Representanten Finn Kristian Marthinsen, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Man fortsatte behandlingen av
Denne saken er dessverre nok et eksempel på at symbolpolitikken er langt viktigere enn realitetene, og også i denne saken står Fremskrittspartiet dessverre helt alene om å støtte innstillingen fra vår fremste faginstans, NVE. NVE har etter en helhetsvurdering av planene og de foreliggende uttalelser funnet at fordelene og nytten av tiltakene etter alternativ 5 er større enn skadene for allmenne interesser. NVE anbefaler derfor at Kvinnherad Energi får tillatelse til bygging og drift av nytt Muradalen kraftverk etter alternativ 5 og til ekspropriasjon av nødvendig grunn til ny kraftstasjon og hjelpeanlegg. Det anbefales òg at det gis tillatelse til den omsøkte planendringen, dvs. at nåværende hevert i Svartavatnet blir erstattet med en tappetunnel. Det anbefales i tillegg at Kvinnherad Energi får tillatelse til å erverve de deler av fallet som ikke allerede er ervervet, og til ekspropriasjon av de fallrettigheter som ikke allerede er ervervet. I NVEs helhetsvurdering inngår òg konsekvensene av elektriske anlegg som er nødvendig for bygging av nytt Muradalen kraftverk, og at disse etter NVEs vurdering ikke medfører skader av et slikt omfang at det har avgjørende betydning for om det omsøkte tiltak kan tillates. Hordaland fylkeskommune og Kommunal- og regionaldepartementet har begge støttet NVEs innstilling. Kvinnherad kommune stiller seg også bak denne innstillingen, med unntak av nedtapping av Svartavatnet. Som jeg sa innledningsvis, må det være symbolpolitikk som er årsaken til at to statsråder har avslått søknaden fra Kvinnherad Energi. Jeg stiller meg spørsmålet om de har vært på stedet og sett hva dette egentlig dreier seg om. Jeg vil derfor be om at statsråden i sitt innlegg redegjør for om han har vært på stedet og satt seg inn i saken, og hva som er den egentlige årsaken til avslaget. Jeg kan ikke se at dette er godt nok begrunnet av departementet. Komiteen har vært på befaring og sett ved selvsyn at dette ikke er noe inngrep av betydning. Mange av de endringene som er planlagt, vil faktisk bedre dagens situasjon, med en stygg betongkloss av en gammel kraftstasjon og med skjemmende rør oppå bakken. Det har åpenbart gått prestisje i saken, så realitetene i saken har åpenbart ingen betydning. Saken har blitt omtalt i media som om denne moderniseringen og opprustingen skulle ødelegge inntrykket av den flotte bygda Rosendal med Baroniet som turistmagnet. Det omtalte prosjekt ligger langt fra Baroniet og vil så absolutt ikke ha noen negativ betydning for dette. Medias makt er imidlertid stor. En TV-kanal viste for en tid tilbake vakre bilder fra Baroniet, og løftet så kameraet mot den flotte fossen i bakgrunnen. Seerne kunne få inntrykk av at denne fossen skulle legges i rør, noe som selvfølgelig ikke er riktig, for den ligger på et helt annet sted og blir ikke berørt av dette prosjektet i det hele tatt. Når slike feilaktige visuelle virkemidler blir brukt, har jeg faktisk forståelse for at noen setter seg imot prosjektet. Jeg hadde imidlertid forventet at Stortinget under behandlingen av saken la til grunn de faktiske forhold og ikke slike feilaktige inntrykk når vedtak skal fattes. Denne saken viser igjen at Regjeringens og stortingsflertallets fagre ord om at man skal satse på opprusting og utvidelse av eksisterende kraftverk, dessverre er fullstendig uten betydning når det kommer til stykket. Med dette fremmer jeg Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten Øyvind Vaksdal har tatt opp det forslag han refererte til.
SV stør òg innstillinga i denne saka, og me er glade for at me på denne måten kan leggja ballen død. Eg vil berre visa til ein merknad som SV ikkje er med i, som knyter seg til ei samordning av Rosendal og omland vassverk sine planar om eit vassbehandlingsanlegg, og som ein enno ikkje har teke stilling til om ein skal byggja. Derfor vel SV å stå utanfor denne merknaden med omsyn til ei slik samordning.
Kraftutbygging i Hattebergvassdraget med en produksjon på 8,5 GWh – hvordan kunne en slik sak havne i Stortinget? Det var min første reaksjon da jeg leste St.meld. nr. 23. Årsaken til at dette er en sak i Stortinget, er departementets avslag og utbyggers bruk av § 8 i vassdragsreguleringsloven etter at to statsråder i ulike regjeringer har avslått søknaden. Kvinnherad kommune er eneeier av Kvinnherad Energi, som er et distribusjonsselskap, et selskap som gir god avkastning inn i en slunken kommunekasse. Av den grunn ser vi at lokalpolitikere fra flere politiske partier har endret syn i retning av å ta i bruk mer av lokale verdier gjennom økt kraftproduksjon. Eierskapet i energiselskapet tilsier at det er en politisk beslutning å fremme denne saken for Stortinget. Opplevelser vil være etterspurt i framtida. I en tid da de fleste av oss forbruker mer enn vi egentlig har godt av, blir spørsmålet om livskvalitet mer synlig når alle grunnleggende behov er dekket. Området vi befinner oss i, har store kvaliteter – fra fjorden utenfor Rosendal, forbi Baroniet, gjennom Muradalen, forbi kraftverket og opp på fjellet, en perle i norsk natur som ikke må ødelegges. Å gi konsesjon til utbygging ut fra NVEs anbefaling, alternativ 5, vil føre til at Svartavatnet må senkes, og vil være et betydelig inngrep i dette området. Senterpartiet kan derfor ikke stille seg bak et slikt forslag. Befaringen komiteen var på den 19. mai, understreket kvalitetene i området. Departementet har gjort rett ved å vise til de nasjonale hensynene til landskap og natur- og kulturminnemiljøet i området. Det var derimot to områder som ble belyst, og som ikke er en del av grunnlaget som behandles i denne saken, naturlig nok, da dette er momenter som er kommet inn i ettertid og ikke formelt ligger inne i søknaden. For det første, ingen kan vel si at selve kraftstasjonen er noen estetisk nytelse der den ligger i dag. Jeg skal ikke påstå at skjønnheten var fraværende da stasjonen ble bygd for 50 år siden, men det vil være feil å si at bygningen bidrar til forskjønning av området. Det må derfor finnes løsninger som gjør at en ny kraftstasjon som er langt bedre integrert i landskapet, kan bygges. Det er altså ikke bare innmaten i kraftstasjonen som det er behov for å skifte ut. Det andre området som det ble orientert om, var kommunens behov for nytt vannrenseanlegg. Vassverkets planer går ut på å bygge renseanlegg rett nedenfor der kraftstasjonen ligger i dag. Brevet fra Rosendal og omland vassverk datert den 26. mai bekrefter dette. Senterpartiet slutter seg til flertallet i innstillinga som sier at det er uråd for Stortinget å ta stilling til realitetene i det nye brevet som en del av behandlinga av stortingsmeldinga. Men vi kan nok regne med at det vil komme en formell søknad til Olje- og energidepartementet om å se på muligheten for å samordne renseanlegg og opprusting av Muradalen kraftverk. All fornuft tilsier at en her må finne fellesløsninger som ivaretar begge interessene. Det vil også være en gevinst dersom det linjenettet som i dag går gjennom Muradalen, blir lagt i jordkabel, samtidig som det legges nye rør for vannforsyningen. I et slikt samspill burde det være mulig på nytt å se på alternativ 6 utarbeidet av Kvinnherad Energi. Foruten det at en kan ta ut noe mer rein kraft, framstår dette alternativet positivt bedre for miljøet i sin helhet, sammenlignet med slik det oppleves i dag.
Spørsmålet om ytterligere utbygging i Hattebergvassdraget har vært gjenstand for et betydelig engasjement også etter at vassdraget ble vernet av Stortinget i 1993. I stortingsmeldingen om kraftutbygging i Hattebergvassdraget har det vært nødvendig for Regjeringen å be Stortinget si nei til vassdragsregulering og utbygging, slik Kvinnherad Energi går inn for. Her har Regjeringen derfor kommet til et annet resultat enn i den andre vassdragsutbyggingssaken Stortinget har behandlet i dag. Bakgrunnen for Regjeringens standpunkt er at sterke verne- og miljøhensyn tilsier at Hattebergvassdraget ikke skal bygges ut. Representanten Vaksdal stiller et retorisk spørsmål om jeg har vært ved det vassdraget. Han får dessverre ikke det svaret han håpet på. Jo, jeg har vært der, jeg har sett kraftverket, og jeg har også gått opp Muradalen, men har ikke vært på en ordinær befaring. Jeg var der i egen interesse. Det er litt spesielt å befare et kraftverk fra komiteens side som har så få GWh med seg. Det er vel 18–20 ganger større det som Stortinget kommer til å vedta når det gjelder Sauda. Hattebergvassdraget har en unik plassering mellom fjord og fjell. Det ligger mellom Folgefonna og Baroniet i Rosendal. Det har betydelige naturkvaliteter, også i et nasjonalt perspektiv. Det er denne sentrale plasseringen i dette området, kombinert med at det der er betydelige kulturminner, som gjør at Regjeringen har kommet til denne konklusjonen. Det er viktig å legge til rette for naturopplevelser i slike områder, uten ytterligere utbygginger. Regjeringen er ikke negativ til å utnytte våre rike vannkraftressurser enda bedre så lenge dette skjer uten uakseptable negative miljøvirkninger. Vi må også se på størrelsen på prosjektene. Vi viser til vårt standpunkt i Sauda-saken som vi nettopp har behandlet, og som altså er 18–20 ganger større enn det vi snakker om her. At vi er villig til å se på vannkraftressursene, betyr likevel ikke at Regjeringen vil bygge ut vannkraft for enhver pris. Hver sak må vurderes på selvstendig grunnlag. I dette tilfellet har også en tidligere regjering vurdert prosjektet. Vurderingskriteriet etter vassdragsreguleringsloven er om skader eller ulemper for allmenne eller private interesser anses å være av mindre betydning i forhold til fordelene med tiltaket. Prosjektet i Hattebergvassdraget, som Kvinnherad Energi har anket inn for Stortinget, er riktignok plassert i kategori I i Samlet Plan, men jeg vil minne om at det ikke automatisk skal medføre at konsesjon gis. Alle skader og ulemper må avveies konkret mot fordelene under konsesjonsbehandlingen. Når det gjelder kraftutbyggingsprosjektet i Hattebergvassdraget, fant vi, etter en helhetsvurdering av de ulike hensyn, at hensynet til miljø og naturkvaliteter måtte veie tyngre enn hensynet til å få noe mer ny kraft i det norske kraftsystemet. Regjeringen kan derfor ikke gå inn for et prosjekt for opprustning og utvidelse som får uakseptable negative miljøvirkninger, slik vi mener er tilfellet i denne saken. Jeg er klar over at Kvinnherad Energi er opptatt av å få til en opprustning av Muradalen kraftverk. Jeg er for så vidt enig i alle beskrivelsene av mangel på estetisk skjønnhet ved kraftverket. Jeg viser til de uttalelsene som flertallet i komiteen har samlet seg om når det gjelder en mulig samordning av planene til Rosendal og omland vassverk for et vannbehandlingsanlegg i Muradalen kombinert med en eventuell opprustning av kraftverket. En slik eventuell søknad må selvfølgelig på vanlig måte vurderes ut fra kriteriene i vannressursloven når det gjelder inngrep i vernede vassdrag. Et eventuelt tiltak må derfor ikke være i strid med verneverdiene i vassdraget. Jeg går ut fra at Kvinnherad Energi vil merke seg Stortingets synspunkter og konklusjoner i dag, som en rettledning for senere muligheter. Det er viktig at vi tar vare på verneverdiene i Hattebergvassdraget. Jeg er derfor svært tilfreds med at et så bredt flertall i komiteen deler min vurdering når det gjelder områdets naturkvaliteter, og har sluttet seg til Regjeringens tilråding om å avslå klagen om ytterligere utbygging i dette vassdraget.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Etter dette skal jeg ikke bruke mine tre minutter. Jeg vil bare si at denne saken er liten. Den skulle på mange måter ikke ha vært i Stortinget. Vi er på den ene side enig med statsråden i at det er store verneverdier i Rosendalsområdet. På den annen side er det helt klart, som det også kommer frem i merknadene, som er meget malerisk beskrevet: «Sjølve kraftstasjonsbygningen kan knapt seiast å vera ei estetisk nyting». Det slutter jeg meg helt til. Og jeg synes det er veldig bra hvis statsråden nå tar med seg denne muligheten til en samordning med vannrensingsanlegget, slik at man får en god løsning på dette som ikke ødelegger naturressursene, men som samtidig gjør at man får en mer moderne og bedre kraftutnyttelse og slipper å ha noen rustne rør og en stygg bygning stående der. Jeg håper derfor at vi ikke ser denne saken igjen, men at det blir en løsning på dette som partene kan finne akseptabel.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3437]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
La meg starte med å gi honnør til forslagsstillerne i denne saken. Noen ganger kan Dokument nr. 8-forslag – mener jeg – faktisk bidra til å ødelegge for en god sak, men denne gangen har forslagsstillerne bidratt til å sette en sak på dagsordenen som Stortinget ellers kanskje ikke hadde fått mulighet til å diskutere. La meg også si at jeg er veldig glad for at også regjeringspartiene har gått inn i saken med ei positiv innstilling, slik at vi i dag har ei innstilling preget av enstemmighet. Komiteen har tatt utgangspunkt i at vi allerede i dag har et omfattende regelverk for merking av produkters energieffektivitet. Denne såkalte A-G-merkeordninga er hjemlet i produktkontrolloven og i merkeloven. Den omfatter kjøleskap, frysere og kombinasjoner av slike, lamper og oppvaskmaskiner. Dette regelverket er i stadig utvikling og oppdatering i EØS-området, og komiteen viser i innstillinga til at departementet vil følge opp og delta aktivt i det videre arbeidet i EU med å stille krav til energieffektivitet og energimerking. Vi har altså både krav til effektivitet og krav til merking. Men det som ikke er tilfredsstillende i dag, er kontrollen med at dette faktisk følges opp. Derfor vil jeg spesielt framheve at komiteen understreker behovet for at det blir et kontrollregime som både ser til at forhandlerne merker alle varene på en god måte, og kontrollerer at produktene er riktig merket. Undersøkelser som SIFO har gjennomført, viser at produkter systematisk blir merket som mer energieffektive enn det de faktisk er. Under komitebehandlinga av denne saken har det også kommet fram at NVE hittil ikke har tillatt at disse undersøkelsene skulle bli offentliggjort. Jeg er glad for at vi under behandlinga av denne saken har fått et svarbrev fra departementet som tyder på at Regjeringa nå vil sørge for et kontrollregime basert på åpenhet. Videre må merkeordninga bli bedre kjent enn i dag, og komiteen understreker betydningen av at dette er et arbeid som skjer gjennom samarbeid med både importører og butikker eller kjeder. Jeg er som sagt veldig glad for at en enstemmig komite går inn for både et kontrollregime og at merkeordninga blir bedre kjent. Hver for seg er dette ikke så store tiltak, men i sum vil det være et viktig bidrag for å redusere strømforbruket i Norge. Sosialistisk Venstreparti har altså fått intensjonene i forslaget godt fulgt opp, sjøl om de sikkert ikke vil være 100 pst. fornøyde. Komiteen påpeker også i innstillinga at de ovennevnte tiltakene må følges opp så raskt som mulig, og ber om at departementet på egnet måte rapporterer om status i oppfølginga av denne innstillinga i løpet av våren 2004 og seinest i revidert nasjonalbudsjett – altså om ca. ett år. Jeg vil på den bakgrunn henstille til SV å trekke sitt forslag, fordi intensjonene langt på veg er fulgt opp av en enstemmig komite.
I saker som har vært til debatt tidligere i dag, har det vært fokusert mye på en økning i produksjonen av kraft og problemstillingene rundt dagens kraftbalanse. Dette Dokument nr. 8-forslaget reiser problemstillingen med en annen innfallsvinkel, nemlig at det er et potensial for å kunne spare energi ved å stille større krav til energieffektivitet for sluttbrukerteknologier som elektriske apparater mv. Høyre har stor sympati for denne innfallsvinkelen. I arbeidet for å sikre energibalansen er denne type fokusering også viktig. Økt etterspørsel etter kraft kan ikke bare løses gjennom økt utbygging. Vi må også se på etterspørselssiden, på hvordan man kan få en mer effektiv energibruk. Det er store gevinster å hente når det gjelder energiøkonomisering. Høyre har derfor programfestet økt energieffektivitet. Vi har allerede i dag et omfattende regelverk på dette området, som er gjennomført på grunnlag av EU-direktiv. I tillegg er det regler hjemlet i merkeloven som stiller krav til energimerking. De skal gi forbrukerne informasjon om det merkede produktets energieffektivitet. I brev av 5. mai 2003 fra Olje- og energidepartementet til komiteen har statsråden tilkjennegitt at departementet aktivt vil følge opp det videre arbeidet i EU på dette området. Nå er det en gang slik at vi har liten produksjon av elektriske artikler i Norge. I tillegg er vi med våre ca. 4,3 mill. innbyggere et relativt beskjedent marked i de store sammenhenger. Det er derfor en fornuftig prioritering av innsats å søke påvirkning og medvirkning i forhold til EU-systemet, heller enn å sette særnorske krav. Dersom vi skal lykkes i å få en større bevissthet hos forbrukerne rundt energieffektive produkter, er det viktig at kjennskapen til merkesystemet blir mer utbredt. Den enkelte forhandler av elektriske produkter har en viktig oppgave når det gjelder dette spørsmålet. En annen problemstilling er betydningen av åpenhet rundt tester av om produktene faktisk holder det de lover i forhold til energieffektivitet. Mange med meg har reagert med undring på at SIFO hadde gjennomført tester som viste en overklassifisering av produkter, og at disse resultatene ble unntatt offentligheten av deres oppdragsgiver, NVE. Nå har statsråden redegjort for mulighetene for åpenhet om disse spørsmålene i sitt brev til komiteen, datert 6. juni i år, samt tilkjennegitt at prinsippet om offentlighet bør være hovedregelen i spørsmål som dette. Dersom forbrukerne skal ha muligheter for å kunne foreta miljøvennlige valg, er første betingelse at faktainformasjon er både tilgjengelig og pålitelig. Jeg er derfor glad for at statsråden har vært så tydelig i dette spørsmålet.
Jeg vil få starte med å gi honnør til saksordføreren for godt utført arbeid i denne saken. Framtiden i våre hender har i en rapport påpekt at forskjellen mellom dagens norske husholdningselektronikk og markedets mest effektive utgjør om lag 2,4 TWh, eller omtrent fem Sauda-utbygginger. I hele OECD-området bruker hjemmekjøleskap tre ganger mer strøm enn all togtransport, og IEA anslår sparepotensialet for OECD når det gjelder ulike apparater, til å være mange hundre TWh. Dagens norske system for energimerking og minimumsstandarder bygger på EUs A-G-merkeordning. Gjennom høringene i komiteen kom det fram at Statens institutt for forbruksforskning, SIFO, har avdekket en systematisk feilmerking av produkter som har krav om merking. Blant annet har SIFO avdekket at 60 pst. av de vaskemaskinene som var testet, var feilmerket. 25 pst. var feilmerket på området energi. Når en vaskemaskin som er merket A, som er den beste kvaliteten, viser seg kun å holde B-kvalitet, er dette informasjon som forbrukerne har krav på å få del i. Noe annet er å tillate villedende markedsføring. En samlet komite ber Olje- og energidepartementet, som i siste instans har ansvaret for dette systemet, om å rydde opp. I tillegg sier en samlet komite at det må settes i gang tiltak som gjør at merkeordningen blir bedre kjent enn den er i dag. Det er gledelig at en samlet komite ber om en vurdering av om det kan være hensiktsmessig å legge inn krav om en påminnelse om returordningen for elektrisk og elektronisk avfall, EE-avfall, i merkingen av produktene. Det er også gledelig at komiteen ber om at tiltakene må følges opp så raskt som mulig, og at departementet gir tilbakemelding om oppfølgingen til Stortinget i løpet av våren 2004 og senest i revidert nasjonalbudsjett. Selv om SV ikke har fått gehør for forslaget som er fremmet i Dokument nr. 8:53, er det svært positive elementer i innstillingen. Men vi kunne godt ha tenkt oss at vi hadde fått med oss resten av komiteen på å slutte seg til SVs merknad om å iverksette tiltak for å fase ut de minst energieffektive produktene, dvs. D-G-segmentet, på linje med det vi allerede har i dag når det gjelder husholdningskjøleskap og frysere. Vi kunne også tenkt oss at vi hadde fått med oss komiteen på en mer offensiv holdning for å utvide ordningene til å gjelde flere typer produkter, både i forhold til merking og i forhold til krav til energieffektivitet. Komiteen peker på at statsråden har forsikret at han vil følge opp og delta aktivt i det videre arbeidet i EU når det gjelder å stille krav til energieffektivitet og energimerking. I og med at det norske engasjementet så langt ikke har vært påfallende sterkt på dette området – den slappe tilsynsordningen tatt i betraktning – er dette svært gledelige signaler. Jeg kan gi statsråden et løfte om at vi på vår side vil følge nøye med på departementets videre engasjement i forhold til disse spørsmålene. Til slutt vil jeg varsle at SV vil gjøre forslaget som er fremmet i innstillingen, om til et oversendelsesforslag.
Representanten Ingvild Vaggen Malvik har tatt opp og gjort SVs forslag om til et oversendelsesforslag. Det vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Krav til energieffektivitet og merking for å informera om den energieffektiviteten ulike produkt har, er etter mi meining viktige verkemiddel for å redusera elektrisitetsforbruket. Dette er eit interessant område, som det bør bli fokusert meir på. EU vedtok allereie i 1992 direktiv om å oppgi energi- og ressursbruken for ulike hushaldsapparat ved hjelp av merking og standardiserte vareopplysningar. Føremålet med ordninga er å gjera forbrukarane meir medvitne om elektrisitetsforbruket og på den måten medverka til energiøkonomisering. Direktivet blei innført i Noreg i 1996. Her i Noreg var det ikkje reglar for energimerking av hushaldsapparat før energimerkedirektivet blei teke inn i EØS-avtalen. Dette direktivet er eit såkalla rammedirektiv. Kva for reglar som skal gjelda for kvar einskild apparattype, blir fastlagt av såkalla gjennomføringsdirektiv. Noreg har til no implementert alle gjennomføringsdirektiva, slik at energimerkeordninga i dag omfattar kjøleskap, frysarar, vaskemaskinar, tørketromlar, lamper og oppvaskmaskinar. Eg noterer meg med interesse at energieffektivitet er eit område innanfor EØS-avtalen som jamt blir utvikla og oppdatert. Direktiva blir utarbeidde av ein komite i EU der Noreg tek del. Det er nyleg vedteke to nye direktiv med krav til energimerking, og det gjeld klimaanlegg og steikjeomnar. Desse direktiva vil snart bli innførte i Noreg. EU-kommisjonen arbeider for tida også med forslag til endringsdirektiv for å utvida talet på energiklassar for eksisterande direktiv om merking av vaskemaskinar og direktiv om merking av kjøleskap og frysarar. Dei eksisterande energiklassane går, som det har vore nemnt før, frå A til G, der A er den mest energieffektive energiklassen. Men fordi mange av produkta som er nemnde ovanfor, oppfyller krav til energiklasse A, går forslaget ut på å utvida energiklasse A til A+ og A++ for dei mest energieffektive produkta. Det ligg i dag føre absolutte krav til kor høgt elektrisitetsforbruk kjøleskap, frysarar og lysstoffrøyr kan ha. EU-kommisjonen arbeider no med eit rammedirektiv som skal ha som føremål å redusera samla miljøpåverknad i løpet av den tida eit produkt varer. Noreg er ein liten produsent av elektriske produkt. For oss er det viktig at strenge krav til energieffektivitet og energimerking er baserte på internasjonale avtalar og blir gjennomførte innanfor ein større marknad, som EØS-området. I EU er det eit betydeleg arbeid for å utvikla nye og stendig strengare krav til energieffektivet for elektriske apparat. Det er difor viktig at Noreg følgjer opp og tek del i det vidare arbeidet i EU på dette området. Det er Norges vassdrags- og energidirektorat som har tilsyn med at eksisterande regelverk blir følgt. Det er overlag viktig å redusera det samla energiforbruket her til lands. Eg veit at olje- og energiministeren er sterkt oppteken av det, og han er også oppteken av å få eit tilsyn som fungerer godt. I tillegg er det som nemnt lagt opp til at ein skal få såkalla meiroffentlegheit, slik at resultatet frå tilsynet blir gjort offentleg kjent. Det er i samsvar med fleirtalsmerknadane. Eg er glad for at Sosialistisk Venstreparti har gjort forslaget sitt om til oversendingsforslag, slik at vi slepp å stemma imot det. Det betyr at det er ein samla komite som no går inn for ei interessant og viktig sak.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3437]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Norsk næringsliv står foran veldig store utfordringer framover. Det ser vi i det daglige, hvor stadig flere arbeidsplasser forsvinner – bedrifter legges ned og bedrifter flagger ut. Men vi ser også at vi er et samfunn der endringene skjer fortere enn noen gang. Tidligere var det sikre og trygge arbeidsplasser som kunne vare i både 10, 20 og 30 år. Slik er det ikke lenger. I dag er det langt større usikkerhet om hva framtiden bringer, og endringene skjer mye raskere i hele samfunnet. Det krever også at staten tilpasser sitt virkemiddelapparat etter det. Staten skal være en tilrettelegger, et serviceorgan for norsk næringsliv, og det er det vi kaller for virkemiddelapparatet. Vi har hatt flere møter og mange høringer i komiteen, og det som er kommet fram unisont fra de aller, aller fleste, er at de ønsker et mer samordnet virkemiddelapparat der det er én dør. De ønsker seg en mer langsiktighet i ordningene som etableres, og de ønsker seg en forenkling. Jeg gikk gjennom notatene mine, og nesten samtlige av dem som vi hadde inne til høring, framhevet nettopp disse punktene. Det er det viktig at Stortinget tar innover seg, slik at næringslivet etter behandlingen av denne saken har et virkemiddelapparat som er så formålstjenlig og operativt som overhodet mulig. Da kommer vi først til dette med organiseringen. Det er nå et flertall i Stortinget som vil gå inn for at vi skal få en brukerfront som har langt flere aktører og langt flere virkemidler i seg. Både dagens SND, Veiledningskontoret for oppfinnere, Eksportrådet, Turistrådet, en del av SIVAs virkemidler og Forskningsrådets næringsrettede virkemidler legges inn i den nye brukerfronten. Det betyr at når næringsdrivende, enten det er nyetablerere eller veletablerte bedrifter, møter brukerfronten, har man et komplett tilbud som kan presenteres for disse aktørene. Vi har også sagt at vi senere skal vurdere å få andre virkemiddelordninger inn i den samme brukerfronten. Det betyr at vi får 17 kontorer rundt omkring i landet, og vi får også en rekke kontorer i utlandet, som faktisk kan tjene næringslivet på en bedre måte, en mer samordnet måte og en mer effektiv måte enn tidligere. Samtidig sier komiteen at vi skal slå sammen noen av dagens virkemiddelaktører til en enhet. Det gjelder SND, det gjelder Eksportrådet, det gjelder Turistrådet, og det gjelder Veiledningskontoret for oppfinnere. Det betyr at de får en mye sterkere organisatorisk tilknytning. Jeg legger ikke skjul på at vi i SV hadde ønsket at vi kunne gått lenger på dette området. Vi hadde også ønsket at SIVA skulle komme inn i den nye enheten, vi hadde også ønsket at eventuelt andre kunne komme inn i den samme, nettopp for å forenkle og gjøre disse ordningene mer tilgjengelige og mer samordnet enn de har vært tidligere. Vi tror at SIVA sitter med en meget høy kompetanse på en rekke områder. De har vist seg å være veldig spenstige og innovative i forhold til en rekke av de satsingene de har holdt på med. Den kompetansen burde vi ha smettet over på den nye enheten, slik at den hadde fått del i SIVAs kompetanse på en bedre måte enn de får til i dag, men at de kommer i en felles brukerfont, er også et steg i rett retning. En annen bit som jeg er opptatt av, er fylkeskommunens rolle i dette. Fylkeskommunen er vi enige om skal bestå. Vi er enige om at fylkeskommunen skal være en regionalpolitisk utbyggingsaktør, og da er det viktig at vi nå ikke får to atskilte enheter, altså det nye virkemiddelapparatet på den ene siden og fylkeskommunen på den andre side, som kriger mot hverandre. Vi er nødt til å få en samordning mellom aktørene der de jobber hånd i hånd, og der de definerer klart hvem som skal gjøre de ulike oppgavene. Det er også relativt godt beskrevet i proposisjonen hvem som skal gjøre de ulike oppgavene. Men jeg vil sterkt anmode om at når dette settes ut i livet, må både det nye virkemiddelapparatet og fylkeskommunen legge godviljen til, slik at dette ikke blir en kamp om revirer, en kamp om makt, men i størst mulig grad blir en hjelp til det næringslivet som trenger det virkemiddelapparatet så mye. Så er vi glad for at både Turistrådet og Eksportrådet kommer inn i den nye enheten. At de sterkere knyttes opp, gjør at den internasjonale satsingen, som blir viktigere og viktigere for norsk næringsliv, får mer fokus, får mer ressurser og får mer oppmerksomhet i tida framover. I tillegg til organisering er også sjølve virkemidlene viktige. Det foreligger et flertallsforslag om at vi skal få en utredning som går på samordning, som går på desentralisering, og som går på at vi skal få mer virkemidler inn mot norsk næringsliv. Det er, som sagt, et utredningsforslag. Men jeg tror det er usedvanlig viktig at vi gjør disse ordningene enklere enn tidligere, og at vi får flere av ordningene delegert ut til ulike regioner av landet, fordi behovene er så forskjellige eksempelvis i Nord-Norge og på Østlandet. Ikke minst tror jeg det er viktig at vi prøver å flytte litt av beslutningsmyndigheten ut dit hvor man har skoen på, slik at vi får brukt disse pengene så effektivt og rett som overhodet mulig. Det er flertall i komiteen for at vi skal få mer FoU inn i bedriftene. Det tror jeg er usedvanlig viktig. Skal vi lykkes i norsk næringsliv i framtida, er det viktigste vi kan gjøre, å drive kontinuerlig forebyggende næringsarbeid, slik at man hele tida driver med forskning og utviklingsarbeid som en kontinuerlig prosess, at man kan fornye seg og alltid være i stand til å ta hånd om de utfordringene som hverdagen og framtida stiller. Det er flertall i komiteen for at vi skal legge enda en halv milliard kroner til distriktsmilliarden, og det er vi i SV svært glad for. Distriktsmidlene er nå kommet opp i 1 ½ milliard kr, og det er understreket tydelig at dette skal gå til næringssvake områder der man sliter med fraflytting. Det er en distriktspolitisk viktig sak at vi får midler ut til næringsutvikling også i den typen områder. Så er det flertall i komiteen for at vi skal be Regjeringen vurdere å få skatteFUNN også til å gjelde for enkeltmannsforetak, inklusiv gårdsbruk, og at det snart legges fram en evaluering av den saken. I forbindelse med behandlingen i komiteen kom det et forslag opp om å stoppe salget av SND Invest som Stortinget har vedtatt tidligere. Det er nå flertall for at vi skal gjennomføre det salget, og at vi holder fast på det som Stortinget tidligere har besluttet. SV ønsker også å prøve å få til et flertall for et miljøteknologifond i henhold til det Dokument nr. 8-forslaget som er en del av saken. Vi registrerer at på dette området står SV fortsatt alene, men man må bare ta til etterretning at i enkelte saker, er man når man tar opp saken litt tidlig, ofte alene – så går det noen runder, og så blir andre parter med etter hvert. Det tror vi også vil skje når det gjelder miljøteknologifondet. Jeg sa til komiteen da vi startet arbeidet med virkemiddelproposisjonen at målet måtte være at når vi var ferdige med saken, så skulle bedriftene, næringslivet, si: Dette ble bra. Når næringslivet nå får satt seg inn i saken, så vil jeg tro de sier: Dette var et steg i rett retning. Jeg tror nok at næringslivet hadde ønsket seg mer samordning innenfor virkemiddelapparatet. Jeg tror de hadde ønsket seg en del flere virkemidler, men jeg tror at det som Stortinget nå vil vedta, er et steg absolutt i rett retning. Det la proposisjonen opp til. Jeg syns Stortinget har forsterket det med et enda lengre steg, som jeg tror norsk næringsliv trenger, i retning av et statlig virkemiddelapparat som er et godt instrument for norsk næringsliv. Helt til slutt vil jeg komme med en liten advarsel. Erfaringer viser at omorganiseringer ofte er vanskelige fordi Norge er preget av å ha en rekke småkonger som ikke respekterer vedtak som blir fattet. Og jeg tror at hvis vi skal lykkes i omorganiseringen, er det viktig at alle de som blir berørt av den, legger godviljen til, legger prestisjen til side, og gjør alt de kan for at dette skal bli en vellykket omorganisering til beste for norsk næringsliv. Jeg tar opp de forslagene som SV har fremmet, og de forslagene SV har fremmet sammen med andre.
Representanten Inge Ryan har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Da Stortinget behandlet St.meld. nr. 22 for 2001-2002, Et mindre og bedre statlig eierskap, sa representanten Inge Ryan: «Derfor er vi i SV er meget kritisk til ethvert nedsalg, fordi det er starten på noe vi frykter kan bli dramatisk for det norske samfunnet». Nå er SV tydeligvis ikke kritisk til nedsalg, for nå skal det skje en privatisering av SND Invest. Jeg skylder å gjøre oppmerksom på at av investeringene som SND Invest har gjort i løpet av 2002, har 41 pst. gått til sjømat, 18 pst. til teknologi, 8 pst. innen reiseliv, 11 pst. til oljevirksomhet og maritim virksomhet og 22 pst. til øvrig næringsvirksomhet. Er ikke representanten Ryan engstelig for at den delen og den satsinga som SND Invest har ivaretatt, forsvinner? Hvorfor forhandlet han ikke fram, da han manøvrerte seg fram i en forhandlingssituasjon, generelt bedre virkemidler for SND?
Det er tre år siden SV behandlet SND Invest, og vi var enige om at dette burde vi selge. Det er ikke en ny sak som har dukket opp i forhandlingene. Grunnen til at vi ville selge SND Invest, var at det hadde en sentraliserende virkning. De fleste av engasjementene som SND hadde, var i sentrale strøk, og derfor ønsket vi å avvikle SND Invest. Dessuten har ikke SND Invest gått inn i noen strategiske eierposisjoner. SND Invest har investert tilfeldig i en rekke selskaper og tapt en masse penger. De har ikke gått tungt inn og sagt at på det og det området er det viktig at staten er eier. De har investert små prosenter rundt omkring og strødd det på forskjellige prosjekter. Jeg har med meg lista over SND Invests investeringer på innerlomma. Der står det bl.a. Tusenfryd, Royal Caribbean Cruise Line, NorgesTaxi, altså en rekke slike selskaper hvor det ikke er naturlig at staten skal sitte med små eierposter. Det er mye bedre å bruke pengene til distriktssatsing.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Regjeringen la fram en proposisjon med tittelen «Virkemidler for et innovativt og nyskapende næringsliv». Det forelå seks romertallsforslag. Alle dreide seg om å få samtykke til å opprette en ny enhet som skulle forvalte direkte virkemidler for næringslivet, hvem som skulle bli med i denne enheten, og hvordan den skulle drives. Fra vår side var det ingen problemer med forslagene, og vi var egentlig innstilt på å gi vår støtte. Så tok arbeidet i komiteen litt av, og det ble brakt inn mange flere elementer i debatten enn vi forutsatte. Hva årsaken kan være, kan vel diskuteres, bl.a. at Regjeringen har snudd prosessen, dvs. at de hadde lagt fram forslag til midler før de hadde lagt fram forslag til målene, dvs. den varslede nasjonale innovasjonsplanen. En nasjonal innovasjonsplan trenger vi, men fordi den kommer etter behandlingen av denne proposisjonen, har det ført til at noen startet ballet med å legge inn flere forslag. Vi andre måtte følge opp, og det ene har tatt det andre. Så til proposisjonens forslag. Vi var enig i at hovedmålet for virkemiddelapparatet skal fokusere på områdene forskning og kompetanseheving ide-, utviklings- og kommersialiseringsfasen internasjonalisering I tillegg til dette mener Arbeiderpartiet at regional utvikling er et viktig fokusområde for det norske virkemiddelapparatet. Vi må ikke glemme D-en i SND. D-en står for distriktsutvikling, og det må den nye enheten fortsatt jobbe med. Regionale verdiskapingsmiljøer som består både av råvareleverandører, foredlingsbedrifter, underleverandører, støttefunksjoner, finansinstitusjoner og kompetansemiljøer som spiller sammen, er viktig, og det offentlige bør bidra til å utvikle slike miljøer. Når det gjelder målgruppene Regjeringen har foreslått i proposisjonen, var vi ikke uenig i disse. Vi understreker imidlertid at en også må inspirere til og ta vare på innovasjonen i eksisterende næringsliv. Eksisterende næringsliv kan komme opp i en situasjon hvor de trenger drahjelp for å komme videre eller over en kneik. Viktig er det også at vi har landsdekkende virkemidler som fanger opp bransjer som f.eks. møbelindustrien. Vi er enig i at virkemiddelapparatet skal ha en felles front mot brukerne, hvor de fleste bedriftsrettede virkemidler skal være tilgjengelig. Hovedhensikten med sammenslåingen er at det skal bli lettest mulig for brukerne å finne fram. De skal møte alle på samme plass, eller den de møter, bør kunne gi informasjon om mulighetene. De skal bruke kreftene på ideer og kreativitet, ikke på å løpe fra kontor til kontor. Vi er også enig i Regjeringens forslag om at det fra 1. januar 2004 opprettes en ny enhet for innovasjon og internasjonalisering, basert på virkemidlene i dagens SND, Norges Eksportråd og Statens veiledningskontor for oppfinnere. I tillegg har hele komiteen etter høringen blitt enige om at Norges Turistråd skal med. Var det en glipp fra Regjeringens side at de ikke var med fra starten? Et av de store spørsmålene har vært SIVAs rolle. Regjeringen sier følgende i proposisjonen: «Regjeringen har imidlertid ikke funnet det riktig å inkludere noen av SIVAs aktiviteter i den nye innovasjons- og internasjonaliseringsenheten nå. SIVA har en spesiell sammensetning av virkemidler og har en betydelig statlig lånefinansiering. Departementet vil derfor gjennomgå SIVAs virksomhet, herunder også selskapets økonomiske og finansielle situasjon, med sikte på en avklaring av SIVAs framtidige rolle.» Dette er vi enig i. Vi har fått mange signaler om at dette er riktig tenkning. Riktignok har Arbeiderpartiet på sitt landsmøte et vedtak om å utrede en forenkling og styrking av statlige virkemidler overfor bedriftene gjennom en sammenslåing av SIVA, SND og Norges Eksportråd, men vi er enig med Regjeringen i at vi bør ha en vurdering av SIVA først. I tillegg er det slik at ved en sammenslåing i dag vil en få en uheldig sammenblanding av eierrollen og tilskuddsrollen. Det er derfor med undring vi registrerer at regjeringspartiene sammen med SV allerede forserer dette, selv om de bare sier at dette bør vurderes. Men når en leser innstillingen nærmere, ser en jo årsaken. I proposisjonen foreslår Regjeringen at enkelte hovedkontorfunksjoner skal flyttes ut til et regionalt kontor, og at størrelsen og kompetansen ved de enkelte kontorene kan variere. Dette er vi enig i. Tanken om å spre hovedkontoroppgaver rundt om i landet, slik en har gjort i Mattilsynet, er en god idé. Nå har flertallet imidlertid sagt at alle viktige hovedkontorfunksjoner skal flyttes til Trondheimsregionen. Hva med å dele litt med resten av landet? Hva med å la styret i den nye enheten selv sammen med departementet avgjøre hvilke hovedkontorfunksjoner som egner seg best ut fra regionale vurderinger? Vi har registrert at de to representantene fra Trøndelag i Høyre og SV har lovet mange arbeidsplasser til Trøndelag. Mine spørsmål blir da: Hva skal flyttes? Hvordan kan de allerede nå love mange arbeidsplasser til regionen? Vi støtter Regjeringens forslag om at hovedkontoret bør ligge i Oslo. De fleste ansatte er der. En omorganisering av den størrelsen vi ser for oss, gjør at de behøver ro fram til dette er gjennomført og oppgavene fordelt, og så kan en si hva som passer å flytte hvor. Det er tross alt distriktskontorene som vil bli det viktigste, og de er det 17 av. Når det gjelder Argentum Fondsinvesteringer AS, foreslår Regjeringen at dette overføres til Nærings- og handelsdepartementet. I forbindelse med behandlingen av eierskapsmeldingen foreslo komiteens flertall å opprette et utvalg som skulle framlegge forslag om framtidig organisering av statens eierskap. Vi synes det er naturlig å vente med å fatte vedtak om hvem som skal eie Argentum, til utvalget er ferdig og har presentert et forslag. Fra Arbeiderpartiets side tar vi også opp et gammelt forslag der vi ber Regjeringen vurdere en kapitalutvidelse i Argentum som kan overlappe såkornordningen. SIVA er også eier av Argentum. Egenkapitalen er 1,3 milliarder kr, 66 pst. av SIVAs egenkapital. Det koster å flytte det. SND Invest har blitt et tema i denne saken, selv om det i utgangspunktet ikke stod omtalt i proposisjonen. Sist vi diskuterte SND Invest, var i forbindelse med eierskapsmeldingen, og da – som før – var Arbeiderpartiet mot salg av SND Invest. For oss er det utenkelig å privatisere et offentlig virkemiddel som SND Invest. Et tankekors er at hvis en nå selger SND Invest, som det nå er flertall for, sier en ja til at norske investorer skal bruke ledig risikokapital til å kjøpe opp et statlig, godt fungerende virkemiddel istedenfor å investere pengene sine i markedet. Etter Arbeiderpartiets mening burde disse pengene fra de private investorene isteden være brukt til å investere i norsk næringsliv og i nye bedrifter framfor å kjøpe opp SND Invest. Dette ville gitt dobbelt så mye risikokapital til et trengende marked. Staten har ikke behov for pengene. Det største tankekorset er at SV er for dette salget, og at Regjeringen har fått flertall med SV – SV, som i innstillingen i en annen forbindelse er med på følgende merknad: «Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet er skeptiske til proposisjonens underliggende antagelser om at deler eller hele virkemiddelapparatet skal konkurranseutsettes. For bedriftene vil stadige skifter av personer, tilbydere og tjenester stå i skarp kontrast til ønsket om mer stabile rammevilkår og forutsigbarhet i virkemiddelapparatet for bedriftene.» I denne saken har det vært vanskelig for oss å forstå SV. De selger et viktig virkemiddel – for hva? Forklaringen skal bli interessant. Helt til slutt, før jeg tar opp forslagene våre: Flere av de forslagene en finner i innstillingen, er forslag vi tidligere har fremmet i forbindelse med andre saker som har vært behandlet i Stortinget. Årsaken til at vi tar dem opp igjen, er den måten denne proposisjonen har vært behandlet på i komiteen. Jeg tar med dette opp Arbeiderpartiets forslag, dem vi står alene om, og dem vi er sammen med andre om.
