekciju stanja, danas, desile su se sledeće promene: smanjenje broja dece i omladine starosti do 19 godina za 6%, povećanje broja lica u srednjoj starosnoj dobi za 11%, povećanje broja starih za 30%. Ono što je navedeno kao uzrok promene u starosnoj i polnoj strukturi stanovništva jesu, između ostalog, velike ratne katastrofe, izražena smrtnost, pad nataliteta, migracije stanovništva, prelazak iz poljoprivrednog u nepoljoprivredno stanovništvo. U ukupnoj populaciji, lica od 15 do 29 godina učestvuju sa 21%. U poslednjih 10 godina ispoljena je tendencija opadanja broja aktivnog stanovništva za 4%, broja izdržavanih lica za 2%. Od ukupnog broja radno sposobnih lica, 46% su žene. Broj zaposlenog aktivnog stanovništva se od 2002. godine konstantno smanjivao. Dakle, do ovo je podatak do kojeg je došla Grupa 484, na osnovu uvida u statističke podatke grada Kragujevca, poređenjem s Nacionalnom službom za zapošljavanje, u ovom projektu iza kojeg stoji EU, sa svojim finansijama. Od 83.626 aktivnog stanovništva, skoro 62.000 je radno angažovano. U 2003. godini bilo je zaposleno 45,2% aktivnog stanovništva, u 2004. godini 51.676 lica. Dakle, u odnosu na 2003. godinu, osetan je pad. Godine 2003. je bilo uposleno skoro 54.000 lica. Kragujevačka privreda je u procesu restrukturiranja. Iskreno, nije najjasnije, kada se ovo definiše, šta znači restrukturiranje u kontekstu celokupne privrede, ali da se baziramo na konkretne podatke. U privredi grada posluje 1.180 preduzeća, među njima 20 velikih, to je bilo 2006. godine. U Kragujevcu postoji 4.805 privatnih radnji, u 2006. godini. Dominira trgovina, sa 1.645, zanatstvo, sa 1.495 i ugostiteljstvo, sa 428 radnji. Broj radnika zaposlenih u privredi je gotovo prepolovljen. Znatan broj radnika je ostao bez posla, zbog čega je siva ekonomija postala realnost grada. U tom kontekstu smo mi mislili da će i gospodin Ljajić da učestvuje u ovoj raspravi, zato što nekako vezujemo ovu priču sa njegovim resornim ministarstvom, pa da bi slika bila malo kompletnija, možda bismo mogli i njega da konsultujemo vezano za sivu ekonomiju, odnosno za povredu radnih prava. Dobro, šta je - tu je, idemo dalje. Ovaj set zakona je na dnevnom redu. Pokušavam da odslikam, na osnovu rezultata istraživanja ovog projekta. Kaže, na programu Zavoda za zapošljavanje u 2003. godini bilo je 6.487 radnika, u 2006. oko 4.600 lica. Većina nezaposlenih, ovo je značajan podatak, gospođo Kalanović, u Kragujevcu je obezbeđivala egzistenciju na gradskim buvljacima. U obrazovnoj strukturi, najveće je učešće stanovništva sa srednjom stručnom spremom – 38,2% u 2003. godini, odnosno 47,4% u 2005. godini. Sa višim i visokim obrazovanjem bilo je 9,4% stanovništva u 2003. godini, dok je u 2005. njihov procenat povećan na 12,3%. Broj nepismenih lica je smanjen, to je dobar podatak, u odnosu na 2003. godinu i iznosi 2%, ali je potpuno deprimirajući podatak da je većina nezaposlenih ljudi u Kragujevcu svoju egzistenciju rešavala na buvljacima. Čini se da je slična situacija i u Beogradu. Vraćamo se dalje na ove podatke. U 2006. godini, zaključno sa novembrom, evidentirano je 24.216 nezaposlenih lica u Kragujevcu, među njima je 59% žena. U odnosu na 2003. godinu, broj lica koja su prijavljena Nacionalnoj službi za zapošljavanje veći je za 9%. Između ostalog, to je, takođe, važan podatak, najzastupljenije ugrožene grupe u ukupnoj populaciji grada, sa približno 13% u 2003. godini, odnosno 14% u 2006. godini, jesu deca i omladina sa posebnim potrebama, Romi, deca bez roditeljskog staranja, deca i omladina iz porodica raseljenih lica, mladi korisnici materijalnog obezbeđenja, mladi nezaposleni. Imajući u vidu kriterijume za ostvarivanje prava na dečiji dodatak, u ugrožene grupe mogla bi da se svrstaju i ova lica. Kada je reč o Romima, popisom je utvrđeno da u gradu živi 1.154 Roma, 573 muškarca, 581 žena. Romi u gradu žive u devet naselja. To su najveće skupine, ali Roma ima u svim naseljima. Procene su da je 66,8% Roma siromašno, 12% je ekstremno siromašno. Stopa nezaposlenosti je dva i više puta veća nego u ukupnoj populaciji. Kada je reč o izbeglim i raseljenim licima, prema podacima Komesarijata za izbegla lica, u 2003. godini bilo je 2.257 izbeglih, 13.300 raseljenih lica. Po poslednjem popisu iz 2005. godine, evidentirano je 865 izbeglih, dok se broj raseljenih nije bitnije promenio. To bitno utiče, a o njima uopšte nismo govorili, na ukupnu sliku zaposlenosti, a pri tom otvara i pitanje – na koji način mislite da ove ljude uključite, u kontekstu aktivne politike zapošljavanja, u radno-produktivne i sposobne stanovnike? Kada je reč o nezaposlenim licima, mladi do 29 godina se, takođe, mogu svrstati u rizične grupe. Ovo je poražavajući podatak za Kragujevac i celu Srbiju. Po evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, broj ovih lica u 2005. godini bio je 5.151, a u 2006. godini 8.690. Pri tom, ono što je jako važno, u toj brojci možemo da vidimo o kakvoj strukturi je reč, pa je 4.871 lice od 19 do 25 godina, 3.819 lica – od 26 do 30 godina. Ova lica čine 35,8% ukupnog broja nezaposlenih lica, od kojih su 57% osobe ženskog pola. Dakle, kada govorimo o milenijumskim ciljevima koje je postavio UN, o onome što je uvek bio ''kišobran'' srpskog društva, i to ne može niko da opovrgne, to da se srpsko društvo uvek zalagalo za društvo bez diskriminacije, mi vidimo na konkretnim podacima da je, zapravo, srpsko društvo bilo potpuno neposvećeno, možda je to pregrubo, ali u većoj meri neposvećeno rešenju svih ovih problema, s obzirom na to da su oni konstatovani na ovakav način. Pri tom, ono što je vrlo jak utisak, jeste da je država najčešće slepa za precizan broj, premda, istina za volju, precizan broj je teško utvrditi, ali, bar u najvećem mogućem broju ovih problema, ili, ako ih vidi, nema adekvatan način za rešavanje užasnih egzistencijalnih problema.Koje su preporuke kada je ovaj indikator u pitanju, dakle stopa nezaposlenosti mladih do 29 godina na teritoriji Kragujevca? Govorimo o decembru 2006. godine. Poslednji presek stanja ovog projekta je bio 30. novembar 2006. godine. Dakle, kao što se na osnovu svega moglo videti, ukupan broj nezaposlenih na kraju 2005. iznosio je 22.106 osoba. Od toga je negde oko 43% bilo ispod 30 godina. To je 2006. godina. Dakle, nema svetske finansijske krize, radi se o tome da se u društvu sprovedu određene reforme, imate celokupno međunarodno okruženje koje je raspoloženo da utemelji demokratsku vlast koja je srušila Miloševića, imate podršku najrazvijenijih zapadnoevropskih demokratija, i onih prekookeanskih, na prvom mestu, mislim na Vašington i vašingtonsku administraciju, i imate ovakvu situaciju 2006. godine, šest godina posle oktobarskih promena.Ono što, takođe, treba da se kaže, korektnosti radi, trend povećanja ukupne nezaposlenosti, mada ne i među mladima, kako kaže Grupa 484, nastavio se u toku 2006. godine. O tome govore cifre da je na kraju 2006. godine bilo 24.216 nezaposlenih, a među njima 8.942 mladih do 30 godina. U procentima, to je 36,9%. Iako je u ukupnom broju nezaposlenosti procenat mlade populacije do 30 godina opao za 6%, ovaj pad, zapravo, nema baš takve razmere. Naime, ukupna nezaposlenost za period od godinu dana u Kragujevcu se povećala za 8,7%, dok je nazaposlenost mladih smanjena za 6,1%. Zato, metodološki, ovo možemo da koristimo kao krivulje koje mogu da daju projekciju, uslovno rečeno, za dve do pet godina, a onda, pretpostavljam da ste sve to imali u vidu kada ste pravili ove pakete zakona i analizu efekata njihove sprovodljivosti. Značajno je, a može da se nadoveže na primer koji smo imali prilike da i vi i ja gledamo pre neki dan, i zaista mi je drago da vas je to inspirisalo, opet i kao ženu, da se raspitate i da vidite koliko konkursa za lekare ima, da li je problem nedostatak tih mesta, zašto to dete planira da ode iz zemlje i završava srednju medicinsko-tehničku školu. Onda se postavlja drugo pitanje – koliko lekara zaista može, ukoliko živi samo od lekarske plate, da preživi u državi Srbiji? Ono što bi trebalo da sledi tu profesiju jeste obezbeđenje takve klime da svako sa svojom stručnom spremom može da živi životom dostojnim čoveka, a tu je stepen odgovornosti, priznaćete, najveći, jer nema puno prostora u državi Srbiji. to je činjenica i to svi znamo. Dakle, ono što je Grupa ovde našla jeste prosečna zastupljenost mladih, u obe godine ukupna nezaposlenost je iznosila 40%, što je visok procenat. Sve ovo govorim s razlogom da obojimo podatak da je nezaposlenost i nebriga o ranjivim grupama kontinuiran proces, samo je finansijska kriza to iznela na površinu. Naravno, ne smatram da ste vi odgovorni za ovu situaciju, ali ste preuzeli odgovornost da probleme koje ste zatekli rešite. Mi pokušavamo da shvatimo na koji način će sve ono što je zatečeno moći da se reši u narednih pet godina. Niko ne govori da ovaj zakon može da se u potpunosti sprovede u godinu ili dve dana, ili šta je strategija za 10 godina. Ono što su zabeležili jeste da je među mladima prisutna rodna diskriminacija prilikom zapošljavanja, pa je skoro 60% svih nezaposlenih ženski deo populacije. Preporuke koje su na osnovu svega date tiču se vrlo zanimljivog indikatora, to je nivo budžeta za finansiranje i zapošljavanje osoba s invaliditetom, na primer, do 30 godina u gradu Kragujevcu. Poslednji presek stanja je bio decembar 2006. godine, planirano je zapošljavanje 18 lica, 90.000 dinara po licu, a ukupan planirani budžet je bio milion i 620.000 dinara. Propisani su uslovi za poreska oslobođenja, oslobođenje od plaćanja doprinosa za zapošljavanje novih lica s invaliditetom, dakle, ništa novo u odnosu na predložena zakonska rešenja. Zapošljavanjem pet ili više lica, bez obzira na godine života, poslodavac dobija subvenciju od 90.000 dinara po licu i zapošljava ih na neodređeno vreme, minimum na dve godine. Dolazimo do onoga šta beleži praksa. Nije poznat broj lica do 30 godina u ovoj kategoriji koja su se zaposlila na taj način. Priznaćete, gospođo Kalanović, da ovo jeste činjenica, ne može da se vezuje za sve, ali jeste činjenica. Interesuje me na koji način država misli da utiče na promenu ove prakse, bez obzira na to što se vide potezi države u smislu subvencija ili poreskih oslobođenja? De fakto u praksi to nije ostvarivo, makar ne na osnovu ovog istraživanja i ne u gradu Kragujevcu. Prema evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, ima 1.515 evidentiranih osoba s invaliditetom, a od toga je 261 lice korisnik Centra za socijalni rad, s tendencijom povećanja. Ono što beleže rezultati istraživanja za Užice, opet vas neću opterećivati gomilom podataka, samo da imamo uvid u nešto što je proces koji nas sada zatiče u nerešivoj situaciji, na poslednjem popisu iz 2002. godine, opština Užice je imala 82.303 stanovnika, od čega je 69, odnosno blizu 70% radno sposobnog. Odnos muškog i ženskog stanovništva je 48,4 prema 51,7, a udeo mladih od 15 do 29 godina u ukupnoj populaciji je 21%. Prema popisu iz 2002, Užice ima 27.000 domaćinstava i dominiraju četvoročlana domaćinstva, a u periodu od 2002. do 2006. godine primećuje se trend opadanja broja stanovnika, po stopi od 0,7% godišnje. U kategoriji – nezaposlena lica od 18 do 24 godine na području opštine Užice, na dan 31. januara 2005. godine, na osnovu evidencije Nacionalne službe za zapošljavanje, filijala Užice, bilo je prijavljeno 1.271 nezaposleno lice starosti o kojoj je reč. Navedeni podaci ukazuju na to da je broj nezaposlenih mladih u stalnom porastu, a kao osnovni uzrok ovakvog trenda navode se tranziciona kretanja u privredi regiona i Republike. Ovo je vrlo značajno. Drugi, istina, manji uzrok, jeste nepostojanje adekvatnih obrazovnih institucija za srednje školsko obrazovanje i tu mi vidimo nedostatak prave akcije od strane, recimo, Nacionalne službe za zapošljavanje, da se konačno sondira koji su to obrazovni profili koji su potrebni društvu u Srbiji i na koji način mogu mladi radno-sposobni ljudi da se zaposle. Između ostalog, ono što nije bilo u dovoljnoj meri izraženo, a bilo je potrebe za tim, to su škole koje bi edukovale tesare, armirače, zidare itd. Kada je reč o invalidima, u Užicu je socijalnom zaštitom bilo obuhvaćeno 49 od ukupno 78 osoba, u starosnoj grupi od 18 do 30 godina, s različitim invaliditetom, bez obzira na to da li je reč o motoričkom ili senzornom. Osobe su organizovane u četiri udruženja. Videlo se da se među dobijenim podacima ne nalazi obrazovna struktura i to je bila manjkavost filijale za Užice. Ta neujednačenost i nesređenost podataka, koja traje duži niz godina, opet je nešto što nas, kao ljude koji pokušavaju da steknu jasnu sliku o stanju radno-sposobnog stanovništva i nivou zaposlenosti, odnosno nezaposlenosti, zaprepašćuje. Što se tiče polne strukture, situacija je sledeća, od 49 korisnika koji su obuhvaćeni socijalnom zaštitom, 29 su muškog, a 20 ženskog pola. Kada je reč o gradu Nišu, ono što bi trebalo ovde pomenuti jeste da Niš, sa oko 250.000 stanovnika, drugi po veličini grad u Srbiji, nekada industrijski i privredni centar regiona, deli sudbinu većine gradova sa sličnom strukturom privrede i stanovništva u Srbiji, na zapadnom Balkanu. Kakva je to struktura? Predimenzionirana preduzeća po kapacitetima i po broju zaposlenih radnika iz oblasti mašinske, elektronske, tekstilne industrije, ne mogu da prate savremena kretanja na tržištu. Dakle, sve ovo se dešava pre svetske finansijske krize i onoga što je sada svakodnevnica u Srbiji. Nizak stepen restrukturiranja i privatizacije i kašnjenje ozbiljnih reformi u privredi doveli su do osiromašenja većeg broja stanovnika, jačanja sive ekonomije, povećanja socijalnih tenzija. S druge strane, Niš poseduje uslove da, korišćenjem postojećih resursa, u perspektivi ostvari stabilan razvoj, ali na novim osnovama i, kako kaže Grupa 484, po evropskim standardima. Mi je sada pitamo – kada? Samo nam recite koje godine, da li će to biti za pet, 10, 15 godina i šta će biti sa svim ljudima koji treba da prežive taj vremenski interval, pošto reforme, očigledno, nisu sprovedene? Pri tom, neophodno je izvršiti, kao što kaže Grupa 484, mnoge reforme i utvrditi nove pravce razvoja, revitalizovati i restrukturirati postojeće perspektivne sisteme, a da bi sve to moglo da se ostvari, nužno je projektovati strategiju održivog razvoja. Volela bih da znam šta jedan razvoj čini održivim. Čini se, na prvom mestu, finansije i stabilna privredna delatnost, ali, eto, možda grešim. Ono što je bilo značajno za sliku Niša, to su raspoloživi resursi grada koji nisu iskorišćeni, između ostalog, povoljan geografski položaj, sa povoljnom hidrološkom situacijom, prostor na više na 597 kvadratnih kilometara, geotermalne vode u nalazištima Niška Banja, Kravlje, Miljkovac, Ostrovica, mineralne vode u području Jelašnice, karsne vode za proizvodnju vode za piće u području Suve planine, plodno poljoprivredno zemljište pogodno za ratarstvo, voćarstvo, vinogradarstvo, lekovito bilje, duvan, autohtone vrste. To je pitanje za Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj – zašto ovi resursi nisu na najbolji mogući način iskorišćeni? To bi značilo iskorišćavanje celog regiona, na primer. Prirodne vrednosti planinskog masiva Suve planine, Jelašničke i Sićevačke klisure, endemične i reliktne biljne vrste, obnovljivi izvori energije, vrlo značajna stavka koja je iskoristljiva za premošćavanje efekata svetske ekonomske krize, kao što su voda, vetar, sunce, biomasa i zadovoljavajući uslovi za razvoj lovstva. Pošto to nije iskorišćeno, da vidimo kako je rasla stopa nezaposlenosti u Nišu. Godine 2005, ona je iznosila skoro 30%, da budem precizna, 29,91%, a 2006. godine – 30,86%. Koje su bile preporuke tada? Osmisliti mnogo fleksibilnije programe namenjene nezaposlenima, u koje bi bio uključen širi krug društvenih aktera, i to na osnovu prethodno mapiranih potencijala. Mogućnost planiranja potencijala, takođe, spada u mnogo detaljnije baze podataka, koje nedostaju. Pitam vas, da li ste u međuvremenu napravili baze podataka koje mogu da znače mapiranje potencijala, jer to bi bio značajan podatak koji učestvuje u rešavanju problema nezaposlenih? Kada je reč o Beogradu, iz nekog razloga, Grupa je odabrala opštinu Palilula i tu su, takođe, pokazatelji koji umnogome ne odstupaju od svih navedenih centara, ali ono što je značajno, jeste da se u Beogradu, ipak, mnogo lakše živi nego u ostalim gradovima Srbije, da većina ljudi koji u Srbiji ne mogu da ostvare sve ono što spada u radni potencijal, da ostvare, na prvom mestu, pravo na egzistenciju, dolaze u Beograd, a onda se dešava da na najbrutalniji način budu vraćeni iz Beograda u mesto prebivališta. Nadam se da država ima to u vidu i da shvata da će doći do tranzicione migracije u većem broju. Sve veći broj ljudi kaže da, zapravo, samo u Beogradu još može da zaradi. Interesuje nas šta predviđate u tom smislu? Ono što bi bili opšti zaključci Grupe 484, da konačno privedem kraju predstavljanje, na prvom mestu, srpskoj javnosti, rezultata ovog projekta, jeste da se u svih pet analiziranih gradova nezaposlenost kontinuirano povećavala od 2003. do 2006. godine. Udeo mladih do 30 godina, u ukupnom broju nezaposlenih lica, kreće se do 30%, recimo, na Paliluli u Beogradu, do, čak, 73,4% u Kragujevcu, na kraju 2005. S druge strane, u svim gradovima, mladi do 30 godina čine maksimalno 21% ukupne populacije. Ovo je simptomatično, iz nekoliko razloga. Prvo, postoji disproporcija između udela mlade populacije u ukupnom stanovništvu Srbije i stope nezaposlenosti među mladom populacijom. Naime, iako su mladi manjinska populacija u ukupnom stanovništvu, stopa nezaposlenosti među tom populacijom je znatno veća nego među starijim radno aktivnim stanovništvom. Dakle, ako se kao jedan od osnovnih indikatora za praćenje siromaštva, što je bila tema ovog projekta, uzme nezaposlenost, onda moramo konstatovati da u ovoj oblasti ne samo što nije bilo napretka, već se nezaposlenost od 2003. godine konstantno povećavala. Aktivne mere i programi zapošljavanja, za koje se sredstva izdvajaju iz budžeta lokalnih samouprava, a koja su bila predviđena tadašnjim zakonom o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, to je tema i današnjeg dnevnog reda, nisu uočeni prilikom ovog istraživanja. Takve mere trebalo bi da obuhvate obuke, prekvalifikacije, dokvalifikacije i drugo. Pored redovnih aktivnosti Nacionalne službe za zapošljavanje, alternativni načini rešavanja ovih problema, kroz programe i finansiranje lokalnih samouprava, nisu uočeni, osim u Kragujevcu. Zapravo, tu se radilo o sistemu javnih radova, došlo je do upošljavanja posebno ugroženih kategorija. Čini mi se da ste vi i naveli kao jednu od stavki za rešenje problema zapošljavanja ugroženih kategorija, upravo, javne radove. Mislim da mi je taj podatak promakao. Izvinjavam se ukoliko ste to rekli, a ja nisam pribeležila. Voleli bismo da znamo u kojoj razmeri se planira izvođenje javnih radova, pa da vidimo na koji deo populacije će to uticati i da li imate sliku po određenim gradovima u Srbiji koji su značajni za život ljudi, recimo, u Nišu, Leskovcu, Pirotu, u svim onim drastično nerazvijenim delovima Srbije, opet u kontekstu regionalnog razvoja? Šta je, takođe, primećeno na nivou lokalnih samouprava i gradova koji su obuhvaćeni ovim projektom? Ne postoje jasni planovi za rešenje problema mladih. To pokazuje činjenica da skoro nigde nije postojao akcioni plan za mlade, kao ni strategija za mlade. Donošenje ovih dokumenata preporučuje se i u Strategiji za smanjenje siromaštva. Dakle, u takvoj situaciji, sasvim je razumljivo što ne postoji usmereni strateški pristup rešavanju problema mladih, samim tim, i ranjivih grupa mladih. Podaci o različitim kategorijama ranjivih grupa mladih postoje, prvenstveno, u centrima za socijalni rad. Šta je tu uočeno kao negativan trend? Podaci koje imaju centri za socijalni rad vrlo često su nesređeni i nepregledni, kartoteke, nepostojanje elektronskih baza podataka itd. Drugo, komunikacija, što je, isto tako, vrlo značajan podatak, čini mi se da se to nijepromenilo, centara za socijalni rad s organima lokalne samouprave i ostalim institucijama, prvenstveno, s Nacionalnom službom za zapošljavanje, na potpuno je nezadovoljavajućem nivou. Stiče se utisak da sve te institucije, ukoliko može to da se nazove institucionalnim kapacitetom, funkcionišu u nekakvim zatvorenim prostorijama, kao da su otuđene jedne od drugih, s obzirom na to da ovi problemi i dan-danas postoje. Moje lično iskustvo govori da je to tako, ali ne mora da bude pravilo; možda sam ja prošla na takav način, ali ne mora da bude, statistički gledano, pravilo. Dozvoljavam, što će reći, da grešim. Dakle, osim strateških dokumenata koji bi se bavili posebnim kategorijama mladih, nisu primećeni pomaci ni u ostalim oblastima. U svim ispitivanim gradovima, uključujući i Beograd, primetan je ogroman nedostatak infrastrukture namenjene mladima. Tu se, na prvom mestu, radi o omladinskim centrima, klubovima, svim onim institucijama koje bi ih na određeni način uključile u društvo i, uslovno rečeno, zaposlile ovu kategoriju ljudi, odnosno novi broj stanovnika, koji je sada dospeo u kategoriju mladih, posle ovog istraživanja. U svim ovim gradovima primećen je trend relativnog smanjenja socijalnih davanja. Čini mi se da će taj trend biti i dalje izražen. Dakle, iako su se socijalna davanja nominalno povećavala od 2003. godine do danas, ova povećanja nisu pratila trend porasta budžeta, inflatorna kretanja, niti trend porasta stope nezaposlenosti. Realno, može se reći da su socijalna davanja, na dan završetka projekta, manja nego što su, recimo, bila 2003. godine, i to je očigledno bio trend. Kao vrlo čest problem u svim opštinama potrebno je pomenuti nedostatak podataka, ili veoma loše stanje u kojima se podaci nalaze. Baze podataka u većini državnih službi su, u smislu softverskih rešenja, veoma zaostale. U nekim slučajevima, npr. u Užicu, centar za socijalni rad nema čak ni elektronsku bazu podataka, svi podaci se čuvaju u obliku kartoteke. Dodatne poteškoće nastaju kada je potrebno uporediti podatke različitih institucija, npr. kod centra za socijalni rad i opštinske službe za socijalnu politiku. Usled nekompatibilnosti baze podataka različitih institucija, kooperacija je ponekad veoma otežana, što, naravno, utiče na analizu i planiranje.Pretpostavljam da vi, takođe, imate problem slične prirode. Imajući u vidu da se nezaposlenost konstantno povećava, na osnovu ovog istraživanja, da se socijalna davanja smanjuju, da se socijalna i omladinska infrastruktura ne razvija, da u većini slučajeva ne postoje jasni planovi i tela koja bi se bavila ranjivim kategorijama mladih i da većina zvaničnih institucija nije upoznata, možemo da zaključimo samo da nije bilo većeg pomaka u realizaciji ove strategije od momenta kada je ona donesena. Preporuke koje su na kraju date Vladi Srbije su uglavnom preporuke koje sam pomenula i koje bi trebalo da uđu u neki referentan okvir rešavanja stope nezaposlenosti, baš kada je reč o efektima finansijske krize. S druge strane, opet imamo činjenicu koja je nepobitna i opet zvanična. Pri tom, moram da konstatujem da su mediji na prvom mestu, odnosno ranije od poslanika, upoznati s rebalansom budžeta, a mi nismo. Između ostalog, odmah da se ogradim, ovo je iz medija, konkretno je reč o „Politici“, kako oni saznaju – rebalans budžeta, koji je rezultat dogovora sa MMF-om, trebalo bi da znači stezanje kaiša administracije, uštedu, uglavnom, na tzv. diskrecionim rashodima za koje ne postoji zakonska obaveza. To su projekti, usluge, kupovina opreme i investicioni radovi za potrebe državnih organa itd. Mi vidimo da je određeni broj, tj. sva ministarstva su dobila nalog da za 26% smanje broj zaposlenih. To su sve podaci koji bi trebalo da učestvuju u onome što jeste deo odgovora – na koji način mislite da sprovedete ono što ste meni dali, čak zvanično, kao odgovor. Pre neki dan sam pomenula, neću se ponavljati, da je na dan 31. decembra 2008. godine, to je vaše resorno ministarstvo dalo, negde oko 64. 033 ljudi trebalo da ostane bez posla po raznim osnovama. Tu sam vrlo precizno nabrojala o kojim preduzećima je reč, koliko radnika, sve zahvaljujući, to moram da priznam, vrlo opsežnoj analizi Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj, ali i Ministarstva za rad i socijalnu politiku, pošto ste zajedno dali odgovor. Moja pitanja, po pravilu, obuhvataju više oblasti koje su kompatibilne i pokušavam da dobijem precizan podatak, pa ste nam tako, zajedno s Ministarstvom za rad i socijalnu politiku, odgovorili na ono što jeste bilo pitanje, pa se tu uključilo i Ministarstvo trgovine i usluga, jer nam nije bilo jasno na koji način planirate mere štednje, na koji način će moći građani koji ostanu bez posla da nađu neki novi, da izdrže ono što jeste užasno veliko opterećenje. Da budem jasnija, nominalno su sva primanja svih nas pala. Cene roba i usluga su skočile. To je bilo i pre ove finansijske krize. Dakle, mislim da se direktan uticaj krize na porast cena tek očekuje, pa nije bilo jasno na koji će način, ukoliko se ide na smanjenje ili zamrzavanje primanja, narod moći da preživi. Tu smo dobili najrazličitije odgovore. Da se sada ne bi ponavljalo, ono što je meni bilo značajno, a jeste zvaničan državni odgovor, to je ono što mi je Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, sektor za zapošljavanje, 25. februara 2009. godine, poslalo, jer je mene interesovalo gde se stalo s izradom nacionalnog akcionog plana za zapošljavanje za 2009. godinu. Tražila sam tu specifikaciju sredstava i projekata za zapošljavanje lica koja su ostala bez posla. Dobila sam zvaničan odgovor od vas. Ovde bi verovatno prava osoba za ovu vrstu pitanja trebalo da bude gospodin Dinkić, ali vi ste tu i verujem da ćete mi odgovoriti na sve ove dileme koje sam iznela pred vas. Nisam se bavila konkretno određenim zakonskim rešenjima, ostavljam to za raspravu u pojedinostima, a za ovu raspravu su bili predviđeni i dr Gordana Paunović, Milan Avramović, Dragan Živkov, nadam se da ih na dostojan način predstavljam. Sasvim sam sigurna da biste mnogo više detalja čuli od njih. Recimo, ono što mi je bilo značajno i jedna tema koju ću sad samo dotaknuti, Dragan Živkov je ipak ekspert za tu oblast, tiče se, recimo, dopinga u sportu i lica koja su ostala invalidi zbog toga što su bili prinuđeni, ostvarivanjem jako velikih i visokih sportskih rezultata, na korišćenje amfetamina. Tako su postali invalidna lica. Vrlo bi zanimljivo bilo kako će država da se odnosi prema tim ljudima. Takođe, postoji izvestan broj ljudi kojima invalidnost nije priznata u odnosu na izloženost osiromašenom uranijumu. Naravno, reč je o ratnim vojnim invalidima, kao i o učesnicima ratnih dejstava tokom NATO agresije. Država iz nekog razloga opet želi da bude slepa u odnosu na taj problem. Naše političko uverenje je da ne želi da se dovede u vezu osiromašeni uranijum s evidentnim uticajem na zdravlje radno sposobnog stanovništva. Tu nisu samo vojna lica, već i civilno stanovništvo. To su sve pitanja kojima ćemo se pozabaviti u raspravi u pojedinostima. Da su moje kolege tu, oni bi, svakako, na mnogo kvalifikovaniji način pred vas izneli mnogo detaljnije podatke, pa mislim da bi rasprava bila korisna, u tom smislu da vidimo šta bi trebalo da bude plan aktivnosti za ovu i, uslovno rečeno, za neke naredne godine. Ono što bih, takođe, želela da saopštim javnosti, a da se ipak stvori slika da pokušavamo da dođemo do odgovora kako prevazići krizu, jeste da se trudimo da se obraćamo zvaničnim organima. Ono što jeste političko delovanje SRS-a, to je da nikada nismo delovali na marginama institucija i društva, nego u okviru institucija i državom garantovanog sistema, pokušavajući da, argumentovanom kritikom onoga što mislimo da vlast ne vidi, ili gde, jednostavno, greši, dođemo do onoga što je, pretpostavljam, zajednički cilj svih nas, a to je bolji život, odnosno život dostojan čoveka u Srbiji, što je, očigledno, samo ideja.
