Poštovane zastupnice u Hrvatskom saboru, poštovani zastupnici, nastavljamo s radom 4. sjednice Hrvatskog sabora. Srdačno vas pozdravljam. Predlažem da idemo po dnevnom redu, utvrđenom dnevnom redu. Prva na redu je točka - Konačni prijedlog zakona o izmjeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z. br. 91 Predlagatelj zakona je Vlada Republike Hrvatske. Prijedlog akta primili ste u pretince. U skladu sa člankom 159. Poslovnika Hrvatskog sabora hitni postupak objedinjuje prvo i drugo čitanje, a amandmane možete podnositi do kraja rasprave u skladu sa člankom 164. Poslovnika. Raspravu o prijedlogu proveli su Odbor za zakonodavstvo, Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb i Odbor za lokalnu, područnu (regionalnu) samoupravu. Izvješća tih radnih tijela primili ste na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Poštovani ministar Ministarstva zdravlja, gospodin Rajko Ostojić. Izvolite.
Hvala lijepo, gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Poštovane kolegice, poštovane kolege, gospođe i gospodo. Dakle pred vama je Prijedlog zakona o izmjeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti, dakle nažalost ovo je očiti primjer da ne samo da se nije radilo po struci, ne samo da se nije radilo po znanstvenim spoznajama nego se nažalost u prethodnom razdoblju radilo i protuustavno, protuustavno. Stoga je naš Ustavni sud ukinuo sve ono što je napravio moj prethodnik i odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske ukida se članak 37. stavak 2. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Naime, navedenim stavkom propisano je da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno pribavljeno mišljenje Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje i za javno zdravstvo te nadležnih komora donosi ministar. Ustavni sud je odredio da će osporeni stavak zakona prestati važiti najkasnije do 15. srpnja. Stoga smo mi promptno reagirali, ispravili grešku mog prethodnika i prethodnog ministarstva i postupajući u skladu sa odlukom Ustavnog suda ovim zakonskim prijedlogom koji je pred vama postavlja se novi temelj za donošenje mreže javne zdravstvene službe na način da se uvažavaju ustavne odredbe o značenju jedinica područne odnosno regionalne samouprave. U cilju osiguranja dostupnosti, a što vi kolegice i kolege zasigurno želite, dostupnosti zdravstvene zaštite i stvaranje podjednakih uvjeta cjelokupnom stanovništvu, dakle od Dubrovnika do Vukovara, potrebno je propisati način osiguranja medicinski prihvatljivog vremena za ostvarivanje mjera zdravstvene zaštite pa vas molim da podržite ovaj prijedlog zakona. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovani ministre. Da li žele izvjestitelji odbora, radnih tijela uzeti riječ? Ocjenjujem da ne. Hvala lijepa. Otvaram raspravu. Prvi za raspravu su klubovi. Prvi klub koji se prijavio za raspravu jeste klub HDZ-a i poštovani zastupnik Željko Reiner. Izvolite poštovani zastupniče.
Hvala lijepo poštovani gospodine potpredsjedniče Sabora. Gospodine ministre, kolegice i kolege. Klub HDZ-a će naravno podržati prijedlog ovog zakona, izmjena zapravo zakona, jer se radi o odluci Ustavnog suda kojom je Ustavni sud ukinuo članak 37. stavak 2. Zakona o zdravstvenoj zaštiti i promijenio ono što je bilo propisano, a to je da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno pribavljeno mišljenje Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje, Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo te nadležnih komora donosi ministar nadležan za zdravstvo pa je Ustavni sud onda odredio da će taj osporeni stavak zakona prestati važiti najkasnije do 15. srpnja. Tu naravno nema ništa sporno jer se odluke Ustavnog suda jasno moraju provoditi. Ono što međutim je sporno i što bih spomenuo ovdje je da mi ponovo donosimo nešto po hitnom postupku, donosimo izmjenu zakona po hitnom postupku. Naravno da će se sasvim sigurno netko naći tko će meni reći je, to je po hitnom postupku zato jer je Ustavni sud sam odredio da se to mora provesti do 15. srpnja ove godine. Međutim, činjenica je i to da je ta odluka donesena odnosno dostavljena negdje prije jedno mjesec, mjesec i pol, do 15. srpnja hvala Bogu još uvijek ima mjesec i pol, prema tome ukupno negdje oko tri mjeseca i u ta tri mjeseca, bez obzira na potrebu koju je naznačio Ustavni sud da se do 15. srpnja to mora donijeti, u tri mjeseca postoji sasvim sigurno dovoljno vremena da se jedna takva izmjena zapravo provede po redovitom postupku. Ja ću po ne znam koji puta ponovo reći da nije dobro sasvim sigurno, nije dobro niti za ovaj Parlament, nije dobro niti za demokraciju da se zakoni donose neprestano po hitnom postupku. Dao sam si malo truda da pogledam do sada u ovom 7. sazivu kako stoje brojke, koliko je zakona doneseno u redovitom postupku, a koliko po hitnom postupku pa samo želim sve nas podsjetiti na to da smo mi do sada jedan jedini zakon donijeli u redovitom postupku, a 76 zakona po hitnom postupku. Je li uistinu omjer 76:1 zrcalo naše demokracije, zrcalo načina na koji ovaj Sabor treba raditi, zrcalo slobode mišljenja, promišljanja, domišljanja najboljim načinima što bi jedno zakonodavno tijelo trebalo napraviti. To se može činiti nevezanim uz ovaj zakon zato jer, ponovno kažem, postoji rok koji se trebao poštivati. Međutim i taj rok se mogao poštivati u redovitom postupku, s jedne strane, a s druge strane sasvim je izvjesno a o tome se i raspravljalo itd., da će biti potrebno donijeti, iz raznih razloga koji su se i najavljivali preko medija itd., niz drugih promjena u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. I sasvim je izvjesno da će već za nekoliko mjeseci taj zakon ponovno se trebati mijenjati, vjerojatno opet sukladno modusu operandi koji je inauguriran u ovih 5 mjeseci opet po hitnom postupku pa će onda dva mjeseca kasnije se vidjeti da opet treba napraviti neku izmjenu pa će se opet ići po hitnom postupku. I to sasvim sigurno nije dobro. To nije dobro niti za kvalitetu zakonu jer držim da za svaki zakon bi bilo puno bolje da se temeljito raspravi. Zato postoje i zato je predviđeno i zato je u povijesti ovog Sabora bilo uobičajeno da praktički svi zakoni idu po normalnom redovitom postupku u dva čitanja, mnogi su išli i u tri čitanja zakoni upravo zato da bi se dalo mogućnosti da se sva različita mišljenja izreknu i da se onda izabere ono najbolje, najučinkovitije i najkvalitetnije. Na ovaj način, a ponovno se referiram i na zakon o kojem sad razgovaramo i podsjećam vas, a podsjetit ću vas sasvim sigurno za koji mjesec ponovno, da će se sigurno za koji mjesec ponovno naći neka izmjena ovog zakona i da ćemo opet sigurno o njoj raspravljati po hitnom postupku pa onda, opet kažem, dva, tri mjeseca kasnije opet o nekoj izmjeni. I to naprosto nije dobro. Prema tome koristim ovu priliku da sve nas, a posebice predlagače zakona, a to je Vlada ne' u ovom konkretnom slučaju samo Ministarstvo zdravstva, zamolim da radije domisle stvari, da si daju malo više vremena i da onda zakone koji su važni, a svi su oni važni, raspravljamo u normalnom, redovitom postupku. Mi nismo u nekakvom izvanrednom stanju, koliko god se to pokušava na ove ili na one načine sugerirati osim ako ja za to ne znam, a onda bi to valjda prvo ovaj Dom trebao znati. Prema tome nema razloga da se doslovno 76 zakona na prema 1 donosi po hitnom postupku već plediram zato da idemo u normalne postupke i da u normalnim postupcima onda iskoristimo to da sve zakone o kojima se raspravlja poboljšamo sa dodacima i drugog tipa, a ne da svaki put se samo ad hoc reagira i reagira se na jedan članak ili jedan stavak pa onda opet na sljedeća dva stavka pa onda tri mjeseca kasnije na još jedan stavak itd. To ne jamči niti kvalitetu zakona niti naravno onda izvršnoj vlasti učinkovito provođenje tih zakona, a daje i dojam neozbiljnosti kako predlagača tako naravno i ovoga Doma. Prema tome, evo to bih samo rekao kao jednu zamolbu svima nama, a naravno ponavljam ponovno ovaj zakon, ovu promjenu zakona će klub HDZ-a podržati. Hvala vam lijepo.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Sljedeći je Klub zastupnika HNS-a i poštovana zastupnica Nada Turina-Đurić. Izvolite poštovana zastupnice.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospodine ministre, kolegice i kolege. Mreža zdravstvene zaštite je jedna od temeljnih stvari koju ministarstvo, odnosno sustav zdravstva mora donijeti da bi ukupna zdravstvena zaštita mogla normalno funkcionirati na određenom teritoriju, u ovom slučaju na području RH. Uopće nije čudno da je Ustavni sud, znači ovaj članak 37. kojim je svojevremeno izdvojena, odnosno izostavljena lokalna, odnosno regionalna samouprava kod predlaganja mreže, odnosno njeno mišljenje kod predlaganja mreže iako smo to u onom prošlom zakonu imali. Naravno da je u koliziji taj članak 37. prvo i osnovno sa Zakonom o lokalnoj i regionalnoj samoupravi. Jer u Zakonu o lokalnoj i regionalnoj samoupravi piše upravo da su jedinice lokalne samouprave u svom djelokrugu obavljaju poslove, na petom mjestu organiziraju primarnu zdravstvenu zaštitu županije u svom samoupravnom djelokrugu, obavljaju poslove od regionalnog značaja, osobito poslove koji se odnose na drugom mjestu je zdravstvo, na prvom mjestu je školstvo. Naš sustav zdravstva je u jednom koraku decentraliziran i svi mi koji smo nekad radili u regionalnoj samoupravi vrlo dobro znamo s kojim problemima se suočavamo kao osnivači ustanova koji pokrivaju sustav zdravstvene zaštite na primarnoj razini, na razini specijalističko-konzilijarne vanbolničke zaštite, specijalnih bolnica koje su u nadležnosti, odnosno kojima su osnivači županije, odnosno veliki gradovi na nekim mjestima. Pitam da li je moguće da je netko se usudio uopće izostaviti osnivača, znači regionalnu samoupravu ili lokalnu samoupravu da kaže barem mišljenje o tome da li je mreža, a mreža govori o tome gdje se nalaze mjesta zdravstvene zaštite, znači ambulante, bolnice, klinike itd., koliko ih ima, da li su dobro raspoređene? Pa jel' moguće da netko misli da se iz kancelarija ministarstva na Ksaveru bolje vidi gdje je što potrebno u zdravstvenoj zaštiti, posebno u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, nego što se to vidi na terenu u jedinicama lokalne, odnosno regionalne samouprave? Ovo pitanje izmjena je naravno nije pitanje nikakve naše suglasnosti jer ja u ime kluba HNS-a što da kažem? Da se slažemo sa odlukom Ustavnog suda i da ćemo to podržati. Pa vjerojatno nikome ne bi palo na pamet ne podržati rješenje Ustavnog suda. Ali ovdje se otvara jedno suštinsko pitanje, da li je i ovo što se predlaže znači mišljenje, mišljenje koje nije obvezujuće za ministarstvo. Mišljenje regionalne odnosno lokalne samouprave, da li je to dovoljno? To prema stavu HNS nije dovoljno. Mišljenje je nešto što i u samom zakonu, ministar odnosno ministarstvo može i ne mora uvažiti, može se dati i ne mora se dati. Ako se ne da, odnosno ako ga ne priloži jedinica lokalne samouprave, odnosno regionalne samouprave ministar unatoč tome može donijeti mrežu. Mislim da smo mogli napraviti, unatoč hitnosti postupka, kao što je govorio prethodno kolega, smo mogli napravi daljnji korak i priču malo preokrenuti. Veliki broj, odnosno veliki sustav se nalazi u stvari u nadležnosti regionalnih i lokalnih samouprava. Da li smo mogli učiniti to da mrežu donose predstavnička tijela lokalne, odnosno regionalne samouprave, naravno uz prethodno mišljenje zavoda i Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje i Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo i nadležnih komora, a uz suglasnost ministra. Mi u HNS-u tu me vidimo problem. To bi bilo samo principijalno poštivanje Zakona o lokalnoj, regionalnoj samoupravi i principijalno poštovanje naše odluke da idemo u decentralizaciju. Još nešto što želim napomenuti, a vezano je uz promjenu ovog članka Zakona 37. postoji još jedan članak zakona na kojeg se niko nije žalio, u ovom slučaju se žalio grad Zagreb i na tome mu moramo biti zahvalni. Iako u stvari ključni problem našeg zdravstva nije u tome dal će se državne i županijske, odnosno zagrebačke bolnice spajat i razdvajat, što se tiče mreže. Nego je problem na terenu, problem je na otocima, problem je u Gorskom kotaru, problem je u Lici, problem je u Slavoniji, gdje imamo podkapacitirane timove, odnosno jako puno pacijenata po pojedinim timovima na području recimo Slavonije. Gdje nemamo adekvatan broj liječnika, gdje su svi timovi u mreži, znači primarne zdravstvene zaštite ispod broja koji je zadan mrežom. Mi nigdje nemamo popunjenu mrežu primarne zdravstvene zaštite. Čemu onda, pitam se i mreža? Ali rekla sam, želim skrenut pažnju. Postoji još jedan sustav, a to je članak 109. Zakona o zdravstvenoj zaštiti koji govori o Zavodu za hitnu medicinsku pomoć. Naime, za hitnu medicinsku pomoć se donosi posebna mreža i donosi ju ministar prema, odnosno donosi Pravilnik o organizaciji. Mislim da smo u ovom postupku mogli i trebali s obzirom na probleme koje imamo u sustavu hitne, Zavoda za hitnu medicinsku pomoć. Također, u članku gdje se kaže uvjet, organizaciju i način obavljanja hitne medicine na prijedlog Hrvatskog zavoda za hitnu medicinu propisat će pravilnikom ministar. Zašto nismo stavili mrežu timova hitne medicinske pomoći? Donosi, predstavničko tijelo regionalne samouprave na prijedlog Hrvatskog zavoda za hitnu medicinsku pomoć, a uz suglasnost ministra. Jer ja vam kažem, na terenu trenutno Zavodi za hitnu medicinu, regionalni bilježe ogromne gubitke i imaju velike probleme u organizaciji. Tko će to platiti, vjerojatno regionalna samouprava. Pa zar onda regionalna samouprava nema pravo odlučiti o tome koliko joj timova treba i predložiti mrežu, odnosno donijeti mrežu s kojom će se onda usuglasit ili ne usuglasit ministarstvo. Znači ovdje osnovno na šta se mi želimo pozvati, ne znam da li je, nismo sigurni da li je ovo pravi trenutak s obzirom da je hitnost postupka i da se ustvari moraju ispoštivat rokovi oko rješenja Ustavnog suda. Ali ovo bi bili mali iskoraci, odnosno mali posao za nas, a velika dobit za cijeli sustav zdravstva, kad bi to učinili. U tom smislu HNS će uložiti amandmane na prijedlog izmjena i dopuna ovog zakona. Kao prvi korak i prilog raspravi u smislu da će se ovaj zakon promijeniti na način o kojem sam govorila, znači ne može se iz ministarstva sa Ksavera donositi, iz kancelarija donositi mreža jer se potrebe sa te visine ne vide. Dozvolimo osnivačima, dozvolimo regionalnoj, dozvolimo lokalnoj samoupravi da i upravlja sustavima i da tim sustavima da mogućnost da se razvijaju. Na koncu, konca regionalne i lokalne samouprave koje su osnivači ustanova u zdravstvu, svjedoci smo toga dnevno, u konačnici pokrivaju i gubitke u tom istom sustavu, odnosno financiraju nad standarde ako ih žele imati, a kod nas je 90% sustava nad standard barem što se tiče ustanova koje su u nadležnosti regionalne samouprave. Zato ne bi govorila dalje o detaljima, jer puno tu bi se detalja moglo reći vezano za mrežu. Kao što sam rekla obiteljska, obiteljski timovi, obiteljske medicine. Mrežom je u Hrvatskoj propisano 2462 tima, ne znam da li je to najsvježiji podatak, ali pretpostavljam da jest. Mi ih imamo 2335. U pedijatriji 324 tima su predviđena mrežom, imamo ih 257. Tko nam liječi, na nekim mjestima, tko nam liječi našu djecu? U ginekologiji 326 timova predviđenih mrežom, imamo ih 273. Znači nigdje mreža nije popunjena. Ne bi sad dalje razlagala temu o kadrovima, specijalizacijama i svemu onome što je propušteno učinit u prethodnom periodu da bi mreža bila popunjena, da bi financiranje bilo osigurano, ali mislim da moramo činiti korake naprijed. I u tom smislu u kojem sam govorila HNS će podnijeti amandmane. Hvala vam lijepa.
Hvala i vama. Slijedeći je klub SDP u Hrvatskom saboru i poštovana zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić. Izvolite poštovana zastupnice.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, gospodine ministre, kolegice i kolege. Ja moram reći u ime kluba Socijaldemokratske partije da ovaj Zakon se može donijeti samo po hitnoj proceduri. Zašto? Upravo zbog toga što je to zapravo jedini način usaglašavanja sa odlukom Ustava i zato me čudi što je uvaženi gospodin akademik prof. Reiner koji je govorio u ime kluba HDZ-a cijelu svoju diskusiju sveo zapravo na analizu postupaka, a ne nikakvu suštinsku zapravo bit ovoga Zakona. Naime, nije bitno u koliko će se čitanja donositi ovakva odluka. Ovo je zapravo ispravak greške. Cilj nama jest decentralizacija zdravstvenog sustava, ali ovo je prelazni period koji zapravo moramo strukturirati, odnosno ispravljati greške koje su donešene prije. Djelokrug lokalne samouprave uređen je na način da se javne ovlasti obavljaju tako da se preferira da pripadaju vlastima koje su najbliže građanima, pa evo i krajni korisnici, građani su davali primjedbe na ovakve odluke koje je prije ministar donio, konkretno za spajanje bolnica pa nisu uvažavane. Isto tako je i struka donosila, davala prijedloge protiv takvih spajanja, pa isto tako ministar nije uvažavao. I zato kažem podržavam ono što je ministar na početku rekao, a da je to, ovaj Zakon je bio i protiv Ustava i protiv struke. Važećim Zakonom o zdravstvenoj zaštiti znači člankom 37. stavak 2. propisano je da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno pribavljanje mišljenja Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje Komora donosi zapravo ministar. Taj zakon na žalost nije zahtijevao ni prethodno mišljenje jedinica područne samouprave. I upravo je ova odredba neustavna i zato odlukom suda se ovaj članak 37. odnosno stavak 2. zakona se mijenja, odnosno ukida se i on prestaje važiti 15. srpnja 2012. godine. Podsjetimo se projekta spajanja zagrebačkih bolnica koju je pokrenuo ministar u bivšoj Vladi kojim se zapravo smanjivalo tada smanjenje, planiralo smanjenje troškova. Međutim, već tada je i struka i politika i kao što sam rekla krajnji korisnici naglasili da se to ne može postići nego da će to doći do jednog poremećaja organizacijskog i dodatnu zbrku koja će smanjiti dostupnost zdravstvene skrbi. A svima nama koji radimo u zdravstvu i političarima i svima je zapravo cilj ta zdravstvena skrb da bude dostupna svima. Projekt se provodio ne po objedinjavanju bolnicu po nekakvom logičnom principu, nego po teritorijalnom principu. I upravo zbog toga kažem da je ta štetna odluka, štetna odluka je bila ukidanje samostalnosti Klinike za dječje bolesti u Klaićevoj kada je postignuta razina, gdje je postignuta razina kvalitete zdravstvene zaštite djece u Hrvatskoj. Naime, zatim je to dječja bolnica Srebrnjak u kojoj se liječe djeca iz cijele Hrvatske u dobi do 18 godina, kada godišnje se primi i preko 3800 djece što je zapravo 10% ukupno hospitalizirane djece u Hrvatskoj. Tu je isto tako referentni centar za kliničku alergologiju djece. Zatim imamo Specijalnu bolnicu za psihijatriju djece i mladeži u Kukuljevićevoj, te Specijalnu bolnicu za djecu Goljak. To su specijalizirane ustanove u Hrvatskoj za specifične potrebe za zdravstvenu skrb u dječjoj dobi. Prema tome, sve te bolnice bez obzira na poteškoće koje su bile i financijske, one su ipak postizale dobro poslovanje i visoke standarde u liječenju djece. A nama je u cilju ponavljam napraviti najbolje rješenje za naše građane i pacijente koji dolaze na liječenje. Dakle, o donošenju ovako bitnih odluka o obavljanju javne ovlasti i nakon odluke Ustavnog suda pokazalo se zapravo da se i lokalnu samoupravu mora pitati prije nego što se donose ovakove odluke. Stoga je i predložena ova današnja izmjena zakonskog prijedloga i time se zapravo postavljaju novi temelji za izradu mreže javno-zdravstvene službe na način da se uvažavaju ustavne odredbe o značaju jedinica lokalne, odnosno regionalne samouprave. Druga izmjena u ovom Zakonu odnosi se zapravo o načinu osiguranja medicinski prihvatljivog vremena za ostvarivanje mjera zdravstvene zaštite. Evo sada u Hrvatskoj po podacima čeka 540000 pacijenata na nekakvu pretragu ili na operaciju. Međutim, žalosno je da ne postoji jedinstvena procedura naručivanja, jedinstveni način prosječnog čekanja, računanje prosječnog čekanja pa se pacijenti vrlo često višestruko naručuju u više bolnica. Međutim, ne otkazuju te zakazane termine. I upravo zbog ovakvog kaosa često se ne mogu obavljati neki zdravstveni zahvati u medicinski optimalnom vremenu. A naši zdravstveni djelatnici i liječnici i sestre sa svojim entuzijastičkim radom oni stvarno nastoje zadovoljiti svakog krajnjeg korisnika. Međutim, svi su nezadovoljni. Nezadovoljni su građani vrlo često cijelim zdravstvenim sustavom. Upravo zbog toga treba uvesti reda, odrediti rokove za pojedine i dijagnoze i za specijalističke postupke, za dijagnostičke postupke, terapijske itd. U cilju osiguranja dostupnosti zdravstvene zaštite i stvaranja jednakih uvjeta zdravstvene zaštite cjelokupnom stanovništvu potrebno je zapravo propisati način osiguranja medicinski prihvatljivog vremena za ostvarivanje mjera zdravstvene zaštite. I to se u ovom Zakonu govori članak 1. kada se kaže da će način osiguranja medicinski prihvatljivog vremena za ostvarivanje mjera zdravstvene zaštite propisati zapravo ministar pravilnikom. Nezadovoljni su zapravo kad govorimo o listama čekanja nezadovoljni su i zdravstveni radnici, nezadovoljni su zapravo i svi iako imaju veliki angažman. Međutim, to često ne ovisi o angažmanu, nego na žalost to često ovisi i problemima unutar sustava. Mislim da ovih dana vidimo i kroz medije prave kosture koji ispadaju iz ormara, a to su kad gledamo kroz snimku stanja pokazalo se da je jako potrebno zapravo uvesti strukturu u bolnice i strukturu u javnu nabavu i strukturu u liste čekanja itd. Pa onda podaci imamo na primjer jedna bolnica nabavlja umjetni kuk od 1000 kuna, druge do 3000 kuna itd. Zatim imamo koronarni stent košta negdje od 4 i pol tisuće kuna do 11 i pol tisuće kuna. Očna mrena košta od 350 kuna do 620 kuna. Prema tome, sve to govori da je u zdravstvu itekako potrebna uvesti strukturu. I još nešto o rokovima, bilo je danas govora zbog čega je ovo hitnost. Da, odluka jest da se mora dovesti po hitnoj proceduri upravo zbog toga što je određeno da se osporeni stavak zakona prestaje važiti do 15. srpnja 2012. godine, i to je odgovor na hitnost. Ali isto tako da je ovo odgovor i to da je ova Vlada odnosno ovo ministarstvo pokazuje odgovornost, pokazuje racionalizaciju, uvođenje struktura upravo po sistemu da u reformama možemo sa manje-više, a to znači sa dobrom snimkom stanja, sa uvođenjem strukture da možemo i promijeniti sustav naravno da bude krajnji korisnik zadovoljan. Hvala lijepa.
Hvala i vama. Poštovana zastupnice na vaše izlaganje prijavljen je ispravak netočnog navoda. Poštovani zastupnik Željko Reiner će reći šta to nije bilo točno. Izvolite.
Uvaženi gospodine potpredsjedniče. Što nije bilo točno? Nije bilo točno prvi navod, a onda i zadnji navod uvažene zastupnice, a to je da se ovaj zakon mogao jedino po hitnom postupku donijeti. To naprosto nije točno, dapače, to je suprotno svemu što je postojeći, a on još uvijek vrijedi podsjećam na sve Poslovnik Sabora kaže on izrijekom kaže "Iznimno zakon se može donijeti po hitnom postupku samo kada to zahtijevaju interesi obrane i drugi osobito opravdan državni razlozi odnosno kada je to nužno radi sprečavanja ili otklanjanja većih poremećaja u gospodarstvu". Ovo se ne odnosi niti na obranu niti na gospodarstvo, s jedne strane, a s druge strane rok od tri mjeseca je sasvim primjeren da se normalni postupak donese. Prema tome ,upravo zbog toga sam ja svoje izlaganje posvetio tome uvažena zastupnica mi je to predbacila što sam o tome govorio. Ja neću govoriti o tome da se sada u izlaganju vezanom uz jedan članak slijedom odluke Ustavnog suda sada smo čuli razne navode [[Upadica: Vrijeme.]] koje uz put budi rečeno nisu ni točno o cijenama usluga itd. ali evo to je ispravak navoda.
Hvala lijepa poštovani zastupniče. Sljedeći klub je klub IDS i poštovani zastupnik Damir Kajin. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, predstavniče Vlade, uvažena gospodo zastupnici. Dozvolite mi da citiram ili da prije ja se isto slažem s gospođom Tatjanom Šimac da se ovdje zapravo radi o ispravci jedne greške. I sada je nebitno da li će to možda ići u jednu redovnu ili će ići u jednu hitnu proceduru ili po hitnom postupku. Prilike su tako složene u ovoj zemlji da ih jednostavno imam dojam treba početi mijenjati na mah. Gospodarski sustav se urušava i shvatite nema vremena za jednu politiku larpurlartizma dugih često pa i kontra produktivnih ne znam ovih raspri. Slažem se da je svaka rasprava u ovom Parlamentu apsolutno korisna, nužna, dobrodošla ali jednostavno nemamo vremena ako želimo baš sve blokirati poglavito kada vidimo da industrijska proizvodnja pada u ovom kvartalu za nekih 9 zarez nešto posto, da BDP pada za 2%, da imamo preko 80 tisuća ljudi koji rade i ne primaju plaće itd., itd. ali se isto tako slažem da ima naprosto zakona koji nužno moraju ići u dva čitanja poglavito onih koji tangiraju ja bih rekao 4,5 milijuna stanovnika ove zemlje, a to su oni financijske prirode. Kada govorimo o ovom zakonskom rješenju dozvolite mi da najprije citiram ovo sa strane 2 ovoga prijedloga zakona iz ocjena stanja i osnovna pitanja koja se uređuju. Pa se onda ovdje kaže "da odlukom Ustavnog suda RH koji su svi spomenuli ukida se članak 37. stavak 2. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, Narodne novine itd. navedenim stavkom propisano je da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno pribavljeno mišljenje HZZO-a, Hrvatski zavod za javno zdravstvo, te nadležnih komora donosi ministar nadležan za zdravstvo. Ustani sud je odredio da će osporeni stavak Zakona o zdravstvenoj zaštiti prestati važiti najkasnije 15. srpnja 2012. godine" pa se onda navodi i mreža javne zdravstvene ustanove itd. Znači Vlada doslovce kada imamo na umu i ovo obrazloženje Ustavnog suda nema kuda. Ona jednostavno mora ići u izmjene ovoga zakona. Što je bit ovoga zakona? To je ovaj članak 2.koji kaže "da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno pribavljeno mišljenje zavoda, Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, nadležnih komora i predstavničkih tijela jedinica područne (regionalne) samouprave donosi ministar". Znači ministar uz ovo pribavljeno mišljenje i komore i predstavničkih tijela prije svega misli na županije. I da citiram još jedan dio obrazloženja na koji se također pozivan na naš Ustav, znači obrazloženja koje nam priprema nadležno ministarstvo. Ovdje se kaže "da člankom 135. Ustava RH propisano je da jedinice lokalne samouprave obavljaju poslove iz lokalnog djelokruga kojima se neposredno ostvaruju potrebe građana, a osobito poslove koje se između ostalog odnose na zdravstvenu zaštitu itd. jedinice područne, regionalne samouprave to su županije obavljaju poslove od područnog regionalnog značaja, a osobito poslove koji se između ostalog odnose na zdravstvo, te planiranje i razvoj mreže zdravstvenih ustanova" itd. E sada bi bilo stvarno nakon ovog obrazloženja sve sjajno, idealno da naša lokalna samouprava nije bezobrazno osiromašena. Što ti vrijedi da imaš neke ovlasti ako s druge strane ta ista lokalna samouprava nema novaca. Što ti vrijedi da neke poslove Ustav povjerava županijama kada su županije doslovce financijske marginalizirane, kada su županije … jednom riječju osiromašene. Lokalna samouprava u ovom trenutku uprihoduje negdje a 17, 18% tog fiskalnog kapaciteta od fiskalnog kapaciteta koji se ostvaruje u RH. Stalno se govori onih 8, 9%. Nije točno. To je negdje oko 18%, gradovi cca tu negdje do 10%, sam grad Zagreb negdje oko 5% tog fiskalnog kapaciteta, županije cca oko 2% i tu dolazimo do tih 18%. Nekada međutim ne tako davno za vrijeme ex Jugoslavije, nikoga ne zazivam ne daj Bože da me ne bi netko imputirao, ondašnje općine raspolagale su sa gotovo 50% fiskalnih prihoda koji se ostvarivao na području te lokalne samouprave. Tada su se naše općine, gradovi najbrže razvijali. Ja se usuđujem kazati da tada je i zdravstvo u Republici Hrvatskoj, shodno jasno znanstvenim mogućnostima onoga vremena, isto tako bilo najbolje organizirano. Istina, mi smo i tada galamili da nas Beograd eksploatira, da nam uzima naše devize, da Hrvatska radi, da se Beograd i sve je to bilo točno, sve je to bilo istina i zato se ne treba čuditi što je kolko, 90 i nešto posto građana Hrvatske na referendumu glasalo za neovisnu državu. Neovisna država, ne nezavisna nego neovisna, bila je jedan tisućljetni san hrvatskog naroda. Državu smo dobili, ali da budem precizniji za nju smo se krvavo izborili, ali mnogo toga po neovisnosti krenulo je po zlu pa neću sada parafrazirati one viceve da do '90.-te smo živjeli u mraku pa onaj nastavak koja je to budala upalila nakon toga svjetlo. Ali što želim kazati? Hrvatska je uz Grčku jedna od najcentraliziranijih država u Europu. Ovaj zakon o kojem mi govorimo je na neki način i zakon o "lokalnoj samoupravi", o ovlastima lokalne samouprave na koju se nadovezuje Ustavni sud, poglavito kada je riječ o fiskalnim kapacitetima. Za jednu Grčku recimo znamo gdje je, za Hrvatsku ćemo tek vidjeti gdje ćemo biti, ali što je država centraliziranija to je jadnija i obrnuto, što je decentraliziranija to je moćnija. Dobro, neki tu moć prepoznaju ne samo u decentralizaciji nego u radu, znanju, oni treći u vjerskim izričajima pa onda spominju protestantizam, jasno da se ja time ne želim odreći svog rimokatoličkog izričaja, ali još jedanput ću reći, Hrvatska je bezobrazno centralizirana država. Ja se slažem, treba mijenjati, treba prilagoditi i teritorijalni ustroj, ali teritorijalni ustroj je drugorazredno pitanje. Temeljno pitanje su ovlasti lokalne samouprave i usuđujem se kazati neposredan izbor zastupnika. Znači ovaj zakon vidimo nosi naslov Zakon o zdravstvenoj zaštiti, ali ovo je po odluci Ustavnog suda na neki način i zakon o tom financijskom kapacitetu lokalne samouprave. Nema županije koja danas sama svojim autonomnim sredstvima može financirati zdravstvo na njenom području, nema grada, općine koji gospodo to može. Bez decentraliziranijih sredstava iz državnog proračuna koji se spuštaju županijama sve bi se urušilo, ionako se sustav urušava. Slažem se, ako ima previše županija ima i netko će reći i previše općih bolnica. Slažem se, Hrvatska s druge strane ima premalo liječnika. Ali kad smo već kod tog financijskog kapaciteta da spomenem prilike u Županiji istarskoj. Proračun Županije istarske za ovu godinu iznosi 395 milijuna kuna, u tih 395 milijuna je 107 milijuna kuna sredstava EU za Kaštijun, znači izvorno nam je proračun 290 milijuna kuna od kojeg opet treba odbaciti ili izbaciti van decentralizirana sredstva iz državnog proračuna u iznosu od 87,5 milijuna kuna. Znači izvorni proračun Županije istarske je oko 210 milijuna kuna. Od tih 87,5 milijuna kuna decentraliziranih sredstava za Opću bolnicu Pula ide oko 20 milijuna kuna, 50% za servisiranje, možda malo više, onog tekućeg kredita, a ovo drugo za tekuće poslove. Opća bolnica Pula s druge strane ima 1100 zaposlenih, po broju zaposlenih odmah je iza Uljanika u Županiji istarskoj, u županiji koja ima silnih problema ali kad bi svi u Hrvatskoj ja kažem imali problema kao Istra onda ih Hrvatska ne bi imala. Zašto, zato jer smo valjda jedini prostor u Republici Hrvatskoj koji 2012. ima više radnih mjesta nego '90. godine. E sad, Opća bolnica Pula na godišnjoj razini dobiva ili ostvaruje 290 milijuna kuna, obavlja posao, stvarno obavlja posao za 350 milijuna kuna. Znači izvorni proračun Županije istarske 200 milijuna kuna, opće bolnice 290 milijuna kuna ili sa decentraliziranim sredstvima Županija istarska ima proračun no što je proračun Opće bolnice u Puli. I onda se normalno stalno nosimo sa problemima financiranja te institucije, bolje rečeno sa gubicima, lani 20 milijuna kuna ili da budem precizniji gubicima mjesečno između 2 i 2,5 milijuna kuna. Fakturiraju se usluge znatno veće, ali na kraju rekoh uvijek nedostaje tih 20, 30 milijuna kuna i dugovi se generiraju. Sad normalno pojavljuje se jedan drugi problem kad govorimo o Istri, to je i gradnja nove bolnice što je conditio sine quanon ja bih rekao zdravstva u Istri. Da li će gradnja te bolnice, nema mi ovdje ministra, krenuti u 9. ili 10. mjesecu. Jednako tako sve više se spekulira kad već govorimo i o tim mrežama zdravstva itd., s mogućnošću korištenja te bolnice u Izoli koja je do '90.-tih samo doprinosom financiralo i građanstvo s područja u ono vrijeme Općine Buje, to su Umag, znači danas Novigrad, Buje, Oprtalj, Brtonigla, ne znam gore itd., Grožnjan itd. E sad me isto zanima da li to ide u hitnim slučajevima i inače ta veza nekako funkcionira, sporo, teško, ali nekako funkcionira, poglavito u sezoni. Mi smo prije govorili dajte Istri autocestu do Pule pa će Opća bolnica iz Pule pacijente i sa Bujštine moći zbrinuti, ali najhitnije slučajeve treba ipak radi blizine te bolnice, granice, zbrinjavati u Izoli. Vidjet ćemo kako će to biti kada uđemo u EU, kada građani dobiju mogućnost da biraju gdje će se liječiti. Jasno, rekoh maloprije, broj općih bolnica vjerojatno u Hrvatskoj je prevelik, ne mora se nitko složiti sa mnom, jasno i Pula i Izola, Rijeka, bore se za svakog pacijenta, ali ako želimo imati kvalitetno zdravstvo to želim kazati Hrvatsku će trebati decentralizirati. Često u razgovoru sa gospodinom Matoševićem koji je bio šef SIZ-a Istre ocem poznatog vinara Matoševića kaže mi smo '90-e godine ostvarili suficit od 18 milijuna maraka, a gradili smo, investirali, imali smo neusporedivo kvalitetniji ustroj no što je danas. Danas eto godišnje imamo najmanje toliko gubitaka koliko je te '90-e ostvaren suficit na području recimo županije Istarske. Stoga kada država daje prava, a ova odluka Ustavnog suda ide u tom pravcu, kada vam spušta obveze onda neka spusti i poneku lipu. Jer bez novca po onoj narodnoj poslovici jednostavno nema muzike, a bogami nema ni kvalitetnog zdravstvenog tretmana iako našim liječnicima, iako našim medicinskim sestrama doista treba skinuti kapu i pokloniti se do zemlje vis-a-vis napora kojega ulažu da bi sustav mogao funkcionirati, da bi pacijenti mogli eto promijeniti taj zdravstveni status. Evo, sve u svemu ja razumijem kad govorimo o potrebi decentralizacije da su prilike u Hrvatskoj teške, spomenuh i pad BDP-a i industrijske proizvodnje. Hrvatska kažu opet ulazi u jednu novu recesiju. Što da kažem oko svih ovih ostalih podataka koje možemo čitati svakodnevno? Ali bojim se da je to možda jedan od razloga, znači ta gospodarska zbilja koja eto ne doprinosi tako skoroj decentralizaciji RH.
Privedite kraju poštovani zastupniče.
Sve u svemu eto volio bih da se to dogodi. Neće se tako skoro dogoditi. Zakon valja sigurno podržati, ali bez novaca ni zdravstvo neće moći funkcionirati, a prije ili kasnije svi ćemo se, ili naši roditelji koji se već obraćaju, morati obratiti nekom liječniku ili nekoj takvoj ustanovi.
Hvala lijepa poštovani zastupniče. Na vaše izlaganje imamo prijavljena dva ispravka netočnog navoda. Prvi je poštovani zastupnik Zoran Vinković. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Uvaženi kolega Kajin rekli ste da je lokalna samouprava bezobrazno osiromašena i opustošena. Ja bih ispravio taj navod i rekao da je potpuno opljačkana. Ali jedno mi nije jasno ovaj kad su se donosile ove mini porezne reforme koje su dodatno opustošile lokalnu samoupravu digli ste ruku za to. … [[Upadica se ne razumije.]]
Hvala lijepa. Sljedeći ispravak netočnog navoda prijavila je poštovana zastupnica Ana Lovrin. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa evo kolega Kajin ponovno nostalgično zazivajući ljepote življenja u bivšoj Jugoslaviji je rekao da su se u to vrijeme najbrže izgrađivale općine i gradovi i najbrže razvijali. To jednostavno nije točno. Možda neke općine i gradovi miljenici tadašnjeg komunističkog režima, ali ja ću reći na primjeru Zadra da to svakako nije točno jer se unatoč ratnim razaranjima u novoj slobodnoj Hrvatskoj u 15 godina slobodne Hrvatske u Zadru bazne infrastrukture izgradilo barem 20-ak puta više nego u 45 godina Jugoslavije.
A koliko ste imali radnih mjesta tada, a koliko imate sada?
Hvala lijepa. Molim vas, ako imate nešto reći dignite pločicu pa ćemo vidjeti što. Hvala lijepa. Idemo dalje. Idemo naprijed. Prelazimo na raspravu u trajanju od 10 minuta. A ne? Ispričavam se. Klub HDSSB-a i poštovani zastupnik Dražen Đurović. Izvolite.
