Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten begrenses til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver og en av de uavhengige representanter 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til 5 replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Saken vi behandler i dag, lov om veterinærer og annet dyrehelsepersonell, skal erstatte lov om veterinærer mv. fra 1948. Arbeidet med den nye loven har pågått i mange år og har vært gjennom to høringer, den første i 1996 og den andre i 2000. Dermed kan en trygt si at det er et langt og viktig arbeid som nå sluttføres med behandlingen i dag. Siden 1948 har dyreholdet i Norge endret seg vesentlig. Vi har fått en stor oppdrettsnæring, samtidig som politiske, samfunnsmessige og faglige forutsetninger har endret seg i høy grad. Det er et ønske at dyr får forsvarlig behandling, og at produktene fra matproduserende dyr tilfredsstiller kravene til trygg mat av høy kvalitet. Økt oppmerksomhet rundt etisk forsvarlig dyrehold, økologisk landbruk og internasjonale avtaler tilsier også at en ny lov er høyst påkrevd. Etter hvert er det ikke bare veterinærer som deltar i behandling av dyr. Vi har fått nye faggrupper, som fiskehelsebiologer og dyrepleiere. Loven tar hensyn til disse endringene, samtidig som den er utformet slik at den skal fange opp endringer en mener vil komme de nærmeste årene. En viktig del av loven omhandler rett og krav til autorisasjon, en annen de plikter og rettigheter dyrehelsepersonell har i forhold til sin profesjon og til de grupper de skal betjene. Det er verdt å merke seg at fiskehelsebiologer får klarlagt sin rolle i loven. Fiskehelsebiologer får behandle akvatiske dyr, med unntak av sjøpattedyr. Videre er det i loven åpnet for at denne yrkesgruppen også skal kunne skrive ut reseptbelagte legemidler til de samme dyrene. Imidlertid er EUs regelverk til hinder for at det siste kan settes ut i praksis. Derfor vil Regjeringen arbeide for å få fjernet disse hindringene. Dette kan være viktig for Norge, som har en stor oppdrettsnæring som etter alle solemerker vil øke i omfang. De største diskusjonene under behandlingen av denne saken har dreid seg om § 1 om formål og virkeområde, § 26 om klinisk vakt og § 27 om beordring til offentlig tjeneste. Dette har ført til at det blir foreslått endringer i disse paragrafene i forhold til forslagene i proposisjonen. Komiteen har samlet seg om å føye til at staten har et overordnet ansvar for en landsdekkende dyrehelsetjeneste. Dette er i tråd med formuleringene sendt ut både i første og andre høringsrunde. Den største endringen når det gjelder kliniske vaktordninger, er først og fremst at aktuelle yrkesorganisasjoner, slik som Den Norske Veterinærforening, skal forhandle med staten om godtgjøring eller tilskudd for å delta i vakt, og at slik godtgjøring eller tilskudd ikke kan bestemmes uten forhandlinger. Departementet får også rett til å bestemme at praktiserende dyrehelsepersonell kan tilpliktes å delta i vakt. Slik det nå er formulert, vil det etter mitt syn være handlingsrom og muligheter til å finne gode løsninger både på de kliniske vaktordningene og for betaling for disse vaktene. Det skulle sikre at vi får løsninger som nettopp ivaretar god dyrehelse og trygghet for den maten vi spiser. Et mindretall i komiteen, sentrumspartiene, foreslår at det i tillegg til forhandlinger skal opprettes en tvistenemnd i tilfelle en ikke skulle bli enig gjennom forhandlinger. Dette er en helt ny konstruksjon i forhold til privatpraktiserende yrkesgrupper, og flertallet støtter ikke et slikt forslag, og mener det er et unødvendig forslag. Den siste endringen går på beordring, hvor det i forslaget nå