Gospođo Raguš, vaše vreme je isteklo.
Koristiću i onih pet minuta što mi je preostalo. Ono što ste mi dali kao zvaničan odgovor, jeste da su prioriteti politike zapošljavanja u 2009. godini zadržavanje nivoa zaposlenosti iz 2008. godine, rešavanje radnopravnog statusa viška zaposlenih. Situacija je bitno izmenjena, ovo je odgovor od 25. februara 2005. godine. Volela bih da znam na koji način ćete ovaj prioritet da ostvarite, koja je finansijska konstrukcija potrebna za ostvarivanje ovog prioriteta. Kao drugi prioritet ste naveli povećanje formalne zaposlenosti u privatnom sektoru i smanjivanje regionalnih razlika. Zaista sam se potrudila da se pripremim za ovu raspravu, da podacima oslikam kakvo je stanje regionalnog razvoja. eto, na osnovu jednog jedinog projekta koji sam imala prilike da vidim, Grupe 484, pa me interesuje kakav je plan aktivnosti u smislu formalne zaposlenosti u privrednom sektoru i smanjivanja regionalnih razlika, onda za smanjivanje ponude i potražnje na tržištu rada, realizacijom mera aktivne politike zapošljavanja? O tome ste govorili, ne bih vas primoravala da se ponavljate. Takođe ste naveli, kao jedan od prioriteta, unapređenje socijalnog dijaloga i povećanje efikasnosti Nacionalne službe za zapošljavanje. Pošto znamo da je trend rešavanja političkog i socijalnog mira, uglavnom, pred izbore, bio da privatizacioni fondovi odlaze na kupovinu socijalnog mira, da je u državi Srbiji najprofitabilnije raditi za državu i paradržavu, sada imamo problem. Podatak je izneo gospodin Dinkić, da je preuzeo državni aparat sa osam hiljada, a sada ih je 28 hiljada. Mi smo prvi koji smo se na vreme zalagali za racionalizaciju, a sada smo imamo problem da razmišljamo na sledeći način – šta ćete da uradite sa ljudima koji će neminovno ostati bez posla? Na koji načinćete rešiti probleme ljudi koji više neće moći da prehranjuju, bar na neko vreme, svoju porodicu? Takođe, ovde ste naveli nekoliko projekata i zaista bih volela da vidim, recimo, kako izgleda, ko su učesnici projekata, šta su ciljevi projekta. Recimo – Otpremninom do posla; dva miliona evra je predviđeno za ovaj projekat. Mi samo imamo naziv i finansijska sredstva. Takođe ste naveli projekat podrške nezaposlenima i razvoj ljudskih resursa – Radimo zajedno do posla. Volela bih da vidim kako izgleda taj projekat. Tu je predviđeno dva miliona evra. Promocija zapošljavanja mladih u Srbiji, milion i 200 američkih dolara. Podrška razvoju nacionalne politike zapošljavanja, ovo me posebno interesuje, ne znam kako izgleda ovaj projekat, ali je predviđeno milion i po evra. Podrška nacionalnim naporima za promovisanje zapošljavanja mladih i upravljanje migracijama. To je projekat koji bi trebalo da traje između 2009. i 2012. godine. Finansijska konstrukcija, preciznosti radi, 6.143.138 dolara. Volela bih da vidim kako izgleda ovaj projekat, zbog nekih budućih rasprava. Bližim se kraju, ostavila bih možda minut-dva, pretpostavljam da ćete odgovoriti na neka od pitanja, pa da mogu da iskoristim priliku da vodimo dijalog. Nadam se da ste ovo shvatili kao argumentovani prikaz stanja, pretpostavljam da ćete ponuditi neki okvir koji bi trebalo da da nadu ljudima koji će ostati bez posla. Ovde bih završili, jer bih želela da ostavim i taj minut, koji mi je dragocen, pošto ću čuti, pretpostavljam, odgovor na naše dileme, a posebno da li će ovi zakoni moći da se sprovedu na teritoriji KiM-a. Hvala.
Reč ima gospođa ministar, gospođa Kalanović. Izvolite.
Gospođo Raguš, hvala vam na ovako iscrpnom ekspozeu vezanom za stanje u Srbiji koje je karakterisalo jedan period koji je, na sreću, iza nas i hvala vam što ste na objektivan način protumačili jedan od projekata koji je vođen u prethodnom periodu, a pokrivao je različite teme vezane za socijalne, demografske, ekonomske i probleme vezane za nezaposlenost. Napominjem da je to samo jedan od projekata. To je projekat između Evropske agencije za rekonstrukciju i jedne nevladine organizacije, ali vas upućujem na sajt Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj. Naći ćete dosta podataka i o drugim projektima, koje su vodile i neke Vladine i nevladine organizacije, na projekte koje radi Nacionalna služba za zapošljavanje, gde možete da pročitate dosta podataka vezanih za, recimo, otpremninu do posla. Vaša pitanja sam sistematizovala i daću odgovor na šest koja su karakteristična. Sa zadovoljstvom mogu da nastavim s vašom poslaničkom grupom i s vama lično i dam odgovore na ogroman broj pitanja koja su danas pokrenuta. Iskreno vam hvala što ste apostrofirali problem u Kragujevcu. Kragujevac je 2006. godine bio grad kako ste ga opisali i kakvim ga opisuje nevladina organizacija, na osnovu podataka, na osnovu izveštaja sa terena. Grad Kragujevac je bio grad u kome je bio ogroman broj nezaposlenih, bez nade, grad u kome su nekretnine toliko pale, da je za 300 evra po metru kvadratnom mogao da se kupi stan. Kragujevac je bio grad iz koga su odlazili mladi, univerzitetski obrazovani, nažalost, kao protočni grad, u koji su dolazili ljudi da završe školu i iz njega odlazili. Zbog toga, danas postavljam pitanje i morala, i stručnosti, i pristupa svima onima koji sa čuđenjem postavljaju pitanje – zašto se u Kragujevac danas ulažu velika sredstva države da bi taj Kragujevac, u centru Šumadije, oživeo, da bi se u njemu ponovo radilo, da danas metar kvadratni stana košta 1.000 evra, da se danas, pored industrijske zone Sever, koja je bila popunjena za rekordnih godinu dana, otvaraju dve nove industrijske zone, od kojih je jedna "Jovanovac", a jedna "Kormansko polje" na 400 ha, gde 47 komponentaša auto-industrije ima otkupljenozemljište, gde sve velike firme u Kragujevcu kupuju lokacije za otvaranje svojih firmi, gde se danas ljudi zapošljavaju, gde se otvaraju nova preduzeća?! Zbog toga je moje čuđenje, takođe, veliko kada se postavi pitanje – zašto država ulaže novac u autoput Kragujevac-Batočina i kako je moguće da je Kragujevac danas favorizovan, da li su razlozi politički? Ne, razlozi nisu politički. Razlozi leže u činjenicama koje ste vi naveli, iz perioda od 2003. do 2006. godine. Na tome vam iskreno zahvaljujem. Činjenice su više nego alarmantne kada se čuju iz usta opozicione stranke, koja čita izveštaj jedne nezavisne nevladine organizacije. Postavili ste pitanje Niša, pitanje – šta je to što je država uradila za Niš, kao drugi veliki centar, ili prvi po veličini u centralnoj Srbiji? Upućujem vas na neke činjenice koje su danas tu. Koncept industrijskog razvoja definiše industrijski razvoj Niša kao centra za razvoj elektronske industrije i u tom pravcu se danas razgovara o industrijskoj zoni u Nišu, u koju su u prethodne dve godine iz Nacionalnog investicionog plana uložena značajna sredstva. Ta zona je, zahvaljujući izuzetno dobrom položaju Niša, upućena i na Koridor 10, i to je još jedan odgovor na pitanje – zašto je Koridor 10 prioritet nad prioritetima u infrastrukturnom ulaganju u narednom periodu. Podsećam vas da je 2006, 2007. i 2008. godine, takođe iz Nacionalnog investicionog plana, stavljen u funkciju Biznis inkubator u Nišu. Podsećam vas da je u prethodne tri godine, kroz program ''Start ap'', koji je osmislio ministar ekonomije i regionalnog razvoja Mlađan Dinkić i za koji je iz budžetskih sredstava opredeljivano svake godine minimum po dve milijarde dinara, koja su preko Fonda za razvoj plasirana za zapošljavanje mladih ljudi koji po prvi put dobijaju posao, odobreno i otvoreno 240 firmi u Nišu i opredeljeno 316.905.000 samo u Nišu. Nemam tačne podatke koliko danas ljudi radi u 240 firmi, ali je prosek u Srbiji u firmama koje smo nazvali "Start ap", ili firme koje nisu prethodno bile osnovane, nego su osnovane po prvi put, da u svakoj od njih radi između tri i četiri novozaposlene osobe. Ako želimo da gledamo, u raznim emisijama vidimo da neke od njih pokazuju prava mala preduzeća, kao što je slučaj, recimo, sa firmom između Ivanjice i Arilja, u kojoj je troje mladih ljudi, brat i dve sestre, zaposlilo 18 ljudi koji rade u tekstilnoj industriji, koji imaju celokupan proizvodni program obezbeđen za izvoz. Da vas podsetim da smo u Nišu i Kragujevcu otvorili znatan broj preduzeća kroz programe mikrokredita, koja su dobijala između 20.000 i 30.000 evra za one koji su se nalazili u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, a ostajali bez posla, upravo zbog procesa koji smo nazvali – tranzicija, koji se ne zove lepo, ali koji smo, nažalost, morali da prođemo. Što se tiče odgovora na vaše pitanje vezano za prognoze kako ćemo da vežemo potencijale na određenim teritorijama s pojedinim licima, odnosno šta je to što ovaj zakon predviđa kao prognoze kretanja natržištu rada, upućujem na član 63. ovog zakona, koji vrlo precizno definiše da prognoze kretanja na tržištu rada jesu aktivnosti usmerene na sagledavanju i praćenju tendencije, stanja i budućih potreba poslodavaca, kroz anketu s poslodavcima na nacionalnom i regionalnom nivou, u cilju prilagođavanja mera aktivne politike zapošljavanja tim potrebama. Takođe, napominjem da će lokalni saveti imati značajnu ulogu utome, a Nacionalna služba za zapošljavanje će, kroz svoju koordinaciju sa filijalama na terenu, kroz male "svot" analize s individualnim akcionim planovima pojedinca i prognozama koje se rade o potrebama poslodavaca, uticati na aktivne mere zapošljavanja i novo zapošljavanje. Želim da kažem da su javni radovi u prethodnim godinama bili usmereni vezivanju zapošljavanja teže zapošljivih grupa. Da pojasnim još jednom, te grupe nisu samo osobe s invaliditetom, radi se i o Romima, koje ste pominjali, radi se i o licima starije populacije i jesu vezane za one teritorije koje su najnerazvijenije, za jug i istok Srbije. O regionalnom razvoju mogu mnogo da pričam. Čini mi se da regionalni razvoj jeste tema koja meni najviše leži, zato što dolazim iz centralne Srbije i što se često srećem s problemima ljudi koji žive južno od Beograda. Postavili ste pitanje – kako se u prethodnom periodu uticalo na regionalni razvoj? Navešću vam samo dva velika programa, a oni koji danas pričaju o razvoju i bankama znaju da su to dva osnovna stuba osnovnih banaka. Jedan jeste Nacionalni investicioni plan, gde je samo ove godine za 40 najugroženijih opština opredeljeno dve milijarde dinara, gde će sto projekata biti završeno za podizanje standarda ljudi i davanje nade da i u njihovim gradovima može da dođe do poboljšanja životnog standarda. Drugi stub jeste stub na kome leži razvoj malih i srednjih preduzeća, jer je više nego jasna korelacija da je razvijenost jednog dela vezana za broj malih i srednjih preduzeća koja postoje u tom delu i da su budžetska sredstva koja su, preko Fonda za razvoj, usmerena za razvoj malih i srednjih preduzeća u nedovoljno razvijenim opštinama, sa subvencionisanom kamatom od samo jedan posto, usmerena na razvoj postojećih malih i srednjih preduzeća u ovom delu, a start ap krediti, pod, takođe, subvencionisanom kamatom od 1%, daju mogućnost da novoosnovana preduzeća budu favorizovana upravo u tim delovima. Iako u ovom trenutku ja ovde vidim smeh, podsetiću vas da je prošle godine došlo do otvaranja novih preduzeća u nerazvijenim opštinama. Podsetiću vas na dva nova preduzeća ''Gruner'' i ''Elrad'' u Vlasotincu, na novo preduzeće, ne na novo, ali na širenje proizvodnih programa u Surdulici, na novo preduzeće u Svrljigu, sve su to nerazvijene opštine, na novo preduzeće u Medveđi i na značajna sredstva koja se plasiraju upravo u ovim nerazvijenim opštinama. Na kraju bih želela, razumevanja radi, da kažem nešto o evidenciji osoba s invaliditetom. To, takođe, nije pitanje na kome ćemo sticati poene. Nažalost, postoji tačna evidencija u Nacionalnoj službi za zapošljavanje nezaposlenih lica, nezaposlenih osoba s invaliditetom, koje su prijavljene. Znamo u kakvoj zemlji živimo i bez želje da danas koristim pominjanje određenih gradova i, s uvažavanjem, porodica i ljudi koji predstavljaju osobe s invaliditetom, ja ću da vam kažem da je i to vezano za stepen razvijenosti jedne zemlje. U veoma nerazvijenim gradovima, u siromašnim opštinama, broj prijavljenih lica s invaliditetom je, nažalost, nula, jedan, dva ili tri, što ne znači da ih tamo nema, nego znači da još uvek nemamo taj stepen savesti, taj stepen slobode i razvijenosti da bismo poželeli da se naš član porodice, naše dete koje ima određene probleme, fizičke ili mentalne, uključi u svet normalnih ljudi. Iako duboko smatram da su i oni normalni ljudi, kad kažem – normalni, izvinjavam se zbog korišćenja ovog termina, mislim na one ljude koji nemaju te probleme. Znači, oni još uvek sede, ili neki od njih, veliki broj njih još uvek sedi u svojim kućama, bez ili sa strahom da izađu, prijave se i uključe u one grupe ljudi kojima su i posao i korišćenje svih drugih uslova i standarda dostupni u Srbiji, pristupačni. Tačna evidencija ne postoji, ne zato što te službe ne rade, nego zato što još uvek u Srbiji nemamo taj nivo da su ljudi s invaliditetom spremni da dođu u Nacionalnu službu, prijave se, budu uključeni u svet rada i nađu svoje šanse prema svojim mogućnostima. Hvala vam.
Gospođi Verici Kalanović, ministru za NIP, zahvaljujem na konkretnim odgovorima. Vi imate još minut, pa ste hteli da iskoristite. Izvolite, samo se prijvatite.
Gospođo Đukić, hvala. Gospođo Kalanović, ovo je, naravno, bio samo prilog raspravi i dijalogu za koji mislim da je neophodan na ovom jedinom mestu gde se susreću vlast i opozicija. Sasvim sigurno ćemo da pratimo kretanja u svim ovim gradovima, jer se tu nalaze ljudi koji su, na prvom mestu, naši članovi, pa smo obavezni prema njima, koji su nam dali poverenje za ovakvu vrstu političke akcije. Mene samo interesuje koja jestopa nezaposlenosti, recimo, u Nišu i Kragujevcu na današnji dan, da li imate taj podatak? Niko ne kaže da nije ništa učinjeno i da nije bilo pomaka ili pokušaja, ali, naprosto, želimo da sagledamo kompletnu situaciju i da vidimo kakva su predviđanja. Imam utisak da ste pričali o svemu onome što je do sada urađeno. Međutim, čini mi se da će efekti krize to pomeriti u smislu negativnih trendova. Zaista me interesuje aktuelni podatak procene nezaposlenosti Niša, Kragujevca, jer o njima je bilo reči. Celokupna ova priča je bila u kontekstu pojašnjavanja da trend nezaposlenosti postoji od 2000. naovamo, da i dalje postoje ljudi koji izlaze iz zemlje i idu trbuhom za hlebom, zato što je klima takva. U kontekstu rebalansa budžeta, spoljnih dugova, situacija koja dolazi… (Predsednik: Vreme, gospođo Raguš.) … završavam, pred sve nas, čini mi se da će dovesti do toga da razmišljamo o nekim drugim postupcima, ali ovi konkretni podaci su nama preko potrebni, da bismo mogli da razmišljamo na konkretniji način. Za vašu informaciju, neću čitati sve poruke koje su stigle na telefon, ovo je praćeno, ovaj dijalog je dobar. Kažu da u Kragujevcu nije takva situacija… (Predsednik: Zahvaljujem.) … da je situacija mnogo gora. Završavam. Hvala.
Reč ima gospodin Zoran Ostojić, samo se prijavite. Dva minuta i deset sekundi.
Moje kolege su, poštovana predsednice, gospođo ministre, koleginice i kolege, već rekle šta su imale da kažu o ovim zakonima. Za ova dva minuta samo nekoliko finalnih napomena. Neće nijedan zakon otvoriti nova radna mesta, pa ni ovaj zakon o zapošljavanju. Nova radna mesta otvara dobra poslovna klima, oslobođena invencija i preduzetništvo građana Srbije. To je moguće kada država ne pravi problem, nego oslobađa i omogućava da se to desi. Na kraju krajeva, u državi u kojoj ima više radno sposobnih od radnih mesta, ovaj zakon, svakako, neće doprineti otvaranju radnih mesta, možda pre neki drugi zakon, recimo zakon o radu, jer, budimo pošteni, u ovoj zemlji teret tog manjka radnih mesta snose samo nezaposleni, a ne i zaposleni. Govorim o zakonu o radu koji bi pojačao konkurenciju na tržištu rada, koji bi omogućio da teret manjka radnih mesta, dok takav manjak postoji, podjednako snose i zaposleni i nezaposleni, što znači da se lakše gubi posao, jer to je u interesu nezaposlenih. U svakom slučaju, sve ovo što sam rekao, a što je jedino moguće kao pretpostavka za otvaranje radnih mesta, po svoj prilici, nije moguće s ovom vladom koja pokušava da gazi Parlament. U kojoj normalnoj zemlji ministri pričaju o smanjenju plata poslanika? Samo može biti obrnuto. Tu novu vladu, verovatno, ili gotovo sigurno će morati da izabere neki drugi parlament, a ne parlament koji toleriše višemesečnu kampanju protiv sebe, u kome vladajuća većina ne reaguje na laži nekih svojih članova koji pričaju da su plate u ovom parlamentu četiri-pet puta veće nego što jesu. Jedan je to sinoć pričao, mislim na onoga što ga je lakše preskočiti nego zaobići. Sve su to okolnosti koje će tek tada dovesti do otvaranja novih radnih mesta, a do tada, LDP će davati, kao i do sada, svoj konstruktivni doprinos radu ovog parlamenta, koji, nažalost, gospođo predsednice, zahvaljujući i vašoj pasivnosti trpi udarce, a ne odgovara. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Petar Petrović ima reč. Izvolite. Samo se prijavite, molim vas.