Representanten Grethe Fossli har tatt opp de forslagene hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Jeg vil takke representanten Fossli for at hun brukte såpass mye tid i innlegget sitt på SV, og derfor måtte jeg ta en replikk. SND Invest investerte i 1999 i ca. 55 selskaper i Oslo og Akershus. Det samme året hadde SND Invest én investering i Nord-Trøndelag, mitt hjemfylke, og de hadde også svært få investeringer i andre distriktsfylker. Det forteller at SND Invest har valgt å gå inn i områder der det på en måte var varmt fra før. Der det var god tilgang på kapital, gikk altså SND Invest inn. SND Invest fungerte som en pervers termostat. Man skrudde på varmen der det var varmt, og holdt seg unna der det var kaldt. Derfor kan ikke vi være med og se på at vi får en sentralisering gjennom at staten pøser inn midler i sentrale strøk og holder seg unna investeringer i distriktene. Derfor skal vi flytte penger fra SND Invest, og vi flytter dem nå ut i Distrikts-Norge der pengene trengs.
Nå burde jeg som Akershus-representant være meget lykkelig over at det er noen som i det hele tatt investerer i Akershus. Det er det smått med når det gjelder offentlige midler. Men hvis en ser på de bedriftene som SND Invest har investert i, bl.a. innenfor sjømat, reiseliv og oljevirksomhet og maritim virksomhet, er det ikke mange av dem i Oslo og Akershus. Jeg har ingen dårlig samvittighet for den måten SND Invest bruker sine penger på. Mitt argument mot at SV blir med på å selge, er at man da binder opp kapital fra private investorer som isteden kunne vært brukt i markedet.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Det er tidenes reform som nå gjennomføres innenfor det norske virkemiddelapparatet, en reform som skal være tilpasset den tid vi er inne i, hvor vi ser at ledighetsspøkelset, lavkonjunkturer rundt om i verden innenfor våre viktigste markeder, gir det utfall at vi får noen helt nye utfordringer for nasjonen, norsk arbeidsliv, norsk sysselsetting og norsk nyskaping i den tiden vi går i møte, i forhold til dem vi har hatt de siste år. Resten av verden sitter og diskuterer hva slags sosiale reformer man skal kutte i, men det er ikke sikkert at det i fremtiden kommer til å bli automatikk i at vi skal bruke vår tid på å diskutere og krangle om hva slags nye, kostnadskrevende reformer vi skal ta fatt på og bevilge oss selv. Derfor er jeg glad for at vi har fått gjennomslag for Regjeringens forslag, som saksordføreren på en utmerket måte har gått inn på her i dag, og som har blitt gjort enda litt bedre gjennom komiteens behandling. Med den bakgrunn og med den innstilling som er lagt på bordet i dag, som er så presis, så klar og gir en så definert marsjordre til det norske virkemiddelapparatet som den gjør, begriper jeg ikke den kritikk som Arbeiderpartiet nå bedriver, der man kritiserer Sosialistisk Venstreparti for å ha vært med på enkeltdeler og skaffet flertall – bl.a. flertall for å skaffe såkornmidler til en sektor som skriker etter assistanse, etter hjelp for å få skaffet egenkapital til nyskaping, det som er den røde tråden og hele grunnideen rundt den reformen vi nå får vedtatt i dag, som gjør det mulig å skaffe 1 milliard kr i nasjonale såkornfond, nærmere definert til de områdene av landet som har det vanskeligst fra før av med rekruttering av kapital og risikolån, og hvor nyskaping er vanskeligst av alt slik dagens bilde ser ut. Vi får plassert 17 nye robuste enheter i landet, får med Norges Eksportråd, Statens veiledningskontor for oppfinnere, Norges Turistråd og SND i et nytt særlovselskap – 17 kontorer der man også åpner muligheten for at Regjeringen kan dra med deler av eller hele SIVA inn under det nye særlovselskapet, samtidig som disse 17 definerte robuste enhetene også blir representert i et titalls utenlandsdestinasjoner. Dette er det all grunn til å si seg veldig fornøyd med at vi får på plass i dag. De beløp som blir stilt til disposisjon gjennom dette vedtaket og den fornuftige løsning det er å selge SND Invest, som representanten Ryan har argumentert så grundig for nødvendigheten av her i dag, gjør at disse midlene blir satt i aktiv virksomhet til nyskaping i de delene av landet som nettopp virkemiddelapparatet skal være en del av. Samtidig er det grunn til å si seg veldig fornøyd med den klare profil virkemiddelapparatet nå får. I dag har vi 15-20 halvoffentlige selskaper som har en litt uklar profil, uklar definisjon av veivalg. Nå blir dette sydd sammen på en utmerket måte som gjør at det dyktige apparatet vi har i dag, kommer til å bli enda bedre i stand til å gjøre jobben sin. Samtidig – i en innskutt bisetning – må vi få slutt på en kultur i Norge som er blitt en egen sportsgren, at statlige institusjoner driver lobby mot sine foresatte. Denne historikken gjennom tilsynsmeldingen, gjennom virkemiddelproposisjonen osv. må vi få en brå slutt på! Dette tjener ikke disse institusjonenes hensikt og forretningsidé i det hele tatt. Jeg håper dette er et tilbakelagt stadium. Det blir slik at de store institusjonene og partene i arbeidslivet får det som de vil, nemlig at brukerne ute nå skal kunne komme i kontakt med et virkemiddelapparat ved kun å henvende seg til ett kontor, én dør. Jeg er ganske overbevist om at de institusjonene vi har i dag som i fase én blir satt til å gjennomføre dette, er godt forberedt på å ta fatt på jobben.
Det blir replikkordskifte.
Høgre prisar næringsnøytralitet som prinsipp når det gjeld bruk av verkemiddel i næringspolitikken. Det må eg seia avgrensar sterkt Næringsdepartementet sitt handlingsrom når me skal utvikla område der me kan få sterke norske næringsklyngjer på plass. Det same gjeld når det oppstår større og mindre kriser. For eit fleirtal i komiteen har det vore viktig å utforma ein næringspolitikk med særleg vekt på dei områda der me har naturgjevne føresetnader for å lykkast, t.d. dei maritime næringane, fiskeri og havbruk, og energi. Er det ei form for ansvarsfråskriving når Høgre prisar prinsippet om næringsnøytralitet og rettar handa i vêret og seier at her er det ingenting me kan gjera?
Jeg tror politikerne vil gjøre sin største og beste innsats for nyskaping, for innovasjon, for kreativitet og internasjonalisering ved å legge rammevilkårene til rette for norsk konkurranseutsatt næringsliv og i særlig grad eksportorientert sektor, slik at de kan få vilkår som gjør at de klarer seg i det markedet de skal betjene. Dette har denne Regjeringen gjort på en svært grundig måte – gitt bedre rammevilkår, banket ned Europas høyeste rentefot, sørget for at den særnorske høye kronekursen nå er brakt nedover og skal enda mer nedover. At norske politikere har gitt seg ut for å være trendsettere på vegne av næringslivet, kunne vi ha vært i stand til å ramse opp en serie med eksempler på. Eksempelvis at SIVA er utstyrt med sitt største engasjement, plassert ute på Fornebu av en politisk hybrid her i det norske storting, viser hvor galt det kan gå når politikere skal sette trender!
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Regjeringen signaliserer gjennom proposisjonen at den ønsker å organisere et mer effektivt virkemiddelapparat som er innrettet mot å øke innovasjonstakten og realisere større verdiskaping hos virkemiddelapparatets kunder. Vi har notert oss at Regjeringen ønsker å spisse virkemiddelapparatet mot innovasjon. Begrunnelsen er behov for en fornyelse som kan bidra til å skape en sterk konkurranseutsatt sektor når oljeinntektene går ned. Fremskrittspartiet gir sin tilslutning til den vurderingen, men for å lykkes må også næringspolitikken være konkurransedyktig. De store oljeinntektene innebærer at også i årene fremover vil Norge ha et kostnadsnivå som er blant verdens høyeste uansett valg av økonomisk politikk. Globaliseringen betyr at Norge i langt større grad enn før konkurrerer med andre lands virkemidler. En vellykket innovasjonspolitikk forutsetter derfor en målrettet næringspolitikk. De store samfunnsmessige endringer som følger av globaliseringen av økonomien og den teknologiske revolusjon, får også konsekvenser for virkemiddelapparatet. På den ene siden har internasjonale avtaler og endrede strukturer medført at flere etablerte virkemidler må avvikles. På den andre siden krever omleggingen til en kunnskapsøkonomi helt nye og langt mer fleksible virkemidler enn før. Fremskrittspartiet sier seg enig i den retningen Regjeringen har valgt å slå inn på når det gjelder å opprette en ny enhet for innovasjon og internasjonalisering. Det betyr at virkemiddelapparatet kan fremstå enklere, mer oversiktlig og samlet enn i dag, slik at nyskapere får et mer enhetlig apparat å forholde seg til. Vi har registrert at Regjeringen vil fremlegge en omfattende sak om den samlede innovasjonspolitikken i tilknytning til statsbudsjettet for 2004. Det ville ha vært langt mer hensiktsmessig å behandle innovasjonspolitikken i forkant eller helst i sammenheng med virkemiddelproposisjonen for å få en samlet vurdering av situasjonen. Fremskrittspartiet vil likevel ikke fremme forslag om dette, fordi store deler av næringslivet har betydelige problemer. Vi opplever i dag at særlig eksportrelaterte virksomheter dels forvitrer, dels legger ned sin virksomhet eller flytter produksjonen ut av landet, og arbeidsledigheten stiger. Det bedriftene først og fremst trenger nå, er sterke og entydige signaler, signaler om en ny kurs med ny og målrettet bruk av virkemidler snarest mulig. Da er det ikke nok at virkemiddelproposisjonen hovedsakelig dreier seg om prioriteringer og organisering. Det kreves langt mer for å oppnå en effektiv verdiskapingspolitikk. Å revidere virkemiddelapparatet er bare ett skritt på veien. Vi er skuffet over at de foreslåtte reformer på dette området ikke samtidig følges opp av en betydelig styrking av ressursinnsatsen. Det er ingen forslag til økning av rammene for hele eller deler av virkemiddelapparatet, med unntak av distriktsrettede ordninger som Regjeringen foreslår økt. Vi fremmer derfor helt nødvendige forslag om økte rammer innenfor flere deler av virkemiddelapparatet, fordi signalene må komme nå og dermed være med og legge grunnlaget for å styrke den langsiktige verdiskapingen i norsk økonomi. Det er betydelig behov for en styrking av rammer og virkemidler i tidlig fase, i venture-fasen og i moden fase. Den klassiske sosialøkonomiske tenkningen forutsetter at den økonomiske politikken legger til rette for at kapitalen til enhver tid søker det mest lønnsomme prosjektet. En av konsekvensene er at en investor naturlig nok vil foretrekke å investere i modne prosjekter der risikoen er lavest og gevinstmulighetene tydeligst. Derfor går det alt vesentlige av den private investeringskapitalen i Norge til modne prosjekter. I Norge er dette mer påfallende enn i noe annet land. En av konsekvensene er at Norge er et av de europeiske land som står svakest hva gjelder innovasjon og nyskaping. Når Fremskrittspartiet derfor fremmer konkrete bevilgningsforslag om å styrke såkornordningen, er ikke det, som noen vil hevde, milde gaver til private – tvert imot. Risikoen for private investorer vil fortsatt være betydelig i alle faser, men de vil selv velge i hvilken utviklingsfase de vil satse egne penger. Formålet med en såkornordning er å stimulere en del av dem til kanskje å investere i en tidligere fase i en bedrifts liv enn det de ellers ville ha gjort. Såkornordningen er opprettet for å styrke tilgangen på risikokapital. Behovet for slik kapital er særlig stort i en periode med svakere konjunkturer, bl.a. er det landsdekkende såkornfondet, START-fondet, allerede fulltegnet. Mangelen på tilgjengelig kapital har imidlertid medført at noen av de regionale fondene har hatt problemer med å utnytte ordningen. De regionale såkornfondene har slitt med å få inn den private kapitalen som trengs for å løse ut statlige midler. Derfor vil ikke flere regionale fond løse noen problemer. Da vil det være langt bedre med landsdekkende fond som kan fordele midler over hele landet. Erfaringene viser at det må stilles strenge krav til profesjonaliteten i det enkelte fond, og at størrelsen bør økes for å sikre kapital til nødvendige oppfølgingsinvesteringer. Jeg vil minne om at det ved behandlingen av eierskapsmeldingen ble fattet et vedtak om å opprette flere landsdekkende såkornfond. Vi fremmer derfor et forslag om å utvide såkornordningen med 1 milliard kr til et landsdekkende fond med tilhørende tapsfond. Dette vil være å stimulere markedet for privat kapital og kompetanse til nyskaping som bygger på de til dels gode erfaringene med det tidligere etablerte landsdekkende såkornfondet. Det blir også viktig å styrke SNDs rolle innenfor den nye enheten for innovasjon og internasjonalisering. SND bør få en betydelig posisjon i en tid da det er oppstått et økende behov for partnerskapsløsninger mellom staten og private. Fondet kan være en viktig aktør både i forbindelse med såkornkapital, høyrisikolån og tilskudd til gründervirksomhet. Vi ser det som en klar fordel at SND har landsdekkende virkemidler. SND administrerer i dag også en ordning med OFU- og IFU-kontrakter som er under nedtrapping. Disse utviklingskontraktene er viktige virkemidler til å styrke innovasjon og nyskaping og bør derfor utvides. I venture-fasen har vi det statlige investeringsfondet Argentum, en nyskapning som skal stimulere private prosjekter. Dette er en ordning som ikke er testet fullt ut ennå, men som så langt har fungert tilfredsstillende og derfor bør utvides. Regjeringen foreslår å overføre Argentum fra SND og SIVA til Nærings- og handelsdepartementet. Jeg vil minne om at i forbindelse med innstillingen til eierskapsmeldingen våren 2002 la flertallet i komiteen vekt på at statens eierskap ble organisert utenom departementet for å trekke et klarere skille mellom statens politiske og forretningsmessige rolle. Det er opprettet et eget utvalg som skal fremlegge forslag om fremtidig organisering av statens eierskap. Vi mener derfor det vil være riktig å avvente en endring i Argentums eierfunksjon til etter at det har skjedd en avklaring i organiseringen av statens eierskap. Norske bedrifter har i den globale økonomien betydelige konkurranseulemper. Den utviklingen som beskrives, er i ferd med å gi begrepet «nasjonalt eierskap» utvidet betydning. Dagens Næringsliv for 10. og 11. mai i år gav en oversikt over 35 viktige norske selskaper som er solgt ut av landet de senere årene. De viktigste konsekvensene av disse salgene er ikke at utlendinger overtar eierskapet av bedriftene. I en del sammenhenger kan det være nødvendig og bra. Det viktigste er at slike salg kan føre til at sentral norsk kompetanse innenfor offshoreteknologi, bøyelastteknologi, seismikk, shipping og oppdrett går ut av landet, noe som på sikt kan føre til en filialisering av viktige deler av norsk næringsliv. Uten nasjonalt eierskap til strategisk viktige bedrifter og kunnskapskilder kan vi i Norge miste kontrollen over vår økonomiske fremtid. For å unngå å komme i en slik situasjon må Norge føre en aktiv og målrettet næringspolitikk. Vårt viktigste konkurransefortrinn i en global økonomi er statens kapitalstyrke. Jeg vil minne om Fremskrittspartiets forslag til løsning, med et statlig strukturfond i størrelsesordenen 50 milliarder kr. Det kan være et av flere virkemidler som kan bidra til å støtte opp om private norske bedrifter som har behov for å øke sin finansielle styrke i forbindelse med omstruktureringer og oppkjøp. Et slikt fond må ha som mål å oppnå en avkastning som over tid minst er på linje med andre private industrielle investeringer, og har muligheter til å investere både i Norge og i utlandet i samarbeid med private eiere. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag referert i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Eg er veldig glad for at Regjeringa har fått gjennomslag for det meste av politikken sin og oppnådd betydelege forbetringar i organiseringa av verkemiddelapparatet, slik at tilbodet frå det offentlege til næringslivet på denne måten blir endå betre. Eg vil gje honnør til SV, som har vore så konstruktive og bidrege til at desse løysingane no får fleirtal. Det vil òg vera eit handfast bidrag i kampen mot arbeidsløyse, som Regjeringa òg har gjeve topp prioritet. At verkemiddelapparatet er best mogleg tilrettelagt for eit framtidsretta næringsliv, er av stor betydning for korleis me møter dei framtidige utfordringane til verdiskaping. Dette i sin tur er viktig i høve til den økonomiske politikken som fokuserer på arbeid til alle, vidareutvikling av det norske velferdssamfunnet, rettferdig fordeling og ei berekraftig utvikling. Skal me ha håp om å nå desse hovudmåla, er det avgjerande at me har eit sterkt og konkurransedyktig næringsliv med prioritet og fokus på kunnskap, teknologi og verdiskaping. På denne måten får me eit meir målretta verkemiddelapparat. Verkemidla speler ei viktig rolle og skal fokusera på den tidlege fasen i livet til bedriftene og dessutan på internasjonalisering, forsking og kompetanseheving. Det som er av stor betydning i høve til dei endringane me no har fått til i verkemiddelapparatet, er at me vil få styrkt fokus på gründerane og små og mellomstore bedrifter med stort vekstpotensial, og dermed set norske bedrifter betre i stand til å greia seg i den internasjonale konkurransen. Det er fleire andre tilhøve som òg er av stor betydning for den internasjonale konkurransen, men eg vil særleg nemne kor viktig det er at rammevilkåra i størst mogleg grad må vera konkurransedyktige. Det er også langt frå uvesentleg at rammevilkåra er stabile over tid. Det vil i seg sjølv føra til at kostnader knytte til usikkerheit og omstilling blir reduserte. Konkurransedyktige og føreseielege rammevilkår er det viktigaste bidraget til eit lønsamt og nyskapande næringsliv. Dersom Noreg og norsk næringsliv skal kunna hevda seg og Noreg skal vera eit attraktivt land å investera i og driva verksemd frå, må dei samla rammevilkåra tåla internasjonal samanlikning. Då snakkar me meir konkret om skatte- og avgiftsvilkår, føreseielegheit, forsking og utvikling, tilgang på kvalifisert arbeidskraft og eit entreprenørvenleg regelverk. Når det er dette som har betydning for næringslivets evne til å hevda seg internasjonalt, meiner me at prioritering av betre rammevilkår for heile næringslivet er viktigare enn omfattande bedriftsretta støtte gjennom verkemiddelapparatet. Eg vil gjerne leggja til her på bakgrunn av ein tidlegare replikk frå representanten Tveiten at denne regjeringa ikkje står for eit næringsnøytralt verkemiddelapparat. Det blei svart på dei replikkane – eg vil berre gjenta det – at me på område etter område går inn og vurderer selektive verkemiddel for å hjelpa bestemte delar av næringslivet. Eg vil ikkje at dette skal festa seg som eit stempel eller merkelapp på denne regjeringa og dei partia som står bak ho i Stortinget. Me ynskjer eit variert apparat til å støtta næringslivet i dei forskjellige fasane, og me er ikkje næringsnøytrale. Eg håpar me skal sleppa å høyra den skuldinga igjen, for den er grunnlaus. Når det gjeld diskusjonen rundt kvifor norske bedrifter blir kjøpte av utlendingar, er denne problematikken meir nyansert enn det ein kan få inntrykk av i media. Ein kan nok undra seg over at det i 2002 blei investert 6 milliardar kr i norsk næringsliv, mens norske selskap same år investerte 43 milliardar kr i utlandet. Om dette går tilbake på at det ikkje finst gode nok prosjekt å investera i innalands, er usikkert, men det understrekar iallfall betydninga av å auka innovasjonsevna vår. Det er viktig å vera bevisst på at innovasjonspolitikk ikkje berre omhandlar dei offentlege verkemidla, men føreset samspel mellom både private og offentlege aktørar. Det er mange forhold som påverkar innovasjonsevna og den langsiktige konkurranseevna til bedriftene, og sett i denne samanhengen er det offentlege verkemiddelapparatet berre ein av fleire faktorar. Ein heilheitleg innovasjonspolitikk femnar breitt og inkluderer mange politikkområde, slik som t.d. skattepolitikk, lønspolitikk, arbeidsmarknadspolitikk, konkurransepolitikk, lover for intellektuell eigedomsrett, familiepolitikk og forskingspolitikk. Det vil vera spesielt viktig at bedriftene sjølve evnar å tenkja nytt, evnar å utnytta moglegheitene som ligg i teknologien, til å velja gode strategiar og utvikla nye produkt, tenester, marknad og arbeidsformer. Utan at næringslivet sjølv trekkjer i denne retninga, får me heller inga utteljing i høve til konkurranseevna. Dette er ikkje eit argument for ei ansvarsfråskriving frå det offentlege. Rolla til det offentlege må vera å leggja til rette, motivera og fjerna hindringar og å hjelpa og utløysa privat energi gjennom sin politikk. Dette er i seg sjølv ei utfordring som går på tvers av departementale strukturar og politiske område, og som er mindre avhengig av skiftande regjeringar og storting. Globaliseringas effekt og innverknad på både økonomi og arbeidsplassar er irreversibel. Dette har ein klar effekt på innsatsfaktorar som kapital og arbeidskraft. I ein aukande globalisert økonomi aukar derfor den gjensidige avhengigheita mellom land og mellom bedrifter, ved at selskap i større grad handlar med kvarandre og i stigande grad eig kvarandre. For oss i Noreg, som blir karakteriserte ved at vi har ein liten, men open økonomi, er det av uvurderleg betydning at me er bevisste på å ha innovasjonsprosessar som vidareutviklar sunne konkurransefortrinn som bidreg til å gjera norske arbeidsplassar meir konkurransedyktige, motstandsdyktige mot utflyttingar og attraktive for investeringar. Det er viktig for oss å strekkja oss mot innovasjon i denne samanhengen om me skal ha noko som helst håp om å nå hovudmåla i den økonomiske politikken. For å oppfylla desse målsetjingane blir det ikkje berre stilt krav til eit sterkt og konkurransedyktig næringsliv, men òg til auka verdiskaping. Ein framtidsretta næringspolitikk må stimulera utnyttinga av ressursane på ein slik måte at det kjem neste generasjon til gode. Ei berekraftig utvikling må setjast i eit generasjonsperspektiv, og samtidig må me realisera berekraftstrategien gjennom dei regulære politiske plan- og budsjettprosessane. Det er viktig at både nærings- og regionalpolitikken skal ha auka fokusering på innovasjon. Samtidig synest det riktig at Regjeringa legg til grunn at verkemiddelapparatet skal søkja å prioritera verksemda si inn mot forsking, kompetanseheving, ide-, utviklings- og kommersialiseringsfasen og internasjonalisering. Når det kjem til dei konkrete innretningane i forhold til verkemiddelapparatet, vil eg i dag ta for meg eit lite utval av desse. Fyrst lån-, tilskots- og eigenkapitalordningar og distriktsmilliarden. Regjeringspartia og SV har bedt Regjeringa om å leggja fram ei vurdering av moglegheitene for desentralisering og forenkling av dagens ulike næringsretta låne-, tilskots- og eigenkapitalordningar. Det blir i denne samanhengen også bedt om å etablera regionale ordningar som skal tilføra norsk næringsliv meir midlar og gje større langsiktigheit og meir regional styring enn i dag. Dette er eg fornøgd med. Regjeringspartia og SV er også tilfredse med at finansieringa av det distriktsretta fondet er på plass. Og endå viktigare: Me er einige om at midlane får ei innretning som gjer at dei ikkje konkurrerer med private investorar og långjevarar, men at dei samtidig stimulerer til lønsam utvikling av gode prosjekt i distriktet. Dette betyr at midlane skal innrettast mot dei mest næringssvake områda, som er trua av avfolking. Dette har stor betydning for å sikra sysselsetjing og busetjing i desse områda, noko som er eit satsingsområde for denne regjeringa. Vidare er det semje om at det i samband med statsbudsjettet for 2004 skal løyvast ytterlegare 400 mill. kr til eit såkornfond med 100 mill. kr i tapsfond. Alt i alt er distriktsmilliarden eit svært viktig nærings- og distriktspolitisk grep. Til slutt: I forhold til ein nasjonal innovasjonsplan er det av stor betydning at denne må gjelda for heile landet sett under eitt. Samtidig er det viktig at verkemidla blir tilpassa dei varierande behova som finst i dei ulike regionar og næringar. Me ser derfor fram til at Regjeringa i samband med statsbudsjettet for 2004 vil leggja fram ein omfattande handlingsplan for ein heilskapleg innovasjonspolitikk.
La meg starte med å si at jeg i ulike sammenhenger, som bedriftsleder, som leder og som medlem av næringskomiteen og også som kommunalminister, har hatt nær kontakt med det offentlige virkemiddelapparatet på ulike måter. Jeg har lyst til å si at det gjøres en særdeles respektabel jobb av dem som er satt til å forvalte det offentlige virkemiddelapparatet. De har i løpet av relativt få år gjennomgått mange omorganiseringer av sin virksomhet. Man har opplevd relativt mange regjeringer og ulike regimer i løpet av få år, og man har opplevd betydelige budsjettkutt fra år til annet. Dette har man klart å takle, samtidig som man har gjennomført betydelige personellreduksjoner i de senere år. Og man har på toppen av det på samme tid klart å komme opp med mange og kreative forslag til hvordan man best kan tjene norsk næringsliv. Det er tross alt til sjuende og sist det som er jobben til det virkemiddelapparatet vi har. Da å få beskjed fra Stortingets talerstol om at man skal slutte å snakke med sine foresatte, det burde man faktisk slippe. Tvert imot er det nå viktig at vi samler oss om å gi det virkemiddelapparatet som vi nå i løpet av dagen blir enige om at vi skal ha, rammebetingelser som gjør at de kan utføre den jobben som vi forventer at de skal utføre. Det innebærer at de både må ha økonomiske virkemidler og en egenkapital som gir dette virkemiddelapparatet en base til å kunne gjøre jobben. Jeg har registrert i debatten i dag at regjeringspartiene og SV begrunner salget av SND Invest med at SND Invest har investert penger på områder der man ikke burde gjøre det. Det er greitt, det er jeg enig i. Men det er nesten ikke til å tro at man bruker den begrunnelsen for å selge. Det første en eier gjør hvis man er misfornøyd med sin leder eller sitt styre, er i det minste å gi tydelig beskjed om hvor man ønsker at pengene skal brukes. Nytter ikke det, har man en mulighet til, det er å skifte både styre og ledelse i institusjonen. Jeg har opplevd få bedriftseiere som har begrunnet et salg med at ledelse eller styre ikke gjør det man ønsker at de skal gjøre. Da er det, ærlig talt, mer galt med eierne enn med dem som skal utføre oppdraget for eieren. Det er forholdsvis bred enighet om selve organiseringen av virkemiddelapparatet som vi skal foreta i dag – iallfall til et visst punkt. Dette synes jeg er viktig av to grunner. For det første er det en betydelig omorganisering som blir gjort. Jeg har lyst til å si at næringsministeren trenger den støtten som han kan få fra et samlet storting, i forhold til den overordnede organiseringen for å gjennomføre dette, for det er en tøff og omfattende jobb som skal gjøres. Dernest er det viktig for norsk næringsliv at man har et så bredt flertall i Stortinget som mulig, slik at man har en trygghet for at de vedtak som blir gjort, kan komme til å stå seg over tid. Det er også viktig at næringslivet i den konkurransesituasjonen man lever i, har færrest mulig steder å henvende seg, slik at man slipper å bruke unødvendig tid på nettopp det å finne ut hvilken dør man skal velge for å få tilgang til de virkemidlene som man har behov for i ulike situasjoner. Næringsministeren har til stadighet klaget over at verktøykassen hans er tom. Det er noe han må ta en betydelig del av ansvaret for selv. Når næringsnøytralitet og generelle rammebetingelser blir viktigst, og finansieringen av disse generelle rammebetingelsene, skattelettelsen, skjer gjennom kutt i målrettede virkemidler, blir resultatet at man sitter med en tom verktøykasse. Jeg tror faktisk det ville vært en stor fordel om næringsministeren og Regjeringen først hadde skaffet seg verktøy, dvs. satt seg noen politiske mål, og så funnet ut hvordan man skal plassere verktøyet, eller organisert, istedenfor å gjøre det motsatte. Nå sitter næringsministeren der med en tom verktøykasse og tenker som så at hadde han nå hatt en skiftenøkkel, kunne han plassert den der og der og brukt den sånn og sånn. Målene først, deretter virkemidlene og til slutt organiseringen! Nå er vi ikke i den situasjonen, og det er en mer eller mindre samlet komite som slutter opp om den modellen som nå er valgt. Men årsaken til at næringsministeren har kommet i den situasjonen, er den tro man har på næringsnøytralitetens velsignelse. Den politikken er feilslått. Man må satse målrettet for å løfte de områdene der vi har muligheter til å bli best, der vi har muligheter til å forbedre det vi allerede har gjort. Til slutt vil jeg si i forhold til den organiseringen som nå gjennomføres, at det er viktig at man desentraliserer beslutningsfullmakter og går videre på den veien som man har begynt på det området, at man desentraliserer organisasjonen i størst mulig grad for å være nærmest mulig brukerne, at man har fokus på innovasjon, sånn som også proposisjonen legger til rette for, og ikke minst at man har, som jeg har sagt tidligere, fokus på næringer der vi har muligheter til å lykkes, og at vi utvikler sterke distriktspolitiske virkemidler. Det er grunnen til at Senterpartiet fremmer forslag om å be Regjeringen utrede opprettelse av fem regionale investeringsfond, nettopp for å komme nær brukerne, nettopp for å ha det distriktspolitiske fokus som er nødvendig å ha. Jeg tar hermed opp det forslaget som Senterpartiet har fremmet.
Representanten Odd Roger Enoksen har tatt opp det forslaget han refererte til. Det blir replikkordskifte.
At Senterpartiet vil fylle opp en slags verktøykasse med verktøy som for lengst er gått ut på dato, overrasker vel knapt noen her i denne sal. For det andre skjønte jeg hentydningen fra Enoksen til undertegnede når han sier at statlige institusjoner må få lov å snakke med sine foresatte. Det er heller ingen som er uenig i eller overrasket over det. Men når statlige institusjoner driver en aktivitet som bærer preg av ren lobbying, er man nødt til av hensyn til hva som skal være tjenestevei, å si fra om at det bør være slutt. Men så til denne kraftige støtten fra Senterpartiet til SND Invest. Den begriper jeg ikke, med den massive satsing de har foretatt i Oslo- og Akershus-regionen, kontra den durabelige motstand fra Senterpartiet mot å støtte Regjeringen og SV på 1 milliard kr i såkornfond, nasjonalt dekkende såkornfond. Hvordan kan Enoksen forsvare en slik handling?
Jeg trodde faktisk det var mulig å forstå ut fra mitt innlegg at jeg definitivt ikke er fornøyd med alt SND Invest har foretatt seg, og Senterpartiet har opp gjennom årene vært den fremste kritiker av investeringer både i Steen & Strøm og i andre selskap i indre Oslo. Det er en kritikk vi skal fortsette å framføre. Men det er faktisk langt derifra til å si at det bør føre til at man selger. Problemet er jo nettopp at stortingsflertallet velger en måte å organisere virkemiddelapparatet på som gjør at den politiske innflytelsen reduseres for hver eneste dag. Det skal i større og større grad være fritt opp til virkemiddelapparatet å sette seg sine egne politiske mål. Det er en måte å drive politikk på som Senterpartiet er helt uenig i, og som vi ikke ønsker å gjennomføre. Dernest, helt til slutt, med henvisning til det å fylle opp verktøykassen med verktøy som er gått ut på dato: I full spøk går det vel an å si at jeg tror skiftenøkkelen kunne vært et hendig verktøy å ha for Ivar Kristiansen i mange sammenhenger.
Representanten Odd Roger Enoksen er nok en av de dyktigste og ivrigste distriktspolitikerne jeg vet om. Og jeg har et spørsmål til representanten, om han ikke er glad for at vi nå har fått opp ytterligere 500 mill. kr til de mest næringssvake områdene, som er truet av fraflytting, ved at vi frigjør penger ved salget av SND Invest. Det er mitt første spørsmål. Det andre spørsmålet går på at representanten Enoksen sier at det er viktig å ha politisk innflytelse. Har man politisk innflytelse når man har 19 pst. av aksjene i Euroskilt eller 16 pst. av aksjene i Tusenfryd eller aksjer i Royal Caribbean Cruises? Er det områder der vi skal ha innflytelse, og har vi innflytelse når vi har så liten aksjepost?
Jeg er særdeles glad for at det har kommet 500 mill. kr til til distriktsfondet, eller distriktsmilliarden, som jeg gjerne fra denne talerstol kan innrømme at Inge Ryan har hatt et betydelig ansvar for er kommet på plass. Men desto mer må jeg si jeg er forundret over at SV ikke har støttet Senterpartiet i forslaget om å opprette fem regionale fond, som nettopp ville hatt det perspektivet at man hadde fått nærhet til brukerne. Man hadde fått et distriktspolitisk perspektiv på anvendelsen av disse fondene, noe som ville ha vært et betydelig løft for å tilføre Distrikts-Norge egenkapital. Jeg tror faktisk at det å lokalisere disse fondene regionalt og nær brukerne på den måten som Senterpartiet foreslår, ville ha ført til at man hadde unngått nettopp den type investeringer som Inge Ryan nå kritiserer, og som også Senterpartiet er kritisk til.
Eg har stor respekt for haldningane til Odd Roger Enoksen og Senterpartiet når det gjeld distriktspolitikk og òg næringsutvikling i næringssvake område. Men eg føler at innlegget hans blir litt for einsidig når han gjentek at denne regjeringa står for eit næringsnøytralt opplegg. Eg blir nokså oppgjeven når eg høyrer at han framleis ikkje ser innsatsen – trass i at Regjeringa har gjort eit heroisk og langvarig arbeid for å få ned renta, få ned kronekursen, styrkja dei generelle verkemidla, få kontroll på lønsutviklinga, og i tillegg til dette etablerer eit selektivt verkemiddelapparat som utgjer 3,1 mill. kr, pluss ein distriktsmilliard og ein halv ny milliard i distriktsutvikling – men kallar Regjeringa og regjeringspartia sin politikk næringsnøytral utan vilje og evne til å gå inn i spesielle prosjekt og styrkja dei som anten har spesielle problem, eller som treng sterke stimuli. Korleis kan det ha seg at Odd Roger Enoksen ser berre med det eine auga og kritiserer i staden for òg å sjå på dei meir selektive verkemidla som eksisterer?
Det er mulig det fra tid til annen kan være tungt å høre det som er de faktiske forhold. Men jeg har ikke gjort noe annet i mitt innlegg enn å gjengi det som sies fra Regjeringens egne folk, finansminister, næringsminister, ulike talsmenn i denne sal. Næringsnøytralitet er viktigst, generelle rammebetingelser er viktigst, og det er faktisk ikke jeg som har innført begrepet «tom verktøykasse» – det er det næringsministeren selv som har gjort. Om næringsministeren har til hensikt etter hvert å fylle opp denne verktøykassen, skal han få hjelp til det av Senterpartiet, for jeg tror det er nødvendig å ha mer enn én tanke i hodet. Man må ha konkurransedyktige rammebetingelser for norsk næringsliv, men det er også nødvendig å ha målrettede rammebetingelser, som gjør det mulig å utvikle de nye bedriftene, gjør det mulig å satse på forskning, gjør det mulig å satse på å bygge opp kunnskap og kompetanse i de bedrifter som skal utvikle seg og representere framtiden.
Replikkordskiftet er omme.
St.prp. nr. 51 om verkemiddel for eit innovativt og nyskapande næringsliv er eit godt og viktig bidrag til betre tilrettelegging for nyskaping og internasjonalisering i næringslivet. Regjeringa har fått gjennomslag for det meste av sin politikk og oppnådd betydelege forbetringar i organiseringa av verkemiddelapparatet, som er eit av dei viktigaste offentlege tilboda til næringslivet. Verkemidla skal fokusera på den tidlege fasen av bedrifta sitt liv og på internasjonalisering, forsking og kompetanseheving. Dei endringane som Regjeringa no får støtte til, vil styrkja fokuset på gründeren og på små og mellomstore bedrifter med store vekstmoglegheiter. Dei vil òg setja norske bedrifter betre i stand til å greia seg i den internasjonale konkurransen. Regjeringa har fått gjennomslag for sitt forslag om å endra organiseringa av verkemiddelapparatet. Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, Eksportrådet og Statens veiledningskontor for oppfinnere blir i tråd med Regjeringa sitt forslag slått saman til ei ny innovasjons- og internasjonaliseringseining. Eit fleirtal i denne sal går samtidig inn for at Norges Turistråd òg skal inn i den nye eininga. Det skal òg vurderast om andre relevante verkemiddeleiningar, f.eks. SIVA, på sikt skal innlemmast for å oppnå auka innovasjon i næringslivet. Venstre meiner at denne omlegginga vil gi enklare løysingar for bedriftene. Bedrifter og gründerar får no éin stad å venda seg når dei treng bistand frå det offentlege. Eg er glad for at regjeringspartia og Sosialistisk Venstreparti er einige om at midlane i den såkalla distriktsmilliarden skal innrettast mot bedrifter lokaliserte i dei mest næringssvake områda, område som er trua av avfolking. Det er mellom regjeringspartia og Sosialistisk Venstreparti òg semje om at det i samband med statsbudsjettet for 2004 skal løyvast ytterlegare 400 mill. kr til eit såkornfond for nyskaping og nyetablering. Dette er god Venstre-politikk og god politikk for småbedrifter og gründerar. Dette er eit godt eksempel på omstrukturering og betre tilrettelegging frå det offentlege. Eg er glad for at det òg er semje om å halda ved lag Regjeringa si fullmakt til å selja SND Invest. Samtidig må eg seia at eg er overraska over Framstegspartiet sin plutselege iver for statleg eigarskap og mot privatisering. Dette er nye tonar frå Framstegspartiet. Den aukande arbeidsløysa og næringslivets konkurransekraft står no i fokus. For oss i Venstre er det først og fremst stramt budsjett, låg rente og låg kronekurs som er resepten i kampen mot den aukande arbeidsløysa. Det er dette som vil vera det beste bidraget til konkurranseutsett industri og eksportbedrifter. Men Venstre er like oppteke av at det kan bli skapt nye arbeidsplassar her i landet. Skal vi klara det, må vi skapa eit betre klima for gründerar og nyskaping. Difor er vi i Venstre veldig fornøgde med å vera del av ei regjering som no opprettar fleire regionale såkornfond for gründerar. Framtidas næringspolitikk må vera ulik fortidas. Venstre vil gi rom for mennesket si skapande kraft, slik at det blir like naturleg å skapa sin eigen arbeidsplass som å finna ein plass innanfor det etablerte arbeidslivet. Det må vera ærefullt å tena pengar på å starta si eiga bedrift. Venstre vil gi grobotn for nyskaping og etablering, vi vil satsa på det ufødde næringsliv. Nytt næringsliv er avhengig av samspelet mellom eksisterande næringar, kunnskapsmiljø og forsking. Venstre vil difor òg forenkla skjemaveldet, fjerna formuesskatt og delingsmodellen og tilpassa aksjelovas reglar for dei minste bedriftene. Dette er tiltak vi vil jobba for både i regjering og i storting i tida som kjem. Venstre meiner òg det ville vera riktig å innføra tidsavgrensa fritak for arbeidsgivaravgifta dei første 24 månadene etter etablering. Næringslivets verdiskaping er grunnlaget for velferdsstaten. Venstres gründerpolitikk er difor ein politikk for å skapa, for så å dela. Venstre vil støtta og stemma for dei forslaga i innstillinga som er fremja av våre kollegaer – regjeringskollegaer – frå partia Høgre og Kristeleg Folkeparti.
