Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt med 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til ein av dei uavhengige representantane. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gitt høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke. Fyrste talar er Finn Kristian Marthinsen på vegner av saksordføraren, som er medlem av Lagtinget.
Saksordfører for dette private lovforslaget har vært Åse Wisløff Nilssen, som presidenten redegjorde for er medlem av Lagtinget. I juni 2000 vedtok Stortinget å senke promillegrensen for fører av motorvogn til 0,2. I dag har vi igjen promillegrensen til debatt. Representantene Foss, Krohn Devold og Nilsen, fra Høyre, og Stang, tidligere Fremskrittspartiet, vurderte det tydeligvis som meget velbegrunnet å foreslå å heve promillegrensen tilbake til 0,5, til tross for at den nye promillegrensen på 0,2 bare hadde fungert i ti uker. Som argument for det påståtte behovet for omkamp om promillegrensen har de henvist til uttalelser fra politimestrene i Uttrøndelag, Troms, Bergen, Lillehammer og Kristiansand og lederen i Politiets Fellesforbund. Det hevdes at den nye promillebestemmelsen vil ta ressurser fra viktige politioppgaver, og at rettsvesen og fengselsvesen vil bli ytterligere belastet. Når vi ser på statistikken over politiets kontrollinnsats i første kvartal i år, kan vi slå fast at forslagsstillerne har vært for raske med sin negative dom. For det statistikken viser, er at ruskontrollen har økt, først og fremst som følge av økning i Utrykningspolitiets innsats. Politidistriktene hadde i gjennomsnitt redusert antall timeverk brukt til ruskontroll. Videre er det en halvering av førerkortbeslag de to første månedene i år, sammenliknet med samme periode i fjor. Flertallet i komiteen mener derfor at det allerede nå er rimelig å anta at lovendringen har ført til at færre reelt sett kjører med promille. Det tyder på at lovendringen har hatt den tilsiktede virkningen. Derfor er det fristende i forhold til arbeidet med denne saken og den debatten vi nå har, å sende i retur en setning fra Krohn Devolds innlegg i forrige promilledebatt, 6. juni i fjor: «Jeg tror det vil bidra til å svekke folks oppfatning av at vi faktisk driver med seriøse ting i dette huset.» Kristelig Folkeparti, og flertallet i komiteen, er meget tilfreds med at politidirektøren har vært så klar på at politidistriktene fortsatt skal ha høy aktivitet i trafikksikkerhetsarbeidet, og at håndhevelsen av den nye promillegrensen skal følges lojalt opp. Det skulle da også bare mangle! Politidirektoratet har gitt melding om at man vil følge utviklingen nøye og evaluere både politiets innsats og effekten av lovendringen. Det er viktig at det følges opp, og Kristelig Folkeparti merket seg at mange av politidistriktene hadde en saklig og meget god kampanje i desember mot ruspåvirket kjøring. Den største forskjellen på flertall og mindretall i denne saken er faktisk det prinsipielle om alkohol og bilkjøring. Flertallet mener at en promillegrense på 0,2 gir et klart og tydelig signal om at alkohol og bilkjøring ikke hører sammen. Det er det lett for alle å forholde seg til, og det har da også kommet mange tilbakemeldinger om at det oppleves positivt at det nå ikke lenger går an å spekulere i hvor mye man kan drikke før man setter seg bak rattet. Målsettingen om at ingen skal bli drept eller livsvarig skadd i trafikken, er lagt til grunn i trafikksikkerhetsarbeidet, og senkingen av promillegrensen til 0,2 er et viktig ledd i dette arbeidet. Høyre og Fremskrittspartiet hevder at en promillegrense på 0,2 griper sterkt inn i befolkningens alminnelige handlefrihet og levevaner, og at det å drikke litt før man kjører, er så befestet i folks bevissthet at det kan undergrave folks respekt for promillelovgivningen generelt å senke promillegrensen til 0,2. Den vedtatte senkingen av promillegrensen er faktisk karakterisert som gal og uforstandig. Det er sterk kost, spesielt sett i forhold til at et stort antall personer blir skadd eller drept som følge av ulykker der promillekjørere er innblandet. Det anslås at ved 7–10 pst. av personskadene og 25 pst. av de trafikkdrepte er det en promillekjører innblandet. Bilkjøring og alkohol er bokstavelig talt en livsfarlig kombinasjon. Med en promillegrense på 0,2 får vi klare holdninger, og som lovgivere skal vi gi klar melding om at alkohol og bilkjøring er sosialt uakseptabelt å kombinere. Komiteens flertall bifaller derfor ikke forslaget om å heve promillegrensen igjen. Det viser seg også at salg av alkoholfritt øl har steget etter 1. januar inneværende år, og det viser jo at det finnes gode og tilgjengelige alternativer til alkohol.