Evo gospodine potpredsjedniče Sabora, gospodine zamjeniče ministra, zastupnice i zastupnici hvala vam na riječi. Dakle, što se tiče ovih izmjena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti koje počivaju zapravo na odluci Ustavnog suda mi ne vidimo neki osobit problem glede toga. To su izmjene logične. Da li ćemo ih sada izglasovati u hitnoj proceduri ili redovnoj evo bit ćemo benevolentni u ovom slučaju prema vladajućoj koaliciji pa prihvatiti ovakvu hitnu proceduru iako za nju nismo glasovali nego smo bili protiv nje. Cijela ova priča manje-više se vrtila opet zapravo u glavnom gradu RH i u problemu nekoliko klinika koje su spajane u velike bolnice. Jedna od njih je Klinika za plućne bolesti na Jordanovcu i druga je bila zapravo pitanje Dječje plućne bolnice na Srebrnjaku. I još je tu jedna specifična ustanova u Gradu Zagrebu a to je Klinika za ginekologiju u Petrovoj. Sve te tri ustanove imaju svoju desetljetnu tradiciju koja traje desetljećima, visoko su se i usko specijalizirale za pojedina područja. Primjerice u Klinici Jordanovac operira se više od pola, praktički dvije trećine svih karcinoma pluća u Hrvatskoj već desetljećima. Klinika za ginekologiju u Petrovoj je također jedna visoko specijalizirana fokusirana ustanova koja je kao zasebna ustanova imala svoju dugogodišnju povijest. Vidjeli smo, a bilo je i prosvjeda oko Dječje plućne bolnice na Srebrnjaku. Mislim da, kao liječnik zapravo što jesam po struci, bilo bi mi drago iako nisam nikad radio u tim ustanovama, ali mislim da bi za našu struku zapravo bilo dobro da su te ustanove bile i ostale samostalne zdravstvene ustanove i da nisu pripojene nikakvim većim sustavima. Jer sigurno svaka ustanova pripojena u jedan veći sustav gubi zapravo svoju autonomiju, svoju specifičnost, svoju prepoznatljivost i možemo mi govoriti da tome nije tako, ali tome zapravo bude tako. Ovdje se govorilo dosta i o problemima županija i problemu financiranja općih županijskih bolnica ili općih bolnica po hrvatskim županijama. Ja s obzirom da dolazim iz Požeško-slavonske županije mogao bi reći gospodinu Kajinu koji je rekao da se izvorni prihod Istarske županije 210 milijuna kuna blago njemu. U Požeško-slavonskoj županiji su izvorni prihodi 50-ak milijuna kuna i od tih 50-ak milijuna kuna županija jedva uspije izdvojiti milijun, dva kako kada ili niti jedan zapravo za Opću županijsku bolnicu u Požegi. Što se tiče kostura iz ormara ja mislim da zapravo mi i općenito problema zdravstvenog sustava mislim da mi ponekad zapravo se pomalo zavaravamo općenito sa pitanjem zdravstvenog sustava i načina na koji ga ustrojiti ili na koji način on može biti jednako vrijedan zapadno europskim, a istodobno da država ne ulazi u deficit, kao što ulazi već 20 godina. Dakle, to je nemoguće. Taj se zdravstveni sustav financira iz izdvajanja 15%, sad je to smanjeno na 13% iz plaća. Znači proračun je 750 milijuna kuna manje za zdravstvo, iz dopunskog osiguranja. Već 20 godina se zdravstveni proračun iz godine u godinu rebalansima popunjava il nastaje deficit 500 milijuna kuna, milijardu kuna, bilo je i više od milijarde kuna. I ja ne znam da li je bilo jedne godine od kad je uspostavljena Hrvatska država da je proračun zdravstva uspio se u cijeloj jednog godini održat, a da nije bilo rebalansa i dopuna, i tome je tako. I to je razlog zašto ni prethodna Vlada, ni sadašnja Vlada se ne usudi izvući HZZO iz državne riznice jer su svjesni da će i u ovoj godini zdravstveni sustav završiti sa stotinama i stotinama milijuna kuna duga. Zašto je tome tako? Pa tome je tako zato što je sve, čitav taj sustav počiva praktički na ovih milijun, danas 1 350 tisuća ljudi koji izdvajaju zdravstveni doprinos, njih je sve manje. A zdravstveni proračun i zdravstvene potrebe su sve veće. I tim ljudima koji rade ili koji su više radili i imali veće plaće, sad imaju malo veće mirovine, dodano i dopunsko zdravstveno osiguranje. Kao jedna kazna onima koji više rade i više odvajaju i jedini izdvajaju za taj sustav neka plaćaju još i dopunsko zdravstveno osiguranje. I naravno da taj zdravstveni sustav danas financira, kao i mirovinski 1 350 tisuća ljudi, nešto ovo za dopunsko, a nas ima 4,5 milijuna otprilike. A što se događa zapravo u tom sustavu? Evo ja sam imao prilike raditi zapravo u većini segmenata toga sustava i u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, i u vojsci, i u sekundarnoj zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju. Pa sam imao priliku zapravo upoznati probleme sa raznih aspekata tog sustava, a različiti su ti problemi. Što se tiče primarne zdravstvene zaštite, ona je zapravo, ona je prva počela trokirati još u vrijeme ratnog ministra zdravstva. To je bilo vrijeme od kada je primarna zdravstvena zaštita počela trokirat i lagano stagnirat, jer je bilo razdoblje od gotovo od 10 godina, 8 godina kako nisu dodjeljivane specijalizacije iz opće medicine. I polako tijekom godina ništa se tu nije mijenjalo. Primarna zdravstvena zaštita se sve manje bavi s pacijentima, sve više se bavi sa papirima, danas sa računalima, sa informatikom, sa administracijom, sa raznim zakonima. Pa evo vidjeli smo, nedavno se i policija sjetila, nek se primarna zdravstvena zaštita bavi i oružjem. Tko je nositelj oružja, neka javlja u policiju kad se netko razbolio tko ima oružje, da bi mu policija mogla uzeti oružani list. Slične stvari su se sjetili i neki drugi sustavi u državi i zapravo ti ljudi koji rade u primarnoj danas najmanje vide pacijenta, a ispred sebe vide cijeli niz normi, propisa i zadataka koje moraju odraditi i prema HZZO-u, i prema državi, i prema mirovinskom osiguranju, i prema invalidskim komisijama, i prema policiji i prema svakome tko se sjeti. Što se tiče sekundarne zdravstvene zaštite, odnosno bolnica, ljudi u bolnicama rada koliko mogu. Mislim svi se ljudi trude, međutim problem je bolnica. Spominjale su se različite cijene u javnoj nabavi, mislim da se u prvom redu naravno različiti količina koju si nabavljaju, a neovisno o tome koje se količine nabavljaju. Mi se susrećemo s time da su cijene nabave medicinskog materijala, lijekova, potrepština, namještaja, aparata iznimno visoke u Republici Hrvatskoj. One u inače iznimno visoke, a u Republici Hrvatskoj su još dodatno više, zato što smo malo tržište, u prvoj zato što smo malo tržište. I jedan stolac na kojem se sjedi ovdje će koštati 1000 kuna isti takav stolac ako će biti licenciran da može biti u operacijskoj sali, koštat će 5000 kuna i to će bit njegova cijena. Lijekovi su također sve skuplji, a potrošnja lijekova sve veća. I taj zdravstveni sustav, može se njega prišarafit, do granice izdržljivosti i tada počinje štednja na pacijentima a svi se zaklinju da neće biti štednje na pacijentima, ali ona se, ako se želi u ovim okvirima sada zadržat, može se štedit jedino na pacijentima, nema se na čemu drugom štedjet. A ne bi smo htjeli štedjet na pacijentima. Prema tome, i ovaj proračun ovu godinu završava sa velikim deficitom u zdravstvu, koji će se mjerit u stotinama milijuna kuna. Upravljačka uloga županija, u županijskim bolnicama u prvom redu se svodi na naknadu upravnom vijeću onih koji tamo sjede. Niti upravljaju, niti odlučuju, niti ljudi koji rade u tim bolnicama imaju velike koristi od njih. Ide naknada, ide zapošljavanje rodbine idu tako neke usluge. Većina županija nema nikakvih sredstava da bi zaista učinkovito mogla upravljat radom tih svojih bolnica, i većina tih upravnih vijeća služi pro forme. Kad nastanu veliki dugovi, svi se ponovno okreću državi i traže da država to sanira, i tako su sanirane xy bolnica, toplica po Republici Hrvatskoj iz godine u godinu se saniraju. Čemu onda služi to vlasništvo, što je bolnica županijska, to zapravo manje-više ne zna. Rijetke su one bogate županije, a lako ih je nabrojati jedan, dva, tri, koji imaju dovoljno sredstava i mogu neku količinu, količinom novca zaista pomoći. Tu prednjači naravno grad Zagreb. Što se tiče HZZO ili Zavoda za zdravstveno osiguranje spominjali su se SIZ-ovi i fondovi i HZZO je danas ostao SIZ i ostao je fond i to nije nikakvo osiguravateljsko društvo. To je bio i ostao SIZ, fond. Hrvatske je danas uz Sloveniju, ne znam koliko još ima europskih država koje imaju samo jednog osiguravatelja u obveznom zdravstvenom osiguranju. Većina zapadno europskih država je uvela konkurenciju u sustav obveznog zdravstvenog osiguranja. Niti je zagovaram, niti sam protiv nje, ali tome je činjenica. HZZO nije uopće nikada prerastao ili prešao jedan iskorak od jednog SIZ-a ili fonda u nekakvog modernog osiguravatelja. Osiguravatelj danas kad uđete u bilo kojeg osiguravatelja možete ga i vizualno prepoznati. Vi uđete danas u bilo koji ured HZZO-a po Republici Hrvatskoj i prepoznajete da ste ušli u HZZO. Ima li tu logotipa? Ima li tu nekakvog unificiranog izgleda tog sustava? Pa nema. Kad uđete u neku banku znate da je to ta banka. Što je HZZO? To je jedan nastavak zapravo bivšeg SIZ-a, odnosno fonda koji nikada se nije ustrojio. Nije se ustrojio jer nema nikakvu tržišnu konkurenciju pa se ni neće preustrojiti nikada dokle mu se ne pojavi konkurencija. Naravno, da bi se ustrojila konkurencija, e sad koji konačno odgovor zapravo za problem tog zdravstvenog sustava. Samo su dva moguća odgovora ili na neki način konačno uspostaviti okvire prava ili nastavit povećavat izdvajanje za zdravstvo, nema trećeg načina. Unutarnje rezerve i pozivanje na unutarnje rezerve zdravstveni sustav nema unutarnjih rezervi. Svi oni koji su radili u tom sustavu to sigurno znaju. Bolnice nemaju više što uštedjeti. One su sve prišarafljene do maksimuma, ljudi rade, ljudi su potrošeni, rade i prekovremeno i to puno i ne pitaju koliko. Maksimalno se šteti, minimalno se troši i unutarnjih rezervi u zdravstvenom sustavu nema nikakvih. A ovaj sadašnji proračun neće biti dostatan već će stvoriti veliki, veliki gubitak i bit će rebalans u drugoj polovici godine. Prema tome, i poziv zapravo i kolegi zamjeniku ministra ali i ministarstvu. Slušamo o reformama 20 godina. Reforma zdravstvenog sustava zapravo nikad nije bila nikakva. Tu postoje određene izmjene i lagana dotjerivanja, ali ni jednog pokušaja zapravo zaista reforme nije bilo. A mislim da reforma zdravstvenog sustava mora početi zapravo u reformi zdravstvenog osiguranja kad neka politika bude imala hrabrosti to započeti. Da li će to biti vaša, ne znam. Ali prvo iz zdravstvenog osiguranja, a onda na zdravstvene ustanove, a ne obrnutim putem. Evo na kraju mi ove izmjene, nemamo ništa protiv njih, one su manje-više nomotehničke prirode i mi ćemo podržati. Hvala.
Hvala i vama poštovani zastupniče Đuroviću. Vašim izlaganjem završili smo raspravu po klubovima zastupnika u Hrvatskom saboru po ovoj temi. Prelazimo na raspravu u trajanju od 10 minuta. Poštovani zastupnik Damir Rilje je prvi u toj raspravi. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovani zamjeniče ministra, uvažene kolegice i kolege. Pa evo moj prethodnik reče malo prije da zapravo uvijek valja urediti prvo sustav što je istina. No, činjenica je da mi trpimo i zbog posljedica koje jednostavno onakve su kakve su i osobito se ogledaju i vide u jedinicama lokalne samouprave i to u konkretnim primjerima pružanja zdravstvene pomoći. U svezi s Konačnim prijedlogom zakona o izmjeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti osjećam potrebu evo dati par razmišljanja za koje mislim da izražavaju potrebe građana na područjima jedinica lokalne samouprave, a to je kvaliteta i mogućnost pružanja primarne zdravstvene zaštite žurno, kvalitetno i u okolnostima koji su građanima najbliži i u najvećoj mjeri dostupni, a svakako mogući jedino upravo u jedinicama lokalne samouprave. Do današnjeg dana iskustva u tom smislu su više negativna nego pozitivna. Naime, u sustavu mreže zdravstvene zaštite, organiziranje domova zdravlja na dosadašnji način nisu učinkovita i kretala su se ka ukidanju broja, vrsta i kvalitete bitnih zdravstvenih usluga od koje većina pripadaju primarnoj zdravstvenoj zaštiti. Često je to ovisilo o suradnji jedinica područne, odnosno regionalne samouprave, a to tako ne smije biti. Zdravstvena zaštita u zakonskim okvirima i standardima je pravo građana i obveza države i mora biti usklađena i obavljati se da to tako kažem po automatizmu sukladno zakonskim odredbama. Uvažavajući odredbe Ustava Republike Hrvatske, Europske povelje o lokalnoj samoupravi ali prije svega uvažavajući potrebu građana u smislu dostupnosti ravnomjernosti pružanja zdravstvene zaštite mislim i tvrdim da je nužno osigurati organiziranje domova zdravlja u jedinicama lokalne samouprave gdje god postoje uvjeti za to, a naravno poštujući odredbe regulative o stvaranju ravnomjerne i dostupne mreže zdravstvene zaštite. Istina je da se i do sada pružala zdravstvena zaštita ali iz primjera evo moje lokalne samouprave, grada Trogira, a znajući i primjere nekih drugih gradova i općina neovisno o tome jesu li imali na svom području ispostavu doma zdravlja kako se ona zove i drugih oblika ili drugih oblika organiziranje iz mreže javnog zdravstva tvrdim da se postojeći ustroj nije odvijao na zadovoljavajući način za građane upravo u tim jedinicama lokalne samouprave čak niti onda kad su se rješenja za učinkovitiju primarnu zdravstvenu zaštitu u ozračju obostrane dobre volje pokušavala iznaći zajedno sa jedinicom područne, odnosno regionalne samouprave, županijom kao dosadašnjim osnivačem doma zdravlja. Dosadašnja iskustva moje jedinice lokalne samouprave su nas odvodila ka ukidanju bitnih zdravstvenih usluga u sklopu dosadašnje ispostave županijskog doma zdravlja kao što je to u primjeru moga grada, te upućivanju korisnika većinom primarnih zdravstvenih usluga u neke susjedne ispostave doma zdravlja ili kliničke bolnice do 25 km daleko. S druge strane veliki dio tih korisnika su zapravo ljudi sa zdravstvenim problemima iz šire regije moga grada. Dakle, okolnih općina koji nemaju ni ispostavu doma zdravlja, a koji su onda prisiljeni ići na pregled i liječenje i po četrdesetak kilometara daleko. Drugim riječima, iskustva su bila takva da je trebalo da se upravo u ispostavama ostane bez odgovarajućih zdravstvenih usluga kao što su dijaliza, rendgen, fizijatrija itd. A postavlja se pitanje u posljednje vrijeme i drugih djelatnosti zdravstvene zaštite. Na primjer ugovaranje usluga oftamologiji, zubotehničkih laboratorija i drugo neovisno o velikom broju korisnika i zahtjeva za ovim uslugama. Zapravo skoro smo ostali bez hitne pomoći u dane vikenda. Mislim da bi u lokalnoj, zapravo u jedinici lokalne samouprave trebalo dati više, puno više prava i odgovornosti kod utvrđivanja mreže javnog zdravstva. Naravno da županije u ovom smislu mogu i trebaju osigurati da mreža zdravstvene zaštite bude pružena na području cijele županije upravo iz nemogućnosti organiziranja domova zdravlja u svakoj jedinici lokalne samouprave, a osobito kada se radi o bolnicama ili uz sufinanciranje mogućnosti pružanja kvalitete i vrste usluga zdravstvene zaštite koje su građanima nužne. Moje je mišljenje da je potrebno da domovi zdravlja postanu ustanove u okvirima lokalne samouprave čiji bi osnivač postala jedinica lokalne samouprave naravno kao i do sada radi općeg interesa građana ali kako bi se u njihovu korist osiguralo neposrednije i efikasnije upravljanje i pružanje primarnih zdravstvenih ustanova tamo gdje je to najbliže moguće i gdje se kvalitetnije i bolje razumijevaju potrebe građana upravo s tog područje te jedinice lokalne samouprave i pripadajućeg okruženja sa odgovarajućom vrstom zdravstvene usluge. Ovo svakako zahtjeva decentraliziranje sredstava prema jedinicama lokalne samouprave ali svakako nameće i odgovornost za obavljanje ovih usluga u okrivu mreže javne zdravstvene zaštite. Uostalom to je samo jedan korak ka decentralizaciji u ovom području društvenog interesa. Zato mislim da je neophodan amandman Odbora za područnu, regionalnu i lokalnu samoupravu kao i Odbora za zakonodavstvo da se u ovom tekstu zakona, a i u prethodnim izlaganjima dakle mojih prethodnika i klubova koje sam ovdje čuo da se u ovom tekstu zakona u članku 32. stavak 2. doda mogućnost da nadležni ministar kod utvrđivanja mreže javnog zdravstva kod pribavljanja mišljenja od HZZO-a, nadležnih komora i predstavničkih tijela područne samouprave treba nužno pribaviti i mišljenje predstavničkog tijela jedinica lokalne samouprave. Molio bih predlagatelja da uvaži ovu izmjenu, a sve kolegice i kolege zastupnike da uvažavajući potrebu aktivne zainteresiranosti jedinica lokalne samouprave za učinkovitim obavljanjem usluga primarne zdravstvene zaštiti na svom području podrže ovaj zakon naravno bilo bi lijepo da on bude što obvezujući i kada je mišljenje jedinice lokalne samouprave u pitanju. Što se tiče hitnosti mislim da ova problematika ne samo hitna nego se trebala dogoditi odavno odnosno uskladiti odavno, davno prije jer u funkcioniranju domova zdravlja barem u onom što se dogodilo i događa građanima, pacijentima na području moje jedinice lokalne samouprave odavno je postalo hitno. Evo podržavam ovaj prijedlog zakona. Hvala lijepa.
Hvala i vama. Poštovani zastupniče na vaše izlaganje imamo prijavljenu repliku. Poštovana zastupnica Ana Lovrin. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa kolega Rilje ja u replici ću reći da se apsolutno slažem s ovim što ste rekli o tome da zbog ravnomjerne i dostupne mreže primarne zdravstvene zaštite apsolutno treba dati više ovlasti, više odgovornosti jedinicama lokalne samouprave. Stoga mislim daje upravo ova izmjena zakona bila prigoda da se propiše da je obvezno zatražiti mišljenje ne samo jedinica regionalne samouprave nego i jedinica lokalne samouprave. Naime, evo ja ću reći za primjer grada Zadra, preko 10 godina se mučimo sa mrežom ambulanti primarne zdravstvene zaštite iz razloga što se konzultiraju županije kao jedinice regionalne samouprave koje utvrđuju brojeve. Naravno da veliki gradovi poput Zadra, Osijeka, Karlovca nisu isto što i male općine od možda tisuću ili dvije tisuće stanovnika i nije dovoljno da se odredi broj ambulanti na području pojedine jedinice lokalne samouprave jer se onda događa da se onda te ambulante koncentriraju na pojedinim dijelovima grada i da je zapravo nemoguće učiniti dostupnom primarnu zdravstvenu zaštitu stanovnicima pojedinih dijelova grada. Možda novim dijelovima grada gdje živi na desetke tisuće stanovnika, a nemaju ambulantu ali u drugom dijelu sarom dijelu grada se koncentrira po desetke ambulanti primarne zdravstvene zaštite. Ukoliko se ne konzultira jedinicu lokalne samouprave da ona utvrdi mrežu na svom području onda nećemo postići ono što bi trebao biti cilj, a to je da svakom građaninu na najbližem mogućem mjestu bude dostupna ambulanta primarne zdravstvene zaštite. I zato podržavam i ovaj amandman Odbora za lokalnu samoupravu apsolutno.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku poštovani zastupnik Damir Rilje. Izvolite.
Evo poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovani zamjeniče, uvažene kolegice. Naravno sada ćemo se mi složiti naravno apsolutno i mislim da evo ja sam se javio unaprijed zato da bih dobio priliku još malo dodatno kazati. Naime, sva ozbiljnost nedogađanja, to je upravo ono što ste i vi sada rekli, nedogađanja kod pružanja primarne zdravstvene zaštite upravo na području jedinice lokalne samouprave otprilike ona da tamo gdje imate bilo kakav oblik organiziranje javne zdravstvene zaštite, a to su obično ispostave županijskog doma zdravlja je obično organiziran za sve okolne općine koje su na neki način bili usmjerene … bazeni sa ljudima sa okolnim općina koji su bili usmjereni na dom zdravlja koji je bio obično u središtima odnosno u gradskim središtima. E tu se dogodilo i dan danas se događa, ja upravo primam sada još uvijek na neki način apele i pisma ljudi koji zapravo tamo rade i žele pružati zdravstvenu uslugu i moralo bi još jednom potencirat izuzetno biti važno mišljenje jedinica lokalne samouprave. valjda će to zamjenik ministra i ministar čuti i ugraditi u ovaj prijedlog. Hvala na podršci.
Hvala i vama. Sljedeću raspravu prijavio je poštovani zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite poštovani zastupniče.
Gospodine potpredsjedniče, gospodine zamjeniče ministra, kolegice i kolege. Kada su u prosincu 2008. vođene intenzivne rasprave u smislu reforme zdravstvenog sustava onda su postavljena dva temeljna cilja, a to je prvo financijska konsolidacija zdravstvenog sustava i drugi cilj osiguravanje visoke razine kvalitete i dostupnosti što je potrebito reći da smo mi zasigurno u širim i europskim i svjetskim okvirima na dosta visokoj razini. Vjerujem da su ti ciljevi i danas sigurno prisutni i važni ali moramo izraziti zabrinutost s obzirom na smanjenje proračuna Ministarstva zdravstva, s obzirom na smanjenje doprinosa moram izraziti zabrinutost jer nesporno je da i tehnologija svakim danom je sve skuplja i da su troškovi veći. I u tom smislu i izražavam zabrinutost. Ovim zakonom dakle iz 2008. su određene znamo isto načela i mjere zdravstvene zaštite, prava i obveze korisnika zdravstvenih usluga ali se na to glede ovih prava svi govore kako su to prava velika, uvijek svi imaju sva prava, ali onim obvezama to je već drugo pitanje. Naravno da u tome su isto tako postavljeni organizacijski oblici i ona mreža i dakle o čemu se očitovao, dakle što je bilo u nadležnosti ministra koji je trebao konzultirati Hrvatski zavod za javno zdravstvo, nadležne komore itd. Ustavni sud je dakle tu donio svoju odluku i u tome nema rasprave, u tome smo suglasni. Naravno da se tu govori i o jedinicama lokalne samouprave. Mislim da smo jedno suglasje čuli što se tiče jedinica lokalne samouprave sa obje strane. Suglasje je tu i Ustav kaže jasno u članku 135. da jedinice lokalne i područne samouprave imaju obvezu. Tu je dakle i povelja europska u članku 4. govori dakle isto tako o tome. I Zakon o lokalnoj samoupravi, sve to govori jasno u tom smislu dakle obvezi organiziranja zdravstvene, dostupne, kvalitetne, kako god je zvali zdravstvene zaštite. Sve to je jasno navedeno, ali postoji jedan ali, a to je da ovim novim izmjenama poreznih zakona, poreza na dohodak, čuli smo riječi da je lokalna samouprava osiromašena, itekako, nema dovoljno sredstava. A ako k tome spomenemo, pa tu je, mislim da oko 300 milijuna da se kreće negdje oko 300 milijuna da se manje sredstava dakle za to, a molim lijepo mislim da smo svi dosta realni za osiguravanje da je posebno zdravstvene zaštite da je potrebno apsolutno značajna sredstva, o tome nema govora. Ako k tome dodamo još da situaciju u poljoprivredi, ja govorim često puta s ovoga mjesta o ruralnim područjima, ako govorim o situaciji u poljoprivredi gdje je poljoprivreda na koljenima, da je selo svakim danom siromašnije, a ako je k tome svakim danom siromašnije, ako navedemo i onu odluku molim vas lijepo prije kratkog vremena da pravo na liječenje će imat oni koji su iznad 50 km udaljenosti od centara gdje mogu ostvarit zdravstvenu zaštitu. Onda se uskraćuje tom puku na selima ono temeljno, temeljni onaj cilj, temeljno pravo dostupnosti. Dakle svi su ovo razlozi, svatko od vas je drage kolegice i kolege govorio svoj primjer o potrebi dakle u svojoj sredini, o potrebi organiziranja kvalitetne, dostupne zdravstvene zaštite na ovaj ili onaj način u svojoj sredini, ali se nitko nije osvrnuo na onaj momenat koliko je potrebno sredstava iznaći. I u tom smislu molim vas, pozivam da budemo onda i dosljedni, ako se zalažemo za određena prava da kad dođe vrijeme za glasovanje da podržimo dakle i da kažemo toliko je potrebno našoj sredini za taj dio. Dakle nema u ovome dijelu što je sve rečeno, ne bi se želio ponavljati, ali sam svakako obavezan spomenuti ove razloge koji su vrlo važni, poglavito za ruralna područja. Hvala lijepa gospodine.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Imamo na vaše izlaganje prijavljene dvije replike. Prvo je poštovani zastupnik Ivan Drmić, izvolite.
Sa kolegom se ne bih mogao 100% složiti, iako mi se njegovo izlaganje puno više sviđa nego ona izlaganja u prošlom mandatu kada su njegove stranačke kolege držale Vladu. Ja ovih 160 dana koliko je gospodin Ostojić ministar svakodnevno pratim njegov rad naravno kroz medije, slušao sam i zadnji put kada nam se oglasio iz Varaždina, iz debelog crijeva. Jedino ne bih iskazao zadovoljstvo s tim što se već 160 dana naš ministar čudi sa stanjem u zdravstvu. Malo to predugo traje, a još veći je problem to se naši pacijenti uopće ne čude takvom stanju, oni su navikli da kad dođu u bolnicu, posebice govorim o ruralnim bolnicama što je kolega rekao u Osijek gdje imaju problem da li će možda na odjelu ako su bolesni pokisnuti, da li će ih ne daj Bože ugristi nekakva zmija ili štakor, jer tamo ima različitih životinja jer se u ovih 20-tak godina nije ravnomjerno ulagalo u hrvatske bolnice. Jedino Slavonci se čude kada dođu, imaju te sreće pa ih prime u zagrebačku bolnicu pa se čude jer tako nešto u Slavoniji do sada nisu imali priliku vidjeti. Ministar je bio u Osijeku kao što je uostalom i radio ovih 160 dana, međutim nema nikakvih konkretnih poteza da bi se teško stanje u KBC Osijek popravilo. Ovih dana su se pojavile još dvije zmije, to ste vidjeli u medijima, na osječkoj ginekologiji pa čak tamo zdravstveni radnici zbijaju šale na račun ministra da je bio tamo, da nije ništa donio u Osijek, da ima zmiju u džepu pa da je postojala mogućnost i da su ove dvije uhvaćene zmije na ginekologiji pobjegle iz ministrova džepa. Hvala lijepa.
Hvala i vama. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite.
Hvala lijepa, gospodine potpredsjedniče. Pa kolega, u ovom dijelu što ste govorili o lokalnoj problematici mislim da ste rekli jedan primjer što su i kolege mnogi prije vas govorile, ali možda sam se javio za repliku da vam odgovorim na repliku u onom smislu da se niste mogli složiti sa mnom u proteklom mandatu, a sad se na neki način slažete ako sam to dobro razumio i da na neki način. Ali me onda čudi kako to da vi onda evo tako intenzivno povlačite dakle naše kolege iz naših redova kad mi nismo valjali u proteklom vremenu itd. To mi jednostavno u tom dijelu nije jasno kad intenzivno radite dakle na tom poslu. A koliko znam i velika većina vas je iz naših redova potekla tako da evo u tom smislu bih htio replicirat. Hvala.
Kad bi htio komentirat, rekao bi bolje zmiju u ruku nego se dirat u HDZ. Sljedeća replika je poštovanog zastupnika Damira Rilje. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora, zamjeniče ministra, uvaženi kolega Milinkoviću. Ma evo ja imam zapravo, načelno se ja slažem, točno, koliko novaca toliko glazbe, no činjenica je da bismo mogli utvrđivati stotinu puta kad, zašto i kako nema novaca. No mislim da nas to ne sprječava i ne priječi u tome da mijenjamo organizaciju na način da jedinica lokalne samouprave bude bitna i da ju se pita, ali naravno isto tako imamo situaciju u kojima su županijski domovi zdravlja itekako doveli stanje funkcioniranja domova zdravlja za područje cijele županije upravo u tu situaciju da su poslovali sa ogromnim i velikim gubicima i upravo iz organizacije. No možemo raspravljat o tome ili ne, možemo tražit razloge i utvrditi datum koja je godina nulta i gdje su sredstva nestala, postala ili nastala, ali je činjenica da ne možemo i ne smijemo sprečavat, a to je da upravo tamo što god možemo i sa sredstvima koja imamo i koliko ih imamo osiguramo odvijanje upravo ovog dijela društvenog interesa, a to je zdravstvena zaštita, svojim građanima tamo gdje to treba, a to su jedinice lokalne samouprave. Hvala.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa kolega Rilje svi se zaklinju u lokalnu i područnu samoupravu pa i Ustav i zakon kaže o važnosti i svemu skupa. Ali smo realni ljudi, kolega Rilje, i vi dolazite iz lokalne samouprave i znate da za nešto ostvariti i za nešto osigurati da su potrebna sredstva. I u tome smislu vas ja pozivam da budete dosljedni i da kažete evo kad ide taj proračun nemojte reći e baš e to je dobro. Pa rekli su svi, i vi ste rekli, treba osigurati i kod nas u nogomet i zdravstvo se svi razumiju, ali kad treba u tom dijelu. A što je bilo, kako je bilo, mi smo tu da gledamo budućnost i da osiguramo dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu sadašnjim i budućim generacijama. Hvala lijepa.
Hvala i vama. Sljedeća za raspravu je poštovana Đurđica Plančić. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani potpredsjedniče Sabora, poštovani zamjeniče ministra, kolegice i kolege. Izmjene i dopune Zakona o zdravstvenoj zaštiti koje Vlada prilaže na usvajanje, a koje danas raspravljamo, možda se na prvi pogled čine kao puko ispunjavanje praznine u proceduri donošenja Mreže zdravstvene službe, a koja bi ubrzo nastala prestankom važenja iz članka 37. stavak 2. Zakona, a temeljem odluke Ustavnog suda. Međutim, već iz same presude Ustavnog suda proizlazi da je to bitno ustavno pitanje kojim se zakon usklađuje s člankom 135. Ustava RH, a koji se odnosi na organizaciju javne zdravstvene službe. Pokušat ću iz perspektive gradonačelnice i osobe koja je i sama sudionik dugogodišnjih brojnih aktivnosti u nastojanju što bolje organizacije zdravstvene službe u svojoj maloj otočnoj sredini objasniti zašto smatram ovo usklađenje veoma važnim. Članak 135. Ustava RH propisuje da jedinice lokalne samouprave obavljaju poslove iz lokalnog djelokruga kojima se neposredno ostvaruju potrebe građana, a osobito poslove koji se odnose između ostalog na zdravstvenu zaštitu. Jedinice područne samouprave obavljaju poslove od područnog i regionalnog značaja, a osobito poslove koji se odnose na zdravstvo te planiranje i razvoj Mreže zdravstvenih ustanova. Prilikom dodjeljivanja tih poslova prednost će imati ona tijela koja su najbliže građanima. Tako kaže Ustav. Zakon o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi uredio je da županija obavlja poslove koji se odnose na zdravstvo. Europska povelja o lokalnoj samoupravi koju je RH potvrdila uređuje djelokrug lokalne samouprave na način da će se javne ovlasti obavljati tako da se preferira da pripadaju vlastima koje su najbliže građanima. Spomenute odredbe jasno naglašavaju potrebu da su upravo jedinice lokalne samouprave te koje bi trebale imati najviše utjecaja na organizaciju i način pružanja zdravstvene usluge. U nastavku izlaganje opisat ću na primjeru otoka Hvara kako to izgleda u županiji iz koje dolazim, Splitsko-dalmatinskoj županiji. Zakonom o zdravstvenoj zaštiti iz 2003. godine propisano je da se domovi zdravlja organiziraju na nivou županija. Tako smo mi na Hvaru, naš vrlo dobro organiziran, učinkovit i ekonomičan Dom zdravlja, integrirali u županijski. Vrlo brzo pokazalo se da je to loše rješenje koje je utjecalo na pad zdravstvenog standarda stanovnika otoka. A svi mi znamo da je zdravstvena zaštita na otocima vrlo složena i specifična problematika. Organizirali smo se i započeli svoju borbu za vraćanje vlastitog Doma zdravlja. U tom nastojanju postigli smo potpuno jedinstvo, sve četiri jedinice lokalne samouprave na otoku zainteresirane zdravstvene struke i stanovnika otoka. Sklopili smo čak i sporazume sa hotelskim tvrtkama i osigurali dodatno financiranje zdravstvene zaštite u iznosu od 1 eura po noćenju kako bi i našim brojnim turistima osigurali kvalitetniju zdravstvenu uslugu. Bili smo uvjereni da su svi argumenti na našoj strani te smo ih uporno isticali nadležnima u županiji, ali i vladajući u županiji ni čuti. Izmjenom Zakona iz 2006. godine činilo se da smo konačno uspjeli jer tada je zakon izričito propisao da se na većim otocima, pa tako i na Hvaru, obvezno osnivaju domovi zdravlja. Međutim, pokazalo se da čak ni zakon nadležnima u našoj županiji nije značio ništa. Nakon nebrojenih zahtjeva, sastanaka i pritisaka dočekali smo novu izmjenu zakona 2008. godine kojom je osnivanje domova zdravlja na većim otocima ostavljeno samo kao mogućnost, a takvo zakonsko rješenje i danas je na snazi. Normalno, mi i dalje imamo samo ispostavu Županijskog doma zdravlja i građane nezadovoljne zdravstvenom uslugom koja je daleko ispod standarda koje smo imali do 2003. godine. Osnivanje vlastitih domova zdravlja pored Hvarana uporno traže i brojne druge jedinice lokalne samouprave u našoj županiji. Otok Brač, Makarska, Sinj, Imotski sve koje su redom nezadovoljne organizacijom zdravstvene zaštite u našem županijskom domu. Naš mastodontski centralizirani Županijski dom zdravlja i dalje gomila gubitke. Od 2006. do 2010. godine nagomilao ih je ravnih 70 milijuna kuna bez kamata. Mjesečno 1,2 milijuna kuna gubitaka. Županija već niz godina decentralizirana sredstva usmjerava na vraćanje dugova Doma zdravlja iz prethodnih godina. Tako je još i u ovom tromjesečju od ukupno 6 milijuna 970 tisuća kuna sredstava namijenjenih financiranju decentraliziranih funkcija zdravstvenih ustanova čak 5 milijuna i 200 kuna izdvojila za pokriće dospjelih dugova iz ranijih godina. Ravnatelj Doma zdravlja koji je njime upravljao do 2010. godine te funkciju napustio na vlastiti zahtjev i dalje radi u Domu zdravlja i to kao pomoćnik novom ravnatelju. Mislim da je naš primjer, primjer eklatantnog kršenja Ustava i ignoriranja jedinica lokalne samouprave i negiranje njenih ustavnih funkcija. A zašto je tome tako? U našoj županiji vjerojatno znaju, ali nama nisu uspjeli objasniti. U susjednoj Dubrovačko-neretvanskoj županiji osnovano je čak 5 domova zdravlja, a na otoku Korčuli čak 2. Predložene izmjene zakona smatram početkom drukčijeg ponašanja kod donošenja akata koji se tiču sviju nas i potpuno drugačije prakse tj. uvažavanja funkcija i argumenata lokalne samouprave. Posebno želim pozdraviti i podržati predloženi amandman Odbora za lokalnu i područnu samoupravu kojim se predlaže da i predstavničko tijelo jedinica lokalne samouprave ima mogućnost davanja mišljenja na Mrežu javnih zdravstvenih službi i molim cijenjenog predlagatelja zakona da ga prihvati. Uvjerena sam da će novi ministar čuti i uvažavati argumente lokalne samouprave koje su najbliže svojim građanima i sigurno najbolje znaju njihove potrebe i poteškoće u ostvarivanju zdravstvene zaštite te da će jedinice lokalne samouprave imati puno veći utjecaj na organizaciju javne zdravstvene službe i ostvarivanje zdravstvene zaštite u svim segmentima. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovana zastupnice Plančić. Na vaše izlaganje imamo prijavljenu 1 repliku. Poštovana zastupnica Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Pa kolegice Plančić jako ste dobro ustvrdili. Propast i sam smisao postojanja domova zdravlja počela je 2003. godine uredbom ministra Vlahušića koji je, a bila sam tada pročelnica u Sisačko-moslavačkoj županiji ne uvažavajući specifičnosti područja u kojima se uopće odvija primarna zdravstvena zaštita donio uredbu. Sjećam se dobro da ako do 31. ožujka 2003. ne, županije ne preustroje svoje domove zdravlja u jedan dom zdravlja, da nećemo dobiti decentralizirana sredstva. Doslovno je tako pisalo za redovno, redovnu djelatnost domova zdravlja. Tada je zaista započelo urušavanje primarne zdravstvene zaštite i 2006. i 2008. i to ste na primjeru Splitsko-dalmatinske županije ustvrdili. Počelo se i pokušalo ponovo osnivati domove zdravlja tamo gdje su bili potrebni. Činjenica da svako područje, a vi ste govorili o otocima, ne samo o velikima nego i o malim otocima, ja dolazim iz Sisačko-moslavačke županije koja je 52% posto bila u Domovinskom ratu okupiranja, a to znači da je i posebna državna skrb. Ne naseljenost te županije je neravnomjerna. Dakle imate velike gradove i centre u kojima imate itekoliko puno stanovnika, a imate rubne dijelove uz Bosnu i Hercegovinu, na Banovini gdje imate mali broj naselja. Ukidanjem domova zdravlja neke ljude ste doveli u poziciju da putuju do liječnika, do specijalista čak i preko 150 km. Evo to je donijelo 2003. ta odluka o primarnoj zdravstvenoj zaštiti, organiziranoj na jedan županijski dom zdravlja i to ste jako dobro ustvrdili kad je to počelo.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku poštovana zastupnica Đurđica Plančić. Izvolite.
Ja jesam rekla da je 2003. godine donesen zakon po kojemu smo mi morali integrirati naš dom zdravlja u županijskim. Međutim ja isto znam da je od 2003. godine do 2012. godine bilo dovoljno i previše vremena da uočene greške, ako 2 godine.
Molim vas. Hvala lijepa. Slijedeća rasprava je poštovanog zastupnika Zorana Vinkovića. Izvolite poštovani zastupniče.