Gospođo predsednice, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, u svom izlaganju ću, u preostalom vremenu Poslaničke grupe SPS-JS, da ukažem na nekoliko članova ovog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Na početku, želim da kažem da će ova poslanička grupa glasati za oba ova zakona u načelu, a pretpostavljam da će i nekoliko amandmana ove poslaničke grupe biti prihvaćeno, pa ćemo prihvatiti i oba zakona u celini. Kada se govori o nezaposlenosti u Srbiji, to je sigurno jedan od najvećih problema ove države i tu moramo da razlikujemo dve vrste nezaposlenosti – one koji su završili neku školu, da li srednju, ili višu i visoku, i nemaju posao, ne mogu da dođu do radnog mesta, i one ljude koje su iz raznih razloga, zbog privatizacije ili nekih drugih razloga, ostali bez posla sa 15, 20, 25 ili 30 godina radnog staža, a nemaju uslove za odlazak u penziju. Ti problemi moraju da se rešavaju ne samo ovim zakonom nego i na drugi način. Ono što nama iz Poslaničke grupe, a naročito nama iz Jedinstvene Srbije smeta kada je u pitanju zakon o zapošljavanju, jeste da ste u članu 22. propisali da pravo da otvore agenciju za zapošljavanje ne može da stekne lice koje je osuđeno na kaznu zatvora strožu od šest meseci. Mislim da ste malo tvrdo doneli tu odredbu, imajući u vidu da su mnogi ljudi osuđeni na šest meseci zbog saobraćajki i slično, koje nemaju nikakve veze sa zapošljavanjem. Zašto ih sprečavati da po izdržanoj kazni mogu da osnuju agenciju za zapošljavanje? To nema nikakve suštinske veze s otvaranjem agencije, znači, nije krivično delo iz te oblasti, a svakom živom čoveku koji se nalazi u saobraćaju to može, nažalost, da se desi, iz ovih ili onih razloga. Takođe, u članu 34. ste, kada se govori o agencijama za zapošljavanje, predvideli da se zapošljavanje može obaviti i bez posredovanja Nacionalne službe za zapošljavanje. Mi znamo da živimo u državi gde je moguće sve i svašta i bar je bila obaveza onog ko traži posao da se prijavi Nacionalnoj službi za zapošljavanje, pre nego što stupi u radni odnos kod nekog poslodavca. Ako imamo više vrsta poslodavaca, ne bih da nabrajam, da ne gubim vreme, mislim da ne bi trebalo dozvoliti da se zapošljavanje može vršiti bez ovog formalnog pristupa, a to je da se prijavi Nacionalnoj službi za zapošljavanje. Kada je u pitanju obaveza agencije za zapošljavanje, predvideli ste da obavezno mora da bude zaposleno jedno lice s visokom stručnom spremom da bi agencija mogla da radi. To nije sporno za velike sredine, gde ima dosta ljudi s visokom stručnom spremom koji čekaju posao. Postavljam vam pitanje – šta ćemo raditi sa malim opštinama, gde tako reći nema ljudi s visokom stručnom spremom, ili ne žele da dođu da rade u tim malim nerazvijenim opštinama?Da li to znači da ne može da se formira agencija za zapošljavanje, a ima zainteresovanih da budu posrednici u zapošljavanju? To vam sugerišem ispred JS-a, da još jednom razmotrite to i da još više poboljšate tekst zakona. Inače, ono što želim, na kraju, da kažem jeste – da bismo sprečili, odnosno, na neki način, smanjili broj nezaposlenih ljudi u Srbiji, mora da postoji sprega između obrazovanja i Nacionalne službe za zapošljavanje, jer i dan-danas dosta para iz kase ove države, a para nema, odvaja se za školovanje određenih kadrova, određenih profila, zanimanja koji u startu nemaju mogućnosti da se zaposle u određenom vremenskom periodu, jer nemamo planiranje kadrova u ovoj zemlji. Mi, na primer u Srbiji, ne znamo šta će biti potrebno za 10 ili za 15 godina. Molim vas da toj temi malo više obratite pažnju, da posvetite više vremena planiranju kadrova, saradnji između obrazovnih ustanova, nacionalnih službi za zapošljavanje i privrede kao celine i vanprivrede, da vidimo šta je to potrebno ovoj zemlji, koji su to profili zanimanja potrebni, da ne bacamo pare, da školujemo ljude za Nacionalnu službu za zapošljavanje, a posle toga ponovo ulažemo pare u njihovu prekvalifikaciju i dokvalifikaciju, promenu zanimanja, itd. To je višegodišnji problem u ovoj državi. Siguran sam da to ne možemo da rešimo za kratak vremenski period, ali imajte to bar za naredni period u razmatranju. Na kraju, još jednom da vam kažem da će Poslanička grupa SPS-JS-a podržati ovaj zakon u načelu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Donka Banović. Samo se prijavite.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, gospođo ministre, imam jedan vrlo konstruktivan i, mislim, pametan predlog, a to je da smenimo gospodina Mirka Cvetkovića i da za predsednika Vlade izaberemo gospođu Kalanović, zato što je ona prethodnih dana veoma jasno svima nama pokazala da se jako dobro razume i u NIP, to je njen resor, ali i u zapošljavanje, razume se i u privredne komore, tako da mislim da bi bilo možda dobro da ostane i za našu sledeću tačku, kada ćemo govoriti o razrešenju nekih sudija, odnosno o stanju u pravosuđu. Mislim da je moj predlog vrlo konstruktivan. Razmatramo dva predloga zakona koji, u krajnjoj liniji, imaju za cilj da se smanji nezaposlenost, odnosno da se poveća broj zaposlenih. Prema rečima gospodina Vladimira Ilića, direktora Nacionalne službe za zapošljavanje, od novembra 2008. godine, pa do danas, svakoga meseca u Srbiji oko 10 hiljada ljudi ostaje bez posla. On, takođe, kritikuje postojanje SOS prodavnica, nekoliko ih je već otvoreno u Beogradu, zato što se, kako on kaže, mnogi koji ostaju bez posla ovih dana uopšte ne prijavljuju Nacionalnoj službi za zapošljavanje, odnosno ne učestvuju u aktivnim merama zapošljavanja, kako bi mogli da kupuju u SOS prodavnicama, gde su proizvodi za 20 do 70% jeftiniji. Eto šta je ostalo od obećanja i plana koalicije ZES-a. Obećanje se pretvorilo u otvaranje SOS prodavnica i otvaranje narodnih kuhinja. Ta vlada sebe naziva socijalno odgovornom. Dragi građani, prosto se pitam šta bi nam radili da su kojim slučajem socijalno neodgovorna Vlada. Neko veče je predsednik DS-a i predsednik države, u "Utisku nedelje", optužio opoziciju, sve opozicione stranke u Srbiji da u vreme krize prikupljaju ''primitivne političke poene''. To su njegove reči. Tužno je kada čujete da predsednik najveće stranke koja čini vladajuću koaliciju i predsednik države, za sve konstruktivne predloge, koji stižu, između ostalog, i u ovaj dom, kaže da su to primitivni politički poeni. Zamolila bih predsednika države da vodi računa, jer je pre šest meseci on bio taj koji je govorio o velikom pomirenju u Srbiji. Jutros je moj kolega Miloš Aligrudić pričao o tome kakav je odnos, čak, i ove naše skupštine prema predlozima koji stižu iz DSS-a, to jest da postoji 13 zakonskih predloga ili mera koje je DSS predložio, a nisu se našli na dnevnom redu. Nisu se našli na dnevnom redu, ali, kao što vidimo, nisu se našli ni na skupštinskom sajtu kao predlozi koji čekaju da budu razmatrani. Pristup ekonomskoj krizi i mere koje je Vlada predložila mogu se svesti na nekoliko reči i postupaka, koji nisu, ni u kom slučaju, proaktivni. Naša vlada predlaže smanjivanje, predlaže zamrzavanje, predlaže otpuštanje i predlaže opterećenje. Dakle, sve same proaktivne mere. Privrednici i ekonomisti kažu da je Vlada, svojim ekonomskim merama, potpuno zapostavila privredu. Ako znamo da je izvoz i uvoz u ovom kvartalu pao za 30%, valjda je to dovoljan dokaz da je i privredna aktivnost veoma usporena. Dakle, ne morate da budete veliki stručnjak, pošto govorimo o zakonima koji treba da pomognu građanima da se zaposle, da biste znali da, ako privreda ne radi kako treba, ako se planira otpuštanje 8.000 ljudi, teško da će biti otvaranja novih radnih mesta. Juče je gospođa Kalanović govorila i o tome, čini mi se da je čitav podsticaj privrednom razvoju ili zapošljavanju sveden na javne radove, gde se planira da će biti zaposleno oko 5.000 radnika, ili da će se to svesti na još jednu meru, tako da je to jako malo, a znamo da je izdvojeno oko tri milijarde dinara za sve ovo, s tim što je gospodin Vladimir Ilić, opet podsećam, direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, izrazio bojazan da bi rebalansom budžeta mogao da bude smanjen i taj iznos. O tome treba voditi računa kada dobijemo rebalans. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Gorica Mojović, izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, želim da govorim o nekim novinama koje, u odnosu na postojeći, donosi novi zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Čini mi se da smo svi razumeli suštinu ovog zakona i osnovne njegove intencije, a to je aktivniji odnos prema zapošljavanju. O čemu se, zapravo, radi? Koliko smo puta do sada imali prilike da u različitim istraživanjima, izveštajima, izjavama, anketama, čujemo, otprilike, sledeću rečenicu: na spisku te i te službe zapošljavanja u nekoj opštini, toliko i toliko ljudi čeka posao? Koliko puta smo imali prilike da čujemo pojedinca: toliko meseci, toliko godina čekam posao? Ako bih htela da prevedem suštinu ovog zakona, ta rečenica: "čekam posao", trebalo bi ubuduće da glasi: "traži posao i država i pojedinac", država preko svoje nacionalne službe za zapošljavanje, a pojedinac preko onoga što se ovim zakonom predviđa kao aktivnija mera njegovog odnosa prema zapošljavanju. Naravno, osnovni instrument tog aktivnijeg odnosa i definisanje odnosa, u smislu "tražim posao", predviđeni su donošenjem akcionog plana zapošljavanja, sa svim onim što on treba da sadrži kao prioritete, ciljeve, kategorije ljudi koji teže dolaze do posla, planove obuke, prekvalifikacije, dokvalifikacije itd., a kada je pojedinac u pitanju, već je u nekoliko navrata ponovljeno, to podrazumeva donošenje individualnog plana zapošljavanja, naravno, s onim izuzecima kada je reč o poslovima za kojima zaista postoji potreba na tržištu rada. Mislim da bi bila izraženija potreba da i pokrajinska služba za zapošljavanje nema samo fakultativnu, odnosno ne ostavlja joj se samo mogućnost da pokrajina utvrđuje akcioni plan zapošljavanja, tim pre što je zakonom predviđeno formiranje posebne pokrajinske službe zapošljavanja.Jedna mera koja je u odnosu na postojeći zakon nešto restriktivnija i o kojoj je ovde već bilo reči odnosi se na smanjenje nadoknada za slučaj nezaposlenosti, sa 60 na 50%, i sa obavezom povećanja dužine radnog staža. Nisam imala prilike da čujem, bez obzira na ovu izvesnu restrikciju, da zakon predviđa još jednu podsticajnu meru. Ta podsticajna mera podrazumeva da onaj ko stekne pravo da, nakon što dobije otkaz i ostane nezaposlen, na određeni vremenski rok prima nadoknadu, ukoliko se u tom vremenskom roku zaposli na neodređeno vreme, ima pravo da tu nadoknadu u visini do 30% iskoristi do kraja. Čini mi se da se, u duhu čitavog ovog zakona, aktivnijeg podsticajnog odnosa prema zapošljavanju, predviđa i ovakva mera. Ono što mislim da je, takođe, dobro, bez potrebne dodatne elaboracije, to je smanjivanje broja članova Upravnog odbora u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, pa i ukidanje Nadzornog odbora. Koliko mi je poznato u praksi, nadzorni odbori se vrlo brzo srode s upravama službi javnih preduzeća, ako još primaju i neku pristojnu nadoknadu, tu od nadzora i kontrole nema baš mnogo. Ono za šta stvarno nisam sigurna je da je u postojećim zakonima o državnoj upravi i Vladi u potpunosti definisano, jeste pitanje nadzora koji i inače treba da vrše i resorna ministarstva i Vlada Srbije. Imali smo nedavno poznati slučaj s preporukom Vlade Srbije o smanjivanju plata u javnim preduzećima, pa je neko poslušao, neko nije. Zaista smatram da bi bilo neophodno, da li u nekom postojećem zakonu, da li u nekom novom pravnom aktu, mnogo jasnije i preciznije definisati šta podrazumevaju mere nadzora i kakve su posledice u slučaju da ti izveštaji o nadzoru budu negativni. Na kraju, da zaključim, smatram da ovaj zakon ima mnogo dobrih i korisnih novina, pre svega, generalno gledano, u tom aktivnijem odnosu prema zapošljavanju, ali, već je rečeno, ukoliko ne bude jačanja ekonomije, bržeg privrednog razvoja, čini mi se da ni dobar zakon neće imati dovoljno uspeha u primeni. Hvala.
Dajem reč narodnom poslaniku Milanu Lapčeviću. Imate dva minuta.
Poštovana predsednice, poštovana gospođo ministre, u ova dva minuta ću se samo kratko osvrnuti na ono što je gospođa ministar govorila o ulaganju države u zapošljavanje u Nišu i Niškom regionu. Dakle, 2005. godine je otvoren Biznis inkubator u Nišu, sredstvima donacije Norveške vlade, a ne sredstvima NIP-a. U tom inkubatoru je bilo 12 firmi, sada ih ima pet. Preko start ap kredita je, kaže gospođa ministar, otvoreno 240 novih firmi, otvoren je znatan broj preko mikrokredita itd. Dakle, država je puno tu uložila, ali je broj nezaposlenih bio 35.000, a sada je 36.000. Dakle, to nije pomoglo da se broj nezaposlenih smanji. Nažalost, Niš, kao i čitav jug Srbije, i dalje ostaje jedno od najnerazvijenijih područja, sa kojeg se stanovništvo iseljava, a broj nezaposlenih raste, a pad industrijske proizvodnje je najznačajniji. Reče gospođa ministar pre neki dan, kada je obrazlagala ovaj zakon, da skoro svaki govor svakog političara u Srbiji danas kreće rečima da je nezaposlenost danas najveći problem u ovoj državi i da će onaj ko bude rešio taj problem biti bog za ovu zemlju. Nažalost, to je tačno i time se i vladajuća koalicija najviše bavila u prethodnoj kampanji, pa još odzvanjaju reči od pre godinu dana – da odmah posle izbora dolazi 200.000 novih radnih mesta, dolaze velike strane investicije, dolazi "Fiat", dolazi "Mercedes", svi su na vratima, samo treba narod da se opredeli za ovakvu koaliciju. On se, naravno, opredelio, verujući da će to biti istina, a danas imamo najveći pad industrijske proizvodnje u poslednjih 10 ili 20 godina, koji je u prethodnom mesecu bio preko 20%. Od stranih investicija nema ništa. Čak i oni koji su bili ovde, poput "Holcima" i nekih drugih preduzeća, smanjuju svoje investicije, "Sartid" se zatvara. Dakle, ove činjenice su sve neprijatne, ali na kraju moraju da se polože računi za sve ono što se obećavalo, a što neće biti ispunjeno, a biće još gore i gore.Da završim, ovaj zakon ima određene prednosti, ima i mnoge mane, ali nikakav zakon neće rešiti problem nezaposlenosti u Srbiji. Rešiće ga samo stabilna politička klima, rešiće se onda kada javna preduzeća ne budu imala ovoliki monopol i ovoliko rasipništvo u vidu plata i onda kada ova vlada bude otišla sa političke scene, a došla na vlast neka sposobnija koalicija.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Biljana Hasanović-Korać. Izvolite, samo se prijavite.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani predsedavajući, uvažena gospođo ministarka i predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, javila sam se povodom ove tačke dnevnog reda iz razloga što je predmet oba predloga zakona o zapošljavanju rešavanje problema održavanja postojećih radnih mesta i otvaranje novih, a rešavanje problema zapošljavanja je jedan od prioriteta liste za Evropsku Srbiju. U 2007. godini, stopa nezaposlenosti u Srbiji je iznosila 18,8%, a stopa zaposlenosti 51,5%. Oba pokazatelja su znatno nepovoljnija nego u bilo kojoj zemlji EU. Ovako negativno stanje na tržištu rada je posledica nasleđenih problema i tranzicije ka tržišnoj ekonomiji. Rast zaposlenosti u velikoj meri zavisi od uspeha države u aktivnostima na razvoju poljoprivrede, od privlačenja stranih direktnih investicija, od napretka u procesu evropskih integracija, od unapređenja regionalne ekonomske saradnje i ostvarivanja intenzivne ekonomske saradnje s državama koje mogu doprineti ekonomskom razvoju Republike Srbije. U predizbornom programu smo imali ambicioznije i veće želje i planove i ciljeve. Međutim, svetska ekonomska kriza se neminovno proširila na prostore naše zemlje i zahvatila privredu Srbije. To ne menja naš odnos prema problemu zapošljavanja, jer se on direktno ili indirektno tiče svakog čoveka, nego samo svoje planove i aktivnosti svodimo u realne okvire i preduzimamo mere koje u novonastalim uslovima mogu da se realizuju i da daju rezultate. Po podacima koje sam navela na početku, jasno je da postojeća regulativa u oblasti zapošljavanja, pre svega, sada važeći zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti iz 2003. godine, ne pruža više adekvatan zakonski okvir za planiranje i sprovođenje politike zapošljavanja, ne obezbeđuje ravnotežu između aktivne i pasivne politike zapošljavanja, da preglomazan aparat, inertnost i sporost službi ne daju zadovoljavajuće rezultate. Za Predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti okvir je dao novi ustav Republike Srbije, a u izradi teksta su korišćena osnovna rešenja i direktiva, rezolucija i preporuka EU i Saveta Evrope. Usaglašen je i s obavezama i standardima relevantnih konvencija, zaključenih pod okriljem Međunarodne organizacije rada, i poštovani su najviši standardi uporednog prava u oblasti zapošljavanja. Neću prepričavati i analizirati pojedinačne odredbe Predloga zakona, jer je o tome već diskutovano u ovoj raspravi i pretpostavljam da su svi poslanici, bar oni koje ta oblast zanima, iščitali predloge zakona. Ukazaću samo na neke efekte koji se očekuju primenom ovakvog zakona. Kao prvo, unapređenje kvaliteta planiranja i sprovođenja aktivne politike zapošljavanja kroz institucionalizaciju Nacionalnog akcionog plana zapošljavanja, kao glavnog instrumenta te politike, usklađenog s godišnjim ciklusom budžetskog planiranja i s jasno definisanim ulogama nosilaca i izvršilaca politike, pre svega, ministarstva nadležnog za poslove zapošljavanja i Nacionalne službe zapošljavanja. Drugo je uspostavljanje ravnoteže između aktivnih i pasivnih programa tržišta rada, koja je sada narušena u korist pasivnih programa, kroz izmenjen sistem podsticaja, kojim se favorizuje rad i zapošljavanje i podstiče aktivno traženje posla. Treće, stvoriće se uštede na godišnjem nivou od obaveza po osnovu novčane naknade za nezaposlenost, izmenama visine i dužine trajanja novčane naknade. Ušteda se može upotrebiti za postepeno smanjenje kašnjenja u isplati naknade korisnicima i preusmeriti za jačanje aktivnih programa tržišta rada. Četvrto, smanjenje administrativnog opterećenja poslodavaca, nezaposlenih iNacionalne službe, kroz pojednostavljenje procedura i evidencije. Iz navedenih razloga, poslanici DS-a i cele liste ZES-a podržaće ovaj predlog zakona i glasaće za njegovo usvajanje. Drugi predlog zakona koji je na dnevnom redu u okviru ove tačke je Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. U dosadašnjoj diskusiji detaljno su analizirane odredbe ovog zakona, pa se neću zadržavati na tome. Kako bih vam slikovito iznela moje shvatanje o značaju donošenja ovog zakona, ispričaću o jednom pokušaju rešavanja problematike koju tretira ovaj predlog zakona. Krajem 90-tih godina prošlog veka, nažalost, mada to nije bilo tako davno, u Vršcu je aktivno radilo udruženje, Centar za prava žena, koji se borio protiv svih oblika nasilja i diskriminacije. Centrom je rukovodila žena, defektolog po struci, s užom specijalnošću rada sa gluvim i nagluvim osobama, koja je svoj radni vek provela u specijalnoj školi i bila već u penziji. Ona nam je predočavala problem dece koja završe tu osnovnu isrednju specijalnu školu, ali koja ne budu osposobljena ni za jedno zanimanje i ostaju prepuštena svojim porodicama i sama sebi, bez mogućnosti da se zaposle i socijalizuju. Pokrenula je inicijativu za osnivanje preduzeća za profesionalno osposobljavanje i zapošljavanje invalidnih lica i lica ometenih u razvoju. Odazvali su se opština Vršac, Fondacija "Hemofarm", preduzeće "Uča", Društvo za brigu o licima ometenim u razvoju i ona lično i osnovali takvo preduzeće. Zakonski okviri su bili takvi da je to moglo da bude samo u formi društva s ograničenom odgovornošću, jer ni Zakon o preduzećima, koji je tada bio na snazi, ni Zakon o privrednim društvima, koji je sada na snazi, ne poznaju ovakav specifičan vid preduzeća za zapošljavanje invalidnih lica. Opština je dala na korišćenjeposlovni prostor, finansijski je pomogla Fondacija "Hemofarm". Nažalost, dalja briga osnivača je ostala samo na tome. Sve ostalo smo morali da radimo mi sami, odnosno članice Centra za prava žena, i to volonterski. Putem projekata za Centar, došle smo do sredstava kojima smo uredile prostor, nabavile nameštaj, kompjuter, telefon, mašine za šivenje, razboje za tkanje, ostali pribor i materijal za rad. Dolazili su učenici specijalne škole, od invalidnih lica su dolazile gluve i gluvoneme osobe. Zaposlili smo dve profesionalne krojačice i jednu profesorku likovnog obrazovanja, koje su ih obučavale da kroje, šiju, da boje i oslikavaju tkanine, da tkaju i štrikaju, da slikaju i posebno doslikavaju staklo. Između ostalih, jedan mlađi muškarac, koji je bio gluv, izučio je krojački zanat i otvorio samostalnu krojačku radionicu, odnosno radnju od koje i danas žive on i njegova porodica. Nikada neću zaboraviti dečaka koji je imao oštećenu motoriku. Kada je počeo da dolazi, nije mogao da namotava vunicu na klupko. Za par meseci naučio je da štrika i da tka na razboju. Trebalo je samo videti, kada uđemo u prostorije, kako mu se oči zasijaju od sreće i radosti što može da mi pokaže nešto novo što je napravio. Dolazila je i jedna mlada lepa devojka, koja je, nažalost, bila gluvonema. U početku je bila asocijalna, preplašena, sedela je sama u uglu i jedva se polako uključivala u rad s ostalima. Vremenom je savladala krojački zanat i onda smo je zaposlili kao krojačicu. Toliko se socijalizovala da je na kraju nastupala kao manekenka na modnim revijama, jer od onoga što je stvarano u tim preduzećima održavali smo modne revije u „Sava centru“, povodom dobijanja jedne nagrade, zatim u Diplomatskom klubu i u Kanadskoj ambasadi, iz razloga što je Kanadska ambasada finansirala nekoliko projekata i za Centar za prava žena i za ovo preduzeće. Tadašnja ambasadorka je bila oduševljena onim što je videla i nije mogla da veruje da je sve to stvoreno u jednoj takvoj radionici u kojoj rade invalidna lica i lica ometena u razvoju, pa je došla u privatnu posetu da se lično uveri. Kako nije bilo zakonske regulative, ni obaveze državnih organa i službi da pomažu na bilo koji način, ili subvencionišu rad ovakvog preduzeća, naš entuzijazam i trud nisu bili dovoljni da ovo preduzeće opstane i da se razvija. U nedostatku propisa koji bi to regulisali, opština je pre tri godine, a moram da naglasim da DS tada nije učestvovao u lokalnoj vlasti, uzela poslovni prostor ovom preduzeću i donela odluku o njegovom gašenju. Zaista mogu da kažem da sam bila jako zadovoljna kada sam iščitala ovaj predlog zakona i videla da reguliše baš osnivanje i rad ovakvih vrsta preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje invalidnih lica. Pitanje socijalnog uključivanja osoba s invaliditetom u sve sfere društvenog života, uključujući i stimulisanje njihovog učešća na tržištu rada, ima veliki značaj, ne samo kao problem socijalne politike, već i kao pitanje poštovanja ljudskih prava. Najvažniji cilj koji treba da se postigne donošenjem i primenom ovog zakona je da se razbiju postojeće predrasude u odnosu na osobe s invaliditetom i da se one, uključenjem u radne procese, uključe i u sve segmente društvenog života, socijalizuju, ekonomski osamostale, što će obezbediti kvalitetniji život i njima i njihovim porodicama. Zato će poslanici DS-a i liste Za evropsku Srbiju podržati i ovaj predlog zakona i glasati za njega u danu za glasanje. Nije dovoljno samo da izglasamo ove zakone, zato želim da zamolim da se svi angažujemo i usmerimo snage da ovi zakoni zaista i zažive i da daju rezultate kakvi se očekuju. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Gospođo predsednice, ministre, poštovane kolege poslanici, koristim priliku da, vezano i za prethodne tačke dnevnog reda, postavim gospođi ministru dva pitanja, a u vezi sa strategijom Nacionalne službe za zapošljavanje i zakonom koji je na dnevnom redu, a koji kao novu zakonsku kategoriju uvodi akt o učinku ministra koji je nadležan za ovu oblast, vezano za norme Nacionalne službe za zapošljavanje. Pri tom, hoću da istaknem da dva grada na jugozapadu Srbije, Prijepolje i Novi Pazar, i skoro cela južna Srbija imaju preko 50% nezaposlenog radno sposobnog stanovništva. Kojim aktima mogu da se ove norme usklade i kako će to službe u tim opštinama da opravdaju normative koje resorni ministar stavlja pred njih? Druga bitna stvar i pitanje koje hoću da postavim ministru je – da li je istina da je 21.03. Nacionalna služba za zapošljavanje prestala sa programom edukacije, tj. volontiranja, i programom pripravnika, i da li je to u sukobu s već donesenom strategijom na petogodišnjem planu, od 2005. do 2010. godine, Nacionalnom strategijom za zapošljavanje? Vezano za tu temu, a s obzirom na set zakona, tj. ove tačke dnevnog reda, kao i na situaciju, recimo, da u turizmu postoji nedostatak kadrova, da je poslednjih nekoliko godina u toj oblasti učinjen konkretan napredak, kako mislite da tim ljudima, koji su jedva uspeli da upišu određene studije, da ih završe, s visokim prosekom, sprečite eventualnu nemogućnost njihovog osposobljavanja, tj. sticanje svih uslova za početak rada, odnosno prijem na rad, u odnosu na bilo koju oblast, a u ovoj situaciji – u oblasti turizma? Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Snežana Kenig-Sedlar.