Da ble det gitt en stemmeforklaring.
Arbeidarpartiet har stått for ein langsiktig næringspolitikk der det å ta i bruk staten sin kapital og befolkninga sin kompetanse og kreativitet har vore sentrale element for å få til verdiskaping i heile landet. I dag er det nettopp det som er temaet vårt. Korleis laga klima for nyskaping? I ein tidlegare debatt har me her i salen utveksla synspunkt på det, m.a. ved å ta i bruk kunst som klimafaktor i nyskapingsarbeidet. Det må framhevast at design faktisk er produktutvikling i seg sjølv. For dei som skal levera det meldinga etterspør, innovasjon og nyskaping, er det gledeleg at verkemiddelapparatet no skal framstå som meir samordna og enkelt å ta seg fram i. Her må ein fokusera sterkt på brukarane sine behov. Ein nasjonal innovasjonspolitikk må vera ein politikk for heile landet. Me som er etablerte i Distrikts-Noreg, treng samhandling med dei meir sentrale strøka, og omvendt. Sjølv om me er få innbyggjarar her i landet, er Noreg likevel eit stort og langstrakt land, og næringslivet har ulike utfordringar i ulike delar av landet. Næringsstrukturen varierer mykje. Det betyr at prioriteringar og dimensjonering av verkemidla må vera forskjellige. På denne bakgrunnen er det viktig at det vert stimulert til regionale forsøk innanfor ramma av den nye eininga for innovasjon og internasjonalisering. Regjeringa peikar i meldinga på at i arbeidet overfor alle målgruppene skal verkemiddelapparatet leggja vekt på å fremja kvinner si deltaking i næringslivet, som er viktig for å skapa større mangfald og auka kreativitet. Eit stort fleirtal i komiteen ber Regjeringa koma med konkrete framlegg for å oppnå målet om å få fram fleire kvinnelege etablerarar når Regjeringa skal leggja fram ein handlingsplan for ein heilskapleg innovasjonspolitikk til hausten. I den samanhengen vil eg særleg peika på at viktige kvinnenettverk kan bidra med innspel i denne prosessen for at ordningane skal treffa best mogleg og gje ønskt resultat. Det er mange som ventar spent på kva Regjeringa vil koma med. Erfaringar frå andre land kan òg bidra. Italia har som krav på dette området at dersom ikkje den på førehand bestemte potten pengar går til kvinneretta tiltak, får ikkje verkemiddelapparatet bruka dei til andre føremål. Det vert fastsett mål, og resultata vert målte opp mot dei. Det ser ut til å verka i Italia. Kanskje har me noko å læra der. Det er positivt at sentrale delar av verkemiddelapparatet ute og heime no vert kopla betre saman. Eg vil nytta høvet til å minna næringsministeren på at han må finansiera desse tenestene på eit såpass høgt nivå frå staten si side at kravet til eigeninntening ikkje gjer desse tenestene for dyre for småbedriftene. Entreprenørskapsprogrammet som gjev innovative bedrifter rabatt hjå Eksportrådet, må absolutt vidareførast og eventuelt forbetrast. Me må satsa særskilt på dei områda der me har best føresetnad for å lukkast. Desse områda er særleg det marine området, det maritime området og energisektoren. Fleirtalet i komiteen framhevar at vi treng ein næringslivsstrategi som avspeglar dette, og at prinsippet om næringsnøytralitet må vika til fordel for satsing på klart definerte mål. Eg ser fram til at næringsministeren tek seg tid til å kommentera dette særskilt før kvelden er omme. Fleirtalet i komiteen har peika på at oppdrettsnæring er vurdert til å vera ei av dei norske næringane som har størst potensial. I dag manglar det privat investeringsvilje i fleire delar av næringa. Me må velja oss ut område der me sikrar at alle delane av produksjonskjeda er med. Det nyttar ikkje å satsa på å avla fram torskeyngel dersom det ikkje er pengar til å få i gang anlegg for matfiskproduksjon. Det nyttar heller ikkje med storsatsing på skjelnæringa utan at algegiftproblema vert løyste så langt råd er. Og det nyttar heller ikkje med storproduksjon utan at marknadsarbeidet vert tilpassa utfordringane. Det er gledeleg at fleirtalet står bak framlegget om å be Regjeringa vurdera moglegheita for å etablera ein statleg garanti for driftskreditt for oppdrett av torsk og skjel. Til slutt vil eg gjera næringsministeren merksam på at den medie- og kulturrelaterte industrien er den som veks raskast både i Europa og i USA. Her kan det koma mange nye arbeidsplassar som kan bidra til å ta heile landet i bruk. Det handlar om nyskaping og må oppmuntrast. No gjeld det å få det til å skje.
Jeg har lyst til å starte med å takke saksordføreren for et grundig arbeid i en hektisk tid. Vi har hatt kort tid på det siste og avsluttende arbeidet her, men jeg sitter igjen med et inntrykk av at vi har fått gjort en grundig jobb og kommet i god kontakt med dem som har meninger i forbindelse med denne saken. Saksordføreren sa at han har som ambisjon at han får høre et samlet næringsliv konkludere med at dette er bra, og han sa i sitt innlegg at det blir kanskje ikke slik, men at en sier det blir bedre. Jeg tror at det var en riktig konklusjon av Ryan, for næringslivet har regioner imellom og også innad i regioner ulike ønsker, ulike behov og ulikt syn på hva som er et godt virkemiddelapparat. Slik er det også bransjer imellom. Bransjene har ulike måter å tilnærme seg virkemiddelapparatet på. Men jeg er enig med Ryan i at næringslivet kommer nok til å konkludere med, når vi har gjort vårt vedtak i kveld, at det blir et betydelig hakk bedre. Vi får et system der næringslivet – bedrifter og gründere – får én dør å henvende seg til, fleksibelt og tilpasset. Jeg merket meg en frimodig ytring fra representanten Grethe Fossli, som sa at jeg som trønderrepresentant – jeg antar at jeg inngår i det begrepet – har lovet arbeidsplasser i Trøndelag. Det tror jeg hun vanskelig kan dokumentere. Mitt poeng er ikke at det skal bli flere arbeidsplasser i virkemiddelapparatet. Mitt poeng er at vi skal få et virkemiddelapparat som fungerer slik at det etableres/skapes nye arbeidsplasser, nye bedrifter. Men jeg har også sagt, og vært med og forsterket det som står i proposisjonen, at de desentrale kompetansemiljøene som vi har, skal brukes for å utvikle hovedkontorfunksjonene i virkemiddelapparatet. I forbindelse med at SIVA, som har hovedkontor i Trondheim, muligens blir integrert i den nye enheten på sikt, er det viktig å understreke at den hovedkontorfunksjonen skal videreutvikles i samarbeid med det innovasjonsmiljøet vi har i den regionen knyttet til SINTEF og NTNU. Dette med felles brukerfront er viktig. Nå høres ordet «front» kanskje litt krigersk ut, så jeg velger heller å si én dør. Vi foreslår, i et forslag som får flertall her i dag, at både Eksportrådet, Statens veiledningskontor for oppfinnere, SIVA, Turistrådet, SND og Forskningsrådets næringsrettede aktiviteter skal samarbeide i de forskjellige regionkontorene som SND har i dag. I dag er det 17. Hvis det nye apparatet på sikt kanskje finner ut at det er formålstjenlig å regionalisere på en annen måte, er det ingenting i forslaget som forhindrer det. Jeg er glad for å konstatere at de enhetene som i første omgang nå skal integreres, både styre, ledelse og ansatte i disse enhetene, går aktivt og målrettet inn i prosessen. Jeg er også glad for å konstatere at det er stor enighet i enhetene om det som skal skje. Jeg er helt overbevist om at vi, som saksordføreren sa, får et næringsliv som når vi har gjort dette vedtaket og fått gjennomført det, vil si: Ja, dette ble bedre for oss.
Det dagens debatt dreier seg om, er hvordan vi skal innrette og organisere alle våre næringsrettede virkemidler. Utgangspunktet er St.prp. nr. 1, hvor vi setter kundene i sentrum. I slike debatter og i slike prosesser har mange en tendens til å sette seg selv i sentrum. Virkemidlene er ikke til for seg selv, de er til for næringslivet. De er først og fremst et supplement til det grunnleggende, nemlig rammebetingelsene, og vi etablerer dem for å sikre bosetting, vi etablerer dem for at vi skal kunne ha levedyktige bedrifter i det ganske land. Det gleder meg derfor at næringskomiteens innstilling i realiteten ender opp i at et enstemmig storting slutter seg til det omfattende forslaget til omstrukturering av virkemidler. Etter mitt skjønn er det et forslag som peker fremover mot en ny tid. Norge skal ligge i tet på viktige områder innenfor kunnskap, teknologi og verdiskaping. For å få dette til må vi sette enkeltmenneskets, enkeltbedriftenes, skaperkraft i sentrum. Regjeringen vil at Norge skal være ett av verdens mest nyskapende land. Det er vi ikke. Dette i seg selv vil ikke gjøre det, men det vil være et bidrag. Det er gründere, det er småbedrifter, og det er den etablerte industri og det etablerte næringsliv vi skal legge til rette for. Jeg har stor tro på at det vi skal vedta i dag, nettopp er det. Vi er enige om å opprette ett sted å henvende seg til. Det skal gi brukerne en inngangsport til virkemidlene, og det skal være tilgjengelig kompetanse der. Den felles inngangsporten skal være på kontorer over det ganske land, i tillegg til de viktigste markedene utenlands. I tillegg skal virkemiddelapparatet benytte seg av tilgjengelig teknologi for å utvikle en interaktiv brukerorientert tjeneste på Internett. Det er positivt at selve innretningen av virkemidlene blir bedre enn før. Innovasjon får en stadig sterkere betydning for vekst og velstand. Jeg er glad for at Regjeringen har fått tilslutning, som sagt, til å opprette en ny enhet for innovasjon og internasjonalisering. I den enheten skal virkemidlene til både SND, Norges Eksportråd, Statens veiledningskontor for oppfinnere og Norges Turistråd inngå. Denne enheten blir en spydspiss i arbeidet for å øke innovasjonen blant gründere og mindre bedrifter og får et stort ansvar for å bidra til å utvikle sterke og nyskapende eksisterende næringsmiljøer. Enheten skal sette internasjonalisering svært høyt på dagsordenen. Bedrifter som ikke er internasjonalt konkurransedyktige, vil ikke overleve morgendagens marked. Eksport av norsk teknologi og overføring av teknologi til Norge, kompetanseflyt over landegrensene og profilering av Norge som et attraktivt land å investere i og reise til blir sentrale oppgaver. Regjeringen vil til høsten komme tilbake med forslag til en særlov for hvordan vi i detalj skal organisere dette. Det blir for så vidt en krevende oppgave ved at vi skal implementere dette fortrinnsvis fra nyttår, og Stortinget får en betydelig oppgave med å gjøre disse tingene så raskt som mulig til høsten. Jeg registrerer imidlertid at det er et enstemmig storting som slutter seg til dette, og jeg kommer i morgen den dag til å prøve å sette sammen et interimsstyre som kan være gjennomføringskraften for at dette skal gå både raskt og smertefritt. Smertefritt i betydningen det å fusjonere så forskjellige enheter som det her er snakk om, er en betydelig utfordring. Det er selskap som har forskjellige organisasjonsformer, som har sin etablerte kultur opparbeidet over tiår. Det å fusjonere disse fire er en betydelig oppgave. Jeg har imidlertid brukt lang tid på denne prosessen nettopp for at både ledelse, styre og ansatte i disse institusjonene skal oppleve det som fornuftig, slik at vi har en prosess som gjør at når vi endelig gjør dette, går det raskt og effektivt. Helt til slutt: Det er selvfølgelig ikke riktig som det ble sagt fra representanten Enoksen – så vidt jeg husker – at virkemiddelapparatet selv skulle sette opp sine mål. Nei, på side 8 i proposisjonen, i boks 1.3, har vi i detalj gjort rede for hvilke hovedmål, hvilke fokusområder og hvilke prioriterte målgrupper vi skal ha, ikke bare for denne enheten, men for alle de enhetene som inngår i det totale virkemiddelapparatet. Det har Stortinget sluttet seg til, og det vil også ligge til grunn i den organiseringen vi nå skal gjennomføre.
Det blir replikkordskifte.
Næringsministeren har fått verktøykassa si i dag – med 18 rom i Norge og 38 i utlandet. Nå må han fylle rommene med verktøy, bl.a. penger, slik at det finnes midler innenfor den døra som vi nå har snakket så mye om. Dette kommer vi vel tilbake til bl.a. på fredag. Så er lite spørsmål til næringsministeren av ren nysgjerrighet. I forbindelse med behandlingen av eierskapsmeldingen fremmet flertallet, som bestod av Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, SV og Senterpartiet, et forslag hvor vi bad næringsministeren om å utrede behovet for og organiseringen av regionale fond av betydelig størrelse knyttet til hver landsdel. Og vi sa at saken «bes lagt fram for Stortinget innen 1. februar 2003». Og så har vi ikke sett noe mer. Jeg lurer på om næringsministeren kunne svare på hvor det er blitt av den utredningen.
Først i forhold til denne, jeg holdt på å si, evinnelige verktøykassa som Arbeiderpartiet har fått på hjernen: Det var et begrep jeg brukte i forbindelse med at Statoil var fratatt det verktøyet som arbeiderpartiregjeringen fratok dem, om direkte inngripen hva gjaldt å instruere om hvor ordrene skulle plasseres. Det verktøyet løftet Jens Stoltenbergs regjering, ved daværende olje- og energiminister Olav Akselsen, ut av verktøyskrinet, og ingen i denne sal har siden tatt til orde for å reetablere den verktøykassa. Den andre verktøykassa, som gjelder virkemiddelapparatet, har nå, så vidt jeg kan se av den siste grafen jeg så, et nivå som er høyere enn den «verktøykassa» – for å bruke det begrepet – som hr. Stoltenberg ledet i den forrige arbeiderpartiregjeringen. Når det så gjelder at representanten ikke har sett omtalt de fire regionale fond, vil jeg henvise til revidert nasjonalbudsjett, hvor vi foreslår opprettelse av fire fond, så vidt jeg husker, på 400 mill. kr til sammen, og som har 100 mill. kr i risikoavsetning.
I sitt innlegg var statsråden inne på organiseringen og innretningen av det offentlige virkemiddelapparat. Men det aller viktigste må jo være at vi får realisert de prosjektene som har den største verdien, og som har utviklingsmuligheter, enten de ligger på Dombås, Dokka, i Kirkenes, Hammerfest eller det indre Østlandet. Det må være punkt nr. 1. Det er ingen objektiv sannhet at en arbeidsplass i Brønnøysund er mer verdt enn en arbeidsplass i det indre Østlandet. I det siste har statsråden gått inn for stor bruk av selektivitet, noe jeg trodde Høyre var imot, det kom i statsbudsjettet for inneværende år, altså en retting mot næringssvake områder. Vi fikk også noe med regionalitet nå i revidert nasjonalbudsjett, og så skal vi få en ny fondsinnsprøytning på statsbudsjettet for neste år, rettet mot næringssvake områder. Jeg vil minne om at ved behandlingen av eierskapsmeldingen etterlyste stortingsflertallet landsdekkende såkornfond, og kom med et pålegg til Regjeringen om å innføre dette. Når kan vi regne med at dette følges opp?
Det er klart at når en skal ha en debatt om virkemidlenes organisering, er det for så vidt naturlig at man kommer inn på innholdet i disse. Nå dreier selve saken seg om organisering og hvilke fokusområder man skal ha. I tillegg er jeg enig med representanten Hedstrøm i at om en arbeidsplass ligger på Dombås eller Dokka – jeg husker ikke de sju, åtte andre stedene som ble nevnt – er den ene like mye verdt som den andre, det er en selvfølge. Men så er det litt interessant at jeg blir kritisert for at man driver en selektiv næringspolitikk. For fem minutter siden ble jeg kritisert for at vi har en næringsnøytral næringspolitikk. Og så var det snakk om landsdekkende såkornfond, og man etterspurte når det kommer. Det kommer, men nå husker jeg ikke nøyaktig dato for fremleggelsen av statsbudsjettet, men det er i hvert fall den første uka i oktober, og der vil det være forslag om å etablere landsdekkende såkornfond med en ramme på 400 mill. kr og et tapsfond på 100 mill. kr.
Jeg ønsker å stille statsråden et spørsmål i forhold til dette med tapsfond. Jeg har hatt gleden av å ha en dialog både med regjeringspartiene og statsråden om tapsfond i forbindelse med forslaget om å tilføre distriktsmilliarden en halv milliard ekstra. Der står det at dersom det skulle vise seg at tapsfondet ikke er tilstrekkelig for å få brukt midlene på en skikkelig måte, så skal man tilføre ytterligere penger til tapsfond. Kan statsråden bekrefte at dersom man ikke får brukt pengene i distriktsmilliarden på en operativ måte som kommer distriktene til gode, på grunn av at tapsfondet er for lite, så vil statsråden sørge for at det avsettes ytterligere tapsfond som gjør at dette går greit?
Det er slik at på en del låneordninger og på en del såkornordninger må man avsette tapsfond, for like sikkert som man bevilger enten til såkorn eller til lån, så oppstår det tap. Det er bare å se på regnskapene for SND, så ser en veldig fort det. Og så er det slik at Stortinget på noen ordninger har satt 15 pst., og på noen ordninger har man 25 pst. Når man gjør opp dette i ettertid, viser det seg ofte at man ikke treffer akkurat den prosenten. Enkelte ganger blir det bedre, men i de fleste tilfeller blir det vesentlig verre. Da må Stortinget tilleggsbevilge. Så til spørsmålet knyttet til om man skal gå inn tidligere her hvis man ikke blir kvitt pengene. Man har lagt seg på en standardprofil her, men det er klart at hvis det skulle vise seg at det vil være begrensende for å gjøre investeringer i den risikoprofilen som må avleires etter at man har 25 pst. tapsfondsavsetninger, vil Regjeringen, som det står i innstillingen, måtte komme tilbake til det, og det vil jeg selvfølgelig måtte følge opp.
Det kan vel muligens være en trøst for næringsministeren at det er folk før ham som har sagt: «Til lags åt alle kan ingen gjera» – som et lite apropos til hans hjertesukk. Jeg vil gjerne utfordre næringsministeren når han sier at virkemidlene ikke er til for apparatet i seg selv, men for næringslivet. Det er ganske selvsagt. Men hvis virkemiddelapparatet vårt skal være i stand til å gjøre en jobb for næringslivet, må man utrustes på en måte som gjør det mulig. Og da er mitt konkrete spørsmål: Vil næringsministeren legge til rette for at bl.a. egenkapitalsituasjonen i virkemiddelapparatet blir tilfredsstillende, slik at man kan tiltrekke seg privat kapital der det er et supplement, og slik at man har en tilstrekkelig finansieringsbase for å klare sine oppgaver? Når jeg spør om dette, er det fordi omorganiseringen – bl.a. av Argentum – fører til at bokført egenkapital i disse selskapene kommer til å bli redusert betydelig.
Vi må etablere denne nye enheten med de virkemidler som skal til, og så håndtere det som er et nødvendig supplement til egenkapital. Det gjør vi stort sett gjennom såkornordningen. Jeg har inntrykk av at det geografisk varierer veldig med hensyn til hvorvidt man greier å nyttiggjøre seg de bevilgningene det offentlige har gitt, som jo skal matches med private midler. Noen regioner har greid det veldig bra. De vil nå kunne få nye midler, mens de som på en måte ikke har greid å bruke opp det de har, vil måtte vente med å få påfyll. Når det gjelder Argentum og hvorvidt balansen endres i forhold til SIVA, kan jeg ikke forstå at det vil bety én krone mer eller én krone mindre i egenkapital til én norsk bedrift. Det at vi nå organiserer dette på den måten som Grete Knudsen foreslo i forrige periode – som jeg den gangen var enig i, men som jeg vet Arbeiderpartiet da var uenig i – tror jeg er særdeles hensiktsmessig.
Jeg ble veldig overrasket over det svaret jeg fikk fra statsråden. Da vi jobbet med denne saken og jeg tok fram dette forslaget, skrev vi noen positive merknader nettopp om det som stod i revidert nasjonalbudsjett. Men så bad jeg regjeringspartiene i komiteen sjekke om det som stod der, svarte til dette forslaget. Jeg fikk et benektende svar, og da trakk vi våre positive merknader og skrev at statsråden ikke hadde fulgt opp. Hvem har rett? Det vil jeg gjerne ha svar på.
Jeg husker ikke alle formuleringene i den stortingsmeldingen som vi behandlet for et års tid siden. Så vidt jeg minnes, var det imidlertid snakk om regionale såkornfond, uten angivelse av tall. Men jeg vet eksakt at vi i revidert nasjonalbudsjett har foreslått å opprette fire fond på til sammen 400 mill. kr, med et tapsfond på 100 mill. kr. Det kan godt tenkes at noen av forslagsstillerne den gangen hadde andre ambisjoner når det gjaldt størrelser. Men så vidt jeg har forstått, står det i innstillingen fra finanskomiteen til revidert nasjonalbudsjett at man vil slutte seg til det Regjeringen har foreslått på dette punkt. I tillegg fremgår det av den innstillingen vi behandler i dag, at det til høsten vil bli opprettet et nytt landsdekkende såkornfond, men med distriktsprofil.
Replikkordskiftet er dermed omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg har behov for å kommentere Senterpartiets forslag nr. 17 litt, et forslag som også representanten Enoksen var inne på. Jeg tror han var litt overrasket over at SV ikke støtter det forslaget. Jeg har forståelse for at man er overrasket over det, fordi vi i SV er meget positive til den type tenking som Senterpartiet går inn for i forslag nr. 17. Man foreslår å bygge opp tunge, regionale fond med betydelig kapital, slik at man får både mer langsiktighet og mer makt og myndighet flyttet ut i regionene. Grunnen til at vi ikke stemmer for dette forslaget – og dette er en stemmeforklaring, president – er at vi har et tilsvarende forslag sammen med regjeringspartiene, der vi ber om å få utredet dette med regionale fond. Derfor blir det unaturlig og feil av oss å gå inn for et forslag som på en måte har konkludert før man har gjort utredninger på en grundig måte. Helt til slutt vil jeg kommentere SND Invest litt mer, siden det har fått så stor oppmerksomhet i debatten – sjøl om det overhodet ikke var en del av innholdet i proposisjonen, slik den kom fra Regjeringa. Som ny i nasjonalforsamlinga er jeg overrasket over at man ett år vedtar å selge SND Invest og setter regjering og departement i arbeid med en slik jobb, og at det så like før man skal sette vedtaket ut i livet – og gjøre det som Stortinget har bestemt – kommer et forslag i Stortinget om at man skal reversere hele prosessen. For meg blir det en merkelig måte å jobbe på. Jeg syns Stortinget kommer i et dårlig lys ved å anvende den type arbeidsform. Det er også en av årsakene til at vi syns at SND Invest bør selges, i tillegg til de argumentene som jeg har framført tidligere i debatten.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 3438]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Arbeiderpartiet, 5 minutter til hver av de øvrige gruppene og 5 minutter til statsrådene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Vi skal i dag behandle en sak som er ganske komplisert og ganske sammensatt. For det første handler saken om kapitaltilførsel til Statkraft, ønsket om å tilføre Statkraft en kapital på 10 milliarder kr. For det andre handler den om konkurransesituasjonen i det nordiske kraftmarkedet, den handler om dette med eierskap, hvordan vi skal organisere det framtidige eierskapet i norsk kraftbransje, og sist, men ikke minst, handler den om den beslutningen som Konkurransetilsynet har tatt i forhold til å pålegge Statkraft å selge seg ut for å få lov til å foreta nye oppkjøp. Dessverre har jeg fått svært kort tid til innlegget mitt, så jeg må gå over til kort å presentere SVs syn i denne saka. SV har alltid vært svært opptatt av at vi skal ha et sterkt offentlig eierskap over kraftsektoren i Norge. Vi har historiske tradisjoner fra like etter 1900-tallet, i forhold til at man har vært opptatt av at vi skal ha en offentlig kontroll og et offentlig eierskap over norske vannkraftressurser. Således har vi gjennom mange år fått bygd opp mange sterke offentlige miljøer, og Statkraft har etter hvert framstått som det desidert sterkeste vi har i Norge, men det er også sterke miljøer rundt omkring i fylker og sammenslutninger mellom kommuner. Det vi imidlertid opplever, er at en rekke kommuner – også fylkeskommuner – på grunn av trang økonomi velger å selge seg ut fordi de er nødt til å ha penger for på en måte å kunne finansiere de kostnadene som velferdsstaten krever av dem. Derfor kommer vi i en situasjon der det må være noen kjøpere på markedet når det er noen selgere der. Det at Statkraft får styrket sin kapital slik at de får mulighet til å kjøpe opp, syns vi i SV i utgangspunktet er bra, for det er med på å sikre offentlig eierskap over vannkraftressursene. Derfor er vi positive til at Statkraft får 10 milliarder kr, slik at de har mulighet til å gjøre det, særlig etter at de i tidligere år fra statens side har vært behandlet altfor tøft i utbyttepolitikken. Men det å gi Statkraft 10 milliarder kr gjør vi i SV med en viss bismak. Grunnen til at vi gjør det med en viss bismak, er at vi vet at i denne salen fins det partier som ønsker å delprivatisere og privatisere Statkraft. Fremskrittspartiet har vært veldig tydelig på det, Høyre har ikke vært så tydelig på det, men i ulike sammenhenger har det i hvert fall vært antydet også fra partiet Høyre at man kunne tenke seg å delprivatisere Statkraft. Dermed kan vi stå i fare for at ved at vi er med på å stimulere Statkraft gjennom å gi dem penger til å kjøpe opp kommunale og fylkeskommunale e-verk, kan det i neste runde føre til at vi får et veldig sterkt Statkraft som et flertall i det norske storting en gang i framtida vil selge, og da blir fallhøyden utrolig stor. Derfor foretar vi denne kapitaltilførselen til Statkraft på 10 milliarder kr med en bismak, for vi vet ikke hva som skjer om fem år, om ti år eller om femten år. Vi hadde heller ønsket oss en del flere offentlige miljøer enn bare Statkraft. Vi hadde kunnet tenke oss å jobbe fram mot at vi hadde fått flere tunge, offentlige energiaktører rundt omkring i landet – gjerne noen i Nord-Norge, i Midt-Norge, på Vestlandet osv. Og vi håper at det er mulig å komme tilbake til Stortinget med en sak der vi kan få drøftet dette på en grundigere måte enn bare gjennom et Dokument nr. 8-forslag. Jeg tror det er helt nødvendig og viktig i tida framover, når vi vet at salg vil foregå – det vil komme konsesjonskraft inn, og en rekke andre ting vil skje innenfor den norske kraftbransjen – at Stortinget har en grundig drøfting av hvorledes vi skal håndtere dette, slik at vi sikrer de nasjonale vannkraftressursene på offentlige hender også i framtida. Så vidt jeg har skjønt, har det foregått en del diskusjoner den siste tida i forhold til om hovedbiten i dette forslaget – altså om Statkraft skal få 10 milliarder kr eller ikke – skal få flertall. Jeg vil ta opp de forslagene som SV har fremmet sammen med andre partier.
Representanten Inge Ryan har tatt opp de forslagene han refererte til.
Et viktig skille mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen er at vi i Arbeiderpartiet mener det er viktig å føre en aktiv næringspolitikk. Dette gjelder på alle områder, det være seg reiseliv, maritim sektor, energisektoren osv. Vi vil ikke sitte med hendene i fanget og se at næringslivet sliter. Vi vil skape og legge til rette for vekst i Norge. Kraftsektoren er en viktig næring som forvalter norske naturressurser og betydelige økonomiske verdier i kraftanlegg og overføringsforbindelser. Kraftforsyningen i Norge er underlagt omfattende samfunnsmessig styring, bl.a. gjennom et betydelig offentlig eierskap. Arbeiderpartiet mener det er minst to grunner som taler for et fortsatt offentlig eierskap i kraftsektoren. For det første bidrar offentlig eierskap til å sikre nasjonalt eierskap. Dette er viktig, fordi det sikrer at hovedkontorer, beslutninger og andre strategiske funksjoner blir i Norge. Offentlig eierskap bør etter Arbeiderpartiets mening brukes for å sikre nasjonal forankring av viktige selskaper i Norge, og dette er begrunnelsen for det statlige medeierskapet i f.eks. Telenor, Statoil og Hydro. For det andre er offentlig eierskap viktig, fordi det bidrar til å sikre fellesskapet inntekter fra den ekstra avkastningen som er knyttet til eierskap til naturressurser, den såkalte grunnrenten. Dette er begrunnelsen for at staten har betydelige eierandeler i olje- og gassforekomstene, og det er en begrunnelse for offentlig eierskap til kraftressursene. Arbeiderpartiets mål er at vi minst skal ha ett norsk selskap som kan være en betydelig aktør i den europeiske kraftindustrien, i tillegg til at vi mener at også regionale norske selskaper må spille en rolle innenfor det nordiske kraftmarkedet. Et sterkt Statkraft er avgjørende for at Norge skal hevde seg i nordisk og europeisk kraftforsyning. Statkraft ble i 2001 tilført 6 milliarder kr i ny egenkapital for å delta i den pågående restrukturering av kraftnæringen i Norge og Europa. Statkraft har vokst, men er fortsatt liten i nordisk sammenheng. Derfor mener Arbeiderpartiet vi må fortsette prosessen med en finansiell styrking av foretaket. Statkrafts styre har selv sendt et brev til næringsministeren og pekt på at bortfallet av statsgarantier for nye lån etter endringen av lov om statsforetak i 2002 vil svekke selskapets konkurransekraft i årene framover. Dette nødvendiggjør etter vår vurdering kapitaltilførsel nå for å sikre fortsatt vekst. Statkraft venter, etter hva jeg forstår, fortsatt på svar fra næringsministeren. Er Regjeringens strategi at Statkraft ikke skal få lov til å vokse, ikke i Norge og ikke i utlandet? Regjeringen tømmer selskapet for kapital, den svarer ikke på Statkrafts søknad om mer kapital, og som om ikke det er nok, fatter statsråd Norman vedtak som nekter Statkraft å vokse i Norge. Regjeringen nekter altså sitt eget selskap å kjøpe seg opp i Norge og sikre at grunnrenten også for framtiden forblir i Norge. Hva skal oljepengene brukes til? Til slutt noen ord om energiselskapet Hafslund. Vi mener det er galt av Oslo kommune å legge opp til et salg. Kommunens eierandeler i Hafslund gir langsiktige inntekter, og dessuten er Oslo kommunes eierskap en del av et omfattende eierskap fra mange norske kommuner som til sammen er helt avgjørende for å sikre nasjonalt forankrede kraftselskaper i Norge. Arbeiderpartiet legger til grunn at Regjeringen vil bidra til å sikre en norsk løsning for Hafslund, slik energiministeren har gitt utrykk for. Nå finnes det flere mulige løsninger, men en av dem er at Statkraft kommer inn på eiersiden. Viktigst er det at det fortsatt blir på norske hender. Jeg tar med dette opp de forslag Arbeiderpartiet står alene om, eller står sammen med andre om i innstillingen.
Representanten Grethe Fossli har tatt opp de forslag hun refererte til.
Næringsdepartementet har fått en søknad fra Statkraft om å få tilført mer kapital. Denne søknaden er for tiden til behandling. Siden det er ganske kompliserte spørsmål som skal håndteres i den sammenheng, ser Høyre det som helt naturlig at departementet får fortsette prosessen med å vurdere søknaden. Nærings- og handelsministeren har i brev til komiteen redegjort for at Stortingets mål for selskapet, slik det fremgår av eierskapsmeldingen som ble vedtatt i fjor, vil bli vektlagt. Jeg synes det er ganske overraskende at enkelte partier – faktisk opptil flere, viser det seg – i denne sal på bakgrunn av et Dokument nr. 8-forslag er villig til å bevilge hele 10 milliarder kr til et selskap uten en eneste utredning eller forutgående vurdering. Høyre mener det ikke er en oppgave for staten å kjøpe Oslo kommunes aksjer i Hafslund ASA. Jeg trodde faktisk at tanker om den type statsaktivisme tilhørte fortiden. Heldigvis er det ikke flertall for dette forslaget om fordums eierskapsstruktur i kraftmarkedet. Høyre mener det ikke finnes noen gode begrunnelser for å si at økt statlig eierskap er viktig for å sikre nasjonal kontroll. Kommuner, fylkeskommuner og staten eier allerede 85 pst. av kraftproduksjonen. Det utenlandske eierskapet er svært marginalt. Jeg vil også minne om at det er norske interessenter som har lagt inn bud på Oslo kommunes aksjer i Hafslund ASA. Dette vil jo langt på vei møte forslagsstillernes ønske om et sterkere nasjonalt eiermiljø. Samtidig har nasjonaliteten på eierskapet mindre betydning for nasjonal verdiskaping og kontroll. Skal vi sikre verdiskaping i kraftsektoren og nasjonal kontroll med naturressursene, er det rammevilkårene for kraftproduksjon og det regelverket som styrer kraftsektoren, som teller tyngst. Lokalt og nasjonalt forankret eierskap kan likevel ha betydning for langsiktig industriutvikling. Høyre mener det er andre virkemidler som er viktigere for å sikre gode nasjonale eiermiljøer, ikke bare innen kraftsektoren, men også i andre deler av næringslivet. Gjennom et godt skattesystem kan vi gi norske eiere like vilkår som deres konkurrenter i andre land. Dette er avgjørende for at vi skal sikre nasjonalt eierskap. Regjeringen har allerede fjernet dobbeltbeskatningen på aksjeutbytte. I tillegg har Regjeringen som målsetting å redusere formuesskatten. I Skauge-utvalgets innstilling finner vi også flere forslag som går ut på å sikre norsk eierskap, både innen kraftsektoren og innen andre sektorer. På grunn av konkurransesituasjonen påla Arbeids- og administrasjonsdepartementet Statkraft å selge seg ned i selskapene Hedmark Energi og E-CO som betingelse for å kjøpe seg opp i Agder Energi. I tillegg påla Regjeringen Statkraft å selge seg ned i Trondheim Energiverk. Vurderingene ble gjort etter internasjonalt anerkjente prinsipper for vurdering av relevante markeder i konkurransesaker. Formålet er å sørge for at forbrukere kan være sikre på at et selskap ikke skaffer seg monopolprofitt på forbrukernes bekostning. Avgjørelsen ble tatt på grunnlag av konkurranseloven, og Høyre finner derfor ingen grunn til å støtte forslaget om at Regjeringen skal se på dette på nytt på bakgrunn av den nye konkurranseloven som Stortinget har vedtatt. Jeg finner det ganske underlig at de partier som skrek høyest i vinter om at strømprisene var for høye, er de samme som nå gjør det de kan for å svekke konkurransen og gi enkeltbedrifter bedre muligheter til å få en dominerende posisjon i markedet. Det at vi fikk konkurranse på dette markedet, har jo tross alt ført til at vi har fått betydelig lavere kraftpriser. Skal vi sikre lavest mulig strømpriser i fremtiden, forutsetter det at vi lar vanlige konkurransemekanismer råde. Høyre vil ikke være med på forslag som kan gi høyere strømpriser til folk flest og til næringslivet. Det vil ramme kraftintensiv industri og dem som har minst fra før, hardest. Til nå har det stort sett vært bred politisk enighet om at vi skal frita norsk industri for elavgift, for å sikre dem gode konkurransevilkår. Regjeringen har nylig lagt frem et forslag som sikrer alt næringsliv fritak for elavgift. I en vanskelig tid for norske konkurranseutsatte arbeidsplasser og bedrifter er det leit å se at flere partier er beredt til å stemme for et forslag som kan gi høyere strømpriser. Konkurranseutsatte bedrifter trenger bedre rammebetingelser, ikke høyere kostnader. Helt til slutt vil jeg ta opp det forslaget som Høyre og Kristelig Folkeparti står sammen om, og som er inntatt i innstillingen.