tydeligere presiseres at beordring bare skal brukes i krisesituasjoner. Ellers kan det være grunn til å minne om at vi for et år siden behandlet St.prp. nr. 54 for 1999-2000 om faglige, juridiske og økonomiske rammer for dyrehelseforvaltningen, hvor prinsippene for organiseringen av veterinær beredskap og vaktordninger var hovedtema. Til slutt vil jeg bemerke at veterinærer og annet dyrehelsepersonell har et godt ry på seg for å ha en høy faglig og etisk standard i sitt arbeid. Dette er viktig i tider hvor dyresjukdommer har herjet i flere europeiske land, og i en tid hvor vi i Norge satser stort på oppdrettsnæringen. Den nye loven legger listen like høyt faglig og etisk som tidligere, og det er et viktig budskap til forbrukerne, til næringslivet og til de internasjonale miljøer som tar seg av dyrehelse og matvaresikkerhet. Det viser seg at det fra vi avgav innstillingen og til den trykte versjonen kom oss i hende har skjedd noen feil av en eller annen årsak. Derfor vil jeg fremme et forslag nr. 2, på vegne av flertallet i næringskomiteen og ikke hele næringskomiteen. Forslaget gjelder § 26 om klinisk vakt. Det er et tredelt forslag, og det tar jeg herved opp. Det er delt ut. Jeg vil også bemerke at det er kommet inn to mindre feil. Det er på side 10 i den trykte innstillingen, under § 1 Lovens formål, hvor det til slutt i første avsnitt står: «§ 1 Lovens formål skal lyde:». Det har sneket seg inn og skal ikke være med. Videre står det på side 14: «§ 27 Beordring i krisesituasjoner skal lyde:», hvor «skal lyde» selvsagt også har sneket seg inn av en eller annen grunn og skal strykes. Hvordan presidenten vil behandle disse småendringene i §§ 1 og 27, vet jeg ikke, men jeg har i hvert fall fremmet et forslag på den vesentlige feilen, som gjaldt § 26.
Erling Brandsnes har da tatt opp det forslaget han refererte til – med den begrunnelse som er gitt – og presidenten vil følge det råd som er gitt, ut fra det forslaget som nå er rettet opp. De feilene som representanten gjorde oppmerksom på i henholdsvis § 1 og § 27, vil bli rettet opp i en beriktiget innstilling.
Jeg synes det er viktig at vi nå får en ny lov på dette området. Det er mange ting som har skjedd og forandret seg i det norske samfunn siden den gamle loven ble lagd. Det er kommet nye internasjonale avtaler og nye husdyr i produksjon og også nye sykdommer. Da vi i Stortinget behandlet Innst. S. nr. 235 for 1999-2000, forutsatte vi at det skulle foreligge en avtale mellom Den Norske Veterinærforening og staten før den nye vaktordninga skulle tre i kraft. Det som er litt beklagelig – og som var beklagelig da vi behandlet dette – er at denne avtalen ikke foreligger. Det bekymrer oss, og det er også begrunnelsen for det forslaget som sentrumspartiene står bak. Jeg mener det er viktig at staten ikke bruker budsjettrammer som et forhandlingsargument, for i forhandlingene er det jo viktig å komme fram til løsninger som ivaretar det formålet som loven har, og da kan man ikke bruke budsjettrammer som et argument. I forhandlingene må man søke å oppnå det målet som loven har. Når vi foreslår at det skal opprettes en nemnd for å handtere denne situasjon, er det fordi vi ikke helt ser hvordan dette ellers skal løses hvis det ikke oppnås enighet om vilkår og godtgjørelse ved deltakelse i vakt og ved beordring til offentlig tjeneste. Ellers vil jeg bare vise til det saksordfører la fram om saken, og jeg har ikke noe mer å tilføye.
Presidenten vil bare spørre representanten Karlstrøm om hun vil ta opp det forslaget som er bebudet i innstillingen.
Ja.
Randi Karlstrøm har da på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre satt fram det forslag som er referert i innstillingen.