U ime Poslaničke grupe G17 plus, preostala dva minuta bih iskoristila da se osvrnem na par primedaba koje su juče iznesene na račun Predloga ovog zakona, konkretno, na rad Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj, kao i na samu stranku G17 plus. Pre svega, osvrnula bih se na primedbu pojedinih opozicionih poslanika koja se tiče imenovanja direktora filijala isključivo iz redova Nacionalne službe za zapošljavanje i isključivo iz redova stranke G17 plus. Dolazim iz Zapadnobačkog okruga. Direktor filijale je nestranačka ličnost. Radim u Južnobačkom okrugu, tačnije, u Novom Sadu, koji je, inače, i najveća filijala na teritoriji cele države, i direktor filijale je nestranačka ličnost. Direktor Pokrajinske službe za zapošljavanje je nestranačka ličnost, što znači da kod G17 plus, koji ima, naravno, dovoljno stručnih i kompetentnih kadrova, to zaista nije prioritet, pogotovo kod naših ministarstava. Druga primedba bi se odnosila, takođe, na neke poslanike opozicionih partija, koji su do juče bili u vlasti i trenutno su članovi Upravnog odbora Nacionalne službe za zapošljavanje. Zašto je ovaj predlog zakona, u suštini, dobar i kad je reč o smanjenju broja članova Upravnog odbora? Zato što se neki članovi Upravnog odbora, koji su i poslanici, u poslednjih 20 sednica nisu pojavili na više od osam, ili su na više od šest, uzastopno, izostali, a dobili su naknadu od, otprilike, 980.000 dinara. Još jednom, rekla bih, u ime Poslaničke grupe G17 plus, da je ovaj predlog zakona odličan okvir, dobar pravni osnov, motiv koji nas tera da se doživotno edukujemo, da doživotno učimo i da zajedno sa državom preuzmemo odgovornost za sopstvenu budućnost. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka, gospođa Kalanović.
Da ne bi poslanik ostao uskraćen za odgovore o pripravnicima, s obzirom na to da dolazim iz dela Srbije koji, nažalost, nije dovoljno razvijen. Govoreći u uvodnom delu o novom predlogu zakona, istakla sam kao jednu od njegovih najvećih vrednosti fleksibilnost u kreiranju aktivnih mera za zapošljavanje. Nacionalna strategija za zapošljavanje daje okvire, ali zakon, kroz godišnje programe, kroz Nacionalni akcioni plan zapošljavanja, Strategiju implementira i u vremenu i na prostoru i prema pojedincima. O tome sam govorila u uvodnom delu. Kad se radi o aktivnoj meri zapošljavanja volontera, ona prerasta u jednu drugu, koja je povoljnija – zapošljavanje 10.000 pripravnika. To je odgovor na još jedno pitanje – da li će biti obe mere u toku ove godine primenjivane? Neće biti obe mere primenjivane. Deset hiljada pripravnika će zameniti ovu prvu meru. Zašto je ova mera povoljnija? Zbog toga što će ljudi koji se angažuju kao pripravnici koristiti i to što će im ovaj period biti uračunat u radni staž. Na pitanje – da li je sagledana razvijenost teritorija na kojima se predlažu aktivne mere za zapošljavanje, odgovor je – da. Najveći broj korisnika aktivnih mera je upravo iz najnerazvijenijih područja. Ispred sebe sam imala neke koje su vezane, recimo, za pripravnike, gde se za Novi Pazar predviđa 510 pripravnika, dok se za daleko veći okrug, ali koji je nešto razvijeniji, Rasinski, predviđa 580, ili, recimo, za Mačvanski, koji je, takođe, neuporedivo veći, ali neuporedivo razvijeniji, 290. Neću da analiziram u kojim regionima i u kojim opštinama su prisutne koje političke stranke, istina je da je u ovim regionima jedino merilo bio stepen ekonomske razvijenosti, koje nije pravilo Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj, nego Republički zavod za statistiku i Zavod za razvoj Republike Srbije. Takođe, odgovor na pitanje – šta se dešava sa teritorijalnim akcionim planovima. Akcioni plan Vojvodine, takođe, predviđa zapošljavanje pripravnika iz budžeta AP Vojvodine na svojoj teritoriji, ali će biti sprovođen i uz pokrajinske službe za zapošljavanje.
Zahvaljujem, gospođo ministar. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim zajednički načelni pretres, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Reč ima gospodin Palalić.
Poštovana predsednice, poštovana ministre Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom preostalom vremenu koje imam kao predstavnik Poslaničke grupe i nakon svih ovih izlaganja, želim da iznesem još čvršći stav da nikako ne treba podržati Predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti. U uvodnom delu jučerašnjeg izlaganja, rekao sam da je to, što se potvrdilo kroz diskusiju predstavnika vladajućih stranaka, marketinški zakon, a sada bih, nakon izlaganja koja su danas bila i nakon intervencija same ministarke, rekao da je ovaj zakon potpuni promašaj. Potpuni je promašaj jer je u njegovoj najavi pompezno najavljena činjenica da će se uvoditi individualni planovi, a danas čujemo neverovatnu stvar, da će nezaposleni morati, pre izrade individualnih planova, da prave i sopstvene svot analize, da procenjuju snage i slabosti, šanse i pretnje i da na osnovu toga prave svoje individualne planove. Teško je moguće zamisliti današnje nezaposlene koji su sposobni da ovo urade. Ove poslove će da radi Agencija za zapošljavanje, čije je formiranje predviđeno ovim zakonom, agencije koje će biti plaćene od strane države, i to su poslovi koji su predviđeni. Iako je Vlada pompezno najavila mere štednje, odsustvo zapošljavanja u javnom sektoru, sve moguće načine ušteda budžeta, ove agencije će biti plaćane od strane države, iz državnog budžeta, najverovatnije od one 1,5 milijarde koja će biti zakinuta nezaposlenima koji imaju više od 25 godina staža. Umesto da se koncentrišemo kako da se vrši promocija i mogućnost zapošljavanja u realnom sektoru, mi sada pričamo da su agencije šansa za zapošljavanje, ali šansa za zapošljavanje na teret državnog budžeta. Kada se ceo ovaj zakon sagleda, od potpunog uništavanja samostalnosti funkcije koju sada ima Nacionalna služba za zapošljavanje, do uvođenja agencija koje će biti na teret budžeta, do parola tipa individualnih planova i svot analiza, bojim se da će ovaj zakon biti mrtvo slovo na papiru i najbolji način je da ga Vlada povuče iz skupštinske procedure ili, u krajnjoj liniji, neka pokuša, ako je već odlučila da ga usvoji, da prihvati amandmane koje je podnela Poslanička grupa DSS-a. Ovaj zakon se donosi, kao što smo juče rekli, u atmosferi i uslovima jedne ekonomske krize na koju Vlada nema odgovor. Mere koje ova vlada predlaže daleko su od toga da mogu da pospešuju zapošljavanje, daleko su od toga da predstavljaju ozbiljnu strategiju razvoja u ovom društvu, daleko su od toga da imaju viziju kako Srbija treba da izgleda nakon okončanja ove ekonomske krize. Želim da kažem da je DSS donela program razvoja Srbije u uslovima ekonomske krize, gde planira celovito i konkretno razvoj Srbije, borbu s ekonomskom krizom u naredne četiri godine. Tim merama želimo da u diskusiji argumentima Vladi pokažemo na koji način zapošljavanje može biti prioritetna politika, a ne ovakvim praznim papirima, parolama, neefikasnim institucijama i dodatnim opterećenjem budžeta, da pokušamo da građanima pošaljemo poruku kako Vlada nešto radi. Pozivam Vladu da povuče ovaj predlog zakona iz procedure, a ako to ne želi, da u argumentovanoj raspravi u pojedinostima uvaži naše amandmane, implementira ih, kako bismo koliko-toliko ovaj loš tekst zakona popravili. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Palaliću. Reč ima narodni poslanik, gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mogu, na kraju, da postavim pitanje – kada se jedna vlada smatra odgovornom i humanom? Pre svega, kada ne laže građane i kada ne koristi marketinške poteze u ime naroda za pridobijanje istog tog naroda, a da, pri tom, ti marketinški potezi neće doneti nikakve rezultate po same građane. Ako govorimo o politici zapošljavanja, to je zaista nešto što je vrlo atraktivno u ovom trenutku, pogotovo što tonemo u sve dublju ekonomsku krizu. Kada upotrebljavamo eufemizam ''teže zapošljivo stanovništvo'', trebalo bi, u stvari, da koristimo naziv koji sam juče kvalifikovala, to je ''radno otpisano stanovništvo'', a svakodnevni otkazi nam to dokumentuju. To su ljudi koji se nigde neće zaposliti. Govorimo o politici zapošljavanja i veličamo je na sve moguće načine, a bilo bi dobro da se pozabavimo politikom otpošljavanja, jer je ona trenutno na delu, pošto imamo zaista jednu ekspanziju otkaza. Ako je ta politika zapošljavanja usmerena na one ljude koji svakodnevno dobijaju otkaze, pa će se jedan deo od 10 hiljada koji dobiju otkaze, njih 100-200, zaposliti u nekim firmama, nekim programima, tu možda može da se govori o povremenom, privremenom i minimalnom rešavanju problema koji je na delu, ali prava politika zapošljavanja je kada imamo zaista uposleno stanovništvo i kada uz to uposleno prilivamo novozaposleno stanovništvo. Dakle, to je ono što očekujemo kao odgovor. Što se tiče programa o zapošljavanju invalidnih lica, prema kojima društvo zaista treba da pokaže maksimalnu brigu i odgovornost, mi smo od jutros, pitanjem koje je postavio gospodin Markićević o amandmanu koji je prihvaćen na rebalans budžeta i koji do dana današnjeg ne da nije realizovan, nego nemamo ni odgovor na to šta se s njim dalje događa, dokumentovali kakva je ta briga na delu. Reći ću vam još jedan problem koji imamo kada je u pitanju upravo ova kategorija stanovništva. Svakodnevno smo zatrpani pitanjima građana koji su invalidi i koji su po tom osnovu kupili automobil, koji im je nužan iz raznih potreba, i koji imaju pravo na povraćaj PDV-a, koji su sve svoje obaveze, što se toga tiče, administrativno odradili. Znate li koliko je jednom takvom licu teško da ispuni svu onu papirologiju, da vam je dostavi, znate li koliko oni čekaju na taj povraćaj? Po dve godine, i nemaju nikakav odgovor, a uglavnom se ide, to je ta informacija koju dobijaju, koju nam plasiraju, vi proverite da li je to tako, na iscrpljivanje njihovog strpljenja, pa mnogi odustanu i više ne traže. Tu treba pokazati brigu.Tim ljudima je povratak PDV-a koji su ostvarili vrlo važan. To su njihova sredstva, to su sredstva koja oni dalje usmeravaju u svoje lečenje. Samo uzimam sa rezervom predlog koji je došao od gospodina Dinkića, naravno, jer moram svaki put da proverim džepove, da proverim torbu kada on nešto predloži, čisto da mi neko ne bi ubacio onih hiljadu evra sa kojima ne znam šta bih u ovom trenutku.
Zahvaljujem, gospođo Đerić. Povredu Poslovnika reklamiranarodna poslanica, gospođa Milica Vojić–Marković. Izvolite.
Hvala gospođo predsednice. Prosto, moram da se pozovem na član 104. Poslovnika, koji kaže – narodni poslanici su dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine, i u trećem stavu – nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatni život drugih lica. Moram da vas zamolim, pošto se podrazumeva da ova ista pravila, kao i poslanici, poštuju svi prisutni, da opomenete gospođu ministra Kalanović, koja se za vreme izlaganja poslanika DSS-a, a mi smo vrlo argumentovano govorili, nikoga nismo vređali, neprestano smejuljila, dobacivala i sada je, dok je govorio poslanik Palalić, dobacila koleginici jedan vrlo uvredljiv izraz, koji smo mogli da pročitamo sa usana. Nije u redu da se na takav način odnosi prema poslanicima. Hvala.
Molim sve poslanike da vode računa o dostojanstvu Skupštine i sve prisutne … (Narodna poslanica Milica Vojić–Marković, s mesta: Zamolila sam da se ovo odnosi na gospođu ministra.) … hoćete li dozvoliti da završim rečenicu? Može biti da je naša interpretacija pogrešna, ali i od gostiju i prisutnih članova Vlade očekujemo iste standarde koji važe i za nas. Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i Predlogu zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Prelazimo na 44-49. tačku dnevnog reda – PREDLOZI ODLUKA O PRESTANKU SUDIJSKE DUŽNOSTI, RAZREŠENjU SUDIJSKE DUŽNOSTI, PRESTANKU DUŽNOSTI JAVNOG TUŽIOCA, PRESTANKU DUŽNOSTI ZAMENIKA JAVNOG TUŽIOCA I PRESTANKU SUDIJSKE DUŽNOSTI (od 26. marta 2009. godine, pod brojem 1076 i 1077 – zajednički načelni pretres) Zahvaljujem gospođi Kalanović i njenim saradnicima na vrlo požrtvovanom radu s nama. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima akata iz dnevnog reda o tačkama od 44 do49, a pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 1, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta, a saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da će, po ovim tačkama dnevnog reda, poslaničke grupe predstavljati narodni poslanici: gospođa Judita Popović, Poslaničku grupu LDP-a, gospodin Miroslav Petković, Poslaničku grupu DSS – Vojislav Koštunica, Marina Raguš, Poslaničku grupu SRS-a. Saglasno članu 163, a shodno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstven pretres o Predlogu odluke o prestanku sudijske dužnosti, pod brojem 118-76/09, 118-1076/09 i 118-1077/09, Predlogu odluke o prestanku dužnosti javnog tužioca, od 6. marta 2009. godine. Da li predstavnik predlagača Boško Ristić, predsednik Odbora za pravosuđe i upravu, želi reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima gospođa Judita Popović.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, koliko znam, postoji jedan konsenzus u društvu u pogledu toga kakav bi trebalo da bude sudija i kakav bi trebalo da bude sud. Od sudija se očekuje stručnost, dostojanstvo, da budu ljudi od integriteta, očekuje se poštenje. Od sudova se očekuje da budu nezavisni, da budu samostalni u svom radu. U toku novembra i decembra prošle godine smo raspravljali o setu pravosudnih zakona i, koliko sam primetila, baš se niko nije založio za nestručnog sudiju, za nedostojnog sudiju, za nepoštenog sudiju, a nisam primetila ni da se neko založio za zavisno sudstvo. Kako je moglo da se desi to da u toj kampanji, u toj eri zalaganja za reformu pravosudnog sistema Vlada donese jednu uredbu pod nazivom – izmena Uredbe o zaštiti imovine delova preduzeća čije je sedište na teritoriji bivših republika SFRJ? Ta uredba je doneta 27. novembra 2008. godine. Zašto posebno ističem ovu uredbu? Zato što je ona eklatantni primer šta se javno radi, za šta se javno neko zalaže, a šta se u tajnosti iza brda valja. Naime, predlagač zakona, Vlada, odnosno resorno ministarstvo, isticali su u obrazlaganju tih pravosudnih zakona da je potrebno da sudovi budu nezavisni, samostalni u svom radu, kao i da sudije imaju određene kvalitete koji ih čine dostojnim za rad u sudovima. Međutim, ista ta vlada koja se zalagala za ova načela, za ove vrednosti, donosi uredbu kojom, bukvalno, anulira sva ta svoja zalaganja za neku pravdu, za neku pravičnost, nezavisnost i samostalnost. Naime, ova uredba je u potpunosti neustavna, nezakonita, a kao podzakonski akt predstavlja i mešanje, odnosno stavlja se u nadređeni položaj u odnosu na Ustav, kao i na zakone. Neću posebno da govorim o uredbi koja je doneta jula 2008. godine od strane prethodne vlade, samo ću da se ograničim na ovu uredbu, koja, navodno, menja suštinu prethodne uredbe, koja je imala apsolutno isti cilj i iz istih razloga je doneta, očigledno, zato što ova vlada, još uvek aktuelna, još uvek vlada i donosi uredbe koje ne dopunjuju i ne čine ništa da bi se zakoni poštovali. Šta drugo možemo očekivati od Vlade ako se ovakva uredba donese? Ovo je jedno kreativno tumačenje načela nezavisnog sudstva, jer su, na osnovu ove uredbe, određeni postupci koji se vode pred našim sudovima prekinuti, odnosno zastalo se s postupanjem tih predmeta. Radi se o sledećem. Naime, posle raspada SFRJ, na teritoriji Srbije je ostalo mnogo nekretnina u vlasništvu firmi iz drugih republika. Njihovo korišćenje je tada, 1991. godine, regulisano Vladinom uredbom o privremenoj zabrani raspolaganja određenim nepokretnostima, pokretnim stvarima i pravima. Novonastale firme, faktički, mogle su da koriste tu imovinu, ali nisu mogle da raspolažu tom imovinom i nisu mogle da je stavljaju pod hipoteku. Radilo se o čistom korišćenju. To je jedna uredba iz 1991. godine, koja se može razumeti i shvatiti. Na ovaj način se i ta neka imovina, koja je bila vlasništvo nekih drugih pravnih i fizičkih lica van teritorije Srbije, stavljala u neku vrstu zaštite. Ona je opstala svih tih komplikovanih kriznih godina, devedesetih. Međutim, 2004. godine, kada su sve republike bivše države usvojile Sporazum o sukcesiji, a Skupština Republike Srbije je isti sporazum ratifikovala, taj sporazum je uveden u pravni sistem naše države. Taj sporazum o sukcesiji postao je zakon i kao takav ser morao poštovati. Suština tog sporazuma je da imovina koja je vlasništvo pravnih lica koja svoja sedišta imaju van teritorije Srbije ostaje u njihovom vlasništvu i više niko nema pravo da raspolaže tom imovinom. Štaviše, skida se bilo kakva zabrana, tako da vlasnik može da raspolaže, a nikako korisnik. Napominjem da je vlasnik pravno lice koje nije sa teritorije Srbije. Tako je to ostalo upisano i u zemljišnoj knjizi, gde zemljišna knjiga postoji, kao i u Republičkom geodetskom zavodu, u katastru. Sve je jasno, imate titulara vlasnika, imate još uvek korisnika i tada je ''Borovo'', koje je imalo određene svoje nekretnine, određene svoje poslovne prostore na teritoriji Srbije, oglasilo prodaju svojih poslovnih prostora, zajedno sa svom imovinom, nekretninama i ostalim. Šta se dešava? Nakon oglasa, javili su se zainteresovani i pri tom tražili savet i od Ministarstva finansija, i od Narodne banke, i od Ministarstva pravde, da li mogu da se upuste u sklapanje poslova u vezi s tim nekretninama o kojima govorimo. Nisu dobili nijedan negativan stav, nisu dobili nikakvo upozorenje da, eventualno, ne mogu da kupuju, odnosno da bi taj pravni posao bio skopčan s određenim rizicima i da nije baš preporučljivo da se kupi. Dakle, imamo jedan redovan pravni posao, imamo prodavca koji prodaje nekretnine, imamo kupce koji su zainteresovani za kupovinu i desi se to da 15 pravnih lica kupi određene lokale i poslovne prostore tog ''Borova'' iz Hrvatske, sklope se ugovori, kako to zakon nalaže, Zakon o prometu nepokretnosti, overe te ugovore, plate porez na prenos apsolutnih prava. Dakle, što se kupaca i prodavca tiče, ugovor je u celosti realizovan, zato što je i novac koji je predviđen za tu prodajnu cenu isplaćen prodavcu, i to sve uz saglasnost Narodne banke, kao i Ministarstva finansija, koji su dali saglasnost ''Borovu'' da otvori nerezidentni račun na koji su kupci lokala uplatili novac. Imamo jedan pravni posao, više pravnih poslova, najmanje 15, koji je u celosti realizovan što se obaveza prodavca i kupaca tiče. Međutim, samo u jednom delu ugovor nije realizovan, a to je predaja poseda, predaja državine te kupljene imovine. Ta predaja nije zbog krivice prodavca koji je zaista želeo da ugovor poštuje u celosti i da ga realizuje, već je nastala smetnja od strane onog koji koristi nekretninu. Dakle, to je taj ''Boreli-Borovo'', čiji status je, inače, pod znakom pitanja, zato što je Vrhovni sud Srbije poništio tu fuziju ''Borova'' i ''Borelija'', tako da je pitanje da li to uopšte postoji, ''Borovo- Boreli'', ili samo ''Boreli'' i tome slično. Imamo problem korisnika nekretnina koji te lokale, poslovne prostore koristi više od 10 godina, znajući da nije vlasnik tih nekretnina, ali odbija da te nekretnine preda u posed pravom vlasniku, odnosno pravnom prethodniku novih vlasnika, a posebno ističem da su novi vlasnici to svoje pravo vlasništva uknjižili u zemljišne knjige, upisali u katastre. Imamo jedno čisto stanje titulara vlasnika, imamo čisto stanje zloupotrebe jednog korisnika. Vraćamo se sad na ovu uredbu koja anulira i pravi se da ne zna za postojanje Ustava, koji garantuje privatnu svojinu, pravi se da ne zna šta to znači član 37. Zakona o svojinsko-pravnim odnosima, koji tačno označava pravila koja su potrebna, uslove koji su potrebni da vlasnik zatraži svoju imovinu, odnosno nekretninu, od onoga koji je nesavesno drži, a da vlasnik normalno dokazuje tu svoju imovinu. Ta uredba, čini mi se, prenebregava da postoji i Zakon o ratifikaciji, odnosno o sukcesiji. Kada uredba stavlja sa strane i donosi jedan član, odnosno predviđa u tom članu da će se korisnik poslovnog prostora sporazumeti sa vlasnikom poslovnog prostora, konkretno, ''Boreli'' i vlasnik ''Borovo'' iz Hrvatske, o načinu, odnosno o raspodeli imovinsko-pravnih odnosa, onda meni tu nešto nije jasno. Šta to znači? Da li Vlada, donosilac te uredbe, ne zna šta radi, ili vrlo dobro zna, a očigledno je pristrasna u korist jednog od tih učesnika u celoj ovoj priči?! Pre svega, Vlada kao izvršni organ ne može ni u kom slučaju da utiče na imovinsko-pravne odnose. Vlada ne može da naredi kako se stiče pravo vlasništva, a Vlada uzima sebi to pravo, članom 4. ove uredbe, jer očekuje od nadležnih organa da po službenoj dužnosti upisuje pravo korišćenja, odnosno pravo raspolaganja u zemljišnoj, odnosno drugoj javnoj knjizi o evidenciji nepokretnosti i pravima nad njima u korist društvenog preduzeća, radi sprovođenja postupka privatizacije. To, konkretno, znači da, ukoliko se u roku od 90 dana ne postigne taj sporazum između ''Borova'' i ''Borelija'', podrazumeva se da nadležni organ, tj. zemljišna knjiga i katastar, upišu pravo korišćenja i pravo raspolaganja u korist ''Borelija''. Šta to znači u drugom redu? To znači da Vlada, pre svega, ne koristi ni prave, nistručne termine, kada kaže: ''pravo korišćenja''. Na osnovu čega? Po kom pravnom osnovu? Pravo raspolaganja, po kom pravnom osnovu? Šta mu znači to pravo raspolaganja? Nalaže nešto što ne bi mogla Vlada da nalaže zemljišnoj knjizi i katastru da uradi, protivno svim zakonima, pozitivnim propisima koji regulišu sticanje prava svojine, koje regulišu način korišćenja nekretnine. To vam je isto kao kada biste vi sada, kao vlasnik nekretnine, pustili nekog zakupca da koristi tu nekretninu, tražili od njega da plaća zakup i onda, posle izvesnog vremena, tražili od Vlade da donese uredbu kojom nalaže da vi kao vlasnik i vaš zakupac sklopite sporazum kako ćete da rešite imovinsko-pravne odnose u vezi s nekretninom nad kojom vi imate pravo vlasništva. Pa ćete se vi pitati – zašto, pa ja sam vlasnik? Ne, ne, ne, on je koristio tu nekretninu i ukoliko nećete da sklopite sporazum (normalno, zašto biste sklapali bilo kakav sporazum, zašto biste vi pregovarali s korisnikom tih lokala, kao što se ni "Borovo" neće koristiti tom obavezom koju mu nameće naša vlada), po isteku 90 dana, vi, jednostavno, gubite pravo svojine. O čemu se radi? Ovde se radi o jednoj zloupotrebi koju Vlada primenjuje tom svojom uredbom. Šta to znači? Jel mi to šaljemo stranim investitorima poruku da jednom uredbom možemo da promenimo i titulara, pravo vlasništva, možemo da uradimo šta god hoćemo, možemo da naredimo zemljišnoj knjizi da promeni vlasnika, možemo da uzmemo tu imovinu, možemo da je damo kome hoćemo, a vi nam ne možete ništa?! Zašto sam spominjala nezavisnost sudova? Zašto sam spominjala samostalnost sudija u radu? Zato što imamo informacije o tome da je očigledno vršena određena presija na sudove, koji su u međuvremenu dobili tužbe vlasnika, dakle,novih vlasnika, koji su pravo vlasništva stekli od "Borova", na potpuno legitiman način, da traže predaju te imovine u čijem posedu je "Boreli". Sudovi su, jednostavno, stali s postupkom, sudovi su stavili u prekid te postupke. Dakle, sudije više ne sude po osnovu tih tužbi za predaju poseda, na šta tužioci, odnosno vlasnici imaju pravo, jer su nekretnine stekli validnim pravnim poslom, jer su upisali svoje pravo vlasništva, koje dokazuju izvodom iz zemljišne knjige ili prepisom posedovnih listova, zato što se neko nalazi u neosnovanom posedu njihove imovine. To su postupci koji moraju da se rade, to bi trebalo da budu sudije koje su poštene, koje su stručne, koje su od integriteta, to su sudovi koji bi trebalo da su nezavisni. Ako je sve to što sam nabrojala, trenutno, u prezentu, dakle, postoji i poštenje i stručnost i nezavisnost, zašto su ti postupci u prekidima? Htela bih da vas podsetim da smo pre nekoliko nedelja, možda, i kraće vreme, imali veoma veliki problem od strane jednog ministarstva koje je zatražilo od sudova da prekinu neke postupke u radnim sporovima. Bila je velika reakcija, ozbiljna reakcija javnosti, kako to može izvršna vlast da utiče na sudove, kako to može da jedno ministarstvo preporučuje sudovima kako da sude. To ne može tako, mi smo nezavisni, mi smo ovo i ono. Kako je onda moguće da se u međuvremenu, u tajnosti, u tišini, radi ovako nešto? Ovo vam je direktni upliv izvršne vlasti u rad sudova. Ukoliko se zalažemo za sva ta načela, a čini mi se da se svi zalažemo za to, a i Vlada je, svojim obrazloženjem pravosudnih zakona, isticala to, onda ne vidim razlog zašto bi svojim uredbama menjala suštinu pozitivnih propisa i zašto utiče na rad sudova. Prema tome, očekujem da rešimo jednom problem nezavisnosti sudova i upliv izvršne vlasti u rad sudova.