Zahvaljuje. Ja ću ujedno, evo na početku ove rasprave pročitati amandman obzirom da je i Odbor za lokalnu, područnu i regionalnu samoupravu raspravio ovaj zakon i predložio dakle amandman na članak 2. da iza riječ jedinica, da se dodaju i riječ lokalne. Što dovoljno govorio, dakle o tome, a sama sjednica je održana 23. svibnja 2012. godine, što dovoljno govori o tome da smo ponovno krenuli bez lokalne samouprave čak i u donošenje ovoga Zakona o izmjeni i dopuni zakona o zdravstvenoj zaštiti iako je smo, samo ocjena stanja i osnovna pitanja koja se uređuju predloženim zakonom vrvi lokalnom samoupravom, lokalnom samoupravom tako reče zastupnik Kajin. Koja je osiromašena, opustošena, žalim što ga sada nema jer nisam htio u onom provom javljanju koristiti Poslovnik ispravak netočnog navoda. Međutim, nije mi jasno kako je kao zastupnik, evo svo ovo vrijeme podržavao sa većinom zastupnika Kukuriku koalicije, podržavao siromašenje, pustošenje jedinica lokalne samouprave koje u svakom slučaju. Osim ovog davanja mišljenja ne mogu ništa učiniti jer jednostavno nemaju niti financijsku mogućnosti, niti financijsku sposobnost da prate razvoj zdravstvene zaštite ustanova u jedinicama lokalne samouprave. Isto tako ni iz županije kao regionalna samouprava, nemaju adekvatna financijska sredstva kako bi na jednu višu razinu stavili samu zdravstvenu zaštitu. To je gospodo rezultat, prije svega i one prve izmjene i dopune Zakona lokalnoj samoupravi. Rezultat Zakona o porezima gdje je prvo HDZ promijenio zakon uzimajući porez na dobit, a to je također bio loš zakon, gdje je porez na dobit išao isključivo prema sjedištu tvrtke tako da je isključivo grad Zagreb imao korist od poreza na dobit. I u obračunu s Bandićem ujedinjeni HDZ i SDP su porez na dobit stavili u državnu kasu, odnosno u državni proračun. Nova mini porezna reforma, a tada prije donošenja Linićeve mini porezne reforme taj odnos je bio 8% svih poreznih prihoda svim jedinicama lokalne i regionalne samouprave uključujući i grad Zagreb, 92% državi. Nakon Linićeve mini porezne reforme taj omjer je daleko veći u odnosu na državni proračun. Iznosi negdje oko 96, 5%, a svega 3,5 % ide prema jedinicama lokalne i područne, odnosno regionalne samouprave. Kao klub HDSSB-a imali smo i amandmane, isto tako i prijedlog zakona želeći doista imati fiskalnu decentralizaciju u Hrvatskoj. Međutim, puna su nam usta lokalne samouprave, dame i gospodo zastupnici iz Kukuriku koalicije. Međutim, od fiskalne, i decentralizacije, međutim od decentralizacije nema niti mrtvo slovo na papiru, jer sve ovo što se dešava i donosi u Hrvatskom saboru je potpuna fiskalna i opća centralizacija, centralizacija Hrvatske. Zdravstvenu zaštitu osim domova zdravlja, bolnica koje su zahvaljujući, ili zahvaljujući ili ravnateljima, ili lošim upravama, ili politici na kraju krajeva, koja ih je postavljala, mnoge bolnice, mnogi domovi zdravlja su u velikim gubicima. I nije čudno da jedan umjetni kuku u Rijeci stoji više nego u Zagrebu ili u Osijeku itd. Ali u sam sustav zdravstvene zaštite u svakom slučaju ulaze i rodilišta. Rodilišta koja nedostaju u Hrvatskoj posebno u gradovima, posebno pa ja bih rekao čak i u većim općinama, posebno u gradovima kao što je to grad Đakovo, grad Makarska, grad Sinj, grad Imotski, Supetar na Braču koji je zaboravljen. Ja ću samo podsjetiti evo da sam 3. siječnja 2012. godine ponovio vjerujući, dakle u ono što je obećano u onom planu 21 koji je vremenom postao plan 25, plan sa višim PDV-om od kojeg su između ostalog predlagali da bar 1% ide prema jedinicama lokalne samouprave i na taj način bi se i one pokrenule i hrvatsko gospodarstvo, zdravstvo, školstvo, sport i sve ostalo. Dakle, 3. siječnja 2012. godine sam uputio kao gradonačelnik na Vladu Republike Hrvatske, na ruke predsjednika Zorana Milanovića jedan dopis u kojem sam mu objasnio, prvi dopis u kojem sam upozoravao još 2006. godine ukazao na lošu opremljenost đakovačkog rodilišta, te nedovoljno financiranje tog dijela zdravstvene skrbi u gradu Đakovu tadašnjem ministru zdravstva, socijalne skrbi Nevenu Ljubičiću, pa sam te dopise ponavljao i ministru Milinoviću i predsjednici Vlade gospođi Kosor i drugu Ivi Sanaderu. Dakle, od 2006. svima koji su se mijenjali na pozicijama ministra zdravstva i predsjednika Vlade do dan danas niti jedan odgovor koji je vezan za đakovačko rodilište nije stigao. Podsjećam da je 2008. godine, a tom rodilištu gravitira gotovo 65000 stanovnika rođeni i posljednji Đakovčanin i da se godišnje u tom rodilištu rađalo negdje između 700 do 900 djece i da je grad Đakovo, a slično kao i ovi drugi gradovi izgubio svoje, prvenstveno grad Đakovo, Đakovčanine i Đakovčane po rođenju pa ću samo podsjetiti i na onaj jedan bećarac koji je te godine i idućih godina bio izuzetno popularan, iako se niti ove godine u Sinju ne rađaju alkari, ali u Đakovu se također ne rađaju bećari. Rodilište je zatvoreno 2010. godine, a 2009. godine, dakle nekoliko mjeseci prije toga to isto rodilište od istog ministarstva, od iste inspekcije proglašeno rodilištem prijatelja i djece. Ono što i kao gradonačelnik, ali i zastupnik HDSSB-a tražim da ova hrvatska Vlada konačno pokaže i djelom i odlukom ali i sredstvima da konačno to rodilište u Đakovu proradi, da bude opremljeno. Ali isto tako i ono u Sinju, Makarskoj, Imotskom i Supetru na Braču. Jer nemojte se zavaravati uvijek se može dogoditi ono što se dogodilo na putu od Makarske do Splita. Uvijek se može dogoditi da u kolima hitne pomoći umre i majka, ali isto tako da umre i novorođenče radi hitrokracije ili lijevih ili desnih, radi neprepoznavanja onoga zašto ste na kraju krajeva i birani. Zbog toga tražim od Ministarstva zdravstva i samog ministra, ali isto tako i od Vlade Republike Hrvatske i predsjednika Vlade da konačno jasno i glasno kaže kada će biti osigurana sredstva za ovih pet rodilišta, kada će Vlada i ministar donijeti odluku o financiranju i opremanju rodilišta kako u Đakovu, tako u Makarskoj, Sinju, Imotskom i Supetru na Braču. I molim vas da ne dajete [[Upadica Leko: Privedite kraju poštovani zastupniče.]] Privodim kraju, zadnja rečenica. I molim vas da ne date obećanje da će to biti vrlo brzo, uskoro itd. To je ono što građani Đakova i svih ovih gradova očekuju od hrvatske Vlade da služi tim građanima, a ne da građani služe njima.
Hvala lijepa. Na vaše izlaganje prijavljena je replika od poštovanog zastupnika Dragutina Lesara. Izvolite.
Kolega Vinković, vi ste spomenuli decentralizaciju u zdravstvu. Mislim da sustav zdravstva je jedna od najcentraliziranijih sustava kojega Hrvatska ima. I svaki ministar koji je do sad vodio resor zdravstva svojski se trudio da ga još više centralizira, ali ne samo kroz novac kojega ste vi spominjali nego i upravljanje. Dakle, primarna zdravstvena zaštita je u pitanju. Ona je u organizacijskom smislu u Hrvatskoj uništena u trenutku kad smo počeli ukidati domove zdravlja, krenuli u tadašnju zakupizaciju primarne zdravstvene zaštite kao da ova Hrvatska nikad nije imala Andriju Štampara i model kojega je on osmislio svojedobno u Hrvatskoj. Danas mnoge zemlje Europske unije uvode kao najbolji model organiziranja primarne zdravstvene zaštite. Vi možete dati ovlast općini i gradu da utvrđuje mrežu primarne zdravstvene zaštite, ali ako ministar ne odobri dovoljan broj specijalizacija za ginekologiju u primarnoj zdravstvenoj zaštiti i za pedijatriju, onda ćemo imati i dalje situaciju da jedan pedijatar ima 10000 pacijenata ili ginekolog, a lokalna samouprava na sustav odobravanja specijalizacija nema apsolutno nikakav utjecaj. Dakle, deficitarni smo. To nitko ne želi slušati. Sekundarna bolnička zdravstvena zaštita s kim HZZO sklapa ugovor županijom ili bolnicom? Bolnicom. Ministri svi pozivajući se na Zakon o ustanovama tvrde da za gubitke bolnica moraju odgovarati županije kao osnivači. 85% rashoda bolničkog proračuna kojega odredi taj isti HZZO je po kolektivnom ugovoru trošak zaposlenih koje potpiše ministar, a onda je župan odgovoran ako je bolnica ušla u gubitke, jer veli jer je to decentralizirano. Što je decentralizirano? Ništa nije decentralizirano. Decentralizirane su samo obaveze i floskule pa uložite dodatni novac ako želite bolju zdravstvenu zaštitu. Mreža ljekarna u Hrvatskoj koja je utvrđena još [[Upadica Leko: Vrijeme.]] 2001. i 2002. također pokazuje isti problem. Ambulante rade do 7, ljekarne se zatvaraju u 5. Što znači ambulanta u selu kada je ljekarna zatvorena u 5?
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Zoran Vinković.
Zahvaljujem. Imamo mi ambulanti u selu ali nema ljekarni. Imamo čak i sela u kojima je bila pošta pa se sada ukida pošta itd. No govoreći o decentralizaciji ako ste me dobro slušali, ja sam govorio o centralizaciji Hrvatske u svakom pogledu od zdravstva, školstva do bilo koje sfere života. Očigledno su se pojavili neki novi bogovi koji žele potpuno biti nad svima nama i centralizirati i ono malo što je bilo decentralizirano. Podsjećam da ona igra sa 2% onih decentraliziranih sredstava koje je trebalo omogućiti život jedinicama lokalne samouprave od poreza na dohodak 1,5% prema jedinicama lokalne samouprave, 0,5% prema području regionalne samouprave dovelo je do smiješne situacije da je Ličko-senjska županija na osnovu tog povećanja poreza na dohodak u postotku od 2% dobila negdje oko 9800 kuna. To znači da župan ili tamo gradonačelnik Gospića ako ima jedno 20, 30 gostiju može ih odvesti na janjetinu, a ne baviti se decentraliziranim funkcijama. Istovremeno te decentralizirane funkcije pokazuju sada manjak sredstava u osnovnim školama, srednjim školama, domovima zdravlja, bolnica itd., itd. Dakle, to je moj poziv kukurikavcima da se konačno osvijeste, opamete i da shvate da ovu Hrvatsku vode onim sloganom "Idemo dalje" što je drugi Ivo zagovarao. Ne u prosperitet, ne u obnovu gospodarstva nego u bezdan.
Hvala. I na kraju riječ ima gospodin zastupnik Mladen Marelić. Izvolite zastupniče.
Hvala gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora. Gospodine zamjeniče ministra, kolegice i kolege. Mislim da nešto smo preskočili i dosta toga zaboravili. Dolazim iz županije što je prije rekla kolegica Đurđa, sa 5 doma zdravlja koji su formirani devedesetih godina. Nijedan nije ukinut i danas su svi u funkciji. Ali suglasnost svih na županiji to je ostalo, to funkcionira i dobro se radi. Nažalost, uvođenje hitne koje su danas pokušali odraditi pojedinci ugrozilo je sam život na otocima i kompletnoj priobalnoj liniji. Kada znamo evo kolega koji svašta pričaju možda zaboravljaju i … nekad i riječi neupotrebljavaju koje nisu dostojne ovom mjestu. Ja poštujem ili ljudi sa našeg područja Lastova putuju 5 sati sa hitnim kolima da mogu doći do prve bolnice, 5 sati putuju. I netko priča priče kako je teško. Kompletna situacija u kompletnoj Hrvatskoj je takva kakva je. Situacija je koja je danas na terenu dosta složenija jer su sredstva ne da ih sadašnja vlast neće da koristi i pušta kako nekome odgovara, nego je takva situacija da smo zatekli sigurno jedno teško stanje u državnoj blagajni. Gledamo mreže organiziranost mreže hitne desila se na tom nivou što su gradovi i općine koji nisu bili sa aktualnom vlasti kada su donešene nisu bile konzultirane uopće za organizaciju tih mreža, tako da je to jedan veliki problem nastao u samoj toj službi. Kada gledamo danas da su dežurstva koja obnašaju sestre i liječnici, sestra ima po 12 kuna satnicu, liječnik 24. Bar da našoj županiji da znam da su sestre i liječnici pisali peticiju i ministarstvu su poslali … nešto vremena peticijama gdje su pisali da će prestati raditi na takav način. Tako su sve zatekli koja je organizacija jer to županija daje prijedlog organizacija tih stvari. Kada gledamo opremljenost domova zdravlja sigurno je tada bila dobra i danas je jako dobra opremljenost sa opremom. Nažalost, hitne službe koje smo uveli T1 to danas ne koriste. Desi se dosta često da imamo transport pacijenta koji uopće ne može koristiti, jer takav je ustroj koji je donesen 2010., mislim 11-te godine kada je već tu išao ustroj, da uopće se ne vrši trijaža tih pacijenata nego ga hitna stavi i vozi se za bolnicu 5 sati. A oprema koja je u tima domovima zdravlja uopće se ne koristi. Tako da je to jedna teška situacija na terenu i njihova neorganiziranost. Mislim da je ministar dobro ocijenio da izmjena ovog zakona i mislim da ovaj zakon treba što hitnije mijenjati, mislim da je hitan postupak opravdan jer hitno moramo reći problem. ali mislim da je opravdanost mijenjanje zakona kada je i predstavnik kluba HDZ-a samo dao primjedbu na hitnost postupka. Znači da još imamo opravdanje donošenja ovog zakona po hitnom postupku. Hvala.
Ostajete gospodine zastupniče kod povrede Poslovnika. Izvolite, gospodin zastupnik Vinković.
Povrijeđen je članak 208. i članak 214. ja gospodine predsjedniče ne znam da li ste vi slušali uvaženog kolegu. Pokazivajući rukom prema meni govorio je da zastupnik svašta priča. Možete to preslušati. A s druge strane dakle omalovažava druge zastupnike, a ja bih vas zamolio obzirom da ću i ja sada nešto reći da i meni izreknete opomenu kao i kolegi. Vama je kolega očigledno u glavi unutarnji i vanjski neprijatelj. Još niste izašli iz SK.
Molim vas o povredi Poslovnika je riječ, digli ste i repliku. Možete repliku.
Može odmah?
Izvolite.
Pa evo nadovezat ću se odmah na to. Dakle zastupnik koji svašta priča, bar priča ono što misli, ne priča ono što mu stranka naloži, jer poznam dobro sustav nemojte se zavaravati. S druge strane pričao sam o 5 rodilišta Đakovo, Imotski, Sinj, Makarska i Supetar na Braču. Pričao sam o smrti novorođenčeta na putu od Makarske do Splita i ne dao Bog da se to ponovi nikad više. Zbog toga ja ne vidim razlog takvim vašim riječima. Ovaj zahtjev nije samo zahtjev zastupnika Vinkovića i HDSSB-a, odite u te gradove, možda kad budete išli na ljetovanje skoknite do Supetra na Braču, kad budete hladili noge u Jadranskom moru pa pitajte što misle ti građani jer ukinuti su i mnogi i gliseri i trajekti od Brača do Splita pa bojim se da bi se tako nešto moglo dogoditi i na tom morskom putu. A od 3. siječnja 2012. godine pa evo do bivšeg Dana državnosti 30. svibnja 2012. mislim da bi bilo bar politički korektno i kulturno, ako ne i ljudski korektno i kulturno odgovoriti na jedan opravdani zahtjev grada od 30 tisuća stanovnika. A ono u šta ste mini poreznom reformom doveli jedinice lokalne samouprave to znate i sami.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Mladen Marelić. Izvolite.
Gospodin je rekao riječi što ja nisam izgovorio. Ja niti sam rukom pokazivao jer kada se može preslušat, ako se presluša onda se može slušat riječ, a ne može se vidjet. Ja o tome nisam ni mislio ni pokazao rukom na gospodina. Ako se našao u takvoj situaciji mislim da to sam sebe nalazi u svojoj diskusiji kako god diskutira, to je njegovo pravo. Mogu vam reći nisam naučen da pripremam diskusije prije, ja sam diskusiju posljednji prijavio i pripremio sam je na temelju izlaganja ministra i izlagača kad je krenulo tako da sam tu pisao i nemam ni kod moje stranke nisam naučio nikad, do sada nisam dobio partijske zadatke da pričam, a mislim kako neka priča, svak' zna svoje, mi imamo našu glavu, sa njom razmišljamo i o tome ovdje diskutiramo u ovom Saboru sa svojim osjećajem. A ipak sam i što ste nagovijestili da posjetim Hvar, Brač i Lastovo, gospodine ja sam sa Korčule tako da iz svoje kuće vidim Lastovo, Mljet. Da sam na Hvaru, Braču i Lastovu više nego sigurno vi u Dalmaciji, toliko sam ja više na otocima nego tamo i jer sam zastupnik iz te X. izborne jedinice i posjećujem ih i znam život na tim otocima i poteškoće koje se dešavaju. I kako smo tek ugroženi kao i veliki dio ove županije u vezi prostorne udaljenosti za hitne službe i ostalo. Hvala.
Prije nego dam riječ idućim zastupnicima koji su se javili za repliku sada kažem gospodine zastupniče Vinković, doista niste imali pravo podići povredu Poslovnika, pločicu za povredu Poslovnika, to ničim niste dokazali. Ničim to niste dokazali, ali je vrlo znakovito i značajno da vi, baš vi koji često prema drugima svima u ovoj dvorani iskazujete određeni odnos, neću ga sada definirati, koji nije baš uvijek primjeren, sada jednu gestikulaciju koju ja recimo nisam vidio jer ne mogu sve vidjeti komentirate kao nepodopštinu. Ja vas molim još jedanput da budemo tolerantni, ali prema drugima malo, ne samo prema sebi. To vas molim, evo to molim. Dakle replika, gospodin zastupnik Dinko Burić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče. Dakle poštovani kolega vi ste govorili o problematici hitne medicinske pomoći. Ja bih iskoristio ovu priliku i drago mi je da evo i zamjenik ministra pozorno sluša ovdje. Mi smo i u prošlom sazivu upozoravali na jednu veliku nelogičnost i opasnost koja se događa u funkcioniranju hitne medicinske pomoći, osobito onih gdje je ona objedinjena kao županijska ustanova. Dakle, imamo situaciju da imate na terenu, ja ću navest primjer Osječko-baranjske županije, hitna je u Osijeku, ali imate domove zdravlja u Valpovu, u donjem Miholjcu, u Belom Manastiru, Đakovu, Našicama. Dakle i tamo imaju svoje punktove i tamo postoje timovi hitne medicinske pomoći: liječnik, tehničar, vozač. Međutim, kad tim odlazi na teren prostor ostaje prazan. Da ne bi bio prazan u njemu mora ostati najmanje jedna sestra ili jedan tehničar, stručna osoba unutra, da nam se dogodi ono što se događalo u posljednjih nekoliko mjeseci, da pacijenti naiđu na zatvorena vrata. U čemu je problem gospodine zamjeniče ministra, a evo koristim ovo kao repliku pa vas molim da obratite posebnu pozornost kad budete odlučivali o hitnoj medicinskoj pomoći. Ne može se dogoditi da teret, jasno da je ravnatelj organizirao službu tako da ima sestru ili tehničara unutra jer ne smije dozvolit da mu dođe netko sa hitnim stanjem, dijete se može gušit i poljubit će zatvorena vrata. Tih 20 sestara ili tehničara, jer za njih 5 da bi radili u četiri smjene treba 20, ide na teret te ustanove. To mora bit priznato u ugovoru od strane HZZO-a, razumijete. Dakle, taj četvrti član mora ostat unutra jer on j eu funkciji pružanja hitne medicinske pomoći. Tih 20 djelatnika godišnje košta Hitnu medicinsku pomoć Osječko-baranjske županije 3 milijuna kuna. Sad zamislite što bi se moglo napravit u smislu i edukacije i opremanje sa tih 3 milijuna kuna i jednostavno je nerazumno da HZZO ne želi napravit, dakle odobrit plaćanje i tih osoba koje ne sjede tamo sebe radi nego zato da bi bili u funkciji pružanja hitne medicinske pomoći. I evo samo ako mogu još jednu rečenicu, iskoristit i još jednom upozorit na nelogičnost. Kolega Lesar je govorio o tome da se ne odobravaju specijalizacije u primarnoj zaštiti. Ne, u posljednje vrijeme se one odobravaju na zahtjev ravnatelja domova zdravlja, ali imamo situaciju da ministar odobri specijalizaciju na zahtjev ravnatelja, a da HZZO neće odobrit sredstva da se ta specijalizacija plaća, razumijete. Samo to. To su dvije stvari koje bi bilo dobro da obratite pažnju i u okviru ministarstva, da vi radite jedno, a HZZO drugo. Hvala.
Hvala i vama. Gledajte, ove smo uređaje osuvremenili sa informacijom koliko tko po Poslovniku može govoriti. Ja još jedanput molim pogledajte kad govorite, kontrolirajte sebe da vam više ovdje ne svijetle žaruljice. Vi ste sada evo prošli minutu. To toleriramo, ali gledajte molim vas. Sve je u redu, ne. Ali to vi stalno radite pa vas molim da malo kontrolirate. Gospodin zastupnik Šimo Đurđević, replika.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora. Pa cijenjeni kolega zamijetio sam u uvodnom izlaganju vašem da ste rekli da u vašoj županiji nije ukinuto 5 domova zdravlja. Pa i ne treba biti ukinuto. Hoćemo li sve ukinuti? Pa moramo osigurati ljudima pristup za zdravstvenu zaštitu, ako ga treba i sufinancirati ali da se određena sredstva decentraliziraju. Pa naša slavonska sela, otoci pa to je pustoš dragi prijatelji. Ako mu ukineš banku, ako mu ukineš poštu, ako mu ukineš školu sve to ode u velike gradove i sve to ode u treće zemlje, zemlje EU i dalje. Naša slavonska sela su uistinu pusta. Ja dolazim iz Vrpolja. U mom Vrpolju na raskrižju puteva i pruga danas imaš 50 kuća sa plinom, strujom, vodom uđi unutra i živi. I moramo doista učiniti jedan dodatni napor, mi to ne možemo preko noći, ali jednom razumnom politikom ne vratiti ljude u slavonska sela i na otoke nego zadržati ono što je ostalo. I u ovom smislu kažem nije bilo potrebito zašto ukidati domove zdravlja, a to pojačati, možda ukinuti administraciju pa da se na jednom mjestu vodi administracija za svih 5 domova na vašoj županiji ili na mojoj jel'. A pojačati rad hitnih službi kad već nešto ukidamo. Hvala lijepa.
Hvala. Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Mladen Marelić. Izvolite.
… [[Govorniku isključen mikrofon, ne razumije se.]] radi 2003. nije kriva aktualna Vlada ni ministar nego su krivi župani što nisu dobro proučili zakon i što su tako olako ukidali domove zdravlja. Mi na svojoj županiji nismo jer smo bili na vlasti sa koalicijom i nismo je ukidali. Ali da vam samo pojasnim još bivši ministar zdravstva ne da je ukidao domove, da bi ukidao sve, u mjestima je ukidao i ambulante i apoteke. Tako da je pred 5 dana prije nego je otišao sa vlasti ukinule su se apoteke i ambulante su se zatvarale. Evo toliko samo.
Hvala. Rasprava o tekstu zakonskog prijedloga je završena. Glasovat ćemo preksutra vjerojatno kad se steknu poslovnički uvjeti.
Konačni prijedlog zakona o izmjeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z. br. 91., rasprava o tekstu zakona je završena. Amandmane su podnijeli Odbor za lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu i Klub zastupnika HNS-a. Molim predstavnika predlagatelja da se izjasni o podnesenim amandmanima. Zamjenik ministra zdravlja magistar Marijan Cesarik. Prvo, Odbor za lokalnu i područnu i regionalnu samoupravu.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. U ime Vlade Republike Hrvatske ne prihvaća se amandman Odbora za lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu da mrežu javne zdravstvene službe uz prethodno mišljenje Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje, Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, nadležnih komora i predstavničkih tijela jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave donosi ministar. Naime, Zakonom o zdravstvenoj zaštiti jasno su definirani osnivači zdravstvenih ustanova. Republika Hrvatska je osnivač državnih zdravstvenih zavoda, klinika kao samostalnih ustanova, kliničkih bolnica, kliničko bolničkog centra. Regionalna samouprava, dakle županije su osnivači općih bolnica, domova zdravlja, Zavoda za hitnu medicinu, Zavoda za javno zdravstvo, a jedinice lokalne samouprave nisu osnivači zdravstvenih ustanova. I zbog toga se ne može prihvatiti amandman Odbora za lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu, dakle jer jedinice lokalne samouprave nisu osnivači zdravstvenih ustanova koje su obuhvaćene mrežom javne zdravstvene službe.
Hvala vam lijepa. Predsjednika odbora nemamo pa se moramo glasanjem izjasniti o predloženom amandmanu kojeg Vlada ne prihvaća. Tko je za predloženi amandman? Amandman nije dobio potrebnu većinu pa nije prošao. Prelazimo na amandmane Kluba zastupnika HNS-a. Izvolite zamjeniče ministra. Amandman 1 na članak 2.
Amandman 1 na članak 2. dakle u ime Vlade Republike Hrvatske također se ne prihvaća.
Predstavnik predlagatelja amandmana.
Pa ja bih molila da ako možete malo obrazložiti.
Možemo, sigurno.
Dakle, mrežom javne zdravstvene službe uređuje se za područje Republike Hrvatske odnosno jedinice područne, regionalne samouprave potreban broj zdravstvenih ustanova te privatnih zdravstvenih radnika s kojima HZZO sklapa ugovor o provođenju zdravstvene zaštite. Mjerila za određivanja mreže javne zdravstvene službe utvrđuju se planom zdravstvene zaštite kojom se u cilju provođenja zdravstvene zaštite u sustavu zdravstvene djelatnosti Republike Hrvatske određuju: zadaće i ciljevi zdravstvene zaštite, prioritetna razvojna područja, zdravstvene potrebe stanovništva od posebnog interesa za Republiku Hrvatsku, specifične potrebe i mogućnosti ostvarivanja zdravstvene zaštite na pojedinim područjima, osnove razvoja zdravstvene djelatnosti po razinama, uključujući izobrazbu i usavršavanje kadrova te osnova razvoja sustava zdravstvene zaštite i mjerila za određivanje mreže javne zdravstvene službe uvažavajući dostupnost zdravstvene zaštite po područjima. Zdravstvena zaštita u Republici Hrvatskoj osigurava se i provodi u jedinstvenom sustavu zdravstvene djelatnosti na primarnoj, sekundarnoj i tercijarnoj razini i razini zdravstvenih zavoda, a koje su razine međusobno funkcionalno povezane i usklađene, ovisno o opsegu i složenosti poslova te o specifičnosti pojedinih područja. Dakle slijedom navedenog, iz razloga sveobuhvatnosti, kontinuiranosti i dostupnosti zdravstvene zaštite ne može se prihvatiti amandman da mrežu javne zdravstvene službe donose skupštine, lokalne odnosno područne, regionalne samouprave.
Hvala lijepa. Evo čuli smo obrazloženje. Pitam predstavnika podnositelja amandmana.
S obzirom na obrazloženje i na nemogućnost da se ustvari sveobuhvatno zahvati ovaj prijedlog kojeg smo mi dali u amandmanu, radi se o decentralizaciji ovlasti na regionalnu samoupravu, HNS će povući amandman, međutim očekujemo od ministarstva da u najskorije vrijeme zahvati dublje zakon upravo u smislu decentralizacije ovlasti i sredstava prema regionalnoj samoupravi koja je osnivač ustanova. Hvala.
Hvala lijepa. Znači amandman, konstatiram da je amandman povučen. Amandman 2. na članak 3. Izvolite zamjeniče.
Također se ne prihvaća. Dakle, amandman 2. Kluba zastupnika HNS-a da se u članku 109. dodaje stavak 3. koji glasi: "Mrežu timova Hitne medicinske pomoći donosi predstavničko tijelo jedinice regionalne samouprave na područjima županija na prijedlog Hrvatskog zavoda za hitnu medicinu uz suglasnost Ministarstva zdravlja" ne prihvaća se iz istog razloga kao i amandman 1.
Pitam podnositelja amandmana da se izjasni.
Znači u istom smislu povlačimo amandman.
Konstatiram da je i ovaj amandman povučen. Zahvaljujem zamjeniku ministra. I zaključujem raspravu. Dajem na glasanje konačni prijedlog zakona. Tko je za? Tko je protiv? Ima li suzdržanih? Molim rezultat. Utvrđujem da je većinom glasova, 79 glasova za, 24 protiv i 7 suzdržanih donesen Zakon o izmjeni i dopuni Zakona o zdravstvenoj zaštiti u tekstu kako ga je predložio predlagatelj. Mislim da je ovo sad prikladan moment da prekinemo sa radom danas i da nastavimo u srijedu. Dakle, u srijedu 27. lipnja u 9,30 nastavljamo s Konačnim prijedlogom Zakona o pučkom pravobranitelju. Ugodan vikend svima.
Prelazimo na iduću točku dnevnog reda, a to je - Prijedlog Odluke o proglašenju "Dana prava osoba s duševnim smetnjama" u Republici Hrvatskoj Predlagatelj odluke je Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb. Prijedlog akta primili ste ranije. Kod donošenja odluke primjenjuju se odredbe za drugo čitanje zakona, članak 155. do 157. Poslovnika. Amandmani se mogu podnositi do kraja rasprave jer tako predviđa članak 164. Poslovnika. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Želi. Gospođa zastupnica Ana Komparić Devčić u ime predlagatelja u ime Odbora za zdravstvo i socijalnu skrb. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, kolegice i kolege. Dakle, Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb predlaže Hrvatskome saboru da donese sljedeću odluku, to je Odluka o proglašenju "Dana prava osoba s duševnim smetnjama" u Republici Hrvatskoj sa sljedećim obrazloženjem: - Proglašavanjem 6. lipnja Danom prava osoba sa duševnim smetnjama u Republici Hrvatskoj Republika Hrvatska se svrstava u zemlje koje prednjače u zaštiti prava osoba sa duševnim smetnjama, a temeljene na činjenici da kod nas postoji 130-godišnja tradicija zaštite prava osoba s duševnim smetnjama. Posebno obilježavanje toga dana posvećenog pravima osoba s duševnim smetnjama opravdano je i s obzirom na njihovo nedvojbeno specifičnu poziciju u svim društvima i u svim vremenima. Na taj način bi se potaknule sve društvene, stručne i zakonske aktivnosti usmjerene na puno i ničim ograničeno pravo na jednake uvjete liječenja kakve imaju i svi ostali pacijenti na bilo kojim drugim područjima medicine. Pravo na uklanjanje bilo kojih stigmatizirajućih, diskriminirajućih odnosa prema njima od strane bilo kojeg pojedinca ili bilo koje institucije. Pravo na najmanje restriktivne mjere kada postoje opravdani razlozi za privremeno ili trajno ograničavanje njihovih prava. Pravo na zaštitu imovine prema jednakim standardima koji vrijede i za sve ostale građane. Pravo na kompetentno zastupanje u svim postupcima u kojima sami nisu sposobni zaštiti svoje interese, pravo na liječenje tijekom trajanja kaznenog postupka te izvršenje kazne ili prava na jednake uvjete suđenja kakve imaju svi drugi građani na bilo kojem području kaznenog ili građanskog prava. Iz svega navedenog još jedanput predlažem u ime Odbora za zdravstvo i socijalnu skrb Hrvatskome saboru da donese Odluku da 6. lipnja proglasimo Danom prava osoba s duševnim smetnjama. Hvala.
Želi li predstavnik Vlade uzeti riječ u vezi ovog prijedloga? Ne. Otvaram raspravu. Da li želi netko u ime, nema u ime odbora jer samo je ovaj odbor raspravljao, a oni su se očitovali kao predlagatelji. U ime kluba HDZ-a gospodin zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine zamjeniče ministra, kolegice i kolege. Duševni poremećaji zbog relativno visoke prevalencije čestog početka u mlađoj odrasloj dobi mogućeg kroničnog tijeka narušavanja kvalitete života naravno pojedinca i njegove obitelji te značajnog udjela u korištenju zdravstvene zaštite predstavljaju jedan od prioritetnih javno-zdravstvenih problema. To je uvidio i Hrvatski zavod za javno zdravstvo kada je 1961. formirao Registar za psihoze u Hrvatskoj koji je imao određene zadaće sad da ne nabrajam, ali drugo skupina, potrebno je reći da skupina duševnih poremećaja i poremećaja ponašanja godinama sudjeluje 6 do 7% u ukupnom bolničkom pobolu dok je po broju dana bolničkog liječenja vodeća skupina. A duševni poremećaj uzrokovan je alkoholom i šizofrenija su vodeće dijagnostičke kategorije u bolničkom pobolu. A ovo dovoljno govori već samo za sebe da uistinu ovim poremećajima treba posvetiti pozornost, ali kako mi danas smo ovdje u smislu donošenja, dakle obilježavanja Dana oboljelih od duševnih bolesti, zasigurno je opravdano. S obzirom na njihovu nedvojbeno specifičnu poziciju u svim društvima i svim vremenima koja je dominantno uvjetovana, dakle redukcijom njihovih osobnih kapaciteta da sami zastupaju svoje interese i u ostvarenju univerzalni prava i sloboda svakog čovjeka. Stoga im je privremeno i trajno potrebna posebna pomoć i podrška upravo na tom području na kojem danas nisu dostatno izjednačeni s drugim kategorijama bolesnika. Dakle, ali moramo biti isto pravedni i reći da ne počinje dakle skrb za te oboljele od duševnih poremećaja danas s nama, nego da u Hrvatskoj postoji relativno duga tradicija. To je oko 130 godina, tradicija zašite osoba sa duševnim smetnjama. Naime, 6. lipnja 1880. godine naredbom broj 11. 1324. Kraljevske zemaljske vlade, odjel unutarnje usvojene Statut kraljevskog zemaljskog zavoda za umobolne Stenjevcu, kako se to, je sada zvala ova klinika, bolnica Vrapče. A taj statut čije su humanističke i stručne postavke i danas u mnogo čemu aktualne, jedan od najvažnijih dokumenata u povijesti hrvatskih nastojanja usmjerena što je moguće bolje osiguranje prava osoba sa duševnim smetnjama. Dakle, s obilježavanjem ovog dana, dakle postoji jedna u povijesnom smislu, ali današnjim danom, dakle proglašenje 6. Lipnja, danom prava osoba sa duševnim smetnjama. Republika Hrvatska se svrstava u zemlje koje prednjače u zaštiti prava osoba sa duševnim smetnjama. Na način da bi se potaknule sve društvene, stručne i zakonske aktivnosti usmjerene na puno i ničim ograničeno pravo na jednake uvjete liječenja kakve imaju i svi ostali pacijenti na bilo kom drugom području. Medicinska skrb, pravo na uklanjanje bilo kojih stigmatizirajućih, diskriminirajućih odnosa prema njima od strane bilo kojeg pojedinca ili institucije. Pravo na najmanje restriktivne mjere kada postoje opravdani razlozi za privremeno ili trajnije ograničavanje njihovih prava. Pravo na zaštitu imovine prema jednakim standardima koji vrijede i za sve ostale građane. Pravo na kompetentno zastupanje u svim postupcima u kojima sam nisu sposobni zaštiti svoje interese. Pravo na liječenje tijekom trajanja kaznenog postupka te izvršavanja kazne i pravo na jednake uvijete suđenja kakve imaju svi drugi građani na bilo kom području kaznenog i građanskog prava. Dakle, sve su navedene vrlo jasno i precizno, sva prava kao takva. I dakle, obilježavanje Dana prava osoba s duševnim smetnjama 6. lipnja sukladno najvišim humanističkim, demokratskim i zakonskim standardima. Trebalo bi biti jedan od najvažnijih povoda za praktičnu provjeru do sada postignutih rezultata za predlaganje i provođenje novih mjera usmjerenih na realizaciju prava ove vulnerabilne populacije. Te za njihovu implementaciju u svakodnevnu društvenu, zakonsku i psihijatrijsku praksu. Mislim da je sve jasno rečeno i da nas to u svakom slučaju, dakle mora ojačati uz obilježavanje ovog dana 6. lipnja. Ojačavat da svakodnevno ukazujemo na još uvijek široki spektar nedovoljno osiguranih prava osoba s duševnim smetnjama. Trebamo poticati sve aktivnosti umjerene na pretvaranje univerzalnog prihvaćenih načela u svakodnevnu praksu hrvatske psihijatrije i poticati pravedan odnos cijelog hrvatskog društva prema osobama s društvenim smetnjama. U skladu sa time klub HDZ će podržati prijedlog da se dan 6. lipnja proglasi danom prava osoba s duševnim smetnjama. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. U ime kluba HNS-a gospođa zastupnica Sonja König. Izvolite.
Poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora, zamjeniče ministra, kolegice i kolege. Duševne bolesti iako vjerojatno postoje od pamtivijeka, tijekom razvoja čovječanstva mijenjaju svoj društveni status, kliničku sliku, tijek, načine liječenja i prognozu. U primitivnim društvima duševnog se bolesnika najčešće smatralo sramotom, kaznom, prokletstvo i slično. Bilo je društava koja su društvene bolesnike spaljivali na lomači, kažnjavali su ih, izolirali kao kriminalce, gubavce i njima slične. Još u 19. st. u većini europskih zemalja status duševnog bolesnika bio je sličan status teških kriminalaca. Danas status, odnosno jednakost pred zakonom svih proglašavaju Ustav i država diljem svijeta, pa tako i naš Ustav, Ustav Republike Hrvatske. No, gledajući svijet oko sebe i život oko sebe postavlja se pitanje koliko smo zapravo u svojim prvima jednaki? Načela o zaštiti duševno bolesnih osoba i unaprjeđenju zaštite duševnog zdravlja usvojeno još 1991. godine navode kako svi imaju pravo na najbolju moguću zaštitu duševnog zdravlja u sklopu zdravstvenog i socijalnog sustava. Njihova prava trebaju im biti osigurana i provedena uz poštivanje dostojanstva i bez diskriminacije. Liječenje se treba provoditi u okruženju prikladnom njihovim potrebama, te fizičkoj zaštiti kako njih samih tako i drugih osoba, a plan tretmana je potrebno individualizirati kako bi bio prikladan svakom pacijentu osobno. Načela posebno ističu pravo pacijenata na privatnost, slobodu vjerovanja i slobodu komunikacije. Ma posjetimo li koju od bolnica za duševne bolesti nameće se pitanje koliko je stanje u Republici Hrvatskoj usklađeno s navedenim standardima, te koliko je vremena potrebno za implementaciju nekih od navedenih postavki. No, ono što se može zamijetiti posljednjih godina je ipak određeni pomak na bolje koji je doduše još uvijek malen, ali ipak izražava težnju za pomicanjem boljih životnih uvjeta duševnih bolesnika. Duševni je bolesnik, nažalost često još uvijek stigmatiziran kao i njegova obitelj. Stigmatizirani su i psihijatrijske ustanove i osoblje koje se bavi duševnim bolesnicima. Osobito su zabrinjavajući nedostatak kapaciteta, zastarjela oprema, derutne prostorije i sanitarni čvorovi te potreba za izgradnjom dodatnih prostora podijeljenih na odjele u koje su smješteni pacijenti prema njihovim tegobama uz primjerenu njegu i tretman, te osoblje zaduženo i kvalificirano za njihovo liječenje i resocijalizaciju. I iako, proglašenjem dana prava osoba s duševnim smetnjama u Republici Hrvatskoj nećemo riješiti probleme s kojima se te osobe, ali i institucije susreću. To će barem biti prilika da se neke greške uopće i uvjeti poboljšaju. I zato će klub HNS-a sa zadovoljstvom podržati ovaj prijedlog. Hvala
Hvala lijepa. U ime kluba SDP-a gospođa zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče, zamjeniče ministra. Evo zbog relativno visoke provilencije, zatim čestog kroničnog toka, a isto tako početka u adolescenciji, ili u ranoj odrasloj dobi problemi poremećaja mentalnog odnosno duševnog zdravlja predstavljaju jedan od javno zdravstvenih prioriteta u Hrvatskoj. I ovo proglašenje Dana mentalnog zdravlja to je zapravo jedna prilika jedinstvene kampanje na svjetskoj razini, odnosno sada na hrvatskoj razini koja naglašava promicanje mentalnog zdravlja, odnosno usmjerava pažnju na problematiku koju takvi bolesnici imaju, a isto tako njihove obitelji. Evo čuli smo malo prije da Hrvatska ima dugogodišnju tradiciju, 130 godina tradicije mentalnog zdravlja. Međutim, isto tako možemo reći da je jedna od rijetkih europskih zemalja koja nije utvrdila niti jedan pravi važni korak prema organizaciji službe za liječenje mentalnih poremećaja u zajednici prema preporukama Svjetske zdravstvene organizacije. Isto tako, znamo da imamo i Nacionalnu strategiju za mentalno zdravlje. Međutim, ona se ne provodi, a i u njoj je naglašeno zapravo nedostatak upravo ovih izvanbolničkih centara koji je jedan od glavnih problema zdravstvenog, a i socijalnog sustava za takve bolesnike. Držimo da je društvena podrška i poželjna socijalna okolina. Oni su jako bitni i mogu utjecati na ishod liječenja i na poboljšanje kvaliteta života oboljelih od mentalnih bolesti. I potrebno je puno više ulagati i u prevenciju, odnosno zaštitu mentalnog zdravlja. Cilj je naravno rano otkrivanje, dijagnosticiranje, liječenje psihičkih poremećaja, a uspješnost liječenja smanjuje broj relapsa bolesti i dovodi naravno do kvalitetnijeg, zapravo funkcioniranja pojedinca. Pitamo se vrlo često koji je to broj ljudi koji boluje od mentalnih bolesti. On se prati na temelju epidemioloških podataka iz Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, a on se zapravo bazira na bolničkoj statistici. I prema podacima broj bolničkih liječenja je na žalost u porastu posebno kad su u pitanju i PTSP i depresije, a spominjali smo malo prije šizofreniju, vrlo teško oboljenje koje se najčešće hospitalizira i zbog toga se kaže da je i najskuplje. Međutim, šizofreni bolesnici obzirom da se često hospitaliziraju njima je upravo podrška na terenu vrlo bitna jer na taj način bi se zapravo smanjivao relaps odnosno smanjivalo bi se ponovne hospitalizacije takvih bolesnika. Spomenuta je isto tako stigma. Stigmatizacija zapravo izaziva veliku patnju bolesnika, uvelike smanjuje kvalitetu oboljenja oboljelih, a isto tako i njihove obitelji, odnosno njihove okoline. Osposobljavanje bolesnika za što bolje socijalno funkcioniranje nakon izlaska iz bolnice je jako bitno. Znači, ona uključuje rehabilitaciju i resocijalizaciju, odnosno ona sva prava koja su navedena u uvodnom izlaganju da ih sada ovdje ne ponavljam. Izvanbolničku skrb se može raditi kroz osobne asistente i timove podrške u kući koji bi se mogli, koji se organiziraju kroz civilno društvo i mogli bi se još dalje organizirati na takvom nivou. Ovaj oblik skrbi je isto tako kompatibilan i sa bolničkom i ambulantnom liječenju i predstavlja zapravo takvu jednu odličnu nadopunu medicinskoj skrbi. Naravno i ovo je medicinska skrb, ali je izvaninstitucionalna. Na ovaj način bi zapravo izbjegli onu grubu hospitalizaciju, odnosno bilo bi sigurno manji broj hospitalizacija, jer na žalost takve su hospitalizacije vrlo česte i na silu i onako policija dođe sa lisicama itd. što je dodatni stres i za bolesnika i za okolinu, odnosno za njegovu obitelj. Dosta kao predstavnica lokalne samouprave i izvršne vlasti dosta surađivam sa udrugama roditelja ovakvih bolesnika. Svjesna sam toga da lokalna samouprava ima veliku ulogu u tome. I prikazat ću vam otprilike kako izgleda skrb o duševnim bolesnicima iz kuta roditelja. Naime, o psihičkim bolesnicima uglavnom skrbe roditelji, pretežno majke. Vrlo često te majke primaju frustracije i agresiju svojih kćeri, sinova ne samo zbog prirode bolesti nego zbog toga što su na žalost to jedine osobe s kojima komuniciraju. A frustriranje proizilazi, takvih bolesnika proizilazi iz usamljenosti, iz odbačenosti a svi bi oni htjeli živjeti normalno kao i svi mi. Liječenje se na žalost ponavljam svodi na česte hospitalizacije i to uglavnom nakon agresivnih ispada, izostanka medikamentozne terapije. A kad smo već kod toga nadzor nad terapijom na žalost vrše upravo te majke ili neki drugi članovi obitelji, a ne medicinsko osoblje ili obiteljski liječnik, patronažna sestra itd. što bi se moglo napraviti kod onih mobilnih timova koje sam malo prije spomenula. Isto tako i obitelji koji imaju takve bolesnike su vrlo često u našem društvu u izolaciji. I na kraju, na žalost na kraju su takve obitelji često skrivaju takve bolesnike. To je kod nas sramota. I onda se kasno se i javi na liječenje, a pomoć takvom bolesniku, duševnom bolesniku je vrlo često upravo proporcionalna sa što ranijim otkrivanjem, odnosno što ranijim javljanjem tog bolesnika na skrb. Zaštita i skrb o duševnim bolesnicima, bolesnim osobama. Osim znači što spada u područje klasične psihijatrije to je ipak kao što vidimo društveni problem, odnosno javno zdravstveni problem, stvaranje boljih uvjeta za ove naše sugrađane, rodbinu, obitelj, ljude. Do sada je na žalost ovisila samo o požrtvovnosti i entuzijazmima pojedinaca i liječnika koji su vrlo često inicijatori okupljanja roditelja u udruge roditelja bolesnika koji su, psihičkih bolesnika. Vrijeme je da kao moderno društvo, odnosno kao odgovorno društvo osvijestimo stav prema takvim bolesnicima i da takvi ljudi ne ovise samo o pomoći od roditelja, od susjeda, obitelji, prijatelja, nego da se zapravo skrb o takvim bolesnicima riješi na ovakav sustavan način. I ovim putem izražavam podršku svim roditeljima koji su se okupili po istom zapravo problemu, a to je jer imaju psihički oboljele osobe u svojoj obitelji. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. U ime kluba HDSSB-a gospodin zastupnik Zoran Vinković. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Klub HDSSB-a će podržati Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba s duševnim smetnjama u RH. No, evo i ovom prilikom želimo ukazati na postojeće stanje u mentalnom u odnosno u veličini problema mentalnih, duševnih poremećaja i poremećaja ponašanja u Hrvatskoj. I prema određenim procjenama opterećenja u bolestima za Hrvatsku, mentalni i neurološki poremećaj na drugom su mjestu među vodećim skupinama, kod muškaraca s udjelom 20,7%, a kod žena s udjelom 25,6%. Također među 10 vodećih uzroka prema pojedinačnim dijagnostičkim kategorijama tri su skupne mentalnih i duševnih poremećaja. Unipolarni, depresivni poremećaji s udjelom 7,5%, na trećem mjestu slijedi duševni poremećaji uzrokovani alkoholom s udjelom 4,7%, te Alzheimerova i druge demencije s udjelom 2,6% na 7. mjestu. Sami mentalni odnosno duševni poremećaj sudjeluju s udjelom 6 do 7% u ukupnom bolničkom pobolu u Hrvatskoj, a najveći broj hospitalizacija u dobi od 20 do 59 godina što ih svrstava u vodeće uzroke bolničkog pobola u radnoj aktivnoj dobi. Osim toga svaki 4. ili 5. dan bolničkog liječenja koristi se za mentalne, duševne poremećaje te su i vodeća skupina bolničkog pobola po korištenju dana bolničkog liječenja. 2010. godine registrirano je ukupno 41.144 hospitalizacije zbog mentalnih poremećaja te se ova skupina s udjelom od 7,2% nalazila na 7. mjestu u ukupnom bolničkom pobolu u Hrvatskoj. Također milijun 448 tisuća 976 dana bolničkog liječenja korišteno je za mentalne odnosno duševne poremećaje te su kao vodeća skupina u ukupnom broju dana bolničkog liječenja sudjelovali sa 23,6%. Prema podskupinama najučestalije dijagnoze mentalnih i duševnih poremećaja su skupina šizofrenija, šizotipni i sumanuti poremećaj, duševni poremećaj uzrokovani uzimanjem psihoaktivnih tvari, afektivni poremećaj, neurotski vezani uz stres i somatoforni poremećaj, te organski-simptomatski-duševni poremećaj. Duševni poremećaj uzrokovani alkoholom, šizofrenija, depresivni poremećaj i reakcije na teški stres uključujući i postreumatski stresni poremećaj PTSP kao pojedinačne dijagnoze predstavljaju skoro 2/3 svih uzroka bolničkih pobola zbog mentalnih i duševnih poremećaja. Znatne se razlike bilježe i u bolničkom pobolu prema spolu. U 2010. godini muškarci su najviše bili hospitalizirani zbog duševnih poremećaja uzrokovanih alkoholom, šizofrenije, reakcija na teški stres uključujući i PTSP, dok su žene najčešće bile hospitalizirane zbog depresivnih poremećaja šizofrenije, ostalih duševnih poremećaja uzrokovanih disfunkcijom mozga i fizičkom bolesti, te duševnih poremećaja uzrokovanih alkoholom te šizoafektivnih poremećaja. U 2010. godini u dobi, dakle to su podaci koje je izradio Zavod za javno zdravstvo, obzirom da novi podaci ne postoje ali oni također mogu preslikati i biti vjerodostojna činjenica i ove rasprave. Tako u dobi do 9 godina u 2010. godini bilo je više hospitalizacija dječaka od djevojčica. Najčešći razlozi hospitalizacija bili su zbog specifičnih poremećaja razvoja govora jezika, te motoričkih funkcija, slijede pervazivni razvojni poremećaj te ostali poremećaji ponašanja i osjećaja. U dobi od 10 do 19 godina također je bilo skoro dvostruko više hospitalizacija dječaka. Najčešći razlozi hospitalizacija bili su mješoviti poremećaji ponašanja i osjećaja, duševni poremećaj, poremećaj ponašanja uzrokovanih alkoholom kao i emocionalni poremećaj te reakcije na teški stres. U dobi od 20 do 39 godina dvostruko je više bilo hospitalizacija muškaraca, a vodeći uzroci hospitalizacije bili su šizofrenija, duševni poremećaj uzrokovani alkoholom, teški stres uključujući i PTSP. U dobi od 40 do 59 godina bilo je 2,5 puta više hospitalizacija muškaraca nego žena, a vodeći uzroci hospitalizacija bili su duševni poremećaj uzrokovani alkoholom, depresivni poremećaj, šizofrenije, reakcije na teški stres uključujući i PTSP. U dobi od 60 i više godina žene su češće hospitalizirane nego muškarci, a najčešći razlozi hospitalizacije bili su psihoorganski sindromi, duševni poremećaj uzrokovani oštećenjem i disfunkcijom mozga, duševni poremećaj uzrokovani alkoholom te teški stres. Na razini primarne zdravstvene zaštite u Hrvatskoj mentalni odnosno duševni poremećaji sudjeluju s ukupnim udjelom 4 do 5%, a 2010. ukupno je registrirano 593 tisuće 647 dijagnoza te se ova skupina s udjelom od 5,2% nalazila na 8. mjestu. Tako se najveći broj dijagnoza oko 65% registrira za dob od 20 do 64 godine, mentalni odnosno duševni poremećaj na razini primarne zdravstvene zaštite predstavljaju jedan od vodećih uzroka pobola u radno aktivnoj dobi. Analizu pobola na razini primarne zdravstvene zaštite prema županijama prebivališta za 2010. godinu pokazuje da se mentalni i duševni poremećaj sudjelovali u ukupnom pobolu županija s udjelom od 4% grad Zagreb do 7,2% Vukovarsko-srijemska županija, a ukupan broj dijagnoza mentalnih odnosno duševnih poremećaj stopa na 10 tisuća stanovnika prema županijama dovoljno pokazuje da je jedna od gotovo od najvećih bolesti upravo mentalni odnosno duševni poremećaj. U Registru osoba sa invaliditetom registrirano je 136115 osoba čiji su uzroci invaliditeta ili komorbiditne dijagnoze koja pridonose funkcionalnom oštećenju i skupine duševnih poremećaja i mentalne retardacije što je negdje oko 26% svih uzroka invaliditeta, a najčešći uzroci invaliditeta koji pridonose funkcionalnom oštećenju osobe vezani su uz stres sa udjelom oko 30%. Vezano za smrtnost, mentalni odnosno duševni poremećaji rjeđe se navode kao osnovni uzrok smrti te u ukupnom mortalitetu u Hrvatskoj sudjeluju sa oko 1,5 do 2%, a 2010. ukupno je registrirano 1001 smrt zbog mentalnih odnosno duševnih poremećaja i s udjelom 1,9% nalaze se na sedmom mjestu uzroka smrti u Hrvatskoj. Najčešće dijagnoze bile su duševni poremećaji uzrokovani alkoholom 265 slučaja, nespecificirana demencija 314 slučajeva, poremećaji ličnosti, stres, oštećenje i disfunkcija mozga 258 slučajeva. Iz svega ovoga vidljivo je da je bolest, odnosno duševni i mentalni poremećaj jedan od važnijih bolesti u Republici Hrvatskoj i ja se nadam da ovi postoci obzirom da je stres jedan od najvažnijih u postotcima u Republici Hrvatskoj neće biti povećan zbog povećanja PDV-ana 25%, zbog povećanja cijene struje, plina, zbog pada gospodarske aktivnosti od 9,4%, zbog nemogućnosti umirovljenika da sa svojom mirovinom preživi onih mjesec dana, zbog nemogućnosti radnika da prehrani svoju obitelj, zbog nemogućnosti onih koji rade, a šest i više mjeseci nisu dobili svoju plaću za rad da isto tako prehrane svoju obitelj, pošalju djecu u školu, na studije, da evo ovaj pokazatelj stanja mentalnih i duševnih poremećaja u Republici Hrvatskoj zahvaljujući tim velikim aktivnostima i velikim mjerama koje su bile usmjerene ka poboljšanju i standardu života svih građana Republike Hrvatske neće utjecati na to da se ovi postotci još više povećaju i da nas proglase ludom nacijom. Dakle, podržat ćemo Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba s duševnim smetnjama, ali se nadamo da u Hrvatskoj se ovi postotci osoba s mentalnim i duševnim poremećajem zahvaljujući mjerama Vlade Republike Hrvatske neće povećati nego da ćemo konačno dočekati obećanja iz Plana 21 koji više ne postoji, koji je ostao mrtvo slovo na papiru i da ćemo konačno bolje živjeti u Hrvatskoj. No za to je potrebno, gospodo iz Vlade, početi i raditi. Na samom kraju, želim ukazati na stanje u psihijatriji za koju se izdvaja, ali ipak ne u dovoljnoj mjeri kao za ostale grane medicine jer je psihijatrija uvijek bila na repu ili na kraju cijelog sustava financiranja u zdravstvu zbog pogrešnog stava kako psihijatriji nisu potrebni skupi aparati ni dijagnostika pa joj ne treba ni previše novca. Međutim, edukacija psihijatra je dugotrajna i složena, osobito po pitanju pojedinih subspecijalizacija te rapidskih postupaka za pojedine poremećaje, primjerice ovisnost, PTSP koji zahtijeva cijeli tim stručnjaka za relativno i mali i veliki broj pacijenata. Uz to potrebno je svakako više ulagati u prevenciji i zaštitu mentalnog zdravlja. Bez mentalnog zdravlja nema ni napretka nacije jer njegovim izostankom raste agresija, povećava se broj samoubojstava, invalidnosti, zbog čega treba posvetiti veliku pažnju pacijentima, ali isto tako i svim onima koji se pripremaju zahvaljujući tim velikim mjerama oporavka i boljeg života postati pacijenti Ministarstva zdravstva, nemajući mogućnost preživjeti mjesec dana, nemajući mogućnost dobiti plaću od koje se može živjeti, nemajući mogućnost školovati djecu, poslati ih na studije, nemajući mogućnost kupiti unuku ili unuci poklon za Božić, Uskrs ili rođendan i nemajući mogućnost živjeti životom dostojnog čovjeka. Podržavamo Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba s duševnim smetnjama, ali Vlado Republike Hrvatske počnite raditi. Hvala.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, izvolite gospodine zastupniče Tomić.
Hvala lijepo, gospodine predsjedniče. Evo ispravio bih netočan navod gospodina zastupnika Zorana Vinkovića koji je rekao da Plan 21 ne postoji. On itekako postoji i provodi se. Bili bismo sretni u Slavoniji kada bi stranka na vlasti u Slavoniji isto imala bilo kakav plan. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. I pojedinačna rasprava. Za pojedinačnu raspravu javila se jedino gospođa zastupnica Ruža Tomašić. Izvolite, imate riječ.
Hvala lijepa, poštovani gospodine predsjedniče. Pa naravno da ćemo podržat Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba s duševnim smetnjama, ali mi kao narod imamo tendenciju da predlažemo zakone, odluke koje su kako kažemo među prvima ili među najboljima u Europi, ali kada dođe do provođenja tih zakona ili odluka tu baš nismo ni blizu, čak nismo ni u prosjeku negdje onoga što propovijedamo odnosno što predlažemo. Da li će ovaj prijedlog ostati samo to kao prijedlog i onda ćemo zaboravit o tome, imat ćemo jedan dan u godini gdje ćemo se sjetiti osoba sa duševnim smetnjama ili ćemo nastaviti dalje. Da li ćemo imati bar taj dan? Dan otvorenih vrata u institucijama gdje se skrbi o tim osobama sa duševnim smetnjama, gdje mogu ljudi doći vidjeti što se događa, upoznati se s tim osobama da vide da su to jednostavno ljudi kao i mi, da to nisu nikakva čudovišta. Da li ćemo učiti djecu od vrtića, od malih nogu da takve osobe postoje ili ponavljam da li ćemo to zaboraviti i pravit ćemo se kao jedna velika nacija kako smo mi okrenuti prema Europi, kako se brinemo o svima, a zapravo samo deklarativno jednom u godini. Kolegica Šimac-Bonačić je rekla da roditelji skrivaju ili se izoliraju od okoline. Pa naravno da se skrivaju, puno njih. A tu smo mi krivi jer nismo dovoljno educirali ni te roditelje ni drugu djecu, a čak ni odrasle da prihvate da ima drugačijih među nama. I kako je kolega Vinković rekao da ne bi volio da nas zovu ludom nacijom. Pa ja mislim da nas nitko ne zove ludom nacijom, ali nas itekako svi zovu dodvorničkom nacijom jer izgleda da su nam svi preči i svi bliži osim domicilnog stanovništva. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Rasprava o tekstu prijedloga odluke je završena. Prije toga naravno sam trebao reći zaključujem raspravu, a glasovat ćemo kad se steknu uvjeti. Najvjerojatnije u petak. A imate vi? Oprostite. Sad samo, ne moram dobiti konsenzus ali svih u dvorani. Dakle, ja sam rekao da je rasprava zaključena, ali ako ima netko, dakle ja predlažem da ipak damo predstavniku predlagatelja, ali moramo se svi usuglasiti u dvorani. Jel' se slažete? U tom slučaju predstavnik predlagatelja Vlade gospodin Cesarić zamjenik ministra imate riječ.
Hvala vam lijepo gospodine predsjedniče, poštovani zastupnici. Dakle, ja sam predstavnik Vlade, a predlagatelj je Odbor za zdravstvo i socijalnu skrb Hrvatskog sabora koje je donijelo mišljenje da se dan 6. lipnja proglasi Danom prava duševnih bolesnika. No, Ministarstvo zdravlja je dostavilo mišljenje odboru da se dan 6. lipnja proglasi Danom prava osoba s duševnim smetnjama. Tijekom rasprave čuli ste da se često spominje mentalni poremećaj, duševna bolest, šizofrenija itd. Upravo Zakon o zaštiti osoba sa duševnim smetnjama naglašava da je potrebno upotrebljavati izraz duševne smetnje, a ne stigmatizirati ljude sa terminima bolest, poremećaj itd. Dakle, Ministarstvo zdravlja podržava inicijativu predlagatelja radi nedvojbeno pozitivne svrhe i cilja kojim se dakle dan 6. lipnja proglasi Danom prava osoba s duševnim smetnjama. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. Dakle, rasprava je sada zaključena. O tekstu prijedloga odluke ćemo glasovati najvjerojatnije u petak kad se steknu poslovnički uvjeti. Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba s duševnim smetnjama u Republici Hrvatskoj, rasprava je zaključena. Dajem na glasovanje prijedlog odluke. Tko je za? Protiv? Suzdržan? Utvrđujem da je jednoglasno sa 124 glasa donesena odluka o proglašenju dana prava osoba s duševnim smetnjama u Republici Hrvatskoj u tekstu kako je predložio predlagatelj.
Jesam.
Evo pozdravljam u ime svih nas gospođu Anku Slošnjak, pravobraniteljicu za osobe s invaliditetom kojoj dajem riječ. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsjedniče Sabora, poštovane zastupnice i zastupnici zahvaljujem vam što ste pružili priliku da vam izložim Izvješće o radu Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2011. godinu. Osnivanjem zasebnog pravobraniteljskog Ureda za osobe s invaliditetom koji je započeo s radom prije točno 4 godine RH je iskazala svoje stajalište da i ovoj skupini hrvatskih građana potrebna dodatna vidljivost u sustavu zaštite ljudskih prava. Prava, položaji i problemi osoba s invaliditetom zadiru u sva područja života i pogađaju brojnu skupinu koja osim samih osoba s invaliditetom uključuje i njihove obitelji i njihove bližnje. Uključivanje u zajednicu osoba s invaliditetom preduvjet je njihovog izlaska iz izolacije, prevladavanja siromaštva i položaja zavisnosti, a moguće je jedino uz osiguravanje potrebnih oblika podrške i poštivanja njihovih potreba, položaja i ostalih podrška koje je nužno da budu jednaki i na ravnopravnoj osnovi s drugima. Premda su proteklih godina poduzimane aktivnosti, usvajani programi i politike usmjerene na izjednačavanje mogućnosti ne možemo govoriti da su osobe s invaliditetom u dovoljnoj mjeri ravnopravno uključene u zajednicu u svim područjima RH i na svim razinama. Sukladno djelokrugu rada propisano u Zakonu o pravobranitelju u 2011. godini djelovali smo u tri pravca. Rješavajući pojedinačne slučajeve u svrhu zaštite prava interesa na promotivno edukativnim aktivnostima u svrhu podizanja razine svijesti i edukacija o potrebama osoba sa invaliditetom i konvencija o pravima osoba s invaliditetom po regijama tehnicirali usklađivanje nacionalnog zakonodavstva s načelima konvencije. Predlaganjem donošenja izmjena ili dopuna zakona koji utječu na položaj i prava osoba s invaliditetom. U razdoblju za koje se izvještaj podnosi imali smo 1446 postupanja. Najčešće pritužbe su i dalje bile kao i prethodnih godina u području socijalne skrbi, području pristupačnosti, zdravstva, zapošljavanja i rada te mirovinskog sustava. Također smo u skladu sa djelokrugom rada ostvarili 34 obilaska u svrhu uvida u prostorije u kojima borave, rade, smještene su ili se obrazuju osobe s invaliditetom. U svrhu podizanja razine svijesti inicirali smo i sudjelovali u pripremi tematske sjednice, ovdje posebno naglašavam tematsku sjednicu koju smo reorganizirali zajednički sa Odborom za ljudska prava i nacionalne manjine. Upravo upozoravajući na dramatičnost položaja i kršenje prava u području koje se tiče osoba sa autizmom, posebice onima iznad 21 godine života. Organizirali smo tribine i dva međunarodna skupa. Sudjelovali smo u radu sjednica Hrvatskog sabora, održali niz sastanaka sa predstavnicima institucija i organizacijama civilnog društva kao iz zemlje tako i inozemstva. Sudjelovali na događanjima u zemlji i inozemstvu i ostvarivali sudjelovanje u medijima. Naglasila bih ovdje tribine četiri, koje smo organizirali u Slavonskom brodu, Zadru, Rijeci i Čakovcu, a koje se tiču položaja žena sa invaliditetom. Upravo gdje smo pozvali uz predstavnike institucija same žene s invaliditetom koje su svojim životnim iskustvima ukazale na trenutne probleme kao i potrebu većeg osnaživanja i uključivanja njih samih u društvo. Ovdje bi posebno izdvojila problem, odnosno ulogu koju je prepoznala i Vlada Republike Hrvatske i država vezano za udruge, saveze osoba s invaliditetom koje rade u korist djece s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom. Koje su iznimno važne karike u provedbi programa i usluga kojima unaprjeđuju kvalitetu, zdravlje, socijalnu sigurnost i uključenost. Država je poticala ove programe, ali nije uredila ovo područje dovoljno na način da se osigura održivost i kontinuitet u financiranje, transparentnost poslovanja udruga. Smatramo nezaobilaznim sudjelovanje samih osoba s invaliditetom u donošenju propisa i politika, kojima se uređuju njihova prava u skladu s konvencijom odnosno njezinom krilaticom "Ništa o nama bez nas." Smatrajući da udruge, osoba prema načinu svog djelovanja trebaju dobiti poseban status, uputili smo preporuke ali i upozorenja nadležnim ministarstvima kao i Vladi o potrebi osiguranja njihove opstojnosti. Tu sustavno financiranje i zakonodavno uređenje. Također smo u 2011. uputili oko 270 inicijativa koje se tiču raznih preporuka, upozorenja, prijedloga izmjena i propisa, analiza. One su se odnosile i posebno bi ovdje izdvojila neke od njih kao zaštitu prava na fizikalnu terapiju i osiguravanje pristupačnosti osoba s invaliditetom koje su u zatvorskom sustavu. Sprječavanju zlouporaba i ukazivanju na nepravilnosti primjene propisa u području pristupačnosti i mobiliteta. Poboljšanje sustava u području zapošljavanja i rada, odgoja i obrazovanja, ali i u području zdravstvene zaštite. Davali smo mišljenja na propise koji su nam upućeni od nadležnih tijela. Posebno bi izdvojila područje socijalne skrbi, s obzirom da nam je kao i prošlogodišnjim izvješćima pristiglo najviše pritužbi na neke odredbe Zakona o socijalnoj skrbi koji stavljaju u nepovoljni položaj pojedine skupine osoba s invaliditetom. Dvojbena tumačenja tih odredbi od strane djelatnika Centara za socijalnu skrb u različitim područjima Republike Hrvatske. Pritužbe i dalje stižu na nepotpuno informiranje osoba s invaliditetom i roditelja djece s teškoćama u razvoju od strane djelatnika u Centrima za socijalnu skrb, te ono što je iznimno važno a što se tiče svih sustava a to je nepovezivost koja je od primarne važnosti za poboljšanje položaja osoba s invaliditetom. U prošlogodišnjem istraživanju uočilo smo kako je od 17 tisuća osoba lišenih poslovne sposobnosti, više od 90% lišeno u potpunosti. Što je nesumnjivo zadiranje u temeljna ljudska prava. Zbog neusklađenosti zakonodavstva, ali i postupanja u praksi u području lišavanja poslovne sposobnosti i skrbništva. S konvencijom o pravima osoba s invaliditetom organizirali smo stručni skup. Na temu koji smo okupili niz stručnjaka, sudaca, vještaka, psihijatara, pravnika, socijalnih radnika i međunarodnih stručnjaka kako bi razmijenili iskustva i upoznali s odredbama konvencije, njezinim značenjem i obvezom primjene u svakodnevnom radu, te mogućnostima unaprjeđenja sadašnje prakse. Nakon održanog skupa izdan je zbornik i definirane su smjernice buduće reforme sustava skrbništva te prijedlozi poboljšanja prakse dosljednom primjenom odredbi Obiteljskog zakona i Konvencijama. 2011. godina je bila obilježena parlamentarnim izborima, u tom periodu uočili smo kako je ovo područje i nakon 5 godina od ratifikacije Konvencije nije došlo do usklađivanja izbornog zakonodavstva s tim odredbama. Problem se tiče od osiguravanja biračkog prava svih osoba s invaliditetom, ali opet bi izdvojila ovdje osobe koje su smještene u ustanovama npr. socijalne skrbi, odnosno institucijama, kao i davanje biračkog prava osobama s invaliditetom koje su lišene u poslovnoj sposobnosti. U području pristupačnosti također nastavljamo nažalost nedostatke i manjkavosti koje se i u prošlogodišnjim izvješćima prikazane i kako bi osobe s invaliditetom mogle ostvariti bilo koje pravo i dostupnost usluge nožno je i dalje osvještavati društvo da je upravo to temelj i preduvjet osiguranja različitih elemenata pristupačnosti. Usprkos postojanju zakonske regulative koja je dobra, kojom se nalaže gradnja objekta koji će biti pristupačni svim osobama s invaliditetom i osobama smanjene pokretljivosti i dalje nije pristupačan čitav niz usluga i sadržaja. Dok komunikacijske prepreke otežavaju uključivanje osoba s osjetilnim oštećenjima. Pritužbe roditelje u području odgoja i obrazovanja s teškoćama u razvoju, zbog poteškoća kod uključivanja u redovni dječji vrtić. Pokazuju da unatoč opredjeljenjima za inkluziju još uvijek postoji prostor za poboljšanje normi koje reguliraju uključivanje djece s teškoćama u redovne predškolske ustanove. Pritužbe ukazuju na nesklonost uključivanja djece s teškoćama u vrtić, od neuključivanja djeteta do ograničavanja vremena boravka. Ali i na nedostatak odgovarajuće podrške u uključivanja, npr. nedostatak pomoćnika. U osnovnoj i srednjoj školi također imamo problema. Temeljem odredbi Zakona o odgoju i obrazovanju u osnovnoj i srednjoj školi proizlazi obveza donošenja podzakonskih akata i dalje podzakonski akti nisu doneseni. Pravilnik koji treba definirati vrste teškoća na temelju kojih učenik ostvaruje pravo na primjerene programe školovanja i primjerene oblike pomoći nije i donesen. Već još uvijek vrijede pravilnici koji su 1991. godine. koji nisu primjereni i ne osiguravaju ostvarivanje jednakih prava svih učenika u općem obrazovnom sustavu. Ne manje važno je osigurati tu strukturnu potporu od škole bez barijera, od prilagođenih udžbenika, pomagala, opreme, prijevoza, a posebno primjereno educiranog nastavnika. Učenicima s teškoćama u razvoju u srednjim školama na jednaki način nedostaju oblici potpore educirani nastavnik, stručna služba, pomagači, individualizirani prilagođeni programi, te infrastrukturna potpora. Srednje škole u manjoj mjeri imaju iskustva inkluzivnog ubrzanja, u manjoj su mjeri ekipirani stručni suradnici raznih profila, a poteškoća proizilazi i iz nedovoljne specifične educiranosti profesora. O problemima možemo govoriti u visoko školskom obrazovanju. Prepreke na koje nailaze studenti sa invaliditetom istaknute u proteklim izvještajnim razdobljima i dalje nisu riješeni na sustavni način. Specifične potrebe pojedinih studenata sa invaliditetom su osiguravanje prevoditelja za znakovni jezik, prilagodba literature na brailleov tisak, osiguranje prijevoza, osiguranje osobnog asistenta, nabava pomagala. Upravo su te potrebe ključne za uspješno studiranje uz odgovarajući smještaj, te pružanje zdravstvenih usluga i usluga njege studentima kojima su one svakodnevno potrebne. Vidljivo je da nedostaju i statistički podaci o studentima s invaliditetom raznih sveučilišta na cijelom području Hrvatske. Stoga smatram da dosadašnja iskustva trebalo bi pretočiti u zakonodavni okvir koji bi jasno definirao potrebe, načine podrške i njihove pružatelje što bi pridonijelo boljoj suradnji dionika koji trenutno pružaju savjetodavne, koordinativne i konkretne usluge podrške. Profesionalna rehabilitacija i zapošljavanje. Za osobe sa invaliditetom profesionalna rehabilitacija predstavlja preduvjet za zapošljavanje na otvorenom tržištu rada u zaštićenim uvjetima ili nekom drugom modelu samozapošljavanja. Reguliranje postupka profesionalne rehabilitacije u dva propisa i dva različita sustava zamagljuju činjenicu da sustavna i kvalitetna profesionalna rehabilitacija u stvari ne postoji. Područje ostalo je neuređeno i nedorečeno, nisu osnovane ustanove za profesionalnu rehabilitaciju, nije uspostavljen odgovarajući sustav vještačenja, a nema niti odgovarajućeg institucionalnog i financijskog okvira. Jednako je teška situacija i u području zapošljavanja. Vrlo često se ne poštuje prednost pri zapošljavanju osoba sa invaliditetom kao ni obveza kvotnog zapošljavanja. Pitanje razumne prilagodbe u području rada i zapošljavanja, dostupnost otvorenog tržišta rada, promicanje programa strukovne i profesionalne rehabilitacije, primjereno zakonodavstvo samo je dio obaveza koje u ovim područjima nisu zadovoljavajuće poštivani. Najveći broj pritužbi se odnosio upravo na kršenje prava prednosti koji imaju po članku 10. stavak 3. Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, pa smo u brojnim slučajevima upozoravali poslodavci na nužnost poštivanja tog prava. Premda ohrabruje porast zaposlenih u 2011. godini u odnosu na prethodne dvije godine njihovo zapošljavanje nema očekivani uzlasni smjer. Kako bi osobe stvarno bile izjednačene sa ostalim građanima na području zapošljavanja i rada potrebna im je potreba zajednice koja se mora ogledati ne samo u projektima s ograničenim vremenskim trajanjem i nesigurnoj održivosti već treba biti dobro strukturirana i zasnovana na multidisciplinarnom pristupu s jasnim ciljevima koji počivaju na procjeni kako sposobnosti, tako i ograničenja uvjetovanih invaliditetom. Invaliditet se ne smije smatrati sinonimom za radnu nesposobnost. Rad nije samo interes osoba sa invaliditetom, već je i interes države budući da ovaj rad umanjuje socijalne naknade. Trebamo biti svjesni da obrazovanje i njihovo zapošljavanje predstavlja temeljno ljudsko pravo, a ne ustupak koji ovisi o razumijevanju pojedinca ili grupa koji donose presudne odluke koje se tiču zapošljavanja. U području mirovinskog osiguranja bilo je nešto manje pritužbi nego prethodnih godina, ali one su se odnosile uglavnom na načine utvrđivanja mirovinskih primanja sa osnova invaliditeta na visinu dodatka za tjelesno oštećenje i utvrđivanja postotka tjelesnog oštećenja. Ali zaprimili smo više pritužbi roditelja s teškoćama u razvoju djece koji su odbijeni u svom zahtjevu za ostvarivanje doplatka za djecu s težim oštećenjem zdravlja i starijima od 27 godina. Pozivajući se na diskriminaciju u odnosu na one roditelje koji su to pravo ostvarili do 2002. godine. Na osnovu tih podnesaka zatražili smo od nadležnih tijela da se postupi po Izvješću Ustavnog suda smatrajući neprihvatljivim da su novi korisnici doplatka za djecu s težim oštećenjem zdravlja stavljeni u neravnopravan položaj u odnosu na prijašnje korisnike koji to pravo imaju i nakon 27 godine života. Spornim nalazimo to što se država obvezala još i danas važećom zakonskom odredbom donijeti propise o osobama sa invaliditetom koji već 10 godina nije donijela. Iako postoji niz problema u različitim područjima prešla bih na područje zdravstvene zaštite. Posebno bih izdvojila zdravstvenu zaštitu osoba sa mentalnim oštećenjima, poteškoće u ostvarivanju stomatološke zaštite osoba sa intelektualnim oštećenjima kao i probleme u području nabavke ortopedskih pomagala. Prevladavajući oblik liječenja osoba sa mentalnim oštećenjem u Republici Hrvatskoj je bolničko liječenje, a sustav prevencije i rehabilitacije koja bi trebala uslijediti nakon bolničkog liječenja nije razvijeno. Nepostojanje izvanbolničkog sustava liječenja i nedostatak psihijatrije u zajednici, te rehabilitacije dovodi upravo do onog željenog učinka, a to je višestruke hospitalizacije posljedično doinstitucionalizacije, socijalnog isključivanja, izolacije, stigmatizacije, gubitka radne sposobnosti, a potom i do učestalog lišavanja poslovne sposobnosti i to često u potpunosti. Posljedično dolazi do značajnog zadiranja u temeljna ljudska prava osoba sa mentalnim oštećenjima. Područje prava na život u zajednici možemo reći da kako bi osobe sa invaliditetom mogle imati ravnopravan život u zajednici nužno je osigurati zakonodavni okvir, provođenje mjera pružatelji lepezu usluga u zajednici koji će tim osobama sustav omogućiti prema njihovim individualnim potrebama i preostalim sposobnostima. Unatoč donošenju Nacionalnog plana deinstitucionalizacije, master plana i transformacije ustanova socijalne skrbi nije zabilježeno značajnije smanjivanje broja smještenih u ustanovama niti su zapažene mjere u smislu razvoja potrebnih usluga u zajednici. Prepreke s kojima se susreću osobe sa invaliditetom različitih oštećenja društveno su uvjetovane, te postoji niz ograničenja kao od pitanja pristupačnosti, obrazovanja pa do zapošljavanja. U području neovisnog življenja primili smo značajne pritužbe osoba koje nisu mogle ostvariti pravo na osobnog asistenta. Dugoročno gledajući predložili smo da se donese Zakon o ostvarivanju prava na asistenciju kojim bi se omogućila sustavna i kontinuirana podrška asistencije osobama sa invaliditetom sa različitim vrstama oštećenja na temelju jedinstvenih kriterija težine invaliditeta i individualne procjene potreba. Pritužbama stranaka i uvidom u ustanove uočili smo kako ne postoje specijalizirane ustanove za smještaj osoba mlađe životne dobi s teškim tjelesnim invaliditetom, pa se one smještaju u domove za starije i nemoćne osobe. Nije ni prihvatljivo da se za takve osobe grade posebne ustanove već treba težiti stvaranju životnih uvjeta koji bi bili prostorno prilagođeni osobama u njihovim vlastitim domovima dok bi se potrebna podrška trebala pružati u zajednici, a ne da osobe zbog pružanja njege i podrške izdvaja se iz zajednice i izolira u ustanovama, čak i da su njihovi normativi i prateće usluge prilagođene njihovim potrebama. Područje na koje upozoravamo već treću godinu za redom je nedopustiv položaj osoba sa autizmom u RH koji zahtjeva hitnu i usklađenu intervenciju najviših državnih tijela. Većina propisa ne priznaj posebnost autizma kao jednog od najsloženijih poremećaja. Iako se u Hrvatskoj počelo prije više desetljeća počelo sustavno baviti autizmom umjesto da do danas napredujemo i pratimo svjetske trendove zaostali smo na području ranog otkrivanja dijagnostike, rehabilitacije a posebno u skrbi za odrasle osobe iznad 21. godine sa autizmom. Mnogobrojna prepiska i sastanci na svim razinama sa predsjedništvom Vlade i saborskim odborima nisu tijekom 2011. polučili vidljiv rezultat. Stručnjaci koji poznaju autizam, djelatnici centra ali i UNDP prijedlog transformacije centra jedinstveni su u stavu da ustanova ustrojena kao centra autizma nužno treba postojati ali treba biti ustrojena na razini države, a ne jednog grada i njezine usluge trebaju biti dostupne u svim regijama države. Upozoravamo Vladu RH da je nužno potrebna uspostava cjelovitog sustava skrbi za osobe sa autizmom kako bi se prekinulo njihovo sadašnje stanje u kojem je veliki dio potreba osoba sa autizmom zanemaren čime se ozbiljno krše njihova ljudska prava. Kao zaključak željela bih reći da trebat će puno vremena, energije i truda da se stvore zakonski preduvjeti većem uključivanju osoba sa invaliditetom u društvo na ravnopravnoj osnovi s drugima. I premda svjesni situacije u kojoj trenutno u hrvatskom društvu težak položaj svih građana posebno želim naglasiti da su osobe s invaliditetom i osobe s teškoćama u razvoju zbog svojih teškoća posebno ranjivi i time dodatno izloženi negativnim gospodarskim trendovima. Pitanje osiguravanja podrške za izjednačavanje mogućnosti svih građana nije pitanje milosrđa nego pitanje ljudskih prava i obaveze države da ih se poštuje i u razdobljima gospodarskih teškoća. Štednja na osobama s invaliditetom nije nipošto prihvatljiva jer osim što neposredno ugrožava zdravlje i kvalitetu života ljudi, dugoročno može izazvati niz neželjenih i teško popravljivih posljedica što dovodi do još većih troškova uslijed pogoršanja zdravstvenih i životnih uvjeta. Pri tome je od vitalne važnosti za osobe s invaliditetom da naknade i usluge budu ciljane i da poštuju individualne potrebe uvažavajući različite stupnjeve i intenzitet invaliditeta. Svima nama neovisno gdje živimo na području Hrvatske treba biti zajednički cilj da podupiremo iniciramo provedbe pozitivnih zakonskih propisa u cilju sprečavanja stvaranja prepreka u zajednice koje mogu biti građevinske, komunikacije, u mobilnosti, u korištenju brojnih servisa u zajednici jer nitko zapravo ne zna kada će jednom učinjena prepreka postati prepreka i za nekog od naših najmilijih a možda i nama osobno. Evo zahvaljujem. Hvala.
Hvala lijepa gospođo pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Izvolite. Gospodin Furio Radin u ime Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Odbor je navedeno izvješće razmatrao kao zainteresirano radno tijelo. U uvodnom je izlaganju pravobraniteljica za osobe sa invaliditetom naglasila kako su postupanja ureda bila usmjerena u tri pravca. Radu na pojedinačnim slučajevima, promotivnim aktivnostima u koje je uključena i edukacija o pravima osoba s invaliditetom te provedbi Konvencije UN o osobi s invaliditetom. Naglasila je da je sukladno Hrvatskom registru osoba s invaliditetom u Hrvatskoj evidentirano 518 tisuća 061 osoba s invaliditetom. Ured je tijekom 2011. godine imao je tisuću 446 postupanja u svrhu zaštite, praćenja i promicanja prava osoba s invaliditetom. Osim od tog broja zaprimljeno je 647 predmeta u svezi zaštite prava osoba s invaliditetom, a koje su se u najvećem dijelu odnosile ne područje socijalne skrbi, osiguranje pristupačnosti, zdravstvenu zaštitu, zapošljavanje i mirovinsko osiguranje. Istaknula je da je u protekloj godini uputila 31 prijedlog za izmjene, dopune i donošenje u 23 propisa te 270 inicijativa prema tijelima državne, područne odnosno regionalne samouprave, savezima i udrugama osoba s invaliditetom koji su se odnosili na preporuke, upozorenje i upite s ciljem rješavanja pojedinačnih slučajeva podizanja razine svijesti, osiguranja proračunskih sredstava te analize postojećeg stanja. Posebno se osvrnula na značajno smanjivanje sredstava više od 60% udrugama koje su pružatelji ili pružateljice usluga pojedinim kategorijama osoba s invaliditetom što će značajno narušiti započete procese deinstitucionalizacije i decentralizacije pomoći ovim ugroženim skupinama. S druge strane naglasila je da će svi korisnici ovih projekata vratiti u sustav državne skrbi za što nisu osigurani ni materijalne ni kadrovske pretpostavke. U raspravi su na kraju članovi odbora osobito ukazali važnost ostvarivanja svih projekata namijenjenih osoba s invaliditetom te su naglasili da se snaga nekog društva ogleda u njegovoj humanosti. Stoga se kako su istaknuli ne smije štediti na najranjivijim skupinama društva ali se svakako mora voditi računa o transparentnosti i svrhovitosti korištenja dodjeljivanja sredstava. Na taj će se način osigurati nastavljanje određenih projekata pa čak i povećanje sredstava za njihovo provođenje dok će se projekti kod kojih se utvrde određeni nedostaci i propusti morati obustaviti. Napokon, članovi odbora pozvali su nadležna sredstva da s većom pozornošću razmatraju preporuke i inicijative pravobraniteljice s invaliditetom, kao što ćete vidjeti stoji u zaključcima što i do sada kako se to navodi u izvješću u najvećem dijelu bio i slučaj. Nakon provedene rasprave odbor je jednoglasno odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donosi sljedeći zaključak od dvije točke: "1. Prihvaća se izvješće pravobraniteljice osoba s invaliditetom za 2011. godinu i 2. Mišljenja, prijedlozi i primjedbe izneseni u raspravi o izvješću kao i primjedbe, prijedlozi, preporuke pravobraniteljice za osoba s invaliditetom dane u izvješću dostavljaju se Vladi RH radi poduzimanja mjera za učinkovitiji rad nadležnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti". Hvala.
Hvala lijepa. Možemo prijeći na raspravu po klubovima. Samo bih vas htio obavijestiti onako kako i vidite sami na ovim našim displejima, danas bi dakle raspravu imali do nešto prije 13,30 jer imamo obilježavanje Dana Hrvatskog sabora u predvorju ove dvorane, dakle to je taj svečarski dio u vrijeme naše stanke. Onda nastavljamo u tri sa ovom točkom dnevnog reda pa dok ne završimo, ja vjerujem da će to biti negdje tamo oko 17,30-18,00 jer se javilo evo 5 zastupnika u ime klubova i 16 u pojedinačnoj raspravi. Hvala vam lijepa. Otvaram raspravu po klubovima. Prva riječ ima gospođa zastupnica Ana Komparić Devčić u ime kluba SDP-a.