Regjeringens forslag til ny lov om veterinærer og annet dyrehelsepersonell vil erstatte nåværende veterinærlov fra 1948. De veterinærfaglige utfordringer og oppgaver er betydelig endret siden den gang. Derfor er det et stort behov for ny lovgivning som fanger opp de aktuelle problemer for myndigheter, dyreeiere og veterinærer. Loven er i all hovedsak en profesjonslov, og organiseringen av det offentlige veterinærvesen er ikke tatt med, slik det er i gjeldende lov. Stortinget behandlet den 14. juni i fjor disse spørsmålene i forbindelse med en proposisjon om faglige, juridiske og økonomiske rammer for dyrehelseforvaltningen. En ny modell for organiseringen av den fremtidige veterinære beredskapen i tre vaktordninger ble vedtatt som et viktig ledd i arbeidet med å tilpasse de formelle rammebetingelsene som skal regulere veterinærvesenet, til dagens virkelighet. Fremskrittspartiet uttrykte alt den gang i merknads form at etablering av vakttjenester for privatpraktiserende veterinærer bør baseres mest mulig på frivillige ordninger. Vi støttet likevel departementets forslag om en hjemmel som gir mulighet til å pålegge vakttjeneste, men det er viktig å understreke at denne muligheten må begrenses til særlige og klart definerte tilfeller. Vi gav også uttrykk for at innhold, intensjoner og mål ikke stod i forhold til den økonomiske ramme som ble stilt til disposisjon ved innføring av en helt ny veterinær beredskap. Vi la derfor inn økte midler til dette, fordi vi hadde forståelse for at veterinærene ikke ville påta seg vakter på netter og i helger for 8-15 kr timen, slik de har gjort i en årrekke. Det må være rimelig at det betales godtgjørelse på et nivå som er vanlig for sammenliknbare grupper. Gjennom arbeidet i komiteen har det særlig vært lovens formålsparagraf, spørsmålet om innføring av vaktplikt for privatpraktiserende veterinærer og beordring til offentlig tjeneste som er viet spesielt stor oppmerksomhet. Formålsparagrafen er i lovforslaget ikke omfattet av prinsippene som en samlet komite sluttet seg til ved behandlingen av St.prp. nr. 54 for 1999-2000, om at staten har et overordnet ansvar for et forsvarlig og døgnkontinuerlig tilbud på veterinære tjenester i alle deler av landet. Departementets begrunnelse for ikke å lovfeste dette prinsipp er bl.a. å henvise til andre, tilsvarende profesjonslover, som lov om helsepersonell. Innenfor helsevesenet er imidlertid brukerrettigheter ivaretatt gjennom annet regelverk. Det er derfor gledelig at en samlet komite også i den nye loven vil lovfeste prinsippet om et overordnet ansvar fra statens side for å sikre en landsomfattende tjeneste. Når det gjelder klinisk veterinærvakt, har jeg allerede gitt uttrykk for at Fremskrittspartiet stiller seg positivt til at myndighetene kan pålegge dette i særlige og klart definerte tilfeller. Det må da være under forutsetning av at det ligger en avtale mellom departementet og yrkesorganisasjonen til grunn for dette. Det må foreligge en forhandlingsrett. Gjennom forhandlinger må man komme frem til en avtale som legges til grunn for godtgjørelse og betingelser når myndighetene pålegger vaktdeltakelse for selvstendig næringsdrivende. Det er et viktig prinsipp når selvstendig næringsdrivende pålegges vakttjenester, at det ligger avtaler til grunn. Ingen må dikteres betingelser for vakt. Det er heller ingen annen yrkesgruppe, meg bekjent, som har plikt uten å kunne forhandle. Når det gjelder beordringsparagrafen, er det gledelig at en samlet komite går inn for å endre departementets forslag på noen vesentlige punkter. Det er det offentlige veterinærvesen som skal ivareta behovet for en offentlig beredskap mot alvorlige sykdommer, samt kontrollere og bekjempe sykdommer som kan overføres fra dyr til mennesker. Derfor er det viktig å presisere at beordring til offentlig tjeneste bare må gjelde ved uforutsette hendelser hvor tungtveiende samfunnshensyn tilsier dette. Komiteen har gitt eksempler i merknads form og mener det må foreligge krisesituasjoner, som f.eks. utbrudd av munn- og klovsyke og svinepest, og at det offentlige veterinærvesen ikke har kapasitet til å få rask kontroll over situasjonen. Det er også gledelig at det er oppnådd enighet i komiteen om at eventuell beordring til offentlig tjeneste i krisesituasjoner skal baseres på avtaler mellom partene, som bestemmer godtgjørelse og andre vilkår. Fremskrittspartiet forutsetter også at man først vurderer muligheten for kjøp av tjenester fra privatpraktiserende veterinærer før man går til det alvorlige skritt å beordre dyrehelsepersonell.