Representanten Silja Ekeland Bjørkly har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Før jeg begynner på mitt ferdigskrevne manus, må jeg kommentere representanten Ekeland Bjørklys innlegg med påstanden om at strømprisene vil øke. Vi har nå et fritt kraftmarked. Energiloven ble behandlet i 1990, og det er ikke størrelsen på et energiselskap som avgjør strømprisene, det er tilbud og etterspørsel i markedet. Så enkelt er det. Forslaget som Stortinget behandler, tar for seg utviklingen av det nasjonale eierskapet til energiressursene i Norge generelt, og eierskapet til Hafslund spesielt. Fremskrittspartiet deler mye av den bekymring som forslagsstillerne redegjør for i forslaget. Vi mener også det er viktig at man benytter noe av statens kapitalstyrke til å sikre på norske hender en del industrilokomotiver utgått fra Norge. Selv i bransjer hvor Norge har naturlige fortrinn, mangler de helt nødvendige utviklingsmuligheter. Dette er spesielt. Et slikt område er kraftsektoren, med de store muligheter særlig vannkraften i form av fornybar energi kan gi oss. I en alvorlig og viktig situasjon, med store utenlandske aktører i en oppkjøpskonkurranse, går debatten her hjemme mest på Statkrafts størrelse i forhold til markedet. For at energisektoren fortsatt skal være et av de solide fundamentene i norsk næringsliv, må denne debatten gis nye dimensjoner. For å videreføre et betydelig norskeid innslag i energibransjen er det helt nødvendig at vi har noen store selskaper som kan måle seg med store nordiske og europeiske selskaper. Internasjonaliseringen av kraftmarkedet gjør det svært viktig å sikre nasjonal kontroll over norske kraftressurser og norsk kompetanse. Jeg vil kommentere noen av Fremskrittspartiets forslag i en sammenheng, nemlig forslaget om at en kapitaltilførsel på 10 milliarder kr. for inneværende år og det om å gi Regjeringen fullmakt til å omdanne Statkraft til et aksjeselskap. Fremskrittspartiet mener det er flere gode grunner til at Stortinget bør støtte en tilførsel av kapital til Statkraft i den nåværende situasjon. Skal statforetaket utvikle seg til en viktig aktør i det nordiske og europeiske marked, må det være en målsetting at selskapet blir omdannet til et aksjeselskap. Under næringskomiteens høring om saken redegjorde Statkrafts representanter for foretakets strategi. Her ble det understreket at det er uaktuelt å utvide selskapets kraftproduksjonsportefølje i Norge. De tre hovedpilarene i selskapets strategi er en god finansiell plattform og kredittrating i tillegg til en konsolidering og mulig reduksjon av eierposisjon i Norge med en ekspansjon i Europa. En styrking av Statkrafts kapitalsituasjon mener vi er en viktig forutsetning for den omdanning til aksjeselskap som Regjeringen la opp til i eierskapsmeldingen, og som Stortinget behandlet i fjor. En omgjøring til aksjeselskap vil bidra til en større grad av langsiktighet i selskapets strategiske disposisjoner, gjennom mer forutsigbarhet i utbyttepolitikken og avkastningskravene. Det er bare å konstatere: Regjeringen har vist liten handlekraft i denne saken. Da Stortinget i juni i fjor påpekte behovet for å vurdere alle sider ved omdannelse til et aksjeselskap, inkludert de samfunnsmessige oppgaver foretaket er pålagt, ble det forventet av stortingsflertallet at dette arbeidet ble prioritert fra Regjeringens side. Det har nå gått et år siden eierskapsmeldingen ble behandlet, uten at Regjeringen har fremlagt en proposisjon, eller i det minste en plan for hvordan denne omdanningen skal skje. Det er svært skadelig for Statkraft, som befinner seg i et dynamisk marked, når det ikke har en større visshet om fremtidig eierskapsstruktur. Det er det som er sannheten. Det er et ønske fra Statkraft å bli målt på linje med andre i samme bransje. Man ønsker å være et ordinært aksjeselskap, selv om eierstrukturen med 100 pst. statlig eie er den samme. Vi følger opp med et forslag i tråd med dette, nemlig å omdanne Statkraft til et aksjeselskap. Vi har også et forslag som går lenger, som inkluderer børsnotering og et innslag med 30 pst. privat eierskap. Vi mener nemlig at et spredt eierskap vil gi klarere styringssignaler og bidra til at Statkraft kan utvikle seg ytterligere. Den internasjonale utviklingen går i retning av færre og større selskaper i kraftsektoren, og dette er det viktig at vi nå får fulgt opp, mener Fremskrittspartiet. Til slutt vil jeg ta opp forslagene fra vårt parti, referert i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Den saka som me har til handsaming her i dag, er forlenginga av ei spesiell sak som blei aktualisert gjennom Oslo kommunes planlagde sal av aksjane sine i energiselskapet Hafslund ASA. I førre veke fekk me første episode, då fleirtalet på Stortinget heilt utan lovteknisk førearbeid og utan legalitetskontroll vedtok ei endring med uviss verknad i konkurranselovgjevinga. I denne episoden av serien, som me kan kalla Lex Hafslund, er det Arbeidarpartiet som fremjar fem forslag som har vore gjenstand for omfattande debatt, og som i seg sjølv stiller oss overfor utfordringar av heilt andre dimensjonar enn Oslo kommune sitt eventuelle sal av eigardelen sin i Hafslund. På den eine sida er det lovverket. Den endringa som blei gjord sist veke, har som føresetnad at me har eit velfungerande overføringssystem til dei nordiske landa. Det har me ikkje enno. I periodar er det flaskehalsar som gjer at omsetnaden av elektrisitet møter hindringar. Men så til representanten Hedstrøms siste innlegg, der han påstod at me har fri konkurranse i Noreg. På grunn av at me har liten alternativ kapasitet når det gjeld konkurrerande energi på den norske markneden, er det ikkje fri konkurranse i Noreg i dag. Det er ein veldig viktig føresetnad. Å innskrenka konkurransen i denne situasjonen vil gå ut over kundane og gje dyrare elektrisitetsprisar. Dette bekymrar tydelegvis ikkje fleirtalet på Stortinget. Konkurransetilsynet påla som kjent Statkraft å selja seg ut av tre kraftproduksjonsselskap etter at Statkraft kjøpte seg opp i Agder Energi, i sterk konkurranse med ein annan norsk regional energiaktør, Lyse Energi, som etter mi vurdering burde ha fått anledning til å utvikla seg som ein sterk regional aktør i konkurranse med Statkraft. På den andre sida verkar det som om fleire av forslaga frå Arbeidarpartiet ikkje har som mål å halda Hafslund på norske hender, men å gjera Statkraft større og sterkare på den innanlandske marknaden enn dei allereie er. Dette gjeld både forslaget om å tilføra meir eigenkapital til Statkraft, å forlengja fristen for nedsal i Hedmark Energi og Trondheim Energiverk og endringa i konkurranselovgjevinga som eg tidlegare har referert til. Det er freistande å spørja om forslagsstillarane verkeleg meiner at Statkraft skal bli ein endå sterkare innanlandsaktør, gjeve at føremålet med forslaget er å hindra at Hafslund hamnar på finske hender. Korleis vil ein då laga eit opplegg som openbert favoriserer Statkraft? Me veit jo f.eks. at det er tre andre nasjonale interessentar inne i biletet som kjøparar av kraftproduksjonsdelen i Hafslund. Eg meiner det ville vera klargjerande dersom fleirtalet i komiteen avklara om det var ei styrking av Statkraft, eller om det var nasjonal eigarskap som var føremålet med dette forslaget. Det hadde òg vore interessant å få vita kva dei ulike partia som i dag støttar forslaget frå Arbeidarpartiet, kvar for seg meiner om Statkrafts rolle på energisektoren. Eg er dessverre redd for at me ikkje får noko svar på dette i dagens debatt. Me veit at Statkraft har levert ein søknad om å få tilført meir eigenkapital. Me vil lata departementet taka den tida det treng for å avklara dei nødvendige forholda for å handtera søknaden frå Statkraft når det gjeld dette, om kapitaltilførsel er aktuelt, og eventuelle vilkår for bruken av denne kapitalen, innanlands eller utanlands. Kristeleg Folkeparti er interessert i ein størst mogleg grad av nasjonal kontroll over kraftproduksjonen, men me ser det ikkje som noko hovudpoeng at Statkraft skal bli så mykje større enn dei er i dag innanlands. Nasjonal eigarskap blir ikkje sikra gjennom lovendringar og ikkje utgreidde forslag som nærast blir vedtekne over bordet, men gjennom eit breitt politisk samarbeid for å skapa rammevilkår som gjer den norske kraftsektoren interessant for norske investorar. Me er gjerne med på ein slik prosess, men panikklovgjeving har aldri skapt rammevilkår som skapar ei slik interesse, snarare tvert imot.
Senterpartiet er for et sterkt offentlig eierskap i energiforsyningen. Men vi er også for et mest mulig spredt eierskap. Og det er vel ingen grunn til å legge skjul på at vi ikke har vært spesielt begeistret for alle de kommunene som har latt seg lokke til å selge sine kraftverk. For oss er det ingen målsetting å gjøre Statkraft størst mulig på innenlandsmarkedet. Vi ønsker et spredt eierskap. Men samtidig vil jeg tilføye at som et alternativ til å komme i en situasjon hvor de kraftverk som tross alt kommer på salg, blir kjøpt opp av utenlandske selskap, er det å styrke Statkraft et godt alternativ, også for oss, og om nødvendig også gjennom endringer av konkurranselovgivningen, slik at man i større grad kan se det nordiske markedet under ett. Jeg er heller ikke av dem som tror at Statkraft vil kunne opptre som monopolist i et marked og dermed fastsette energiprisene. Vi vil på denne bakgrunn ikke avvise egenkapitaltilførsler til Statkraft dersom det er nødvendig. Men det må faktisk være på et grunnlag hvor det for det første er et ledd i en helhetlig strategi for utvikling av Statkraft og for det andre er et visst minimum av saksforberedelse. Derfor vil Senterpartiet stemme mot en kapitaloppfylling hvor man kan ha inntrykk av at man nærmest har stukket fingeren opp i luften og sagt som så: Vi synes det passer å gi Statkraft 10 milliarder kr i ny egenkapital – helt på slutten av sesjonen, uten noen forutgående saksbehandling. Statkraft sier selv til Aftenposten at de ber om 12 milliarder kr i ny egenkapital for å kunne vokse ute. Ingen vil kunne forutse hvorledes Statkraft vil komme til å bruke de ti milliardene som de eventuelt får tilført i ny egenkapital i dag, uten noen bindinger fra Stortingets side og med den frihet som Statkraft har til selv å velge hvor man vil investere. Jeg vil også minne om at det ikke er lenge siden Statkraft faktisk fikk en egenkapitaltilførsel på 6 milliarder kr, som man langt på vei har brukt til å kjøpe opp hjemme. Det er ikke nødvendigvis galt. Det er bedre enn at vannkraften selges ut, men vi bør på ny stille krav til oss selv om et visst minimum av forberedelse i denne type saker. Til slutt: Det vi er vitne til nå – det som kan komme til å skje – er bortimot tidenes budsjettriks. Stortingsflertallet har sørget for å ta ut 95 pst. av overskuddet i Statkraft i form av utbytte og nærmest tømt selskapet for egenkapital, stikk i strid med de retningslinjene som Stortinget selv har vedtatt om en utbyttepolitikk hvor man ikke skal ta ut mer enn 50 pst. av overskuddet i en bedrift. Dette er over streken-penger og kan brukes igjen over streken budsjetteknisk og påvirker dermed ikke budsjettbalansen når man har skapt seg selv rom til å løse oppgaver som man ønsker å løse på denne måten ved å ta ut et så stort utbytte. Og så tar man altså i neste omgang og gjør et vedtak om å fylle på 10 milliarder kr i bunnen med såkalte under streken-penger, som heller ikke påvirker budsjettbalansen, og som dermed heller ikke kommer inn i budsjettet og regnskapet på den måten som alle økonomer driver og regner på sine indiktorer. Det er rett og slett et budsjettriks! En ansvarlig eier ville faktisk ha håndtert dette på en helt annen måte. Eieren ville latt bedriften beholde en såpass stor andel av overskuddet at den hadde vært i stand til å bygge seg opp for å gjøre investeringer og være solid i forhold til å møte framtidige utfordringer. Når man på toppen av det hele ser at Statkrafts kredittrating er svekket, nettopp på grunn av at man tømmer selskapet for kapital gjennom å ta ut hele overskuddet, så blir dette enda mer alvorlig. Det betyr at Statkraft i sum får en dyrere finansiering enn det de trenger å ha. La oss få en helhetlig plan over egenkapitalbehovet og Statkrafts strategi, så skal Senterpartiet være med på å vurdere seriøst en utvidelse av egenkapitalen, men ikke på det grunnlaget som foreligger i dag.
Kraftsektoren er inne i en betydelig omstrukturering både nasjonalt og internasjonalt. Selskaper vokser, selskaper selges, og selskaper kjøpes. Og dette skjer utrolig fort. I en slik utvikling er det viktig at vi også har en strategi for hvordan Norge som energinasjon og de norske selskapene kan delta i denne utviklingen. Dessverre ser det ikke ut til at Regjeringa er særlig opptatt av dette, men den må ta innover seg at vi har et nordisk kraftmarked, og etter hvert også et europeisk kraftmarked. Prisene i dette markedet blir ikke bestemt i et norsk marked. Prisene bestemmes av tilbud og etterspørsel på den nordiske kraftbørsen Norpool. I dette markedet er Statkraft en aktør i konkurranse med både større og mindre nordiske kraftprodusenter. Derfor mener vi at konkurransen på kraftmarkedet må sees i et slikt perspektiv, ikke bare i et snevert norsk perspektiv, slik Konkurransetilsynet og Regjeringa faktisk gjør. I en slik situasjon kan ikke vi sitte stille og se på at det bare er de utenlandske selskapene som skal få utvikle seg og få muskler, mens energinasjonen Norge står i fare for å bli et filialland. Arbeiderpartiet mener at vi må gi det største selskapet vi har i Norge, Statkraft, anledning til å hevde seg i denne konkurransen. Og det er også bakgrunnen for at vi har foreslått å styrke selskapet ved å tilføre 10 milliarder kr i økt egenkapital, som ikke skal konkurrere verken med barnehager, sjukehjem eller andre ting. Jeg er glad for at vi står sammen med SV om dette. Jeg forstår det også slik at Fremskrittspartiet subsidiært vil stemme for dette, og det synes jeg er veldig gledelig. Vi har rett og slett ikke tid til å sitte og vente på at Regjeringa skal bestemme seg. Statkraft sendte et brev til næringsministeren den 18. desember i fjor, og næringsministeren har ennå ikke greid å svare på dette. Jeg hører at en del fra regjeringspartiene forsøker å framstille det at det muligens blir et flertall for styrking av Statkraft som om det nå vil bli høyere strømpriser for forbrukerne. Dette er i beste fall en stor avsporing av debatten og jeg mener faktisk det er feil. Nå må også Regjeringa og regjeringspartiene ta innover seg at vi har et nordisk kraftmarked, og det er om vi får bygd ut nok kraft eller ikke, som vil være avgjørende for hvor høye strømprisene vil bli i tida framover. Der har jo ikke Regjeringa særlig mye å skryte av. Det er flere energiselskaper i andre nordiske land som er større enn Statkraft. Jeg har ikke registrert noen stor debatt om at disse selskapene fører til høyere strømpriser for forbrukerne i de landene. Men jeg kan forstå at regjeringspartienes representanter i mangel av en aktiv energipolitikk har behov for å finne dårlige unnskyldninger for høye strømpriser. Men dette resonnementet holder ikke mål! Saken vi behandler i dag, ble særlig aktualisert da Høyre-byrådet i Oslo valgte å legge ut Oslo kommunes aksjer i Hafslund for salg. Hafslund-saken er en viktig sak i seg sjøl, men den er også en synliggjøring av hvordan Høyres energipolitikk gir seg utslag i praktisk politikk. De ønsker å selge kraftverk og en viktig del av infrastrukturen vår, eller – sagt med andre ord – arvesølvet vårt. Det virker ikke som det spiller noen rolle for denne regjeringa, eller for Høyre, om det er utenlandske eller norske eiere, men det gjør det faktisk for Arbeiderpartiet. Jeg mener Hafslund-saken bare er ett eksempel på feilslått eierskapspolitikk fra høyrekreftene, og jeg mener også at Konkurransetilsynets og Regjeringas pålegg om at Statkraft må selge seg ut av Hedmark Energi, Trondheim Energiverk og E-CO heller ikke er særlig bra. Det er et pålegg som gjør at store eierandeler i disse selskapene også vil kunne havne på utenlandske hender hvis noe ikke skjer nå. Jeg er derfor glad for at det er et flertall her i Stortinget som klart sier at i lys av endringer i konkurranseloven og i lys av behandlinga av denne saken er det ønskelig at disse vedtakene blir vurdert på nytt. Arbeiderpartiet er svært bekymret over den politikken Regjeringa har lagt seg på når det gjelder utviklinga av den norske kraftbransjen. Da snakker vi ikke bare om Statkraft, men vi snakker også om mange og store regionale kraftselskaper, som hver for seg og sammen utgjør en betydelig del av det regionale næringslivet, og som er viktige aktører i å utvikle levedyktige og sterke regioner. En strategi for utvikling av disse er også totalt fraværende i regjeringspartienes politikk. Dette dreier seg om fortsatt å ha kontroll med våre naturressurser. Derfor er jeg glad for at flere av våre forslag i dag ser ut til å få flertall.
La meg si det slik: Jeg er glad for at det ikke er ofte vi har debatter av denne art om noen av lokomotivene i norsk næringsliv og norsk industri. Hvis de andre selskapene vi har store eierandeler i, og hvor vesentlige deler av nasjonalformuen er plassert, skulle hatt samme form for saksbehandling og samme form for debatter, ville antakelig rating, aksjekurser og verdier i de markedene falle betraktelig. Dette er etter mitt skjønn det nærmeste man kommer en parodi på behandling av tall av en slik størrelse. Nå har Stortingets finanskomite i fire uker, mer eller mindre for åpne kameraer, kontinuerlig holdt på å forhandle om revidert nasjonalbudsjett, og så vidt jeg har forstått av innstillingen, har man endret rammen på i underkant av 800 mill. kr. Det er 8 pst. av det beløpet vi her snakker om å ta på hælen og tilføre i egenkapital, i realiteten uten noen form for gjennomgående saksbehandling. La meg si innledningsvis, mens jeg ennå har 3 minutter og 52 sekunder igjen: Vi fikk en søknad 18. desember, som vi har brukt betydelige ressurser på å vurdere, ikke bare i departement, men i de mest anerkjente internasjonale selskaper. Ingen skal være i tvil om at det har vært premissendringer underveis i denne prosessen for å komme frem til et resultat. Jeg kan ikke si annet enn at det fremstår som en underlighet når deler av det som antakeligvis blir flertall i dag, på den ene siden er opptatt av at vi skal bruke den egenkapitalen for å kunne kjøpe oss opp i norske selskaper, og på den andre siden er det noen som er opptatt av at dette skal brukes for å styrke oss internasjonalt. Og når jeg leser Aftenposten i dag, og ser hva styrelederen i Statkraft sier, er dette særlig for å ekspandere i Europa. Nå er det naturlig at en statsråd har enda flere opplysninger enn både det som står i Aftenposten, og det som en komite til enhver tid vil ha oversikt over, men det er i hvert fall slik at dette er et høyst sammensatt bilde, for å si det forsiktig. Dette er etter mitt skjønn en av de mest useriøse former for saksbehandling i hvert fall så lenge jeg har hatt ansvaret i forhold til det med å utøve eierskap. Vi snakker om selskaper som har verdier på mellom 50 og 70–80 milliarder kr – det kan de lærde strides om. Jeg synes det er beklagelig at man skal holde på på denne måten. La det være helt klart. Jeg synes Enoksen – jeg holdt på å si – for en gangs skyld holdt et veldig godt innlegg knyttet til at her er det behov for å se ting i en sammenheng. Og når jeg tenker på det grunnlagsmaterialet vi har for den søknaden vi skal svare på, og hvilke beløp som er brukt for å utrede disse tingene, må jeg si at verden ikke er hva den en gang var. På toppen av det hele er det snakk om at de partier som i forbindelse med eierskapsmeldingen var særlig opptatt av å få utredet en annen form for eierstyring, der vi skulle flytte den bort fra politikerne, er de som nå har kjørt ikke bare en finger i salaten, men i realiteten står til knes i dette salatfatet. Man skulle jo tro at det måtte være for å få en skjerming mot seg selv. Det kan godt tenkes at det er behov for egenkapital i både det ene og det andre selskapet. Men det at vi skal ha et selskap som skal ha et slags klippekort på hvordan dette skal gjøres, og det fremstår nærmest som om vi nærmer oss verdens undergang om man ikke får dette tilført over natten i et vedtak i Stortinget, er en underlighet, og jeg vil si særlig med hensyn til det man kan lese i Aftenposten i dag, der det er snakk om en europeisk strategi. Man skal altså gjøre nøyaktig det motsatte av det Arbeiderpartiet foreslo både i Telenor- og i Statoil-saken, nemlig at når man begynner å eksponere risiko på kontinentet, i Asia og hvor man måtte være, så er det behov for å se på et sammensatt eierskap. Vel, jeg leser i denne innstillingen hva man for Arbeiderpartiets del vil og hva man ikke vil. Man vil holde en høy retorikk, men man har i hvert fall ikke i innstillingen signalisert at man vil stemme for Fremskrittspartiets forslag om å bevilge disse 10 milliardene. Fru Brustad sa nettopp at hun hadde så veldig liten tid. Hun har i hvert fall utsatt overføringen av egenkapital med seks måneder, frem til budsjettbehandling til høsten. Det tror jeg er veldig klokt av flere grunner, uavhengig av hva som måtte være i gang av andre prosesser. Men det vil alltid være slik at i selskap av denne størrelse vil det være prosesser på gang hvor det er industrielle ting som er til vurdering. Det er helt riktig som det sies, dette markedet har på ingen måte satt seg. Men jeg tror det vil være klokt om Stortinget for fremtiden velger en annen måte å saksbehandle en overføring av 10 milliarder kr på, eller – som Hagen pleier å si – 10 000 mill. kr.
Det blir replikkordskifte.
Jeg må si at det er ganske forunderlig å høre statsråden her beskylde flertallet for å drive med useriøs saksbehandling. Dette er en sak det har vært jobbet med lenge, og særlig er det forunderlig også når statsråden, som i praksis er eieren av dette selskapet, ikke greier å svare på et brev i løpet av seks måneder. Imens pågår det altså store prosesser som gjør at opptil flere selskaper står i fare for å havne på utenlandske hender. Jeg skjønner at for Høyre så spiller ikke det noen rolle. Men da synes jeg faktisk det er mer realt å si det, enn å prøve å late som om man mener noen annet enn det man virkelig gjør. Jeg mener at statsråden og Regjeringa her driver en seigpining av Statkraft. Det er ikke å være en seriøs og aktiv eier. Det er å være en passiv eier. Det må kunne være mulig å gi et svar. Jeg lurer på: Hva er det egentlig statsråden vil med Statkraft? Er det virkelig slik at det ikke spiller noen rolle om flere av våre kraftselskaper er på norske eller utenlandske hender? Og hvorfor er det helt umulig å gi et klart svar når det nå har gått seks måneder?
Under normale omstendigheter har vi noen rutiner på hvor lang tid det skal ta å svare på et brev, og det er ikke spesielt lang tid. Dette brevet var, selv om det kom umiddelbart før jul, ikke på noen måte en del av en julehilsen. Det er snakk om betydelige utredninger knyttet til å vurdere en egenkapitaltilførsel på mellom 0 og 20 milliarder. Det er klart at dette impliserer så mange prosesser at de er ingenting man kan svare på underveis. Jeg kan si fra denne talerstolen at underveis har det vært vesentlige endringer av premissene som vi må vurdere for å kunne svare på disse tingene, uten at jeg her og nå vil redegjøre for det i detalj. Så sier fru Brustad at vi står i fare for at kraftselskaper skal havne på utenlandske hender. Det er ikke en del av min eieroppgave ved eierskapet til Statkraft å foreta vurderinger av hvilke selskap som skal komme på hvilke hender. Det er det andre organer som gjør. Min jobb er å bidra til at selskapet har en forsvarlig og fornuftig drift innenfor den kapitalstrukturen det til enhver tid har.
Statsråden kom med en kraftig kritikk av opposisjonspartiene for hvordan de har håndtert dette Dokument nr. 8-forslaget. Det opposisjonen prøver å gjøre, er å ivareta norske interesser, gi Statkraft økonomiske muskler så det får anledning til å vokse internasjonalt i tråd med den strategien Statkraft har, og i tråd med norske interesser. Hvorfor skulle ikke vi med de unike mulighetene Norge har når det gjelder ren energi, kunne vokse til å bli en stormakt i Europa? Det Regjeringen gjør, er å bremse den utviklingen og vise handlingslammelse. Derfor synes jeg ikke man først og fremst burde kritisere opposisjonen. Vi behandlet eierskapsmeldingen for et år siden og en mulig omdannelse av Statkraft til et aksjeselskap. Det ble det ikke noe av den gangen, for man skulle komme tilbake til Stortinget med en sak fra Regjeringen for å få dette med særoppgavene drøftet. Nå har det gått et helt år. Når kan Regjeringen legge denne saken på bordet, slik at vi får diskutert omdannelsen til et aksjeselskap?
Kritisere opposisjonen – vel, nå er ikke Hedstrøm av de mest hårsåre i denne verden, og det er heller ikke jeg. Men at en uttrykker sterk uenighet, og at en påpeker en del av saksbehandlingen i denne saken, er jo ikke så underlig, og jeg synes det kommer ganske klart frem når representanten Hedstrøm sier at vi må gjøre dette for at Statkraft skal kunne vokse internasjonalt – altså det motsatte av det Sylvia Brustad sa, nemlig at det var for å sikre norske kraftverk på nasjonale hender. Da er det altså antakeligvis de samme ti milliardene som skal brukes til begge deler. Vi bør selvfølgelig sørge for at vi, som den energistormakten vi er, med det eierskapet vi har i tre store selskap, Statoil, Hydro og Statkraft, til enhver tid også vurderer hvorvidt vi skal bruke disse eierandelene til å etablere konstruksjoner som kan ivareta ambisjonen om at vi[[presidenten klubber]] skal være en stormakt på energi og ha selskap som skal kunne …
Aktive, gode eiere er viktig i norsk næringsliv. Jeg syns staten i forbindelse med Statkraft opptrer som en passiv eier. Så kan en spørre seg: Hvorfor opptrer staten under dette regime og denne regjeringa som passiv eier? Da får jeg noen refleksjoner i forhold til Oslo kommune. For Oslo kommune, som også har en Høyre-dominert regjering med støtte fra Fremskrittspartiet, er jo en aktiv eier som selger sitt kraftverk, som selger sin gullkilde, og ikke nok med at de selger det, men de selger det ganske frimodig – vurderer i hvert fall å selge det ganske frimodig – til utlendingene. Det er også Høyre som styrer landet. Er det sammenheng mellom den måten Høyre styrer på i Oslo, og den måten Høyre styrer på når det gjelder den nasjonale politikken? Har Høyre der samme type strategi som det Høyre har i Oslo kommune?
Om Høyre har samme strategi i Regjeringen som i alle kommuner der vi er engasjert? Av de vedtak som fattes rundt om i kommunestyrene, vil man jo kunne se at det er forskjellige synspunkt på forskjellige ting. Når det gjelder passivt og ikke-passivt eierskap knyttet til denne saken, særlig i forbindelse med Hafslund, kan jeg i hvert fall opplyse om at jeg hadde besøk av styreformannen i Statkraft, som spurte om et råd knyttet til kjøp eller ikke kjøp av Hafslund. Mitt svar på det som eier var ganske enkelt: Hvis Statkraft synes det er kommersielt riktig innenfor den tilgjengelige kapitalstruktur de har, så må de gjøre det som de synes er riktig. Det er og blir en styreoppgave å foreta disse valg. Det ville være veldig underlig, og jeg håper at jeg ikke misforstår stortingsflertallet, om de mener at vi i etterkant av slike debatter som dette skal gå inn og instruere Statkraft i hva de skal mene.
I utgangspunktet hadde jeg ikke tenkt å ta replikk, for i sak er jeg enig i det statsråden nå har sagt. Men på bakgrunn av den måten som statsråden formulerer seg på – han sier at dette er en av de mest useriøse former for saksbehandling han har sett, at det er beklagelig det vedtak Stortinget gjør, og at han sitter med kunnskaper i saken som komiteen ikke har – kan jeg faktisk ikke fri meg fra å stille statsråden følgende spørsmål: Ser statsråden seg på bakgrunn av det han selv nå har sagt, i stand til å gjennomføre og ta ansvar for det vedtak som nå ser ut til å bli gjort?
Som representanten Enoksen er mer innforstått med enn flertallet i denne salen, vil selvfølgelig det at man bestyrer et departement, innebære at man har en del kunnskaper det ikke er naturlig å meddele allmennheten, på et slikt tidspunkt i hvert fall, og i en del sammenhenger vil det heller ikke være naturlig på et tidlig tidspunkt å meddele dem her i Stortinget. Det er prosesser som skal ende opp i et eller annet. Så til spørsmålet om statsråden kan håndtere og effektuere og sette ut i livet dette vedtaket. Jeg antar at det som det da siktes til, er forslag nr. 3, som vil få subsidiær støtte fra Fremskrittspartiet: «Stortinget ber Regjeringen senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 å tilføre Statkraft 10 mrd. kroner i ny egenkapital for å styrke selskapet.» Ønsket er jo relativt kurant å oppfylle, i den grad det ikke skjer endringer i premissene i perioden mellom nå og første uken i oktober.
Kristelig Folkeparti, som er med i denne regjeringa, var i år 2000 med på å tilføre Statkraft egenkapital på 6 milliarder kr. Når jeg nå hører statsråd Gabrielsen igjen, kan jeg få mistanke om at her må det være strid internt i Regjeringa. Jeg synes dessuten statsråden nå må slutte å blande inn budsjettbalansen i denne debatten, for dette er ikke utgifter på statsbudsjettet, og det vet statsråden veldig godt. Jeg tror statsråden sier dette fordi Høyre ikke vil. Dette er rett og slett en omplassering av statens formue, og det påvirker ikke budsjettbalansen i det hele tatt. Jeg reagerer på at statsråden er så omtrentlig som vi nå har hørt i forhold til nettopp disse tingene. Dessuten står det klart i innstillinga, hvis statsråden har lest den, at vi sier at Statkraft må kunne vokse både i det nordiske og i det europeiske markedet, altså ikke bare i Norge. Og jeg tar det også som en selvfølge at statsråden kommer til å følge opp de vedtak som Stortinget i kveld kommer til å fatte.
Selv om det begynner å bli sent på kvelden, tror jeg at jeg husker hva jeg har sagt. Jeg kan ikke huske at jeg har vært innom verken ordet budsjettbalanse eller noe som har hatt med det å gjøre i det hele tatt. Jeg er antakeligvis minst like klar over som fru Brustad at dette er penger under streken og en kapitalomplassering som ikke vil påvirke over streken-bevilgninger. Det er jeg selvfølgelig fullstendig klar over. Likevel er en bevilgning på 10 milliarder kr et betydelig beløp, synes jeg. Når det gjelder strid i Regjeringen, må jeg si at når vi ser på forhistorien vi har hatt på disse områdene, er det rart om det ikke hadde vært en meningsbrytning, men det er en liten brøkdel av den meningsbrytningen som fant sted på landsmøtet til Arbeiderpartiet før man delprivatiserte Statoil og Telenor, og fremstår som rene familieidyllen i forhold.
Replikkordskiftet er dermed omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Når et flertall i dag lar Statkraft putte et sugerør i statskassen, og flertallet forsyner selskapet med 10 milliarder kr av skattebetalernes penger, må det være lov til å etterlyse en begrunnelse. Er det av hensyn til forbrukerne? Neppe. Når et selskap gis anledning til å få en enda mer dominerende posisjon, betyr det mindre konkurranse og høyere pris. Er det av hensyn til næringslivet at et selskap skal få tilført 10 milliarder kr? På ingen måte. Det er av hensyn til ett statlig selskap, Statkraft. Da Stortinget behandlet den forrige kapitalutvidelsen, stod Fremskrittspartiet og Høyre på samme side. Den gang uttalte Øyvind Vaksdal fra Fremskrittspartiet: «Her skal vi altså bruke 6 milliarder friske skatte- og avgiftskroner, og så skal den norske befolkning få økte strømpriser tilbake som takk for hjelpen. Forstå det den som kan!» Det er vel få som forundres over at Fremskrittspartiet har skiftet standpunkt på disse to årene, men at man i samme innstilling flagger to forskjellige syn, det er mer oppsiktsvekkende. Da saken ble behandlet i næringskomiteen, uttalte Fremskrittspartiets medlemmer: «Disse medlemmer mener at det kun er som et børsnotert og delprivatisert selskap at Statkraft kan oppfylle de målsetninger som forslagsstillerne fremfører som begrunnelse i sitt forslag. For disse medlemmer er dette en forutsetning for økt statlig kapitaltilførsel på 10 mrd. kroner til Statkraft.» Med andre ord, Fremskrittspartiet understreket at det var en forutsetning at Statkraft ble børsnotert og delprivatisert for at man skulle tilføre 10 milliarder kr. Så ble saken overført til energi- og miljøkomiteen, og der uttaler Fremskrittspartiet: «Fremskrittspartiet mener derfor at det er mange gode grunner for at Stortinget bør støtte en tilførsel av kapital til Statkraft i den nåværende situasjon.» Det som var en forutsetning da saken ble behandlet i næringskomiteen, er nå blitt en målsetting som man skal innfri på sikt. Og i dag får vi da høre at Fremskrittspartiet skal stemme for å overføre 10 milliarder kr til Statkraft uten noen som helst krav om børsnotering og delprivatisering. Dette er en snuoperasjon som er skjedd fra den ene komiteen til den andre. Jeg må innrømme at da jeg hørte at Fremskrittspartiet løp rundt og kalte seg for det gamle arbeiderpartiet, var jeg litt i stuss. Men når man ser hvordan Fremskrittspartiet har opptrådt i denne saken, må jeg si at jeg undres ikke lenger.
Man skal ikke spekulere i andre partiers motiver for de forslagene som fremmes, men det hender jo man gjør det, som f.eks. ved det Dokument nr. 8-forslaget som behandles nå – 10 milliarder kr til Statkraft, direkte statlig oppkjøp av Oslo kommunes aksjer i Hafslund, og Stortinget som ankeinstans for Konkurransetilsynets vedtak. For å ta det siste først: Konkurranse skal sørge for at ressurser utnyttes mest mulig effektivt, til fordel for kundene, også i Norge, trodde jeg. Men å vurdere å oppheve Konkurransetilsynets vedtak og dermed glemme hensynet til norske strømkunder, er det motsatte. Jeg lurer på hva vi som strømkunder har gjort galt, når flertallet på Stortinget ønsker mindre konkurranse. Så ønsker Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti – og jeg skjønner nå også Fremskrittspartiet – å bevilge 10 milliarder kr til Statkraft, slik at Statkraft bl.a. kan kjøpe Oslo kommunes aksjer i Hafslund, fordi norske kraftselskaper er utsatt for konkurranse fra utlandet og det er viktig å sikre nasjonale eiere. Jeg synes ikke utenlandsk konkurranse eller manglende nasjonal kontroll er så veldig urovekkende når det offentlige eier 85 pst. av kraftproduksjonen. Noen vil til og med si det motsatte: for liten konkurranse. Nå ser det ut til å være en liten hake ved dette forslaget. Jeg ser i avisen i dag at Statkraft slett ikke er så interessert i å kjøpe Hafslund. De vil heller bruke pengene utenlands. Bevilgningen foreslås likevel opprettholdt, men motivene har kanskje endret seg underveis. Men for riktig å gardere seg har Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti foreslått direkte statlig oppkjøp av Oslo kommunes aksjer i Hafslund. Helst hadde de nok ønsket å forby Oslo kommune å selge. Det har de skjønt ikke går, men beskrankninger kan man legge. Det Oslos innbyggere gjennom valg har sagt ja til, nemlig delsalg av en stor energiportefølje på det åpne markedet til best mulig pris, prøver man å få Stortinget til å omgjøre. Hva slags respekt er dette for lokaldemokratiet og for Oslos innbyggere? Oslo kommune har faktisk ganske gode erfaringer fra salg til utenlandske aktører. For eksempel ble det som nå er en del av Hafslund, nemlig omsetningsselskapet Oslo Energi, for noen få år siden solgt til Vattenfall for vel 1,2 milliarder kr, og siden kjøpt tilbake til Hafslund for vel 600 mill. kr, altså det halve – en god handel, spør du meg. Det er altså noen som mener at Oslo kommune bør slutte med slikt. Jeg hadde imidlertid ikke trodd at lederen i Oslo Arbeiderparti, som er forslagsstiller, var en av dem. Jeg hadde trodd at en best mulig forvaltning og avkastning av kommunens aktiva til beste for byens innbyggere også var Oslo Arbeiderpartis mål. Så feil kan man altså ta. Men jeg lurer jo på hvorfor.
Jeg ønsker på en måte å være tydelig på SVs syn på eierskap, for vi hadde en debatt i forrige sak om bl.a. salg av SND Invest. Når SV sier at det er OK å selge SND Invest, er det fordi det ikke har noen strategisk betydning å sitte som eier av Tusenfryd, et cruiseselskap eller Steen & Strøm. Det har ingen strategisk betydning å være mindretallsaksjonær i slike selskap, og derfor har det ingen betydning for en nasjonal politikk om staten eier det eller ikke. På kraftsiden derimot slår det helt andre veien. Her er det av avgjørende strategisk betydning at vi sitter med full kontroll over ressursene. Derfor er vi overhodet ikke villig til å fire på kravet om at dette selskapet skal være 100 pst. offentlig eid, enten av staten eller gjerne også av kommuner/fylkeskommuner. Når vi imidlertid er villig til å gi Statskraft 10 milliarder kr, er det fordi de skal ha muligheten til å kjøpe opp når kommuner – slik som Oslo kommune, men også andre kommuner – ser seg nødt til å selge, eller selger fordi de har en politikk som går ut på å selge. Staten må da på en måte utøve et eierskap der man gir selskapet muligheter til å ta hånd om de naturressursene som vi skal forvalte til beste for innbyggerne i all framtid, og som alltid har vært forvaltet godt av dette stortinget.
Sylvia Brustad gav uttrykk for overraskelse over at næringsministeren kalte saksbehandlingen for «useriøs», og henviste til at dette var en prosess som hadde pågått lenge. Den har ikke pågått så veldig lenge, for den startet 1. mai, da Jens Stoltenberg stod i Sarpefossen med vann til knærne og fant ut at nå måtte vi gå inn med statlige midler og kjøpe Hafslund slik at strømprisen skulle bli lavere. Det var argumentet i hovedbudskapet fra Stoltenberg. Innforstått: Det er altså en kobling opp mot strømprisen, hvor man tar for gitt at bare vi får en annen type eierskap, og bare Statkraft eller staten på annen måte kommer inn, går strømprisen ned. Det er å kaste blår i øynene på folk. Det som kan komme til å skje, og som flere har påpekt i løpet av denne debatten, er det motsatte, nemlig at prisen kan gå opp fordi man innskrenker konkurransemarkedet. Jeg skal ikke si at det vil komme til å skje, men muligheten for at det vil skje, er til stede. Jeg skal ikke gå så veldig mye inn i realitetene i selve saken, men slutte meg til det som de fleste fra regjeringspartiene, inklusiv næringsministeren, har gitt uttrykk for. Men som leder av en komite som har hatt berøring med denne saken, føler jeg behov for å understreke nettopp det som Ansgar Gabrielsen sa. Min komite, som skulle uttale seg om dette, hadde noen ganske få timer på å ta stilling til et dokument med betydelige strukturendringer, med en utvidelse av kapitalen i Statkraft med 10 milliarder kr, som ikke er lite penger, men tvert imot masse penger, selv om det er under streken. Og hvorvidt det er under eller over streken og budsjettbalansen i denne debatten, er i og for seg ikke avgjørende her. Det som er det avgjørende, er hvilken effekt dette har, hvilke konsekvenser dette har i forhold til konkurranselovgivning, i forhold til energiloven, som også Arbeiderpartiet sluttet seg til, og om vi har konfliktstoff i forhold til EØS-avtalen osv. Alt dette ønsket vi å behandle på en seriøs og skikkelig måte, som denne type saker fortjener. Det velger flertallet i denne saken helt å overse, og ut fra det har jeg stor forståelse for at statsråd Ansgar Gabrielsen uttrykker at dette er en useriøs måte å behandle saken på, Avslutningsvis vil jeg gjerne få lov til å si: Jeg håper ikke at dette blir flertallets måte å håndtere denne type saker på. Jeg registrerer med en viss tilfredshet at Inge Ryan i sitt innledende foredrag til tross for at SV støtter forslagene som ligger her, erkjenner at dette er en type saksbehandling som aldri skulle funnet sted, og etterlyser en mer omfattende og grundig gjennomgang av så alvorlige og store spørsmål. Det er en erkjennelse som jeg vil skrive under på, og jeg håper ikke at dette blir en modell for hvordan det samme flertallet har tenkt å håndtere denne type saker i framtiden.
På tampen av denne debatten vil jeg gjerne kommentere noen av våre forslag, som er både primære, subsidiære og tertiære. Vi ønsker primært å omdanne Statkraft til et aksjeselskap, og vi ønsker en delprivatisering med et innslag av 30 pst. private eiere. Da ville vi oppnå flere ting. Vi ville få en bredere kompetanse i Statkrafts styre, og Statkraft ville bli tilført betydelig kapital fra de private eierne, noe som ville bedret handlefriheten. Samtidig ville staten ha fullstendig styring og kontroll med selskapet og kunne sikret hovedkontoret kompetanseavdelinger og utviklingsavdelinger i Norge. Det er vår primære oppfatning. Så har vi vårt sekundære forslag om å omdanne dette til et statsaksjeselskap. Det er forresten i tråd med den strategien Statkraft selv ønsker. Men når vi ikke får flertall for dette, hva skal vi da gjøre innenfor statsforetaksmodellen? Skal vi la dette selskapet fortsatt være handlingslammet og ikke kunne ha utviklingsmuligheter? Nei, da må Fremskrittspartiet ha en pragmatisk holdning, tilføre disse 10 milliarder kr, slik at selskapet får muligheten til å vokse. Vi har et eget forslag om å gjøre dette nå på statsbudsjettet for 2003, altså øyeblikkelig – et langt bedre forslag enn det vi slutter oss til subsidiært, som betyr at man skal komme tilbake til dette i statsbudsjettet for 2004. Det betyr at man kan få en omkamp, at Regjeringen ønsker å ta en omkamp. Det betyr usikkerhet for Statkraft i seks måneder. Og når vi ser den voldsomme og raske utviklingen i det internasjonale kraftmarkedet, med fusjoner osv., kan det bety at store muligheter går Statkraft forbi. Det ønsker ikke Fremskrittspartiet. Vi vil gi klare signaler i dag om at 10 milliarder kr skal tilføres selskapet i en oppkapitalisering. Og så vil jeg rydde noen misforståelser av veien når det gjelder forslag nr. 1. Det støtter ikke Fremskrittspartiet. Det dreier seg bare om en vurdering, som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet stiller seg bak når det gjelder oppkjøp av Oslo kommunes aksjer i Hafslund. Vi vet jo hva konklusjonen av en slik vurdering vil bli når det er Ansgar Gabrielsen som skal foreta den. Vi ønsker ikke å gi noe direktiv til et styre og gå på tvers av Statkrafts styres forretningsstrategi, som er at man skal stabilisere seg på eiersiden eller eventuelt gå noe ned i Norge, men kjøpe seg opp ute, slik at selskapet og Norge får den posisjonen internasjonalt som Norge fortjener.