Zahvaljujem. Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Da) Marina Raguš, pa Miroslav Petković. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, hvala. Dali ste mi odličan šlagvort za ono što sam htela da pitam. Prvo, kome se mi ovde obraćamo? Gde su predstavnici Vlade? Gde su predstavnici resornog ministarstva? Ovo je vrlo značajna tema da bismo se mi jedni drugima obraćali, a s obzirom da ih nema ovde, to dovoljno govori o odnosu potpuno otuđene vlasti od Parlamenta. Dakle, narod u Srbiji treba da zna kakvo je stanje u sudstvu, na koji način se donose sudske odluke. Trebalo bi, takođe, da zna da ono što mi možemo da konstatujemo, kao što je prethodna koleginica rekla, jeste da, u najvećoj meri, zaista postoji pritisak od strane izvršne vlasti na sudske odluke, da mi i sada raspravljamo o nečemu o čemu nemamo ni predstavu zbog čega određeni ljudi odlaze s određenih sudijskih ili tužilačkih dužnosti. Mi nemamo propratni materijal koji bi nas upoznao s tim koji to razlozi čoveka nateraju da napusti određenu dužnost, a pri tom znamo, s obzirom na to da redovno razgovaramo sa sudovima, da oni obavljaju tako važan i odgovoran posao, koji, složićete se svi, utiče na svakodnevni život i sudbinu svih ljudi koji su imali prilike, a skoro da su svi imali prilike, da se suoče sa sudovima u Srbiji. Ono što može da se zaključi na osnovu konstatacije zaista časnih ljudi koji pripadaju ovoj oblasti jeste da ne mogu da izdrže pritisak i presiju, najčešće od strane određenih ljudi koji su vlasni da intervenišu na sam proces donošenja sudskih odluka, ali, opet ću da apostrofiram, ovde nema predstavnika resornog ministarstva koji bi nam odgovorili na konkretna pitanja. Mi ćemo se dalje baviti konkretnim primerima, koji će biti dokaz direktnog uticaja izvršne vlasti na proces donošenja sudskih odluka. Mi ćemo, takođe, da predstavimo primer jednog potpukovnika u penziji, o kojem smo govorili pre nekoliko meseci, gde postoji čak odluka Vrhovnog suda Srbije, koju izvršna vlast apsolutno ignoriše. To je stanje u državi Srbiji u kojoj ne može da se vidi jasna podela između tri grane vlasti. Onda bi, takođe, narod u Srbiji trebalo da zna da samo ukoliko ima dobre veze s predstavnicima režima, na prvom mestu, s gospodinom Tadićem, moći će da sudske odluke idu u korist njima. Ovde ne govorim o onim časnim izuzecima koji su istrajavali u obavljanju svoje sudijske ili tužilačke delatnosti, ali je pitanje da li će oni ostati na svojim mestima, s obzirom na to da ih očekuje prava lustracija. Ono što obećavamo srpskoj javnosti, svim tim časnim ljudima, to je da pomno pratimo proces imenovanja koji se najavljuje, ne bismo li tako utvrdili da li je tako važna grana vlasti udaljena od politike. Mi kažemo da nije, imamo konkretne dokaze za to, i to ćemo da predstavimo. Nečuveno je da mi nikakav propratni materijal za ovu tačku dnevnog reda nismo dobili. Toliko o odnosu prema ovako ozbiljnoj temi vladajuće koalicije. Javnost u Srbiji to treba da zna. Ono što je i te kako značajno, mislimo da se time u dobroj meri pozabavimo, jeste da li je uopšte država Srbija vlasna da o bilo čemu nezavisno odlučuje, odnosno da nezavisno odlučuje u sudskoj oblasti. Mi ćemo opet dokazati da nije, recimo, u kontekstu saradnje s Haškim tribunalom, u kontekstu sprovođenja istražnih radnji na teritoriji Republike Srbije. Onda, gde je sudstvo Srbije prisutno, recimo, na teritoriji Kosova i Metohije? Dakle, mi smo očekivali da nam gospođa Malović prenese detalje razgovora sa De Kermabonom, šefom misije Euleks. Takođe smo očekivali da nam da odgovore na temu ko je nju ovlastio da pregovara s misijom Euleks i o čemu je, zapravo, bilo reči? Da li mi to prihvatamo potpuno nezakonitu i nelegitimnu misiju Euleks na suverenom delu teritorije, kao što je KiM? Evo, mi smo bili spremni da saslušamo argumente gospođe Malović, a ne samo da se oslanjamo na pisanja u štampi i na saopštenja koja Vlada donosi i objavljuje na svom sajtu. Možda neki od nas ne žele da konstatuju sajt Vlade. Žele da vide predstavnike Vlade tu, zbog javnosti u Srbiji, koja samo u 30% slučajeva može da koristi usluge Interneta. Nažalost, srpska javnost treba da zna – ovako izgleda slika Parlamenta kada pričamo o sudijskim i tužilačkim dužnostima, a samim tim i o stanju u pravosuđu, jer nema predstavnika Vlade. Ja bih samo iskoristila ovoliko minuta, a onda ću posle koristiti preostalo vreme.
Hvala. Ima reč narodni poslanik gospodin Miroslav Petković, ovlašćeni predstavnik Poslaničkog kluba DSS-a.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovane dame i gospodo poslanici, nažalost, nisam u prilici da pozdravim predstavnike Ministarstva pravde, mada im je danas bilo mesto na ovoj sednici. Ukoliko nisu bili ovlašćeni predlagači kada se birao prvi saziv Visokog saveta sudstva, danas je, svakako, trebalo da budu ovde prisutni. Mislim da je ova tema pogodna da se u ovom visokom domu otvore neke teme i popriča o stanju u srpskom pravosuđu. Poznato je da smo pre nekoliko dana imali izbor prvog saziva VSS-a. Nažalost, taj saziv nije kompletiran. Podsećam narodne poslanike da nije izabran predstavnik Advokatske komore. Još uvek nismo dobili objašnjenje vladajuće koalicije zašto od ponuđenih kandidata, koji ispunjavaju sve uslove, niko nije izabran. Predstavnici pravnih fakulteta su, takođe, dali svoje kandidate – niko ni od njih nije izabran, a očekujemo da se u neko dogledno vreme izabere predstavnik opštinskih sudova, s obzirom na to da je taj predlog stigao u Narodnu skupštinu. Interesantno je, ali i očigledno da danas nećemo dobiti odgovor od ministra pravde, a ni od državnog sekretara, gospodina Homena, koji je još 18. februara 2008. godine izjavio da od 1. januara 2009. godine počinje da funkcioniše sistem u Srbiji, s apelacionim sudovima, s Vrhovnim kasacionim sudom i sa svim onim pratećim sudovima koji su predviđeni u našem zakonodavstvu. Razumemo da 2008. godine, zbog izbora i svih ostalih problema koje smo imali, to nije moglo da počne da radi, ali sada je kraj aprila. Mene interesuje kako će pravosudni sistem funkcionisati od 1. januara 2010. godine? Ono što mi se ukazuje i što je realno da se dogodi u ovom trenutku, jeste da se okreče i zastakle prostorije u kojima bi trebalo da rade apelacioni sudovi, a od početka funkcionisanja procesa u tim sudovima siguran sam da nema ništa. Mi smo u raspravi o setu pravosudnih zakona, kao Poslanička grupa DSS-a, jasno izneli svoj stav – da, nažalost, to nije naša želja, ali zbog kratkog vremena i zbog nesposobnosti Vlade Republike Srbije i Ministarstva pravde, ovi zakoni neće biti primenljivi od 1. januara. Sigurni smo da ćemo ponovo krajem godine raspravljati o ovim zakonima i pomeriti to na neki period. Da li će to biti šest meseci, ili godinu dana, to ćemo videti. Tada nam to niko nije verovao, evo, kraj aprila pokazuje da smo bili potpuno u pravu. Takođe, želim da podsetim, pre svega, građane Srbije, da je od 1. januara vladajuća većina ukinula 104 suda u Republici Srbiji. To će dovesti do dodatnih problema u funkcionisanju čitavog sistema i u dostupnosti pravde u mnogim našim gradovima, mnogim našim opštinama, mnogim našim područjima, pogotovu u drugim delovima Republike Srbije – ostaće bez sudova, a funkcionisaće neke sudske jedinice koje neće moći da odgovore na konkretne probleme i zahteve građana, što zbog udaljenosti, što zbog vremenskih uslova kakvi mogu da budu u zimskom periodu. Na sve smo to ukazivali. Ponavljam još jednom, nije nam drago što će se predstavnici pravosuđa suočiti s ogromnim problemima. Sigurni smo da će vrlo brzo morati da dođe do promene ovih zakona. Alarmantno je, pored teških uslova u kojima rade sudije, da se nama u poslednje vreme dešava da nam na sudije bacaju bombe. Sistem zaštite sudija i njihovih porodica i sudskih zgrada, očigledno, nije unapređen još od gospodina Petrovića, koji je to obećao kada se dogodio onaj tragičan događaj u Knjaževcu prošle godine. Imali smo i jedan nemili događaj pre izvesnog vremena. Nije dovoljno da se, kada dođe do dojave o postavljenoj bombi, to sprečava samo pražnjenjem sudskih zgrada. Ti ljudi rade odgovoran posao i moraju biti zaštićeni i na svom radnom mestu, ali i u svojim stambenim jedinicama i bilo gde da se kreću, da bi mogli ovaj posao da rade nezavisno, časno i pošteno. Koliko nezavisno rade svoj posao, odnosno koliki pritisci postoje od strane izvršne vlasti, konkretno, u ovom slučaju, od Ministarstva ekonomije, jednog državnog činovnika u tom ministarstvu, a ja ne mogu da prihvatim da nadležni gospodin Dinkić ne zna šta mu rade državni sekretari, imali smo priliku da se uverimo kada je izvršen protivustavan, nelegalan i krajnje bezobrazan pritisak na pravosuđe u Srbiji – kada je predloženo zamrzavanje radnih sporova i zaustavljanje pravosnažnih sudskih odluka i izvršenja za hiljade radnika koji su ostvarili to svoje pravo u sudskim procesima i odluke su im postale pravosnažne. Na svu sreću, srpsko pravosuđe je u tom trenutku imalo snage da se odupre takvim pritiscima i ja se nadam da će ubuduće, pre svega, stranke vladajuće koalicije, sudsku granu vlasti posmatrati kao nezavisnu granu vlasti. Ogroman je problem i, takođe, nećemo dobiti taj odgovor danas, jer ministar, odnosno gospođa Malović nije prisutna – situacija na KiM-u, gde Euleks u potpunosti preuzima procese od srpskog pravosuđa; po lažnim zakonima lažne države, neki lažni sudovi treba da sprovode pravdu na delu teritorije Republike Srbije. U tom pogledu je sedam poslanika, članova Odbora za pravosuđe, zahtevalo hitnu sednicu Odbora za pravosuđe i predvideli smo da se ta sednica održi danas, na kojoj bi nam ministarka pružila informaciju o stanju i o funkcionisanju srpskog pravosuđa na prostoru KiM-a. Očigledno, ta sednica nije zakazana. Možda je rok bio kratak, ali očekujemo da u dogledno vreme, već u toku naredne sedmice, imamo priliku da čujemo od gospođe Malović sve potrebne informacije. Zaista, ne možemo, barem mi iz DSS-a, ćutke da posmatramo, u tišini, kako Euleks uzima sve ingerencije naših pravosudnih organa i kako polako uvlači srpske sudije u svoj sistem. To je nedopustivo, i prema Ustavu, i prema svim zakonima, prema rezolucijama koje je donela Narodna skupština, prema Akcionom planu Vlade Republike Srbije – Kosovo i Metohija je neotuđivi deo Republike Srbije i na tom prostoru mora funkcionisati pravosudni sistem Republike Srbije. Ukoliko neko nije spreman, nije sposoban i ne sme da prizna da nije u stanju da ovo spreči, neka to odmah kaže, neka podnese ostavku i neka napusti kabinet nesposobne i neodgovorne vlade. Postoje ljudi koji znaju da se uhvate u koštac s ovim problemom, koji će to rešiti na pravi način, kako to predviđa, pre svega, najviši akt ove zemlje, a to je Ustav Republike Srbije, koji su dužni da poštuju svi građani Republike Srbije, a on, naravno, važi i za ministra pravde u ovoj zemlji. Hvala vam. Ja ću iskoristiti ostatak vremena nešto kasnije.
Hvala. Za reč se javio predstavnik predlagača, predsednik Odbora za pravosuđe, gospodin Boško Ristić. Izvolite.
S obzirom na to da je pomenuto da postoji inicijativa sedam poslanika za zakazivanje sednice Odbora za pravosuđe i upravu, moram da obavestim sve prisutne da je ta sednica zakazana za naredni četvrtak, u 11 sati. Pošto je predlog za saziv ove sednice Odbora pristigao je do mene pre jedan sat, a ja sam bio do pre jedan sat na prvoj radnoj sednici Visokog saveta sudstva, gde su formirane radne grupe koje treba da utvrde broj potrebnih sudija u sudovima, radi pripreme raspisivanja konkursa za izbor sudija u najvišim sudovima, to je ujedno jedna kratka informacija. Uvažio sam predlog potpisanih poslanika i uvaženog potpredsednika Odbora za pravosuđe i upravu. Nije bilo moguće danas do 15 časova organizovati prisustvo ministarke pravde i obezbediti dokumentaciju na osnovu koje bi se pružila informacija u vezi sa temom o kojoj se radi. Do naredne sednice Odbora, očekujem da će predstavnici Ministarstva pravde obezbediti informacije u vezi s traženim pitanjem, kako bismo mogli kompetentno da raspravljamo o toj situaciji.