Etter en rekordrask behandling i komiteen av en omfattende sak som regjeringer har brukt fem år på å forberede, foreligger nå resultatet. Det er en god og formålstjenlig lov, som regulerer viktige tjenester som trengs i hele landet. Jeg vil kalle den behandlingen som har skjedd, og de endringer som er gjort, en full seier for de yrkesgruppene som loven gjelder, og for dem som er avhengig av deres tjenester. La meg først få kommentere det punktet det ble uenighet om i komiteen. Det gjelder spørsmålet om hvorvidt Stortinget skal fungere som voldgiftsnemnd. Slik det nå står, er det konsekvensen, selv om akkurat den betegnelsen er tatt ut av flertallets tekst. Dersom departementet og dyrehelsepersonellet ikke blir enige om vaktgodtgjørelsen, må noen tre inn og fastsette den. Når ikke annet er sagt, må det bli Stortinget. Det har Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet blitt enige om. Jeg synes det er oppsiktsvekkende. Det er for smått for Stortinget å holde på med. Storkoalisjonen vil ha Stortinget som arena for å bestemme om godtgjørelsen skal være 35 eller 40 kr timen eller et annet beløp. Sentrumspartiene mener det greier seg med en vanlig voldgiftsnemnd for å fastsette satser for godtgjørelser som til sammen er på noen få millioner kroner. Jeg håper inderlig at det ikke blir ofte at Stortinget trer sammen som voldgiftsnemnd. Akkurat nå er det dårlig stemning i forholdet mellom veterinærene og statsråden. Det at veterinærene nå har fått medhold i alle krav, bidrar kanskje til et mindre behov for at Stortinget trer inn som meglingsinstans. Å stå uten tjenester, muligheten for at det skal være streik blant dyrehelsepersonellet, er en totalt uholdbar situasjon. Lovforslaget manglet det formål at staten har ansvar for at det finnes et godt tjenestetilbud over hele landet til enhver tid. Det er nå på plass. Uten slik lovfesting fryktet mange dårligere dekning av fagpersoner i enkelte områder. Det ville medført mer kostbare tjenester for dyreeierne og lengre tid før syke dyr kunne få hjelp. Veterinærforeningen har reagert sterkt på at privatpraktiserende skulle pålegges vaktplikt natt og i helger uten å ha en forhandlingsrett når kompensasjonen skal fastsettes. Departementet foreslo at statsråden bare skulle drøfte saken med foreningen og selv fastsette satsene og vilkårene dersom det ikke ble enighet. Statsråden har begrunnet dette med at dette systemet trengs for å unngå at budsjettposten overskrides. Jeg må få minne om at komiteen tidligere har sagt at denne yrkesgruppen skal ha godtgjørelse for vakt på linje med sammenlignbare grupper. Da må selvsagt budsjettposten tilføres ekstra midler når det trengs. Det skal ikke være slik at budsjettposten er fast, og at vaktgodtgjørelser blir regulert ut fra hva det er råd til. Nå er en reell forhandlingsrett sikret med en ankeinstans som ingen andre yrkesgrupper har. Lovforslaget gav romslige muligheter for å beordre personell til tjeneste utenfor sitt eget praksisområde. Nå blir denne mulighet vesentlig redusert. Bare ved krisesituasjoner skal beordring kunne brukes. Rutinemessige oppgaver gir ikke grunnlag for beordring. I første runde ble bl.a. de omfattende EØS-prøvetakingene, som i dag utgjør en vesentlig del av distriktsveterinærenes arbeid, nevnt som mulig beordringsgrunn. Det har nå komiteen ryddet unna.