Vi får i hvert fall anskueliggjort i dag at det eneste forutsigbare i norsk politikk for tiden er Fremskrittspartiets systematiske uforutsigbarhet! Det illustreres også i denne nesten uvirkelige debatten, ved at representanten Sylvia Brustad tillater seg å stille kompliserte spørsmål til handels- og næringsministeren. Jeg tror det er all grunn til å stille noen motspørsmål: Hva slags standard for saksbehandling skal dette representere for fremtiden, at man gjennom et Dokument nr. 8-forslag skal flytte beløp som er tolv ganger større enn det som TV-kameraene har fulgt Siv Jensen og kompani for gjennom to måneder for å snekre på plass revidert nasjonalbudsjett? Hva slags kritiske spørsmål er det mulig å stille til en statsråd når vi har fått anskueliggjort i dag at premissene for hele Statkrafts søknad gradvis har endret seg fra søknadsdatoen 18. desember og til i dag? Hva slags standard er det Arbeiderpartiet, sammen med dem som sannsynligvis vil utgjøre flertallet i dag, ønsker å sette når eneste referanse man har i dag, er at Statkraft utenfor sitt kjerneområde for virksomheten skal investere et par titalls milliarder i utlandet på et område som ikke er deres primærvirksomhet? I tillegg har man dagens Aftenposten som referanse og eneste troverdige grunnlag for saksbehandling! Dette setter en standard som jeg håper at stortingsflertallet navigerer bort fra, slik at de heller bruker større fornuft når vi kommer til avstemning litt senere i kveld. Og mener virkelig Arbeiderpartiet alvor med dette, burde man stemme for Fremskrittspartiets forslag nr. 7, og tatt stilling til bevilgninger i dag. Man kan ikke for alvor mene at disse 10 milliarder kr som man foreslår her, ikke er en del av statsbudsjettet! Det er ti norske milliarder av fellesskapets eiendom som settes i risiko i utlandet, under vignetten at vi skal hindre utlendinger i å investere i Norge! Synes Arbeiderpartiet, og synes Jens Stoltenberg, Arbeiderpartiets leder, at dette er en vei å gå, at man setter en standard for politisk saksbehandling gjennom Dokument nr. 8-forslag, hvor flertallet skaffer seg henvisning til saksbehandling gjennom dagens morgenutgave av Aftenposten? Er dette en standard som skal settes for politisk saksbehandling for ettertiden, vil det bli interessant å se hvordan det parlamentariske systemet i Norge skal få lov til å utvikle seg.
La meg for sikkerhets skyld starte med – nok en gang – å slå fast at det nok kan synes som om Senterpartiet og regjeringspartiene har noe ulik motivasjon for å si nei til det forslaget som ligger på bordet i dag. Senterpartiet ønsker et sterkt offentlig eierskap i norsk kraftforsyning. Vi ser et større Statkraft som et bedre alternativ enn at disse kraftverkene skal bli solgt til utlandet. Men det var Inge Ryan som fikk meg til å ta ordet på nytt. Når Inge Ryan sier at SV ønsker å være med på denne kapitaltilførselen for å sikre nasjonalt eierskap i Hafslund, kan jeg ikke la være å stille Inge Ryan spørsmål om hva det er i det vedtaket som blir fattet i dag, som får Inge Ryan til å tro at Statkraft vil komme til å kjøpe Hafslund. Styreformannen i Statkraft sier, og vi må selvsagt ta ham på aller største alvor, til Aftenposten i dag at dette er «en hypotetisk situasjon. Vi er pålagt å selge betydelige aktiva som har en betydelig høyere verdi enn Hafslund. Det har ikke vært naturlig for oss å se på dette. Hvis vi skal gjøre det, må det komme en henstilling fra eieren hvor vi vil vurdere dette på et rent forretningsmessig grunnlag». Det vedtaket som blir fattet i dag, legger ingen bindinger på hva Statkraft skal bruke disse pengene til. Man styrker egenkapitalen i selskapet med 10 milliarder kr, og Statkraft skal drives på et forretningsmessig grunnlag. Man kan altså komme i den situasjon at Statkraft velger å bruke 10 milliarder kr i statlig egenkapital – gitt over natten – til å kjøpe seg opp i tysk eller dansk kullkraft, svensk atomkraft eller hva det måtte være. Er det en linje som SV synes man kan forsvare å gi seg ut på, uten på noen måte å binde dette opp til at det skal brukes til å sikre nasjonalt eierskap i kraftverk som kommer på salg innenlands?
Jeg skjønner at regjeringspartiene ikke liker det vedtaket de kommer til å bli pålagt i kveld. Jeg skjønner nå at angrepspunktet tidligere var at det kom til å bli høyere strømpriser. Det er selvfølgelig bare tull. Nå er angrepspunktet hvorvidt dette er standard for saksbehandling. Jeg har lyst til å si til representanten Rahm at er det noen som har snudd trill rundt i denne saken, er det i høyeste grad Kristelig Folkeparti. Jeg har lyst til å sitere fra Innst. S. nr. 200 for 2000-2001, der komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti understreket målsettingen med Statkraft. Dette flertallet mente: «Ved å tilføre Statkraft kapital legges det til rette for fortsatt betydelig offentlig eierskap over norsk vannkraft i en situasjon hvor kommuner og fylkeskommuner selger seg ut.» Flertallet mente at dette hadde vært et velfungerende virkemiddel som fortsatt skulle anvendes, og viste videre til budsjettet for 2000. Det var dette Kristelig Folkeparti var med på i år 2000 – 6 milliarder kr. Nå, tre år etterpå, er det altså helt urimelig at Arbeiderpartiet får med seg et flertall til å gå inn med en egenkapital på 4 milliarder kr mer. Skjønn det den som kan! Når det så gjelder behandlinga av denne saken, er det ikke riktig som representanten Rahm sa her, at den bare i full fart har vært innom energi- og miljøkomiteen. Det virker nærmest som om det ikke er noen annen komite som har behandlet denne saken. Den har ligget til behandling i næringskomiteen. Så har energi- og miljøkomiteen hatt den på høring. Vi kunne hatt en diskusjon om den kanskje heller burde ha vært i energi- og miljøkomiteen. Men den har vært til behandling i næringskomiteen, og slik sett har det vært en skikkelig behandling av saken. Så har jeg lyst til å si til representanten Kristiansen, for han sa nå det tvert motsatte av det næringsministeren sa: Disse 10 milliarder kr har ingenting med budsjettbalansen å gjøre. Dette er ikke penger som konkurrerer med barnehager, sjukehjem eller andre ting. Derfor synes jeg han skal slutte med å gi inntrykk av at det er det. Dette er en omplassering av statens formue og såkalte under streken-penger. Til slutt har jeg lyst til å si at jeg ikke har oppfattet styrelederen i Statkraft på den måten at han under alle omstendigheter skulle si nei til eventuelt å vurdere et oppkjøp av Hafslund. Det styrelederen sa i Aftenposten i dag, slik jeg leste det, var at med de pålegg de har pr. i dag om å selge seg ut av andre energiselskaper, og den kapital de har, er ikke det en særlig aktuell problemstilling. Men nå er det slik at Stortinget har vedtatt å endre konkurranseloven. Nå er det slik at Stortingets flertall i kveld kommer til å bevilge 10 milliarder kr til egenkapital. Da vil situasjonen være en annen. Da ser jeg heller ikke bort fra at styrelederen kanskje både ser på den saken, hvis det skulle være aktuelt, og andre saker på en annen måte. Jeg forventer at Regjeringa følger opp de vedtakene som blir fattet.
Jeg tok ordet for å svare på spørsmålet som representanten Odd Roger Enoksen stilte. Det er riktig at SV ønsket følgende vedtak: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 å tilføre Statkraft 10 mrd. kroner i ny egenkapital og samtidig vurdere å utvide Statkrafts låne- og garantiramme slik at selskapet eventuelt kan kjøpe Hafslund ASAs nett- og kraftportefølje.» Det var det forslaget vi primært fremmet i næringskomiteen. Det kunne vi godt ha tenkt oss å prøve å få gjennom i denne salen. Men så har man gått noen runder for å prøve å få til kompromiss. Forslaget har da ikke gått videre i rundene via energikomiteen og videre framover. Men jeg er helt enig med representanten Enoksen. Jeg kan tenke meg at vi hadde hatt større mulighet til å gi klarere og tydeligere signaler til næringsministeren, som kunne ha gitt signalene videre til Statkraft. Nå håper jeg næringsministeren har hatt ørene oppe mens debatten har pågått, slik at han har merket seg hva en rekke av representantene ønsker. Vi ønsker en nasjonal kontroll over vannkraftressursene, og at han også tar det med seg i dialogen med Statkraft framover, når Hafslund skal selges, og når eventuelt andre norske selskap kommer på salg.
Det er andre gongen i dag at ein representant frå Vest-Agder får problem i trappa. Det bør jo ikkje verte ein vane!
Jeg får håpe at det gikk bedre med deg enn med ham.
Det får vi håpe. Det er med ganske stor interesse og med stor undring eg har lytta til debatten i kveld. Når det vert sagt at Kristeleg Folkeparti har snudd trill rundt, er det sjølvsagt feil. Kristeleg Folkeparti meiner framleis at vi skal ha ein stor, offentleg eigarskap i kraftsektoren. Kraft- og energisektoren er ein av våre viktigaste sektorar. Vi ynskjer nasjonal eigarskap. Vi ynskjer ei ressursretta forvalting som er ansvarleg. Men når ein samanliknar denne saka med saka i samband med den førre kapitalutvidinga, vert det heilt meiningslaust. Då hadde vi ei sak frå regjeringa. Stortinget brukte god tid på ho. Dersom ein les saka igjen, ser ein at vi hadde klåre føresetnader når det gjaldt konkurranselova, då løyvde vi 6 milliardar kr, og ho skulle vere gjeldande. Vi avskaffa ikkje konkurranselova. Vi sa faktisk at ho skulle liggje til grunn, då vi løyvde desse pengane. Eg har lyst til å spørje representanten Brustad og Arbeidarpartiet: Når vart det tidlegare løyvt 10 milliardar kr over bordet her i salen? Når vart den typen saksbehandling etablert? Eg kan ikkje i det heile hugse noko som er i nærleiken av det som har vorte gjort her. Så seier representanten Brustad at vi har hatt god anledning! Eg har fått opplyst at næringskomiteen hadde avvist saka fordi dei ikkje hadde tid til å behandle fleire saker. Blant anna låg konsesjonslova ferdig til behandling. Så tek ein i etterkant denne saka, med eit omfang på 10 milliardar kr! Dersom det er ansvarleg saksbehandling, treng iallfall eg omskolering, og eg håper ikkje at den omskoleringa kan fungere, for å rekna det som det. Vi såg ein debatt mellom partileiarane i går. Kristin Halvorsen hadde eit interessant innlegg. Ho sa at i store saker, slik Stortinget no er samansett, må ein faktisk ta seg på tak og lage store forlik i store saker. Noreg har ingen sektor og ingen saker som er større og viktigare enn energisektoren, der vi har heilt spesielle naturføresetnader og historiske føresetnader. Då burde det vere akkurat her vi tok oss tid til å inngå store nasjonale kompromiss. Då Arbeidarpartiet la fram Statoil-saka, var det faktisk slik at eit stort fleirtal var villig til å gå inn for ei grundig saksbehandling og lage eit breitt fleirtal der alle gav og tok. Det er det òg behov for i slike saker som dette når det gjeld Statkraft. Eg er positiv til Statkraft. Det er òg Kristeleg Folkeparti. Men det tener ikkje Statkraft at ein skaper dei motsetnadene som ein gjer i denne saka her.
Jeg gikk i mitt innlegg ikke i noen særlig grad inn på realitetene i selve saken, men tvert imot på saksbehandlingen. Det betyr i realiteten at jeg heller ikke sa noe om hva Kristelig Folkeparti eventuelt ville støttet dersom dette hadde blitt underlagt en skikkelig saksbehandling. Jeg presiserer det som også Jon Lilletun var inne på, nemlig at Kristelig Folkeparti alltid har vært og fortsatt er opptatt av å ha sterke eierselskap innen kraftsektoren på norske hender. Det innebærer bl.a. et sterkt Statkraft. Det har vi stått for hele tiden. Vi har ikke endret kurs i forhold til sist gang vi bevilget 6 milliarder kr i kapitaltilførsel og en lånegarantiutvidelse på 10 milliarder kr. Mange av oss som sitter i salen, var med på den prosessen. Det som Kristelig Folkeparti også den gang presiserte, var at vi så nødvendigheten av å ta hensyn til konkurransesituasjonen for å unngå en monopolsituasjon for Statkraft, og vi presiserte veldig tydelig at det ikke var gitt at Statkraft uten videre ville få innvilget ny kapitaltilførsel ved en ny henvendelse. Det ble presisert også fra Kristelig Folkepartis side forrige gang. Når det gjelder behandlingen av en så stor og omfattende sak, er det det som er mitt anliggende. Jeg føler det ansvaret som leder av en komite som skal behandle disse sakene. Dette er en syltynn blekke, og det er et resultat av behandlingen i to komiteer. Den lå fjorten dager i næringskomiteen. Den lå noen få timer på vårt bord før vi skulle avgi, og innstillingen bærer preg av at de samme partier som står bak her, ikke engang har greid å samordne sine synspunkter. Det er slett saksbehandling, og det må være lov å påpeke dette fra Stortingets talerstol. Det har vi gjort med et sterkt ønske om at de samme partier i framtiden innretter seg på en slik måte at man utviser litt større respekt for at Stortinget kan få det nødvendige beslutningsgrunnlag i så store og viktige saker som dette tross alt er.
Med høy røst forkynnes det i dag at Statkraft må få klar beskjed. Men hvilken beskjed er det Statkraft får, bortsett fra at de utstyres med en sjekk på 10 milliarder kr? Mens Arbeiderpartiet og SV sier at disse pengene skal brukes for å hindre at utlendinger kjøper seg opp i Norge, sier Fremskrittspartiet at denne sjekken skal brukes slik at et norsk selskap skal kjøpe seg opp i utlandet. Det var en klar beskjed fra Stortinget. Vi hører fra representanten Øystein Hedstrøm at Statkraft må få muligheten til å bygge seg opp som selskap. Derfor skal de utstyres med 10 milliarder kr. Men den dagen Olav Fjell kommer og banker på Øystein Hedstrøms dør og han også ber om å få 10 milliarder kr fordi Statoil skal kjøpe seg opp i Venezuela, i Midtøsten eller i Afrika, skal Hedstrøm si ja til ham også, hvis han sier at de trenger 10 milliarder kr for å styrke Statoil som selskap slik at de kan vokse i utlandet? Det er ganske forunderlig å oppleve hvordan et parti kan snu så trill rundt, ikke bare mellom næringskomiteen og energikomiteen. Men det vi opplever med Fremskrittspartiet, er at partiet for to år siden argumenterte prinsipielt, av hensyn til forbrukerne var det uheldig at ett selskap fikk mulighet til å vokse seg så stort og sterkt som Statkraft hadde ambisjon om. I dag hører vi ikke et ord om forbrukerne fra Fremskrittspartiets side. Nå er argumentasjonen at Statkraft må få 10 milliarder kr av hensyn til selskapet. Hvor er det blitt av forbrukernes røst i denne debatten? Det er også ganske besynderlig å høre Sylvia Brustad som på en måte for å unnskylde at man bruker 10 milliarder kr av skattebetalernes penger til Statkraft, sier at dette er under streken-penger. Men fordi pengene er såkalt under streken, fratar jo ikke det oss både retten til og også kravet om at vi må vurdere om det er riktig bruk av skattebetalernes penger å la Statkraft med det få muligheten til å kjøpe seg opp i utlandet, som Fremskrittspartiet vil, eller i Norge, som Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil. Det må jo være de samme kravene til vurdering av bruken av disse pengene om de er over streken, eller om de er under streken.
Jeg har skjønt det slik at den subsidiære stemmegivningen fra Fremskrittspartiet innebærer at det blir flertall for ikke som Sylvia Brustad sa, at vi i kveld bevilger, men at vi pålegger Regjeringen å foreslå i St.prp. nr. 1 en bevilgning. Det er en ikke ubetydelig forskjell, vil jeg tro. Det betyr at vi får rikelig anledning til å fortsette denne debatten til høsten antageligvis. Jeg synes allikevel det er verdt å legge merke til – det har vært snakk om forbrukere og ikke forbrukere – at det er en samlet industri i Norge som synes dette er en veldig dårlig idé. Det tror jeg ikke skyldes at de ønsker Statkraft eller noen av deres ansatte, for ikke å si eieren, noe vondt. Det har ingenting med det å gjøre. Det de selvfølgelig var opptatt av, og analysen til PIL, slik de gav uttrykk for i Stortingets høring, var at de var redde for at det ville begrense konkurransen, og at det ville innebære en ulempe i forhandlinger om fremtidige industrikontrakter som etter at Stortinget opphevet de spesielt stortingsbestemte prisene, skal gjøres i et åpent marked. Representanten Hedstrøm sa at Fremskrittspartiet var et pragmatisk parti. Jeg vet ikke om det var en beskrivelse eller et understatement, men jeg deler i hvert fall det synspunktet. Det har også kommet klare signaler fra Øystein Hedstrøm om at han ikke ønsker at statsråden skal instruere Statkraft til å gjøre investeringer i norske kraftverk som ikke av Statkraft selv vurderes som kommersielt interessante. Så vidt jeg har forstått Statkraft, er det situasjonen. Nå er det ikke slik at det blir behov for instruksjon av Statkraft, i denne omgang i hvert fall. Høstens utfall vil kunne føre til en slik situasjon, men det er likevel ikke uinteressant for debatten, som antakeligvis vil gå fremover, hvorvidt SV og Arbeiderpartiet, i fall Statkraft ikke ønsker å kjøpe Hafslund og de får tilført egenkapital, ønsker at Statkraft skal instrueres om allikevel å kjøpe Hafslund.
Øystein Hedstrøm har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Slik jeg ser det, og etter det forslaget fra tre opposisjonspartier som blir vedtatt nå i kveld, bør det komme klarere signaler fra disse partiene om at man i samband med statsbudsjettet til høsten følger opp dette vedtaket, slik at Statkraft kan følge sin strategi og planlegge ut fra det. Det er det aller viktigste. Ellers har Regjeringen ikke svart på brev av 18. desember og heller ikke i løpet av et år etter at vi behandlet eierskapsmeldingen, kommet tilbake til Stortinget med en fremdriftsplan om en annen konstruksjon for Statkraft, altså et statsaksjeselskap. Det betyr at Statkraft i realiteten er svinebundet. Når vi i tillegg har en konkurransedirektør som snakker om å splitte opp Statkraft i flere mindre enheter, konstaterer jeg at Norge går mot strømmen. Vi gjør det motsatte av alle andre vestlige energinasjoner.
I vår har vi hatt en spesiell situasjon i Stortinget, i den forstand at Regjeringen på en lang rekke områder ikke har fulgt opp klare vedtak fra Stortinget. Det gjelder bl.a. pensjoner. Det gjelder botilskudd til dem som har høye strømregninger, og det gjelder tiltak overfor vår maritime næring. Det har ført til unødvendig usikkerhet. Det har også gjort at Regjeringen har blitt påført nederlag to ganger, først når vedtaket fattes, og så når Regjeringen ber om omkamp og taper den også. Jeg mener at det ikke er en heldig håndtering fra Regjeringens side når man overser vedtak fra Stortingets side, ber om omkamp, taper den og så aksepterer de nederlagene. Hvis man ikke aksepterer Stortingets vedtak, må man si fra når vedtakene fattes, og ikke bli nedstemt to ganger på rad i samme sak. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet har endret sin holdning, at de ikke lenger krever at Stortinget fatter et vedtak om børsnotering av Statkraft for å gå inn for å tilføre selskapet 10 milliarder kr. Det gjør at det er flertall for at Statkraft bør styrkes for å kunne være den tunge aktøren i norsk, nordisk og nordeuropeisk kraftmarked som Statkraft bør være, på linje med andre selskaper i det nordeuropeiske kraftmarkedet. Det er et klart flertall for dette, med akkurat de samme begrunnelser og akkurat de samme vurderinger som da et klart flertall, riktignok mot Høyres stemmer, tilførte Statkraft 6 milliarder kr for noen år siden. Det er den samme type vurderinger som nå ligger til grunn, nemlig ønsket om en sterk, nasjonal forankring i den industrien vi har, knyttet til kraft og våre vannkraftressurser. Det er et klart flertall, og jeg legger til grunn at Regjeringen forstår at den må følge opp Stortingets vedtak og ikke gjenta feilen fra pensjonistoppgjøret, bostøtten til strømofre og andre omkamper den har tapt tidligere i år.
Jeg tror det på slutten av denne debatten er behov for at statsråden klargjør at han har tenkt å følge det vedtaket som Stortinget gjør i kveld. Det er fordi representanter for regjeringspartiene og statsråden selv nærmest har lagt til grunn den forståelse av dette vedtaket at det var en hyggelig flygeidé Stortinget kom med en sen juninatt, og ikke et vedtak som faktisk fattes. De signalene som går til Statkraft, som går til markedet, som går til alle miljøer etter at Stortinget er ferdig med behandlingen av dette i dag, er at Statkraft tilføres 10 milliarder kr. Det er nå statsråden sier fra til Stortinget at han har tenkt å rette seg etter dette vedtaket. Hvis statsråden har en annen holdning til det, er det meget oppsiktsvekkende.
Jeg registrerer at representantene Stoltenberg og Halvorsen ikke svarte på det spørsmålet som jeg stilte til de to partiene, om de har samme syn på instruksjon av Statkraft og hva pengene skal brukes til, om de skal brukes til å eksponere seg eksempelvis i Tyskland, på oppkjøp av distribusjonsselskap der for forskjellige energibærere, eller om de skal brukes her. Det betyr at jeg i hvert fall på det området tolker det slik at det er en handlefrihet, hvis de ikke gir svar. Når det gjelder om statsråden har tenkt å innrette seg etter stortingsflertallet, trenger ikke noen av de to parlamentariske ledere frykte for at det skal komme oppsiktsvekkende opplysninger fra denne talerstol denne sene junikvelden. Regjeringen har selvfølgelig tenkt å følge opp de vedtak som Stortinget fatter. På dette området vil jeg si at gitt at premissene er som nå, kan jeg vanskelig se at det bør foreslås andre ting. Nå er det slik at enkelte ting forandres under ferden. Skulle det oppstå andre situasjoner, f.eks. som omtalt i eierskapsmeldingen, som Stortinget sluttet seg til, nemlig at industrielle løsninger kan fremtvinge andre forhold, kan det tenkes det vil fremstå i et annet lys. Det vil Stortinget da måtte vurdere opp mot dette vedtaket. Og det skulle ikke forundre meg, i den grad slike ting skulle oppstå, om også det som i dag er stortingsflertall, muligens vil kunne ha et annet syn. Men gitt at alle premisser er presis som i dag, vil det fremstå som mest naturlig at dette også gjøres, og at det nedfelles i St.prp. nr. 1, definitivt. Nå ser jeg at jeg har enda ett minutt igjen. Jeg kunne lese av munnen til Kristin Halvorsen hva hun sa: «mest naturlig». Vi pleier å foreslå for Regjeringen det som er mest naturlig.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 3441]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3443]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3443]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter hver, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er en omfattende proposisjon vi nå har til behandling. I denne proposisjonen har Samferdselsdepartementet lagt fram en rekke saker under flere programkategorier, og det er ikke tid til å komme like grundig inn på hver enkelt sak, selv om hver enkelt sak er viktig nok i seg selv. I forbindelse med en så omfattende proposisjon, med så mange saker av ulik karakter, er det naturlig at det danner seg ulike flertall og mindretall. Som saksordfører er jeg likevel tilfreds med at et bredt flertall i komiteen står sammen om de aller fleste merknadene. Av sakene i proposisjonen er det nok E6 Nordre avlastningsveg i Trondheim som har avstedkommet størst oppmerksomhet. Saken har vært politisk het i mange år. Som så mange andre steder er det spørsmålet om bompenger som splitter lokalbefolkningen. De lokale myndigheter har lovet at bomstasjonene i Trondheim skal avvikles i løpet av 2005, men dette var ikke mulig med Regjeringens forslag om å la det såkalte alternativ 4 ligge til grunn for det videre arbeidet med Trondheimspakka. Fordi alternativ 4 gav et udekket investeringsbehov på til sammen 337 mill. kr, måtte bompengeordningen utvides. Derfor mener Trondheim kommune at det eneste akseptable for dem er at Stortinget velger å la et billigere forslag, alternativ 3.2.A, ligge til grunn for det videre planarbeidet, selv om dette alternativet kan vise seg å være et mindre framtidsrettet veivalg. Komiteen har valgt å ta hensyn til de lokale ønsker og valgte i den forbindelse å tilrå at alternativ 3.2.A blir lagt til grunn for det videre planarbeidet. Dette er i tråd med det svar komiteen mottok fra Samferdselsdepartementet 6. juni d.å. Det er imidlertid grunn til å understreke at det for alternativ 3.2.A også er et udekket investeringsbehov, på ca. 30 mill. kr, og lokale myndigheter må akseptere å finne inndekningen for denne restfinansieringen selv. Når Stortinget nå etter lokale myndigheters eget ønske velger å tilrå alternativ 3.2.A, som er billigere, må det være helt klart at dersom det på et senere tidspunkt skulle komme krav om forbedringer av standarden på veien eller endringer av prosjektet, må dette dekkes i sin helhet lokalt og ikke ved ytterligere statlige midler. Når dette er sagt, synes jeg det nå er gledelig at E6 Nordre avlastningsveg bygges, og at Midtbyen og sentrumsnære områder i Trondheim kan avlastes for gjennomgangstrafikk. Slik sett kan Nordre avlastningsveg være et viktig miljøtiltak for mange av Trondheims innbyggere. En annen gledelig sak i proposisjonen er forslaget om delvis bompengefinansiering av prosjekter og tiltak på Rv 45 i Gjesdal kommune i Rogaland. Prosjektet omfatter utbedringer av kurver, utvidelse av veibredden langs eksisterende vei og omlegging av deler av veien i tunnel. Gjennom sju delprosjekter får man rettet opp en rekke flaskehalser, og framkommeligheten på veien blir dermed vesentlig forbedret. Veien blir lettere og tryggere å bruke, og prosjektet vil være til stor nytte både for næringsliv, lokaltrafikk og fritidsaktiviteter. Jeg er glad for at en samlet komite, med unntak av Fremskrittspartiet, støtter Regjeringens opplegg for Rv 45 i Gjesdal og dermed er med på å bidra til å løfte dette området fram på en god måte. Regjeringen orienterer i proposisjonen om anleggsstart for utvidelsen av motorveibrua på E18 over Drammenselva. Det er gledelig at dette arbeidet nå kommer i gang. De trafikale forhold på E18 ved Drammen krever en løsning snarest mulig. Et stort flertall i komiteen har imidlertid pekt på at framkommelighetsproblemene på E18 ved Drammen ikke løses fullt ut ved bygging av ny bru, det er også nødvendig å bygge ny Kleivene-tunnel. Regjeringen har sagt seg enig i dette og har forsert planarbeidet med ny Kleivene-tunnel. Det er imidlertid overraskende at et mindretall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, ønsker å vedta bygging av ny Kleivene-tunnel her og nå, uten å bevilge penger og uten at planleggingen av prosjektet har kommet skikkelig i gang. Dette står i skarp kontrast til det de samme partiene uttalte i Stortingets kontrollkomite nylig, der en enstemmig komite understreket betydningen av bedre kvalitetssikring av store veiprosjekter, bl.a. for å unngå store overskridelser. Dersom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet hadde fått flertall, kunne konsekvensen dessuten blitt at andre veiprosjekter på samme stamveirute kunne blitt stoppet eller forsinket. Regjeringens forslag om at innsparte drifts-, vedlikeholds- og kapitalkostnader knyttet til ferjeforbindelser kan benyttes som delfinansiering av veiprosjekter som gjør ferje overflødig, er svært nyttig og positivt. Det er gledelig at komiteen på dette punktet er samstemt. Det gir denne type prosjekter større tyngde og stabilitet også i framtiden. Dette grepet kan føre til at mange flere kystsamfunn får fastlandsforbindelse i tiden som kommer. Det er viktig å få på plass en ordning med klare prinsipper før man setter i gang med aktuelle prosjekter på grunnlag av disse prinsippene. Det har vært en spesiell utfordring å fastsette størrelsen på de innsparte kapitalkostnadene. Samferdselsdepartementet har vurdert ulike modeller, og komiteen er enig i at tilskott fra innsparte kapitalkostnader i finansieringsplan for ferjeavløsningsprosjekter blir basert på gjennomsnittlige kapitalkostnader i hele ferjeflåten. Dette vil gi innsparte kapitalkostnader på omtrent 3,5 mill. kr pr. år, eller 52,5 millioner 2003-kroner over 15 år bare for innsparte kapitalkostnader. I tillegg til dette kommer eventuelle nettoinnsparinger fra drift og vedlikehold, som kan variere fra ingenting til 9,5 mill. kr pr. år. Regjeringen redegjør også på bakgrunn av anmodningsvedtak nr. 390 av 13. juni 2000 for ulike tiltak når det gjelder kjøring under påvirkning av andre rusmidler enn alkohol. Departementet har bl.a. vurdert om det i veitrafikkloven er formålstjenlig å lovfeste en nullgrense for andre rusmidler enn alkohol, sammen med andre tiltak som kan settes i verk for å oppdage og redusere slik bruk av rusmidler i trafikken. Vi er vitne til en svært bekymringsfull utvikling når det gjelder kjøring i narkotikarus. I løpet av de siste ti år er antallet bilførere som er ruset på andre rusmidler enn alkohol, blitt fordoblet. Disse sjåførene utgjør en stor risiko for seg selv og for sine medtrafikanter. På bakgrunn av sakens omfang og betydning ber komiteen Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak om tiltak mot kjøring i narkotikarus. Det er viktig at vi får en anledning til å ta en skikkelig debatt om dette og ta et krafttak mot dette økende problemet. Når jeg har kommentert de viktigste sakene i St.prp. nr. 67, synes jeg også det er naturlig å ta for seg en del saksfelt som er både gledelige og til nytte for mange mennesker i en rekke fylker, med stor sysselsettingseffekt. I tillegg til de veiprosjekter som jeg allerede har nevnt, er det svært hyggelig at man nå starter bygging av det viktige Eiksundsambandet, som vil gi over 20 000 mennesker i fire kommuner fastlandsforbindelse. Videre er det grunn til å merke seg at arbeidet med fastlandsforbindelsen til Lofoten, det såkalte Lofast, kommer i gang denne sommeren. Som representant for Østfold synes jeg selvsagt det er spesielt gledelig at anleggsstarten på strekningen E18 Sekkelsten–Krosby i Østfold blir framskyndet, og at Regjeringen går inn for å bygge ny E18 som firefelts vei på strekningen Momarken–Akershus grense. Samtidig er jeg svært glad for at det nå er satt i gang arbeid med planlegging og finansiering av utbygging av E18 Mosseveien i tunnel. Dette er gledelige saker for hjemfylket. Jeg anbefaler komiteens tilråding.
Det blir replikkordskifte.
Jeg er enig med representanten Holten i at det er veldig positivt at Stortinget nå gir klarsignal til at det skal bygges en smal firefelts vei på strekningen Momarken–Akershus grense, istedenfor tofelts vei. Med den sterke trafikkveksten som er, er dette nødvendig og framtidsrettet. Det er nå viktig også å komme i gang med parsellen gjennom Askim, og selv om Stortinget ikke bevilger penger, men gir tillatelse for bompengeselskap til å ta opp lån, er det bra. Arbeiderpartiet foreslo i forbindelse med budsjettet for i år, altså i fjor høst, at bompengeselskapet skulle kunne oppta lån på hele strekningen gjennom Askim. Mitt spørsmål til representanten Holten er: Hvorfor gis det nå ikke tillatelse til lånefinansiering på hele strekningen, slik at man vet hva man har å forholde seg til og ikke må komme tilbake til dette allerede til høsten?
Ja, jeg kan si meg fullt ut enig med representanten Signe Øye i at det er gledelig at vi nå har fått disse sakene fram. Det gjelder også E18. Det er jo en sentral del av Østfoldpakke fase 1, som består av disse to veiene. Det er viktige prosjekter. Og vi har gått inn på den såkalte dugnad og spleis-ordningen femti-femti over 15 år. Så var spørsmålet hvorfor vi ikke allerede nå kan gi tillatelse til lånefinansiering. Til det er det å si at vi har et styre i dette bomselskapet som nå på bakgrunn av de kostnader som har framkommet på grunn av forbedring til firefeltsvei på denne strekningen, som jeg nevnte i mitt innlegg, gis mulighet til å komme tilbake til Stortinget. De får da gjøre dette på bakgrunn av at vi også vet at det er økt trafikk, og dermed har de bedre inntektsgrunnlag i prosjektet.
Dette heftet har mange felles trekk. Det går på utbygging av veier i Trondheim, i Rogaland/Vest-Agder, utbygging av E18 i Østfold og E18 i Drammen. Det som er spesielt, er at det er flere og flere bompengeprosjekter. Det er interessant å konstatere at Holten poengterer at det er gledelig å stå her oppe og nok en gang sende regningen til Østfolds innbyggere ved nybygging, istedenfor at man skulle få dekning for disse kostnadene når man kjøper bensin og kjøper seg bil. Så sier Holten at det er manglende finansiering i forslaget. Holten går til og med så langt at han beskylder Arbeiderpartiet for å legge fram forslag om dette. Arbeiderpartiet bruker vanligvis ikke å legge fram forslag om bevilgninger, men merknader med gode ønsker. Dette gjør de her også. Vi foreslår derfor: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig legge frem en finansieringsplan for bygging av ny firefelts tunnel for E 18 vest for Drammen». Hvorfor vil ikke Holten være med på det?
Det er helt klart at det i samferdselskomiteen og i Stortinget er en betydelig forskjell mellom Fremskrittspartiet og de øvrige partier når det gjelder synet på hvordan vi skal løse sentrale og viktige kommunikasjonsutfordringer i forbindelse med vei. De øvrige partier har innsett at det er behov for, dersom man skal få en framskynding av viktige veiprosjekter, å gå til såkalt dugnad og spleis, noe som Fremskrittspartiet da ikke ønsker å delta i. Jeg må bare si at jeg er svært glad for at vi i hvert fall i mitt fylke og i svært mange andre fylker opplever at gravemaskinene kommer i gang og gjør betydelige framskritt. Hvis vi skulle ha gått etter Fremskrittspartiets modell, hadde vi i hvert fall ikke sett mange maskiner i aktivitet i vårt område, i Østfold. Jeg tror at folket ønsker det. Alle bompengeselskap som er opprettet, er opprettet i samråd med fylke og kommune.
Det er en enstemmig merknad i denne saken der komiteen ber om at det i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 blir redegjort nærmere for innholdet i kjøpsavtalen mellom NSB og Samferdselsdepartementet. Så er det hengt på en passus i merknaden om at «Stortinget ikke skal gå inn i detaljstyring av kjøpsavtalen». Nå har styret for NSB vedtatt at de vil legge ned natttogene dersom de ikke får økt ramme til neste år. Er representanten Odd Holten enig i at det er en type spørsmål som ikke inngår i kategorien detaljstyring, men som det er naturlig at statsråden redegjør for i budsjettet for neste år?
Til representanten Geir-Ketil Hansen må jeg si at vi har et eget styre i NSB, og de har fått sine direktiver å regjere etter. Vi kjøper tjenester, og de har fått sitt rammeverk, og jeg må si meg helt ut enig i den tilføyelsen som står i merknaden. Jeg ønsker ikke at det skal være slik at vi skal gå inn og detaljstyre de ulike typer tjenester som NSB til enhver tid skal yte. Hvis et flertall i Stortinget derimot går inn og ønsker at ulike typer tjenester skal opprettholdes, må det skje gjennom at vi kjøper disse tjenestene. Det er ikke snakk om å dirigere styret.
Replikkordskiftet er omme.
Me handsamar i dag ein samleproposisjon med 13 ulike saker, til dels omfattande saker. Eg vil omtala nokre av desse, andre frå Arbeidarpartiet vil omtala andre. Men først vil eg få takka saksordførar Odd Holten for godt arbeid og stor vilje til fleksibilitet for å koma fram til gode fleirtalsløysingar i sakene. Det vonar me borgar for godt samarbeid framover. Arbeidarpartiet har nokre mindretalsmerknader åleine eller i lag med andre, men me har ikkje alternative framlegg til vedtak. Fyrst til sluttføringa av Trondheimspakka. Etter komitehandsaminga får Trondheim den løysinga dei ynskjer, nemleg alternativ 3.2.A. Det er det billegaste alternativet, og det er eit godt alternativ. Dette stiller no regjeringspartia, Arbeidarpartiet og Senterpartiet seg bak. Det har vore ein litt underleg prosess. Regjeringa gjorde framlegg om å velja alternativ 4, som i utgangspunktet var 120 mill. kr dyrare. Regjeringa sin føresetnad var at meirutgiftene skulle verta dekte med auka bompengar, noko som dei lokale styresmaktene ser på som det verst moglege alternativet. Det ville m.a. ført til at fleire parti måtte bryta sine eigne valløfte etter pålegg frå Stortinget. Til all lukke støttar regjeringspartia no alternativ 3.2.A. Det har nokre spesielle utfordringar i seg, men det vil i tillegg føra til at jernbaneområdet vert verande samla, ikkje delt av ein ny veg som i alternativ 4. Eg har vore med på å skaffa fleirtal for mange saker her i huset – som representant for regjeringsparti og som opposisjonspolitikar – heilt eller delvis i tråd med ulike regjeringar sine framlegg, men til tider òg for andre løysingar, slik som i dag. Det nye er at statsråden har gitt Stortinget to svar, eitt om kor ille alternativ 3.2.A er, og eitt om at det likevel kan aksepterast. I Arbeidarpartiet er me likevel glade for at regjeringspartia har snudd i saka. Det er bra for Trondheim. Det er òg eit vedtak som ikkje øydelegg valkampen i Trondheim, og som syner respekt for lokaldemokratiet. Eg må få nemna saka om bompengefinansiert utbygging av Rv 45 i Gjesdal. Dette er eit døme på at lokale styresmakter tek ansvar og finn løysingar på ein veg med mange flaskehalsar. Ved å utbetra vegen på sju stader til ein pris av 114 mill. kr vil framkomstmoglegheitene auka monaleg. Det ser eg og mange andre som brukar denne vegen, fram til. Noreg har ei kystline på ca. 84 000 km, mest like langt som to gonger rundt ekvator, har eg blitt fortalt. Langs kysten er det øyar og halvøyar som ein må på sjøen for å nå. Det kan vera triveleg for oss som skal dit ein gong iblant, men det er ofte ei ulempe for fastbuande og for næringslivet. Difor er bru eller tunnel ofte eit alternativ. I kveld set me sluttstrek for eit system som kan gjera ferjeavløysing aktuelt for fleire. Eg er glad for at komiteen samla har kome fram til ei rettferdig ordning som er lett å føreseia. Frå før har det vore klart at prosjekta kan få behalda ferjesubsidiane i 15 år etter at alternativet er kome på plass. Når det gjeld spørsmål om refusjon av kapitalkostnader, vert dette òg gitt over 15 år med eit fast beløp på 3,5 mill. kr pr. år, som saksordføraren gjorde greie for. Komiteen har gjort eit par presisjonar som gjer økonomien litt meir gunstig. Beløpet skal justerast med 2,5 pst. pr. år, beløpet skal vurderast og eventuelt justerast kvart fjerde år, og konkret avtalt rentesats i ein eventuell bindande låneavtale kan leggjast til grunn i finansieringsplanen i staden for staten sine berekna 8 pst. Så no kan dei setja i gang med å rekna på Finnøy i Rogaland og mange andre stader langs kysten. Til slutt vil eg seia at me i Arbeidarpartiet er glade for at me skal få ei eiga sak om tiltak mot kjøring i narkorus. Målet er klart: Ingen rusa personar skal kjøra bil, og ulike rusmiddel må likestillast i størst mogleg grad. Me har diverre enno ikkje eit slikt narkometer som Dagbladet omtala her om dagen, så vidt eg veit. Dette i tillegg til spørsmålet om å finna tekniske hjelpemiddel som dekkjer, og at saka reiser mange prinsipielle og praktiske spørsmål, gjer det heilt naudsynt at me får dette som ei eiga sak.
Det blir replikkordskifte.
Når det gjelder motorvegbroen over Drammen, er Høyre veldig fornøyd, og når det gjelder tunnelen i denne saken, er vi veldig glad for at den også blir forsert. Men her har Arbeiderpartiet gått kjempehøyt på banen. De har nesten gått ut og sagt ja til denne tunnelen før de har bevilget pengene. Den 21. mai uttalte representanten Sigrun Eng til NRK Buskerud at hvis det ikke kom ekstra midler, kunne det tenkes at det måtte omprioriteringer til, og hun nevnte da ruten mellom Oslo og Kristiansand. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet er: Er det virkelig sånn at de går inn og omprioriterer viktige prosjekter langs sørlandskysten og i Vestfold for å få broen og tunnelen på plass?