Zahvaljujem, gospodine predsjedniče. Gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Na samom početku želim reći da će klub SDP-a podržati izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2011. godinu. Smatramo da je pravobraniteljica sa svojim suradnicima svoj posao odradila vrlo kvalitetno i dobro te isto tako smatramo da je institucija pravobraniteljice za osobe s invaliditetom više nego potrebna u Republici Hrvatskoj. I iz tog razloga nam je izuzetno drago da je Ustavni sud poništio Zakon o pučkom pravobranitelju i objedinjavanju svih pravobraniteljstava jer smatramo da i ovako ne mogu stići obaviti sve svoje zadaće i ne mogu se baviti sa svim problemima i poteškoćama s kojima se susreću, a onako objedinjeni sigurno ne bi mogli se posvećivati specifičnim situacijama s kojima se susreću na terenu. Kako je vidljivo iz samog izvješća problema ima previše, ali jedna rečenica iz samog izvješća smatram ju izuzetno alarmantnom, a to je, citirat ću ju: "Uključivanje u zajednicu osoba s invaliditetom preduvjet je njihovog izlaska iz izolacije.". I sad se svi zajedno možemo zapitati zar je moguće da u 21. stoljeću netko, ali ne netko nego naši sugrađani se osjećaju izolirano, osjećaju se da nemaju našu podršku i osjećaju se da nemaju iste mogućnosti. Ako ste pažljivo čitali ovo izvješće uočit ćete da se susreću sa brojnim ograničenjima, nemogućnostima, nerazumijevanjem okoline i još niz teškoća s kojima se oni susreću u svom svakodnevnom životu. A isto tako se ne možemo oteti dojmu iako je pravobraniteljica u uvodnom rekla da neki zakoni nisu najbolji, ali zakoni postoje, postoje institucije, a zapravo sve ostaje mrtvo slovo na papiru. Ako uzmete u obzir onaj dio koji je samo pravobraniteljica govorila, a vezan je za prilagodbu javnih institucija teško pokretnim ili nepokretnim osobama koje su trebale biti obavljene do 2007. godine, a nama danas pravobraniteljica ne može dati odgovor koliko je institucija prilagodilo se osobama s invaliditetom, onda se moramo zapitati što se u našem društvu dešava, gdje je tu pravna sigurnost. Problem je u tome što jedinice lokalne samouprave i regionalne samouprave iako imaju zakonsku obavezu dostavljati podatke o prilagodbi institucija one to ne čine i to je razlog zašto nama pravobraniteljica danas ne može dati konkretan odgovor koliko još ustanova se mora prilagoditi osobama s invaliditetom. Ako uzmete u obzir onaj dio koji se odnosi na zdravstvenu zaštitu također se uočavaju brojni problemi, nedostaci, od toga da nam bolnice nisu adekvatno prilagođene izuzev novosagrađenih ili novoadaptiranih odjela kojih u Republici Hrvatskoj i nema tako puno, onda ćete uočiti da većina odjela nema wc za osobe s invaliditetom, da nema mogućnosti tuširanja i onda se mi svi zajedno možemo pitati kako se osjećaju osobe kada uđu u naše bolnice. Nadalje, ako kao što je i sama pravobraniteljica navela veliki dio postoji, problem u odgojno-obrazovnom sustavu gdje još u većim gradovima imate mogućnost da djeca odlaze u vrtiće, osnovne, srednje škole i fakultete, ali ono što treba nas sve zabrinuti je pitanje šta je sa manjim sredinama. Djeca su prepuštena roditeljima. Sustav mora dati odgovore na ta i takva pitanja. Ako ste u životu imali sreće, osoba ste s invaliditetom i imali ste sreće da ste završili fakultet ili školu, dolazi na red zapošljavanje. Ono što je i sama pravobraniteljica navela, dakle iako postoje zakonske odredbe u prednosti pri zapošljavanju iz ovog izvješća jasno je vidljivo da se one ignoriraju i ne primjenjuju, a rad i prihodi su preduvjet za samostalan i neovisan život svake osobe s invaliditetom. U ovom dijelu želim naglasiti i podcrtati izuzetnu važnost projekta osobnog asistenta jer uz rad i zapošljavanje on zapravo služi upravo za to, osigurava neovisnost. Želim istaknuti na još jedan paradoks s kojim se susreću osobe s invaliditetom, a to je uvođenje smart kartice. Smart kartica je zapravo uvedena sa ciljem da osobe s invaliditetom imaju besplatnu vožnju autocestama. No što se desilo, smart kartica se vezala za automobil a ne za osobu, dakle natjerali smo invalide ako žele imati smart karticu da moraju kupiti automobil što je zapravo neprihvatljivo i smatramo da se taj dio mora mijenjati u zakonu i da ta kartica mora biti vezana za osobu, a ne za automobil. Istaknula bih još jedan problem koji ja smatram godinama zanemarivan, a svi ćemo se zajedno složiti da smo turistička zemlja, da nam je turizam glavna gospodarska grana, ali opet ne za osobe s invaliditetom. Malo tko od nas razmišlja vjerojatno kad ljeti odlazi na more da li i naši sugrađani koji su osobe s invaliditetom, da li se i oni žele okupati u moru. Jer kad uzmete u obzir hotele na Jadranu malo je onih koji su prilagođeni osobama s invaliditetom, ako se naravno pod prilagodbom ne smatra rampa za invalidska kolica. Šta je sa sobama, kupaonicama, šta je s restoranima, šta je sa bazenima i ovako bi se moglo nabrajati unedogled. Onaj posebni problem koji želim istaknuti jesu plaže za invalide. Kolegice i kolege u RH imamo 8 plaža za invalide i to 5 u Primorsko-goranskoj i Istarskoj županiji, 2 u Gradu Zagrebu, 1 u Splitu, Zadru i Vodicama. Iz navedenog se vidi da područje južno od Splita do Dubrovnika kao i svi naši otoci ostaju nepristupačni našim invalidima, odnosno osobama s invaliditetom. I smatram da se ovakav pristup turizmu mora mijenjati. Ono što je bilo govora na Odboru za zdravstvo i socijalnu skrb, a smatram da se to mora naglasiti, je činjenica da se treba napraviti osobna iskaznica osobe s invaliditetom. A zašto to govorim? Svatko od nas ima svoje potrebe, nismo isti, različiti smo. Smatram da se osobama s invaliditetom treba pristupiti fleksibilno. Ne možemo ih unificirati, ne možemo im odrediti načelno što su njihove potrebe, oni imaju svatko svoje potrebe. Mišljenja smo da bi trebalo uvesti mjesečni iznos sredstva tzv. vaučer koji će osobe s invaliditetom koristiti za svoje potrebe. A reći ću vam jedan primjer vrlo jednostavan da shvatite zašto govorim o vaučerima, a to je sljedeći: ako ste inkontinentna osoba vi danas imate pravo na pelene. I dogodi vam se slučajno da niste potrošili sve pelene do kraja mjeseca, ali imate potrebe za nečim drugim gazama, kateterima, ulošcima. Istekne vaš mjesec, vi sljedeći mjesec ne možete uzeti manje pelena da biste uzeli katetere, uloške ili nešto drugo vi morate ponovno uzeti isti broj pelena. Dakle, sustav mora biti fleksibilniji jer, još jedanput naglašavam, nismo svi isti i nemamo svi iste potrebe. Ja vjerujem da sam ja u svojoj raspravi otvorila samo jedan manji niz problema s kojima se susreću osobe s invaliditetom, vjerujem da je također istina da više puta zaboravimo na njihove teškoće, ali zato su oni tu da nas podsjete, da nas upozore pa da zajedno rušimo sve barijere bez obzira što je trenutno stanje u RH izuzetno teško i što je težak položaj svih njezinih građana smatram da je položaj osoba s invaliditetom uvijek teži i da to ne smijemo zaboraviti. I ono što želim još reći na samome kraju, odnosno želim apelirati na sve nas zajedno, molim vas kolegice i kolege nemojmo o osobama s invaliditetom razgovarati samo od izvješća do izvješća. Molim vas, mislimo na njih i onda kada donosimo sve zakone u ovom Visokom domu. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. U ime kluba HNS-a gospodin zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče, gospođo Anka Slonjšak, pravobraniteljice za osobe s invaliditetom, kolegice i kolege, građanke i građani RH. Čitajući ovo opširno, detaljno i po meni jedno od najkvalitetnijih izvješća kojeg sam ikad vidio moram priznati da sam osjetio određenu dozu srama i stida koliko smo malo kao društvo napravili za naše građane s invaliditetom, odnosno koliko nismo dovoljno toga napravili a mogli smo za naše sugrađane. Iako kad sam došao do kraja osjetio sam i određenu dozu sigurnosti zahvaljujući tome da je na čelu tog vrlo važnog Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom gospođa Anka Slonjšak jer se kroz izvješće zaista iščitava njeno apsolutno puno razumijevanje toga što radi, koji su problemi osoba sa različitim invaliditetima. Danas raspravljamo o izvješću koje po klubu HNS-a mora biti prvo na popisu svih izvješća. Problematiku koja tretira izvješća jest problematika koja mora biti ispred svega što mi kao ljudi uopće trebamo početi raditi. Uvijek i na svakom mjestu prvo treba omogućiti normalan život potrebitima, a tek onda sve ostalo dolazi na dnevni red. I kad se raspravlja o proračunu i kad se raspravlja o obrazovanju, kulturi, zdravstvu, zapošljavanju, sigurnosti, prometu uvijek prvo osobe s invaliditetom pa onda svi ostali i sve ostalo. Svugdje i na svakom mjestu svi imamo pravo na jednakopravni tretman, svi smo pred državnim institucijama isti osim kad su u pitanju osobe s invaliditetom tu oni, odnosno one imaju prednost i pravo prvenstva. Hrvatska je zemlja s relativno velikim postotkom broja osoba s invaliditetom, preko 11%. Što jasno je posljedica rata. I više svi mi koji na sreću nemamo, nismo, osobe s invaliditetom moramo s punom svijesti i ljudskom savjesti angažirati se na društvenoj inkluziji svih naših invalidnih sugrađana, odnosno sugrađanki. U ovom zaista opširnom i detaljnom izvješću na 200 stranica za 2011. godinu pravobraniteljica za osobe s invaliditetom navodi da je činjenica da se osobe s invaliditetom nalaze u sve težim socijalnim uvjetima, a nerijetko žive i u uvjetima siromaštva. Mi u klubu HNS-a smatramo da je takvo nešto nedopustivo i ovim putem pozivamo sve državne institucije, a posebno Ministarstvo socijalne skrbi da učine sve da niti jedna osoba s invaliditetom ne živi u uvjetima siromaštva. Za osobe s invaliditetom se moraju naći sredstva kako bi živjele s dostojanstvom i sretne po najvišim standardima koje im zajednica može priuštiti. Prema izvješću najveći broj zaprimljenih pritužbi, zamolbi i upita koji su otvoreni kao predmet u 2011. godini bilo je u području socijalne zaštite, ovo sad citiram iz izvješća, 106, odnosno 23%. Zahtjevi iz više područja njih 75, 16,2% odnose se na predmete u kojima je ured postupao po raznim zamolbama u kojima stranke traže savjet, novčanu pomoć, ostvarivanje prava u više područja ili podršku njihovim inicijativama, ali pod višestrukim pritužbama gdje se nije moglo izdvojiti koje bi područje bilo prioritetno. Sljedeće područje je pristupačnost gdje je pravobraniteljstvo postupalo u 57 slučajeva, odnosno 12,3% predmeta. U prethodnoj godini je pravobraniteljstvo postupalo u 54 slučaja, odnosno 11,7% vezanih uz područja zdravstvene zaštite. Na području mirovinskog osiguranja odnosilo se 34 predmeta, odnosno 7,3%, dok je u području zapošljavanja i rada bilo ukupno 50 predmeta, odnosno 10,8%. Višestruka savjetovanja koje je radilo pravobraniteljstvo jest dio rada ureda koji se odnosio na savjetovanje strankama putem telefona. Najveći broj tih savjetovanja odnosio se na područje socijalne zaštite, mirovinskih osiguranja, odgoja i obrazovanja i zdravstvene zaštite. Kao primjere pitanja u vezi kojih su osobe tražile savjetovanja, o primjeni propis o njihovom konkretnom slučaju navodi se: ostvarivanje prava u područjima socijalne zaštite, status roditelja njegovatelja, osobna invalidnina, zamolba za materijalnu pomoć, doplatak za djecu, skrbništvo, pravo na asistenta, osobni radni asistent u nastavi, upis u vrtić, ortopedska pomagala, besplatno dopunsko zdravstveno osiguranje, prijevoz i pratnja kod bolničke rehabilitacije, prava iz mirovinskog osiguranja, pravo prednosti pri zapošljavanju te pravo na besplatnu pravnu pomoć. Važno je navoditi koja su sve područja na kojima osobe s invaliditetom imaju probleme. Aktivnosti ureda pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom vezane su uz ukupnu problematiku koje se tiču osoba s invaliditetom i to: zdravlje, pristupačnost, mobilnost i stanovanje, dalje sudjelovanje u javnom životu, odgoj za obrazovanje, profesionalna rehabilitacija i cjeloživotno učenje, radi i zapošljavanje, mirovinsko osiguranje, socijalna zaštita, pristup pravosuđu, suzbijanje diskriminacije, radi se o Zakonu o suzbijanju diskriminacije, žene s invaliditetom. U diskusiji o izvješću samom naprosto je nemoguće ukazati na sve probleme na koje nailaze invalidne osobe iz svih područja. Mi u klubu HNS-a odlučili smo se ukazati na neke u nadi da će drugi klubovi, a i pojedinci ukazati na druge probleme iz izvješća koji se tiču života naših invalidnih sugrađana. Dakle, u našem izvješću, mi u HNS-u želimo u današnjoj raspravi, odnosno u našem raspravi mi u HNS-u želimo ukazati na probleme zdravstvene zaštite osoba s mentalnim oštećenjem, odnosno njihovim liječenjem i rehabilitacijom pa mi dozvolite da pročitam točku 314. iz izvješća. S ciljem unaprjeđenja sustava zaštite mentalnog zdravlja 2010. godine donesena je nacionalna strategija zaštite mentalnog zdravlja za razdoblje od 2011. do 2016. godine. Nacionalnom strategijom razvitka zdravstva 2006. do 2011. predviđeno je osnivanje centara za mentalno zdravlje. Primarna razina zdravstvene zaštite čiji je cilj bio poboljšati uvjete za uključivanje osoba sa psihičkih poteškoćama u svakodnevni život čijom bi se spriječila njihova diskriminacija u društvu. Slijedeći mjerenje određene strategije, a sukladno Zakonu o zdravstvenoj zaštiti donesena je mreža javne zdravstvene službe kojom je predviđeno ustrojiti službe za zaštitu mentalnog zdravlja i prevenciju ovisnosti. Službe za prevenciju i izvan bolničko liječenje ovisnosti i zaštitu mentalnog zdravlja formalno su ustrojene 2009. godine pri županijskim Zavodima za javno zdravstvo u svim Hrvatskim županijama, ali na način da je dotadašnjim službama prevencije ovisnosti dodana i zaštita mentalnog zdravlja. Međutim, u mnogim županijama nije ustrojen multidisciplinarni tim, aktivnosti koje se provode i dalje su uglavnom usmjerene na prevenciju ovisnosti i rad s mladima rizičnog ponašanja. Prevladavajući oblik liječenja osoba s mentalnim oštećenjem u Republici Hrvatskoj je bolničko liječenje, a sustav prevencije i rehabilitacije koje bi trebalo uslijediti nakon bolničkog liječenja nije razvijen. Nepostojanje izvan bolničkog sustava liječenja i nedostatak psihijatrije u zajednici te rehabilitacije dovodi do višestrukih hospitalizacija, posljedično do institucionalizacije, socijalnog isključivanja, izolacije, stigmacije, gubitka radne sposobnosti, a potom i do učestalog rješavanja poslovne sposobnosti i to u potpunosti. Posljedično dolazi do značajnog zadiranja u temeljna ljudska prava ovih osoba pa i povreda prava osoba s invaliditetom kojim priznaje konvencija o pravima osoba s invaliditetom. Pročitat ću dalje i ovo što piše, naime tu sad ide jedna priča koja je meni izuzetno osjetljiva, a to su bolnice odnosno specijalne psihijatrijske bolnice. Izvjestiteljica je, pravobraniteljica je bila u tri specijalne psihijatrijske bolnice, u psihijatrijskoj bolnici Vrapče, psihijatrijskoj bolnici Lopača i psihijatrijskoj bolnici Doktor Ivan Bobot u Popovači. Prilikom njihovog obilaska u 2000. godini priopćena je preporuka čiji sadržaj je naveden u prošlogodišnjem izvješću. U svom odgovoru ministarstvo se nije očitovalo da li se planiraju i koje mjere se planiraju poduzeti sukladno uočenim nedostacima i konkretnim preporukama ureda. Navedeno je samo da ministarstvo u suradnji s drugim relevantnim ustanovama kontinuirano radi na povećanju socijalne uključenosti osoba s društvenim smetnjama. Uz određene preporuke pravobraniteljica je dala preporuke da treba poboljšati uvjete boravka pacijenata u bolnici, pružiti dovoljno životnog prostora po pacijentu na način da se prekine praksa smještavanja 8 osoba u istu sobu po kojoj se ne mogu kretati, u kojoj nemaju privatnosti, ispuniti zahtjeve bolničke higijene pacijentima pružiti odgovarajuću pomoć u održavanju osobne higijene, osigurati noćne ormariće uz svaki krevet, osigurati prostor za odlaganje osobnih stvari, omogućiti pacijentima oblačenje po osobnom ukusu. Omogućiti svim pacijentima svakodnevno boravljenje na sviježem zraku, opće ne vjerujem da ovo čitam, arhitektonski prilagoditi bolnicu osobama s tjelesnim invaliditetom, omogućiti zapošljavanje dovoljnog broja stručnog osoblja, te im omogućiti ciljanu edukaciju i dodatno obrazovanje. Upoznati pacijente s njihovim pravima sukladno Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama, te Zakonom o zaštiti pravi pacijenata i omogućiti im konzumiranje tih prava. Donijeti podzakonske akte u skladu sa zakonom, međunarodnim propisima i smjernicama kojima bi se detaljno regulirano područje primjene fizičke sile na način da se njima jamči poštivanje ljudskih prava i zaštita od okrutnog i ponižavajućeg postupanja. Još jednom, kojima bi se detaljno regulirano područje primjene fizičke sile na način da se njima jamči poštivanje ljudskih prava i zaštita od okrutnog i ponižavajućeg postupanja o moj bože. I dozvolite da ovdje ukažem na jednu sramotnu činjenicu, a tiče se svih. Radi se o sanitetskim smještajnim, zdravstvenim i rehabilitacijskim uvjetima nekih psihijatrijskih bolnica u Hrvatskoj. Oni su nedopustivi. Želim upozoriti, posebno na stanje na gerijatrijskom odjelu psihijatrijske bolnice u Vrapču. Taj odjel gdje nažalost odlaze pred kraj, pred sam kraj svojeg života neki naši mame i tate, neki naši djedovi i bake izgleda apsolutno nedopustivo sramotno. To je mjesto koje bi trebalo izgledati najbolje i trebalo bi biti najuređenije s liječničkom opremom najnovijih generacija i trebalo bi naprosto biti jedno čisto i ugodno mjesto. Ne postoji toliko dobar liječnik ili liječnica, niti postoji dovoljno dobra medicinska sestra ili bolničar koji može nadomjestiti sramotne uvjete u kojima pred svoje zadnje dane obitavaju neki od naših bespomoćnih sugrađana. Apeliram na ministricu socijalne skrbi, na ministra zdravlja da učine sve kako bi se to strašno stanje na gerijatrijskom odjelu Psihijatrijske bolnice u Vrapču promijenilo. I na koncu, mi u HNS-u smatramo da se u području briga za osobe sa invaliditetom ne treba ni sa kim uspoređivati. Ne trebaju nam niti tuđe statistike, niti tuđi neuspjesi. Uvjerenja smo da Hrvatska treba samostalno i samosvjesno početi adekvatno zbrinjavati osobe sa invaliditetom i po najvišim mogućim standardima i najsuvremenijim saznanjima uopće. Izvješće pravobraniteljice za osobe sa invaliditetom može biti stvarno dobra polazna točka za realizaciju navedenog i sve s krilaticom Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom „ništa o nama bez nas“. Naime, sve vezano uz osobe sa invaliditetom treba raditi u suradnji s njima. Samo osobe sa invaliditetom same zaista znaju što i kako im treba urediti njihove vrijedne jedinstvene živote. Mi koji se možemo sami za sebe brinuti, možemo samostalno zadovoljavati svoje potrebe, rješavati svoje probleme mi ćemo se snaći i s nešto manje suvremenih civilizacijskih tekovina. Oni koji to ne mogu naša su prioritetna briga i to jasno prvenstveno radi njih i njihovih potreba ali i radi nas da bi se i sami nešto češće osjećali kao ljudi. Hvala.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Na vaše izlaganje imamo prijavljen jedan ispravak netočnog navoda. To je poštovani zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite poštovani zastupniče.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa kolega Blažeković je izrekao netočno da kad se raspravlja o proračunu osobe sa invaliditetom imaju prednost. To je netočno kolega Blažeković jer sam proračun na području i socijalne skrbi za 80 milijuna kuna je manji, a iz same primjedbe i postupanja pravobraniteljice je baš najveće u području socijalne skrbi. Ukidanje dakle sredstava za partnerske udruge, konkretno za autizam 60 do 70% ne govori u prilog toga. Lijepo je čuti ovako lijepe riječi, ali jedno djelo učinjeno čini daleko više nego stotinu lijepih riječi. Hvala lijepa.
Hvala i vama poštovani zastupniče. Sada ćemo zastati sa radom, malo se odmoriti i u 13,30 se okupiti ovdje preko kako bismo obilježili Dan Hrvatskog sabora. Hvala lijepa.
Evo kolegice i kolege nastavljamo sa Izvješćem o radu pravobraniteljice za osoba s invaliditetom za 2011.godinu. U ime Kluba zastupnika Hrvatskih laburista Nansi Tireli. Izvolite kolegice.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Poštovana pravobraniteljice sa suradnicima. Najprije bih iskoristila priliku i svim bivšim i sadašnjim saborskim zastupnicima kao i djelatnicima čestitala Dan Hrvatskog sabora. Kolega Milinković je u jednoj svojoj replici prije pauze rekao da djela pokazuju više od tisuću riječi i mislim da upravo broj nas saborskih zastupnika koji smo sada ovdje kada raspravljamo o pravima osoba s invaliditetom isto tako pokazuje više sve od bilo čega što kažemo. Pokazali smo to kada je pravobraniteljica imala ovdje svoju prevoditeljicu za gluhonijeme osobe pa smo onda onako lagano prelazili ispred kamera zaboravljajući pri tom da je ta prevoditeljica za gluhonijeme osobe ovdje zbog svih onih osoba sa tim invaliditetom kojima je itetko stalo da čuju što se i kako se radi i što se ovdje u Saboru priča o njima. Klub Hrvatski laburista Stranke rada podržat će ovaj izvještaj pravobraniteljice za osoba s invaliditetom i veseli me aktivnost pravobraniteljice da ured radi na pojedinačnim slučajevima. Međutim problem je što taj ured djeluje samo na području grada Zagreba. I iako znam da postoje mogućnosti, kanali komunikacije pitam se jesu li uistinu svi takvih mogućnosti i toliko komunikativno sposobni da bi preko ureda u Zagrebu ostvarili sva svoja prava. Informacije do potrebitih tako teško dolaze i na kraju osobe s invaliditetom ostvarit će svoja pravo samo onda ako su sami dovoljno spretni da ih i ostvare. Što se pak tiče aktivnosti ureda vidimo da su u izvješću analitički prikazane i bez obzira koju vrstu pomoći osoba s invaliditetom tražila za svaku od njih ta je usluga najvažnija na svijetu jer treba upravo njoj. Nemamo dovoljno vremena da bi analizirali cijelo izvješće pa ću se ja evo usredotočiti na nekoliko po meni važnih segmenata. Kada je Upravo vijeće HZZO-a donijelo novi Pravilnik o ortopedskim i drugim pomagalima koji je na snazi od 1.ožujka ove godine, isti je kao takav bio dostavljen na mišljenje i uredu koji je za to imao rok od svega zamislite dva dana. Bez obzira na kratak rok ured je ipak dao svoje očitovanje i preporuke, ali naravno već po starom dobrom običaju Upravno vijeće HZZO-a nije ih prihvatilo. Pitam se tko to bolje od osoba s invaliditetom zna što njima treba i čemu onda uostalom i mišljenje ureda kao takvog? Da li samo radi zadovoljavanja forme i jednostavno ničeg drugog? Ako već pričamo o tome kako kao društvo želimo pomoći tim osobama, pa dajmo ih onda barem saslušajmo i od njih učimo nešto što ne znamo, a očito je iz ovog izvješća da ne znamo puno toga i da nemamo namjeru ni nakon pune 4 godine da napravimo pomak u bilo čemu. Čega se mi to plašimo? Čega se HZZO plaši takvim svojim ponašanjem da će netko možda od osoba s invaliditetom koji je u kolicima tražiti dvije, tri, četiri kolica različitih boja kako bi možda mogao izaći u grad? U novom se pravilniku negdje putem izgubio i članak 27. kojim je bila propisana mogućnosti izvanrednog odobrenja pomagala. Upravo primjenom ove odredbe omogućilo se odobrenje prijeko potrebnih pomagala koja se nisu nalazila na popisu pojedinim osoba s invaliditetom. Svaki je čovjek svijet za sebe. Osobe s invaliditetom tim su veći i kompleksniji svijet. Zašto nam je onda kao društvu pisanjem ovakvih pravilnika i njihovom primjenom stalo samo do toga da takvim osobama damo manje, a ne više? O tome su govorili i prije moji prethodnici kako bi svaku osobu s invaliditetom uistinu trebalo gledati kao osobu za sebe, osobu sa svojim potrebama. Kada smo raspravljali o izvješću pravobraniteljice za djecu spomenula sam koliki je problem s djecom predškolskog uzrasta u ovom izvješću ti se problemi samo kao takvi i potvrđuju. Dok dijete ne ide u školu prepušteno je na brigu roditeljima kojima i samima treba pomoć. Ako se netko i izbori rukama i nogama da mu dijete bude u vrtiću, može ga tamo ostaviti dva sata. Nema asistenata, nema senzibiliteta, jednostavno nema odgovornosti, jer to je odgovornost svih nas u društvu da toj djeci damo sve jer oni na to jednostavno imaju pravo. Normativi za vrtiće koji bi trebali imati djeca s posebnim potrebama ubitačni su, malo ih tko uopće može ostvariti. Kao da se natječemo u čemu ćemo to imati nadnaravne standarde. Pitam se da li su ljudi koji pišu ovakve normative bilo kada imali posla s djetetom s invaliditetom? Da li su s kojim roditeljem ili odgajateljicom u vrtiću ikada pričali o tome i da li su uopće ikada posjetili vrtić u Hrvatskoj da vide kako je, koliko i u kojem roku moguće uopće sve te normative koje propisuju implementirati u praksu da ta djeca čim prije dobiju ono što smo im kao društvo dužni? Ako ne ispunjavamo normative, napravimo i osposobimo onda mobilne timove koji će onda tu djecu posjećivati u njihovim domovima i pomoći im u poticanju zdravog i cjelovitog razvoja jer to bi trebao biti cilj. Što se pak tiče osnovnoškolskog obrazovanja pritužbe uredu odnosile su se na sve one probleme koji su kao takvi postojali i u 2010.i u godinama prije pa je lako zaključiti da se nismo ni milimetar maknuli iz blata u kome smo zaglibili. Temeljem Zakona o obrazovanju proizlazi obaveza donošenja podzakonskih akata kojima će se između ostalog detaljnije urediti ovo područje. To se prvenstveno odnosi na pravilnik kojim treba definirati vrste teškoće na temelju kojih učenik ostvaruje pravo na primjerene programe školovanja i primjerene oblike pomoći. Rok za njegovo donošenje bio je godinu dana od donošenja zakona, a njegov je rok odavno prošao. Trenutno su važeći pravilnici iz 1991. godine, dakle stari su punu 21 godinu i možemo samo nagađati koliko su primjereni i koliko osiguravaju ostvarivanje jednakih prava svih učenika u obrazovnom sustavu. Da li će zbog ovoga u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i sporta netko isto tako odgovarati kao i za neke nedavno, što smo svjedoci nekih nedavnih propusta. Trebalo bi svakako, no pitanje je hoće li. Specijalne škole dobivaju od ministarstva minimalna decentralizirana sredstva koja nisu kao takva dostatna ni za pokrivanje tekućih izdataka pa nam se onda dešavaju paradoksi. Specijalna škola u Labinu dobila je zahvaljujući dobrotvornim akcijama entuzijasta kombi za prijevoz svojih učenika s posebnim potrebama koji kao takav gnjili i propada na parkiralištu ispred škole samo zato što škola nema novaca kojima bi platili tehnički pregled, gorivo i šofera za taj isti kombi koji su dobili. To su jednostavno apsurdi koji graniče sa glupostima, ljudskim glupostima. Što se tiče prava na doplatak za djecu ured bilježi pritužbe roditelja koji nemaju pravo na doplatak za svoju djecu stariju od 27 godina koji se pozivaju na diskriminaciju u odnosu na one roditelje koji su to pravo ostvarili do 1.1.2002. godine temeljem onog famoznog spornog članka 38. Zakona o doplatku za djecu kojima to pravo pripada do donošenja posebnog propisa o pravima osoba s invaliditetom. Socijalna politika države u ovom je dijelu bila posve nekonzistentna jer je Ustavni sud svojim rješenjem ustvrdio da višegodišnje nedonošenje posebnog propisa za osobe s invaliditetom, a time i višegodišnje produljenje famoznog članka 38. Zakona o dječjem doplatku kao privremene odnosno prijelazne odredbe nije ustavnopravno prihvatljivo budući da se u prijelaznom razdoblju do donošenja posebnog propisa jednoj skupini korisnika iznimno i privremeno priznaje pravo na doplatak i nakon što im dijete navrši 27 godinu. Sporno je to što se država obvezala još i danas važećom zakonskom odredbom donijeti propis o osobama s invaliditetom koji već deset godina nije donijela. Temeljem ovoga što sam sad rekla predlažem i Vladi da čim prije prijedlog zakona o tome koliko kod nas u Hrvatskoj može, smije ili treba najdulje trajati to prijelazno, točnije privremeno razdoblje. 10, 20 godina, životni vijek čovjeka, koliko. To bi bilo jako dobro da i zakonom utvrdimo. Ovo izvješće pravobraniteljice je prepuno preporuka i činjenica koje upućuju na njihovo dugogodišnje neizvršavanje, prepuno je i istina da službe kojima bi dobrobit osoba s invaliditetom trebala biti prvotna zadaća, svoju zadaću ne izvršavaju. Ipak najviše žalosti spoznaja da zbog svojih velikih propusta nitko nikada nije odgovarao, nitko nije ni pozvan na odgovornost. Još više žalosti to da se prilikom donošenja zakona i pravilnika nitko i ne sjeti da bi sugestije i prijedlozi koji dolaze iz Ureda pravobraniteljice za osobe s invaliditetom trebale biti kostur takvih zakona na koji će se nadograđivati sve ostalo, a ne da tih prijedloga apsolutno u zakonu nigdje ni nema. Koliko će se izvještaja još u ovoj sabornici morati pročitati da slušajući ih osobe s invaliditetom konačno kažu da, i ovi u Saboru i cijelo naše društvo postali su svjesni da nas 530 tisuća i nas koji moramo živjeti i želimo živjeti, pa makar bili i osobe s invaliditetom, postoji u Hrvatskoj.
Zahvaljujem. Sljedeći u ime Kluba zastupnika HDZ-a zastupnik Stjepan Milinković. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice sa suradnicom, kolegice i kolege. Evo i ja sam posljednjih godina svjedočio izvješćima i sudjelovao u raspravama i mogu potvrditi uistinu ovo što su kolege rekli prethodnici da ovako kvalitetno i sveobuhvatno izvješće se rijetko susretne i potvrđujemo mi u HDZ-u ćemo ga naravno prihvatiti. Ali ima jedna stvar koja je još potrebita spomenuti glede ovog izvješće, što ono iznosi određene probleme, ali i nudi rješenja. To je bitno podvući, a za 518080 osoba s invaliditetom rješenja su uistinu potrebita. Nije dovoljno, možemo se mi ovdje razmetati sa svim velikim riječima i ovako i onako, ako odemo odavde sa slegnutim ramenima kao što smo evo i sa odbora za zdravstvo otišli isto tako onda evo bit će kako je i bilo. Naravno dakle, potrebno je naći rješenja po svim ovim pitanjima o kojima se govori u izvješću, a kao što je rečeno dakle rad je bio usmjeren u tri pravca: rad na pojedinačnim slučajevima, promotivne aktivnosti podizanja razine svijesti u društvu te utjecaj na zakonodavstvo. A razinu svijesti bi svakako trebalo to posebno naglasiti jer i sama definicija invaliditeta, osoba s invaliditetom jest da su to osobe koje imaju tjelesna oštećenja, koje prouzrokuju hendikepiranost, ali imaju i potencijale. I u tom smislu naš je zadatak da mi te potencijale aktiviramo i potaknemo. Najčešće postupane dakle kao što smo čuli, od 1446 predmeta i najčešća područja su bila po pitanju socijalne zaštite, pristupačnosti, obrazovanja, zapošljavanja, mirovinskog osiguranja i zdravstva. A sama konvencija o prvima osoba s invaliditetom koja je dakle stupila 2008. na snagu ona kaže: Konvencija o pravima osoba s invaliditetom nalaže da se osobi s invaliditetom osigura primjereni životni standard i socijalna zaštita kada se osoba zbog svog invaliditeta ne može zaposliti te tako stjecati sredstva potrebna za život, dužnost je države da tim osobama i njihovim obiteljima osigura odgovarajući životni standard te stalno unapređenje životnih uvjeta. Dužnost je države osigurati da osobe ostvare pomoć kako ne bi živjele u uvjetima siromaštva dok podmiruju izdatke vezane uz invaliditet. Na sustav socijalne skrbi upućene su sve osobe s invaliditetom koje svoju materijalnu sigurnost ne mogu ostvariti vlastitim radom, stoga je i zadaća ovog sustava osigurati primjerena prava ovim osobama i članovima obitelji na koje su upućene uvažavajući njihove sposobnosti, potrebe i težinu invaliditeta. Mislim da je dovoljno jasno rečeno što je činiti i baš je nekako simptomatično da je u ovom području socijalne skrbi i najviše primjedaba. A držim k tome, što je i spominjala gospođa pravobraniteljica, dakle problem lišavanja poslovne sposobnosti, dakle i problem skrbništva sve mislim da je vrlo jasno i detaljno to obrazložila. Ali zasigurno moramo reći na ovom mjestu da i povišenje PDV-a na 25%, od cijene energenata, sigurno neće pomoći ublažavanju ovih tegoba. Zasigurno neće. Posebno područje jest sigurno uvijek područje zdravstva evo koje uvijek jer osobe s invaliditetom često puta apsolutno uvijek moraju tražiti zdravstvenu zaštitu i u tom području se ogleda ta skrb za osobe s invaliditetom, ali me na neki način veseli da je evo u ovim primjedbama zdravstvo na zadnjem mjestu na neki način stabilno, ali možda ću izbjeći tu kvalifikaciju na taj način, ali držim da ima išlo se i po pristupačnosti, ali ja bih rekao i po pitanju zdravstva. Dakle, učinjen je određeni napredak u smislu rehabilitacije osoba sa spinalnim oboljenjima u Varaždinskim toplicama. Naravno izrečena je i primjedba da je skrb nakon otpusta da nije adekvatna i da u tom dijelu treba poraditi, ali smo dužni na ovom mjestu i spomenuti značaj zdravstvene njege u kući koja isto značajno participira dakle u tome i pomaže u smislu poboljšanja kvalitete življenja. Naravno naznačeno je i pitanje osoba sa mentalnim oštećenjima, isto ovaj drugi dio gdje se nakon bolničkog liječenja koliko sam razumio se ipak pristupi, postupa se onako kako bi to zahtijevalo, dakle skrb u tom drugom dijelu nije zadovoljavajuća. Nadalje, posebno mjesto zasigurno su ortopedska pomagala o čemu su i prethodnici govorili. Mislim da to moramo posebno spomenuti jer ovaj pravilnik koji je stupio na snagu 1. ožujka izazvao je uistinu već dosta poteškoća i u tom smislu su i išla upozorenja. Dakle, glede tih i od Udruge slabovidnih osoba, poglavito gledano članka 27. kada se moglo intervenirati žurno za neka pomagala isto tako što nije nažalost uvaženo. Ali posebno mjesto zasigurno isto tako zauzimaju i ona potrošna pomagala – pelene, kateteri itd., jer je to uistinu u danom momentu su potrebne značajno veće količine koje pravilnik kao takav ne prihvaća i ne uvažava i mislim da u tom dijelu svakako morat će se nešto poraditi jer mislim da je to izuzetno značajno pitanje na kom se mora raditi. Stomatološka zdravstvena zaštita isto tako je problematizirana posebno. Problem je i anesteziologa i to su sva područja po pitanju zdravstva koja treba dodatno doraditi i učiniti. Što se tiče pristupačnosti mislim da je to prošle godine puno po tom pitanju govoreno, ali nije nešto posebno učinjeno i kao što je rekla pravobraniteljica da ovaj zakoni su dobri, ali se ne provode kao što sam razumio i u tom dijelu nisu nikakvi značajniji pomaci napravljeni. Nažalost, evo i zbog onih i na razini možda slabijeg sluha, na razini lokalne samouprave itd. Svako područje kao što su i prethodnici da se sad ne upuštam u obrazlaganje od obrazovanja, dakle od onih pitanja što kolegica Tireli isto vrlo lijepo je obrazložila ne bih se upuštao u to. Dakle, svako područje za sebe je obrađeno uistinu i nude se na neki način rješenja, a zasigurno je na nama da pokušamo u tom dijelu i okviru socijalne zaštite unaprijediti pa da ne izađemo sa ovoga mjesta opet sliježući s ramenima jer onda u tom dijelu nismo učinili ništa. Učinimo to na način da se potrudimo sve ove nedostatke za koje se nude kvalitetna rješenja ostvariti zalažući se dakle kada se donosi proračun da budemo dosljedni da se dakle učine pomaci daljnji u tome unapređivanju kvalitete življenja. Mi u klubu HDZ-a ćemo naravno podržati ovo izvješće i uvijek se zalagati dakle da taj dio unaprijedimo. Hvala vam lijepa.
Zahvaljujem. Obavještavam da je sukladno članku 207. stavka 2. Poslovnika isteklo vrijeme za prijavu rasprave u trajanju od 10 minuta. Nastavljamo sa raspravom po klubovima. Gospođo pravobraniteljice Anka Slošnjak da li kad završimo s klubovima ili sada?
Pa dobro može i kad završimo s klubovima.
Imamo još 2 rasprave po klubovima.
Ili možete odmah.
Dobro. Evo ja se nadam da će se kolege složiti. Izvolite.