SV støtter proposisjonen og forslagene, men vi føler at debatten rundt forhandlingsinstituttet og hvordan man skal håndtere situasjoner der man ikke oppnår enighet, er litt uklar. Jeg føler at den uklarheten er til stede både overfor det forslaget som sentrum fremmer, og også litt overfor det forslaget som flertallet har. Forskjellen på en sak som dette og f.eks. jordbruksoppgjøret, som det er sammenlignet med, er at det er vanskelig å se at de yrkesgruppene som kommer inn under jordbruksoppgjøret, er pålagt den samme plikten til å utføre en tjeneste som veterinærene blir etter denne loven. Etter en forhandling skal man gå til Stortinget som en slags voldgift, eller man bringer oppgjøret inn i budsjettene, og forskjellen er at man her har en plikt til å gjøre en jobb. Når man er bonde, har man ikke den samme plikten – storting eller regjering kan jo ikke pålegge en bonde å være bonde. Så sånn sett synes jeg at vi har en annen situasjon. Men samtidig er det riktig at det heller ikke er noen god ordning å opprette et voldgiftsinstitutt, som vi egentlig ikke vet hvordan skulle fungere. Et slikt institutt må i så fall være departementet, som har en pengesum som de kan forvalte i forhold til en slik ny forhandlingsrunde eller et resultat av en voldgiftssituasjon. Jeg kunne tenke meg at statsråden litt tydeligere klargjør en slik situasjon. Man kan selvfølgelig gå til Stortinget med et ønske om en større bevilgning hvis staten kommer fram til en forhandling der budsjettet økes, men i situasjoner der det ikke oppnås enighet, er det litt utydelig for SV – det kan også komme av at vi ikke er med i næringskomiteen og ikke har fått deltatt så nøye i debatten, og det pågår litt andre ting for tiden, så det er vanskelig å sette seg så grundig inn i alle saker til enhver tid. Men fra mitt ståsted er det en utydelighet som jeg ikke helt finner ut av, spesielt knyttet til den plikten som veterinærene får, som jeg mener er vesentlig annerledes enn det avtaleforholdet som eksisterer mellom myndighetene og landbruket gjennom jordbruksforhandlingene.
Jeg noterer med tilfredshet at næringskomiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag om å tilpasse lovregulering av dyrehelsearbeidet til dagens og morgendagens behov. Blir lovforslaget nå vedtatt i tråd med innstillingen til flertallet i komiteen, er det lagt et godt grunnlag for modernisering av dyrehelsearbeidet. Jeg ønsker å komme i gang med denne moderniseringen umiddelbart. Lovforslaget er sluttsteinen i et årelangt arbeid for å modernisere veterinærvesenet i Norge. I fjor behandlet Stortinget St.prp. nr. 54 for 1999-2000, Om faglige, juridiske og økonomiske rammer for dyrehelseforvaltningen og virksomheten til veterinærer og annet dyrehelsepersonell. Denne la premissene for organisering og bruk av det offentlige veterinærvesenet. Den loven som behandles i dag, er først og fremst en profesjonslov som beskriver vilkårene for autorisasjon av dyrehelsepersonell, herunder veterinærer, og fastsetter de rettigheter og plikter som følger av dette. Etter min mening har vi gjennom det nye regelverket skaffet ryddighet i hva staten skal ta seg av, og hva som bør overlates til privatpraktiserende dyrehelsepersonell og dyreeiere. Lovforslaget legger stor vekt på å modernisere bestemmelsene om de pliktene og rettighetene som følger med autorisasjon eller lisens. Både ved Universitetet i Bergen og ved Universitetet i Tromsø/Norges fiskerihøgskole er det i løpet av de siste ti årene utdannet fiskehelsebiologer som har kompetanse til å arbeide med fiskehelsespørsmål. I dag arbeider et stort antall personer med private og offentlige oppgaver innen helsearbeid i oppdrettsnæringen. De fleste av dem er veterinærer, men det er også et betydelig antall fiskehelsebiologer. Fiskehelsebiologene gis rett til å rekvirere legemidler til akvatiske dyr, med unntak av sjøpattedyr. Denne bestemmelsen kan imidlertid ikke tre i kraft før EUs regelverk tillater det. Etter min mening er det nå grunnlag for en forsvarlig beredskapsordning som dekker både offentlige og private behov. I fjor ble det etablert offentlig beredskapsvakt på alle nivåer i Statens dyrehelsetilsyn. I det lovforslaget som behandles i dag, er det fra statens side lagt til rette for en vaktordning over hele landet for behandling av syke dyr. Disse ordningene er et resultat av en bred politisk prosess, der alle syn er blitt hørt. Når Stortinget nå har fastsatt lovbestemmelsene for offentlig