Ja, denne hadde eg venta meg. Men eg må seia at når eg høyrer på replikken og ser på svaret som står i innstillinga, lurer eg på om representanten Andersen og andre har lese kva Arbeidarpartiet og Framstegspartiet seier i denne saka. Me meiner at me ikkje kan byggja veg på den måten ved at me har fire felt som går over i to felt, og så får me fire felt att. Me må få vekk flaskehalsane, elles blir investeringane heilt meiningslause. Og me har sagt følgjande: «Disse medlemmer ser det som ønskelig at denne utbygginga blir fullført samtidig med fullføringa av Drammensbrua.» Arbeidarpartiet har sagt at me føreset at statsråden kjem tilbake med ei vurdering av dette i samband med Nasjonal transportplan. Då skal me òg ta vurderinga. Men eg har registrert at statsråden har vore høgt på banen i denne saka òg, så for meg verkar det nesten som om det er usemje i sjølve Regjeringa. Det verkar som om statsråden vil ha den løysinga som Arbeidarpartiet vil, men Høgre vil av ein eller annan merkeleg grunn ikkje ha det.
Når det gjelder bompengeprosjekter, er Arbeiderpartiet av de ivrigste. Nå ser det ut til at ingen vei kan bli for liten, for nå skal vi også ha et bompengeprosjekt på Rv 45 i Gjesdal kommune. Der er årsdøgntrafikken altså nede i 700 biler. Innkrevingskostnadene vil bli på svimlende 17 mill. kr, og de vil sikkert bli større når det har gått en stund. Da har jeg et spørsmål til Arbeiderpartiet: Finnes det noen nedre grense for årsdøgntrafikken når Arbeiderpartiet skal ha alt som bompengeprosjekt?
Når det gjeld bompengefinansiering, er det i denne saka som i alle sakene Arbeidarpartiet støttar, eit lokalt initiativ. Det er altså dei lokale styresmaktene som tek initiativ til å få løyst nokre problem, for dei kan ikkje venta på at Framstegspartiet ein gong om 100 år kanskje får desse pengane på statsbudsjettet. Føreslår dei å løysa problema sjølve – som i Gjesdal, som tverrpolitisk har laga eit reknestykke som går i hop – meiner eg at det ikkje skal vera noka nedre grense. Men det vil vera ei nedre grense i kvart prosjekt, for om det er for få bilar som kjører der, vil jo ikkje reknestykket gå i hop.
I Trondheim har vi et veiprosjekt som blant oss kollektivtilhengere blir kalt for Nordre «belastningsveg». SV er som kjent imot å bygge denne veien, men når flertallet på død og liv vil spandere en halv milliard kroner på galskapen, er det i alle fall grunn til å spørre om årsaken til Arbeiderpartiets trasévalg. Kommunalrådene fra Høyre og Arbeiderpartiet var i Oslo og snakket varmt om trasévalget som ligger i flertallets innstilling, som er et mye billigere alternativ enn det som statsråden gikk inn for. Med statsrådens forslag kunne vi fått både en funksjonell godsterminal og en funksjonell konteinerterminal på havna, uten at jernbanevogner krysser en hovedvei. Og man kunne fått samlokalisert også de private godsterminalene, som Tollpost, Nor-Cargo, Coca-Cola, i tillegg til Posten. Problemet er at statsrådens løsning forutsetter at bompengeperioden i Trondheim forlenges, eller at satsene økes. Og det passer naturligvis dårlig inn i Arbeiderpartiets lokale valgkampstrategi. Men kan Arbeiderpartiet gi oss ett eneste overbevisende argument, utover dette hensynet, for å velge dette alternativet?
Å overtyda nokon som har bestemt seg for at det ikkje er gode argument, veit eg er umogleg. Men eg er ikkje i tvil. Etter å ha vore i Trondheim og sett på dette, er eg ikkje i tvil om at dette er det beste alternativet, og det er i tråd med det fleirtalet lokalt meiner. Eg er klår over at SV, både der og her, har vore imot det. Det har eg respekt for. Men eit fleirtal går inn for dette i Trondheim. Det er det billegaste alternativet. Det er faktisk sånn at det er ikkje berre ulemper for godsterminalen og for jernbaneområdet med denne løysinga, framfor alternativ 4. Med alternativ 4 ville ein fått ein ny veg rett gjennom jernbaneområdet i Trondheim. Det hadde vore eit dårlegare alternativ. Det går eit tog ein gong om dagen over den vegen me no vel, men det lèt seg dirigera på fornuftige tidspunkt. Me er altså samde med våre folk i Trondheim. Me trur det vert ei god løysing for Trondheims befolkning, utan at dei må betala meir enn det lokalpolitikarane sjølve synest dei skal betala.
Replikkordskiftet er omme.
Vi behandler i dag en samleproposisjon som inneholder flere saker innen vårt område i samferdselskomiteen. Saksordføreren har på en utmerket måte tatt hovedkonklusjonen i de forskjellige sakene. For min del vil jeg komme inn på noen av enkeltsakene. En sak som vi tidligere har behandlet, er Nordre avlastningsveg i Trondheim. Denne veien vil avlaste Midtbyen og sentrumsnære boligområder for gjennomgangstrafikk. Den har også gode forbindelser til havn, transportterminaler og sentralbanestasjonen på Brattøra. Da Stortinget behandlet denne saken første gang, ble det foreslått å flytte godsterminalen fra Brattøra til Leangen. I St.prp. nr. 60 for 2001-2002 ble det opplyst at Jernbaneverket, i samarbeid med CargoNet AS, ikke hadde behov for denne flyttingen. Det måtte en ny utredning til, og to alternativer ble lagt fram. Trondheim bystyre og Sør-Trøndelag fylkesting gikk inn for det billigste alternativet. Ingen ønsket å utvide bompengeinnkrevingen, som var lovet avsluttet i 2005. Alle innser nok at det andre alternativet er bedre, men det valgte alternativet er absolutt akseptabelt. For oss har det vært viktig å lytte til flertallet i det lokale miljøet, derfor støtter vi alternativ 3.2.A og vil ønske Trondheim kommune lykke til med prosjektet. Gjesdal kommune i Rogaland ønsker et bompengefinansiert prosjekt på Rv 45. Dette innebærer ny vei og andre utbedringer. Selve prosjektet har en kostnadsramme på 114 mill. kr – 23 mill. kr i statlige midler og 91 mill. kr i bompenger. De lokale myndigheter har gitt sin tilslutning til prosjektet. Det som er foreslått her, har stor regional betydning. Det er en viktig transportåre for bl.a. turist- og fritidstrafikk mellom Ålgård og Sirdal kommune i Vest-Agder. Når veien over Suleskard er åpen, er Rv 45 viktig for trafikken mellom Jærregionen og Setesdal/indre deler Telemark. Denne veien blir også nyttet som en indre forbindelse mellom Rogaland og Oslo-området. Det skal utbedres kurver, utvidelse av veibredde og omlegging av deler av veien i tunnel. Denne utbedringen vil føre til at det blir lettere å kunne benytte veien for næringsliv og lokal- og fritidstrafikken. Framkommelighetsproblemene rundt Drammen er viden kjent. Jeg tror vi alle har opplevd å sitte i kø gjennom Drammen. Nå er arbeidet med ny motorvei oppstartet, og dette er viktig for å løse framkommelighetsproblemene på denne strekningen. Men for å løse problemene på E18 gjennom Drammen fullt ut, må det også bygges ny Kleivene-tunnel. Når det gjelder Kleivenetunnelen, er planarbeidet forsert, og med en maksimal framdrift er det mulig med byggestart i siste halvdel av 2005. Høyre ønsker at hele strekningen fra Loenga i Oslo til Tønsberg i Vestfold skal få full firefelts standard. Vi ønsker i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan å komme tilbake til tidspunktet for realiseringen. Vi kan ikke som Arbeiderpartiet si at utbyggingen av tunnelen bør være fullført samtidig med Drammensbrua. Det kan vi ikke fordi vi ønsker en grundig kvalitetssikring av prosjektet, slik at vi vet at de totale kostnadene er på plass før byggestart. Jeg er enig i at Kleivene-prosjektet er viktig, og det skal få høy prioritet hos oss i Høyre. Men vi kan ikke, som Arbeiderpartiet, nærmest gi klarsignal til byggestart uten å bevilge penger. Det kan medføre at midler til andre prosjekter på samme stamveirute kan bli nedprioritert, og da er min bekymring de viktige veistrekningene vi har gjennom begge Agder-fylkene. Det kan ikke aksepteres av oss i Høyre. Alternativ bruk av ferjetilskudd er en sak som engasjerer mange øysamfunn. Problemstillingen har vært hvordan en skal kunne beregne dette, slik at viktige beregningsprinsipper ligger fast. Jeg vil berømme statsråden for det resultatet som framkommer her. Her er klare prinsipper for hvilken måte dette skal beregnes på. Komiteen har gjort et par forbedringer i saken. Alle er enige om at kapitalkostnadene på 3,5 mill. kr pr. år i 15 år skal oppjusteres årlig med 2,5 pst. for å holde kroneverdien noenlunde konstant. Vi går også inn for at en ikke skal være bundet opp til statens kalkulasjonsrente ved utregning av hvor stort lån disse årlige tilskuddene kan forrente. Dette vil også gjøre det lettere å sy sammen en finansieringspakke. Det er viktig, siden lav rente gjør at man nok kan oppta og forrente større lån. Dette vil gi muligheter for innbyggerne på Hidra til å få landfast forbindelse. Det er noe som har vært etterlengtet i mange år. Hidra er et levende lokalsamfunn som ønsker å videreutvikle det positive miljøet de har på øya. For å få dette til er det viktig med fastlandsforbindelse. Innbyggerne ønsker selv å bestemme når de vil komme og gå, og ikke være avhengig av ferjen. Hidra er et av mange øysamfunn som vil få denne store muligheten nå. Helt til sist vil jeg ta for meg en sak som i økende grad er et problem i vårt samfunn. Det gjelder kjøring i påvirket tilstand av andre rusmidler enn alkohol i veitrafikken. Vi opplever stadig flere sjåfører i trafikken som er ruset på andre midler enn alkohol. Det har faktisk skjedd en fordobling av registrerte slike bilførere de siste ti år. Dette er en stor trafikkrisiko som i økende grad setter bilføreres og medtrafikanters liv i fare. Det er særlig store utfordringer knyttet til avdekkingen av bilførere som er påvirket av narkotiske stoffer og andre stoffer som innebærer en alvorlig svekkelse av kjøreevnen. Denne saken har stor betydning og omfang, derfor ber vi Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak om tiltak mot kjøring i narkotikarus.
Det blir replikkordskifte.
Usanningar blir ikkje meir sanne om dei blir gjentekne fleire gonger. Arbeidarpartiet skriv i innstillinga at det er ønskjeleg at utbygginga av ny Kleivene-tunnel skjer parallelt med ny motorvegbru, og bed Regjeringa om å koma tilbake med ei sak om dette i samband med rulleringa av Nasjonal transportplan. Høgre viser til utsegn frå kontrollkomiteen og skriv som tilsvar: «… det er oppsiktsvekkende at en del av de samme partiene som da understreket dette, nå vil gå inn for å starte bygging av et prosjekt som det bare så vidt er startet planlegging av. Disse medlemmer tar avstand fra en slik saksbehandlingsmåte, og vil peke på at en slik lettvinthet kan bety betydelige ekstrautgifter, som igjen vil ramme andre samferdselsprosjekter.» Ser representanten Andersen nyansane, og meiner ikkje representanten at trafikantar til Sørlandet òg vil ha god nytte av å få fjerna flaskehalsen Kleivenetunnelen? Er Høgre villig til å omprioritera pengar, om nødvendig?
Først vil jeg si at det Arbeiderpartiet legger fram, om at de vil ha disse to prosjektene ferdig samtidig, er ganske urealistisk. Men når en vet at planleggingen av selve tunnelen er ferdig i slutten av 2005, og vi vet at motorveibroen er ferdig i begynnelsen av 2006, da er det noe som sier meg at dette ikke går i hop. Det er mer å hive ut noe som kan skape forventninger blant innbyggerne i Buskerud. Jeg er så ærlig å si at dette vil vi få inn i en plan, og det skal vi sørge for. Men jeg vil ikke la det gå på bekostning av andre prosjekter, for de er også viktige. Dermed betyr det at vi setter inn alt for å få tunnelen på plass i Nasjonal transportplan, og vi baserer oss på planleggingen. Det betyr også at det er viktig med den prioriteringen vi gjør.
Det kunne vært godt å ta en ny runde om Kleivenetunnelen med Høyre, for det er jo hjerteveien til Høyres representant. Men jeg skal ta en annen ting. Representanten er også opptatt av å bygge E18 på Mosseveien i tunnel. Og der er det også et ønske om at dette skal gjøres med en gang. Men så har hun samtidig sagt at hun også ønsker nytt dobbeltspor på jernbanen. Hvilken av disse to tingene prioriterer hun? Jeg kunne også gjerne ha tatt – nei, beklager!
Det ble nok med ett spørsmål fra representanten Nistad, skjønner jeg, og det gjelder Mosseveien. Det vi konsentrerer oss om i denne saken, er Mosseveien i tunnel, der vi sier vi skal ha to felt i hver retning og ett av dem skal være kollektivfelt. Vi sier også i Nasjonal transportplan at vi skal ha et dobbeltspor. Vi vil komme tilbake igjen til både det og plassering av Mosseveien i tunnel i kommende Nasjonal transportplan. Det er der vi setter tidspunktet, og det er der vi ser alt i forhold til hverandre.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Når det gjelder Innst. S. nr. 272, som vi behandler i dag, skal jeg ta for meg en del av de forslagene som Fremskrittspartiet har. De er inntatt på side 12, så det er sagt. Først: Vi har tenkt å komme med et forslag, og det kunne jo da være interessant for særlig partiet Høyre, som nå har kjørt sin runde i salen og hatt veldig mange fine forslag og ordspill her. De skal ha Kleivenetunnelen, de skal ha jernbane nedover, og de skal ha Mosseveitunnelen. Så får vi se når debatten er ferdig, om Høyre har interesse av å være med og stemme konkret på en hel del av disse gjennomføringsprosjektene som er. Etter lovnadene fra Regjeringen som Høyre er en del av, har vi altså hørt at de skal øke budsjettene, og de skal holde seg til Nasjonal transportplan. Vi vet vel alle hvordan denne regjeringen har kjørt på den linjen. Det første forslaget fra Fremskrittspartiet går på en sak som vi har hatt oppe tidligere, så det er ikke så veldig nøye å ta den noe særlig opp igjen. Men vi holder fast på det som vi har sagt tidligere, at dette er et statlig ansvar, og vi ikke trenger flere bommer i Trondheim. Vi mener at det er mer enn nok med dem som er der. Når det gjelder forslag nr. 2, som går på Gjesdal kommune og Rv 45: Her er det jo sju små utbyggingsprosjekter, med en samlet kostnad på fattige 114 mill. kr. Her skal man da la poppe opp enda et nytt bompengeprosjekt, og det er – som jeg hadde spørsmål om tidligere – en årsdøgntrafikk på fattige 700 biler. Da kan man virkelig sette seg ned og spørre: Hvor langt nede skal tallet være for at vi skal unngå en bom i dette landet? Dette er rett og slett en ny sysselsettingsbedrift, og da synes jeg det er fælt at man skal bruke penger på å ansette folk og få dem ut av arbeidsledighetskøen for at de skal sitte i en bombu. Da kunne man heller ha gitt noe flere penger, slik at det hadde blitt mer anbud. Og kanskje kunne en del av dem som er nødt til å gå fra Mesta, bli sysselsatt med å bygge litt flere veier. Så har vi det tredje forslaget, om tunnel for Mosseveien. Den har jo vært en gjenganger i ganske mange år. Den lå egentlig inne i noe som het Oslopakke 1. Nå er det ikke sikkert det er så mange som husker så langt tilbake. Den skulle egentlig ha vært ferdig allerede i dag, den skulle ikke engang ha vært på agendaen her i dag. Men som vi vet, er den blitt borte, for en god del av de pengene som er tatt inn på bomringen rundt Oslo, har gått til helt andre tiltak enn til å bygge vei. De har blitt brukt til kollektivtiltak, og enda har man økt bompengesatsene i Oslo. Og de er ikke blitt økt fordi man skulle bygge noen ny mosseveitunnel eller andre veier, de har bare gått inn i sluket som er kollektivtransporten – ikke engang da private kom og sa at dette kan vi bygge, hvis vi får lov. Og så setter de opp en bom. Det er helt fair, også for Fremskrittspartiet. Det må jeg bare gjenta én gang til: Det er helt fair for oss, så lenge den gamle veien som er nedbetalt, er gratis. Så det er mulighet nr. 2 for å få satt dette i gang. Tross alt er det en årsdøgntrafikk på Mosseveien på 21 000–30 000 biler. Så har vi et annet prosjekt som etter Fremskrittspartiets mening også burde ha vært fullført for lenge siden, som vi også har forslag om i dag, og som Holten i Kristelig Folkeparti har som hjertebarn og gjerne kan være med og stemme på. Det er E18. Og da vil jeg gjerne minne om at bare skadene, ulykkeskostnadene, beløper seg til 25 milliarder kr pr. år. Og vi bruker altså fattige 11,5 milliarder kr til veiutbygging. Det har vist seg at den strekningen på E6 som er ferdig nede hos representanten Holten, og vi kan også ta med den strekningen på E18, som er nedover mot Høyres representant Andersen, hvor vi har fått firefelts motorvei, hvor vi har brukt lite grann penger, og hvor vi har satset, og der vi faktisk har fått 100 km fartsgrense, der har ulykkesstatistikken gått rett til bunns – og heldigvis for det. Men å satse videre på disse veiprosjektene her? Nei, da skal man planlegge og planlegge, man skal aldri i det hele tatt komme i mål. Likedan er det når det gjelder Kleivenetunnelen i Drammen. Der også skal Høyre bare utrede og planlegge og vil ikke slutte seg til merknaden fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet om at den skal fullføres samtidig med Drammensbrua. Her hadde Høyre anledning til å sikre et flertall. De valgte altså ikke å gjøre det, eller rettere sagt: Jeg får vente til avstemningen er ferdig før jeg sier det, men jeg antar at det blir nei fra Høyre der også. Jeg tar da opp alle forslagene som er tatt inn på side 12 i innstillingen.
Representanten Thore A. Nistad har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
No er det på tide at Framstegspartiet svarar litt for reknestykka sine, for det er ikkje rare reknekunsten dei syner, kan eg lova representantane i denne salen. Frå 1. oktober til 1. juni har dei føreslått ekstra vegtiltak på rundt 50 milliardar kr, litt etter korleis ein reknar. Så spør eg: Kor søren er resultata? Orsak, om det ikkje var eit parlamentarisk uttrykk! Det Framstegspartiet har, er ca. 2,6 milliardar meir i året til riksveginvesteringar. Det vil altså ta 20 år før dei kan halda lovnadene. Og dersom me ser på politiske resultat, har dei fått 200 mill. kr meir til veg i forhandlingar med Regjeringa, altså vil det ta 100 år. Når skal Framstegspartiet slutta å lura folk?
Det er godt at Arbeiderpartiet har moderert seg litt. Sist de var på meg med dette, hadde jeg lagt fram veiplaner for 100 milliarder, nå er det nede i 50. For det første har ikke vi sagt at dette er til drift, eller noe sånt. Vi har sagt at å bygge nye, bra veier i Norge er ren, skjær investering. Og vi har sagt at istedenfor å sette en del av alle våre oljemilliarder på bok vil vi investere i veinettet – og jeg bruker ordet investere. Vi mener at å ha et bra, moderne veinett på like fot med andre land, er og blir en investering. Vi er nødt til å gjøre noe med veinettet i dette landet for næringslivet. Da mener vi at det er atskillig bedre å bruke disse milliardene på veiinvesteringer, istedenfor å gjøre som Regjeringen gjør nå, med god støtte av Arbeiderpartiet, putter oljemilliardene inn i alle mulige aksjefond og aksjer ute, og vi vet alle at tapet i fjor var 123 milliarder.
Jeg vil gjerne følge opp i samme tråd som siste replikant. Det er et ordtak som heter at før god mat skal spilles, skal buk revne. Fremskrittspartiet har en utrolig appetitt på å sluke gode samferdselsforslag. Men man må jo i rettferdighetens navn få lov til å stille spørsmålet om ikke Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag selv har revnet. Og det unngikk representanten Thore Nistad nokså smidig å svare på. Bare i den saken vi har oppe til behandling nå, er det altså seks forslag, som går delvis på nye prosjekter, som går på å ta bort bompengeprosjekter, og så har vi hørt tidligere at vi skal ha firefelts vei fra Oslo til Trondheim, selv over Dovre. Ett sted må jo grensen gå for Fremskrittspartiets pengekasse. Mitt spørsmål går direkte på: Er ikke nå Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag for i år sprengt for lenge siden?
Jeg kan trøste representanten Sahl med at det er ikke sprengt; vi kommer med et nytt forslag i morgen. Så det blir ett til. Men når det gjelder representanten Sahl og hans hjemfylke, revner ikke magen i det hele tatt. Da er det Lofast, da er det 2 milliarder, da skyver han alt til side. Når det gjelder Nasjonal transportplan, som vi behandlet i forrige periode, og som også representanten Sahl var med på, la Fremskrittspartiet fram en økning utover det Regjeringen hadde, på 5,5 milliarder pr. år. I lø-pet av en tiårsperiode er det 55 milliarder. I tillegg har vi sagt at vi er villige til å bruke en god del av oljeformuen til å investere. Og når det gjelder å investere i Nord-Norge, følger Sahl oss i alle saker, men når det gjelder det indre østland, nei, da er det liksom fy, fy. Da er det ikke så veldig fint for ham.
Jeg vil inn på noe av det samme som de to før meg har tatt opp, nemlig: Er det ikke bånn i bøtta hos dere? Det er Sareptas krukke, som jeg har sagt tidligere. Vis til de årlige budsjettene, om dere har inndekning! Jeg nevner bare noe nå: E6 i fire felt til Trondheim, E18 fra Østfold til Kristiansand i fire felt, Listapakka, Drammensbrua, Kleivenetunnelen, Rv 4, miljøtunneler, Trondheimspakka, alle enkeltprosjekter i den samme proposisjonen, Bergensprogrammet. Dette er bare noen av alle prosjektene. Kom og vis det i de årlige budsjetter!
Ordbruken fra Høyre var «bånn i bøtta». Det er klart at den bøtta som Høyre har, i hvert fall lekker som en sil. De har altså et underforbruk på over 2 milliarder hittil, de hadde Sem-erklæringen, som var en påplussing på 600 mill. Ingenting av dette har vi sett. I tillegg har vi kostnadene ved trafikkulykkene, som nå er oppe i svimlende 25 milliarder kr. Dette er det ingen som tar innover seg i det hele tatt. Og det viser seg at dette kan vi redusere kraftig hvis vi er villige til det. Det er altså bevist ved de få store prosjektene som er gjennomført, på E6 og på E18. Der hvor vi har bygd ut tofelts motorvei, og hvor vi har fått økt farten til 100 km, har ulykkeskostnadene gått ned. Vi har også sagt at næringslivet sliter i Norge. De ligger på sine knær for å få ned transportkostnadene ned til kontinentet. Og så kommer Høyre – Høyre av alle – og sier nei til videre utbygging i Norge. Det er da resonnementet blir feil fra Høyres side.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Det står ingenting oppsiktsvekkende i Innst. S. nr. 272, og det er trist. Det er opp til vår generasjon å gjøre en oppgave som er mye større enn det debattene i samferdselskomiteen og debattene i denne salen tyder på. Det er opp til oss å skape en transport som ikke forurenser, og som gjør at de generasjonene som kommer etter oss, også vil ha muligheten til å skape et liv som er like rikt som det som vi har. I denne proposisjonen behandler man en rekke enkeltsaker. Proposisjonen er blottet for helhetlig og sammenhengende tenking, den er blottet for tenking som: Er dette det riktige valget, i denne korridoren? Er dette det tiltaket som kan løse de største utfordringene vi står overfor? Samferdselssektoren er den sektoren i Norge hvor utslippene av farlige klimagasser øker raskest. Likevel blir det ikke engang nevnt når vi setter i gang nye store motorveiprosjekter som vi vet vil bidra til å øke trafikken, og som vil bidra til nok en gang å øke utslippene av farlige klimagasser. Det ser ikke ut som om det bryr så mange engang. Det er ikke vanskelig å tippe at det kanskje er jeg alene her i dag som kommer til å snakke om det. Det er bekymringsfullt, for det er maktpåliggende om vi skal klare å skape en utvikling som gjør at våre barn og barnebarn skal ha en sjanse til å skape seg et godt liv, at vi får bukt med disse problemene. Og da gjelder det samferdselssektoren likså mye som mange andre. Da man lagde den forrige Nasjonal transportplan, sa man at vi skulle tenke korridor, man skulle tenke samfunnsøkonomisk effektivitet, og man skulle tenke miljø. Så skulle man se på hvilke transportmiddel i denne korridoren som best kunne løse de transportutfordringene vi står overfor. I denne proposisjonen mangler det. Mange av de prosjektene som ligger der, vil generere mer trafikk inn til Oslo, samtidig som vi vet at det er bom stopp i nye jernbaneinvesteringer, som på en mer miljøvennlig og en mer samfunnsøkonomisk lønnsom måte kunne ha løst de problemene vi står overfor. Tvert imot, i denne proposisjonen tar man et skikkelig tak for de skikkelig samfunnsøkonomiske ulønnsomme prosjektene. Vi bygger et skikkelig ulønnsomt alternativ i Trondheim sentrum. Med Nordre avlastningsveg – eller «belastningsveg» som Ingvild kaller den – har dessverre flertallet i komiteen valgt en enda verre løsning enn det allerede ulønnsomme trasévalget Regjeringen la fram. SV sa at vi var villige til å sørge for at det minst ille alternativet får flertall hvis regjeringsfraksjonen var villig til å støtte Regjeringens opprinnelige forslag. Dessverre. Neida, den absolutt minst lønnsomme veien, midt i Trondheim sentrum, skulle man bygge. Det beklager jeg. Blar man bakover i denne proposisjonen, kommer man til et lite kapittel om jernbane til slutt. Der er det ingen prosjekter. Og det er jo enkelt å forklare, for vi har bare ett stort anlegg i Norge på jernbane. Det er liksom ingen nye ting å sette i gang der. Det er ingen nye ting å rapportere om heller, og da er det fort gjort å skrive et lite avsnitt til slutt om konkurranseutsettingen som skal starte neste år. Mens vi har behandlet denne triste saken, har fagutvalgene lagt fram forslaget til Nasjonal transportplan for neste periode. Det er spennende lesing, det! Fantastisk mye mer spennende lesing enn det som vi er blitt presentert for i proposisjonsform her. Det Jernbaneverket legger fram, er en investeringspakke som har en netto samfunnsnytte på 7 milliarder kr. For hvert eneste år vi utsetter disse miljøriktige investeringene som på en samfunnsøkonomisk lønnsom måte kan løse viktige transportoppgaver, taper vi samfunnsnytte. Det er trist at dette ikke blir realisert, og at vi sitter og diskuterer motorvei stykkevis og delt isteden. For å være litt positiv til slutt: Jeg er glad for at en enstemmig komite ber Regjeringen komme tilbake med en egen sak om tiltak mot kjøring i narkorus. Jeg tror det strider mot folks alminnelige rettsoppfatning at man kan bli satt i fengsel for å kjøre alkoholpåvirket, mens man nesten slipper unna hvis man blir tatt med narkotika i blodet.
Det blir replikkordskifte.
Nå var ikke Heidi Sørensen – proposisjonen omhandler mange ting – innom Lofast. Men i innstillingen står det først om Lofast i merknaden som bl.a. representanten Geir-Ketil Hansen har vært med på, at man er tilfreds med at utbyggingen av prosjektet skal begynne, og det blir understreket at prosjektet vil få store positive ringvirkninger for området. Dernest sier representanten Heidi Sørensen i sin merknad at hun «vil på det sterkeste advare mot de meget omfattende natur- og miljøødeleggelsene dette prosjektet vil medføre, og som i stor grad kunne vært unngått ved valget av annen trasé». Da blir mitt spørsmål: Kan representanten Heidi Sørensen fortelle meg hva som er SVs politikk når det gjelder prosjektet Lofast? Hva skal befolkningen i dette området forholde seg til om SV f.eks. var på vippen i en avstemning om denne saken? Dette kan ikke være mye seriøst. Hva er SVs politikk når det gjelder bl.a. Lofast?
Prosjektet representanten Strøm tar opp, er et av de prosjektene som virkelig drar ned den samfunnsøkonomiske nytten av det som settes i gang. I tillegg er det et prosjekt der man sørger for å velge en trasé hvor man ødelegger mest mulig natur. Det beklager jeg sterkt at man har valgt. Det er trist at stortingsflertallet har valgt det. Det er sånn at man må ta noen verdivalg en gang i blant. Da kan det hende at det er ting som er viktigere, som det å verne om natur, urørte områder og vern av truede arter, enn valget av akkurat en bestemt trasé. Tor-Arne Strøm stiller et spørsmål han vet svaret på. Det har vært også delte oppfatninger i SV om dette. Det har det. SV har gått for et annet alternativ hele veien, fordi vi har ment at det hadde gått an å unngå de største … Og sånn er det.
I SVs arbeidsprogram for stortingsperioden vi nå er inne i, står det å lese: «I distrikta er det ofte få alternativ til bruk av privatbil. Der må samferdselsinvesteringane føre til at folk får betre vegar.» Samtidig går nå SV imot bygging av Eiksundsambandet i Møre og Romsdal, en utbygging som skal gi 22 000 innbyggere et fergefritt samband til fastlandet, en utbygging som er svært viktig for denne delen av distriktet. Jeg må spørre: Hva mener SV i programmet når ikke Eiksundsambandet kvalifiserer til en slik støtte?
Det må være to samferdselspolitikker i Norge. Vi må ha en politikk for de store byene, og så må vi ha en politikk for det vi må kalle Distrikts-Norge. Vi kan ikke føre den samme politikken på Grünerløkka som vi gjør på Røst. Men for denne samferdselskomiteen har jeg på følelsen at Distrikts-Norge er alt utenfor Ringvei 2 i Oslo. Hvis det er slik at kollektivtrafikken er bra for det som er innenfor Ringvei 2 i Oslo, men ikke ellers, da har vi et alvorlig problem. Når det gjelder Eiksundsambandet, har SV vært imot det så lenge jeg kan huske politikk, og det er mange år. Vi har framhevet gang på gang lokalt at hadde vi anvendt de pengene annerledes, kunne vi ha fått til rassikringsprosjekter og utbedringsprosjekter som vi i sum kunne hatt mye større samfunnsøkonomisk nytte av, og kunne vært til større nytte for de folkene som bor der, enn at man samler alle de pengene i ett prosjekt.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Førre talar starta innlegget sitt med å seie at det ikkje står noko oppsiktsvekkjande i denne innstillinga. Nei, kanskje ikkje, men det står om mange prosjekt som er viktige for næringslivet, og som er viktige for innbyggjarane i dei regionane prosjekta ligg. Det går godt an å bruke eit innlegg til å snakke om andre ting enn det som proposisjonen omhandlar, men vi har ein proposisjon som omhandlar prosjekt som vi òg har sett inn i ein samanheng i førre Nasjonal transportplan, og som vi no snakkar om ei oppfølging av eller ei vidareføring av. Eg skal ta for meg nokre få av dei prosjekta som er omtalte i samleproposisjonen. Stortinget har tidlegare gjort vedtak om prinsippet om alternativ bruk av ferjesubsidiar, og at innsparde drifts-, vedlikehalds- og kapitalkostnader som er knytte til ferjesamband, skal kunne brukast som delfinansiering av vegsamband som gjer ferje overflødig. Å avløyse ferjesamband med bruer eller tunnelar er av stor verdi for næringsliv og busetnad. Å få fastlandssamband betyr reduserte kostnader og redusert tidsbruk ved reiser. Eg er difor glad for at ein samla komite er samd om eit opplegg for alternativ bruk av ferjesubsidiar, og at alle reelle innsparingar ved nedlegging skal reknast med. Eg er nøgd med at vi no skal leggje gjennomsnittlege kapitalkostnader til grunn ved utrekning, og at vi òg skal leggje til grunn ein årleg auke på 2,5 pst i 15-årsperioden i tillegg til basisverdien 3,5 mill. 2003-kroner. Eg forstår at enkelte hadde håpa på at modellen som blir vald, skulle gi større utteljing for nettopp «deira» prosjekt, slik at det ville bli lettare å få til fullfinansiering. Men det er viktig å unngå overkompensasjon for enkelte prosjekt, når det kan føre til dårlegare ferjetilbod andre stader eller bruk av midlar som ikkje ligg inne på budsjettet. Etter mitt syn er det viktig å ha ein modell som er enkel å gjennomføre, og som kan praktiserast utan utstrekt bruk av skjønn og vurderingar. Dette meiner eg vi har fått til. Så over til Trondheimspakka med E6 Nordre avlastingsveg. Av dei to alternativa som er aktuelle som trasé for Nordre avlastingsveg, er etter mitt syn utan tvil alternativ 4 det beste. Dette synet deler i utgangspunktet både Samferdsledepartementet, Vegdirektoratet og Trondheim kommune. Det andre alternativet, 3.2.A, inneber at vegen to gonger vil bli ført i ein 90 graders vinkel gjennom rundkøyringar, det vil bli ei samanblanding av gjennomgangstrafikk og tungtrafikk mellom godsterminalen og hamneområdet på strekninga mellom rundkøyringane, og eit jerbanespor vil krysse E6 Nordre avlastingsveg i same plan. Av desse grunnane tilrår ikkje statsråden primært alternativ 3.2.A. Både alternativ 4 og alternativ 3.2.A blir dyrare enn tidlegare overslag, med alternativ 4 som det dyraste. Men begge alternativa er milliardprosjekt utan at det er dei store skilnadene mellom dei. Men sidan alternativ 4 krev ein større bompengedel som vil føre til at bompengeperioden må forlengjast, har dette alternativet ikkje fått lokal og fylkeskommunal tilslutning. Sjølv om Senterpartiet meiner at alternativ 4 er det beste og mest framtidsretta alternativet, vil vi leggje vekt på dei lokale meiningane og kan, som òg statsråden har gjort, støtte alternativ 3.2.A. Vi står fullt og heilt saman med fleirtalet i komiteen når det blir peika på at dersom det seinare kjem krav om utbetringar av standarden på vegen, kan ein ikkje forvente meir statlege midlar. Slike eventuelle meirkostnader må ein då dekkje lokalt. I denne samleproposisjonen blir komiteen orientert om årsresultat og utbyte for Posten Norge AS. Grunnlaget for utbyte er at det skal betalast eit utbyte på 30 pst. av overskotet i selskapet året før. I 2002 hadde Posten Norge AS eit underskot på 43 mill. kr. Likevel står Regjeringa fast på at Posten Norge AS skal betale 54 mill. kr i utbyte for 2003. Dette er etter mitt syn ein merkeleg utbytepolitikk. Eit selskap som går med underskot, skal betale utbyte. Rett nok har statsråden i svaret på eit spørsmål frå komiteen sagt at Regjeringa finn det nødvendig å gjere ei nærare vurdering av saka og konsekvensen av løyvinga, og at Regjeringa eventuelt vil kome tilbake til Stortinget med saka. Det burde vere sjølvsagt at Regjeringa kjem tilbake til Stortinget med denne saka dersom Regjeringa står fast på å avvike frå grunnlaget for utbytepolitikken.
Det blir replikkordskifte.
Som tidligere sagt, har behandlinga av innstillinga vært en god prosess, og det har også vært et smidig politisk arbeid når det gjelder avlastningsvegen, som representanten Ringstad var inne på. Likevel har representanten Ringstad en ekstra bekymringsmerknad, der man i grunnen kan lese at man nødig går inn på det alternativet som er valgt. Nå kommer Jorunn Ringstad og jeg fra en valgkrets der det til tider er langt mellom de tilfredse. Komiteen har vært på en reise i 14 andre fylker, der forventningene har vært spent langt utover mulige flertallsløsninger. Mitt spørsmål til representanten Ringstad er: Skulle vi ikke i all enkelhet bare glede oss over at vi kan innfri de lokale ønskene i Trondheim?
Som samferdslekomite har vi eit ansvar for å leggje vekt på det som gjeld trafikktryggleik, vi har ansvaret for å finne dei beste løysingane, og vi har ansvaret for å bruke samferdslemidlane på best mogleg måte. Eg sa i innlegget mitt at eg meiner at det alternativet som Senterpartiet likevel har gått inn for, ikkje er den optimale løysinga. Vi hadde to alternativ å velje mellom, og etter mitt syn er alternativ 4 eit betre alternativ enn 3.2.A, som no har fått fleirtal. Eg lista opp dei argumenta som akkurat viser at alternativ 3.2 A har sine svakheiter, og at alternativ 4 ville ha vore meir framtidsretta. Men som eg sa i innlegget mitt: Når vi òg skal ta omsyn til dei lokale meiningane, har dei lokale meiningane fått ei vekting som gjer at vi likevel kan støtte alternativ 3.2.A. Vi gler oss over at vi får ei løysing for Nordre avlastingsveg.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Med behandlingen av denne samleproposisjonen gir Stortinget tilslutning til Regjeringens forslag om å sette i gang en rekke nye, store anleggsprosjekter på samferdselssektoren. Det gjelder Eiksundforbindelsen i Møre og Romsdal, Lofast i Nordland og ny firefelts E18 i Østfold, som alle får byggestart i år. I tillegg vil Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett slutte seg til Regjeringens forslag om å bevilge 200 mill. kr i år for å igangsette bygging av togradiosystemet GSM-R langs Nordlandsbanen. Og byggestart for Norges første OPS-prosjekt, ny E39 i Orkdal i Sør-Trøndelag, skjedde for noen få uker siden. Disse prosjektene er viktige og gledelige nyheter for folk og næringsliv i store deler av landet. Men ikke bare det: Hvert av prosjektene er i størrelse fra 450 mill. kr til 1,1 milliarder kr, og hvert av dem vil bidra positivt når det gjelder aktivitetsnivået i anleggssektoren. Sysselsettingseffekten av alle disse nye prosjektene er på flere tusen årsverk. Jeg mener derfor det er godt grunnlag for å si at Regjeringens samferdselspolitikk gir verdifulle bidrag for å sikre sysselsetting og verdiskaping innenfor rammen av en økonomisk politikk som legger til rette for fortsatt nedgang i rentenivå og kronekurs. Jeg er også glad for at Stortinget slutter seg til hovedtrekkene i Regjeringens forslag til hvordan innsparte statlige tilskudd til ferjedrift kan brukes for å gjennomføre vegprosjekter som gir ferjeavløsning. Jeg tror det kan føre til realisering av flere nye samferdselsprosjekt som sikrer bosetting og verdiskaping langs kysten. På bakgrunn av komiteens innstilling vil jeg nå arbeide videre med aktuelle prosjekter og komme tilbake til Stortinget med disse. Det er likevel en betydelig utfordring å fastsette størrelsen på de innsparte kapitalkostnadene på en måte som ikke gir uønsket overkompensasjon. De justeringene Stortinget har gjort, kan øke faren for overkompensasjon. Jeg vil selvsagt legge Stortingets forutsetninger til grunn, men vil komme tilbake til spørsmålet om kapitalkostnader i forbindelse med Nasjonal transportplan, ut fra det jeg oppfatter som et felles ønske fra alle partier om å unngå uønsket overkompensasjon, som i sin tur vil gå ut over ferjetilbudet andre steder. Bygging av Nordre avlastningsveg i Trondheim kan med denne innstillingen fra komiteen ta til neste år, slik Regjeringen foreslo. Bygging etter det såkalte alternativ 4 ville etter Regjeringens syn være den klart beste løsningen for å oppnå de ønskede positive virkningene ved Nordre avlastningsveg. Jeg oppfatter det slik at komiteens flertall er enig i dette, men at flertallet likevel velger alternativ 3.2.A, fordi det ikke ser ut til å være mulig å få lokal tilslutning for finansieringen av alternativ 4. Jeg har ut fra dette subsidiært anbefalt valg av alternativ 3.2.A, under forutsetning av at lokale myndigheter selv finner inndekning for restfinansiering, og at eventuelle framtidige lokale krav om standardheving ikke dekkes med ytterligere statlige midler. Jeg er glad for at komiteens flertall stiller seg bak disse forutsetningene, og gir sin tilslutning til forslaget om endret bompengeordning i tråd med lokale ønsker for å få realisert Nordre avlastningsveg. Avslutningsvis vil jeg understreke at jeg deler komiteens bekymring for at stadig flere sjåfører i trafikken er påvirket av alkohol eller andre rusmidler enn alkohol. Det avdekkes nå rundt 5 000 slike tilfeller i året. Det er et høyt tall, men det er samtidig en indikasjon på at vi har et effektivt system for å kontrollere ruspåvirket kjøring. Norge ligger i verdenstoppen når det gjelder avdekking av annen rus enn alkoholrus, og det er ingen grunn til å tro at det er fordi spesielt mange i Norge kjører i påvirket tilstand sammenliknet med andre land. Komiteen ber i sin innstilling Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak om tiltak mot kjøring i narkorus. Jeg vil følge opp dette, og vil komme tilbake til saken.