Zahvaljujem gospodinu Ristiću na ovim informacijama. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne) Saglasno Poslovniku, do početka načelnog pretresa, za reč su se prijavili poslanici poslaničkih grupa DSS-a, SRS-a i LDP-a. Reč ima narodni poslanik Slobodan Samardžić, DSS. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, poštovani predsedavajući, povodom ove tačke dnevnog reda sam hteo da skrenem pažnju narodnim poslanicima i građanima Srbije na jedan tihi i nelegalan proces razrešenja sudija i tužilaca u Srbiji. Pre nekoliko dana, Skupština zajednica opština na KiM-u je dala jedno saopštenje o pritiscima koje predstavnici Ministarstva pravde i nekih drugih ministarstava vrše na sudije i tužioce na KiM-u,pre svega, u Mitrovici, da pristupe, praktično, albanskom pravosuđu. Vlada je to saopštenje demantovala, ali u tom demantiju nismo videli nijednu ozbiljnu činjenicu kojom bi se demanti bio iole ubedljiv. To je stvar koja je za alarm kada je reč o našem pravosuđu i mi moramo u Skupštini o tome da govorimo. Pre svega, skrenuo bih vam pažnju na to da je reč o sudijama i tužiocima koji su prošle godine, 17. marta 2008. godine, bili privedeni ili pohapšeni od strane UNMIK policije i KFOR-a i odvedeni u Prištinu u zatvor. To su sudije i tužioci koji su štrajkovali u zgradi Suda u Mitrovici nekoliko dana, tražeći svoj posao na koji su imali pravo. Tadašnji specijalni predstavnik generalnog sekretara i njegov zamenik su dali naređenje jednog jutra, 17. marta prošle godine, za napad na te ljude. Brutalno su ih sve vezali i autobusima prebacili u Prištinu. Sećate se, verovatno, da je za 10 minuta, bar pet-šest hiljada građana Kosovske Mitrovice izašlo da brani sudije, da je to bio jedan nemili događaj, da je bilo upotrebe vatrenog oružja i puno povređenih, gde je poginuo jedan ukrajinski policajac, nekoliko rumunskih je jače povređeno itd. Pominjem ove događaje od pre više od godinu dana zato što se sada nad tim istim sudijama vrši represija od Vlade Srbije i od odgovarajućih ministarstava. Naime, mi ćemo proveriti ove navode i saopštenja Skupštine zajednica opština i utvrdićemo tačno šta je bilo, ko je dolazio, ko je gde bio i ko je vršio i na koje sudije pritisak itd., za šta, šta oni da rade, gde da rade i gde da se zapošljavaju i sve to. Dakle, biće u Odboru za pravosuđe mesta da se razgovara o tome. Drago mi je da smo danas saznali da će biti sastanak idućeg četvrtka, u 11 sati, kao što će i ovaj dom morati o tome da raspravlja. Tom prilikom će morati ovde neko da bude iz Ministarstva pravde, možda i sam ministar, gospođa Malović. Dakle, imamo u jednom delu našeg pravosuđa veliki problem. Nije više problem samo u tome što Albanci insistiraju da taj deo pravosuđa uđe u njihov sistem, koji je već napravljen, a nije ni u tome što predstavnici Euleksa, koji imaju nadzornu funkciju nad pravosuđem Kosova danas, to isto traže, problem je u tome što sarađuje Vlada Srbije i njeno resorno ministarstvo. Tu je problem. Sasvim ću ukratko pokušati da rekonstruišem taj osnov na kome se bazira politika Vlade Srbije kada je reč o našem pravosuđu na KiM-u, a to su onih famoznih šest tačaka, ili plan od šest tačaka, gde je jedna posvećena pravosuđu. Ko ne veruje, neka pogleda taj izveštaj Ban Ki Muna od 24. novembra prošle godine, u tačkama 39, 40. i 41. navedeno je šta jesu polazne osnove ovakvog jednog rešenja. Prva tačka od tih, koja se tiče pravosuđa, a koju je naša vlada prihvatila kao polaz za razgovore, jeste da KiM, odnosno Kosovo gradi koherentan pravosudni sistem. Druga tačka kaže – UNMIK će izvršiti izbor sudija i za Sud u Mitrovici, koji treba da bude otvoren i da će delovati za određeno vreme. U toj tački se precizira da će, od kada se otvori Sud u Mitrovici, sa srpskim sudijama i tužiocima, to trajati 60 dana. Dakle, to će biti jedan kratak prelazni period, posle koga će ovaj sud i ove sudije i tužioci morati da uđu u pravosudni sistem Kosova. Najzad, u trećoj od tih tačaka se kaže da će UNMIK insistirati na etničkoj proporcionalnosti sudija po teritorijalnom principu. Znači, mi već ovde imamo jedan okvir za koji je naša vlada pristala da u nekommomentu postane sastavni, integralni deo albanskog pravosuđa na KiM-u. Zato se vrši pritisak na ove sudije i tužioce, dakle, na tri sudije i osam tužilaca koji bi trebalo što pre da uđu u ovaj sistem. Mi o tome moramo da razgovaramo u Skupštini. To je deo koji se tiče pravosuđa Srbije, celovitog sistema, ali deo koji se tiče teritorijalnog rasporeda pravosuđa Srbije, gde KiM, po našim pozitivnim zakonima, pripada Srbiji. Da li ćemo mi tiho i nelegalno, kako to je započeto pre neki dan, prosto, izručiti te ljude albanskom pravosuđu ili ne, zavisi od onoga što će, ako hoćete, uraditi ova skupština kada bude otvorila pravi razgovor na ovu temu. Ovo je samo početak. Zahvaljujem na prilici da o tome mogu nešto da kažem. Predlažem i nagoveštavam da će se o ovoj stvari u Srbiji, u Odboru za pravosuđe i u ovoj skupštini, tek razgovarati. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Judita Popović, pa onda Marina Raguš iz SRS-a. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo u roku od pola sata definisali glavni problem srpskog pravosuđa, a glavni problem srpskog pravosuđa je, očigledno, nesamostalnost rada sudova. Za pola sata, mi smo konkretizovali, naveli dve uredbe kojima izvršna vlast direktno pokušava, ili utiče na rad sudova. Koliko je uredbi o kojima ne znamo. Naša skupština skupo plaća javnost svog rada. Transparentnost rada ove skupštine dovela je do situacije da nema jutra u kojem ne osvane neki naslov u novinskim izdanjima o tome kako su poslanici gramzivi, kako su poslanici lenji, kako su poslanici ovakvi i onakvi i kako Parlament ne radi svoj posao. Podvlačim, rad Parlamenta je transparentan. Šta god mi radili, šta god kažemo u ovoj sali, sve se prenosi i o svemu tome građani mogu da imaju saznanja i mogu da izvrše uvid u rad Parlamenta. Međutim, problem je u tome što ostale institucije nisu transparentne. Možete misliti na šta bi ličila javnost rada Vlade, na šta bi ličila javnost rada bilo kog kolegijuma visokoškolskih ustanova, bolnica ili slično, šta bi bilo da se snimaju sastanci u raznim institucijama, šta bismo sve čuli i šta bismo sve doznali. Transparentnost je veoma bitno načelo demokratije, jer se tom javnošću stiče kontrola građana nad radom institucija i radom onih ljudi koji ih predstavljaju i koji su birani od istih tih građana. Prema tome, očekuje se i od suda i od sudija da rade svoj posao, da, ukoliko imaju problema oko uticaja izvršne vlasti na njihov rad, prijave te slučajeve i zatraže zaštitu od javnosti, da zatraže zaštitu, u krajnjem slučaju, i od ovog parlamenta, od čijeg uticaja se sudstvo toliko plaši. Šta se dešava ukoliko sud prećuti, ili jednostavno ne reaguje na činjenicu da je neku odluku doneo zbog uticaja izvršne vlasti? Dolazimo u situaciju jedne opšte pravne nesigurnosti. Šta da rade ova pravna lica koja sad ne mogu da preuzmu u posed svoju imovinu koju su stekli pravnim poslom, pravnim poslom koji je, apsolutno, u skladu sa svim našim zakonima i Ustavom, koji je odobren i od strane iste te izvršne vlasti, od Ministarstva pravde, od Ministarstva finansija, štaviše, i Narodna banka je dala svoju saglasnost kad je dozvolila otvaranje nerezidentnog računa? Kome da se obrate ta pravna i fizička lica i da zatraže svoje pravo, ako svoje pravo i pravdu ne mogu da ostvare tamo gde su je zatražili, a to su sudovi? Oni mogu da se obrate samo Odboru za privatizaciju pri Skupštini Republike Srbije, Odboru za pravosuđe i upravu pri Skupštini Republike Srbije. Šta, opet, mi možemo da radimo u tim odborima? Da dajemo preporuke, da predlažemo? Ako se u ovoj državi na poštuje zakon, ako se radi nešto protivno Ustavu, pri tom, to rade ministri, to radi Vlada, ne znamo iz kojih razloga, onda mi zaista imamo veliki problem. Inače, samo da vas obavestim da je Odbor za privatizaciju dao svoju preporuku da se zakoni primenjuju, da se poštuju u konkretnom slučaju – ''Borovo-Boreli'', u konkretnom slučaju kupaca tih nekretnina od ''Borova''. Dakle, Odbor Skupštine je uradio svoj deo posla. Očekujem da će to isto uraditi i Odbor za pravosuđe. Ako je Skupština, koja je očigledno danas na stubu srama u ovoj državi, uradila svoj posao, ako mi danas na plenarnoj sednici raspravljamo o toj nedozvoljenoj raboti izvršne vlasti, s njenim uticajem na sudove, zašto onda ne rade svoj posao i oni koji stalno ističu da treba da dođe do apsolutne podele vlasti, sudske, izvršne i zakonodavne? Prema tome, još jednom ističem da očekujem da se sprovode zakoni, da građani ne dođu do apsolutne prepreke, do jednog zida, kada više ne znaju kojoj instituciji da se okrenu, a mi smo, izgleda, poslednja institucija kojoj su ta pravna lica mogla da se okrenu. Okrenula su se nama iz razloga što smo mi, zaista, jedina transparentna institucija u Republici Srbiji. Opet podvlačim, mi plaćamo tu transparentnost, zato što se tačno zna, u svakom momentu, šta se dešava u sali, ko raspravlja, o čemu raspravlja, da li neko radi, da li neko ne radi. Sve novine i svi mediji imaju pravo na dostupnost informacija o tome koliko poslanici zarađuju, koliko uzimaju na ime dnevnica i sve ostalo što se tiče rada poslanika. Ako je to tako, onda ova skupština ima pravo da prezentuje i da kaže građanima – jeste, mi radimo, mi donosimo, mi izglasavamo te zakone, a prethodno raspravljamo o njima, dajemo amandmane, dakle, pokušavamo da popravimo i uredimo pravni život u Srbiji, ali očekujemo i od ostalih grana vlasti da isto to urade. Očekujemo i od sudova, očekujemo i od Vlade, a sigurno ne očekujemo neke uredbe koje se tako samo donose, ko zna iz kojih razloga i iz kojih interesa, ko je tu lobirao, ko nije lobirao. Konkretno, čovek koji je bio savetnik bivšem ministru Bubalu, sada je savetnik premijeru. Ako taj savetnik ima toliku moć da izlobira donošenje uredbe 27. novembra prošle godine, uredbe koja u toj meri negativno utiče na pravni život Srbije, onda se zaista postavlja pitanje da li smo mi pravna država, da li je nama potreban i parlament, da li nam je potrebna Vlada, u krajnjem slučaju, i sudovi, jer ukoliko pojedinci imaju takvu moć i mogu da realizuju te svoje zamisli, onda nam ne treba nijedna od tih institucija. Prema tome, očekujemo od svih da rade svoj posao, kao što to čini i Parlament.
Hvala. Poslednja na listi prijavljenih je narodni poslanik Marina Raguš. Vaše preostalo vreme je 82 minuta i 49 sekundi.
Samo bih volela da mi ponovite koliko ukupno imam vremena. (Predsedavajući: 68 plus 14.) Dakle, ono što ću izneti na početku ovog dela predviđenog za Poslaničku grupu SRS-a ovde je trebalo da govore gospodin Krasić i gospođa Vjerica Radeta. Nadam se da ću na doličan i dostojan način predstaviti moje dvoje kolega. Da ih zamenim, nemam iluziju da mogu, jer je reč o kolegama s izuzetnim pravničkim i poslaničkim iskustvom, tako da bi to u mom slučaju bilo skoro ''nemoguća misija'', ali javnost u Srbiji ne sme da bude uskraćena za sve ono što je aktuelno stanje u pravosuđu u Srbiji. Jeste da je danas Veliki četvrtak za sve pravoslavne hrišćane i naravno da pravoslavni hrišćani iščekuju dolazak jednog od najznačajnijih praznika, stoga im zaista želimo mir, pomirenje i radost ovom prilikom. Nadam se da nećemo uneti dodatni nemir, ali istina bi trebalo da bude i krajnje hrišćanska vrlina i mi se trudimo, kao predstavnici opozicije, da utvrdimo šta je, zapravo, diferencijalna dijagnoza stanja u Srbiji, ukoliko bih sebi dala slobodu da se izražavam medicinskim rečnikom. Ono što definitivno govori o tome da država Srbija ne upražnjava svoje prerogative državnosti, dakle, da ne postoji na delu KiM-a, jeste nelegalna i nelegitimna misija Euleks, uspostavljena van svih pravnih okvira na suverenom delu teritorije Kosova i Metohije, na kojoj Srbija ne postoji. To je činjenica. Javnost u Srbiji zna da Poslanička grupa SRS-a, svaki put kada je na dnevnom redu predlog određenih zakonskih rešenja, predstavnike Vlade ima običaj da pita da li će taj zakon biti primenljiv na teritoriji KiM-a. Do sada nismo dobili nijedan odgovor. Mi bismo i ovaj put predstavnika Vlade pitali, ali, nažalost, gospođa Malović, ministar pravde, nije prisutna. Koliko smo čuli gospodina Ristića, nije uspeo da obezbedi njeno prisustvo. U normalnim okolnostima, rasprava na temu ove tačke dnevnog reda bi trebalo da se odloži za onaj momenat kada su obezbeđeni uslovi, ali s obzirom na to da je takva situacija, možda i nije loše da se vidi odnos vlasti prema Parlamentu. Ono što smo želeli da postavimo i problematizujemo, s pravom, jeste i razgovor koji je objavljen u medijima, o kojem mi, kao poslanici, ništa ne znamo, nemamo ni priliku da saznamo, razgovor srpskog ministra pravde sa šefom Euleks misije. Ili bi možda trebalo da krenemo od izjave predsednika Srbije gospodina Tadića, kojom on demantuje sve marketinške poteze u smislu očuvanja integriteta Srbije i suverenosti, samo jednom rečenicom objavljenom u „Politici“, na dan 7. aprila 2009. godine, u tekstu pod nazivom „Euleks u punoj snazi“. ''Iz Euleksa poručuju da imaju dobru saradnju, kako sa kosovskim institucijama, tako i sa zvaničnim Beogradom. Predsednik Srbije Boris Tadić još u decembru je poslao pismo kojim je pozdravio razmeštanje Euleksa na čitavoj teritoriji Kosova. Nedavno je delegacija Misije boravila u Beogradu, gde se razgovaralo o bitnim stvarima u vezi sa regionalnom saradnjom, pogotovo u oblasti borbe protiv organizovanog kriminala.'' Nije jasno na koji način gospodin Tadić, kao predsednik Srbije, zaista misli da objasni narodu, recimo, još jedan od marketinških poteza njegovog tima, kako će da uspe da se približi EU i da sačuva integritet KiM-a. Na teritoriji KiM-a imamo potpuno bespravno postavljenu misiju vladavine prava, Euleks, s kojom gospodin Tadić komunicira i ima prepisku, a da mi to ne znamo. Očekivali smo da saznamo i da dođemo do konkretnog odgovora na pitanje ko laže u državi Srbiji. Taj odgovor, očigledno je, nećemo dobiti. Vrlo je verovatno da je tektonski poremećaj na političkoj sceni Srbije nastao upravo zbog ovoga, zbog protektorata pod kojim je država Srbija. O tome svedoči činjenična situacija na teritoriji KiM-a. Da vas podsetim, majski izbori bili su raspisani upravo zbog razilaženje na temu KiM-a. Činjenično stanje je tada bilo da bi SSP trebalo da bude, praktično, priznanje nezavisnosti KiM-a od strane države Srbije, jer je marketinški procenjeno kao vrlo loš potez i vrlo loša postavka da Srbija, odnosno režim u Srbiji to javno uradi. Sledeći potez je bila implementacija misije Euleks, van Saveta bezbednosti, van okvira Rezolucije 1244, pa mi to razumemo kao protivpravno, nelegalno i nelegitimno. Sledeća faza završetka kosovskog pitanja, dakle, nezavisnosti KiM-a, za koji Vašington i Brisel kažu da je bespovratan proces, je ono što smo imali prilike da čujemo na sednici Saveta bezbednosti, održane 23. marta, da je Kosovo nezavisno, kažu Britanci i Amerikanci, i to je činjenica koja je bespovratna. Dakle, o statusu se više ne raspravlja. Mi to, takođe, čujemo, ali tako što Euleks piše o tome da gospodin Tadić pozdravlja razmeštanje upravo te misije Euleks na teritoriji KiM-a. Nažalost, nećemo moći da s gospođom Malović pričamo o detaljima razgovora, recimo, sa šefom Misije, De Kermabonom, a iskrena nam je želja bila da saznamo detalje razgovora, zato što smo naišli na zahtev Skupštine zajednice opština KiM-a kojim traže smenu Snežane Malović zbog pritiska na srpske sudije u Kosovskoj Mitrovici da uđu u sud samoproglašene republike Kosovo. Znamo da je Vlada, nakon saopštenja Zajednice opština na KiM-u, vrlo oštro reagovala, tako što je čak i ljude koji predstavljaju Skupštinu zajednice nazvala profesionalnim patriotama, za šta mislimo da je potpuno politički nekorektno i neprimereno. Samim tim što predsednik Srbije, zapravo, demantuje suštinu poteza Vlade Republike Srbije u smislu očuvanja teritorijalnog suvereniteta i integriteta, to je samo marketinški trik da se Srbi ne bi dosetili da Vlada prihvata, de fakto, nezavisnost KiM-a, jer su mentori režima Borisa Tadić, dakle, američka i briselska administracija, tako odlučili. Međutim, nećemo moći da razrešimo tu dilemu. Saznajemo iz medija da je bilo pregovora na tu temu i da je De Kermabon, šef misije vladavine prava Euleks, pričao upravo o ovoj vrsti saradnji, ali se unapred radujemo momentu kada ćemo moći, recimo, da čujemo odgovore na pitanja kako je to Sud Euleksa, recimo, u drugostepenom postupku, oslobodio Fljorima Ejupija, koga je prethodno Sud UNMIK-a osudio na 40 godina zatvora zbog napada na autobus "Niš ekspresa", kada je poginulo 12 Srba, a više njih ranjeno. Voleli bismo da čujemo od gospođe Malović, unapred se radujem momentu kada će se ona pojaviti, na koji način je država Srbija odreagovala na ovakav presedan, pogotovo na još brutalniji odgovor da je na osnovu postavljenih dokaza mogla da se donese samo takva odluka. Vrlo je verovatno da bi trebalo da vas podsetimo šta je napad na autobus "Niš ekspresa" značio za, uslovno rečeno, porodice tih poginulih ljudi. Euleks je nama ovom odlukom poslao vrlo jasnu poruku, vrlo jasan signal šta, zapravo, misle o nama, na koji način žele da se ponašaju i da nameravaju tu da ostanu. Dakle, sve ono što režim Borisa Tadića pokušava da spinuje medijskim kampanjama, demantovano je u javnosti konkretnim primerima, koje ćemo mi ovde izneti, jer jeste situacija da se priča o stanju u pravosuđu i o tome šta svi mi možemo da očekujemo od pravosudnog sistema Srbije. Ono što nas je, takođe, zaprepastilo, volim da govorim o konkretnim primerima, jeste, između ostalog, jedna nesvakidašnja odluka za koju javnost mora da zna. Recimo, Gradsko veće Niša je donelo odluku da kandidati za javne funkcije, načelnike gradskih uprava, mogu biti kandidati koji su pod istragom. Ono što zaprepašćuje, jeste potpuna derogacija onoga što je pretpostavka obavljanja odgovornih funkcija u državi, ali zamenjuju se teme, pa su poslanici na listi najnegativnijih osoba, koje očigledno otvaraju teme koje se ne sviđaju onima koji upravljaju medijima, tj. režimu Borisa Tadića. Takođe, imamo situaciju gde nevladine organizacije, konkretno, tu mislim na gospođu Natašu Kandić, direktno utiču na rad pravosudnih organa svojim prisustvom, izjavama u medijima, pa su tako izazvali užasne proteste u Leskovcu, povodom hapšenja nekih od pripadnika 37. odreda posebnih jedinica policije. To je direktna posledica, možemo sa sigurnošću da tvrdimo, to ćemo i dokazati u ostalom delu predviđenom za Poslaničku grupu SRS-a, izricanja presuda najvišem srpskom državnom, policijskom i vojnom vrhu u Hagu, koje će, sistemom spojenih sudova, pokušati da dokažu opravdanost potpuno nelegitimne misije Euleks na teritoriji KiM-a. To je suština. Suština je, upravo, da se kolektivno osudi jedan narod i da se opravda postojanje okupacije dela teritorije od strane vašingtonske i briselske administracije. Čini mi se da javnost u Srbiji, to pokazuju skorašnje ankete, skoro da nema dilemu da je upravo to ono o čemu se radi. Nisu Srbi ovde problem, problem je Rusija, približavanje Rusiji, geostrateška tačka koja mora da se kontroliše od strane druge po jačini baze, američke baze, u svetu, kao što je baza Bondstil. Očekivali smo da dobijemo izveštaj od gospođe Malović vezan za Bondstil, s obzirom na to da je, na osnovu izveštaja Saveta Evrope, komesara za ljudska prava, uočeno da je u jednom momentu u Bondstilu bila postavljena naprava koja je identična napravama u čuvenom zatvoru CIA-e u Gvantanama beju, da su u Bondstil odvođeni ljudikoji su na protivpravan način bili, u stvari, oteti i kidnapovani, da su tu vršena određena ispitivanja i da su se tu, tokom Misije Saveta Evrope, videli određeni Srbi i određeni Albanci. Očekivali smo da dobijemo izveštaj na tu temu, ali, nažalost, nećemo ga dobiti. Ono što će SRS zahtevati od gospođe Malović, jesu svi ti zvanični izveštaji. Posebno bih želela da skrenem pažnju da ćemo zahtevati javnost suđenja, recimo, pripadnicima 37. odreda posebnih jedinica policije, iz jednog prostog razloga, zato što srpsko pravosuđe uvodi institut koji je nama, kao članovima tima za odbranu dr Vojislava Šešelja, jako poznat iz haške prakse, a to su insajderi. Bilo bi vrlo zanimljivo da čujemo na koji način se prilazi insajderima, ko su ti ljudi koji treba da osude one koji su radili samo ono što je njihova dužnost nalagala, u jednom momentu konkretne agresije i konkretnog delovanja šiptarskih terorista na nedužno srpsko i nesrpsko stanovništvo na teritoriji KiM-a.Zašto o tome govorimo? Kao tim smo se susretali s metodologijom rada Haškog tribunala, koji je vrlo zanimljiv u kontekstu nezavisnog sudstva na teritoriji države Srbije. S obzirom na to da volim da govorim o konkretnim izvorima, pri tom, izvorima bliskim vladajućem režimu, ili makar izvorima koji su slovili za obaveštajce DOS-a, takođe ću da upoznam javnost s izjavom koju je gospodin Zoran Mijatović, mislim da je ovo čak ekskluzivno, dao timu za odbranu dr Vojislava Šešelja. Reč je o zameniku Gorana Petrovića, načelnika Resora DB-a, čoveku koji je važio za čoveka bliskog DOS-u, samim tim što je bio zamenik načelnika Resora, 2003. godine. Mislim da je tada ministar unutrašnjih poslova bio Dušan Petrović. Zoran Mijatović, koji se sudio sa dr Vojslavom Šešeljem godinama, nekoliko godina kasnije je dao izjavu timu za odbranu dr Vojislava Šešelja i mislim da ne bi bilo loše da vidimo kako Hag, odnosno Haški tribunal deluje na teritoriji države Srbije. Izjava je data 12. aprila 2007. godine, overena u Trećem opštinskom sudu u Beogradu, overa je broj 2858/2007. Ovo s namerom govorim, zato što želim da sve bude transparentno i proverljivo. Odslikava stanje institucija, u kakvoj mi to državi živimo i konstatuje činjenicu da državom Srbijom mogu da defiluju svi koji to hoće, koji predstavljaju najrazvijenije obaveštajne strukture zapadnoevropskih demokratija. Ovde ćemo da vidimo da je britanska obaveštajna služba i te kako upletena u događaje koji slikaju svakodnevicu na teritoriji države Srbije, ali i iz izjave nekoga ko je vlasan da o tome govori, evo na koji način. Zoran Mijatović u svojoj izjavi kaže – vrlo brzo smo uvideli da Haški tribunal vodi svoju politiku, da ne želi da s državnim organima ima jedan normalan partnerski odnos. I to smo hteli da pitamo gospođu Malović, u čemu se sastoji dvosmerna saradnja s Haškim tribunalom? Takođe, gospodin Mijatović kaže – videli smo koje je interesovanje Haške kancelarije. Bilo je usmereno u ljude iz BiH, Republike Srpske Krajine, s akcentom na Martića. Oni su tada imali neke podatke da je Martić u Srbiji i da kreću ka njemu. Druga karakteristika je da se preko nevladinog sektora Haška kancelarija predstavi kao da postoji i radi, te da smo mi ti koji treba njima da pomognemo. Ubrzo smo videli da se u Haškoj kancelariji pojavljuju ljudi koji dolaze i nude usluge. Saznajemo da se mnogi ljudi bogate od tog momenta. ''Toliko o insajderima. Mnogi ljudi su u to doba donosili u Hašku kancelariju razne dokumente. Ne znam koliko je to koštalo, ali znam da postoje podaci ko su ti ljudi. Nismo znali da li je to fotografija, kaseta, ili neki fonozapis. Nismo znali šta je tačno bilo u pitanju, ali smo znali šta se radi.'' Tim za odbranu dr Vojislava Šešelja zna o čemu je reč i o tome ćemo da pričamo kada za to zaista dođe vreme. Nadamo se, biće dovoljno jakih tema da srpsku javnost