Det er berre eit år sidan Stortingets fleirtal sette ned promillegrensa til 0,2 ved køyring av motorvogn. Når det vart gjort endringar i vegtrafikkloven i fjor, var det heile 64 år sidan Noreg hadde vedteke det fram-synte lovforslaget vi hadde fram til då. At vi i desse 64 åra har hatt ei rivande utvikling i vegtrafikken, og ikkje minst i nye og raskare bilar, er ein realitet. Difor endra vi også promillegrensa til 0,2. Det som er underleg, er at Høgre, med justiskomiteens leiar, Kristin Krohn Devold, går i spissen for å gå attende til 0,5 promillegrensa fordi nokre politimeistrar prøver å underslå den faren det er med å køyre bil i alkoholpåverka tilstand. I tillegg må det vere utruleg pinleg for komiteens leiar at loven frå første stund har virka til sitt føremål, det har all kontroll vist i ettertid. I fjor uttalte eg at når vi har sett grensa til 0,5 promille, har vi lov til å drikke litt, og det er eit signal om at det ikkje gjer noko om ein spekulerer i kor mykje dette «litt» er. Det er ikkje tvil om at med den promillegrensa kunne også grensa tøyast utover 0,5 promille. Med den korte tida som loven har verka, ser vi at det er færre som køyrer med promille, sjølv om kontrollane har vore fleire i denne perioden. Det fortel at færre sjansar på kor mykje dei kan drikke. Med andre ord: Den preventive rolla som var tiltenkt med nedsett grense, har fungert. Dette burde òg gitt forslagsstillarane eit hint om at dei burde trekt saka før ho kom til salen. Det er viktigare at færre og færre køyrer bil påverka av alkohol eller andre rusmiddel, enn at vi har ein lov som gir rom for eit såkalla kalkulert alkoholinnhald. Arbeidarpartiet går sterkt ut og meiner at alkohol og bil ikkje høyrer saman. Det inneber at vi må ta konsekvensen av det, også når vi utformar vårt regelverk i forhold til dei måla vi har sett oss. At Høgre har som mål å fremje eit forslag for å sende ut andre signal til landets befolkning ein gong i året i kvar stortingsperiode, får vere Høgre si sak. Eg trur slike signal berre er med på å understreke kor lite opptatt Høgre og deira justispolitiske talskvinne er av å få redusert talet på ulukker og skader i trafikken, eller for den del å gjere fleire borgarar til lovbrytarar fordi dei trur dei er under den «kalkulerte» grensa. Eg vil på nytt nemne at i fjor gjekk dei aller fleste høyringsfråsegnene inn for å senke promillegrensa til 0,2. For oss i Arbeidarpartiet har det vore viktig å få sendt ut eit eintydig signal til alle som fører motorvogn: Ikkje køyr med promille! Eg vil gjerne understreke at det ikkje er ut frå eit moralsk ansvar for å nå alkoholpolitiske mål, men for å sikre trafikantane tryggare forhold på vegane. Det er ikkje tvil om at det kostar samfunnet dyrt å få ei utvikling der fleire og fleire vert skadde i trafikken. At folk tek dette på alvor, ser vi også gjennom ulike endra forbruksmønster. Det er ikkje lenge sidan at vi kunne lese i avisene at bryggeria selde langt meir lettøl enn tidlegare, eit positivt utslag som sannsynlegvis har sin bakgrunn frå vår endra lovgiving. For Arbeidarpartiet er det som sagt viktig at vi har eit lovverk som tydeleg gir eintydige signal, i dette tilfellet at det ikkje går an å kombinere alkohol eller andre rusmiddel med bilkøyring – eit viktig signal til alle oss, og eit godt signal til våre barn og vår ungdom. At Høgre vel ei anna linje når det gjeld å sende ut signal til folket, får som sagt vere opp til Høgre, men ein treng ikkje å gjere det demonstrativt ved å ta opp eit lovendringsforslag kvart år for å få det nedstemt. Det kan gi det motsette inntrykket hos folk flest, at lovverk kan ein tøye så langt som råd er, og kalkulere med at det går bra i dei fleste saker. Arbeidarpartiet tek sterk avstand frå å synleggjere vår politikk på ein slik måte. Vi vil at folk skal føle at det ikkje er rom for å «kalkulere» innanfor lovverket til kvar tid.