Pa ništa ja bih se samo nadovezala, samo bih evo komentirala vezano za gospodina Milinkovića što se tiče područja zdravstvene zaštite. Naime, područje zdravstvene zaštite u 2011. je prepoznato ispred Ureda utoliko više što nije na zadnjem mjestu što se tiče broja pritužbi već je na visokom drugom, čak trećem mjestu iz razloga što u 2009. godini mi smo tijekom ljeta zaposlili jednu osobu koja je prepoznata kao kvalitetna moja suradnica i kao osoba koja doista se potrudila da i u Hrvatskoj prepoznaju da mogu se pridružiti uredu za pitanja koja se tiče zdravstvene zaštite. U tom dijelu mi smo zapravo od 2010. počeli sve više pritužbi dobivati jer zapravo nekako proizlazi da kad osobe s invaliditetom ne dobivaju novčanu naknadu i kad se ne tiče nekih materijalnih sredstava kao da u tom određenom području problema nema, a zapravo područje zdravstvene zaštite je jedno od najvažnijih područja i vjerujem da ima daleko više problema što se pokazalo i u 2011., a i pokazat će se i u ovih 5 mjeseci što vidimo tijekom ove godine da zapravo problemi su u svakom segmentu zdravstvene zaštite što se tiče različitih oštećenja osoba s invaliditetom. Ortopedska pomagala, mi smo na našu inicijativu zapravo je prije dvije godine, odnosno prošle godine uključena u radnu skupinu osoba s invaliditetom koja je predstavljena, mi smo zapravo htjeli da uđu osobe, 2 osobe, odnosno 4 s različitim oštećenjima s obzirom da konvencija govori o osobama sa tjelesnim, odnosno osjetilnim, mentalnim i intelektualnim oštećenjima. I u tom dijelu smo htjeli one osobe koje su ključne i koje koriste ortopedska pomagala, znači osobe sa tjelesnim, osjetilnim i mentalnim oštećenjima da one uđu u mogućnost da daju svoja mišljenja tijekom izrade pravilnika, odnosno izmjena i dopuna. Međutim, u jedna osoba je uvrštena al ono što saznajemo da ni njezino mišljenje se ne uvažava na onoj razini kojoj bi trebalo. Stoga i ovdje apeliram još jednom da kad se izrađuje Pravilnik, a znamo da je sad ponovno Pravilni o ortopedskim pomagalima u izmjeni da doista se onda uvaži mišljenje. Ako je predstavnik osoba s invaliditetom u toj radnoj skupini, a da to opet ne bude samo jedno ovako deklarativno da je ona unutra, a zapravo njezino mišljenje se tako uvažava ovisno o tome koliko je zapravo u interesu onome ko je, tko mijenja taj pravilnik. Ono što sam htjela još reći vezano za zdravstvenu zaštitu su problemi od osoba, kod osoba sa tjelesnim oštećenjima što i dalje je velika nepovezivost kad se osobi desi ili ozljeda, ili neka bolest, ili ne znam, neko određeno oštećenje zbog kojeg mora ići na prvenstveno na onu primarnu zaštitu, onda zatim na rehabilitaciju. Da zapravo vlada jedna cijela nepovezivost da nema, na kraju se ne zna gdje ta osoba se liječi i kad se nešto desi, kad ona ima neku posljedicu u kasnijoj fazi kad već je kod kuće, onda zapravo ona ne zna kud da ode na svoje liječenje. Kao primjer bi navela recimo osobu koja ima, recimo posljedica je skakanja u vodu, znači osoba je slomila vratnu kralježnicu, tetraplegija je, nastradala je bila na rehabilitaciji npr. u Varaždinskim toplicama, došla je kući u jednu manju sredinu i zapravo tu staje njezino praćenje što se dešava s njom. Naime, ona je u međuvremenu dobila ranu, dekubitus i nakon saznavanja od tog dekubitusa ona u svojoj primarnoj sredini nema adekvatno liječenje. I pitanje je kud tada s tom osobom? Kažu bolnica koja je najbliža, to se radilo tada o osječkom kliničkom bolničkom centru, pitanje je bilo ne možemo ju uzeti jer potencijalno mislimo da ima mrsu. Ako ima mrsu ne možemo ju tu primiti, dal da ide u Zagreb? Zagreb kaže ne, ne možemo ju primiti jer ona ne spada u Zagreb. I tada ona ostaje u svojoj sredini, dešava se da ju liječi njezin doktor opće prakse, da ju lijeći medicinska sestra koja možda i nije adekvatno educirana o jednom takvom vrlo teškom, teškoj ozljedi i zapravo tada osoba nema onog stručnjaka di ona može reći e ovdje postoji jedan centar u kojem je ovdje specijaliziran urolog, ovdje je specijaliziran ginekolog, neurolog. Znači za pojedina oštećenja da recimo osoba sa paraplegijom ili tetraplegijom zna da može doći i da se može u nekoj kasnijoj fazi, kada se desi neka posljedica takvog dugotrajnog oštećenja, da može doći da se javi da obavi svoj pregled ili kasnije liječenje. Iz tog razloga kažem nužno je osnivanje jednog centra gdje mi doista smo dali veliki angažman i trenutno sad radi jedno povjerenstvo pri ministarstvu da se osnuje spinalni centar recimo za takve osobe. I vjerujem da ćete i vi prepoznati važnost tog centra i da ćete podržati takvu inicijativu. Što se tiče osoba sa mentalnim oštećenjima, mislim da je dosta ovdje govoreno, ali uvijek nedovoljno i da će se još govoriti o tome, jer to je jedna populacija koja još uvijek kod nas nije prepoznata u našim propisima kao populacija, skupina osoba s invaliditetom koji su osobe s invaliditetom. Konvencija je vrlo jasno rekla da osobe s mentalnim oštećenjima, odnosno osobe sa duševnim smetnjama i psihosocijalnim poremećajem spadaju u osobe s invaliditetom. Naš sustav još uvijek to ne prepoznaje. Mi nemamo na jedinstvenoj listi funkcionalnih sposobnosti niti na jedinstvenoj listi tjelesnih oštećenja. Evo upravo govorim listi tjelesnih oštećenja, nemam osobe koje su uvrštene, a niti intelektualna oštećenja. Čime automatski njihov sustav, odnosno kasnija prava, povlastice su na taj način zakinuti jer se neprepoznaje. Stoga, na svima nama je kaže da poradimo da se osobe koje doista to i jesu uvrste u one sustave i one propise koji se njih samih to tiče. Evo to je ukratko za sada.
Zahvaljujem. Nastavljamo sa raspravom u ime kluba zastupnika HDSSB-a zastupnik Zoran Vinković. Izvolite.
Uvaženi gospodine potpredsjedniče, uvažena pravobraniteljice, dame i gospodo zastupnici. Klub HDSSB-a će podržati ovo izvješće. Ali evo i u ovoj raspravi želimo dati određeni doprinos kako bi se položaj osoba s invaliditetom u Republici Hrvatskoj znatno poboljšao i normalno da tu očekujemo i iskorak Vlade Republike Hrvatske. Dug je i trnovit put u kojem su osobe s invaliditetom prešle civilizacijski razvoj odnosa od potpuno obezvrijeđenosti i obespravljenosti, preko stava ignoriranja, tolerancije, karitativnog milosrđa, posebnosti integracije do punog društvenog uvažavanja. Takve su osobe stavljane na marginu svih zbivanja pri čemu su najčešće bile u podređenom političkom, pravnom, socijalnom i gospodarskom položaju, a tek su onda za 200 godina nešto dešava u ljudskim odnosima prema osobama s invaliditetom, a o smislu stvarne i opće civilizirane jednakosti. A takvo što dogodilo se u 3 posljednja desetljeća i u ovom desetljeću 21. stoljeća, odnosno 3 posljednja desetljeća 20. stoljeća. I tek vrijeme poslije 2. svjetskog rata ne samo u Hrvatskoj nego u Europi i svijetu donosi značajne promjene u društvenim odnosima spram osoba s invaliditetom. Pod utjecajem naslijeđenom dualizma tijekom pedesetih godina otvara se veći broj specijaliziranih škola, ustanova, radionica, fondova specijalnih metoda rada i slično. A sredinom šezdesetih godina politika različitosti, posebnih propisa, socijalnih mjera i oblika pomoći osoba s invaliditetom doživljava i prve oštre kritike. Početkom sedamdesetih godina javila se ideja integracije koja odbacuje koncepciju invaliditeta kao apsolutnog i posebnog stanja pojedinca, a osobe s invaliditetom uvažavaju se kao ravnopravna socijalna bića u školovanju, zapošljavanju, radu, kulturnim aktivnostima, sportu, političkom djelovanju i slično. Politika integracije se prihvaća u razvijenim zemljama svijeta, osobito u europskim državama, a promjeni odnosa znatno pridonose akti Skupštine UN-a i europski dokumenti koji su donijeli i Vijeće europe ili Europska unija. Nije nevažno istaknuti da je Hrvatska potpisnica svih najvažnijih međunarodnih dokumenata o pravima osoba s invaliditetom čija su prava regulirana kroz gotovo 300 različitih propisa, no i dalje se javljaju brojni problemi kad ih treba pretočiti u svakodnevni život. Dakle, kad bismo problematiku invalidnih osoba ili osoba sa invaliditetom promatrali samo kroz silne zakone, kroz silnu papirologiju kao jamstvo njihovih prava onda bismo mogli zaključiti da je život invalida ili osoba sa invaliditetom idealna. Ali na žalost uvijek postoji to ali. U svakodnevici, hrvatskoj svakodnevici to nije tako. Invalidi u Hrvatskoj i nadalje su marginalizirani, isključeni u većini slučajeva iz zajednice a što je najvažnije nemaju odgovarajuću materijalnu i drugu potporu za neovisan život. Možemo uzeti za primjer osobu koja se nalazi u invalidskoj mirovinu u koju je otišla sa 37 godina radnog staža, da bi danas primala od 1200 do 1700 kuna takve mirovine. Ne znam da li postoji netko tko u ovoj sabornici misli da je to dovoljno za život dostojan čovjeka. Još dramatičnija situacija je s pravima iz socijalne skrbi gdje invalidi ostvaruju mizerne novčane naknade nedostojne i življenja i civilizacijskih stečevina primjerenih 21 stoljeću. Koliki invalidi, osobe sa invaliditetom žive u institucijama socijalne skrbi odvojeni od društva i zajednice, pa bi svima ovdje nama nazočnima netko trebao reći što je s razvojem službe potpore u zajednici kako bi se konačno zaustavila praksa smještaja u institucije. Jer možemo se svi složiti da je najbolja terapija život u obitelji, a ne u nekom od domova za invalide ili u nekoj drugoj ustanovi. Država u načelu ostaje gluha i slijepa na potrebe osoba sa invaliditetom, a potpore nema jer politiku u načelu provode osobe koji nisu invalidi i situaciju iskorištavaju da bi napravili nešto za sebe. Populacija osoba sa invaliditetom u cijelom svijetu je ogromna, a u Hrvatskoj postoji velika populacija osoba sa invaliditetom, gotovo 11% kojoj baš i ne pridajemo veliki značaj, a osobe sa invaliditetom su u Republici Hrvatskoj socijalno gospodarski na najnižoj grani. Ponavljam, osobe sa invaliditetom žive od 1000 do 1700 kuna do najviše 2 i pol tisuće kuna mirovine ili socijalne naknade. Najčešći problemi s kojima se susreću invalidne osobe su to što nemaju još uvijek pristup u sve javne ustanove. Kao gradonačelnik mogu reći da nemaju pristup ni u sve javne ustanove na području grada Đakova, ali je grad Đakovo jedan od prvih koji je krenuo u rješavanje pristup u Hrvatskoj bez pomoći države ili Vlade Republike Hrvatske koji je krenuo u rješavanje tih problema. A evo kao gradonačelnik sam izuzetno ponosan što sam bio prvi gradonačelnik u Hrvatskoj koji je sada svom na žalost preminulom sugrađaninu Darku Benkeu omogućio njegovog psa vodiča i hranu za njegovog psa vodiča koji je bio prvi pas vodič u Slavoniji. Zvao se Lisa. Drugi je ili više od problema je to ne samo što ne mogu pristupiti u sve javne ustanove, nego što se i ne mogu adekvatno obrazovati, pa potom zaposliti, što ih se još uvijek gleda kao osobe drugog reda. Jedini model, ali i rješenje problematike invalidnih osoba je da ih i Vlada Republike Hrvatske, lokalna, regionalna zajednica prestane gledati kao socijalni problem. Jer riječ je o osobama koje mogu biti koristan dio ovog našeg društva. Da bi svi zajedno mogli sagledati probleme osoba sa invaliditetom neizostavno u rješavanju tih problema u svakom slučaju osim volje, osim političke volje, osim određenih rješenja potrebne su u svakom slučaju i druge mjere koje su vezane također za, koje su neizostavno vezane za financije. Upravo i radi ovog problema je potrebno izvršiti fiskalnu decentralizaciju Republike Hrvatske kako bi i osobe sa invaliditetom postale koristan i uvažen dio hrvatskog društva. Prije nekoliko tjedana u Vukovaru je održan međunarodni skup o zapošljavanju osoba sa invaliditetom i na tom skupu je iznijet podatak da je u Hrvatskoj danas više od 530 tisuća osoba sa svim vrstama invaliditeta od kojih je oko 250000 onih koji su postali invalidi rada i radi neadekvatnih uvjeta rada. Rečeno je da su mnogi od njih, iako još uvijek radno sposobni praktično i otjerani u invalidske mirovine jer nisu imali mogućnost drugog adekvatnijeg zaposlenja i u tim mirovinama primaju ja ne bih rekao mirovinu nego milostinju od 1200 kuna. S druge strane ulaskom u Europsku uniju Hrvatska će morati dodatno voditi računa o zapošljavanju osoba sa invaliditetom. I stopa nezaposlenosti osoba sa invaliditetom i stopa zapošljavanja morat će se izuzetno podići. To doslovno znači da će 75% osoba sa invaliditetom koje su sposobne za rad i žele raditi morati dobiti zaposlenje. Moje pitanje prije svega za Vladu, za one koji obnašaju vlast, koji podržavaju Vladu jesmo li svjesni ove odredbe i na koji ćemo ju način provesti? Vratit ću se a evo i na prošli mandat u Hrvatskom saboru. Ja sam bio jedan od onih koji je postavio tada zastupničko pitanje tadašnjoj premijerki gospođi Jadranki Kosor. Ali evo, od ovog vremena gotovo se ništa nije promijenilo. Radi se naime o dodatku za sljepoću, radi se o deklaraciji o položaju slijepih u Republici Hrvatskoj koju je usvojio Hrvatski savez slijepih da ga ne čitam. Usvojen je 4.4.2009. godine. I nisam primijetio da se u proračunu za 2012. godinu, iako je tada ova lijeva strana bila izuzetno glasna i odobravala čak i onaj moj ja bih rekao malo živopisniji način odgovora tadašnjoj premijerki ali nisam primijetio dame i gospodo zastupnici SDP-a da ste u proračunu za 2012. godinu imali u vidu ono što sam tada kao zastupnik pitao tadašnju premijerku i govorio o sramoti tog doplatka za sljepoću da taj doplatak u Francuskoj iznosi 715 eura, u Italiji 670 eura, u Austriji 633, u Njemačkoj 500 eura, u 330, u Sloveniji 258, dakle to su one zemlje koje su prije nas ušle u EU, a ove zemlje koje se tek bore ili su kandidati u BiH 202 eura, Srbija bez obzira što je izabran kao predsjednik četnički vojvoda ima tu naknadu ili doplatak za sljepoću 175 eura, u Albaniji 100. Jel znate možda koliki je doplatak za sljepoću u RH? Sramotnih 50 eura. I u proračunu za 2012. godinu se ništa nije promijenilo. Dakle, evo danas slavimo Dan Hrvatskog sabora, nekadašnji Dan državnosti pa evo ja želim čestitati osobama sa invaliditetom taj bivši Dan državnosti ili Dan Hrvatskog sabora ali isto tako i zapitati se u šta nam se pretvorila država. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. Sljedeća u ime Kluba zastupnika HSu-a zastupnica Višnja Fortuna. Izvolite.
hvala lijepa. Poštovana pravobraniteljice, poštovani potpredsjedniče, poštovane kolegice i kolege. Izvješće pravobraniteljice za osoba s invaliditetom za 2011. godinu možemo ocijeniti kvalitetnim i visoko usmjerenim na onu osnovnu svrhu djelovanja ureda, a to je zastupanje i praćenje ostvarivanja prava osoba s invaliditetom u RH. Naime, u RH živi oko 518 tisuća osoba s invaliditetom koji još uvijek zbog često neusklađenih zakonskih propisa kojima se uređuju različiti sustavi ne ostvaruju svoja prava na ujednačen način. Jedan od problema je činjenica što se prava osoba s invaliditetom uređuje u različitim propisima čije odredbe nisu često puta međusobno usklađene. Stoga je zadaća nadležnih ministarstava i drugih institucija da u zajedničkoj suradnji s predstavnicima osoba s invaliditetom i sa Uredom pravobraniteljice što žurnije iznađu najkvalitetnija rješenja koja bi omogućila brže i učinkovitije osiguravanje provođenja zakonskih propisa. RH kao potpisnica Konvencije UN-a pravima osoba s invaliditetom obvezla se je provoditi njene odredbe te uskladiti prasku s njezinim načelima što u narednom razdoblju podrazumijeva ozbiljan i nadasve odgovoran posao. U skladu sa suvremenim tendencijama u zauzimanju politike spram položaja djece s teškoćama u razdoblju i osoba s invaliditetom naša zemlja treba provoditi isključivo model koji podrazumijeva procjenu sustava potpore koje društvo mora osigurati kako bi osobe s invaliditetom imale jednake mogućnosti u društvu. U izvješću je vidljivo da se gotovo u svim područjima života osobe s invaliditetom susreću još uvijek s nizom problema i prepreka. Kao i prethodnih godina izvješće jasno govori da se jedan broj predmeta odnosi na problematiku iz područja socijalne skrbi. Ovom bih prigodom istaknula vrlo visok angažman Ureda pravobraniteljica u postupku donošenja Zakona o socijalnoj skrbi koji je stupio na snagu u srpnju 2011.godine. ured je tada svojim prijedlozima bio jasno usmjeren na ostvarivanja prava djece s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom, a sve sukladno Konvenciji UN-a o pravima osoba s invaliditetom i drugim propisima iz hrvatskog zakonodavstva kao što je Nacionalna strategija izjednačavanja mogućnosti za osoba s invaliditetom do 2015. godine. U ožujku 2012. godine donesen je novi Zakon o socijalnoj skrbi koji će svakako ubrzati i omogućiti provedbu kvalitetne reforme i sustava socijalne skrbi. Time će biti osigurana prava od najranije dobi djece s teškoćama u razvoju na pravilnu i pravodobnu skrb za pravilnu i rehabilitaciju. Pri tome nužno je ubrzanje procesa deinstitucionalizaciju što bi omogućilo kvalitetnije programe rane intervencije, prevencije, neovisno življenje i zapošljavanje kao poboljšanje kvalitete života u lokalnoj zajednici. Isto tako nužno je okončati postupak utvrđivanja standarda i normativa instituta socijalne skrbi te određivanja smjernica za reorganizaciju njihovog rada usmjerenih na pružanje podrške u lokalnoj zajednici. Položaj djece s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom u RH u posljednje se vrijeme poboljšao iako ne u svim sredinama jednako. Uspoređujući pojedine regije zemlje još se uvije vidi veliki nesrazmjer u osiguravanju prava. Lokalne zajednice trebale bi učiniti puno više kada se radi o pristupačnosti te mobilnosti. Pravo na obrazovanje preduvjet je potpunom i zdravom razvoju svakoga djeteta pa tako i djeteta s teškoćama u razvoju. U praksi zavisno od pojedine regije nailazimo na veliki niz problema koji onemogućuju kvalitetno obrazovanje. Razlozi se pronalaze u nedostatku stručnih djelatnika pojedinih institucija na svim razinama te nedovoljnoj edukaciji stručnjaka. Smatramo da sigurno ne smijemo štedjeti na najranjivijim skupinama u društvu. Projekti i aktivnosti osoba s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju ne smiju se prekidati oni se moraju nastaviti. Želimo ukazati na važnost ostvarivanja prava projekata namijenjenih osobama s invaliditetom te naglasiti da je snaga svakog društva ogleda se u njenoj humanosti. Izvješće potvrđuje nedvojbeno zalaganje Ureda pravobraniteljice za osoba s invaliditetom u stalnom praćenju pravne regulative koja uređuje prava djece s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom. Osobe s invaliditetom u ovoj državi imaju puno pravo sudjelovati u svim segmentima života lokalne zajednice, društva općenito i tek tada možemo govoriti o društvu jednakih mogućnosti. Klub zastupnika HSU-a podržat će ovo izvješće i smatra ga vrlo kvalitetnim. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Za riječ se javila pravobraniteljica gospođa Slonjšak. Izvolite.
Zahvaljujem. Pa evo ja bih se samo vratila na prethodno izlaganje gospodina iz HDSSB-a ali otišao je ali evo nadam se da će mu netko moći prenijeti. Naime, pitanje što se tiče dodatka za sljepoću, to je pitanje koje se provlači već duži niz godina i zapravo u Zakonu o socijalnoj skrbi je predviđena jedna odredba u kojoj je rečeno da će se donijeti u roku od tri godine inkluzivni dodatak, Zakona o inkluzivnom dodatku. Međutim, ono što mi vidimo kao veliki problem je što je prošlo već godinu i zapravo znamo da po tom pitanju je upitno koliko se uopće radilo i koliko se radi. Znamo da se sad opet pokrenula inicijativa za radnu skupinu koja radi na pitanju jedinstvene liste funkcionalnih sposobnosti, odnosno jedinstvenog tijela vještačenja i svega onog što se veže u tom dijelu kako bi bilo što efikasnije i jasnije donesen onaj prijedlog, a to je da znamo konačno tko su osobe s invaliditetom u Republici Hrvatskoj jer i ono što je problem zapravo što se i dalje osobe vještače od sustava do sustava i upravo ta neinformiranost, odnosno to "hodanje" od sustava do sustava da je ono što mi sa osobama s invaliditetom imamo u njihovim pritužbama nama, a to je da ne znaju koja su im prava. I najčešće zapravo njihova pitanja idu tipa ja sam osoba sa 80% tjelesnog oštećenja, koja su moja prava. Mislim ja ne mogu na taj način ljudima niti odgovarati već doista treba tražiti potpunu informaciju. A što je potpuna informacija, to je ono što oni imaju u svim onim dokumentacijama iz sustava svih kako bi dobili i kako bi oni bili informirani i to je zapravo često njihov problem. Jer kad odu npr. u centar za socijalnu skrb i kad pitaju za informaciju dobiju samo djelomičnu informaciju koja se tiče možda tog sustava, a drugi sustavi opet nisu iz drugih sustava informirani. I upravo je to nedostatak te koordinirane povezivosti između sustava da osobe s invaliditetom, odnosno oni koji su njihovi najbliži ne lutaju od sustava do sustava. Lako je u gradovima, međutim tamo gdje su male sredine i gdje ljudi doista nemaju niti prijevoz niti podršku koja bi im mogla biti njihova pratnja ili netko sličan tko bi im mogao pomoći, tu nastaju doista veliki problemi. Što se tiče pitanja tog inkluzivnog dodatka on je upravo onaj dodatak koji bi trebao nadomjestiti sve one troškove koje prouzrokuje invaliditet i u tom pitanju to je problem ne samo osoba s oštećenjem vida nego problem osoba sa svim oštećenjima, ovisno o njihovim posljedicama koje imaju nakon što im se desi neko određeno oštećenje, bolje reći nakon što im se desi invaliditet. Jer po samom konceptu konvencija vrlo jasno govori da je društvo to koje stvara invaliditet jer koliko mi budemo nekoj osobi omogućili da ona unatoč svom oštećenju u svojoj sredini ima pristupačno okruženje, ukoliko će ona moći doći do svoje obrazovne ustanove, ukoliko će ona moći doći na svoje radno mjesto, ukoliko će to radno mjesto biti razumnom prilagodbom znači omogućeno da ona može raditi unatoč svom oštećenju, ta prilagodba ne znači da će svakome trebati najviša razina te pomoći. Nekome će možda trebati samo neki prilagođeni stol, drugome prilagođeno računalo, a nekome će možda trebati ta potpunost uz asistenta itd. Stoga na svima nama je zapravo da utječemo na to da ne stvaramo invaliditet, odnosno stvaramo prepreke. Što se tiče pristupačnosti, mnogi od vas vjerujem da znate, neki od vas su bili i prije ovdje i na nekim drugim funkcijama, u području pristupačnosti postojala su sredstva, bio je projekt "Pristupačna Hrvatska". Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti je osiguravalo jedan veći niz godina taj projekt koji su mogle iskoristiti jedinice lokalne i regionalne samouprave i uprave na način da u suradnji zajedničkoj sa udrugama prepoznaju, da naprave dobre i kvalitetne projekte, prikažu ih i apliciraju na natječaj. Međutim mi znamo, a i ovdje je bivša predsjednica Vlade, ministrica tada, koja je doista svi znamo da ta sredstva nisu bila iskorištena. To znači da su ljudi zapravo ostavili mnoga sredstva u državnom proračunu, a da nisu napravili ono što je najpotrebnije, a to je onaj osnovni preduvjet da bi uopće osobe s invaliditetom mogle ostvariti neka svoja prava. Ja znam da trenutno je faza i situacija gospodarskih teškoća, ali dokle god osoba s invaliditetom ne može ući u zdravstvenu ustanovu, dokle god ona ne može se školovati u obrazovnoj ustanovi, najbliže svoje, dom, dokle god mi moramo izmještavati ljude iz svojih kuća da bi išli na školovanje u Zagreb, u nekakve centre za odgoj i obrazovanje itd., dotle mi ne možemo nikako govorit o nikakvoj … [[Ne razumije se.]] niti o nekakvom civiliziranom društvu. Mi smo još uvijek vrlo nisko u tom dijelu. Što se tiče pružatelja usluga, s obzirom da je gospodin otvorio niz pitanja, postoji kao što sam rekla Nacionalni plan deinstitucionalizacije, plan transformacije domova, masterplan. Međutim, ono što mi imamo, mi smo napravili taj dobar zakonodavni okvir, ali nismo uopće prilagodili niti omogućili jedinicama lokalne i regionalne samouprave pripremu, edukciju, niti smo omogućili pružatelju usluga u izvaninstitucionalnim oblicima. Što to znači? Mi možemo osobu danas reći izmjestit ćemo te iz ustanove, npr. centar Stančić, ali kud ćemo s tom osobom ako u njezinoj sredini nema usluga koje mogu osigurati podršku da ona može živjet u svojoj sredini. Kao primjer bih navela, nedavno smo dobili podatke iako nije tema izvješća za 2011., ali koje jasno govori da mi zapravo imamo u lokalnim sredinama samo četiri pružatelja registrirana usluga i to tri su u gradu Zagrebu, a jedan Šubićevac, Centar za odgoj i obrazovanje u Šibeniku. Kako mi onda očekujemo da ćemo mi napraviti do 2016., 2012. je praktički, ja ju već vidim pri kraju, s obzirom na situaciju kakva je, na koji način ćemo mi izmjestiti te ljude iz ustanova ako mi nismo uopće pripremili jedinice odnosno lokalne sredine na izmještavanje. Kud ćemo s tim ljudima, ti ljudi će doći možda u svoje sredine i biti, vidjet nema usluge i vratit se natrag. Ili u krajnjem slučaju nećemo ih uopće izmještavati nego će i dalje bujati smještavanje u institucijama što zapravo mi ne želimo. Isto tako vidljivo je da je 67% svih korisnika na skrbi izvan vlastite obitelji još uvijek u stalnom i tjednom smještaju. To su podaci evo sad sa nedavnog zajedničkog memoranduma, što znači da na nama je jako veliki posao ako mi doista želimo da donekle zaživi ova 2016. onako kao je Nacionalni plan deinstitucionalizacije predvidio. I ono što je zabrinjavajuće, što je gospodin Milinković u jednom dijelu spomenuo, prepustili smo da organizacije civilnog društva budu pružatelji usluga. Napravili smo to da država je ponudila partnerstvo i partneri su mnogi savezi i udruge osoba s invaliditetom koje su doista u tom dijelu napravili jedan veliki zaokret i omogućili korisnicima u lokalnim sredinama da im pomognu da oni ostanu u svojim sredinama, ono o čemu govorim. I sad se desila situacija da mi režemo sredstva i zapravo osporavamo, uskraćujemo sredstva za udruge koje su pružatelji usluga, a istovremeno država nije osigurala mogućnost registriranih pružatelja usluga. Kud ćemo s tim ljudima, kud ćemo s osobama s invaliditetom, da li će oni i dalje onda ostat u instituciji ili ćemo ukinuti udruge sve, zatvoriti ih. Ja ne znam na koji način se tu vidi put. Mislim sredstva trenutno kakva jesu hvala Bogu evo ispalo je da na kraju će sredstva biti osigurana barem za one programe trogodišnje koji su, tako je barem najavljeno, ja vjerujem i nadam se da dobro prenosim, da će biti, koji imaju znači usluge krajnjim korisnicima osigurane jer ne želimo da se desi da jedna udruga za npr. autizam koja je osigurala stambenu podršku izvukla iz institucije 10 korisnika i sada ako se taj program bude za 60% uskratio ona će morati te osobe s autizmom vraćati u institucije. Ja ne znam na koji način se to zamislilo. Tako da je na svima nama da se razmisli kad dolazimo do ovoga zakona o udrugama koji će uskoro doći vjerujem i na ove odluke kod vas, a isto tako i Zakon o financiranju kako i na koji način kvalitetno prepoznati one udruge koje rade za opće javno dobro kako bi doista osobe s invaliditetom bile smještene onako kako zaslužuju, a to je prema onim sposobnostima i onako kako imaju pravo s kim i gdje živjeti. Evo, ovo je kratko.
Zahvaljujem. Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Zastupnica potpredsjednica Jadranka Kosor. Izvolite.
Hvala vam lijepa poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskoga sabora. Poštovana gospođo pravobraniteljice drago mi je i čast mi je što vas mogu pozdraviti u Hrvatskome saboru i evo malo sad razmišljam o vremenima koja su iza nas, zaista mi je bila posebna čast i zadovoljstvo što sam vas osobno kao članica Vlade mogla predložiti u nekim vremenima za pravobraniteljicu za osobe s invaliditetom. Mislim da je to bila odlična odluka, prava odluka. Sjećam se tih trenutaka kad smo u Vladi raspravljali o ponuđenim, odnosno ljudima kandidatima koji su se javili za obavljanje toga posla da je i među nekima od mojih kolega zapravo lebdjelo pitanje može li to gospođa Slonjšak s obzirom na invaliditet koji je prati evo kroz život, može li to obavljati? I mislim upravo, gospođo pravobraniteljice, da ste svojim radom na čelu ovoga ureda pokazali da često puta se zapravo borimo sa užasnim preprekama koje nisu u stvarnim preprekama u životu nego u predrasudama, u onime što nam je u glavama. I mislim da puno tih predrasuda proizlazi naprosto iz nepoznavanja činjenica o stvarnom životu osoba s invaliditetom. Ako sam nešto naučila kroz godine radeći pokušavajući i sama u političkom životu pridonijeti da život osoba s invaliditetom u RH bude svakim danom kvalitetniji onda sam naučila jedno vrlo brzo, dakle da invalidne osobe, osobe s invaliditetom nisu osobe s posebnim potrebama i mislim da često puta tu jako griješimo u kvalifikaciji osoba s invaliditetom koje zovemo osobama s posebnim potrebama. Jer svaka osoba s invaliditetom ima apsolutno iste potpore kao i svaka druga osoba koju ne prati invaliditet. Dakle, i potrebu za školovanjem i potrebu za radom i potrebu za uključivanjem u politički život oni koji je imaju i potrebu za odlaskom u kazalište, u kino. Dakle, sve su te potrebe iste samo mogućnosti da se te potrebe ostvare su različite. I tu vidim dakako ulogu države. Jako je teško kršiti predrasude, osobito je teško rušiti predrasude koje su zapravo stvarne prepreke. Dakako da ovom prigodom želim još jedanput podsjetiti na činjenicu na koju sam i osobno ponosna jer sam tada u ime RH mogla taj dokument i potpisati, dakle da je Hrvatska treća zemlja na svijetu koja je potpisala, učinila sam to u New Yorku, Konvenciju o pravima osoba s invaliditetom. To je zapravo, dame i gospodo, najveći dokument o ljudskim pravima koji je donesen u ovom stoljeću. Dokument koji nas sve obvezuje i koji je Hrvatska vrlo brzo ratificirala, čini mi se četvrta zemlja u svijetu koja ga je ratificirala, i u Konvenciji o pravima osoba s invaliditetom dame i gospodo sve piše, na sve smo se to obvezali i sve to treba pretakati ne samo u zakone nego treba pretkati u stvarnu praksu svakodnevno. Dakako da se na ovu konvenciju naslanja i Ustav RH, ali svakako i Zakon o suzbijanju diskriminacije. Zakon koji je često puta, nažalost, mrtvo slovo na papiru. Ono što i vaše izvješće gospođo pravobraniteljice pokazuje da moramo još više uprijeti u uključivanju osoba s invaliditetom u svakidašnji život. Dakle, prije svega u mogućnosti kao što sam već rekla školovanja, ali isto tako i zapošljavanja. Zato podupirem sve programe koji su osmišljeni i kroz Ministarstvo gospodarstva, govorim dakako i o mandatu svoje Vlade, posebni programi za zapošljavanje osoba s invaliditetom. Tu ima jako puno prostora koji nismo dovoljno iskoristili, ali isto tako u onome što zovemo i što ste i vi spomenuli projekt pristupačna Hrvatska. Taj projekt se provodio kroz Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti i kao što je gospođa Slonjšak dobro naglasila dogodio se jedan apsurd da smo osigurali sredstva koja nismo do kraja mogli utrošiti. Zašto? Zato što smo doslovce u jednom razdoblju, moram to ovdje reći, vukli za rukav načelnike, gradonačelnike i župane dakle ne bi li ministarstvu dostavili kvalitetne programe za realizaciju toga programa koji smo nazvali pristupačna Hrvatska koji je bio vrlo jednostavan. Dakle, omogućiti osobama s invaliditetom da samostalno ulaze u poštu, u bolnicu, u dom zdravlja, u ambulantu, da samostalno ulaze u kazalište, u kino itd. Obilazeći Hrvatsku tada kada se realizirao taj projekt ustanovili smo nešto nevjerojatno, da čak evo u Krapini jer se tamo obilježavao Međunarodni dan osoba s invaliditetom da čak i prodavaonica u centru grada koja je trebala služiti invalidima za nabavku neophodnih potrepština je imala tako visoke stepenice koje se apsolutno nisu dale savladati ili su se teško dale savladati i zdravim osobama. I to je bio pravi primjer kako zapravo za savladavanje prepreka ne treba novca, za svladavanje prepreka treba pameti, ali isto tako treba i srca. Ono što mislim da smo dobro radili u proteklim vremenima jest utemeljenje instituta osobnog asistenta za najteže invalide. Taj projekt je odlično krenuo. On se, kao što je gospođa pravobraniteljica istaknula, ostvaruje upravo zahvaljujući dobroj suradnji, odnosno ostvarivao se zahvaljujući dobroj suradnji sa udrugama i vjerujem da ćemo uskoro imati i zakon, ali isto tako da ćemo imati i stavku u proračunu RH koji će omogućiti dakle da oni koji imaju pravo na osobnog asistenta da ga bez ikakve brige o tome što će biti sutra zaista i upotrebljavaju, odnosno da ga koriste. Naime, to je potpuno čini mi se jedan novi institut u RH, dakle osobni asistent bi trebao biti, odnosno trebala biti osoba koja najtežem invalidu omogućuje da živi svoj život. Dakle ne život koji mu dodjeljuje, ili na koji ga usmjerava obitelj koja često puta s najboljim namjerama čini kad-kad greške. Dakle, nastojeći zaštititi, pogotovo mlade ljude, osobe s invaliditetom često puta obitelj i nesvjesno radi greške, usmjeravajući da nije sad vrijeme da odeš frizeru ili nije sad vrijeme da odeš u kino, nego bi trebalo raditi nešto drugo. Osobni asistent treba omogućiti da osobe s invaliditetom živi samostalno. Željela bih ovdje još ukazati na poseban problem nasilja nad osobama s invaliditetom, o tome bi gospođo pravobraniteljice voljela da se i u sljedećim izvješćima nešto više čita. Dakle, osobito su žene s invaliditetom to je poznato izvrgnute obiteljskom nasilju, koje često puta ostaje kao nažalost i svako drugo nasilje koje se događa u obitelji iza zatvorenih vrata. I isto tako bih voljela da se više vremena i prostora posveti osobama s invaliditetom sportašima. Htjela bih ovdje upozoriti na jednu neprihvatljivu izjavu koju je nedavno rekao gospodin Skansi, izrekao gospodin Skansi prvi suradnik ministra Jovanovića gdje je vjerojatno iz neznanja, što me čudi budući da je vrhunski sportaš, odnosno da je to bio. Rekao da para olimpijci, dakle osvajači olimpijskih medalja u para olimpijadama, na para olimpijadama ne mogu dobiti jednaku potporu države kao što to mogu dobiti zdravi osvajači medalja, dakle sportaši koji nisu osobe s invaliditetom. Da se te stvari pomiču naprijed, da se uvijek napravi korak naprijed važna je uloga medija. Tako da se nadam da će ih iz ove rasprave danas ponešto barem 30 sekundi zauzeti u središnjim emisijama hrvatskih televizija, različitih televizija i da neće biti važnije tko je što rekao kome u prepucavanju između političkih stranaka, ili čak između unutar neke stranke, nego da će prostor zauzeti ova rasprava koja je vezana za izvješće gospođe pravobraniteljice za osobe s invaliditetom. Hvala vam lijepa i želim da i dalje budno motrite na položaj osoba sa invaliditetom koji zaslužuju svo naše poštovanje, ali isto tako jednak život kao što ga ima i svaka druga osoba s obzirom na vrednote Ustava Republike Hrvatske koji zabranjuje diskriminaciju po bilo kojoj osnovi. Hvala vam lijepa.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo jednu repliku, zastupnik Vukšić. Izvolite.
Poštovana kolegica Kosor je rekla da se nada da će i mediji reagirati adekvatno i da će barem 30 sekundi posvetiti ovoj današnjoj raspravi. Ako će biti 30 sekundi u dnevniku onda će reagirati onako kako reagira, neadekvatno. Hrvatska televizija bi trebala ovom problemu posvećivati svakodnevnu pozornost, hrvatska televizija bi se trebala baviti ozbiljnim raspravama o ovom itekako važnom segmentu života. Prema tome, poruka da je 30 sekundi nešto, je poruka zapravo da nam ne treba ništa. Hvala lijepa.
Hvala. Na vašu repliku imamo odgovor, potpredsjednica Kosor. Izvolite.
Evo hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Kolega Vukšiću ja nisam spominjala ni jednu televiziju, dakle nisam spominjala hrvatsku televiziju. Rekla sam općenito televizije, televizijske kuće u Republici Hrvatskoj. Dakako da se slažem s vama da Hrvatska radiotelevizija, odnosno hrvatska televizija kao javna televizija u vlasništvu Republike Hrvatske bi današnjoj raspravi trebala posvetiti puno više vremena, ali ja sam govorila zbog toga što imam iskustvo, vjerojatno kao i vi. Da se ovakvim temama i ovakvim raspravama u Hrvatskome saboru i općenito u hrvatskome društvu posvećuje minimalno ili ništa vremena u našim elektroničkim medijima, ali i općenito u tiskanim medijima. Vidjet ćemo hoće li sutra biti i jednoga slova u dnevnim listovima, sigurna sam da ne. Hvala vam.