og klinisk vakt, regner jeg med at alle parter ser det som sin oppgave å bidra til en effektiv oppfølging. Det har vært mye oppmerksomhet rundt de økonomiske betingelsene for klinisk veterinærvakt. Etter forslaget fra flertallet i næringskomiteen skal departementet inngå avtale med yrkesorganisasjonene etter forhandlinger om organisering og gjennomføring av vaktene samt om godtgjøring/tilskudd for deltakelse. Dette synes jeg er en god løsning, og jeg vil sørge for at det blir utarbeidet forskrift om gjennomføring av denne bestemmelsen så raskt som mulig. Det må forhandles både om rammen for tilskuddsordningen hvert år og om fordelingen av midlene. Forhandlingene må samordnes med den ordinære budsjettprosessen. De økonomiske rammer er det Stortinget som har ansvar for å fastsette, også for bevilgninger til klinisk veterinærvakt. Jeg vil invitere yrkesorganisasjonene til å gjenoppta drøftingene om fordelingen av de midlene som står igjen på årets budsjett for klinisk vakt, samtidig som forhandlingene om neste års budsjett bør starte umiddelbart av hensyn til budsjettprosessen. Jeg har merket meg at næringskomiteens flertall ikke har merknader til departementets oppfølging av vaktordningen for 2001. Jeg føler meg trygg på at demokratiske rettigheter blir ivaretatt på en tilfredsstillende måte i den prosedyren som jeg her har skissert, og jeg vil som sagt komme tilbake til detaljene. Jeg forutsetter også at yrkesorganisasjonene og de enkelte berørte yrkesutøverne følger de budsjettvedtakene Stortinget fatter. Jeg ønsker nå at det kan bli ro rundt denne saken, slik at vi alle bruker kreftene på å sørge for god dyrehelse og godt dyrevern i dette landet. Dette vil være et viktig bidrag til produksjon av trygge matvarer.
Det blir replikkordskifte.
Jeg føler behov for å høre litt mer om hva som skjer hvis det ikke blir enighet i de forestående forhandlingene, om den ene part etterpå da kan si at det er likevel jeg som bestemmer, selv om vi har forhandlet. Det er ikke det jeg legger i ordet «forhandlinger» i hvert fall. Det må finnes noen som ikke har vært med i de forhandlingene, som skal kunne avgjøre en konflikt. Vil det være slik at den ene part, altså veterinærene, vil ha streikerett og rett og slett kunne si at inntil det er blitt enighet bruker vi den? På hvilken måte skal en slik konflikt eventuelt avblåses, hvis det er slik at det rett og slett trengs en tilleggsbevilgning fra Stortinget for at departementet/statsråden skal kunne si at vi imøtekommer deres krav? Jeg har forstått det slik at det som nå har vært av drøftinger rundt vaktordningen og organiseringen av den, og etterfølgende fastsettelse av beløp som kompensasjon for vakt, har skjedd på den måten at det rett og slett ikke har blitt enighet, men det har heller ikke blitt en konflikt som har gått ut over dyreeierne. Jeg håper at dette blir gjennomført slik at vi er sikre på at ikke beredskapen, vaktordningene som skal ta vare på dyrehelsa, rett og slett forsvinner i enkelte perioder i enkelte deler av landet.
Som jeg sa i mitt innlegg, skal det nå utarbeides en forskrift om dette, hvor man må ta detaljene i hvordan systemet skal bygges opp. Men det som komiteen er opptatt av, er jo ekte forhandlinger mellom yrkesorganisasjonene og staten. Og det vil være mitt utgangspunkt at vi nå umiddelbart skal starte en prosess som handler om ekte forhandlinger mellom staten og yrkesorganisasjonene med sikte på godtgjøring i forbindelse med det å gjennomføre klinisk vakt. Da skal det altså forhandles om både rammer og om hvordan rammene skal disponeres. Og da vil utgangspunktet være at det bør være i begges interesse å prøve å komme fram til enighet. Men så er det selvfølgelig også slik at dette handler bl.a. om penger, om hvor mye penger man skal kunne bruke på å gi tilskudd eller godtgjørelse til selvstendig næringsdrivende som gjennomfører klinisk vakt. Hvis man ikke greier å bli enig selv med det utgangspunktet som ligger i ønsket om å bli enig, så er det jo slik at penger i dette samfunnet bevilges av Stortinget, og da må man jo legge fram for Stortinget den situasjonen som eventuelt har oppstått, og så får Stortinget, som i alle andre sammenhenger, fatte endelig vedtak. Alternativet til en slik løsning måtte jo være at Stortinget delegerer bort sin myndighet på dette området og sier at fastsettelse av godtgjørelse til denne type vaktordning skal fattes av en nemnd som ikke er underlagt verken regjering eller dette hus.