Det blir replikkordskifte.
Eg lurar på kvifor statsråden vil koma tilbake til Stortinget med ei ny sak om ferjeavløysing. No er det ein samla komite som har gjeve så klåre føringar at det berre skulle vera å rekna, så vidt eg kan forstå. Eg er glad for at det kjem ei eiga sak om narkotika og bilkøyring, og vil spørja statsråden om kor langt ein har kome i utviklinga av dette med narkometer e.l. Og dersom ein ikkje har kome så langt, kva for initiativ vil statsråden ta for å få fortgang i dette? Det er ein samla komite som vil sjå på kjøpsavtala mellom NSB og Samferdsledepartementet, og me slår fast at Stortinget ikkje skal gå inn i ei detaljstyring av dette. Meiner statsråden at nedlegging av alle nattogtilbod i dette landet er ein slik detalj?
Det var mange spørsmål, og jeg skal prøve å komme inn på så mange jeg kan. Når det gjelder såkalte narkometer, har Justisdepartementet tatt initiativ til å sette i gang et prøveprosjekt med uttesting av narkometer. Det er altså satt i gang et arbeid med dette, og det er viktig å følge det videre opp. Jeg vil likevel advare mot at vi bruker den type tekniske metoder og stoler på at det hjelper oss videre. Det er mange utfordringer, og vi må angripe denne problemstillingen på bred front. Narkometer kan være én ting. De erfaringene man har så langt, viser at denne type måleinstrumenter ikke klarer å måle alle typer stoffer. Vi klarer kanskje å ta enkelte, men ikke alle. Kjøpsavtalen med NSB er det naturlig at vi går gjennom. Jeg synes faktisk at det er en god idé å gå gjennom den i hovedsak i forhold til Stortinget. Når vi skal konkurranseutsette, kommer vi til å måtte gå inn på flere detaljer ved mange sider av dette.
Jeg registrerer ut fra proposisjonen at man ikke kommer til å sette i gang store nye prosjekter. Man venter bl.a. med å sette i gang bygging av ny tunnel vest for Drammen. Nå ser vi at økonomer, bl.a. Mork, har uttalt i Dagens Næringsliv at man kunne ha satt inn 5 milliarder kr ekstra bl.a. til veibygging i forbindelse med revidert. Vi vet at skadde og drepte i trafikken koster samfunnet 25 milliarder kr pr. år, men man gjør ikke noe likevel. Man kan bedre forholdene for næringslivet ved at man bygger nye veier, men det gjør man heller ikke. Er det ikke på tide at vi begynner å sette folk i fokus ved at vi bygger trygge veier og ikke bare satser på fotobokser og slike tiltak? Få folk i arbeid, bygg nye veier! Når kommer forslagene?
Jeg lurer litt på om representanten Kenneth Svendsen og jeg snakker om samme sak. Vi har en innstilling her som omhandler en lang rekke prosjekter som starter opp nå, til betydelige verdier, og som betyr arbeidsplasser for svært mange mennesker. Det er slik at vi midt i denne problemstillingen står overfor det at vi bygger veier og ønsker å bygge veier også ute i distriktene, slik at vi kan ta hele landet i bruk, og det er viktig. Men da står vi også overfor den utfordringen at vi ikke må få et sånt press i økonomien at konkurranseutsatt virksomhet, langs kysten spesielt, rett og slett går konkurs. Det har vi nå flere eksempler på. Da kan vi ikke bygge veier, for å si det slik, med den ene hånden for så å risikere at vi må legge ned virksomheter med den andre fordi vi ikke viser ansvarlighet i økonomien. Jeg kommer til å gjøre mitt for at vi skal ha en god samferdselspolitikk og en god økonomisk politikk her i landet.
Statsråden har helt rett i at det er forslag om å sette i gang mange nye prosjekter i denne proposisjonen. Men jeg lurer på om statsråden har reflektert over at ingen av de prosjektene er knyttet til jernbane eller kollektivtrafikk. Jeg vil altså spørre: Er det betegnende for den samlede samferdselspolitikken som denne regjeringen står for? Og så vil jeg også bruke anledningen til å gjenta spørsmålet fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt: Er det slik at det å legge ned det samlede nattogtilbudet i Norge er å betrakte som en detalj?
Jeg kan ikke si annet enn at det er brukt 200 mill. kr på GSM-R, sikkerhet på jernbanen. GSM-R skal ikke brukes på veg, skal ikke brukes i luften, det skal brukes på jernbanen, dvs. det er et solid bidrag i revidert nasjonalbudsjett. Det viser også litt av den innsatsen denne regjeringen har tenkt å bidra med når det gjelder kollektivtrafikken. Den betyr mye for oss. Nattog er ingen detalj. Nattog er et vesentlig tilbud for mange her i landet. Jeg har aldri sagt det er en detalj, det er et viktig spørsmål, og det er et viktig spørsmål for flere av partiene her på Stortinget, også for det partiet jeg tilhører. Men jeg godtar ikke at vi fører forhandlinger med NSB gjennom aviser eller den slags. Vi er i dialog med flere selskaper bl.a. som er interessert i å se på kjøringen av disse togene.
Eg har fyrst lyst til å gjenta eit spørsmål som Oddbjørg Ausdal Starrfelt stilte i sin replikk, og som eg ikkje oppfatta at statsråden kommenterte, nemleg ferjeavløysing. Slik eg forstår det, har vi når denne kvelden er omme, gjort dei nødvendige vedtaka i Stortinget. Då skal vi ha alt på plass, slik at vi skal kunne starte opp og gjennomføre prosjekt med ferjeavløysingsmidlar. Eg vil gjerne utfordre statsråden til å kommentere om ikkje ho oppfattar det på same måten. Og så eit spørsmål til, og det går på Posten og utbytepolitikken. Vi har fått opplyst gjennom denne saka her at Regjeringa står fast på at Posten Norge AS skal betale 54 mill. kr i utbyte i år, sjølv om Posten hadde underskot i fjor. Mitt enkle spørsmål er: Har Regjeringa lagt seg på ein ny utbytepolitikk i forhold til det som har vore praksis tidlegare?
Ferjeavløsningsprosjekter er et tema denne regjeringen er svært opptatt av, og det er derfor vi har tatt opp temaet. Det som Stortinget nå har lagt fram, går på detaljer når det gjelder modeller som skal brukes. Det må vi komme tilbake til når vi har de konkrete prosjektene. Jeg har stor forståelse for det som er lagt inn. Jeg er også opptatt av, slik som Stortinget er opptatt av, at dette ikke er måten vi regner kapitalkostnader på. Det skal ikke gå ut over ferjetilbudet for andre, og det er det jeg er opptatt av. Jeg er veldig ivrig etter at vi skal få til ferjeavløsningsprosjekter basert på dette, men vi må også sørge for at det ikke går ut over ferjetilbudet generelt. Det er dårlig distriktspolitikk. Men jeg er helt sikker på at vi skal finne fram til gode prosjekter. Når det gjelder Posten, og når det gjelder utbyttepolitikken generelt, vil jeg selvfølgelig komme tilbake til den i eierskapsmeldingen.
Det begynner å bli seint på kvelden, men eg er ikkje riktig sikker på om eg oppfatta at statsråden sa så mykje om motorvegbrua i Drammen og Kleivenetunnelen, og eg kunne ha tenkt meg at ho hadde gitt nokre synspunkt på det. For slik som eg har oppfatta utsegna frå statsråden i andre samanhengar, har ho sagt at ho er positiv til å finne ei løysing for ny Kleivene-tunnel. Samtidig registrerer eg her i debatten at regjeringspartia er temmeleg skarpe i sine merknader om det same og er redde for at det vil gå ut over andre prosjekt eller andre parsellar på E18. Kan statsråden seie noko om kva slags tankar ho har når ein da ser innspela frå fagetatane og dei tankane dei har gjort seg om det same, nemleg Kleivenetunnelen?
Jeg synes spørsmålet om Drammensbrua og Kleivenetunnelen er helt legitime spørsmål. Det er viktige strekninger på en stamveg her i landet, og det er naturlig at vi ser det i sammenheng. Vi har planmessig kommet mye kortere med Kleivenetunnelen. Det er realiteten vi står overfor, og det jeg har sagt, er at vi må sørge for å komme videre med det planarbeidet, og det jobbes det videre med. Jeg vil også minne om at Stortingets kontrollkomite nylig enstemmig understreket behovet for kvalitetssikring av store prosjekter. Dette er store prosjekter, og derfor er det viktig at vi har nettopp den prosessen som Stortinget har bedt om at vi skal ha. Det betyr ikke at vi er imot prosjektene som sådanne, men vi må kjøre en riktig prosess.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Eg vil omtale to punkt i samleproposisjonen når det gjeld E18 motorvegbrua i Drammen. Eg er glad på vegner av alle vegfarande for at bygginga av dobbeltbru er starta opp. Eg er også glad på vegner av folk i Drammen for at ei viktig brikke i Drammenspakka er under arbeid. Knutepunktet Drammen har levd med trafikkaos, eksos og svivestøv lenge nok. Kampen om tunnel i staden for bru er over, og vi på Stortinget må berre gjere vårt yttarste i budsjetta dei neste åra, slik at avtalen som er inngått mellom stat, kommune og fylkeskommune, blir innfridd. Det manglar enno ein god del på at framdriftsplanen blir etterlevd. Ved alle store utfartshelger til Vestfold og sørlandsidyllane er det Drammen som er den store flaskehalsen. Difor ber Arbeidarpartiet Regjeringa kome tilbake til Stortinget med planar om korleis dei vil finne ei løysing på Kleivenetunnelen og få bygd ny tunnel som vil løyse problemet med endelause køar. Arbeidarpartiet er faktisk villig til å omprioritere midlar, om nødvendig, slik at det blir firefelts motorveg frå Oslo til Tønsberg samtidig med den nye brua. Eg er glad for at fagetatane i sitt innspel til revisjon av NTP også innser at det er nødvendig med ein ny Kleivenetunnel. Eg får håpe at alle dei titusen som i sommar vil sitje i kø forbi Drammen, hugsar på at Regjeringa ikkje vil gjere noko med dette no, at Regjeringa meiner at køar er gøy, og her kan dei berre stå, både no og når ei ny bru er bygd. Lat meg så få kome med ei lita bøn til statsråden. Det gjeld støyskjerming langs E18 i Buskerud. Når to delstrekningar er ferdige, sit dei att med eit budsjettoverskot som nesten strekk til eit tredje område, jordvollen ved Frydenhaug. Massen blir skaffa lokalt, og etter kostnadsoverslaget er det der ein manko på skarve 1,5 mill. kr. Vi snakkar om småpengar i vegsamanheng, men for bebuarane som har hatt E18 som næraste nabo i 30 år, ville det ha vore fint om ein kunne finne desse kronene, slik at ein kunne gjere seg nytte av jordmassane og leggje dei på plass og ikkje på lager ein annan stad. Den andre saka som eg vil ta for meg, er ny framdriftsplan for konkurranse innan jernbanen. Arbeidarpartiet er tilfreds med at departementet gir seg betre tid med anbodspapira og med kva som skal vere retningslinene for nye aktørar i togdrift på persontrafikksida. Det må utan fnugg av tvil vere slik at tryggleiken blir sett i høgsetet utan omsyn til operatør. Kvalifikasjonskrava må vere like. St.prp. nr. 1 for 2002-2003 hadde opplysingar om avtalen om statleg kjøp av persontransporttenester hos NSB AS. Der er det lagt til grunn at avtalen i all hovudsak skal vere ei vidareføring av dagens togproduksjon. I den siste tida har vi fått varsel om stopp av nattogkøyring etter nyttår dersom ikkje statlege kjøp blir auka. Visstnok er det ikkje noko land, heller ikkje av dei som har ei tett busetjing, som ikkje subsidierer nattogdrift. Det går òg rykte om at visse dagtog på fjerntogstrekningane står i fare. Utsegner frå medlemer i samferdselskomiteen har tidvis vore nokså krasse, at jernbanen berre driv med sutring og syting, og at jernbanen ikkje har noka framtid anna enn i nærtrafikk og intercity-samanheng. Der varslar Arbeidarpartiet kamp. Jernbanen har framtida for seg. Det ser ein på satsinga i andre land. Men da må ein ruste opp den 100-150 år gamle skinnegangen, slik at ein kan nyttiggjere seg dei investeringane som ein alt har gjort i nytt togmateriell, og at arbeid som berre delvis er ferdig, blir ferdigstilt. Arbeidarpartiet er innstilt på ein debatt der miljøkrav, avlasting for eksisterande vegnett, tryggleik og offentlege kjøp blir sette på sakskartet. Dette er ting vi må kome tilbake til i samband med rulleringa av Nasjonal transportplan. I dag kunne eg tenkje meg å utfordre statsråden på kva tankar og løysingar ho ser for seg for at jernbanen kan overleve. Er ho tilfreds med dei utsegnene leiaren av samferdselskomiteen har kome med i denne saka?
Også i denne saka opplever vi at Framstegspartiet har ein del avvikande forslag i forhold til fleirtalet. Det er fleire saker på vegsektoren der dei utan å vise til dekning går inn og seier at dette skal vi ta over statsbudsjettet. Vi har tre saker seinare i kveld der det same er tilfellet. Det er ikkje meir enn eit par veker sidan vi i denne salen behandla ei sak der det same partiet foreslo at vi – også utan dekning – skulle begynne å byggje ein firefelts veg mellom Oslo og Trondheim. Då er spørsmålet som eg synest det er greitt å stille: Er det nokon i denne salen som trur at det finst noko slikt som ein gratis veg? Nei, sanninga og baksida av det glansbiletet som Framstegspartiet prøver å vise med sin eigen politikk, finn vi dersom vi går inn i innstillinga til budsjettet for inneverande år, for der måtte Framstegspartiet ned på jorda. Dei måtte inn og prioritere med verkelege pengar, ikkje berre monopolpengar og tenkte pengar. Og kva var det Framstegspartiet gjorde då? Jau, dei kutta bl.a. 140 mill. kr, altså 20 pst., av Kystverket sitt budsjett, det som skal gå til å sikre kysten, til å sikre farleier, fyr og merke. Dei kutta 80 pst. av det som skulle gå til forsking på samferdselsområdet. Det er mogleg vi veit det vi treng å vite om samferdsel, men likevel: Vi skal ikkje forakte kunnskap på den måten. Dei kutta 30 pst., 100 mill. kr, på statens kjøp av posttenester. Om det skulle gå ut over seksdagarsleveringa, om det skulle gå ut over Svalbard, eller kva det var, sa dei sjølvsagt ikkje noko om. Og dei kutta 600 mill. kr, altså 20 pst, på drift og vedlikehald av det jernbanenettet vi har i Noreg, som er ein av flaskehalsane for å kunne utvikle jernbane der ei jernbane framleis har ei framtid. Dette viser kor fullstendig absurd ein del av desse forslaga er, og det trur eg begynner å gå opp for dei aller fleste også utanom denne salen. Lat meg likevel få konsentrere meg om det som er positivt i denne saka. Om det prinsippet som no blir spikra ein gong for alle, vil eg seie at dette gjer at ein i staden for stadig aukande kostnader til ferjesamband, no kan bruke dei same pengane i 15 år til å byggje veger, tunnelar og bruer som kan gjere ferjer overflødige. Det er ei nytenking som ein del folk lanserte for 15-20 år sidan, og det tener denne regjeringa, denne samferdselskomiteen og dette stortinget til ære at vi no klarer å få gjennomført dette. Det har vore reist diskusjon om full kompensasjon, om overkompensasjon, og om korleis dette ville slå ut. Eg trur at dette på kort sikt først og fremst vil vere til glede for dei mange i næringslivet og dei mange som bur og arbeider i desse områda. Men på lang sikt er det ikkje tvil om at staten vil få store nettoinntekter, i og med at han blir kvitt ein ganske stor kostnadspost. Sjølv om det har vore litt diskusjon fram og tilbake i dag om vidare oppfølging, håpar og trur eg at departementet, som statsråden også sa, vil leggje fram dei første sakene for Stortinget i løpet av dette året. Lat meg også få uttrykkje glede – for litt lokalpolitikar er ein òg når ein er i samferdselskomiteen – over at Eiksundsambandet, som ein del fleire gonger har trekt i tvil, no endeleg blir spikra. Det er sagt at vi no har ei framdrift som gjer at vi blir ferdige hausten 2007. Det er ei glede. Når representanten Sørensen tidlegare i dag sa at dei same innbyggjarane ville kunne hatt vel så stor glede av om dette var brukt til rassikring og ein del mindre prosjekt, trur eg representanten Sørensen er dårleg orientert om forholda når det gjeld både næringslivet og samfunnsutvikla på Søre Sunnmøre. Dette er ein gledesdag også for oss som bur i dette området.
Forslaget om alternativ bruk av ferjetilskudd er et veldig godt forslag og en fornuftig måte å gjøre en del ferjesamband overflødige på. Det er mange prosjekter som venter på en løsning, og det vedtaket som vi nå skal fatte, vil gjøre det mulig å løse mange av dem raskere enn det ville være mulig gjennom ordinær budsjettbehandling. Mange kystsamfunn får en ny mulighet med dette vedtaket, og som sådant er det med på å bidra til en del av de overordnede målene i samferdselspolitikken, nemlig det å sikre bosetting, skape regional utvikling og korte avstandsulemper. Her skal statsråden ha ros for å ha fått fram et godt forslag raskt. Jeg skal ikke gå i detalj når det gjelder forslaget til avskrivningsregler og beregning av kapitalkostnader, men løsningen med å beregne en gjennomsnittlig bespart kostnad på 3,5 mill. kr årlig over 15 års avskrivningstid, synes å være fornuftig. Det er også grunn til å understreke andre besparelser som ligger i forslaget. Der nye ferjer blir frigjort, vil det være besparende i forhold til fornying av ferjeflåten. Det er det et stort behov for. Nye krav til sikkerhet vil kreve en betydelig oppgradering av ferjeflåten. Om sju år, altså i 2010, vil 121 av 193 ferjer være over 30 år. Behovet for fornying er langt større enn framdriften budsjettrammen på de årlige budsjettene tillater. Det er en tilleggsgevinst som også kommer på plussiden i forhold til denne type forslag. Det orienteres om en ny framdriftsplan for konkurranseutsetting på jernbanen. Jeg konstaterer at dette er blitt mer komplisert enn hva stortingsflertallet synes å forutsette da konkurranseutsetting ble vedtatt i forbindelse med budsjettet for 2002. Det er svært mange forhold som må på plass før det er mulig å konkurranseutsette. Det gjelder forhold knyttet til sikkerhet, forhold omkring overflødig materiell, forhold omkring verksted og vedlikeholdsoppgaver, forholdet til ansatte i NSB og spørsmål om NSB samtidig skal kunne konkurrere i utlandet. Her er flere vanskelige saker som må løses. Statsråden har SVs fulle støtte når departementet tar den tiden som er nødvendig. Det er gjort mange ulike og varierende erfaringer med konkurranseutsetting, i både Sverige og Danmark, som statsråden bør ta med seg før hun kommer til Stortinget med forslag om konkurranseutsetting. Komiteen har i en enstemmig merknad bedt om at det blir redegjort for avtalen med NSB om statlig kjøp av transporttjenester, i statsbudsjettet for 2004. Samtidig står det i en merknad at man ikke skal gå inn i detaljstyring av kjøpsavtalen. Men merknaden må helt klart kunne tolkes dit hen at redegjørelsen skal være grundigere enn den som var i årets budsjett, uten at hele avtaleverket skal behandles som egen sak. Staten kjøper persontogtjenester av NSB for nesten 1,4 milliarder kr årlig. Det har nå oppstått en debatt fordi styret i NSB har signalisert at nattogene vil bli lagt ned om ikke rammen for kjøpsavtalen høynes til neste år. Dersom dette blir gjennomført, betyr det at NSB vil miste ca. 300 000 reisende årlig. Det er reisende som vil ta enten bil, buss eller fly, og hva blir de samfunnsmessige konsekvensene av det? Det hevdes at Norge bruker uforholdsmessig mye på kjøp av tjenester hos jernbanen, men dersom vi sammenligner oss med våre naboland, er svaret nei. Sverige bruker 3,7 milliarder kr på kjøp av persontogtjenester, og Danmark bruker 4 milliarder kr. Sammenlignet med oss har Danmark mindre jernbane. De har 3 300 km jernbane, mens Norge har 4 000 km. Med mindre jernbane bruker altså Danmark nesten tre ganger så mye som Norge på kjøp av persontogtjenester. Jeg ser fram til at Stortinget i forbindelse med samferdselsbudsjettet for 2004 får en grundig redegjørelse om kjøpsavtalen, og tar en grundig debatt om hva vi vil med NSB, og om hva som er rimelig og mulig å få ut av det vi bruker på kjøp av tjenester, slik at vi kan legge forholdene til rette for at flere kan reise med tog i årene framover, og ikke færre, slik utviklingen nå ser ut til å være.
St.prp. nr. 67 omhandler bl.a. E10 Fastlandssamband til Lofoten, Lofast. Arbeiderpartiet er meget tilfreds med at dette nå er på plass, og at prosjektet nå skal settes i gang i sommer. Dette prosjektet vil få store positive ringvirkninger for dette området. Det vil ha stor betydning for sysselsettingen og næringslivet. Det vil også ha stor betydning for bosettingen. Det vil bety at en f.eks. kan bo i én kommune og jobbe i en annen. Da er det viktig med gode samferdselsløsninger, og Lofast er et bra bidrag i den retningen. Det er veldig god distriktspolitikk. Når det gjelder Posten, som noen har vært innom her i dag, er det viktig at vi har et godt tilbud over hele landet. Da er det også viktig at vi har gode løsninger. Så må jeg berøre den utbyttepolitikken som drives overfor Posten i dag. I dag tar vi et utbytte fra en bedrift som går med underskudd. En kan stille seg spørsmål om dette er en riktig politikk. Vi har i dag en bedrift som er under store omstillinger, og da er det viktig at Posten har et skikkelig økonomisk grunnlag for å klare denne oppgaven. Derfor må vi etter Arbeiderpartiets oppfatning følge nøye med på situasjonen og se nærmere på disse problemstillingene. Arbeiderpartiet har merket seg at Regjeringen finner det nødvendig å foreta en nærmere vurdering av bevilgningene, og at Regjeringen eventuelt vil komme tilbake til Stortinget med saken. Arbeiderpartiet er kritisk til at Regjeringen fortsetter sin politikk med å svekke Posten Norge BAs konkurransekraft og muligheten for å utvikle selskapet, og ber om en grundig gjennomgang av dette i § 10-meldingen, som nå er utsatt til høsten. Når det gjelder alternativ bruk av ferjetilskudd, er det over flere år arbeidet med et opplegg som vil gjøre det mulig å motta ferjesubsidier i en periode etter at bru eller tunnel har erstattet ferja. En slik løsning vil være bedre både for innbyggere og for staten. Når Stortinget får dette på plass, blir det en utrolig viktig sak for mange steder og lokalsamfunn i dette landet. Norskekysten er full av øyer, og vi har en kystlinje som er dobbelt så lang som det er rundt ekvator. Menneskene som bor på øyene, trives, og mange trives også med å reise med ferje. Men andre, både privatpersoner og bedrifter, opplever ferjene som en ulempe i forhold til bosetting og i forhold til næringslivet. Alternativ bruk av ferjesubsidier vil løse mange menneskers problemer. Vi i Arbeiderpartiet er veldig godt fornøyd med at Stortinget har samlet seg bak våre prinsipper, og at en fant en god og praktisk måte å løse dette på. Så alle sammen bør være glade i kveld, og være fornøyd med at vi har funnet en god løsning for mange mennesker i vårt land.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er meget positivt at et flertall i kveld går inn for at det skal bygges smal firefelts motorvei på store deler av E18 gjennom Østfold, en vei der trafikken vokser meget raskt, og mye raskere enn de prognosene som tidligere lå til grunn for utbygging, der ulykkene er alvorlige og mange. Statens vegvesens tall for trafikkøkningen de siste ti årene er i overkant av 3 pst. Det er langt over det som ble lagt til grunn da Østfoldpakka fase 1 ble behandlet her i Stortinget. Derfor er endringen fra to til fire felt både framtidsrettet og nødvendig. Økte kostnader med en firefelts vei er beregnet til 750 mill. kr. Jeg forutsetter at staten på sin side dekker sin del av kostnadene som forutsatt i Østfoldpakka fase 1, inklusiv kostnadene den utvidelsen vi nå vedtar. Den økte trafikkveksten gir allerede økte bompenger. Det er all grunn til å tro at det ikke er behov for en dobling av bompengene, slik det er antydet i proposisjonen. Arbeiderpartiet mener det ikke er akseptabelt med en dobling av bompengene, men ser heller en løsning ved å forlenge bompengeperioden, slik det også er antydet i proposisjonen, og slik at også regnestykket går i hop. Positivt er det også at det nå gis klarsignal til at parsellen Sekkelsten-Krosby gjennom Askim får tillatelse til å låne penger, slik at anlegget kan ha sin framdrift og ferdigstilles innen 2005. Det betyr at statens penger til hele parsellen, som er kostnadsberegnet til 400 mill. kr, må komme senest i 2005, og jeg ber statsråden bekrefte det. Det er all grunn til å merke seg at Fremskrittspartiet fortsatt snakker om å bygge E18 uten bompenger. Dette er en gedigen bløff. Med deres forslag ville det gå enda lengre tid før vi fikk en mye mer trafikksikker og framkommelig E18 gjennom Østfold. Når SV går imot både å bygge fire felt og å forsere utbyggingen nå, er det grunn til å merke seg det. Vi er kjent med alle lidelsene i forbindelse med alle de alvorlige trafikkulykkene hver uke, og dersom man ikke er villig til å ta innover seg at dette vil skape en mye bedre trafikksikkerhet, mener jeg at det er all grunn til å merke seg det.
Glitrende suksess vil knapt være brukernes karakteristikk av dagens norske jernbane. NSB makter ikke å holde på kundene sine. Siste problem ut var trafikken på den tradisjonsrike Bergensbanen. NSBs rolle i nedgangen er vanskelig å vurdere utenfra. Kanskje gjør NSB en god jobb, kanskje gjør de det aldeles ikke. Poenget er at vi har intet referansegrunnlag å sammenligne NSBs samlede aktivitet med. Bevilgende myndigheter famler i blinde: Vi vet ikke. Det er ikke sunt for noe transportselskap å operere inne i en osteklokke, skjermet fra opponenter. Derfor ønsker regjeringspartiene å åpne for tilbudsleverandører på jernbanen, slik at brukernes ønsker kan vurderes fra mer enn én operatør. Det er bra også for NSB at jernbanen blir oppvartet av flere idemakere, analytikere og praktikere. Jo flere og bedre ressursgrupper det er som arbeider med jernbanespørsmål, jo bedre jernbane får vi. Så logisk og så enkelt! Selv om fremdriftsplanen for konkurranse på jernbanen med dette utsettes noe, står denne jernbanefilosofien fast. Vi ønsker bedre kvalitet og flere passasjerkilometer for togmilliardene våre. Så til Mosseveien. Den delen av E18 som ligger mellom Sørenga og Fiskevoll i Oslo har lenge vært en problemstrekning. Den planlagte kanaliseringen av trafikken gjennom E6 har ikke vært vellykket. Presset på Mosseveien fortsetter med kødannelser, eksepsjonelt høye ulykkestall og gjennomkjøring av bomiljøer som resultat. Behovet for Mosseveien i tunnel ble slått fast gjennom planlegging av Oslopakke 1, men planen led den vanskjebne ikke å bli realisert. Tunnelen er samfunnsøkonomisk lønnsom, og gjennomføring av planen som OPS-prosjekt byr ikke på vesentlige problemer. Finansiering kan dekkes gjennom bompenger alene. Innkrevning bør ses i sammenheng med fremtidig trafikantbehandling i Oslo og Akershus. Mosseveien i tunnel er en naturlig fortsettelse av en underjordisk trafikkåre innerst i Oslofjorden sammenknyttet med Fjellinjen og Bjørvikatunnelen. Firefelts tunnel med kollektivtraseer åpner for byutvikling på byens fineste boligtomter, og for allmennheten åpnes tilgangen til sjøen. Det er etablert bred støtte i Stortinget for dette, som jeg ikke nøler med å kalle et miljøprosjekt. Jeg er overbevist om at dette politiske trykket representerer det lys i tunnelen som gjør at Mosseveien i fire felt realiseres som OPS-prosjekt.
Jeg vil nevne to forhold som Stortinget tar stilling til i denne saken, og som vil ha meget positiv betydning for bl.a. for Møre og Romsdal. Åpningen for bruk av ferjesubsidier til bygging av broer og tunneler kan vise seg å bli et meget positivt virkemiddel for å erstatte ferjer. Mange øysamfunn kan nå få fastlandsforbindelse, og øysamfunn kan bli bundet sammen, slik at de i framtiden kan bli sterkere enheter for sikring av bosetting og næringsliv, kulturell utveksling, bedre og mer fornuftig oppbygging og drift av administrasjon, både innenfor offentlig og innenfor privat sektor m.v. I mitt fylke er det flere samband som nå vil finne sin løsning. Utviklingen av Kristiansund som baseby for olje- og gassvirksomheten utenfor norskekysten vil bli kraftig forbedret ved at ferjer får avløsning. Den gassbaserte virksomheten på Tjeldbergodden vil kunne få et løft med bedre tilknytning til et regionsenter. Internkommunikasjonen mellom flere kommuner blir bedre og åpner for et felles og mer fleksibelt arbeidsmarked. I denne sammenheng er realiseringen av Imarsundsambandet meget viktig, og nå kan spaden snart settes i jorda. Averøytunnelen knytter Kristiansund og nabokommuner sammen. Muligheten for samspill mellom de to store gassbehandlingsanleggene på Tjeldbergodden og det kommende anlegget på Aukra bedres radikalt. Nordøyveganlegget i den sørlige delen av fylket blir stadig mer realistisk med vedtaket som Stortinget fatter i dag. Og mulighetene åpner seg også for flere samband. Dagens vedtak, som selvsagt mange andre og også komitelederen har vært inne på, åpner for det endelige klarsignalet for Eiksundsambandet, som knytter to regioner sammen, Norges tyngste maritime miljø på skips- og utstyrsleverandørsiden, representert ved bl.a. Ulstein, og de folkerike kommunene Ørsta og Volda. Det betyr også bedring av forbindelsen både sørover og østover, ut og inn av fylket. Det forløsende for å komme i gang med dette prosjektet allerede i 2003 var at Arbeiderpartiet foreslo og fikk vedtatt 10 mill. kr. til oppstart i budsjettet for 2003. Dette har sikret anleggsstart mot slutten av dette året og start på tunnelen i 2004.
Eg har eit spørsmål til samferdsleministeren som er nødvendig å avklara – difor denne korte forlenginga av møtet. Fyrst har eg lyst til å spørja representanten Kjæstad: Kvifor trur han at Noreg skal kunne driva tog generelt billegare enn andre land? Kvifor trur han at Noreg som det einaste landet i verda kan driva nattog utan subsidiar? Er det fordi Noreg er eit så enkelt land å byggja og driva jernbane i? Men så til spørsmålet til statsråden. Det handlar altså om ferjesubsidiar. Tidlegare har me sagt at ferjesubsidiane til det enkelte sambandet skal behaldast i 15 år etter at det er avvikla og erstatta med ei bru eller ein tunnel. I dag seier me at dei som kompensasjon for kapitalkostnader skal få 3,5 mill. kr i 15 år pluss 2,5 pst. prisstiging pr. år. I tillegg skal beløpet på 3,5 mill. kr vurderast kvart fjerde år. Når dei skal rekna ut kva det kostar å låna pengar for å finansiera dette, kan dei, dersom dei har ein bindande låneavtale, rekna ut frå den renta dei har fått. Dette er beskjeden, statsråd, frå ein samla komite. Det er ikkje behov for omkamp. Me har bestemt oss, utan atterhald. Eg vil gjerne ha ei forsikring på dette. For no må folk på Finnøy, på Hitra, i Askvoll, i Fjaler, i Kristiansund, over heile kysten, kunna rekna seg fram til kva dei kan få i støtte når dei lagar alternative prosjekt. No må me ikkje ha det slik at ein skal koma tilbake og sjå om det likevel passar. Dersom statsråden hadde trunge eit vedtak, måtte me ha fått beskjed om det. Men ein samrøystes komite skulle vera trygg og god for statsråden å lena seg til. Så eg håpar og trur at statsråden feiar til side all tvil om at me skal ha nye rundar når det gjeld ferjeavløysingsmidlar. Sjeldan har me vore meir konkrete og klårare enn det me er i denne saka.
Når det gjelder ferjesubsidier og den saken som behandles her, må jeg bare minne om at jeg tilhører et parti som har vært veldig opptatt av dette, og at jeg tilhører en regjering som er opptatt av det Jeg kommer til å legge til grunn det Stortinget sier i innstillingen. Jeg plikter også å si fra dersom det blir problematisk i forhold til det totale budsjettet for ferjene. Jeg har lyst til å si at jeg er veldig ivrig etter å få erstattet en del ferjer med fastlandsforbindelser, med broer, tunneler eller hva det måtte være. Det er det Regjeringen har foreslått. Vi har rett og slett brukt sunn logikk. Det er det jeg føler at Stortinget har fulgt opp. Vi må bare passe på at vi gjør dette på en ryddig og ordentlig måte. Vi ønsker at dette skal bli til et gode for distriktene. Men da må vi også være klare på at vi ikke ønsker at det skal gå ut over det vi har igjen til ferjer andre steder der man blir sittende igjen med ferjeløsningene sine. Jeg har registrert tidligere i debatten at flere har vært opptatt av det, og det har jeg satt stor pris på. Jeg gleder meg til å jobbe med den første saken som vi kan legge fram for Stortinget om dette, for det tror jeg faktisk mange er tjent med. Jeg har ikke tenkt å ta omkamp, vi må bare sikre oss slik at vi får en god politikk – helhetlig –for dem som er avhengige av ferger, og for dem som ønsker fergeavløsing. Så har jeg lyst til å si litt om jernbanen – jeg ble utfordret til det. Gjør vi egentlig noe for at jernbanen skal overleve? Da vil jeg si at det å bruke 6 milliarder kr i år på jernbanen, er et solid bidrag – for vi ønsker noe ut av jernbanen. Hvis jeg ikke hadde hatt tro på at jernbanen betydde noe, hadde jeg brukt pengene på noe annet. Jernbanen er viktig. Vi bruker 1,4 milliarder kr til kjøp, det har flere vært inne på. Det er mer enn den forrige regjeringen brukte. Vi har nå gått inn med 200 mill. kr på sikkerhetstiltak gjennom GSM-R. Det er viktig for framtiden til jernbanen. Vi har vært opptatt av å få til konkurranseutsetting på jernbanen fordi vi ønsker å sikre innbyggerne i dette landet – som har muligheten til å reise med jernbanen – et godt tilbud. Vi tror at konkurransen kan bidra til et godt tilbud. Det krever også at vi bruker tiden fornuftig når vi forbereder dette, for det er store utfordringer her. Vi ønsker ikke å legge til rette for en konkurranse for å ødelegge for jernbanen, men rett og slett for at jernbanen skal bli vellykket i dette landet. Det er motivasjonen vår, og det kommer vi til å jobbe videre ut fra.
Samferdselskomiteens leder, Petter Løvik, hadde et formidabelt angrep på Fremskrittspartiet i et innlegg tidligere i dag. Det er litt forunderlig med Høyre – av og til angriper de Fremskrittspartiets budsjett for at vi ikke har dekning for våre forslag. I dag er det tydeligvis motsatt – det var angrepet på dekningen vår som kom. Blant annet kom Løvik fram til at vi hadde skåret ned på samferdselsforskning. Ja, det er så enkelt at vi klarer å se det! Når fartsgrensen settes opp til 100 km/t, og det er stopp i antall drepte i trafikken i de områdene, det er stopp i forekomsten av hardt skadde – da trenger vi ikke forskning for å forstå at det er nye og bedre veier som trengs for å få slutt på ulykkene i trafikken. Det har vi forstått. Jeg tolker angrepet fra lederen mer som basert på prinsippet om at angrep er det beste forsvar. Hvordan er det med innsigelsene og løftene til Høyre, som nåværende parlamentarisk leder og tidligere leder i samferdselskomiteen, Nilsen, stod for? Regner vi over det og ser på Nasjonal transportplan, ligger de her – etter to år – 1,4 milliarder etter løftene. I tillegg hadde Høyre 1 milliard kr ekstra til vei pr. år, og her ligger de også etter. I tillegg kommer Sem-erklæringen, selvfølgelig. Det vil si at pr. i dag ligger Høyre 4 milliarder kr etter sine egne løfter. Framskynder vi dette ut perioden – Nasjonal transportplan-perioden – ligger Høyre 7,4 milliarder etter sine løfter. Jeg forstår at partiet Høyre har behov for å dekke over kanskje et av den moderne tids største løftebrudd, men de har skutt skivebom og angriper Fremskrittspartiets helhetlige budsjett. Høyre burde heller prøve å oppfylle egne løfter. Hadde Høyre gjort det, kunne de kanskje ha stemt for noen av Fremskrittspartiets forslag som foreligger i dag, men det gjør de ikke. I steden gjør de det motsatte av det Høyre tidligere har stått for – de skattlegger bilistene enda mer, gjennom enda mer bompenger.
Statsråden har ved en rekke anledninger markert at det i revidert brukes 200 mill. kr mer på GSM-R, og på sikkerhet på jernbane. Det hører vel med til sannheten at det på den ene siden skal brukes 200 mill. kr ekstra på GSM-R, mens man på den annen siden har kuttet 90 mill. kr på drift, vedlikehold og sikkerhet på jernbanen – deriblant 25 mill. kr på sikring av planoverganger. Det er ikke et positivt bidrag i forhold til å bedre sikkerheten på jernbanen. Når jeg tok ordet, var det for å si at jeg har registrert at representanten Tor-Arne Strøm – som ikke er i salen akkurat nå – hadde en replikk tidligere i dag om Lofast. Replikken var formulert på en slik måte at man kunne få inntrykk av at han trodde at vi behandlet Lofotens fastlandsforbindelse som sak i dag, men det er altså fire år siden Stortinget vedtok Lofast og valg av trasé. SV har gått inn for Lofast, men vi har gått inn for et annet trasévalg, og det er det som reflekteres i den ene merknaden fra Heidi Sørensen. Men som nordlending, og som bosatt i en region hvor Lofast vil få betydning, kan jeg bekrefte at når den veien nå blir bygd, vil den få svært positiv betydning for regionen og for regionalutviklingen – det har jeg funnet det riktig å være med på en merknad om. Vi har vært enig i at Lofast bygges, dog med et annet syn på trasévalg, og vi foreslår heller ikke at prosjektet skal stanses i denne saken.
Det som fekk meg til å be om ordet på nytt, var statsråden sitt svar på replikken om ferjeavløysingsprosjekt. No har statsråden i siste innlegget sitt vore litt klarare på at modellen var på plass, for det kunne ein verkeleg lure på i svaret på replikken tidlegare. Eg har oppfatta at komiteen har hatt ein god dialog med statsråden i arbeidet med å få dei siste brikkene i modellen på plass. Då kan vi ikkje, slik som statsråden har gjort fleire gonger i denne debatten, begynne å stille spørsmål ved om vi her har ein modell som inneber overkompensasjon for enkeltprosjekt. Sjølvsagt må ein rekne på kvart enkelt prosjekt, men det må vere som ledd i arbeidet med finansieringsplanen for prosjektet, ikkje fordi modellen er uklar. Eg har lyst til å streke under, som andre òg har gjort, at det er ein samla komite som står bak innstillinga om alternativ bruk av ferjesubsidiar. Merknadene frå komiteen er difor Stortinget sin beskjed til statsråden om kva som skal skje. Eg forventar at vi om ikkje lenge får dei fyrste prosjekta, der vi tek i bruk modellen som ein del av finansieringsplanen for ferjeavløysing.