Det er helt riktig at dette er en omkamp, i hvert fall et forsøk på en omkamp, i forhold til et forslag som ble nedstemt for relativt kort tid siden. Jeg skal nøye meg med noen forholdsvis få bemerkninger. Jeg tror at særlig det siste innlegget, men også delvis ordbruken fra Finn Kristian Marthinsen, understreker at flertallet har en dårlig sak. Å mistenkeliggjøre Høyres holdning i denne saken i forhold til trafikksikkerhet og det signalet at alkohol og bilkjøring ikke hører sammen, kan ikke oppfattes på noen annen måte enn at man ikke har relevante argumenter å forholde seg til. Jeg har lyst til å fastslå at det finnes ingen instanser av noe i nærheten av vitenskapelig art som kan føre bevis for at det er noen trafikksikkerhetsmessig risiko ved kjøring med en promille på mellom 0,2–0,5. Derimot er det en relativt dramatisk økning i faren fra 0,5 og oppover mot 1 promille. Jeg synes det er nokså ubehagelig i det hele tatt å bruke noe så alvorlig som trafikkskadde og trafikkdrepte i denne argumentasjonen, men når det legges opp på den måten, blir jeg nødt til å nevne at den tragiske statistikken over drepte i trafikken for 1998, 1999, 2000 og de fire første månedene i år viser henholdsvis 83 drepte, 70 drepte, 90 drepte og 88. Antall drepte gikk altså opp fra 70 til 90 ett år, det er to færre i år, altså rent tilfeldige utslag. En av våre viktigste innvendinger er at man bruker vegtrafikkloven som et alkoholpolitisk virkemiddel istedenfor å bruke ressursene til politiet til å sette inn mottiltak som virkelig kan gjøre noe for å redusere det store antall trafikkofre. Det er sikkert til glede for de bryggeriene som lager alkoholfritt øl, at de får øket salget sitt, men det bør altså ikke være noe mål å bruke det som argument i en sak som har med trafikksikkerhet å gjøre. Under behandlingen av innstillingen forrige gang fikk vi fra Riksadvokaten, fra Advokatforeningen, fra Politiets Fellesforbund, fra LO og ikke minst fra Statens rettstoksikologiske institutt klare bevis for at en ved denne type meget lave alkoholkonsentrasjoner ikke har noe vitenskapelig belegg for å hevde at dette er trafikkforebyggende og fører til færre ulykker. Jeg skjønner godt at de som har en forholdsvis fundamentalistisk holdning til avholdsbevegelsen, ønsker å bruke denne loven til å fremme avholdssaken, men det er altså nokså unfair å bruke trafikksikkerhet og den uendelige lidelsen som følger med trafikkskader, som begrunnelse for å forfekte et rent alkoholpolitisk syn.
Jeg skal være kort, da jeg føler at representanten Marthinsen på en grundig måte har redegjort for flertallets syn. Forslaget er altså et forsøk på omkamp etter at et flertall, hvor Senterpartiet var med, vedtok innføring av en promillegrense på 0,2 for førere av motorvogn. Loven trådte i kraft 1. januar 2001. Flertallet viste den gang til at formålet med å innføre en lav promillegrense var å gi et tydelig signal om at alkohol og bilkjøring ikke hører sammen å styrke trafikksikkerheten og få ned antall ulykker Det er all grunn til å glede seg over at vesentlig færre kjører i alkoholpåvirket tilstand. Det er vi overbevist om kan henføres til den nye promillegrensen på 0,2. I første kvartal i år har politiet totalt brukt 33 pst. flere timeverk enn i fjor på å foreta promillekontroller, viser tall fra Politidirektoratet. Men antallet bilførere som har fått beslaglagt førerkortet for promillekjøring, har gått ned med 33 pst. I første kvartal i fjor var det 860 bilførere som fikk beslaglagt førerkortet for å ha kjørt i påvirket tilstand, tilsvarende tall i år er 673, skriver ukeavisen Folkets Framtid. Ikke minst diskusjonen rundt innføringen av en ny grense for alkohol i blodet for bilførere tror vi i Senterpartiet har bidratt til mindre fyllekjøring. Det har hatt en positiv effekt bare det at det har vært fokusert på forsiktighet med kombinasjonen alkohol og bilkjøring. Videre er vi i Senterpartiet mest glade for at lovendringen er motivert ut fra den holdningsmessige siden. Det håper vi også kan være begrunnelse for trafikksikkerhetsbidrag i fremtiden. Til slutt: I Senterpartiet mener vi at det er riktig å legge til grunn en målsetting om at ingen skal bli drept eller livsfarlig skadd i trafikken. Senkingen av promillegrensen til 0,2 er et ledd i dette arbeidet.