Det var merkelig å høre at Stortinget delegerer bort sin myndighet til å bevilge penger hvis en sier at det skal opprettes en voldgiftsnemnd som skal bestemme godtgjørelsen her. Det er jo det som skjer i lønnsoppgjør for statsansatte f.eks. Blir det en voldgift og lønnen til lærerne øker, så må det etterbevilges penger. Det er slik på en rekke områder, og det er ikke noe nytt. Det motsatte er at en sier at her er det bevilget en sum ut fra det som måtte finnes av kunnskap, og det skal strekke til uansett. Jeg synes det er en merkelig situasjon. Det Stortinget har sagt, er at godtgjørelsen for den ulempen det er å ha vakt, skal være på samme linje for denne yrkesgruppen som for andre. Det regnestykket må da settes opp, og godtgjørelsen må bli slik: Er det svært mange døgn uten utrykning for personalet, blir det en større sum enn om det er færre døgn uten utrykning. For de gangene det er nok å gjøre, blir godtgjørelsen for å ha vakt betalt gjennom jobbforholdet. Jeg synes det er merkelig hvis det er slik at statsråden nå fastholder noe annet enn det som er lagt til grunn av flertallet. Jeg tror det var en enstemmig komite som sa at størrelsen på godtgjørelsen skal være på linje med det som andre får. Og da var det underforstått at da må det bevilges de kronene som trengs for å dekke dette.
Det er i og for seg riktig at hovedavtalen for staten har bestemmelser om at ansatte i staten skal ha et framforhandlet system som går på voldgift. Vi snakker ikke her om ansatte i staten, vi snakker om private næringsdrivende, som skal ha et tilskudd, en godtgjørelse, for å utføre oppgaver knyttet til klinisk vakt. Så det jeg sa i mitt svar på den første replikken fra Morten Lund, står jeg fast ved, at i så fall måtte Stortinget ha valgt å si at når det gjelder denne økonomiske bevilgningen, delegerer man myndighet – gjennom lov – til en nemnd. Det har flertallet ikke sluttet seg til. Jeg har selvfølgelig merket meg at Stortinget er opptatt av at det skal være en korrekt godtgjørelse for denne vakten. Stortinget vil hvert eneste år få anledning til å ta stilling til hvorvidt man mener statsråden etterlever dette eller ikke, enten ved at man gjennom budsjettet gir beskjed om at man er kommet fram til en avtale om denne godtgjørelsen, eller at man – forhåpentligvis unntaksvis – ikke har greid å komme fram til en avtale. Hvert eneste år kan Stortinget etterprøve hvorvidt statsråden har fått med seg det næringskomiteen har ment om hva størrelsen på dette vakttilskuddet skal være.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 618]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver og én av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Ingen har bedt om ordet. Ønsker representanten Gabrielsen å framsette et forslag?
Jeg vil takke presidenten for hans årvåkenhet. Jeg fremmer herved Høyres forslag, som er inntatt på side 3 i innstillingen.
Ansgar Gabrielsen har tatt opp det forslag han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 623]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 624]]
Odelstinget skal da votere i sakene nr. 1–3.
Under debatten har Randi Karlstrøm på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre satt fram det forslaget som er inntatt i innstillingen. Dessuten har Erling Brandsnes på vegne av Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen satt fram forslag nr. 2, som er omdelt i salen. Dette forslaget er en rettelse av § 26, og presidenten foreslår at forslaget tas opp til behandling selv om det er innlevert etter den reglementsbestemte tid. – Det anses vedtatt.
Sakens ordfører har gjort oppmerksom på en feil i § 1. I første ledd skal formuleringen «§ 1 Lovens formål skal lyde:» utgå.
Her foreligger det to forslag. Det er forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen, som erstatter innstillingens § 26. Forslaget lyder:
Det voteres så over § 26 nr. 3, alternativt mellom forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen, og forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Sakens ordfører har gjort oppmerksom på en feil i overskriften til § 27. Her skal ordene «skal lyde» utgå.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Ansgar Gabrielsen på vegne av Høyre satt fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for at markedsreguleringen på kornsektoren utøves av myndighetene.» Forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Høyre, Fremskrittspartiet og representanten Terje Knudsen også her ønsker å gå imot. – Det bekreftes.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.