Zahvaljujem. Prelazimo dalje na raspravu, zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice sa suradnicima. Pa evo ispred nas je jedno vrlo kvalitetno sadržajno izvješće i nažalost vidljivo je jako puno problema koje osobe sa invaliditetom imaju i što naglašavam i ja, kao i moji prethodnici da ima isto tako dosta ne samo viđenja problema, evidentiranja problema nego isto tako i preporuka, odnosno prijedloga za poboljšanje istih. Osvrnut ću se samo na jedno područje, a to je područje zdravstvene zaštite i to stomatološke zaštite, zatim zdravstvene zaštite osoba s mentalnim oštećenjima te problemi osoba s autizmom. Zašto s autizmom? Upravo zbog toga što kontaktiram sa majkama koje imaju djecu s autizmom. I sa roditeljima koji imaju odrasle osobe svoju djecu s autizmom. Kad govorimo o nepostojanju primjerene stomatološke zdravstvene zaštite za osobe s invaliditetom i djecu s teškoćama u razvoju ja moram naglasiti ono što sam ubiti prošle godine naglasila, a to je da mi stalno ovdje razgovaramo o posljedicama a ne o uzroku. A posljedice su sljedeće: na stomatološki zahvat mora se čekati mjesecima, negdje i godinama. Isto tako ta djeca, odnosno osobe sa oštećenjima odnosno sa invaliditetom, vrlo često ne mogu surađivati nisu kooperativni sa doktorima dentalne medicine, pa je upravo zbog toga potreban, o zahvatu opće o anesteziji. Naravno da za takve zahtjeve trebaju posebni uvjeti od prostora, opreme, liječničkog tima itd. U pojedinim regijama nemamo niti mogućnost za pružanje takve stomatološke zaštite. Evo i 2010. godine je ministarstvo odgovarala da se radi na nalaženju adekvatnog rješenja za tu problematiku, pa se to ponavlja, ponavlja se stalo. Ovdje se i navodi na kraju da bi trebalo zapravo ambulanta, odnosno kirurška dvorana za prožanje ove specifične stomatološke zaštite i treba biti opremljena da bi se na taj način osiguralo pružanje ove zdravstvene usluge. Zašto to kažem? Upravo zbog toga što ponavljam mi ovdje govorimo o posljedicama a ne o uzroku. A uzrok je sljedeći, uzrok je ukinuta preventiva, odnosno ukinuta, jedan jako dobar sustav koji je vodio računa o stomatološkoj zaštiti, o oralnom zdravlju djece, a isto tako naročito djece s poteškoćama u razvoju odnosno problema osoba s invaliditetom. Moram naglasiti da skrb o takvim pacijentima su bili kompetentni pedodonti, međutim uz preventivu naravno je to ukinuto. Upravo zbog toga hoću naglasiti da treba razmišljati o tome da je to pravi uzrok a ne o ovome što govorimo o posljedicama te ćemo ovakve posljedice vrlo teško riješiti tako da nam uvijek ostaju oštećene osobe koje ovdje navodite. Drugo je zaštita mentalnog zdravlja. Ona se formalno provodi u primarnoj, sekundarnoj, tercijarnoj djelatnosti. Danas smo imali Prijedlog odluke o proglašenju Dana prava osoba sa duševnim smetnjama uz strategiju koju mi imamo. Mi sve imamo zakonske okvire. Mi radimo na osvješćenju toga i to je dobar korak, jer radimo na osvješćenju toga. Međutim, moram naglasiti da mi ne provodimo prave smjernice koje nam daje Svjetska zdravstvena organizacija za pomoć takvim osobama. Nemamo psihijatriju u zajednici, nemamo poslije hospitalizacije niti rehabilitaciju, da o inkluziji i ne govorim. Inkluziju danas neću spominjati. Mislim da tu postoje puno veći problemi no što se navode, jer je vrlo teško jedno dijete staviti u razred po ovom programu po kojem imamo bez obzira imalo to dijete asistenta u nastavi ili ne. Mislim da je to jedno šire područje o kojem ćemo govoriti kad bude tematika obrazovanja. Sad ću se zapravo još osvrnuti na jednu kategoriju osoba čija se prava u biti ne poštuju, a to su osobe sa autizmom. Sadašnji recimo ustroj Centra za autizam kad pogledate u velikom dijelu nije u skladu sa propisima iz sustava obrazovanja iz tri razloga. Osnovna škola ne može imati učenički dom, odnosno stacionar. Vi znate da u Centru za autizam postoji stacionar za, naravno smještaj odraslih osoba. Zatim osnovna škola ne može provoditi zdravstvenu i socijalnu zaštitu, te osnovnu školu ne mogu pohađati djeca najduže od, duže od 21 godine života. Pitamo se kome autizam pripada? Da li je to zdravstvo, da li je to socijalna skrb, da li je to obrazovanje. To su sva tri područja koja trebaju biti zastupljena, odnosno sva tri područjima u kojima svoje prava trebaju dobiti osobe sa autizmom. Međutim, kad gledamo percepciju o autizmu moramo reći da je nekako on ostao sa strane, odnosno da je neriješen. Vrlo se često razmišlja da je problem autizma, odnosno da su autizmi skup upravo zbog standarda koji se propisuje za autizam jer se, ako se već, kad se tiče obrazovanja onda je tu, predviđaju se male grupe za rad s djecom, primjerice koje su skuplje od nekih drugih rješenja. Međutim, jako je bitno i kod autizma što ranije se uključiti u ranu dijagnostiku i ranu intervenciju. Prema tome, na taj način će veći broj osoba biti omogućiti se zapravo njihova funkcionalnost, odnosno da neće doći u situaciju da kao odrasle osobe budu ovisne, totalno ovisne o društvu. Spomenući moj grad i prema procjeni Sekcije za autistički spektar i komunikacijske teškoće udruge „Zajedno do zdravlja“ koja broji 30-tak djece, odnosno roditelje te djece i djecu dok u županiji imamo pedesetak takve djece. Zapravo radi se dosta na projektima koji su vezani za autizam na ovom području. Radimo na povećanju svijesti o autizmu. Inače, brojke o djeci koje žive s autizmom i srodnim poremećajima su tek približne, jer upravo službena statistika ne postoji ispravite me ako je drugačije. Mislim da ne postoji i malo se o tome govori zbog upravo straha od neprihvaćanja u društvu jer je percepcija da još u biti nema prave dijagnoze, prave za autizam jer je vrlo, vrlo širokog spektra. Djeca vrlo često imaju na papir dijagnozu iz autističnog spektra. Sumnja na autizam za ostali razvoj govora, poteškoće sa sluhom i slično. Oni su uključeni u sustav. Međutim, pitam se da li im se nudi dovoljno? Oni idu u vrtiće, škole, odlaze kod logopeda, defektologa, psihologa, psihijatra. To su one sve figure zapravo struka koja u sustavu postoji. Isto tako i u vrtiće i škole, međutim tu ne provodi se istinska inkluzija jer se ne može provoditi u ovakvom sustavu. Mislim da treba dosta raditi na promjeni sustava obrazovanja da bi se mogla inkluzija postići , odnosno da bi se mogao svrha postići zbog čega je to tako. Međutim, isto tako naglašavam da postoji nedostatak stručnog kadra i u vrtićima i u školama itd. Djeca sa ovim poteškoćama nužno je zapravo djeci sa ovim poteškoćama upravo takav stručni kadar jer oni imaju, većina njih imaju problem u razvoju socijalnih vještina u čemu zaostaju zapravo boraviti sa vršnjacima. Znači, upravo te sve struke logopedi, psiholozi, pedagozi trebaju raditi više sa tom djecom da bi mogli biti inkluzivni u društvu općenito i ne samo u sustavu obrazovanja nego i u društvo općenito. U školama posljednjih godina postoji praksa da se djetetu s poteškoćama u razvoju dodijeli asistent u nastavi. Međutim, evo i u vrtiću smo ove godine u Dubrovniku smo u vrtiću kao lokalna samouprava. Dali smo mogućnost da postoji zapravo asistent za djecu i u vrtiću. Roditelji se po navodima njihovim često snalaze kako znaju i privatno angažiraju logopede, defektologe dok recimo zbog nedostataka nekih drugih radnih terapija oni moraju ići i u druge sredine. Vidim da mi vrijeme brzo prolazi, pa onda bih preskočila jedan dio. Evo mislim da postoji jako puno problema u ovom cijelom sustavu. Međutim, voljom, koordinacijom institucija, koordinacijom države i lokalne samouprave, odnosno velikim angažmanom lokalne samouprave mislim da možemo puno, a vjerujte nekada vrlo mala pomoć ovakvim osobama znači puno. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo repliku, zastupnik Zoran Vinković.
Slažem se kolegice da je potrebna koordinacija lokalne samouprave i države, ali lokalna samouprava morate shvatiti da upravo ovim mini poreznim reformama izgubila je uopće mogućnost za koordinaciju, obzirom da većina proračuna jedinica lokalne samouprave vjerujem samo osim grada Zagreba doživjela je pad prihoda. Neću sada ulaziti u gospodarstvo, u sve, nego jednostavno iz razloga što nema nikakvog povećanja proračunskih sredstava od te mini porezne reforme ili poreza na dohodak. I nije potrebna samo volja jedinica lokalne samouprave nego su potrebna i financijska sredstva i vjerujte mi da ja to vrlo dobro znam obirkom da u Đakovu imamo i Udrugu s posebnim potrebama imamo i Ustanovu s posebnim potrebama i da smo i rad te ustanove ali isto tako i koordinirali i sa Vladom RH i nadležnim ministarstvima. No međutim kažem da bi ta volja se iskazala u praktičnom dijelu potrebno je prije svega imati financijska sredstva i od zapošljavanja osoba s invaliditetom, od pristupa javnim ustanovama od davanja razno raznih pomoći pa sve do stvaranja uvjeta kako bi te osobe bile stvarni sastavni dio života i lokalne samouprave a na taj način i države.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite gospođo zastupnice.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa kolega Vinkoviću sve se vrti oko novca i mislim da stvarno treba novca. Međutim mi smo sada u gospodarskoj situaciji takvi kakvi jesmo i ne možemo očekivati da ćemo svi imati dovoljno u proračunu, da ćemo zadovoljiti sve ove potrebe koje imaju i osobe sa posebnim potrebama odnosno osoba s invaliditetom. Međutim, držim se onoga da uvođenjem strukture u sustav se može sa manje-više, to smo danas u par navrata vidjeli. Prema tome, što se tiče udruga kojima možemo kao lokalna zajednica pomoći, pomoći možemo od prostora od bilo kakve druge pomoći. Nekada je potrebna i moralna podrška da bi pomogli naročito ovakvim ljudima. Hvala lijepo.
Hvala. Prije nego nastavimo riječ je tražila pravobraniteljica gospođa Slonjšak.
Zahvaljujem. Evo ja bih se samo vratila malo na autizam odnosno na problem osoba sa autizmom. Naime, ono što mi … tri godine pozdravljamo od onda kada je bilo ozljeđivanje jedno ljeto i kada je bilo to se povlačilo po medijima zapravo problem je u tome što se zanemariva zdravstvena komponenta liječenja tih osoba odnosno kada se nešto desi kako dijagnostike tako i tretmana, jer zapravo zbrinjavanje je problem. Isto tako autizam postavlja visoke zahtjeva na samu obitelj, a do sada uopće nismo razvili sustave potpore obiteljima, a upravo ta potpora bi trebala biti sastavnim dijelom rehabilitacije osoba sa autizmom od najranije dobi. Ono što smo uočili također kao problem da kada je prošle godine kada je Zakon o socijalnoj skrbi donesen određene grupacije osoba što sam rekla na samom početku sustav uopće nije prepoznao kao neka složena oštećenja poput autizma, poput gluho-slijepih osoba itd. Tako da imamo situaciju da zapravo da sam sustav odnosno sam Zakon o socijalnoj skrbi on je sada mijenjan, opet su naglasili da će se mijenjati do kraja godine i ja vjerujem da će se te određene grupacije prepoznati i kako bi i one imali ona prava koja su potrebna. Jer recimo jedan roditelj koji ima dijete sa autizmom odnosno odraslom osobom on nema mogućnost statusa roditelja njegovatelja jer je kriterij totalno drugačije postavljen u odnosu na neke druge osobe sa nekim drugim oštećenjima. Tako da u sustavu u samom tom tijelu zakonski odnosno podzakonskih akata treba regulirati uopće pitanje pojedinih grupa oštećenja. Isto tako smatramo da jedino na razini Vlade s obzirom da smo mi u izvješću doista na 10 iscrpnih stranica objasnili od povijesti autizma, centra kako se to uopće provodilo prije, kako jučer, kako danas, kako bi trebalo sutra i doista kada bi se jedna ekipa jedna skupina eminentnih stručnjaka u vladi s područja medicinske, socijalnih i svih onih drugih sustava koji su multidisciplinarni konačno krenuli izraditi smjernice da se zna da se ne može jedna osoba sa autizmom smjestiti u obrazovnu ustanovu koja je iznad 21.godine život i gdje se ne može njoj pružiti takav oblik podrške koji je njoj potreban, a pogotovo kada nema nadzora mislim da ne znam dokle ćemo samo govoriti. Mislim ovo je pitanje kud dalje jer ako Sabor i ako ne može najviša vlast donijeti nekakve odluke koje će biti vrlo jasne i nedvojbene onda kako ćemo zaštiti jednu veliku grupaciju osoba koje danas su možda djeca, sutra će biti odrasli ili su već danas odrasle a nemaju one najbliže koji će o njima brinuti. Još bih samo rekla vezano za sportaše s invaliditetom, nema više gospođe Kosor, naime pitanje sportaša s invaliditetom je sve veće i veće pitanje iz razloga što nedavno u medijima bilo pitanje donošenja predlaganja, donošenja uredbe o vrednovanju odličja. Da li su odličja paraolimpijaca vrednija od olimpijskim odnosno da li su olimpijska vrednija od paraolimpijskih odličja. Mi smo u tom dijelu vrlo jasno dali do znanja. To su sve diskriminatorne odredbe i zapravo ako je Međunarodni olimpijski odbor prepoznao Međunarodni paraolimpijski odbor na jednakoj razini ako znamo koliki je ulog sportaša s invaliditetom i ako je na taj način izjednačene mogućnosti onda ne znam zašto bi netko bio protiv toga odnosno ukidao neka prava koja doista trebaju biti na jednakoj osnovi. Sada imamo situaciju da se mijenja Zakon o sportu. On će biti na raspravi do kraja ovog tjedna, opet dolazi do situacije da u Zakonu o športu u listopadu prošle godine ste potvrdili da osobe koji su sportaši znači gluhi sportaši su uključeni u zakon odnosno za dobivanje trajnih novčanih naknada,sada ovaj novi nacrt Zakona o športu predviđa isključivanje gluhih sportaša. Govorimo znači o olimpijcima. Prema tome, ne znam na koji način dati više do znanja, a govorimo stalno o konvenciji o nediskriminaciji i svaki sportaš daje svoj ulog, bio on sa invaliditetom ili bez. Olimpijada, paraolimpijada, Olimpijada gluhih doista na jednaki način mora biti jednaki kriteriji moraju biti za sve. Invaliditet je onaj što treba podršku što otežava tim sportašima bavljenje sportom i što im daje mogućnost da se dokažu i da doista oni koji su ušli u tu skupinu i koji daju od sebe maksimum i za ugled ove države i za sve ono što može doprinijeti razvitku sporta u Hrvatskoj mislim da svim treba dati jednaku podršku. I stoga opet apeliram mi smo davali i preporuke upućivali i na Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa i za sve one druge institucije koje mogu pomoći u tom dijelu, međutim kažem opet se dešava da se jednostavno neke određene skupine jednostavno isključuju odnosno izbace iz određenih propisa. Stoga molim evo da u ovom dijelu također obratite pozornost i da donesete one ispravne odluke koje su na izjednačavanju svih mogućnosti.
Zahvaljujem. Nastavljamo s pojedinačnom raspravom. Zastupnik Boris Blažeković. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsjedniče. Gospođo pravobraniteljice za osobe s invaliditetom. Javljam se danas drugi put. Prvo sam razgovarao odnosno govorio u ime kluba, a evo sada pojedinačno iz razloga jer smatram da je ova tema za sve osobe koje nisu osobe s invaliditetom, da je ovo tema par exallance za sve nas koji nismo osobe s invaliditetom. Naime, samo osobe s invaliditetom to proživljavaju svaki dan, a mi smo manje-više promatrači. U proteklo vrijeme sam dosta dugo i studiozno čitao izvješće koje je zaista opširno, 200 stranica je i pripremao sam se prvo za raspravu u ime kluba i onda sinoć do kasnih sati u osobno ime i napisao sam fine stranice, fine riječi i o tom zaista sad uopće ne mogu više govoriti. Naime, smatram da je na nama i ovdje bih samo htio apelirat na kolegice i kolege iz HSU-a, iz IDS-a, SDP-a, nas iz HNS-a koji smo vladajuća koalicija, na nama je, mi smo odgovorni. Na nama je kako ćemo organizirati život osoba s invaliditetom u sljedećem razdoblju i na nama je da li ćemo u tom biti uspješni ili ne. A radi se o vrlo konkretnim stvarima, radi se o tom da li osoba može sama otvorit vrata, da li osoba vidi, da li osoba čuje, radi se o vrlo konkretnim problemima naših sugrađana. I zato apeliram i na vas i na nas, na sve nas, da si ne dozvolimo da se nakon ovog mandata i dalje crvenimo i da svi zajedno učinimo što god možemo da osobama s invaliditetom omogućimo život laganim, ugodnim, veselim i sretnim. Hvala.
Zahvaljujem Sljedeći za raspravu zastupnik Domagoj Hajduković. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče Sabora. Uvažena gospođo pravobraniteljice sa suradnicima, dame i gospodo saborski zastupnici. Ja bih svoje izlaganje počeo prije svega sa važnošću, ono što ja mislim da je važnost dakle institucije pravobranitelja za osobe s invaliditetom. Mislim da je to dobro, dakle dobro je što je ta institucija posebno izdvojena i tu mi s naše strane zakonodavca u neku ruku pokazujemo i brigu prema tim osobama jer smo im omogućili da imaju posebnog, zasebnog pravobranitelja koji se za njih specijalizira, za njihove potrebe i za njihove probleme. Kako smo mogli čuti kroz radna tijela Hrvatskog sabora, dakle Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina i Odbor za obitelj, mladež i sport, tri su glavne kategorije problema s kojima se susreću osobe s invaliditetom. To su problemi vezani za polja socijalne skrbi, zdravstvene zaštite, odgoja i obrazovanja. Ja bih se najduže zadržao upravo na ovom odgoju i obrazovanju, a samo bih se ovlaš dotaknuo socijalne skrbi dok mislim da su moje kolegice i kolege, posebno one medicinske struke, već dovoljno dotakle probleme što se tiče zdravstvene zaštite. Naime u socijalnoj skrbi, dakle tu prije svega mislim na nepristupačnost objekata osobama s invaliditetom. Govorimo tu naravno o javnim zgradama, ali ne samo i isključivo o zgradama koje su javne. Dakle ne govorimo samo o sudovima, školama, fakultetima, iako moram primijetiti da se jedan dobar trend osjeti upravo u osposobljavanju javnih zgrada za prihvat invalidnih osoba, odnosno pristupačnost osobe s invaliditetom. To vam mogu recimo posvjedočiti i na moje … [[Ne razumije se.]] Filozofski fakultet u Osijeku, dakle zgrada pomalo čudne konfiguracije budući da je nadograđivana s vremenom kako bi se prilagodila potrebama fakulteta, ali prije nekoliko godina sagrađena je rampa za pristup osobama smanjene pokretljivosti, odnosno s invaliditetom i lift, dakle dizalo koje koriste isključivo osobe s invaliditetom. Na taj način smo omogućili studentima te institucije, dakle to navodim samo kao primjer, dakle da se nesmetano kreću u svim dijelovima fakultetske zgrade. Međutim, javne zgrade nisu toliko problem koliko privatne, odnosno ako prije svega govorimo o stambenim zgradama. Jer evo na to su nas upozorila i gospođa pravobraniteljica i njezini suradnici tako da se dešava da poduzetnici građevinari sagrade zgradu sa rampom, potom tu rampu jednostavno demontiraju, izmjeste i stavljaju na neki drugi objekt, a rampa stoji samo onoliko koliko treba da prođe inspekcija odnosno da se dobije uporabna dozvola. To je neprihvatljivo ponašanje jer na taj način zapravo diskriminiramo osobe s invaliditetom koje možda već stanuju u toj zgradi ili su kupili stan ili slično, a imali su garancije i prema prostornom planu, odnosno planu gradnje je bilo predviđeno da će zgrada imati rampu. Dakle, na nama je kao zakonodavcu da posebnu pažnju isto tako obratimo inspekcijama i davanju uporabnih dozvola koje bi posebno pažnju obratile upravo na ovaj problem. Što se tiče odgoja i obrazovanja, tu su prije svega problemi uključivanja djece s poteškoćama u razvoju u redovan nastavni sustav. Nažalost, potpora takvim učenicima prepuštena je isključivo jedinicama lokalne samouprave. Tu se država po mom mišljenju možda bi trebala aktivnije uključiti, naravno u skladu sa svojim mogućnostima. A ono u čemu mislim da se država najviše može uključiti je u educiranju nastavnika, jer učitelji i nastavnici nisu dovoljno educirani za rad s takvom djecom. Evo to govorim iz vlastitog iskustva, budući da sam i radio kao i učitelj i nastavnik. Teoretski vještina dakle koja se stječu tijekom školovanja na fakultetu jednostavno nema … [[Ne razumije se.]] Dakle trebalo bi se svakako razmisliti u kurikulume za nastavničke studije i posebni naglasak staviti na rad sa djecom s poteškoćama u razvoju. Također, osnovno školstvo tradicionalno već ima ja bih rekao liberalniji i otvoreniji pristup prema uključivanju te djece u nastavu, ali problem je u srednjem školstvu. U srednjem školstvu koje takvu tradiciju nema, ali ima ja bih se usudio reći možda drugačiju filozofiju, drugačiji pogled na probleme djece s posebnim potrebama, odnosno s poteškoćama u razvoju. Evo tu nam je jedna suradnica pravobraniteljica iznijela jedan konkretan slučaj, ja bih ga iznio sad ne imenujući osobe i aktere koji su u nju bili uključeni, ali čisto da ilustriram o kakvom se problemu radi. Dakle, radi se o djevojčici koja je dakle pohađala nastavu u osnovnoj školi, redovni program naravno koji je bio prilagođen njezinim mogućnostima. Nakon toga željela je upisati naravno srednju školu i institucije koje bi je trebale savjetovati, dakle, prije svega profesionalna orijentacija, su taj posao odradile i sukladno njezinim mogućnostima joj predložile školu koju bi trebala upisati. Ta djevojčica je tu školu i željela upisati, a škola ju nije željela prihvatiti jer ta škola slovi kao elitna. Što to znači elitna škola? Da li je elitna škola ona koja odbacuje učenike? Ja to ne bih rekao tako. Međutim, postojao je otpor od strane škole kao institucije da tu djevojčicu upiše i da joj da priliku da pohađa redovito nastavu sa ostalim učenicima, naravno u skladu sa svojim sposobnostima. Drago mi je primijetiti i reći da je na reagiranje pravobraniteljice za osobe s invaliditetom da pritisak i od vaše institucije i od Ministarstva znanosti, obrazovanja i sporta da su neki pomaci ipak ostvareni, da je ta djevojčica školu upisala i da je pohađa. Također ono što bih iznio je i to dakle u samom izvješću vidjeli smo da pravobraniteljica poslije svakog poglavlja ili nekoliko odlomaka donosi i određene preporuke. Jedno od mojih pitanja na odborima bilo je upućeno pravobraniteljici baš sa pitanjem da li se te preporuke uvažavaju, odnosno koliko te preporuke imaju efekta kod zakonodavca, barem koliko su imale u prošloj godini na koje se to izvješće odnosi. I jako mi je drago vidjeti, odnosno čuti od pravobraniteljice da su te preporuke uglavnom uvažavane. Dakle, većina je uvažena. Mislim da je to pravi smjer jer kao što sam rekao kada smo raspravljali i o pučkom pravobranitelju to su institucije, dakle i pravobraniteljica za osobe s invaliditetom, pravobraniteljica za djecu, pravobraniteljica za ravnopravnost spolova su institucije koje su svakodnevno u kontaktu s ljudima s kojima se bave, odnosno sa onima koje bi trebale zastupati i kao takve najbolje znaju što se u praksi dešava. Dakle, upravo ste vi ti koji bi trebali zakonodavcu skretati pažnju na to kako se zakon ili krivo tumači ili ne provodi ili koja bi eventualno zakonska rješenja trebalo poboljšati. Zbog svega toga ja bih izrazio i osobnu podršku pravobraniteljici, njezinim suradnicima i poslu koji rade. I ja ću osobno ovo izvješće podržati. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo repliku, zastupnica Tatjana Šimac-Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepa. Pa kolega Ajdukoviću spomenuli ste umjetne rampe koje su vezane za pristupačnost, odnosno umjetne rampe tijekom građenja da se zapravo samo forma zadovolji. Pa evo mi smo baš o tome raspravljali na odboru pa bih ovdje htjela naglasiti da smo tražili zapravo da i Ured pravobraniteljice radi na tome da se traži pojačani inspektorski nalaz, nadzor pardon, isto tako i da se predložili smo uredu da uputi preporuku Komori arhitekata, a isto tako i drugih stručnih udruga građevinara, u smislu zapravo sprečavanja ovakvih prevara kojih smo svjedoci vrlo često i za mjesta za invalide i za rampe koje ste nabrojili. Hvala.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče Hajduković.
Pa evo zahvaljujem se samo kolegici zastupnici to sam propustio reći, ali ono što moram ispraviti prezivam se Hajduković. Hvala.
Hvala. Nastavljamo sa raspravom. Sljedeća je zastupnica Dunja Špoljar. Izvolite.
Hvala potpredsjedniče, uvažena pravobraniteljice sa suradnicima, uvažene kolegice i kolege zastupnici. Svakodnevan ali vrlo važan pojam koji je prisutan u našim školama uključen je u ovo izvješće. To je inkluzija kao proces kojim u isto okruženje stavljamo djecu iste kronološke dobi sa i bez posebnih potreba radi njihove pojednostavljeno zajedničke igre, druženja i učenja. To je proces učenja i odgajanja djece s posebnim potrebama zajedno s djecom koja nemaju takvih potreba. Tada ta djeca imaju jednake mogućnosti u razvoju svojih tjelesnih, emocionalnih, društvenih i drugih sposobnosti. Inkluzija omogućuje djeci s posebnim potrebama mogućnost za promatranje, imitiranje i doticanje s djecom, uvjetno rečeno, bez posebnih potreba. Međutim, inkluzija koristi ne samo djetetu koje je integrirano nego i roditelju, odnosno obitelji takvog djeteta i kako ostaloj djeci iz okruženja tako i njihovim roditeljima. Naglasila bih ovdje dva posebno značajna trenutka inkluzije. To je neposredan početak školovanja i ocjenjivanje i vrednovanje tijekom školovanja. Polazak djeteta u školu je vrlo kategoričan trenutak za svako dijete i obično određuje stav djeteta duboko u budućnost njegovog školovanja. Dijete ili bezgranično zavoli školu, uključno s učiteljicom i učiteljima, i sve što školovanje donosi ili mu škola postane najveća muka, odnosno mjesto vlastitih neuspjeha. Stoga je taj period prilagodbe za školu prvi razred posebno osjetljivo razdoblje za djecu s teškoćama u razvoju, odnosno za male osobe s invaliditetom. Zato želim upozoriti da je nužno obratiti pozornost na čim raniju već u predškolskom razdoblju identifikaciju djece s teškoćama kako bi im se na vrijeme pružila optimalna podrška i pomoć. Često sustav tu zakaže pa se cijelo prvo polugodište prvog razreda ili čak do kraja školske godine odulji opservacija nad djetetom i tako odgađa utvrđivanje primjerenog oblika odgoja i obrazovanja djece s teškoćama u razvoju. Nakon što se nadmaši ova instanca učenici s teškoćama koji su integrirani u redovitu nastavu moraju biti ocjenjivani i vrednovani. Ponovno je vrlo važno da se inkluzirani učenici jednako kao i svi sudionici odgojno-obrazovnog procesa pri praćenju, provjeravanju i ocjenjivanju osjećaju sasvim opušteno i ugodno bez imalo neugodnosti, straha ili stresa. Vrlo je bitno pružiti mogućnost svim učenicima pa tako, ali i posebice, inkluziranima da se izraze na njima najprihvatljiviji način. Bilo pisano, usmeno, gestovno, prilagođenim testovima i ispitima, praktičnim uradcima i zadaćama koje su za svakog pojedinačno prije svega ostvarive. Samodostatno i permanentno educirani učitelji, podvlačim educirani učitelji, profesori, stručni suradnici i drugi sudionici odgoja i obrazovanja primijenit će u procesu praćenja, provjeravanja i ocjenjivanja integriranih učenika s poteškoćama potpunu objektivnost, profesionalizam i korektnost, ali istovremeno bit će optimalno zahtjevni, pažljivi, osjetljivi te vrlo važno dobro pripremljeni. Kako bi to bilo ostvarivo valja i nadalje inzistirati na osnaživanju i proširivanju stručnih službi u školama, ne bi zaista smjela postojati u Hrvatskoj ijedna škola koja nema zaposlenog ni jednog stručnog suradnika. Inzistirati na vertikalnoj i horizontalnoj suradnji unutar sustava te suradnji svih institucija čija je zadaća briga o zdravlju, obrazovanju i svekolikoj skrbi djece. Ovo izvješće pokazuje da je navedenu problematiku pravobraniteljica uočila, te je stoga uz potrebu intenziviranja napora, da tako zaista i budu u stvarnosti u potpunosti prihvatljivo. Hvala.
Zahvaljujem. Imamo repliku na vaše izlaganje, zastupnica Đurđica Sumrak. Izvolite.
… [[Govornik naknadno uključen.]] uvažena kolegice Špoljar ja sam, iskoristi ću sad repliku. Zvala me je upravo naša bivša zastupnica, kolegica Ljubica Lukačić, prati pozorno ovu raspravu, naravno pozdravlja i pravobraniteljicu i sve nas, i ovako kaže: "Molim te javi se i reci, ne mogu više slušati. Ne postoje djeca sa posebnim potrebama ni ljudi sa posebnim potrebama, možda i postoje osobe s posebnim potrebama, ali u ovom slučaju se isključivo radi o djeci s teškoćama u razvoju i sa osobama s invaliditetom. I ona moli da tu terminologiju usvojimo." Vidim da se i pravobraniteljica smješka i da na taj način razgovaramo, jer naprosto evo kad to slušaju i osobe s invaliditetom, a sigurno i ova veća djeca sa teškoćama u razvoju njima smetaju ovi termini koji naprosto iritiraju. Evo to sam upravo se javila zbog vas kolegice jer se nekoliko puta rekli, ali niste vi samo, nego su i prije isto kolege to rekli. Hvala
Hvala. Imamo odgovor na repliku, zastupnica Dunja Špoljar. Izvolite.
Hvala vam lijepa. Ja se u potpunosti slažem da terminologiju moramo uskladit, samo Zakon o odgoju i obrazovanju još uvijek podrazumijeva djecu s posebnim potrebama i to su djeca ili darovita ili djeca sa poteškoćama. Dakle, možemo, svi znamo o čemu govorimo i mislim da su problemi u ovom slučaju nadmašili terminologiju kojom govorimo. Hvala.
Zahvaljujem. Sljedeća za raspravu zastupnica Vanja Posavac. Izvolite.
Zahvaljujem poštovani potpredsjedniče Sabora, pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Započet ću sa gotovo prvom rečenicom iz ovog izvješća. "Osnivanjem zasebnog pravobraniteljskog ureda za osobe s invaliditetom Republika Hrvatska iskazala svoje stajalište da je ovoj skupini hrvatskih građana potrebna dodatna vidljivost u sustavu zaštite ljudskih prava." Zašto to govorim? Zato što su problemi brojni: zdravstvo, socijalna skrb, dječji vrtići, osnovne škole, srednje škole. O zdravstvu smo već puno čuli, ono što me ipak na neki način veseli i vjerujem da će tako i ostati na Odboru upravo za rad i socijalno partnerstvo smo čuli da je Ministarstvo zdravlja već određene pomake u tom smislu, pogotovo što se tiče stomatološke zaštite već poduzelo i nadam se da će tako i nastaviti. Isto tako i što se tiče pristupačnosti i mobilnosti Ministarstvo graditeljstva uvelo je prilagodne pravilnika i uklanjanje arhitektonskih barijera. Ali tu isto tako moram reći, a neki su to već spomenuli bez suradnje lokalne zajednice, ali i svake osobe ponaosob to će teško ići. To će teško ići jer imamo brojne slučajeve da su privatna poduzeća, banke itd. uvodili određene pomake za invalide, ali na način da prije nego što bi koristili rampu morate u banku otići po ključ, to je slučaj u Bjelovaru recimo, neću imenovati banku. Dakle, ne znam na koji način. I dakle opet, opet problem. Malo bi se samo još osvrnula na vrtiće, osnovne i pogotovo srednje škole jer dolazim iz srednjih škola. Ja moram reći ovom prilikom da zaista nastavnici nisu dovoljno educirani za rad s takvom djecom. Vjerujte mi da sve nastavnike u tom njihovom radom s djecom s teškoćama vodi zaista ljubav, entuzijazam, nesebičnost i sve ostalo da pomognu. Ne znam koliko znate nastavni plan i program? Za djecom s poteškoćama u razvoju predmet politika i gospodarstvo, 2 godine, imate 4-5 natuknica. Znači, profesor je taj koji mora apsolutno od a-ž osmisliti dakle na koji način i kako će taj nastavni plan i program provoditi. Edukacije je vrlo malo, svi profesori koji rade s takvom djecom vrlo rado se edukacijama odazivaju i ja vas molim, pa evo i u suradnji s Ministarstvo obrazovanja da se na tom pitanju ipak nešto napravi. Ti ljudi zaista žele s tom djecom raditi i tu djecu izvesti na put da su nakon srednje škole izuzetno samostalni i osposobljeni da mogu nastaviti i dalje. No, treba imati na umu još jedno činjenicu, to ste vi spomenuli. Da većina takve djece, većina, dakle ne svi dolazi iz obitelji koje su socijalno ugrožene, ili imaju određenih problema što zahtjeva zapravo i od profesora i od razrednika još dodatni angažman u nešto što možda do kraja i ne znaju. Stručni suradnici u školi? Godinama, godinama smo molili i prosili nakon 10 godina konačno moja bivša škola ima i pedagoga, i psihologa i socijalnog pedagoga jer imamo razred dakle sa, samo dakle razrede sa djecom s poteškoćama u razvoju plus one koji su dakle u redovnoj nastavi. Asistenti u nastavi, to je problem jer zapravo njihova uloga nije definirana u potpunosti i zapravo njihov radno pravni status je čak isto dosta nejasan i tko zapravo asistente financira? A oni su itekako, itekako potrebni. Ja bi evo samo dvije riječi o zapošljavanju, nažalost svjedoci smo da na radnim mjestima, pogotovo to je žalosno u gradovima, županijama i nekim još uredima sjede na određenim osobama, mjestima osobe koje su zdrave, a to su zapravo mjesta telefonska centrala itd., porta. Gdje bi trebali zapravo ipak prednost dati osobama s invaliditetom. I na kraju, a zato sam započela s onom prvom rečenicom. Ja bih voljela da jednog dana dođemo do faze da invalidima, tj. osobama s invaliditetom nije potrebna dodatna vidljivost, već da ih društvo prihvati kao ravnopravne članove i da im omogući da u potpunosti i svakodnevno mogu normalno funkcionirati. To je moja želja, podržavam vaše izvješće, odlično je svaka čast i želim vam puno uspjeha u radu i dalje.
Zahvaljujem. Sljedeći za raspravu zastupnik Srđan Gjurković. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovana pravobraniteljice osoba sa invaliditetom, kolegice i kolege. Naravno, moja rasprava se može samo nadovezati na već izrečeno i na vjerujem ono što će biti u daljnjim raspravama uz ne samo pohvale za izvješće, nije stvar u stranicama. Stvar je u zaista temeljitosti i predanosti u svome radu i pokušaju da se bude maksimalno pri ruci u rješavanju problema, sugeriranju rekli bi mi guranju onih problema za rješavanje prema posebno bivšoj Vladi. Ali ovo izvješće u svakom slučaju je i ova rasprava pokazala nešto što govori što bi sve trebalo učiniti i sa onim rokovima koji nisu samo ako dozvolite 2016. nego rokovi koji u biti teku od današnjeg dana, ako ne kažem od početka našega mandata. Naravno i u svemu skupa i s obzirom na opću gospodarsku situaciju ne treba tražiti izlike u tome i tom financiranju jer postoji načini na koji se neke stvari mogu riješiti i zakonskim propisima i dobrom političkom voljom i naravno određenim volontiranjem koje je po pitanju osoba sa invaliditetom i do sada se u Hrvatskoj pokazalo kao izuzetno, izuzetno pozitivno. Ja ću se nadovezati na već rasprave koje su bile vezane za autizam i ona problem koji je i pravobraniteljica temeljito definirala i opisala u ovome izvješću, a isto tako iskoristio sam priliku s obzirom da sam radio na nekim projektima sa Udrugom „Srce“. To je udruga osoba sa celebralnom paralizom iz Splita koji zaista maksimalno pokušavaju za svoju djecu naravno osigurati i fizioterapeute i radne terapeute i logopede u popodnevnim satima i sportske trenere da bi mogla djeca imati, ali i oni odrasli iznad 21 godine, odnosno stariji sa celebralnom paralizom da bi imali mogućnost da osjete onaj dio života koje je jedno zadovoljstvo, jedan normalni način života pa sam i sa njima sudjelovao u jednome koncertu humanitarnom koji su oni radili za jednu drugu udrugu. To je bilo prošle godine u maloj dvorani sportskog centra Gripe, odnosno košarkaškog kluba Split gdje je bilo čak 1500 gledatelja gdje su oni održali koncert normalno uz prateće profesionalne vokale, volontere za humanitarni za drugu udrugu. Prema tome, apsolutno kad se otvori prostor osoba sa invaliditetom apsolutno mogu participirati i pomagati drugima što je bila jedna izuzetna poruka i meni jedno izuzetno iskustvo u radu i suradnji s njima. Ono što su oni meni poslali čitajući ovo izvješće pravobraniteljice apsolutnu podršku maksimalnu i zadovoljstvo njenom brigom i trudom da pokuša. Međutim, ona zaista nije u mogućnosti sve osim da bude glasnogovornica invalida i da bude što jača oni poručuju, pa vjerujem da svi mi skupa mi to kažemo, a na nama u politici i ovdje i u Vladi je da ubrzamo kao što samo već rekao. Isto tako, smatram se kao zastupnik koji dolazi iz Splita, iz 10. izborne jedinice i zastupam i sve one koji su u ovoj udruzi i koji su me zamolili i da prenesem da su njihovi gorući problemi kao što smo čuli u ovom trenutku najviše i financije posebno što je Zakon o socijalnoj skrbi predvidio da udruge budu nositelji deinstitucionalizacije što je naravno u skladu sa Europskom unijom. I neovisno o ovim problemima lokalne samouprave i država naravno oko financiranja sasvim je jasno da postoje i načini da se ta financiranja spomenutih i radnih terapeuta i fizioterapeuta i logopeda kod rada ovako udruga koja rade zaista sa djecom sa cerebralnom paralizom, multiplosklerozom i sličnim invaliditetima da se osigurao kroz sredstva Europske unije kojoj Europska unija maksimalno osigurava. E to je sada uloga posebno lokalne i regionalne samouprave, odnosno njihovih agencija da budu pri ruci pisanju projekata, pisanju programa i tu je ono šta lokalna samouprava ne može reći da nema novaca, nego treba imati dobre volje, sposobnosti i spremnosti. Na žalost u Splitu su Agenciju razvojnu ukinuli, a Agencija za razvoj nije spremna raditi i pomagati ovakvim udrugama koje nisu bilo kakve udruge, nego su udruge zaista koje rade za dobrobit ne samo djece nego razvijaju i jedan, na jedan način i civilno društvo u pravom smislu riječi. Ovo sve sam rekao i iz razloga što sve ove udruge kao što je Udruga „Srce“ sa celebralnom paralizom, sve one su u biti samozatajne, uvučene u svoje probleme, tihe i maksimalno radišne i predane u svom poslu kao što ste i vi u svom poslu brinući se o svim invalidima. Oni nisu imali izbora u životu, ali isto tako nisu oni koji izlaze na ulice i viču. One svojom samozatajnošću u biti traže da vi budete glasnogovornik, a mi kao politika, kao odgovorni da donesemo propise i zakone u kojima će oni imati samo kvalitetnije i normalnije uvjete. Hvala lijepa.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo repliku, zastupnica Nadica Jelaš. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Kolega Gjurkoviću, rekli ste u svojoj raspravi da se promjenom zakonskih propisa može riješiti niz problema osoba sa invaliditetom. Pa ja bih evo svoju repliku iskoristila upravo da ukažem na jedan od takvih problema s kojim sam se posljednjih dana susrela na terenu. Riječ je naime o pravu na naknadu do zaposlenja. Poteškoće oko ostvarivanja ovoga prava za osobe sa invaliditetom nastale su izmjenom Zakona o socijalnoj skrbi. Naime, prema odredbama zakona zahtjev za ostvarivanje prava na naknadu do zaposlenja podnosi se Fondu za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom čije je sjedište kao što znamo u Zagrebu, a eto može se zahtjev podnijeti i Hrvatskom zavodu za zapošljavanje. Međutim, Zavod za zapošljavanje ne preuzima zahtjeve već ih prosljeđuje fondu, a fond prikupljene zahtjeve dostavlja nadležnim centrima za socijalnu skrb. Centri za socijalnu skrb trebaju prikupiti potrebnu dokumentaciju, dati prijedlog rješenja za ostvarivanje novčane naknade i dostaviti ga natrag fondu. Fond donosi konačno rješenje i isplaćuje naknadu. Dakle, već samo to što sam izgovorila je po sebi komplicirano. Kako se u svemu tome mogu snaći osobe sa invaliditetom samo možemo pretpostaviti. Dakle, one se ne snalaze u ovom zakonskom rašomomu, a to ima onda za posljedicu nedostupnost prava osobe s invaliditetom na naknadu do zaposlenja. U konačnosti osoba s invaliditetom te naknade primaju sa velikim zakašnjenjem odnosno jedno vrijeme žive bez tih naknada dakle nemaju osnovna sredstva za život a to je u suprotnosti sa Konvencijom o osobama sa invaliditetom. dakle ovoga Zakona je nešto što se zakonskim propisima mora promijeniti.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče.
Zahvaljujem kolegici Jelaš. Moram na vašu repliku odgovoriti i naglasiti da se država obavezala donijeti zakon o osobama sa invaliditetom koja se već 10 godina nije donijela u kojem bi na jednaki način za sve bila regulirana naknada odnosno primanja s osnova težeg oštećenja zdravlja koja bi bila supstitut za doplatak za djecu nakon navršene 27. godine života. Dakle, jako puno prostora ima i zahvaljujem vam na replici.
Hvala lijepa. Nastavljamo s raspravom. Zastupnica Đurđica Sumrak. Izvolite.