Forslaget om gjeninnføring av 0,5 promille er basert på vedtaket fattet 6. juni i fjor. Det handler igjen om hvilke handlinger som skal medføre straff og bøter i Norge. Etter at den nye promillegrensen trådte i kraft ved nyttår, har politidistriktene her i landet halvert arbeidet med promillekontroller, da holder jeg Utrykningspolitiet utenfor. Det er flere politimestre som vil ha tilbake den tidligere velfungerende promillegrensen. Reaksjonene har kommet fra Bergen, Tromsø, Lillehammer og Kristiansand, for å nevne noen. Jeg vil hevde det samme som flere i politiet gjør, nemlig at den nye grensen ikke samsvarer med all ressursbruken. Det er forståelig når det viser seg at bilister med høy promille kan gå fri, fordi politiet må konsentrere seg i større grad om de som har en promille som ligger i grensesonen mellom 0,2 og 0,5. Man bruker tid og penger på å kontrollere bilister i grenseland med promille oppad til 0,5, noe som i første rekke kun har en akademisk interesse, spesielt for partier som Kristelig Folkeparti. Begrunnelsen for innføring av ny promillegrense på 0,2 er uvanlig slett, sett i sammenheng med norsk lovendring. Endringen er dertil ledsaget av vilkårlighet i straffeutmålingen. Stortingets flertall er også advart av fagfolk og av tunge høringsinstanser. Men de har talt for døve ører, spesielt overfor Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som ikke har de helt prinsipielle og protestantisk religiøse holdninger, noe Kristelig Folkeparti forståelig nok er sterkt knyttet til, mer enn disse to partier. Arbeiderpartiet og Senterpartiet vil nok hevde at man ønsker å få ned trafikkulykkene med lavere promillegrense som et slags alibi for å forsvare det knappe flertall som står bak disse partiers holdninger i promillegrensedebatten. Forskning viser at senking av promillegrensen fra 0,5 til 0,2 ikke har noen som helst dokumentert innvirkning på trafikksikkerheten. Det finnes overhodet intet grunnlag i faktamaterialet for at kjøring med lav promille på opptil 0,5 øker ulykkestallet. Verken i Sverige eller i Danmark, som har senket sine promillegrenser til henholdsvis 0,2 og 0,5, har det medført noe signifikant utslag i forhold til antall trafikkulykker. De europeiske land ønsker en felles promillegrense på 0,5. Blir dette felles ønsket vedtatt i EUs organer, må både Norge og Sverige, som er med i Schengen- og EØS-avtalen, med stor sannsynlighet harmonisere promillegrensene til vedtatt EU-nivå. Det er all grunn for Norge til å revurdere lovvedtaket fra i fjor. Hvor Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet befinner seg nå når eventuelt direktivet kommer, er høyst usikkert. I dag kan en danske som blir tatt for lavpromille på norske veier, slippe forholdsvis billig unna. Dersom dansken ikke vedtar forelegget, kan han begjære saken behandlet etter en mildere og langt mer menneskelig dansk lovgivning. På grunn av felles nordiske bestemmelser vil en danske faktisk kunne bli dømt i Danmark for promillekjøring etter norske lover, men dansken vil ikke få inndratt førerkortet. Først når man overstiger 1,2 promille, blir man i Danmark dømt for «spirituskørsel», og får førerkortet inndratt. Det heter seg at det er deilig å være norsk i Danmark, men det er greit å være dansk i Norge. Det hersker også store uklarheter om hva slags straff bilister med lav promille skal ilegges i Norge, bortsett fra ileggelse av ulike skyhøye bøter som slår vilkårlig ut fra sted til sted, fordi det ikke finnes felles direktiver på området. Straff kan veksle etter geografi, men også etter myndighetspersoners ulike holdninger. Dette er ikke likhet for loven, uten at det ser ut til å bekymre det politiske flertallet nevneverdig. Kriminalisering av en normal, ikke-skadelig atferd undergraver rettsbevisstheten og utgjør et sløseri med politiets og skattebetalernes ressurser, idet man er langt mer opptatt av mer graverende kriminalitet. Merarbeidet fører sannsynlig til at etterforskning av langt mer alvorlig kriminalitet blir skadelidende. Det er feil å ta folk med promille under 0,5 når det ikke er den som forårsaker ulykker i trafikken. Det er et faktum at verken flertallet blant politikere eller byråkrater har evne til å få gjort noe med den bekymringsfulle økningen av bilførere som kjører i narkotika- og pillerus. De som kjører påvirket av andre stoffer enn alkohol, rammes ikke av den nye promillegrensen, og her er paradokset. Dette er ikke blitt endret på ennå, noe som beviser at det er helt spesielle hensyn som vektlegges når det gjelder innføring av ny promillegrense i forbindelse med alkohol, og at avgjørelsen ikke bestandig baseres på logikk. Hermed vil jeg ta opp det forslaget som er fremsatt av de fire representantene.