upoznamo s tim na koji način se upoznaje narod u Srbiji i na koji način će se sprovoditi određeni postupci pred Specijalnim sudom za ratne zločine. Gospodin Mijatović kaže – ja ću negde do 1998. da budem upućen u to šta to Hag radi. ''Oni to rade ispod žita. Oni imaju neke svoje načine rada. Oni državne organe blefiraju. Zašto? Neću to znati 1996, ali krajem 1997. nama je jasno''. To su, inače, godine najvećeg sukoba između gospodina Mijatovića i dr Vojislava Šešelja. Između ostalog, tema je bila Hag i ono što je tada trebalo da bude zloslutna budućnost Srbije, a nažalost, postala sadašnjost, a dr Vojislav Šešelj je to tvrdio. Dakle, oni ne žele da kontaktiraju s državnim organima, kaže gospodin Mijatović, jer smatraju da smo mi deo tog aparata, jer kako on sa mnom da kontaktira kada mene taj Hag, verovatno, očekuje danas-sutra na nekoj stolici. ''Tako se, između ostalog, Sreten Lukić našao u Hagu, gospodin Pavković našao u Hagu, tako je u Hagu završio gospodin Perišić, tako će u Hagu, nekom Hagu, kao političkom instrumentu arhitekata nekog novog poretka sveta, da se nađe, možda, neko iz vladajuće, trenutne, koalicije. Pokazaće 2002. godina da to što kažem nije bilo daleko od istine. Tek, 1997. godine to vidimo. Vidimo da se institucije države Srbije preskaču.'' Zaista nam je bilo neophodno da gospođa Malović bude tu, jer očekujemo zvaničnu reakciju Ministarstva pravde. Ova izjava bi trebalo da bude početak određenih akcija. Da je država Srbija normalna država koja drži do sebe, a ne protektorat, ona bi morala da reaguje posle izjave nekoga ko je obavljao funkciju zamenika načelnika Resora DB-a. Dalje, ''smatramo i insistiramo, Goran Petrović, načelnik Resora DB-a Republike Srbije i ja, da ne može tako niko da se ponaša i rekli smo ministru Mihajloviću da špijuni rade ovde kao žuti mravi.'' Meni je zaista drago što je gospodin Mijatović skupio hrabrosti da ovo napiše. Dobar deo onoga što se nalazi u izjavi i što je ušlo u spis dr Vojislava Šešelja pred Haškim tribunalom nalazi se u knjizi "Opelo za državnu tajnu". Onaj najznačajniji deo, koji želim svima da predstavim, a posebno srpskoj javnosti, tiče se britanske obaveštajne službe. Gospodin Mijatović, u izjavi datoj timu za odbranu, kaže – britanska obaveštajna služba je ključna služba, koja, praktično, treba da priprema ljude za Haški tribunal. ''Godine 2002, britanska obaveštajna služba je, upravo, kako bih vam rekao, logistika Haškog tribunala, kao logistika ljudi, ali vrlo opasna logistika. Ono što sam uspeo da saznam tih godina, pa i onih zadnjih godina, svi ti ljudi koji su u Haškoj kancelariji, tanki su što se tiče istražnih radnji, policijskih radnji. Britanci su kombinovali, pa se koristi neka dvojna agentura. Brojne igre koje smo imali, na primer, sa britanskom službom, praktično će da otvori određeni Ratomir Tanić, vrlo verovatno svima vama poznat. Preko Tanića, engleska služba tipuje buduće insajdere za Hag. Dovode ih do Beča, gde se završava posao. I na mene su bacili oko. Znači, u 2002. godini, preko engleske obaveštajne službe se, preko tih naših saradnika, tipuju ljudi i na razne načine dovlače do Beča. To su ti pravi mogući insajderi. Jedan deo tih ljudi će se kontaktirati ovde, pre svega, oficiri Vojske Jugoslavije, što je mene zaprepastilo, za neke nije, jer znam kakvi su ljudi. Određeno je ovde u Beogradu, s oficirima je, uglavnom, kontakt bio u Budimpešti. Zašto – to ne znam. Znam ko je išao. Išli su policijski oficiri. S nekima su se dogovorili i ovde. Neki su se dodvoravali, neki su se plašili, ali danas-sutra svi ćete vi doći na red.'' Ovo su reči gospodina Zorana Mijatovića, i sada treba da pričamo o pravosuđu i institucijama u državi Srbiji. ''Ta 2002. godina'', citiram dalje gospodina Mijatovića, ''je godina kada se ljudi s najvišeg ranga u policiji pripremaju da daju intervjue Haškoj kancelariji. Tanić je bio naš saradnik. Mihajlović se 2001. godine našao s njim u Parizu.'' Pariz je, inače, vrlo značajno mesto za mnoge sa političke scene Srbije, posebno restoran Hotela "Ric" u Parizu. Tu mogu da se nađu tajkuni, predsednici nekih susednih zemalja, ali o tome ćemo nekom drugom prilikom, pa ćemo videti do kraja na koji način se formira politička scena i donose političke odluke u državi Srbiji. Nego, da nastavim gde je Zoran Mijatović stao: ''Služba je bila obaveštena o svim ovim susretima, zbog vrlo široke mreže svojih operativaca. Država Srbija ima podataka o ovome. Ovo je 2002. godina. Haški istražitelji, dok nisam napisao knjigu, nisu znali da sam snimio sve detalje razgovora. Džefri Najs, takođe. Sve je snimljeno.'' Sada govori o samom postupku uzimanja izjave. Sve se to dešava u državi Srbiji. To je čovek koga su dve vlade oslobodile čuvanja državne tajne. Gospodin Mijatović kaže: “Dolaze tri, znači, dolaze dva istražitelja i prevodilac. Ovaj se zove Majkl Stepanović, drugi je Fulton. Fultona znam od kada sam imao zvaničnu saradnju sa Hagom. Dolazi u pratnji nekoga. To je jedan Irac. To je čovek koji se ubacio u te naše“ – ovo je značajno za današnju temu – „pravosudne intelektualne krugove, išao je po splavovima sa tužiocima, on je plaćao. Sve sam ja to znao još 2001. godine i znao sam s kim imam posla. Znači, njega su doveli da tu bude kod mene, i taj Australijanac“. Izjava broji više desetina strana. Ja ću čitati samo određene delove, da konačno, vrlo jasno, bez ikakve rezerve, oslikamo državu Srbiju i odnos vlasti prema svemu ovome. U ta tri dana uzimanja izjave od gospodina Mijatovića, prava borba je bila za zapisnik, svi koji su došli, tu je bio čak i Džefri Najs da od njega uzme izjavu, baratali su insinuacijama, u zapisnik su se unosile potpuno pogrešne stvari, ali nijednog momenta nisu bili svesni da prevejani operativac sve to snima. Na osnovu celokupnog toka uzimanja izjave od gospodina Mijatovića, nastala je knjiga „Opelo za državnu tajnu“. „Opelo za državnu tajnu“ je možda i uvod za opelo za samu državu Srbiju koja ovako nešto dopušta. Gospodin Mijatović i gospodin Petrović su Dušana Mihajlovića upozoravali da pripadnici stranih obaveštajnih službi vršljaju po Srbiji. Nijedne reakcije na tu temu nije bilo. Da vas podsetim, slična situacija je bila kada je bačena bomba na kancelarije, na prostorije misije Euleks na teritoriji KiM-a. Tada su uhapšena dvojica pripadnika nemačke savezne obaveštajne službe, koji nisu bili našem MUP-u prijavljeni kao pripadnici obaveštajne službe. Oni su bili prijavljeni kao radnici jedne firme. Njihovo hapšenje naručila je druga obaveštajna služba, jer trenutno besni rat u pogledu krijumčarenja droge na teritoriji KiM-a, a to je izborna privredna delatnost u toj šiptarskoj tvorevini, baziranoj na srpskoj krvi. Idemo dalje. On tu opisuje okolnosti pod kojima se izjava uzimala. Kaže: „U petnaest do deset, zove me Mihov, to je, inače, šef Haške kancelarije ovde, i kaže – gospodine Mijatoviću, slučajno je Džefri Najs ovde u Beogradu. Ja sam znao da to nije slučajno, ja sam bio žandarm, pa uvek znam kada on dođe ovde. Ne sad ovo, kao, pišu novine, znam ja i kada ne pišu, kao, slučajno je došao i, kao, Džefri je pročitao zapisnik od prethodnog dana i strašno bi želeo da me upozna.“ Ovo se sve dešava u njegovom stanu. „Džefri Najs“, kaže Mijatović, „u mom stanu je 20. jula 2002. godine, u 10.20, ili kasnije, i kaže meni – ne znam da li vi znate koja su vaša pravila. Kažem – ja apsolutno dobro znam, nemate razloga. Ne, ne, da će on mene da nauči, kaže – znate, kada mi to sve procenimo, a vi ste takvi i takvi, vi ovo i ono, mi to kad procenimo, vi možete, kao, da se odlučite da dođete sami, da budete svedok. Ali, kada procenimo, dakle, na silu vas dovučemo“. Ono što je vrlo značajan deo, a tiče se, prvo, odlaska dr Vojislava Šešelja u Hag, u knjizi „Sačekuša za Srbiju“, takođe, piše gospodin Mijatović, a slučajno znam da se priprema da napiše i treću knjigu. U delu koji se bavi fenomenom Šešelj, kaže da se Šešeljem bavila Klintonova administracija, ali ponajviše čelnici DOS-a, i vrlo vredno se o tome starao gospodin Dušan Mihajlovi. Karla del Ponte u svojoj knjizi kaže da je gospodin Đinđić preporučio da vode Šešelja i da ga ne vraćaju. Godine 2003, diže se potpuno fingirana optužnica protiv predsednika SRS-a, jer je išao na prebacivanje preko milion glasova na izborima. Naravno, logična posledica svega toga je, kada je dr Vojislav Šešelj bio potpuno svestan da se diže optužnica, da on, jednostavno, ne želi da opterećuje svoj narod daljim pritiscima od strane najmoćnijih sila sveta. On je dobrovoljno otišao u Hag, u kome se nalazi šest godina, na osnovu lažne optužnice koju su pripremili politički protivnici i na osnovu insajdera, a sada ćete čuti kako su se insajderi pripremali za slučaj Šešelj. Prevashodno treba da znate da su se svi obrađivali za predmet – Tužilaštvo protiv Slobodana Miloševića i da se to koristilo u svim ostalim predmetima. Između ostalog, Zoran Mijatović kaže: „… da sam Šešelja vezao za ubistva, naloge, podstrekivanje, pod njegovim uticajem, samo jedna reč je falila, jedna reč u mojoj priči'', na čemu su insistirali oni koji su pokušavali da izvuku izjavu od njega, i da obezbedi, kako kaže gospodin Mijatović, „zaštitu, novac …“. Ovde on u svojoj izjavi koju je dao timu za odbranu dr Vojislava Šešelja kaže: „Neko možda hoće, ja neću. Izbor zemlje za mene i porodicu bio je samo stvar dogovora, gde ću, šta ću i kako ću. Znači, oni obezbeđuju zaštitu i meni i porodici u zemlji koju izaberemo.“ Tako prolaze insajderi. Zato će SRS da traži javnost u postupcima pred Specijalnim sudom za ratne zločine u Beogradu, koji će vrlo verovatno da se vode protiv ostalih pripadnika vojske i policije, onih preostalih patriotskih snaga. Između ostalog, gospodin Mijatović u svojoj izjavi kaže: „Moja knjiga „Opelo za državnu tajnu“, između ostalog, predstavlja revolt zbog postupanja istražitelja Tužilaštva Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju prema meni, jer su hteli da pritiscima i raznim ucenama ostvare svoj cilj, pridobijanje svedoka za lažno svedočenje, da me pridobiju kao svedoka po bilo koju cenu; samo je bilo pitanje na šta ću ja pristati. Samo da kažete – milion, dva ili ne znam šta, više ili manje, nema veze, da odaberem zemlju u kojoj bih želeo da živim sa svojom familijom. Njihove namere o tome da li ću da budem svedok protiv Miloševića, Šešelja, nisam znao. Ja ću na kraju, iz kompletnog razgovora, da shvatim koji su glavni elementi, kada je u pitanju svedočenje“. Da ponovim, ovu izjavu je dao timu za odbranu Zoran Mijatović, u Beogradu, 12. aprila 2007. godine, overa broj 2858/2007, a to je zbog svih onih koji će, vrlo verovatno, zbog službene dužnosti, da proprate ovaj deo izlaganja. Namera SRS-a, kao što vidite, sada da otkrijem do kraja, jeste projekcija kako Boris Tadić zamišlja opoziciju u Parlamentu. Evo, jedan jedini poslanik je ostao i taj jedan jedini poslanik, u perspektivi prekrajanja dalje političke scene Srbije, bez rezerve i bez ostatka, vrlo jasno će da izgovara svako ime za koje ima dovoljno dokaza, van razumne sumnje za koju se utvrdi da radi na štetu nacionalnih interesa Srbije. Ono što očekujemo, jeste konkretan odgovor države Srbije i voleli bismo da je gospođa Malović tu, pa da je pitamo – šta će konkretno država Srbija da uradi povodom izjave koju je dao bivši zamenik načelnika Resora Državne bezbednosti, u periodu DOS-ove vlade? Ova izjava govori o tome da nemamo nezavisno sudstvo, da nemamo nezavisnu nijednu instituciju, da nama ovde pripadnici obaveštajnih službi odvode ljude koji će lažno svedočiti protiv određenih ljudi osumnjičenih za najteža moguća dela pred Haškim ili bilo kojim tribunalom i da se ta praksa sada vraća u državu Srbiju i vrlo verovatno će se odigravati pred Specijalnim sudom za ratne zločine. To je ono što mi očekujemo u najkraćem mogućem vremenu da čujemo kao zvaničan odgovor. Takođe, s obzirom na to da se protiv dr Vojislava Šešelja vodi još jedan postupak – za nepoštovanje Suda, u potpunoj racionalnoj blokadi smo kako da shvatimo reakciju gospodina Ljajića i tu dvosmernu saradnju s Haškim tribunalom, koji je rekao da nijednog momenta Haški tribunal nije uputio zahtev za obezbeđenje sigurnosti potencijalnih svedoka Tužilaštva. S druge strane, Haški tribunal tvrdi da je bilo zastrašivanja. Očekujemo, u ime celokupne srpske javnosti, koja je sve vreme živela na ovim prostorima i stradala na ovaj ili onaj način, u ime svih onih porodica policajaca, vojnika, dobrovoljaca, da se da zvaničan odgovor na ovakvo potpuno uništenje svega onoga što su pravni principi i što bi trebalo da bude pravna država. Dakle, o ovome ne govori samo SRS, ja se ovde direktno pozivam na izvore koji su najbliži bili Demokratskoj opoziciji Srbije, odnosno nekima iz DOS-a. Još jedan primer, kojim smo počelijedan vid kampanje zaštite osnovnih prava svih građana države Srbije, jer ne mogu to da urade pred institucijama, takođe je, skoro i da nemam pravu terminologiju, a trudim se da budem pristojna, dakle, potpuno nepoštovanje sudskih odluka od strane izvršne vlasti. Reč je o potpukovniku Zlatanu Mančiću. Vrhovni sud Srbije je ukinuo dve odluke vojnih sudova u Nišu i vratio postupak na početak. Na osnovu presuda tih vojnih sudova, koje su ukinute odlukom Vrhovnog suda Srbije, tom čoveku je oduzet čin i to je automatski značilo prestanak obavljanja profesionalne delatnosti. Ministarstvo odbrane, dakle, Uprava za ljudske resurse, jednostavno je dala potpuno nelegitimno i nelegalno tumačenje presude Vrhovnog suda Srbije. Kada smo mi postavili pitanje, oni su nam uputili nekakav zaključak koji govori – ne, mi to ne vidimo tako, mi ćemo i dalje da zadržimo ovo stanje, pa ćemo videti kako će to dalje da ide. Što je najslađe u celoj situaciji, mi smo dobili čak i informaciju da je Zlatan Mančić potpukovnik u penziji a da taj čovek nikada nije dobio rešenje o penzionisanju. Taj čovek već godinama ne može da prehrani svoju porodicu. Taj čovek je čovek vrlo lošeg mentalnog stanja. To su sve slike postojanja i rada institucija u Srbiji, a posebno odnosa između vlasti. Da to nije samo situacija sa nama, svedoči i sledeći primer. Kao što vidite, imamo razgranatu mrežu, a i saradnju s mnogim ljudima i institucijama širom sveta, pokušavamo da dođemo do konkretnih dokaza o uvođenju i sprovođenju protektorata, odnosno onome što se zove prekrajanje granica i sveta u interesu sprovođenja nacionalnih interesa vašingtonske i briselske administracije. Ovo ovde je, zapravo, dosije jednog hrvatskog generala, a reč je o generalu Gotovini, koga apsolutno nemamo razloga da branimo, niti pominjemo, osim u kontekstu nečega što je vrlo značajno za nas. Dakle, u momentu kada je bio uhapšen u jednoj zemlji, Gotovina je shvatio da je sadašnja hrvatska vlast, ubirući poene od briselske administracije, pokrenula postupak koji je bio suprotan dogovoru između Gotovine i aktuelne vlasti u Hrvatskoj. Mi se ne bismo mešali u to, naravno. Šta je ovde značajno? Od tog momenta, njegova mreža je pustila sve one podatkekoji su nama bili od značaja, koji govore, recimo, o tome da je Haški tribunal, odnosno da su oni koji stoje iza Haškog tribunala vrlo decidni u sprovođenju okupacije celoga sveta, pa tako i njih. Između ostalog, tu se nalazi jedan dokument kojise zove "Britanci na poslu". Priča je – kada je došao gospodin Džefri Lengli, on je tada bio šef britanske MI-6 ispostave u Hrvatskoj, on je dao određene sugestije za poboljšanje obaveštajne saradnje, a to se ticalo, zapravo, privođenja pravdi onih ljudi koje je Hag tražio, odnosno za koje su velike sile procenile da treba da se nađu pred Haškim tribunalom. To je dokument u devet tačaka, s kojim se mreža gospodina Gotovine potrudila da izađe u javnost. Zašto ovo govorim? Zato što ćete videti kako je skoro neverovatna sličnost sa situacijom u Beogradu i u Srbiji. Dakle, tog momenta je počelo da se govori, kao vezano za operaciju ''Mraz 29'', o antihaškom lobiju, tog momenta su ljudi počeli da se ucenjuju, a to je bila sugestija, onda da se javno diskredituju i unište, i kada se sa njima završi na taj način, da od njih postanu dobri insajderi. Mi ćemo imati prilike da o ovome pričamo naširoko i nadugačko. Ovo je dosije koji broji nekoliko stotina strana. SRS, naravno, ima dosijea i dosijea. Dugo godina smo radili, skupljajući određene podatke, ali nam je posebno interesantan ovaj period posle 2000. godine i, kada za to dođe vreme, mi ćemo se potruditi da to predstavimo srpskoj javnosti. Srpska javnost mora da zna zašto je naša politička akcija u određenim momentima izgledala tako kako je izgledala. Takođe, mora nedvosmisleno da zna da ono što je govorio SRS i zbog čega se dr Vojislav Šešelj nalazi u Hagu jeste direktan otpor neoliberalnoj okupaciji sveta. Srpska javnost treba da zna da se ovde sprovode američki i briselski interesi, a ne interesi srpskog naroda. Mi se svakog dana trudimo da to dokažemo. To što gospođa Malović nije danas tu, takođe, svedoči – lepa je slika, u stvari, vrlo je ružna, ali, opet, dobar dokaz svega onoga što mi pokušavamo da dokažemo svih ovih dana. Mislili smo da ćemo ući u dijalog makar s predstavnikom Vlade o ovoj značajnoj temi. Pretpostavljam, u stvari, više sam sigurna nego što pretpostavljam, da su gospođa Radeta i gospodin Krasić tu, ovo bi prezentovanje bilo mnogo detaljnije i vrlo kvalifikovanije. I dalje ću se truditi da ih na dostojan način predstavim. Ono što jeste tema, a mi smo je oslikali kroz nekoliko primera, nadam se da je to sada potpuno jasno srpskoj javnosti, to je da institucije u Srbiji neće moći da profunkcionišu. Jer, kada su institucije funkcionisale u jednom protektoratu? Čini mi se da ova situacija danas u Srbiji podseća na formiranje specijalnog odeljenja Specijalne policije Beograda, koja je svojevremeno punila koncentracione logore na teritoriji Beograda, da li Staro sajmište, Banjicu, itd. Svirepo poređenje, ali, dozvolićete, stilska figura može da bude primerena duhu vremena u kom se nalazimo. Gospođa Radeta je i pretpostavila da se niko neće pojaviti ovde od predstavnika vlasti, a na kraju je, skoro definicijski, dala sliku o kojoj bi trebalo da se raspravlja. Evo šta ona kaže: ''Kada su ovakve tačke na dnevnom redu, u Parlamentu se uglavnom ne vodi rasprava i mi se ne vezujemo za lična imena i prezimena, ali je uvek bilo nekako uputno da makar znamo razloge zašto određeni ljudi prestaju da obavljaju određenu tako važnu i tako odgovornu dužnost.'' S obzirom na loše iskustvo Odbora za pravosuđe i upravu, članovi Odbora iz SRS-a, dakle, gospođa Radeta i gospodin Krasić, još u prošlom skupštinskom sazivu su insistirali da se uvek uz ovakve predloge poslanicima dostavlja i odgovarajuća dokumentacija. Očigledno je da ovaj put nismo dobili odgovarajuću dokumentaciju, čuli smo od gospodina Ristića šta su razlozi za to. Nadamo se da će se to vrlo brzo ispraviti i da ćemo zaista povesti otvoren dijalog o svemu što su poslanici opozicije ovde postavili kao konkretan primer, a tiče se klime u pravosuđu i rada institucija u državi Srbiji i ko, zapravo, upravlja Srbijom. Ono što bi trebalo, takođe, da se kaže, svedoci smo i da se podsetimo ne tako davne prošlosti, o tome je pisala i štampa, neke sudije su morale da podnesu zahtev za razrešenje sudijske funkcije zato što nisu prihvatile da sude u skladu sa voljom vladajuće većine, bez obzira na zakon i slobodno sudijsko uverenje. Bilo je i slučajeva da sudije podnose zahtev za razrešenje zato što je na odlukama veća, recimo, falsifikovan njihov potpis. Mi ne znamo sada šta su razlozi. Ovo su bili primeri, pa zato i izražavamo sumnju. Dakle, nemam nameru da sada ponovo aktuelizujem konkretne slučajeve, s obzirom na to da su moje kolege, gospođa Radeta i gospodin Krasić, govorili o tome, da je to zapisano i proverljivo. Upravo na osnovu takvih iskustava, pitanje za gospođu Malović, kao ministra pravde i člana VSS-a, jeste – da li je takva situacija i danas sa svim ovim predlozima o kojima treba da diskutujemo? Poznato je da neke sudije, koje su časni profesionalci, takođe, ne žele da rade u sudovima zbog uticaja i intervencija izvršne vlati. Naravno, sve se ovo odnosi i na javne tužioce. Onda bismo hteli da pitamo gospođu Malović, koja, nažalost, nije tu – na koji način će da zaštiti sve one koji će samo pokušavati da sprovedu slovo zakona, u kontekstu obračuna s korupcijom i organizovanim kriminalom? Mi za sada imamo dva primera, jedno ubistvo sudije, jedan pokušaj ubistva sudije, a stradala je njegova supruga. Dakle, to su primeri na koje bi trebalo zvanično da se daju odgovori – na koji način će uspeti da zaštite te ljude i kakva se poruka poručuje sudijama i tužiocima? S druge strane, ovde se postavlja pitanje – na koji način će postojati kapaciteti, ukoliko je budžet za MUP smanjen za 26%, takođe i budžeti svih resornih ministarstava? Da li je to onda konkretna poruka režimu Borisa Tadića – kako misli i da li je zaista ozbiljan kada kaže da Srbija treba da se obračuna s organizovanim kriminalom? Dakle, mi možemo da konstatujemo da se od 2000. godine, najblaže rečeno, dešavaju vrlo čudne stvari u oblasti pravosuđa. Odlazak, recimo, nekih sudija u penzije bio je povezan s određenim nezakonitim radnjama, a kazna za to je bio odlazak u penziju. Da vas podsetim, sećate se slučaja jedne sudije iz Niša, koja je postavljena na predlog gospodina Ristića. On više nije prisutan, verujem da će ući, pa će to moći da potvrdi, kao predsednik Odbora za pravosuđe, a samim tim i član VSS-a. Ona je postavljena na sudijsku funkciju godinu dana pre odlaska u penziju. Kako kaže gospođa Radeta, u prošlom skupštinskom sazivu smo raspravljali o velikom broju sudskih predloga sličnih ovim današnjim i tada smo ustanovili da su neke sudije stekle uslove za penziju godinu ili dve pre nego što su predlozi odluka došli u Parlament. Mi do dana današnjeg nismo dobili odgovor da li su sudije u tom međuvremenu sudile, da li su primale platu? Ko je odgovoran što su oni, ni krivi ni dužni, dovedeni u takvu situaciju? Sunovrat srpskog pravosuđa, utisak je mojih kolega, započeo je 2001. godine. Iz tog vremena su široj javnosti poznati slučajevi, a i tada je predsednik Odbora za pravosuđe bio Boško Ristić, kada su za predsednike sudova birani sekretari zemljoradničkih zadruga, bez ijednog dana rada u pravosuđu, ili su na istoj sednici birani za sudije i odmah za predsednike suda. Uticaj izvršne vlasti na pravosudnu oblast se ogleda kroz godinama obećavan pravosudni budžet, koji ni do dana današnjeg nije realizovan i koji sudije i tužioce dovodi u direktnu zavisnost odministra i Vlade Republike Srbije. Poseban problem u srpskom pravosuđu je tribunalizacija pravosuđa, koja je posebno naglašena u tzv. specijalnim sudovima za organizovani kriminal za ratne zločine. Na temu insajdera, dr Vojislav Šešelj je objavio knjigu, o načinu kako se prave insajderi, kako bi trebalo da svedoče, tako da je i javnost upoznata s tim. Imali ste prilike da pratite postupak izvođenja dokaza tužilaštva. Mislim da je svaka dalja reč suvišna. Dakle, institut svedoka saradnika, po ugledu na Haški tribunal, postalo je, nažalost, najunosnije zanimanje u Srbiji. Time je omogućeno kriminalcima i ljudima sumnjivog morala, najblaže rečeno, da, svedočeći po nalogu vlasti, budu oslobođeni svih krivica za krivična dela koja su izvršili. Svedoci saradnici su postali ključni dokazi u većima za ratne zločine u Odeljenju za organizovani kriminal Okružnog suda u Beogradu. Mi ćemo insistirati, kao poslanička