Hvala vam lijepo. Gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, uvažena pravobraniteljice. Dosta je toga u raspravama rečeno, evo iskoristila sam onda repliku a možda da kažem kolegama koji nisu bili u prošlom sazivu. Kolegica Ljubica Lukačić je upravo zastupnica koja je osoba sa invaliditetom i sa punim pravom ju terminologija smeta. Naravno da nije stvar u terminologiji nego u tome što će se učiniti ali moramo poštivati i terminologiju i nazivlje. Tako da nije bila nikakva zločesta nego jednostavno sam htjela tada samo još jednom upozoriti. Naime, upozorava upravo s pravom gospođa Lukačić. E kada sam se već nje spomenula onda bih htjela reći samo jedan mali segment. Mi smo naravno imali u Hrvatskom saboru još jednu zastupnicu iz redova SDP-a i moram reći da smo ovdje jako dobro po tom pitanju funkcionirali jer smo imali naime među nama je postojala jedna sprega i dobivali smo kako bi se ono reklo sa terena prave informacije što se tiče pravobraniteljice osoba s invaliditetom i mislim da je to jako dobro funkcioniralo i da mi jednako tako kao i članice Odbora za ravnopravnost spolova moramo se na jedan poseban način za žene osobe sa invaliditetom da im se omogući što bolje i što efikasnije uključivanje u politiku da i one mogu zauzimati svoja mjesta na listama političkih stranaka, naravno na ona mjesta na koja mogu i ući u Hrvatski sabor. 2008. godina 1. srpnja naravno da je bila jedna prelomna godina u stvarnosti u svim tim barijerama. Lijepo je rekla i pravobraniteljica na neki način lako rješavamo ove građevinske barijere. One se sruše, prilagode se međutim trebalo je dugi niz godina da se sruše barijere u srcu i barijere u glavi i da mi konačno shvatimo da naše sugrađanke, naši građana, naša djeca konačno jednako tako da li su osoba s invaliditetom ili su djeca sada sam se i ja zbunila isto iskreno ili su djeca s teškoćama u razvoju da su jednako pravn kao i mi ali da za njih je možda potrebna malo veća briga što je doista i potrebno. Ono što mene izrazito veseli unazad ovih 10 godina a to je sigurno ono što je rekla i gospođa pravobraniteljica to je potpisivanje Konvencije o pravima osoba s invaliditetom i Fakultativni protokol uz tu konvenciju koji je propisan, neću sada to čitati to možemo svi pročitati. Ali ono što je meni to su osobni asistenti pa tih osobnih asistenata mi imamo sada za 2011.godinu već 550 asistenata ukupno. Što to znači? O tome se ne treba govoriti, možemo i sami ovdje vidjeti, ovdje naša pravobraniteljica sjedi, ima svoju osobnu asistenticu i puno je lakše s nama komunicirati. Još nešto što je meni u stvarnosti jako važno, a to je da je uloženo u usluge tumača prevoditelja hrvatskog znakovnog jezika i to mislim da je jedna velika stvar. O novcima neću govoriti. Imamo i financije ovdje a mislim da tek to nije prigoda da se ovdje govori, i ono što je jako važno to su asistenti u nastavi. Mora se reći da su oni jedan veliki oblik podrške našoj djeci u nastavi i da je sigurno bilo, ja sam gledala jednu emisiju, sigurno da je bilo problema i sa upisom u vrtić i problema sa upisom u osnovne i srednje škole, ali to su manje-više problemi sa barijerama u srcu i glavi pojedinih ravnatelja vrtića osnovnih ili srednjih škola. Kada se te barijere riješe onda se rješavaju problemi. I mislim da što više govorimo o tome javno i u medijima u medijima naravno postoji što nije dobro, premalo emisija koje bi nas upućivale na umjetnike koje su osobe s invaliditetom, ja ih osobno poznajem barem jedno četiri. To su slikari i neki književnici, zatim naši zaslužni građani koji su jednako tako osoba s invaliditetom pa ja bih mogla reći da će to jednog dana dobiti tu titulu i naša prva pravobraniteljica za osobe s invaliditetom jednako kao što ih ima i druge osobe. Pa tako doktori znanosti moj kolega je jedan kolega veterinar evo on je doživo jednu tešku saobraćajnu nesreću, taman kada je diplomirao ali uspio je sa puno truda i on je danas doktor znanosti i pozdravljam ga ovim putem i divim mu se. Naime, puno bi nas odustalo ali on je pokazao svu snagu i svaka čast. Ne bih više dužila. Htjela bih reći da je ovo tema gdje bismo se svi trebali složiti da treba ovdje da ne treba ovdje štedjeti, znači ovdje i sredstva bitna naravno da su bitna u proračunu. Vidjet ćemo kada će se raditi proračun koliko će se sredstava odrediti za pojedine projekte za osobne asistente, za asistente u nastavi, sve ono što smo tu nabrojili. Mi ćemo naravno u klubu HDZ-a dati punu podršku gospođi pravobraniteljici. I evo ga još jedanput pozdravljam naše bivše saborske zastupnice gospođu Lukačić i gospođu Škulić. Hvala.
Hvala lijepo. Na vaše izlaganje imamo repliku zastupnica Dunja Špoljar. Izvolite.
hvala lijepa. Eto ja se pridružujem pozdravima ali ću ujedno i pročitati članak 62. Zakonu o odgoju i obrazovanju koji ima naslov "Učenici s posebnim odgojno-obrazovnim potrebama" Stavak 1., učenici s posebnim odgojno-obrazovnim potrebama su daroviti učenici i učenici s teškoćama. I ovu repliku ću još jednom iskoristiti zato da pohvalim izvješće, pohvalim napore pravobraniteljice i još jednom pozovem na sve koji za to imaju ingerencije da rade na edukaciju nastavnog osoblja i svih u školama kako bi bili čim spremniji uključiti se u odgoj i obrazovanje osoba s invaliditetom o čemu sam ja isključivo govorila sa obrazovnog stajališta. Hvala lijepo.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupnice.
… [[Govornica naknadno uključena.]] omalovažavati nego jednostavno evo htjela sam vam poručiti ono što svima nama poručuje i ja se isto zbunim, evo naše gledateljice i gledatelji koji to sa zanimanjem prate. Eto, to samo.
Hvala. Nastavljamo dalje s raspravom. Zastupnik Damir Rilje, izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovana pravobraniteljice sa suradnicima, kolegice i kolege. Ja vjerojatno neću ništa novoga reći, ali jednostavno osjećaj potrebu kao i svi mi ovdje nešto reći, a nadam se da ćemo imati potrebu, želju i volju, a naravno i odluku nešto i napraviti. Oduvijek je osjećaj solidarnosti među ljudima bio interaktivni faktor među ljudima koji odnose u pojedinim zajednicama činio humanim i kohezionim. Neophodna je odgovarajuća razina svijesti pojedinca kako bi se odnosi u zajednici uredili na način koji je funkcionalno integriran, uključuje sve segmente društva u zajednicu pa tako i osobe s invaliditetom. Takva razina odgovornosti nas čini zajednicom koja može u životne i razvojne procese aktivno uključiti sve svoje članove. Takva zajednica ne gleda na niti jednu svoju grupaciju kao na teret, već kao na potencijal. U tom smislu i jesu među najosjetljivijim grupacijama upravo osobe s invaliditetom. Sposobnost iznalaženja načina kojim se ta grupacija ljudi u zajednici ne izolira već ih se dovodi u funkciju aktivnih, korisnih i ravnopravnih članova zajednice čini snagu civilnog društva. Na taj način se određuje sposobnost zajednice da se brine o svim svojim članovima i da ih ravnopravno vrednuje. Shvaćanje kako je ulaganje u zapošljavanje invalidnih osoba, njihova edukacija te jednostavnije integriranje u zajednicu zapravo povećanje radno aktivnog stanovništva, umanjenje troškova socijalne skrbi te stvaranje zdravih odnosa u toj grupaciji ljudi unutar zajednice. I u Republici Hrvatskoj postoji Nacionalna strategija kao što smo već ovdje govorili, za razvoj odnosa prema osobama s invaliditetom, pa znamo da je Republika Hrvatska kao što je već rečeno 2007. ratificirala Konvencija UN-a o pravima osoba s invaliditetom te je Vijeće EU utvrdilo strategiju za promicanje jednakih mogućnosti zapošljavanja osoba s invaliditetom na tržištu rada. I Europska socijalna povelja govori o osnovnim socijalnim pravima radnika kojim invalidne osobe imaju pravo na izobrazbu i profesionalnu i socijalnu rehabilitaciju. Ustavom u Republici Hrvatskoj se određuje povlašten način postupanja prema osobama s invaliditetom. Pri Vladi Republike Hrvatske ustrojeno je Povjerenstvo za invalidne osobe koje utvrđuje i predlaže nacionalnu strategiju, jedinstvenu politiku za osobe s invaliditetom, a Hrvatski sabor je donio Deklaraciju o pravima osoba s invaliditetom. Povjerenstvo za rad udruge pri Vladi Republike Hrvatske utvrđuje mjerila za organiziranje udruga će djelatnost od interesa za državu pa tako i udrugama koje okupljaju ili pomažu osobe sa invaliditetom. Oni predlažu financijsku potporu iz državnog proračuna, razinu zakonskih odredbi kojima se reguliraju životne okolnosti osoba s invaliditetom, npr. na području socijalne skrbi, radnog zakonodavstva, prometa, komunikacije, obrazovanja i svemu onome o čemu je danas ovdje zapravo izlagano. Vi gospođo pravobraniteljice za osobe s invaliditetom kao institucija koja pratite i štitite primjenu pozitivnih propisa u ovoj domeni također ste jedna od značajnih, ako ne i najznačajnija institucija samo je pitanje koliko vas slušaju, dakle koliko čuju vaš glas. U Hrvatskoj djeluje preko 300 udruga koje okupljaju ili pružaju pomoć osobama s invaliditetom, a jedna usudio bih se reći od jakih i jako dobrih je i udruga … [[Ne razumije se.]] koja djeluje izuzetno uspješno u mojoj jedinici lokalne samouprave u Gradu Trogiru. Pored svih propisa i zakona koji često propisuju komplicirane postupke ostvarivanja prava, kao očekivane sporosti nerazumijevanja birokracije u društvu stvaraju osjećaj neosviještenog sektora administracije, odnosno države prema svim osobama s invaliditetom. Izuzetno je važno da se što više u reguliranje odnosno u sektor aktivnosti na rješavanju potreba osoba s invaliditetom uključi što više građana unutar civilnog društva, naravno svakako u čvrstoj suradnji sa jedinicama lokalne samouprave. Tek tada uz dobru volju, aktivnosti i zajedničku suradnju od Vladinih institucija do jedinica lokalne samouprave i udruga svakog pojedinog člana društva možemo podignuti razinu standarda, životnog okruženja za osobe s invaliditetom. Naravno, jedino ih tako možemo dovesti u situaciju u kojoj postaju ravnopravni članovi u društvu. Naravno, to je sve lijepa priča kad se čita i kad se iskazuje, kad se ovako izlaže sa govornice no realnost jest pomalo drugačija i nju bismo trebali dovest u nekakav drugačiji izgled, u nekakvu drugačiju realnu situaciju. Vaše izvješće pravobraniteljice za osobe s invaliditetom po mom osobnom uvjerenju jako realno prikazuje stanje sustava koji bi trebao skrbiti o osobama s invaliditetom, kao i radnjama koje se poduzimaju u smislu odnosa prema invalidnim osobama u našem društvu. Naime, vi ukazujete na sve poduzete radnje kao i sve nedostatke u toj skrbi u našem društvu po segmentima, ali i potrebne žurne radnje koje je potrebno učiniti kako bi se osigurala mogućnost da se osobama s invaliditetom u našem društvu pruži mogućnost kako bi se osjećale ravnopravne i društveno korisne. Vi ste se jako dobro izrazili u svojim iskazivanjima realnog stanja o izvješću, možda ste bili čak i malo preblagi u odnosu na stvarno stanje u društvu. Čitajući izvješće, ali poznavajući stanje u praksi, a osobito na području moje jedinice lokalne samouprave moram reći da osim osiguranja osnovnih poluga u društvu poput propisa kojima se regulira status osoba, pa i nekih izdvajanja koja se po programima izdvajaju na uobičajeni način nužno je riješiti mogućnost financiranja, ali i poticanja aktivizma i stvaranju na raspolaganju onih resursa koje jedinice lokalne samouprave imaju kao mogućnost na stvaranju realno jednakih prava za osobe s invaliditetom. Ovdje će nam svakako biti nužna i neka decentralizirana sredstva, ali naravno i svi oni resursi koje ćemo moći sami izdvojiti. Država će morati prepoznati zahtjeve jedinica kako bi ovaj segment društva na svom području zapravo mogli na koristan i još bolji način servisirati. Naravno da je za to potrebno, dakle kao što smo već rekli, dovoljno sredstava kako na razini središnje strategije tako i decentraliziranih za djelovanje na području jedinica lokalne samouprave. Ovdje je potrebno shvatiti da je ulaganje u uvjete življenja i uključivanje u društvo obveza i potreba svakako i sprečavanje stvaranja dodatnih troškova koji bi kao neinvestiranje upravo u osobe i u servisiranje osoba s invaliditetom i njihovih mogućnosti i ranog uključivanja u zajednicu mogle nastati. Potrebno je osigurati sva prava koja osobama s invaliditetom pripadaju bez obzira na segment društvenog života jer prema izvješću je jasno da tu imamo još jako, jako puno raditi i otkloniti nedostatke. Dužnost je naravno svih ministarstava koja direktno i indirektno utječu na uređenje i ulaganje u bolje i optimalne uvjete življenja i ostvarivanje prava osoba s invaliditetom da osiguraju sve uvjete kako bi se kvaliteta života osoba s invaliditetom organizirala na efikasnoj i sustavnoj razini ostvarivanja prava i mogućnosti. Naravno u rješavanju i stvaranju uvjeta osobama s invaliditetom važnu ulogu imaju i jedinice područne i regionalne samouprave no pitanje je koliko se sustavno može u jedinicama lokalne samouprave ulagati u efikasan sustav prilagođavanja prava na osobe s invaliditetom. Programa ne nedostaje, ali dostatnih sredstava itekako nedostaje. To nas ne smije spriječiti naravno da ulazimo u rješavanje ovih problema. Nije dovoljno imati propise koji reguliraju aktivno uključivanje u društvo osoba sa invaliditetom kao što su zakoni i svi mogući propisi, dakle nije dovoljno izdvojiti niti odgovarajuća sredstva. Dakle, potrebno je imati sustav koji funkcionira, sustav u kojem nećemo morati razmišljati kako će osoba s invaliditetom moći osigurati neko svoje pravo i naravno u kojem će se osjećati kao integrativni dio i u kojem će moći ostvariti sva prava kao i svi drugi građani naravno prema svojim mogućnostima. Svako društvo pa tako ni naše ne smije i ne može biti samilosno nego osjetljivo upravo na ovu skupinu ljudi jer upravo to izražava zrelost i snagu društva ne ulazeći u to da se unutar ove skupine može zateći bilo koji član ovog društva. I na kraju moram kazati da ono što čine organizacije civilnog društva naravno tamo gdje su aktivne potiče aktivizam usko vezan ne samo uz volontiranje kao zasebnog pojma i odnosa u smislu rada na skrbi za osobe s invaliditetom već konkretan angažman na radu i čak zapošljavanju istih. Takve primjere ja imam u svojoj jedinice lokalne samouprave, međutim to nije dovoljno. One organizacije koje su uspješne rade, apliciraju programe, dobivaju sredstva, organiziraju radionice i ulažu u programe kvalificiranja i pripremanja osoba s invaliditetom u društvo. Međutim, potreban je obrat, potrebno je da to sve djeluje kao jedan jedinstveni sustav. Podržavamo ovo izvješće i hvala vam lijepa.
Zahvaljujem. Na vaše izlaganje imamo repliku, zastupnik Srđan Gjurković. Izvolite.
Uvaženi zastupnik je rekao da društvo treba biti samilosno. Ne, društvo samo treba biti odgovorno, sustav treba biti odgovoran jer svi smo mi jednaki i po Ustavu i po zakonu, svi smo mi ljudi. Hvala.
Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče Rilje.
… [[Govorniku isključen mikrofon, ne razumije se.]] vi ste me sad pokušali citirati, ali zapravo me niste saslušali. Ne, ja sam upravo rekao da društvo ne treba biti samilosno nego društvo upravo treba biti osjetljivo na ovu skupinu ljudi, dakle da uvažava njihove potrebe jer to izražava zrelost i snagu društva ne ulazeći u to da se unutar ove skupine može zateći bilo koji član ovog društva. Dakle, ne samilosno nego osjetljivo, osjetljivo na rješavanje njihovih problema. Svakako ne samilosno. Evo to je bilo rečeno.
Hvala lijepa. Sljedeća za raspravu zastupnica Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, gospođo pravobraniteljice za osobe s invaliditetom sa suradnicima. Pa evo opet i ove godine moram zaista pohvaliti vaše Izvješće za 2011. jer ono i jest sažetak onog vašeg velikog izvješća, ali vrlo temeljito obuhvaća sve dijelove života osoba s invaliditetom. Izvješće zaista sadrži sve najbitnije probleme s kojima se susreću osobe s invaliditetom. Budući da je jako puno danas toga rečeno, ali ovo je i tema koja zaista zaslužuje posebnu pozornost moram reći da ste vi u svom izvješću naglasili tri pravca koja ste na neki način obuhvatili u izvješću, a to je postupanje ureda koje je bilo usmjereno u pojedinačnim slučajevima, pritužbama, prigovorima, promotivne aktivnosti, edukacija o pravima osoba s invaliditetom te provedbi Konvencije UN-a o osobama s invaliditetom. Posebno bih željela istaknuti ove promotivne edukacijske aktivnosti za koje zaista smatram da su vrlo važne. Danas smo se svi složili da zaista ovom području treba posvetiti puno pozornosti, ali isto tako mislim da još uvijek moramo educirati naše građane, a za to su zasigurno najzaslužnije za ovaj dio i ovaj dio života osoba s invaliditetom danas već nekoliko puta spomenute udruge civilnog društva koje nesporno imaju zasada ja bih rekla prvu, osim vas pravobraniteljice, prvu i jedinu veliku ulogu zaista da upozoravaju, da usmjeravaju šire građanstvo, cijelo društvo na probleme s kojima se osobe s invaliditetima snalaze svakodnevno. Danas su moje kolege i kolegice Posavec i kolega Hajduković govorili o obrazovanju osoba s invaliditetom. Ja sam isto posebno osjetljiva na ovaj dio vašega izvješća zato što me to veže i sa strukom, ali u kontekstu onoga koje je vezano za zapošljavanje osoba s invaliditetom. Naime, drago mi je da smo već u Izvješću za 2010. godinu, dakle u prošlogodišnjem izvješću, mogli vidjeti kako se i svijest poslodavaca prema osobama s invaliditetom nešto promijenila pa više ne moramo zapošljavati osobe s invaliditetom samo kroz one poticaje koje država daje nego se je počeo razvijati i jedan odnos pozitivan odnos prema osobama s invaliditetom, dakle jedan određeni broj osoba zaposlio se ja bih rekla ono što nazivamo na otvorenom tržištu rada, dakle ravnomjerno kao i sve druge osobe. No međutim koji je problem ovdje s osobama s invaliditetom? Danas su i kolegica i kolega govorili o poteškoćama s kojima se susreću mladi ljudi, djeca u osnovnim, srednjim školama i vrtićima. No, međutim jedan veliki dio osoba s invaliditetom sve više i to je hvala bogu sve više mladih ljudi odlučuje se na studiranje. Dakle, veseli taj broj u sustavu visokog obrazovanja. Sigurno da već spomenute akcije uklanjanja barijera koje se provode, koje su financirale i sami ste spomenuli, država iz proračuna i akcijama lokalne zajednice, da je omogućila veću dostupnost izjednačavanja uvjeta školovanja. Danas smo čuli i neću zato ponavljati koje su poteškoće u osnovnom i srednjem školstvu, ali moram nešto napomenuti. 17. veljače 2011. održana je u Hrvatskom saboru tematska sjednica Visoko obrazovanje osoba s invaliditetom u Republici Hrvatskoj u Odboru za obrazovanje, znanost i kulturu upravo na poticaj osoba s invaliditetom. Ova sjednica je pokazala i da ima poteškoća na sveučilištu, da se studenti zaista vrlo često nailaze, ne samo na ove barijere koje su, fizičke barijere, ali na različite barijere tijekom svog školovanja i studiranja i zbog prije svega, oko neinformiranosti, dovoljne neinformiranosti, mogućnostima koje se pružaju na sveučilištu osobama s invaliditetom. Tako je ovaj odbor imenovao radnu skupinu sastavljenu od predstavnika odbora, zastupnika u Hrvatskom saboru, predsjednice povjerenstva za studente s invaliditetom Sveučilišta u Zagrebu, jer Sveučilište u Zagrebu ima takvog predstavnika i predsjednika Saveza udruga mladih i studenata s invaliditetom. U raspravi su bili svi jednoglasni u stavu da je osobama s invaliditetom potrebno omogućiti studiranje bez poteškoća. Da je u ostvarivanju toga cilja potrebna prije svega sustavna podrška svih i ministarstva i sveučilišta. Da je u ostvarivanju cilja potrebno osnovati centre podrške studentima s invaliditetom koji bi pružao sve potrebne informacije odnosno koordinirao sve informacije i aktivnosti koje institucije predlažu i pružaju. Dakle, 10. ožujka je ova radna skupina uputila zaključak, uputila zaključak Ministarstvu znanosti obrazovanja i športa Republike Hrvatske da unutar ministarstva se osnuje koordinacijsko tijelo koje će studentima s invaliditetom u Republici Hrvatskoj omogućiti ostvarivanje određenih prava u području visokog obrazovanja. Kroz mehanizme pružanja podrške, informacija i drugih aktivnosti s ciljem stjecanja obrazovanja kako sadašnjih tako i budućih studenata s invaliditetom u Republici Hrvatskoj. Pročitala sam ovaj zaključak, da ga ne bih interpretirala jer smo ga uputili Ministarstvu obrazovanja, znanosti i športa i nadam se da će ministarstvo vezano uz ovo nešto i poduzeti. Evo, želim naglasiti da zaista svi, al zaista svi i dobro što je kolega Blažeković pozvao vladajuću koaliciju da svojim postupcima i svojim odnosom, prije svega osiguranjem sredstava i udrugama koje su nažalost ova sredstvo za ovogodišnjem proračunu uvažavajući poteškoće u financijama smanjene. Ali da u budućnosti zaista svi moramo voditi brigu da se ona prava koja zakonom u ovom trenutku osobe s invaliditetom imaju, da im se osiguraju i da im se zaista pa evo i u obrazovanju, ali i u svim ostalim segmentima društva svakako omogući što lakše savladavanje. I ja bih rekla, ne ovih fizičkih prepreka koje jesu važno, ali bolje onih drugih zakonskih i onih prepreka koje mi još uvijek imamo u našem društvu u glavama. Evo hvala.
Hvala lijepo. Na vaše izlaganje imamo repliku, zastupnica Dunja Špoljar. Izvolite.
Uvažena zastupnica i kolegica je odlično naglasila kako je ustvari najbitnija edukacija okoline u kojoj osobe s invaliditetom žive kako bi one imale čim bolje uvjete za život i rad. Stoga ću ponovno iskoristiti priliku i naglasiti da je jedan od vidova moguće edukacije zaista širokog građanstva inkluzija odnosno edukacija roditelja djece među koju su djeca s invaliditetom inkluzirana. Dakle, to je jedan odličan vid edukacije koji se mora iskoristiti i kontinuirano, permanentno upražnjavati. Eto, a naravno to mogu provoditi samo educirani učitelji, umreženi u sustav stručnih suradnika koji koordiniraju njihovu edukaciju. Hvala.
Zahvaljujem. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupnice Roksandić.
Ja sam se javila za odgovor na repliku kolegice Špoljar zato što, ali ona je odgovorila ono što sam ja željela odgovoriti. Na kraju zaista to mogu educirani učitelji provoditi u sustavu. I mislim da bi i ministarstvo i agencija za odgoj i obrazovanje koja se po meni malo bavi ovom problematikom kod edukacije stručnih suradnika u predškolskom odgoju, u osnovno školskom i srednjoškolskom, a poglavito moramo to u visokom obrazovanju koje je nekako odvojeno, jel koje nema taj senzibilitet kao ovo obrazovanje do srednjeg, do nivoa srednjeg obrazovanja. Zaista, educirane osobe, jel sve drugo bi bilo i vi ste dobro završili svoju repliku, to sam vam ja htjela reći to je moguće jedino provesti sa ljudima koji su educirani u potpunosti. Da ne bi napravili još veće greške.
Hvala lijepa. I imamo još jednu prijavu, zastupnik Boris Kovačić. Izvolite kolega zastupniče.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Evo dozvolite da posebno i pozdravim, a ujedno se i ispričavam gospođi Anki Slošnjak pravobraniteljici, vidim da ste umorni i evo iskrena isprika, a kolegicama i kolegama kurtoazna, al eto netko mora biti na kraju. Ovdje je već puno puta rečeno prevažna tema i doista se osjećam eto ne pozvanim ali imam potrebu da kažem dvije tri riječi i bit ću vidjet ćete kratak, prvenstveno zbog vas. Da li vi gospođo Slošnjak stalno, evo privatno se obraćam vama, ali siguran sam da zamišljate društvo, a koji bi to ustvari civilizacijski doseg bio kad mi ne bi trebali ovakve rasprave vodit. To bi bar dva uvjeta a gotovo da su ključne riječi danas bile ovdje uključenost i dostupnost bile ispunjene. U ukupnoj punini što ste vi rekli, što ste naveli u svom izvješću, ali što su govorili ovdje kolegice i kolege s tim da ja kod ove uključenosti više dajem i veći naglasak dajem na ove druge osobe bez utvrđene invalidnosti. Jer čini mi se, ako je samo pitanje uključenosti osoba sa invaliditetom, ako se to sutra pretvori u jedan vapaj i onda ćemo mi doći do onog što ste vi ispravno primijetili do nekakve reakcije koju nitko ne želi da nešto činimo iz milosrđa, a to nije potrebno pogotovo ne u ovom društvu, a najmanje osobama sa invaliditetom. Ali dolazim iz jednog grada gdje evo imamo i određenu praksu pa i neke primjere dobre prakse. Ja tvrdim da je uključenost svih nas hajde da tako kažem kolokvijalno drugih najvažnija. Ovdje je bilo rečeno edukacija, edukacija i štošta drugo. I to mi se čini kada taj stupanj postignemo onda ćemo moći govoriti o nekim boljim vremenima. Naravno da i pod ovim pojmom dostupnosti prije svega mislim na pravo kako ste vi to rekli, na pravo osoba sa invaliditetom na rad i zapošljavanje. Dakle, uključenost, ali nas bez utvrđene invalidnosti i ovo pravo. A da bi to sve skupa evo postigli i da dođemo do toga mislim da nam evo nedostaje još jedna ključna riječ o kojoj je možda malo danas bilo riječ. To mi se čini da je to jednopartnerstvo. Pa i kroz neke primjere dobre prakse o kojima bi mogli govoriti od lokalne sredine do lokalne sredine da ja sad s tim ne zamaram, pa ni sa svojim primjerima iz svog grada. Dolazim inače iz Ivanić Grada. Evo rekao sam da ću i maksimalno skratiti. Ali mislim da dođemo do ovih rezultata da je potrebno jednopartnerstvo. I zbog toga se i do kraja ne slažem i sa gospodinom Borisom Blažekovićem. Žao mi je što je otišao, pa i gospodinom, a gospodin Vinković je ipak ovdje, ali gestikuliram, ne pokazujem, takav sam. Do kraja se ne slažem u vašim raspravama kada je otprilike gospodin Blažeković rekao da bi mi sada trebali, mislio je pri tome očito na Kukuriku koaliciju, da je nama, na nama je kako ćemo organizirati život osoba sa invaliditetom. Ja to uzimam sa jednom rezervom, jer osobe s invaliditetom nisu nesposobne osobe. One znaju organizirati i nas podučiti. Mi očito trebamo, mi se trebamo uključiti u to i na taj način organizirati taj život. Ne znam da li se slažete vi osobno sa mnom, ali evo to je jedno od mojih razmišljanja. Da, naravno. Ovo o čemu je gospodin Vinković govorio. Naravno da je lakše s novcem. Davno smo se podučili i još baka me je podučila, pa sinko kad si bolestan ako imaš više novca lakše ćeš prebrodit bolest. Sve je lakše s novcem. Ali ja vas uvjeravam na primjerima ne samo u rješavanju arhitektonskih i građevinskih barijera nego i na mnogim drugim nije uvijek ni sve u novcu nego je u edukaciji, u uključenosti. Ja sam razgovarao sa ljudima sasvim dobronamjernim. Čak štoviše od građevinaca pa do liječnika, od običnih ljudi do intelektualaca. Ne razmišljamo dovoljno, ne razmišljamo možda na dobar način. Imate bezbroj primjera. Ima bezbroj primjera evo, naravno uvijek su najslikovitiji i najlakši ovi u uklanjanju građevinskih prepreka. Koliko ima još asfaltiranja a da se zaboravi na ove kako se to sada zovu rampe i nešto slično. Još uvijek tog ima, a praktički ništa skuplje nije. Ja sam još uvijek tog svjedok pa i u mom gradu jer smo ipak napravili određene iskorake i uvijek to s radošću ističem znate. Jer je i dobro društvo i meni je lijepo se i družiti sa osobama sa invaliditetom. Iako mi je s druge strane žao zašto se to svodi samo na neke manifestne oblike. Zašto? Tu je sad isto netko govorio. Mi kao društvo moramo učiniti dodatne napore da ne bude to samo manifest nego da ta uključenost bude potpuna. Evo ja mislim da sam dosta skratio. Vama posebno zahvaljujem evo i drago mi je da sam vidio osmjeh na vašem licu. Nemam pravo na privatnost, ali hvala vam lijepo.
Zahvaljujem. Imamo repliku na vaše izlaganje zastupnik Zoran Vinković. Skratit ćete, dobro. Hvala.
Evo ja ću isto biti izuzetno kratak. Kolega Kovačić, pa ja se potpuno slažem s vama u jednom svom dijelu onog izlaganja. Nisam uopće mislio na politiku, na političke stranke, nego svi zajedno moramo stvoriti te uvjete. Dakle, i lokalna samouprava i država i županija. Međutim, evo sjećam se primjera iz svog grada kada je upravo taj, pokojna slijepa osoba Darko Benke zapeo glavom za prometni znak da bi povisili prometni znak, da bi ga izmjestili potrebna su sredstva da bi, prilikom projektiranja lako je za projektiranje novih staza, cesta itd. postoje zakoni gdje morate staviti one … [[Govornik se ne razumije.]] trake itd. Međutim, izmjena postojećeg stanja košta. Želim samo ukazati na problem da danas jedinice lokalne samouprave imaju sve manje i manje novca, da sve više i više poreznih prihoda završava u državnom proračunu. To kao gradonačelnik sasvim sigurno dobro znate.
Hvala. Imamo odgovor na repliku. Izvolite zastupniče Kovačić.
Pa naravno da ni ja nisam govorio baš ni u primisli niti sam zazivao političke stranke. Ali upravo opet ovome o čemu ste sada govorili, pa zar taj prometni znak ne može biti viši? Zar ova jedna građevinska rampa već u proizvodnju kroz tu građevinsku galanteriju ili kako to nazvati ne može već biti takva proizvedena, nego da mi moramo poslije to kako se to zove mijenjati, trošiti novac itd. Ja se upravo za to zalažem. Tu je ta promjena u mentalnom sklopu društva, svih nas od arhitekte, građevinskog inženjera, projektanta do zidara i tesara. S njima sam razgovarao, vjerujte mi dobronamjerni ljudi. Ali gradonačelniče, ostavite ovaj zub znate, ma tu onda voda prolazi. Ja velim kad gurate kolica unuka ili nekog pa e, to je taj problem. To je tu. Tu ljudi ne treba jedne kune. O tome govorim. I tu možemo naravno prije svega mi kroz zakonsku proceduru ali onda i kroz ovu praksu mijenjaju stvari, ništa drugo. Slažemo se? Konačno. Hvala još jednom.
Hvala lijepa. Završili smo sa pojedinačnom raspravom. Dajem riječ pravobraniteljici gospođi Anki Slošnjak. Izvolite.
Zahvaljujem. Pa evo ja bih krenula, prošla bih evo samo kroz sve ukratko. Meni je drago da je bila ovolika rasprava i bez obzira na moj umor to uopće sad nije sada važno jer da ja nisam spremna ja bih se povukla već odavno jer mislim da jest smisao da se sve više govori o ovoj problematici i zato i jesmo tu i zato postoji pravobraniteljstvo. Ali ono što je netko već rekao nije samo ovo taj dan kada treba spominjati ove probleme mislim da to svi trebamo svakodnevno živjeti i svakodnevno raditi na tome, ne samo na edukaciji nego prvenstveno to je ona prevencija. Ako prevencijom idemo onda nećemo ni doći do toga da imamo financijske troškove. Sve ono što unaprijed riješimo kasnije će dugoročnije biti isplativije. Sam problem pristupačnosti ja ću se vratiti na njega, nekako sve od njega počinje i na kraju završava da doista one mi znamo da nisu sredstva spuštena i da upravo ta decentralizacija je u zakonodavnom okviru ali nikako da financijski zaživi. Međutim lokalna sredina je ta koja najbolje prepoznaje svojih građana i mislim da partnerstvo ovo što ste vi spominjali da je važno sa strane osoba s invaliditetom prvenstveno da mi sami vama ukazujemo na ono što ne valja jer vi ne možete ono što smo rekli znati sve naše probleme koje mi svakodnevno živimo ali možete nam pomoći u tome da mi to prevaziđemo i da te probleme zajednički uklonimo ako postoje odnosno da preveniramo da do toga ne dođe. Mi kao ured radimo na tim preventivno edukacijskim radionicama i doista što se tiče pitanja pristupačnosti. Evo ja sam nedavno bila u Splitu, komora je organizirala odnosno jedna tvrtka za arhitekte, uključujem se doista na različite spektre. Odlazimo na predavanja, na fakultete, na sveučilišta, bila sam na Učiteljskoj akademiji gdje doista profesorica koja radi u području baš što se tiče predškolskog odgoja toliko bila zahvalna što smo je se uopće sjetili Učiteljske akademije jer je toliko neznanje odnosno tolika neinformiranost o samim specifičnostima. I onda kada dolazimo do toga … osoblja naravno da imamo problem jer nitko se za to nije pripremio. Pripremljeni smo svi zakonski na neki način ili na najgrublji okvir, ali zapravo primjena u praksi je daleko od onoga što je stvarno i što bi trebalo stvarno biti. Jučer smo imali jednu edukaciju za stručne djelatnike za područje grada Zagreba i Zagrebačke županije, moja zamjenica gospođa Pekić tu iza mene i ja gdje smo isto se potvrdilo, fali im tko će im biti supervizor, tko će biti kontrolni mehanizma, što nastavno osoblje radi i na koji način provodi te nastavne programe. Mi nemamo zapravo kontrolni mehanizam tih nastavnika, uopće na koji način oni to provode. A s druge strane nastavno osoblje i nas kontaktira kao ured, pita šta da mi radimo. Ja ne znam kaže profesor, ja ne znam u školi šta da napravim sa djetetom koje mi je na tjelesnom odgoju, ja bih njemu rado pomogao ali ne znam kako, koga da pitam. Mislim meni je to nekako to je vrlo unatoč postojanju i agenciji i ministarstvu i međužupanijskim vijećima opet se obraćaju nama. Znači oni nemaju uopće informaciju tko bi njima mogao pomoći u toj edukaciji. Tako da odgoj i obrazovanje mislim i dalje se postavlja pitanje zašto mi školujemo djecu s teškoćama u razvoju. Da li mi školujemo zato da možemo reći da ta djeca imaju završenu osnovnu školu pa da ih vratimo u njihove domove da se opet vrate u sredine i da ostanu pasivni i da budu na teret svojim obiteljima i da opet govorimo za godinu, dvije, tri kako imamo jednu veliku grupaciju pasivnih i stigmatiziranih i segrigiranih kasnije odraslih osoba ili mi doista želimo doista da oni završe neke škole i neka obrazovanja u koja će biti uključeni u tržište rada na otvoreno tržište ili na neke druge uvjete koji njima omogućuju sukladno njihovim sposobnostima. Mi moramo znati da nisu sve osobe s invaliditetom s obzirom na svoje sposobnosti preostale niti u mogućnosti da daju možda neki angažman u nekom obliku koje je možda za otvoreno tržište rada. Ali ako se njemu pruži podrška onakva kakva je njemu potrebna prema njegovim sposobnostima, on će moći raditi i on će možda biti najbolji možda za vas osobe bez invaliditeta će biti neki beznačajan i zapravo posao, ah tko to radi to uopće nije važno. Ali to isto netko radi. I on doprinosi time, a on je sretan dobiva neku naknadu i dosita može, svako može neovisno o bilo kojem oštećenju može doprinijeti i u svom procesu rada i svoje obitelji, a time svojoj ekonomskoj neovisnosti. Što se tiče naknada za zaposlenje željela sam samo reći da smo mi uočili taj problem i nama se odmah obratio Fond za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba s invaliditetom kao i osobe s invaliditetom koje su tu naknadu zaposlenja trebale dobiti pa su došle upravo do tog saznanja da je nastao jedan kaos u tom zakonodavnom okviru. Međutim Zakon o socijalnoj skrbi što je izmijenjen sada u ožujku ove godine to je … ponovno za na Centar za socijalnu skrb tako da se i zahtjevi i rješenja i isplata drži preko centara. Međutim sada imamo problem što nemamo isplata tih naknada jer očito da je došlo do čitave blokade tog sustava iz razloga što je upravo nastao takav kaos u zakonodavnom okviru. Tako da niz je problema. Ovdje se nije danas "pošteno" dotaklo područje zapošljavanje i rada. O tom području mislim da bi mogli seminare napraviti i ono skupove po dva, tri dana koliki je problem u tom području. Ono što smo mi uvidjeli da Ministarstvo rada i mirovinskog sustava namjerava promjene napraviti. Mi smo predlagali zadnje dvije godine doista temeljite preporuke smo dali za izmjenu Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom jer je uviđeno da taj zakon ne treba izmjene, on treba potpuno novo donošenje. Mnoga su dvojbena tumačenja u odredbi, same osoba s invaliditetom definicija u samom tom zakonu nije jasno definirana. Doprinosi koji se uplaćuju u plaćama … u državni proračun ta sredstva nisu vraćena opet osoba s invaliditetom da bi im bili poticaj i zapošljavanje nego su se ta sredstva rasplinula u proračunu i nismo imali mi kao osoba s invaliditetom od njih koristi. A smisao je bila da ti doprinosi budu kazne odnosno kazneni poeni za one koji ne ispunjavaju ono … zapošljavanje osoba s invaliditetom. Tako da nadam se da će ovaj model koji novi planiraju napraviti ministarstvo prepoznati i da će uvrstiti sve te naše i naše i prijedloge niza udruga i saveza osoba s invaliditetom i samih pojedinaca koji rade u tom području koji su prepoznali te probleme da će to biti opet jedan kvalitetan zakonodavni okvir jer ovaj sada je zapravo dvojbe i tumačenja i koriste ga tvrtke onako kako one žele, ne na korist osoba s invaliditetom. Što se tiče terminologije, ja ću evo spomenuti još jednom ovako čisto da još jedanput pojasnimo, terminologija, mi smo organizirali jedan okrugli stol prije 2009. godine kad smo zapravo željeli okupiti eminentne stručnjake i osobe s invaliditetom da oni kažu kako oni žele da se zovu jer sam naziv može biti diskriminatoran i pogrdan i često puta od samog naziva počinje diskriminacija. Tako da povijesno su se mijenjali ti nazivi, koristili su se invalid, hendikepirana osoba, osoba manje vrijednosti, osoba nesposobna itd., međutim uvriježen je termin koji je 2003. godine prihvaćen Sheratonskom deklaracijom u Sheratonu tu u Zagrebu kada su eminentni stručnjaci akademske zajednice zajedno sa osobama s invaliditetom donijeli da se koristi osobe s invaliditetom, odnosno djeca s teškoćama u razvoju. Zašto, zato što je naglasak na osobi. Treba gledati osobu kao i svaku drugu osobu, a invaliditet je ono njezino popratno stanje nakon posljedice odnosno oštećenja. Osobe odnosno djeca s posebnim potrebama je termin koji su koristili uveliko stručnjaci koji rade u području odgoja i obrazovanja iz razloga upravo što ste vi rekli jer se odnosi na posebne odgojno-obrazovne ustanove, odnosno potrebe pa u tom dijelu je bilo posebne potrebe. A zapravo svatko od nas je vjerujem imao posebnu potrebu, netko voli macchiato, netko cappucino, netko nescafe i sve su to naše posebne potrebe, bilo to osoba sa ili bez invaliditeta. I u tom dijelu zapravo govori se o djeci s teškoćama u razvoju, odnosno o osobama s invaliditetom. Ono što bih još željela reći za kraj, posebno vama koji ste gradonačelnici, koji ste u županijama itd. da doista kad mi šaljemo neke preporuke to nisu puste floskule niti želimo da to bude nekakav okvir koji zapravo mi vama nešto napišemo, vi kažete ok, budemo promijenili i to je to. Mislim da je smisao da promijenimo budućnost onih koji su vaši građani u vašim sredinama i svaka ta preporuka ima neku određenu snagu i ona je napravljena na osnovu niza pritužbi pojedinačnih slučajeva. I u tom dijelu zapravo neovisno o kojem se području radi doista ne želimo da bude to spremljena preporuka u jednu ladicu već da doista kad nešto napišemo da pokušate sagledati sa osobama s invaliditetom na svojim područjima sa vama koji ste u tome stručni, da donesete najbolje one odredbe i odluke koje možete sukladno svojim mogućnostima kao osobe koje ste na vrhu te sredine, odnosno neovisno dal se radi o gradu, općini ili županiji. I za kraj željela bih poručit Vladi i svima vama zapravo koji donosite odluke o zakonodavnom okviru da nipošto nije prihvatljivo da se ove recesijske mjere provode smanjivanjem ili ukidanjem dosegnutih razina prava sa osobe s invaliditetom i djecu s teškoćama o razvoju, neovisno da li se radi o pojedincima ili organizacijama civilnog društva koji djeluju u njihovu korist i interes. Zahvaljujem vam svima još jednom.
Zahvaljujem pravobraniteljici sa suradnicima. Završili smo sa raspravom. Zaključujem raspravu. Glasovat ćemo kad se stvore uvjeti, najvjerojatnije u petak. Završavamo sa današnjom sjednicom. Sutra počinjemo sa Izvješćem o radu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova za 2011. godinu. Hvala vam.
Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2011. godinu, rasprava je zaključena. Sukladno prijedlozima radnih tijela i Vlade Republike Hrvatske dajem na glasovanje sljedeći zaključak. "Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za osobe s invaliditetom za 2011. godinu." Tko je za? Protiv? Suzdržan? Utvrđujem da je ovaj zaključak sa 125 glasova donesen jednoglasno. Sukladno prijedlogu Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina dajem na glasovanje sljedeći zaključak: - Mišljenja, primjedbe i prijedlozi izneseni u raspravi o izvješću kao i primjedbe, prijedlozi i preporuke pravobraniteljice za osobe s invaliditetom dane u izvješću dostavljaju se Vladi RH radi poduzimanja mjera za učinkovitiji rad nadležnih državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti. Tko je za? Protiv? Suzdržan? Utvrđujem da je većinom glasova, 123 glasa za, 2 suzdržana ovaj zaključak prihvaćen.