Representanten Jørn L. Stang har teke opp det forslaget han refererte til. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Representanten Hernæs uttalte at flertallet har en dårlig sak. Ja, det er vel slik, som det heter, at angrep er det beste forsvar. Det som har skjedd etter at den nye promilleloven har trådt i kraft, taler i hvert fall ikke til fordel for forslagsstillernes synspunkter. Og det som er sagt i debatten, ble også sagt i juni i fjor, slik at det er ikke kommet noe nytt til torgs. Det eneste som er nytt siden forrige debatt, er at vi har høstet noen erfaringer med bruken av 0,2-promilleloven, og den har altså, slik det er påpekt, ført til at man har hatt færre beslag av førerkort – dvs. fra folk som kjører med høy promille – til tross for at man altså har hatt mange flere kontroller. Jeg sier ikke at det er et direkte utslag av denne loven, men det taler til fordel for denne loven. Det taler i hvert fall ikke til fordel for den som var. Det er heller ikke bevist noen risiko, hevdes det, ved kjøring med promille i området mellom 0,2 og 0,5. Jeg er ikke så sikker på om det er Stortinget som skal drive med bevisførselen i denne saken, Stortinget skal drive med lovgivningen i denne saken. Det som i hvert fall er helt sikkert, er at å si at å kjøre med en styrepromille er OK, det er et forferdelig dårlig signal å gi! Man sier noe om at om du har litt promille – du kan kjøre helt opp til 0,45 – ja, da er det OK, og du er kanskje en bedre sjåfør. Vi ønsker ikke å gi et sånt signal. Det er et farlig signal å gi, fordi vi befinner oss i et grenseområde. Det bør heller ikke være noe mål å bruke alkoholfritt øl som en form for målestokk på effekten av 0,2 promille. Nei, vi har heller ikke gjort det. Vi har ikke trukket noen konklusjoner, men vi har antydet at de som ønsker å gjeninnføre 0,5-promillen, de har en dårlig sak i forhold til disse fakta som er lagt på bordet i løpet av de få månedene som denne loven har fått virke. Og så henleder man til politiets ressursbruk. Det samme gjorde man før loven ble innført. Jeg skjønner ikke hvordan man kan holde på med det, når politiet beviselig har brukt mye mindre ressurser. Hvorfor skal man holde på å mase om det? Og så sier man at man også er bekymret for EU og felles promillegrense. I samferdselsministerens brev, som er vedlagt innstillingen, viser han til at vår nasjonale promillelovgivning i dag er i samsvar med den foreslåtte rekommandasjonen.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 5.[[Votering, sjå side 585]]
Etter ynske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 55 minutt, og taletida blir fordelt slik: Arbeidarpartiet 15 minutt, dei andre gruppene 5 minutt kvar og 5 minutt til ein av dei uavhengige representantane. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gitt høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
På kort tid har Stortinget gjennomført store administrative strukturendringar for domstol og politi. I dag handsamar vi endringar i domstolloven som gjeld den sentrale domstoladministrasjonen og dommarane si arbeidsrettslege stilling. Proposisjonen er ei oppfølging av Domstolkommisjonen sitt arbeid med NOU 1999:19, Domstolane i samfunnet. I dag er den sentrale administrasjonen av dei alminnelege domstolane lagd til Justisdepartementet. Regjeringa Stoltenberg føreslår at det vert oppretta ein domstoladministrasjon utanfor departementet med eit eige styre. Dette støttar ein samla komite, men det skal framleis ligge eit ansvar hos ein parlamentarisk ansvarleg, men Justisdepartementet skal ikkje lenger ha alminneleg instruksjonsrett over domstoladministrasjonen eller den einskilde domstolen i administrative spørsmål. Regjeringa skal ved kgl. resolusjon i unntakstilfelle kunne instruere domstoladministrasjonen og dens styre. Domstolkommisjonen føreslo at prinsippet om uavhengige domstolar burde