grupa, na javnosti tokom svih tih svedočenja, tokom svih tih postupaka, a pretpostavljam, s obzirom na u načelu iznetu potrebu za transparentnošću, da vladajuća koalicija neće imati ništa protiv. Ukoliko bude imala protiv, i to će biti dokaz odnosa prema svemu. Još jedan dokaz iskrene želje da se režim Borisa Tadića obračuna s kriminalom i korupcijom, jeste i to što opozicija podnosi predloge za formiranje anketnih odbora koji će utvrditi nezakonite radnje u slučaju monopola, kao što je reč o Luci "Beograd" i o Poslovnom centru "Ušće". Međutim, srpska javnost treba da zna i sledeće. Opozicija može samo da postavi problem na ovaj način, u okviru institucija, ali nema izvršnu vlast, nema moć da to dalje razreši. Radujemo se što je gospodin ministar Dačić celu dokumentaciju koju smo mi predali predao UBOPOK-uaHH i pomno ćemo pratiti kakvi će rezultati istrage da budu. Žalosna je činjenica da to radi opozicija, u mandatu vlasti koja je dobila mandat da se obračuna s ovakvim štetnim pojavama, da zapravo radi njen posao. Vratiću se na izlaganje koje je pripremila gospođa Radeta. Dakle, sve ove anomalije o kojima su poslanici SRS-a govorili, kada je god bilo prilike, jer smo smatrali da je to naša obaveza i da je to mandat koji smo dobili, doveli su u sumnju rad svih sudija i tužilaca, odnosno njihovih zamenika u Srbiji. To je jako loša stvar, zato što među njima zaista ima čestitih i časnih ljudi. Svaka generalizacija je loša. Ja želim ovom prilikom to da izbegnem. Dakle, mi smo uvek tvrdili, tvrdimo i danas, da su većina sudija, javnih tužilaca, odnosno zamenika, ljudi od karijere, čestiti i časni i da rade u skladu sa zakonom, po poodavno prihvaćenom principu – da je zakon jednak za sve i da su svi isti pred zakonom. Nažalost, ove sudije, iako su znatno brojnije, ne mogu da dođu do izražaja od onih koji grade karijeru tako što će bespogovorno izvršavati naloge vlasti. Pri tome je skoro javna tajna da takvi ljudi vedre i oblače u srpskom pravosuđu. Takođe je javna tajna da postoje jaki centri moći u srpskom pravosuđu, ali o tome ćemo nekom drugom prilikom, kada tu bude prisutan predstavnik vlasti. Takvo je stanje u pravosuđu, koje je odavno u v.d. stanju, sa puno nezadovoljstva od strane zaposlenih u pravosuđu i sudskoj upravi. Nekoliko puta su se najavljivale reforme. Videćemo kako će ove reforme, koje se najavljuju i o kojima se priča, recimo, u Strazburu, a ne u Beogradu, rešiti sve ove probleme koje sam u nekoliko primera pokušala da iznesem, ne bih li tako približila pravu sliku srpskog pravosuđa, ali se bojim da će doneti samo lustraciju – oni koji nisu po volji režima, biće sklonjeni, a ostaće oni koji će sprovoditi naloge. Mi devet godina slušamo predstavnike Vlade Republike Srbije o tome kako će sudske takse biti, recimo, upotrebljene za plate zaposlenih u pravosuđu. Do dana današnjeg, to se nije desilo. Ovo je digresija, kada o tome bude bilo reči na dnevnom redu, detaljnije ćemo govoriti, ali javnost treba da zna da je u skupštinskoj proceduri Predlog zakona o izmenama Zakona o sudskim taksama, gde se predviđa značajno povećanje sudskih taksa, naravno, opet radi punjenja budžeta i opet po džepu građana, a Vlada nam danima priča kako njihove tzv. mere za izlazak iz ekonomske krize neće pogoditi građane Srbije. Mi kažemo da hoće. Uostalom, i vas i nas demantovaće praksa, demantovaće svakodnevni život. Takođe, za građane Srbije bi bilo više retoričko pitanje – koliko ih ima a da nikada nisu imali kontakt sa sudom? Mi mislimo da je mali broj onih koji nisu imali obavezu da podnesu neku tužbu u predlogu vanparničnog postupka ili krivičnu tužbu. Sve to će biti mnogo skuplje kada se usvoji Predlog zakona koji je u skupštinskoj proceduri. Opet je naš utisak da će to biti, verovatno, samo radi uspešnijeg punjenja budžeta. Kada je pomenuto v.d. stanje u pravosuđu, tu smo mislili, prvenstveno, da treba da podsetimo građane Srbije na vršioca dužnosti javnog tužioca, gospodina Radovanovića, koji je u v.d. stanju više od dve godine, što je, priznaćete, slučaj nezapamćen u svetu. Znamo da predlog za njegovo postavljenje ne smete da stavite na dnevni red, zato što će građani, kada to bude na dnevnom redu, čuti koje su njegove zasluge da bude na ovako visokoj funkciji. To obećavamo, kao što radimo za svaku tačku dnevnog reda. Verovatno nećete imati ni većinu u vladajućoj koaliciji za njegov izbor, pa ga držite u neverovatno nedopustivom vremenu u v.d. stanju, jer, konačno, šta bi bio razlog i opravdanje za dugogodišnje v.d. stanje vršioca dužnosti javnog tužioca? Takođe ste sada Vrhovni sud stavili u takvo stanje i pitanje je kada ćete izvršiti izbor predsednika Vrhovnog suda. Bilo bi zaista dobro da je gospođa Malović tu. Bez ikakve najave u javnosti, u medijima je osvanula vest da je gospođa Vida Petrović-Škero zamenjena v.d. predsednika Vrhovnog suda, gospođom Mesarovićem. To je ista gospođa koja će u analima pravosuđa ostati zapamćena po nesvesnom priznanju da je sudske odluke donosila samo tako što ih je potpisivala, a neko drugi radio. Da vas podsetim, gospođa Mesarević je izricala presude za ubistvo srpskog premijera Zorana Đinđića; umesto – doneli smo odluku, izgovorila je – dobili smo odluku, a to su tada svi čuli i ja samo podsećam. Odmah nakon toga je ustoličena na funkciju koja bi trebalo da bude najvažnija u Srbiji. Videli smo da je čak i javno počela da daje političke izjave, što je potpuno neprihvatljivo. Pre nekoliko dana, u medijima je rekla: ''Proces napretka naše zemlje može se ubrzati jedino čvrstim opredeljenjem i velikim zalaganjem za ostvarivanje evropskih ciljeva, kao što su poštovanje ljudskih prava, uspostavljanje vladavine prava i razvoj demokratije''. Ja sam kroz nekoliko konkretnih primera, ne na osnovu izbora SRS-a, pokazala da je ovo u Srbiji samo ideal, ideja, floskula, marketinška kampanja i da je nedostižno. Srbija je država pod protektoratom, u kojoj se sprovodi interes Vašingtona i Brisela. Da li to dalje znači da vršilac dužnosti predsednika Vrhovnog suda veruje da se u Srbiji ne poštuju ljudska prava, da Srbija nije demokratska zemlja i da nema vladavine prava, ili možda misli da svet počinje upravo njenom izjavom? To će vrlo brzo da se pokaže. Takođe, uočeno je da se i ministar pravde, nažalost, gospođa Malović nije tu i ne možemo s njom da uđemo u dijalog, često pojavljuje u javnosti s izjavama koje ponekad nisu u okviru njene nadležnosti. Stoga, čudi kako nije reagovala, recimo, na ovu izjavu predsednika Vrhovnog suda Srbije, kako nije reagovala na sve inicijative od strane SRS-a, a tiču se svega onoga o čemu sam govorila. Ne bih želela da se ponavljam. Bitno je da javnost zna.Ne možemo ni da znamo koji su bili detalji razgovora između nje i gospodina De Kermabona, šefa misije Euleks, na koji način to srpski ministar pravde pregovara s misijom koja je nelegalna i nelegitimna i protiv koje bi trebalo da izrazi, konačno, zvanični, institucionalni stav. To čujemo samo na osnovu pisanja medija, i to ne srpskih. Najčešće se izveštavamo na osnovu pisanja medija koji se objavljuju u susednim republikama. Takođe, ono na šta bismo podsetili gospođu Malović da je tu, a tiče se interesa javnosti Srbije, jeste da će njeno ime ostati zapisano na crnim stranama srpske istorije pravosuđa, a tiče se potpisivanja i izručenja gospodina Radovana Karadžića Haškom tribunalu. Do dana današnjeg se nije saznalo ko je, zapravo, kidnapovao dr Radovana Karadžića i na koji način je izvršeno hapšenje. Onda bi nas insititucija, verovatno, uverila da je reč o dvosmernoj saradnji, a ne o ispunjavanju naloga Haškog tribunala. Ovde bismo verovatno ušli u dijalog o tome šta znači prezumpcija nevinosti i šta su onda i na koji način država Srbija štiti osnovni korups osnovnih prava. Voleli bismo da znamo na koji način se štiti, recimo, jedno od osnovnih ljudskih prava – pravo na pravično suđenje. Samo da vas podsetim, dr Vojislav Šešelj je to pravo izborio tako što je štrajkovao glađu. Ne sećamo se da je država Srbija reagovala pravovremeno i pravi način kada je jedan pritvorenik, osumnjičen za ratne zločine, svoje pravo branio tako što je ugrozio svoj život, jer nije imao drugi. Sećamo se da je tu peticiju potpisao, recimo, jedan od najistaknutijih intelektualaca današnjice, gospodin Noam Čomski, da je to podržao Majkl Mandel, da je tu peticiju, takođe, potpisao Edvard Herman i mnogi drugi zapadni istaknuti intelektualci. Govoriću o još jednom slučaju, ne navodeći imena, gde je ministar pravde stavila do znanja sudijama u Srbiji da, kada dobiju neki predmet, ne treba da gledaju spisak predmeta, jer to može biti veoma opasno, već samo da pogledaju ime i prezime okrivljenog i da dobro procene ili da se informišu da li je to ime i prezime bitno ili ne za DS kojoj pripada i za gospodina Tadića. Tako se pokazalo da, zapravo, ne znate te propise koje ovde predstavljate i, reagujući u skladu sa stavovima DS-a, mimo zakona ste suspendovali, recimo, neke ljude u Zabeli. Da je gospođa Malović tu, čuli bismo detalje svega toga, nadam se. Kada je gospođi Malović objašnjeno da oni, zapravo, ne mogu biti odgovorni za neku odluku, i sudsko veće, brže-bolje je zatražena smena sudija koji su doneli tu odluku. Takođe, gospođa Malović nije propustila da ode u Zabelu i da se tamo slika s gospodinom Ristićem, predsednikom Odbora za pravosuđe i upravu, a da nikome nijejasno o čemu je tu reč. Da je gospođa Malović tu, još jednom bih joj postavila pitanje kao članu Visokog saveta sudstva. Ona nije reagovala na predloge za razrešenje, koje je podneo SRS, sudija koje su učestvovale u izbornoj krađi u korist SNS-a, na štetu SRS-a. Zvaničan odgovor nismo dobili. Moram da podsetim građane Srbije da je ministar pravde prošle godine dovela skoro do stanja kolapsa u Javnom tužilaštvu, jer smo o izmenama ZKP-a glasali tek poslednjeg radnog dana u 2008. godini. Tada su poslanici SRS-a glasali za ove izmene, koje su se sastojale samo u tome da se produži rok za primenu ZKP-a, jer da to nije urađeno, ne bi bilo moguće voditi krivičan postupak. Mi smo i tada, kao i uvek, pokazali da radimo isključivo u interesu građana. Pošto gospođa Malović nije tu, pristojnosti radi, ostaviću ovu vrstu dijaloga za momenat kada se ministar pravde bude pojavila. Krajem prošle godine, da podsetim, raspravljali smo o tzv. setu zakonao pravosuđu, gospođa Malovićje bila ovlašćeni predstavnik Vlade. Trudili smo se da budemo više nego korektni u obraćanju gospođi Malović, s obzirom na stanje u kom se nalazila i na celokupnu atmosferu. Najgore od svega je to, bez obzira na to što se radilo o pogubnim predlozima koje je skupštinska većina usvojila, što, vrlo verovatno, niste ni svesni posledica koje svi ti predlozi mogu da donesu kada je reč o određenim konkretnim rešenjima. Najgore je, zapravo, to što je, da podsetim, jednim od tih zakona predviđeno ukidanje velikog broja sudova u Srbiji, zbog čega su sudije, tužioci, veštaci, advokati i svi građani iz tih mesta još uvek u panici. Ono na šta bi ministar pravde trebalo da nam odgovori, jeste na koji način misli da će pravosuđe u Srbiji da funkcioniše posle svega što je ovde izneto, a mislim da se i moje vreme bliži kraju. Pretpostavljam da će mi gospođa Đukić-Dejanović reći koliko još imam na raspolaganju. (Predsednik: Imate još 18.30 minuta.) Pretpostavljam da ima još nekih kolega koji će govoriti o ovoj tački dnevnog reda, ukoliko ne, ono što bi trebalo da se uputi ministru pravde, a tiče se funkcionisanja pravosuđa, moje su se kolege pripremile za ovu tačku dnevnog reda, tiče se upravo seta zakona koji bi trebalo da znači reformu pravosudnog sistema. Ono što je srećna okolnost, to je da se ovi zakoni neće primenjivati tokom ove godine, a, s obzirom na način rada ove vlade, verujem da neće biti ni uslova za njihovu primenu, jer će to definitivno značiti haos u pravosuđu Srbije. To je naše političko uverenje i mi imamo pravo da ga iznesemo pred javnost. Uostalom, ono što smo imali prilike da vidimo na terenu, baš kada je reč o ukidanju sudova, zapravo, slika ono što će doći s primenom ovih zakona. Videćemo kakva politička klima će biti tada, kakve će biti političke okolnosti, da li će biti zrelosti i hrabrosti da se pozabavimo pravim funkcionisanjem institucija u Srbiji. Tada nismo čuli nijedan argument koji bi imao težinu, u smislu potrebe ukidanja tolikog broja sudova, recimo, u malim mestima, koji svim tim ljudima mnogo znače. U nekom daljem kontekstu, kada ukinete sud ili ukinete školu, vi kao da prekidate trajanje života u jednom mestu. U svetlu finansijske krize, koja se reflektuje na stanje u Srbiji, postavlja se pitanje da li će ljudi moći da dođu do određenih sudskih odluka i sudskih rešenja za probleme s kojima se svakodnevno suočavaju, pogotovo u svetlu povećanja sudskih taksa? Dakle, ono što bi trebalo da se objasni tim građanima, zbog činjenice da žive u najsiromašnijim opštinama, dovoljno siromašnim da teško ostvaruju svoja prava pred pravosudnim organima i sada kada je sedište tih organa u njihovim mestima, odnosno opštinama, jeste kako će to izgledati kada budu morali da prelaze desetine kilometara do sudova u sedištima okruga. Pretpostavljam da to samo ti građani znaju. Uostalom, građani će svoj odgovor na pokušaj reformi, odnosno sprovođenja haosa u pravosudnom sistemu u državi Srbiji dati na izborima, to ne sumnjamo. Trebalo bi podsetiti kolege poslanike i građane Srbije da je na taj zakon bio podnet veliki broj amandmana i iz redova vladajuće koalicije, od poslanika koji su pokazali koliko, zapravo, ne poštuju svoje birače i koliko su nedosledni u njihovom zastupanju. Da nije tako, oni ne bi glasali za zakonska rešenja ako njihovi amandmani nisu prihvaćeni, jer to jeste suština podnošenja amandmana, a ono što je bio saldo glasanja – to je da ste usvojili predloženi paket zakona bez obzira na to što vaši amandmani nisu usvojeni. Ono što će, svakako, biti ispit za sve nas, jeste koliko ispunjavamo ono za šta je dat mandat na raspolaganje od strane svih ljudi koji izlaze, još uvek, u određenom broju i glasaju za nas. Da bismo se prisetili, na prvom mestu je bitno da se srpska javnost priseti o čemu je ovde reč, primera radi, kolega Vlatko Ratković, inače predsednik Zakonodavnog odbora Skupštine, nažalost, nije tu, ali nadam se da će biti u prilici da sluša, amandmanom je tražio da u Rumi, odakle dolazi, ostane sedište i suda i javnog tužilaštva. Međutim, posledica svega toga jeste da njegov amandman, koliko se nama čini, nije prihvaćen, ali da je gospodin Ratković glasao za ovaj zakon. Dakle, to su te nedoslednosti koje nama zvuče kao vrlo jasna poruka da su najčešće potezi vladajuće koalicije potpuno nelogični. Ali, na stranu to što svi očigledno robujemo određenim političkim voljama i, većina nas, određenim nalozima, odnosno vas, nije jasno kako ćete izaći pred građane koji su vas poslali u ovaj dom i kako ćete danas-sutra izaći na onaj pravi ispit donošenja svih tih političkih odluka, u smislu potpunog urušavanja osnovnih egzistencijalnih potreba građana Srbije. Ali, to ćemo ostaviti za izbore. Ono što je, takođe, bitno za ovu tačku dnevnog reda, to je da smo očekivali da će predstavnik resornog ministarstva biti tu, pa da ćemo moći, kroz dijalog, da govorimo o svemu ovom i da pokrenemo konkretna i značajna pitanja iz oblasti pravosuđa. Mi, nažalost, raspravljamo o ovoj tački dnevnog reda a da prethodno nemamo informaciju zašto ovoliki broj ljudi prestaje da obavlja svoju dužnost. Takođe, koristimo priliku da pokrenemo određena pitanja. Potpuno smo sigurni da će gospođa Malović da bude u nekom momentu obaveštena o svemu ovome i da će, kada se pojavi pred predstavnicima naroda, dati konkretne odgovore na veliki broj inicijativa koje su došle od strane SRS-a. Podsećanja radi, o zakonima o kojima smo tada raspravljali nismo glasali, ali ste ih vi usvojili. Vezali ste sve sudije i javne tužioce i njihove zamenike, naš je utisak, za volju vlasti. Svi u pravosuđu, tada su se pobunila strukovna udruženja sudija, znaju da ste doneli zakon koji predviđa reizbor svih sudija i javnih tužilaštava, što je pogubno za srpsko pravosuđe, jer na ovaj način tereti sudije koje su časni profesionalci i kojih je, opet ponavljam, najviše u Srbiji, da moraju da vode računa o interesima vladajuće koalicije, ili da namerno odugovlače postupke, da otkazuju ročišta, da se u međuvremenu ne bi zamerili nekom od vas. To je ono sa čime se susrećemo svakodnevno i jedna od javnih tajni. Ovo je nepodeljeno mišljenje među sudijama i tužiocima. Takođe, verujem da predstavnici vladajuće koalicije znaju, da sve ove zakone svi doživljavaju kao kamen o vratu, a mi bismo voleli da nas ubedite u to da je sudstvo potpuno rasterećeno uticaja od strane vlasti. Onda bismo, vrlo verovatno, dijalog vodili u nekom drugom parlamentu neke druge države Srbije, u kojoj bi se svi zakoni primenjivali, recimo, na teritoriji KiM-a, u kojoj bi funkcionisale sve institucije sistema, u kojoj bi bila poštovana cela garnitura ljudskih prava koju garantuje najviši državni akt jedne države, kao što je Ustav Republike Srbije, u kojoj bi svi imali potpuno i podjednako pravo da ravnomerno učestvuju u donošenju odluka, u kojoj bi poslanici zaista bili uvažavana lica, a Parlament institucija od respekta, dok bi mediji sprovodili ono što je osnovno načelo izveštavanja, novinarstva, tj. slobodu, dakle, potpuno nezavisno od uticaja tajkuna i određenih centara moći. To je ideal ka kojem će, verovatno, neka druga garnitura na vlasti, oslobođena od uticaja Vašingtona i Brisela, da ide. Trenutna situacija je takva da Srbija izgleda baš ovako kako izgleda. Dakle, mi smo ovde pokušali, zahvaljujući, na prvom mestu, prilogu gospođe Radete i gospodina Krasića, da govorimo o konkretnim slučajevima, predlozima odluka koje su danas na dnevnom redu. Ilustracije radi, možete da vidite u materijalu koji smo dobili za ovu skupštinu da i ovde imamo slučajeve da se tek danas predlaže, recimo, prestanak sudijske dužnosti zbog navršenja radnog veka nekim sudijama koje su ispunile uslove za penziju još u julu, avgustu ili novembru prošle godine. Naravno, nije za vas tema ovo što bi trebalo da interesuje narodne poslanike i građane Srbije. Tema u Srbiji je, očigledno, skretanje pažnje na neke sasvim druge teme, da se ne bi videlo da država Srbija, kao što sam citirala izjavu gospodina Tadića, de fakto, priznaje, odnosno režim Borisa Tadića, nezavisnost KiM-a, da se reforme sprovode u interesu samo Vašingtona i Brisela i da u državi Srbiji niko nadalje ne može biti siguran da će živeti životom dostojnim čoveka. Ono na čemu će SRS istrajati, to je da se izbori za činjenicu da je na majskim izborima Izborna lista – SRS - dr Vojislav Šešelj osvojila 78 mandata, da se izbori za činjenicu da ovako izgleda Parlament Srbije u 2009. godini, da se, takođe, izbori za činjenicu da je ovo slika parlamentarne demokratije u Srbiji pod režimom gospodina Borisa Tadića, koji pozdravlja, kao što smo videli na osnovu pisanja jednog dnevnog lista, uspostavljanje misije Euleks na celoj teritoriji KiM-a. Država Srbija je, zapravo, doživela sliku o kojoj govori gospodin Mijatović u svojoj knjizi "Sačekuša za Srbiju". Srbiju su definitivno sačekali Vašington i Brisel, uništili privredu, osiromašili, ponizili, a sve to zato što je neko na vlasti odlučio da sudbina građana Srbije bude ovakva. Ono na šta bi, takođe, trebalo da podsetimo, jeste da su građani želeli samo jedno, da žive bolje, životom dostojnim čoveka. Na sledećim izborima će svako od nas biti u prilici da pogleda te ljude u oči i da kaže – ne, ovo nije ''sačekuša'' za Srbiju, živimo u Srbiji koja je ekonomski oporavljena, reformisana, gde svi imamo ravnopravno pravo učešća, a ne samo oni koji su po volji vlasti, gde se zakoni sprovode i gde je svako zaštićen od strane institucije sistema, gde institucije sistema služe kao servis interesa građana, a ne rade direktno o glavi građana Srbije. Dakle, ti izbori će dati odgovor na to koliko je ko bio u pravu, da li je mandat za približavanje EU, koja nas direktno potkrada za 267 miliona evra, koliko iznosi gubitak od jednostrane primene Sporazuma, bio mandat za život dostojan čoveka. Da li će set zakon koji ovih dana usvajamo po hitnim postupcima doneti bolji život građanima Srbije i hoće li oni, koliko već sledeće nedelje, biti u EU i živeti u razvijenoj i oporavljenoj srpskoj privredi? Neće. Ono što će građani Srbije definitivno da spoznaju, jeste da je jedini put Srbije onaj tradicionalni put ka prijateljskim zemljama, koje ne uslovljavaju politički, koji ne derogiraju ono što se zove dostojanstvo i ne uništavaju ono što bi trebalo da bude život dostojan čoveka. Svako od nas će odgovarati politički na izborima. Poslanički klub SRS-a će se, vidite po inicijativama za osnivanje anketnih odbora, potruditi da utvrdi, da jasno i glasno izgovori ime svakog ko je zloupotrebio vlast u korist svojih ličnih interesa. Takođe ćemo se potruditi da definitivno i vrlo jasno ukažemo na to ko stoji iza kojih ljudi u režimu Borisa Tadića, ko je odlučio da 2008. i 2009. godina prekroji izbornu volju građana i samim tim ih na duže vreme otera od slobodno izražene volje na izborima, jer im je posao poruku da će, bez obzira na to šta su glasali, Amerika i Britanija odrediti ko će vladati Srbijom. Ono što bi, za kraj, trebalo da bude dilema za sve nas, to je kako ćemo, kada se završi ovo zasedanje, u ovakvoj slici da izađemo pred građane i kažemo da je Srbija parlamentarna demokratija. Dakle, zaista ćemo se potruditi, ono što kao opoziciona stranka možemo da uradimo jeste da konstatujemo problem, da rešenje sačekamo u nekim drugim političkim okolnostima, ali budite uvereni da će, makar i u ovoj projekciji Borisa Tadića da Srbijom upravljaju samo dve stranke, uvek postojati neko ko će vrlo glasno i jasno da izgovori imena svih onih koji rade direktno suprotno interesu srpskog naroda. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Raguš. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa, pitam da li želi neko reč od predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa ko nije iskoristio pravo iz člana 93. našeg Poslovnika? (Ne) Zaključujem zajednički jedinstveni pretres o Predlogu odluke o prestanku sudijske dužnosti, broj 118766, od 6. marta 2009. godine; Predlogu odluke o razrešenju sudijske dužnosti, broj 118767, od 6. marta 2009. godine; Predlogu odluke o prestanku dužnosti javnog tužioca, broj 118768, od 6. marta 2009. godine; Predlogu odluke o prestanku dužnosti zamenika javnog tužioca, broj 118769, od 6. marta 2009. godine; Predlogu odluke o prestanku sudijske dužnosti, broj 1181076, od 26. marta 2009. godine i Predlogu odluke o razrešenju sudijske dužnosti, broj 1181077, od 26. marta 2009. godine. Poštovani narodni poslanici, dozvolite mi da na kraju današnjeg zasedanja, u vaše i svoje ime, najsrdačnije čestitam najveći hrišćanski praznik, Uskrs, pravoslavnim vernicima i svim građanima Srbije koji Uskrs slave po Julijanskom kalendaru. Želim svima da predstojeće praznične dane provedu u duhovnom miru, zdravlju, s najdražima, uz tradicionalni pozdrav ''Hristos voskrese''. Nastavićemo rad u utorak, 21. aprila, u 10 časova. Zahvaljujem na saradnji. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Četvrtu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 105 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika, te da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Gospodin Aligrudić želi reč.