Representanten Kenneth Svendsen sa at eg hadde kome med eit formidabelt angrep på Framstegspartiet. Det er mogleg det er råd å sjå det på den måten, men frå mi side var det eit forsøk på ei oppklaring og det å vise at ei sak vanlegvis har minst to sider. Representanten Svendsen sa også at det varierer litt om vi skuldar dei for ikkje å ha dekning, eller skuldar dei for den dekninga dei har. Ja, begge delar er faktisk sant, for i dei fleste tilfella vil ikkje Framstegspartiet vise korta, kva dette skal gå ut over. Men i budsjettet i haust viste dei korta, bl.a. ved prioriteringane når det gjeld sjøsikkerheit, jernbanesikkerheit og andre ting som eg nemnde, som var kostnaden ved auke på andre område. Det synest eg er viktig å få fram, så det ikkje blir ståande at Framstegspartiet sitt alternativ ikkje skal koste noko. Vi kan gjerne drøyme. Eg drøymer også om mykje større vegløyvingar. Det skulle berre mangle at ein som samferdselspolitikar ikkje gjer det. Men det er dei reelle pengane som kjem ut til reell vegbygging, som til sjuande og sist betyr noko, og som gir resultat som våre veljarar og innbyggjarar veit å setje pris på. Så snakka Framstegspartiet og Svendsen også om Høgre si manglande satsing og Regjeringa si manglande satsing. Hittil i perioden har vi fått til iallfall 1,8 milliardar kr meir på vegsektoren totalt over to år, enn om vi hadde hatt same nivået som i budsjettet frå 2001. Eg synest at dette er ei betydeleg satsing. Då snakkar eg om drift, vedlikehald og investeringar. Om Framstegspartiet vil finansiere endå meir ved å bruke framtida sine pengar, bruke renta – altså setje i fare den politikken vi fører, ved at renta går opp – eller om dei omprioriterer slik dei gjorde i år i budsjettet, det får bli Framstegspartiet si sak, men uansett har dette ein pris. Det trur eg representanten Svendsen også veit inst inne, og det trur eg det er viktig at vi får fram i desse debattane. Så til det som er sagt om ferjesubsidiar. Det er sagt klart frå frå Stortinget si side at dette ikkje skal føre til overkompensasjon, men at det skal vere full kompensasjon. Både regjering og storting har prøvd å vurdere dette. Vi veit ikkje sluttresultatet, kor godt vi treffer, før i etterkant, men eg er nokså overtydd om at den summen vi har lagt inn – og det er korrekt som det er sagt her, det er ganske presise tilvisingar for korleis dette skal gjerast – vil føre til at både lokalsamfunn og også staten på lang sikt vil få stor økonomisk gevinst av dette.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 3443]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til representanten Simonsen. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. For øvrig, når presidenten ser på innstillingen, håper presidenten at vi ikke skal bruke fullt så mye tid.
Jeg skal være kort. Presidenten viste til innstillingen, og jeg vil bare si hva komiteens flertall har kommet fram til. Det er et flertall uten Fremskrittspartiet. Vi ønsker ikke å ta stilling til innholdet i forslaget, og dermed kan vi ikke anbefale at det blir behandlet nå. Fremskrittspartiet støtter forslaget fra Simonsen, og vil kanskje ta ordet for å redegjøre for sitt syn. Flertallet i komiteen vil bare henvise til Nasjonal transportplan, som kommer til behandling våren 2004. Her vil trafikksikkerhet bli tatt opp i hele sin bredde. Vi vil også vise til de årlige budsjettbehandlinger. Med denne begrunnelse foreslår flertallet i komiteen at dokumentet vedlegges protokollen.
Fremskrittspartiet vil i denne saken fremme følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en handlingsplan for økt trafikksikkerhet, som blant annet inneholder forslag om en betydelig reduksjon av importavgiften på nye biler, eventuelt kombinert med innføringen av en vrakpant på et betydelig nivå, samt forslag om økte fartsgrenser på enkelte vegstrekninger.» Tidligere hadde Fremskrittspartiet et forslag om å øke fartsgrensen på firefelts motorveg fra 90 km/t til 110 km/t. Alternativet ble 100 km/t, som i hvert fall var et stykke på vei. Den har nå vært praktisert en god stund, og med bra resultat. De steder som i dag har 100 km/t, har praktisk talt vært ulykkesfrie. Så teorien som hele tiden lanseres om at fart dreper, stemmer ikke helt i alle tilfeller. Det er like mye mangel på gode veier, dårlig trafikkflyt, frustrasjon m.m. som er en alvorlig medvirkende årsak til ulykker. I dag koster også ulykkene oss, som jeg sa tidligere i dag, 25 milliarder kr pr. år. Da er det et tankekors at vi bruker kun 11,5 milliarder kr til både drift, vedlikehold og investeringer på veinettet. Når det gjelder vrakpant, har vi hatt et forsøk med dette tidligere som viste seg å være vellykket så lenge kampanjen varte. Men dessverre ville denne forsamling også kutte i denne ordningen. Jeg viser da til forslaget som er fremmet i innstillingen.
Representanten Thore A. Nistad har satt fram det forslaget han refererte.
Eg skal ikkje gjere debatten særleg mykje lengre. Eg har berre lyst til å streke under at det er positivt med alle forslag som er innspel i debatten om tryggleik i trafikken. Fleire av forslaga i det Dokument nr. 8-forslaget som vi debatterer no, kan det så absolutt vere verdt å vurdere nærare. Til dømes vil forslag som fører til ein yngre bilpark, gi oss ein tryggare bilpark enn den bilparken med høg gjennomsnittsalder som vi har i dag. Men så kan vi alltid diskutere kva tiltak som er dei mest effektive i trafikktryggleikssamanheng. Difor meiner eg at trafikktryggleiksforslag bør vurderast i full breidd. Vi kan ikkje ta opp enkeltforslag etter kvart som dei måtte bli sette fram. Når vi kjem til rullering av Nasjonal transportplan om ca. eit halvt år, er det naturleg å vurdere dette Dokument nr. 8-forslaget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 15.[[Votering, se side 3444]] Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 16 og 17 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Jeg skal også i disse to sakene være kort. Vi har til behandling to Dokument nr. 8-forslag, og begge er fremmet av representanter fra Fremskrittspartiet. Komiteen har valgt å ta debatten om disse to forslag under ett, fordi de omhandler samme riksvei, nemlig Rv 4. I Dokument nr. 8:119 foreslår representantene følgende: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en fremdriftsplan for, og tilleggsfinansiering utenom de nåværende samferdselsbudsjetter, av utbygging av Rv 4 i ny trasé fra Gran i Oppland til Åneby i Nittedal som motorvei klasse B, og fra Åneby i Nittedal til Grorud i Oslo som motorvei klasse A med 4 felt, planskilte kryss og midtdeler, og med ferdigstillelse innen 2008.» I det andre forslaget, Dokument nr. 8:120, fremmer de følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen igangsette arbeidet med å bygge ut miljøtunnel for Rv 4 i Oslo, i fire felt mellom Hausmanns bro og Sinsenkrysset.» Flertallet i komiteen, alle med unntak av Fremskrittspartiet, ønsker ikke å ta stilling til forslagene nå. Jeg regner med at Fremskrittspartiet vil kommentere sitt syn. I nær framtid, nærmere bestemt våren 2004, får vi Nasjonal transportplan til behandling. I den forbindelse vil vi se alle behov på veisektoren under ett, slik at de rette prioriteringer innen veisektoren vil bli gjort. Etter vår vurdering hører slike prosjekt som dette inn der, og vi håper også at vi kan se på det i en helhet. Av den grunn finner flertallet ikke å kunne ta stilling til de konkrete forslag som nå er til behandling. Flertallet vil anbefale at dokumentene vedlegges protokollen.
Den ene av disse to sakene går på bygging av miljøtunneler for Rv 4 i Oslo indre øst fra Hausmanns bro til Sinsen. For å kunne trafikksanere Oslo indre øst foreslås en strekning med miljøtunneler fra Sinsenkrysset til Hausmanns bro, en tunnelstrekning på 2,5 km. Denne tunnelen vil helt ut avlaste den nåværende Rv 4, som følger gateløpene, ca. 4,3 km fra Hausmannsgate og i Lakkegata/Vahls gate, Jens Bjelkes gate, Sars gate, Carl Berners plass, Trondheimsveien til Sinsenkrysset. Hensikten med miljøtunnelen er å bedre trafikksikkerhet, framkommelighet og miljø i hele Oslo indre øst. Dette området er i dag det mest trafikkbelastede området i indre Oslo, og det er stor bebyggelse langs alle disse veiene. Trafikken er oppe i hele 43 000 biler pr. døgn på flere av disse parsellene. Trafikken er en blanding av alle mulige trafikantgrupper. Det er personbiler, busser, varebiler, tungtransport og myke trafikanter som fotgjengere, barn og syklister. For å bedre forholdene i disse områdene vil Fremskrittspartiet sette i gang bygging av miljøtunnel for Rv 4 i Oslo. Det andre Dokument nr. 8-forslaget som behandles nå, gjelder utbygging av Rv 4 til motorvei gjennom Nittedal mellom Gran i Oppland og Grorud i Oslo. Rv 4 mellom Oslo og Gjøvik har en usammenhengende veistandard, fra firefelts hovedvei i Oslo til tofelts veier med kryssing i plan i Nittedal. Strekningen mellom Gjøvik og Akershus’ grense har svært varierende standard. Mellom Gjøvik og Raufoss og i Gran sentrum er Rv 4 av for dårlig standard i forhold til trafikktettheten, som i dag ligger på ca. 10 000 ÅDT. Gjennom Nittedal og fra Oslos grense til Grorud er veistandarden langt under det som er tilrådelig. Mange strekninger har en blanding av trafikantgrupper som representerer stor risiko for ulykker. Trafikktettheten har økt sterkt også i de senere årene. For å løse dagens transportproblemer og framtidig trafikkvekst bør det bygges ny Rv 4 som motorvei i to felt fra Gran i Oppland til Åneby i Nittedal, og fire felt fra Åneby og til Grorud i Oslo. En slik utbygging kan gjennomføres uansett hvilken løsning som blir valgt i Oslo når det gjelder forholdet mellom Rv 4, Trondheimsveien, Rv 163 Østre Aker vei og den planlagte Fossumdiagonalen. Det bør bygges tunneler der den nye Rv 4-traseen passerer gjennom tett bebygde områder. Nåværende Rv 4-trasé kan dermed nedgraderes til lokal vei, beregnet for alle kjøretøygrupper, og med egen gang- og sykkelvei. Resultatet vil bli færre trafikkulykker, bedre miljø, bedre framkommelighet og bedre transportøkonomi. Til slutt må jeg få minne om at dette skal vel også behandles i Nasjonal transportplan, som vi har hørt om for alle de andre sakene. Skal alle saker som fremmes i denne salen, inn i Nasjonal transportplan, vil jo Nasjonal transportplan snart bestå av et helt bibliotek. Jeg vet hvordan Nasjonal transportplan er blitt. Det er en plan som Høyre har snakket varmt om når det gjelder hver eneste samferdselssak i dag, men hva har Høyre gjort de to siste årene, når de har sittet med regjeringsmakt og med den berømte nasjonale transportplan? De ligger så på etterskudd at det er helt jammerlig. Nå skal de putte enda mer inn i Nasjonal transportplan, og hvis de skal ha de samme lovnadene i neste transportplan som de har hatt nå, blir det sannelig ikke mye vei ut av dette. For øvrig vil jeg ta opp våre to forslag i disse sakene.
Representanten Thore A. Nistad har tatt opp de forslag han refererte til.
Det at klokka har passert midnatt, gjør ikke disse forslagene fra Fremskrittspartiet noe bedre. Nå vet ikke jeg hvor lokalkjent Fremskrittspartiets representanter er i Oslo øst, men la meg på det sterkeste få lov til å advare mot noe som presenteres som en miljøtunnel, men som skal ha tunnelinnslag ved Hausmanns bro. Innenfor en radius på 500 meter fra det tunnelinnslaget er det to barneskoler, Lakkegata og Vahl, og en ungdomsskole, Hersleb, og tre barnehager i tillegg. Vi som bor i byen, vet at det at man har bygd tunneler, har fått trafikk unna boområder. Men vi vet også at vi har fått noen nye vanskelige punkter i byen, nemlig innslagene til tunnelene. Det å legge et firefelts innslag akkurat der vil bare mate Oslo sentrum med biltrafikk på en måte som jeg på det sterkeste vil advare mot. Jeg beklager at jeg måtte si dette så sent, men vi som bor ved dette tunnelinnslaget, ønsker det alt annet enn velkommen. Kom ikke og kall en slik plage for en miljøtunnel!
I lengre tid har Fremskrittspartiet lagt fram en lang rekke Dokument nr. 8-forslag i samferdselskomiteen her på Stortinget. Å ta disse ulike forslag på alvor begynner etter hvert å røyne på. I beste fall kan forslagene kun være en repetisjon av stedsnavn i våre kartbøker, for de kan neppe være alvorlig ment av forslagsstillerne, både ut fra tanken på praktisk gjennomføringsmulighet og økonomi. Uten at jeg har satt meg til å regne eksakt og summere alle forslag fra Fremskrittspartiet, vil jeg løselig anta at forslagene er i størrelsesorden flere titalls milliarder kroner totalt. Jeg har derfor mer kommet til at det uansett hvor en fremskrittspartirepresentant ferdes i dette land, skal kunne hentes fram et Dokument nr. 8-forslag som viser at det er foreslått utbygging, men vi maktet ikke å få støtte for forslaget vårt i Stortinget fordi de andre partiene ikke ville støtte oss. Jeg har svært vanskelig for å forstå at de to Dokument nr. 8-forslagene vi nå behandler, veistrekningen Nittedal–Oslo og miljøtunnel i Oslo øst, tjener på denne type saksbehandling. Men med Fremskrittspartiets modell for utbygging av store veiprosjekter hadde det ikke vært stor aktivitet rundt omkring i landet på veisektoren, mens dugnad og spleis har ført til mange gode veiløsninger, og flere vil det bli i årene som kommer. Jeg tillater meg å invitere Fremskrittspartiet til nytenkning, for dermed å unngå å stå på sidelinjen i sak etter sak hva angår veiutbygging. På den måten kunne vi kanskje komme fram til en bedre løsning og hurtigere framdrift i mange viktige saker.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Representanten Holten er veldig kritisk til alle våre forslag om å bygge veier, men han er ikke så veldig kritisk når vi foreslår noe nede i Østfold. Da er han som regel blid som ei lerke. Han var veldig godt fornøyd da vi hadde ekstrapenger til E18 ved Mysen, og da vi la fram et Dokument nr. 8-forslag om E6 i Østfold, var det bra. Da var han fornøyd. Når det gjelder de to forslagene om Rv 4, er vel ikke Heidi Sørensen så veldig begeistret for det. Hun bor vel 200 meter unna tunnelinnslaget. Hadde jeg visst det på forhånd, skulle jeg ha flyttet det 200 meter. Men det er nå en annen skål. Jeg kjenner godt til hvor tunnelinnslaget er. Hvis en kjører herfra og kommer oppå Bispelokket og tar Rv 4 oppover, blir tunnelinnslaget akkurat ved rundkjøringen oppi der. Det er før vi kommer til skolene, og det er før vi kommer til barnehagene. Da vil altså de 30 000-40 000 bilistene som i dag kjører midt mellom to skoler, en del barnehager og videre oppover Sarsgata, gå utenom, og området vil ikke ha én bil. En kan bare ta den veien og gjøre den om til et eller annet for disse skolene, en fotballplass eller hva en vil. Da har en fått trafikken unna. Hadde det ikke vært for de tunnelene som Oslo har i dag, hadde det vært det komplette kaos i hele Oslo. De tunneler som er bygd, og de er bygd for de pengene som er dratt inn på bomringen i Oslo, har faktisk reddet hele Oslo. De tunnelene som er, har fungert godt, og vi mener at denne tunnelen også ville vært et veldig gode for Oslo. Aller, aller flottest må det jo bli for Oslo indre øst, selv om Heidi Sørensen bor 200 meter fra tunnelinnslaget.
I samferdsel står rask trafikkavvikling høyt på rangstigen. Så stor pris setter vi på effektivitet i transportsystemer at noen av oss, de ærede representanter fra Fremskrittspartiet, har utviklet et eget rullebåndsystem for forslag om veiprosjekter. Raskt og effektivt mates nye veiprosjekter inn mot velgerne i et tempo som får rotasjonspressen i VG til å virke stillestående, og aller helst mot valgkamptider. Det finnes ikke den avkrok, grend eller hovedstad som ikke Fremskrittspartiets arkivskap har smykket med et honorært bånd av asfalt i x filer, midtdeler og fagre kantelinjer. Det tjener partiet til stor beundring at veiforslagene er konsekvente, kjemisk renset for konsekvensanalyser, kostnadsoverslag og sammenligning med andre veiprosjekt, hvilket har den åpenbare fordel at forslagene kan produseres raskt og billig. Kvalifisert arbeidskraft er som kjent mangelvare, uten at jeg her ønsker å analysere hvor mangelen på arbeidskraft er mest prekær. En ytterligere fordel med fremskrittspartimetoden er at den ikke trenger tidkrevende fordypning, ei heller farefull tindebestigning av kunnskapens steile massiver, der sammenheng, logikk, ressurstilgang og helhet rår grunnen. I Fremskrittspartiet har vi veivenner endelig fått vår skinnende ridder i drabelig kamp mot vindmøller. Ridderen må bare unngå å heve visiret. Da vil han bli blendet av summen av alle hans løsrevne prosjekter. Hans steinalderbudsjettering ville knuse sykehus, eldrehjem, skoler og arbeidsplasser. Derfor hører Fremskrittspartiets budsjettprosedyre hjemme nettopp der, i steinalderen. Norsk veibygging fortjener bedre.
Thore A. Nistad har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det er helt ufattelig at det er partiet Høyre som nå overtar rollen til SV. Det er og blir en gåte at de som angriper veiutbygging i dag, er ikke lenger fra SV. Det er Høyre. Hvert eneste prosjekt om veibygging i dag er det Høyre som går ut og angriper. Dette er rene, skjære galskapen, sier de. Se på nabolandet vårt, Sverige, som er et fattig land. De har bygd veiene sine ferdig. Og hva gjør de nå? Nå satser de 100 milliarder kr på å bygge ut jernbanen. Det er Sverige, som ikke har ei oljekrone, som ikke har fem øre på bok, mens vi som egentlig flyter over av oljemilliarder, ikke har råd til jernbane. Ikke har vi råd til fly, ikke har råd til veier – ingen ting! Høyre som i alle år egentlig har stått og snakket om veier – jeg husker Oddvard Nilsen, som vi hadde som leder forrige gang, det var ikke måte hvor mange veistubber han lovet rundt omkring. Plutselig har en ikke én krone – ingen ting!
Hans Gjeisar Kjæstad har bedt om ordet en gang til. Det skal han selvsagt få, selv om presidenten er i tvil om hvor stor verdi denne debatten har akkurat for øyeblikket.
Representanten Nistad tok ikke helt poenget mitt. Poenget er ikke hvorvidt vi er for eller mot veiprosjekt. Poenget vårt er at Fremskrittspartiet ikke tør å ta veidebatten, nemlig gjennom å sammenligne prosjekt mot prosjekt. Det er den eneste vettuge måten å få mer vei igjen for pengene på. Så lenge Fremskrittspartiet ikke tør å ta en sammenligning prosjekt for prosjekt, blir det helt tilfeldig hvorledes vi bruker de helt nødvendige investeringsmidlene vi trenger for å bygge flere meter vei.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 16 og 17.[[Votering, se side 3444]]
Jeg måtte bare opp en gang til. Dette er en veldig grei EØS-sak. Som saksordfører har jeg bare en liten merknad fra komiteen. Det er at en enstemmig komite ber Regjeringen arbeide for at kontroll med fartsskriverne kan utføres på alle godkjente kontrollsteder i hele EØS-området, og ikke bare i det landet hvor kjøretøyet er registrert.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 18.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3445]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3446]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3447]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3447]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3447]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3447]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3447]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Hans Seierstad på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslag nr. 3, fra Ingvild Vaggen Malvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «St.meld. nr. 30[[2002-2003]]
Jeg stemte feil.
De riktige stemmetallene blir da 84 stemmer mot forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og 15 stemmer for. Dermed er forslaget ikke bifalt. Forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen – i den videre omstillingen av Kartverket – om ikke å legge ned fylkeskartkontorer.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede modeller for offentlig eierskap av den konkurranserettede virksomheten i Statens kartverk, herunder datterselskap med eget styre og statlig AS. En utredning må også ha med vurderinger av opphavsrettslovgivningen og sikring av landsdekkende turkart.»
Under debatten har Hallgeir H. Langeland satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget er omgjort til et oversendelsesforslag, og det får da følgende ordlyd: «Regjeringa blir oppmoda om på ein eigna måte, og seinast i samband med statsbudsjettet for 2004, å fremje forslag om å styrkje og byggje ut drifta og forvaltinga av nasjonalparkane og andre verneområde.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Under debatten har Hallgeir H. Langeland satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget er omgjort til et oversendelsesforslag, og det får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å bidra til å opprette og medvirke til medfinansiering av et kompetanse- og kultursenter for villaksen i Tana-vassdraget i løpet av denne stortingsperioden.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Under debatten har Hallgeir H. Langeland satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget er omgjort til et oversendelsesforslag, og det får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å sørge for at det etableres et nasjonalt kompetansesenter for genøkologi, med utspring fra det eksisterende Instituttet for Genøkologi, GenØk, i Tromsø.Det henstilles til Regjeringen å utrede struktur, tilknytningsformer og finansieringsbehov og fremme forslag om senteret i statsbudsjettet for 2004.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. –Det anses vedtatt.
Under debatten er det satt fram seks forslag. Det er forslagene nr. 1 og 6, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 2 og 5, fra Øyvind Vaksdal på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 3, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 4, fra Hans Seierstad på vegne av Senterpartiet Det voteres først over forslag nr. 4, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at Aktieselskabet Saudefaldene gis tillatelse til fortsatt regulering av Storelvvassdraget på de vilkår som er gjort rede for i St.prp. nr. 55[[2002-2003]]
Det voteres over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 om å legge fram forslag som i løpet av 5 år kan realisere et energi-innsparingspotensiale på 25 Sauda-utbygginger.»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at Aktieselskabet Saudefaldene gis tillatelse til fortsatt regulering av Storelvvassdraget på de vilkår som er gjort rede for i St.prp. nr. 55[[2002-2003]]
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere et statlig finansiert næringsfond for kommunene Sauda og Odda på 45 mill. kroner. Fondet kommer i tillegg til utbyggingsavtalen mellom kommunene og utbygger, og fordeles på samme måte.» Senterpartiet har varslet at de vil stemme for forslaget.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at Aktieselskabet Saudefaldene gis tillatelse til fortsatt regulering av Storelvvassdraget på de vilkår som er gjort rede for i St.prp. nr. 55[[2002-2003]] Fremskrittspartiet har varslet subsidiær støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere etablering av et næringsfond for Sauda og Odda i forbindelse med utbyggingen i Saudafjellene og komme tilbake til dette i statsbudsjettet for 2004.» Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet subsidiær støtte til forslaget.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Øyvind Vaksdal på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 4, fra Hans Seierstad på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Forslagene nr. 1–3, fra Fremskrittspartiet lyder: «1. Stortinget ber Regjeringen ta initiativ til at energimyndighetene i de nordiske landene i fellesskap samarbeider om tiltak for å sikre den nordiske kraftbalansen og sikre at det frie kraftmarkedet fungerer bedre.2. Stortinget ber Regjeringen sikre at Statnett som systemansvarlig nettselskap har virkemidler som gjør dem i stand til å sikre kraftforsyningen i spesielt kritiske perioder.3. Stortinget ber Regjeringen gjøre nødvendige tiltak for å sikre Statnett mulighet til bygging av bedre kraftutvekslingsmekanismer mot utlandet.» Det voteres alternativt mellom disse forslagene og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over forslag nr. 4, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å lage en plan for opprustning av overføringsnettet med sikte på å redusere energitapene. Planen skal vise hvilket potensial det er for å unngå energitap i ledningsnettet, hva det vil koste og hvilke virkemidler som skal brukes. Denne legges fram for Stortinget innen utgangen av 2003.»
Under debatten er det framsatt fire forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet forslagene nr. 3 og 4, fra Øyvind Vaksdal på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om teknologinøytrale støtteordninger for økt vannkraftproduksjon, for eksempel gjennom skatteincentiver.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere tidligere avslåtte vannkraftutbyggingssaker på nytt, og fremme egen sak om dette til Stortinget.»
Det voteres over forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen forenkle konsesjonsreglene for bygging av små-, mini- og mikrokraftverk.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sikre at gjennomgangen av Samlet Plan reduserer konsesjonsbehandlingstiden for store og små vannkraftutbygginger.»
Under debatten har Øyvind Vaksdal satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gi Kvinnherad Energi AS konsesjon til bygging og drift av nytt Muradalen kraftverk i samsvar med NVEs innstilling.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Ingvild Vaggen Malvik satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget er omgjort til et oversendelsesforslag, og får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å stille krav til energieffektivitet for sluttbrukerteknologier som elektriske apparater, maskiner og utstyr for å redusere landets samlede elektrisitetsforbruk. Oppfølging av kravene til energieffektivitet må sikres gjennom god kontroll og verifisering av obligatorisk forbrukerinformasjon.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Under debatten er det satt fram 18 forslag. Det er forslagene nr. 1–4, fra Inge Ryan på vegne av Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti forslag nr. 5, fra Inge Ryan på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 6 og 7, fra Grethe Fossli på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 8 og 9, fra Grethe Fossli på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 10–14, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 15 og 16, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 17, fra Odd Roger Enoksen på vegne av Senterpartiet forslag nr. 18, fra Geir-Ketil Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslag nr. 17, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede opprettelse av 5 regionale investeringsfond. Fondene gis en samlet kapital på 20 mrd. kroner.»
Det voteres så over forslagene nr. 15 og 16, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å opprette et tverrfaglig senter for næringsrettet teknologi og miljø.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere et fond for miljøteknologi, og komme tilbake til Stortinget med retningslinjer for disponeringer og retningslinjer knyttet til et slikt fond, jf. Dokument nr. 8:93[[2002-2003]]
Når det gjelder forslag nr. 18, fra Sosialistisk Venstreparti, er presidenten informert om at det trekkes. Det voteres så over forslagene nr. 10–14, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 10 lyder: «Kap.PostFormål:Kroner242057[[ny]] Landsdekkende såkornfond, bevilges med 1 000 000 00058[[ny]] Tapsfond, bevilges med 250 000 000» Forslag nr. 11 lyder: «Kap.PostFormål:Kroner967Investeringsselskap, Argentum Fondsinvesteringer, bevilges med 2 000 000 000» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om opprettelse av et strukturfond i statsbudsjettet for 2004 med en kapital på ca. 50 mrd. kroner. Strukturfondet skal ved strategiske og langsiktige investeringer i obligasjoner, fond, børsnoterte aksjer og gjennom oppkjøp av bedrifter, gjelds- og aksjeposter bidra til å sikre en langsiktig og bærekraftig norsk næringsstruktur med bedrifter og næringsklynger som kan være konkurransedyktige i et globalisert marked hvori inngår en del større børsnoterte selskaper med hovedkontor og forsknings- og utviklingsavdelinger i Norge. Strukturfondets ledelse og styre skal ikke være underlagt instruksjonsmyndighet fra politiske myndigheter, men skal virke profesjonelt og forretningsmessig i henhold til fondets formål og vedtekter.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til en ordning med statlige utviklingskontrakter som kan bidra til å utvikle nye teknologiske løsninger eller konsepter i norsk næringsliv.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 fremme forslag om å styrke bevilgningene til forsknings- og utviklingskontrakter[[IFU/OFU-ordningene]] med 100 mill. kroner utover inneværende års bevilgningsnivå.»
Det voteres over forslagene nr. 8 og 9, fra Arbeiderpartiet. Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 fremme forslag om å utvide såkornordningen, med et tilhørende tapsfond til et landsdekkende fond som skal samarbeide med de regionale såkornfondene.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en kapitalutvidelse av Argentum Fondsinvesteringer som kan overlappe såkornordningen.»
Det voteres over forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede en ordning med strukturfond som skal bidra til å støtte opp om norske selskaper som er i oppkjøps- eller restruktureringssituasjon.»
Det voteres nå over forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 fremme forslag om å styrke bevilgningene til forsknings- og utviklingskontrakter[[IFU/OFU-ordningene]] Sosialistisk Venstreparti har varslet at de støtter dette forslaget.
Dette er jo et uventet resultat ...
President! Hvilket forslag stemte vi over?
Vi stemte over forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som Sosialistisk Venstreparti har varslet at de støtter. I dag er det ingen feil med utbyttingen, så skal denne voteringen tas om igjen, er det noen som må si at de har stemt feil.
President! Jeg antar at jeg har stemt feil.
Representanten antar at han har stemt feil. Øystein Hedstrøm – til stemmeforklaring!
Til voteringen over forslag nr. 7: Når vårt primære forslag om bevilgning har falt, vil jeg anbefale Fremskrittspartiets representanter å støtte forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet.
Da er det meget sannsynlig at det ikke er noen som har stemt feil.
President! Jeg antar at jeg har stemt rett.[[Latter i salen]]
Da kan presidenten formode at 57 representanter stemte for forslaget og 42 stemte imot. Dermed er forslaget fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet bifalt. Det voteres over forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utvide fokusområder i prioriteringer for virkemiddelapparatet til også å omfatte regional utvikling.»
Det voteres så over forslagene nr. 1 og 3, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at kompetansen og funksjonene til det som i dag er Norges Eksportråd, SVO, SIVA, Norges Turistråd, SND og Norges forskningsråds næringsrettede aktiviteter, tilbys i en felles brukerfront med utgangspunkt i det som i dag er SNDs regionkontorer og Eksportrådets kontornett.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en vurdering av mulighetene for desentralisering og forenkling av dagens ulike næringsrettede låne-, tilskudds-, og egenkapitalordninger. Det bes også om at det vurderes å etablere regionale ordninger som skal tilføre norsk næringsliv mer midler, gi større langsiktighet og mer regional styring enn i dag.»
Forslagene nr. 2 og 4 vil presidenten komme tilbake til.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak innstillingen. Her foreligger det et alternativt forslag, nr. 2, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å overføre virkemidlene som i dag forvaltes av SND, SVO, Norges Eksportråd og Norges Turistråd til den nye enheten. Stortinget ber Regjeringen vurdere hvorvidt andre relevante virkemiddelenheter på sikt skal innlemmes i den nye enheten.»
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak innstillingen. Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de vil støtte innstillingen.
Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet står bak innstillingen, mens Arbeiderpartiet har varslet at de vil støtte innstillingen.
President! Det gjør også Fremskrittspartiet.
Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak innstillingen. Her foreligger det et alternativt forslag, og det er forslag nr. 4, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti: Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at eierskapet i Argentum Fondsinvesteringer AS overføres fra SND og SIVA til Nærings- og handelsdepartementet fra 1. juli 2003»
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram åtte forslag. Det er forslag nr. 1, fra Inge Ryan på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Grethe Fossli på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra Inge Ryan på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 4, fra Silja Ekeland Bjørkly på vegne av Høyre og Kristelig Folkepartiforslag nr. 5, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 6–8, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet. Ivar Kristiansen har bedt om ordet til stemmeforklaring.
Siden saken tok en spesiell vending, tillater jeg meg å anbefale regjeringspartiene å stemme mot komiteens innstilling, I og II, ikke fordi de er noen dårlige forslag i seg selv, men som en konsekvens av Høyre og Kristelig Folkepartis forslag, forslag nr. 4, som går på at forslaget ikke bifalles. Så har det hengt i luften hva regjeringspartiene akter å gjøre med forslag nr. 8, fra Fremskrittspartiet. Jeg tillater meg å lese fra merknaden i innstillingen til eierskapsmeldingen, hvor regjeringspartiene i forbindelse med selskapsstrukturen til Statkraft skriver: «Flertallet vil peke på at en stor del av Statkrafts produksjon er bundet til langsiktige industrikontrakter som løper frem til 2010 og at det i samsvar med Stortingets behandling av St.prp. nr. 52[[1998-1999]] [[1998-1999]] Derigjennom kan det se ut til at forslaget fra Fremskrittspartiet er å anse som et meget godt forslag. Når jeg imidlertid anbefaler regjeringspartiene å stemme mot dette forslaget, er det nettopp med bakgrunn i at Regjeringen er i gang med utredningsarbeidet, saksbehandling av forslaget, og at Regjeringen dermed vil komme tilbake til Stortinget med forslaget. Det anser vi som meget forsvarlig saksbehandling, jeg skal ikke si i motsetning til noe annet, men dette er i hvert fall forsvarlig saksbehandling.
Dette skulle etter presidentens oppfatning ha vært sagt i debatten, for det var like mye et debattinnlegg som det var en stemmeforklaring. Forslagene nr. 6, 7 og 8, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å omdanne Statkraft SF til et børsnotert selskap med 30 pst. innslag av private eiere innen to år.» Forslag nr. 7 lyder: «På statsbudsjettet for 2003 gjøres følgende endring: Kap.PostFormål:Kroner95091Tilførsel egenkapital Statkraft SF, bevilges med 10 000 000 000» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å omdanne Statkraft SF til et aksjeselskap.»
Forslag nr. 5, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i sammenheng med revideringen av energiloven vurdere konkurransesituasjonen i det nordiske energimarkedet og i dette spesielt Statkrafts rolle og eventuelle dominans. Regjeringen skal ut ifra dette vurdere hvordan statens eierskap kan organiseres slik at det sikres flere offentlige eiermiljøer i kraftsektoren. Vurderingen skal også se på behovet for endringer i konkurranseloven for de situasjoner hvor det foreligger et velfungerende nordisk eller europeisk marked. Regjeringens vurdering må også ha et regionalt perspektiv og inneholde en vurdering av de regionale energiselskapene som viktige aktører i kraftmarkedet.»
Forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 å tilføre Statkraft 10 mrd. kroner i ny egenkapital for å styrke selskapet.» Fremskrittspartiet har varslet at de støtter forslaget subsidiært.
Forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen å legge fram for Stortinget en vurdering av hvordan statens eierskap kan organiseres slik at det sikres flere norske eiermiljøer i kraftsektoren. Regjeringens vurdering må ha et regionalt perspektiv og inneholde en vurdering av de regionale energiselskapene som viktige aktører i markedet.Regjeringen bes i denne sammenheng vurdere hvordan Statkraft kan videreutvikles som et sterkt energiselskap i samspill med andre selskaper og hvordan staten kan bidra til dette.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere direkte statlig oppkjøp av Oslo kommunes aksjer i Hafslund ASA.»
Det blir så votert alternativt mellom innstillingen og forslag nr. 4, fra Høyre og Kristelig Folkeparti: Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:114[[2002-2003]]
Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak innstillingen.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Aud Gaundal på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen ta en ny gjennomgang av de praktiske og økonomiske konsekvensene av å nedlegge papirdelen av Norsk lysingsblad, og på egnet måte komme tilbake til Stortinget.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003. «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 komme tilbake med en nærmere beskrivelse av de praktiske og økonomiske konsekvensene for Norsk lysingsblad ved overgangen til elektronisk kunngjøring.» Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti står bak forslaget. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de vil støtte dette forslaget subsidiært.
Under debatten har Thore A. Nistad satt fram seks forslag på vegne av Fremskrittspartiet: Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en sak om bevilgning slik at utbyggingen kan gjennomføres som planlagt, uten nye bompengestasjoner, og innenfor rammen på 1 640 mill. kroner for perioden 1989-2003, jf. Innst. S. nr. 272[[2002-2003]] Forslag nr. 2 lyder: «Gjennomføringen av utbedringstiltakene på rv 45 gjennom Gjesdal kommune gjennomføres innenfor rammen på 114 mill. kroner uten bompenger.» Forslag nr. 3 lyder: «Bygging av tunnel for E18, Mosseveien i Oslo, gjennomføres i samsvar med St.prp. nr. 96[[1987-1988]] med de statlige midlene som allerede er innkrevet gjennom bompengeringen i Oslo.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig fremme forslag om fullfinansiering av utbyggingen av E18 gjennom Østfold uten bompengeinnkreving.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig legge frem forslag om tilleggsfinansiering for forsering av E10 Lofotens fastlandsforbindelse.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig legge frem en finansieringsplan for bygging av ny firefelts tunnel for E18 vest for Drammen.»
Presidenten regner med at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
SV ønsker også å stemme imot.
Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot her.
Her regner presidenten med at Fremskrittspartiet vil stemme imot.
Under debatten har Thore A. Nistad satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en handlingsplan for økt trafikksikkerhet, som blant annet inneholder forslag om en betydelig reduksjon av importavgiften på nye biler, eventuelt kombinert med innføringen av en vrakpant på et betydelig nivå, samt forslag om økte fartsgrenser på enkelte vegstrekninger.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Thore A. Nistad satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en fremdriftsplan for, og tilleggsfinansiering utenom de nåværende samferdselsbudsjetter, av utbygging av Rv 4 i ny trasé fra Gran i Oppland til Åneby i Nittedal som motorvei klasse B, og fra Åneby i Nittedal til Grorud i Oslo som motorvei klasse A med 4 felt, planskilte kryss og midtdeler, og med ferdigstillelse innen 2008.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Thore A. Nistad satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen igangsette arbeidet med å bygge ut miljøtunnel for Rv 4 i Oslo, i fire felt mellom Hausmanns bro og Sinsenkrysset.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen om at plikten til å lagre trafikkdata i en bestemt periode skal forelegges Stortinget til godkjenning, jf. Innst. O. nr. 121[[2002-2003]] om lov om elektronisk kommunikasjon[[ekomloven]]
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2003:
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen sak om organisering av godkjenning og tilsyn med alle grunnskoler og videregående skoler.»
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt imot.
De riktige stemmetallene blir da 84 stemmer mot forslaget og 15 stemmer for forslaget. Dermed er forslaget ikke bifalt.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen gjennom tilsynsordningen påse at oppheving av delingstallet ikke blir brukt som et sparetiltak. Klassedelingstallet skal ligge til grunn som minstenivå for ressurstildeling også etter at bestemmelsen om klassedelingstall er opphevet.Stortinget ber Regjeringen i den annonserte stortingsmelding på grunnlag av Kvalitetsutvalgets innstilling å vurdere ulike modeller for ressurstildeling til skolene.» Her står Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre bak forslaget. Arbeiderpartiet har varslet at de også vil støtte dette forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med lovforslag om elevdemokrati og foreldremedvirkning og forutsetter at intensjon og bestemmelser i dagens kapittel 11 i opplæringsloven videreføres inntil videre.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at overgangsordningen for dagens privatskoler skal ha en tidsramme på tre år.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en sak som gir kommunene avgjørelsesmyndighet ved etableringer av private skoler.»
Jeg stemte feil.
De riktige stemmetall blir da 58 stemmer mot forslaget og 39 stemmer for. Dermed er forslaget ikke bifalt.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om å legge de øremerkede tilskuddene til privatskolene inn i rammetilskuddet til kommunene, beregnet ut i fra elevantall i kommunene.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om innføring av et kapitaltilskudd med tilhørende lovendring i tillegg til driftstilskudd for frittstående skoler i forbindelse med statsbudsjettet for 2004.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen sak om ordningen med reduksjon i kommunenes rammetilskudd for direkte statlige overføringer til frittstående skoler.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en evaluering og vurdering av konsekvensene før det eventuelt foretas endringer i trekksatsen.» Arbeiderpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Lyngstad på vegne Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at «gratisprinsippet» skal omfatte frittstående grunnskoler, i den forstand at det ikke tillates egenbetalinger utover fastsatte grenser for foreldrebetaling.» Arbeiderpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Senterpartiet ynskjer også å støtta forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Lyngstad på vegne Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at endringene i tilskuddet til den enkelte skole i den nye tilskuddsordningen for friskoler skal ligge innenfor en maksimal ramme på +/- 7 prosent i forhold til dagens ordning. Overgangsperioden for allerede godkjente friskoler begrenses til 3 år.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Lyngstad på vegne Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen ved behandling av søknader om etablering av friskoler å legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse der kommunen påviser at:– etablering av friskolen får negative konsekvenser for kommunens skolestruktur og påfører kommunen økte utgifter av betydning.– etableringen kan føre til nedleggelse av en offentlig skole og derved påfører elevene vesentlige ulemper med økt reisetid til den offentlige skolen.Videre ber Stortinget Regjeringen sørge for å utvikle faste prosedyrer for søknadsbehandlinger, herunder tidsfrister, som skaper forutsigbarhet for søkerne og kommunene.» Arbeiderpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
frå salen): Senterpartiet ynskjer også å støtta forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge elevtall pr. 1. oktober hvert år til grunn for elevtelling i frittstående grunnskoler ved beregning av tilskudd, og å innføre slik telling snarest mulig.» Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og representanten Jan Simonsen står bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003:
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en vurdering av personvernet i forbindelse med opprettelse av informasjonsbaser over elevers prøvingsresultater på individnivå.»
Det foreligger ikke noe referat.