grunnlovfestast. Regjeringa har ikkje følgt opp denne tilrådinga. Ein samla komite er samd om at dette ikkje trengst. Komiteen peikar på at ein ikkje treng svekke dagens oppfatning av føresegnene i Grunnlova og den konstitusjonelle sedvaneretten med å føreslå ei slik endring. Dessutan syner ein samla komite til at domstolane sin fridom som dømmande makt alt er uttrykkeleg inkorporert i norsk rett ved menneskerettsloven. Komiteen er som sagt samd med Regjeringa i at det er trong for eit klårare skilje mellom domstolane og statsforvaltinga. Slik endring i strukturen ser vi også at fleire andre demokratiske land har gjennomført i den seinare tida. Stortinget får gjennom årleg budsjetthandsaming høve til å fastlegge mål og rammer for domstolane, og styring utover det vert å gjere gjennom lov og forskrift eller plenarvedtak frå regjering til storting. Styret får eit sjølvstendig ansvar. Komiteens fleirtal, medlemmene frå Arbeidarpartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet, er samde om at styret skal vere samansett med to representantar frå ålmenta, som Stortinget vel, og to advokatar frå privat eller offentleg sektor og tre dommarar. Desse siste fem vert å nemne opp av Regjeringa. Framstegspartiet og representanten Stang har eit anna forslag, som eg går ut frå dei gjer greie for sjølve. Domstoladministrasjonen skal leiast av ein direktør som får ansvaret for å leie arbeidet med lokale, rekneskap, budsjettildeling og budsjettoppfølging. Dagleg utviklingsarbeid overfor domstolane bør ligge til den nye domstoladministrasjonen. Komiteen har peikt på, som ei forenkling, om ikkje Etterutdanningsrådet for dommarar, Opplæringsrådet for funksjonærar i domstolane, Fagbokutvalet og Studiepermisjonsutvalet kan slåast saman og arbeide ut frå retningsliner frå domstoladministrasjonen og rapportere til den same. Komiteen ser det som naturleg at alle desse analoge oppgåvene i forhold til tilsette i domstolane med fordel kunne handsamast under eit sentralt sekretariat som f.eks. personaladministrasjonen i domstolane. Komiteen er samd i at arbeidet med klage- og disiplinærspørsmål for dommarar vert overført til Tilsynsutvalet for dommarar. Når det gjeld den framtidige organiseringa av IT-arbeidet i domstoladministrasjonen, har komiteen merka seg at departementet vil vurdere nærare å etablere større grad av samarbeid eller fellesskap innanfor IT-området i justissektoren. Her har komiteen peikt på at på eit så stort og spesialisert arbeidsområde som går føre seg ved domstolane, bør ein bygge opp IT-kompetansen nær domstoladministrasjonen. Det er viktig å ta i bruk nytt og moderne utstyr og slik få ein slagkraftig administrasjon så fort som mogleg. Det vil kunne forenkle og standardisere arbeidet effektivt for framtida. Det er viktig å få ein kvalitativ god administrasjon ved den nye domstoladministrasjonen. Ved lokalisering til Trondheim må alle som arbeider i Justisdepartementet og RIFT og som vert råka av omorganisering og nytt stadval, få tilbod om arbeid, for fleirtalet, som er samansett av Arbeidarpartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet, følgjer opp Regjeringa sitt forslag om å plassere den nye domstoladministrasjonen i Trondheim. Framstegspartiet og representanten Stang føreslår Oslo med hovudvekt på kostnad og manglande fagmiljø i Trondheim. Fleirtalet ser det heller som ein stabilitet for det nye fagmiljøet som vil verte etablert i Trondheim, og at det er ein viss avstand som vil vere nyttig for det framtidige sjølvstendet ved domstolane. Det oppnår ein ikkje nødvendigvis med at alle går i det same fagmiljøet til dagleg. Det er ein samla komite som går inn for eit nytt innstillingsråd for dommarar, der kompetansen til å nemne opp dommarar skal ligge til Kongen i statsråd, og at hovudprinsippa i ei slik ordning vert lovfesta. Det bør også vere Kongen som på fritt grunnlag nemner opp alle medlemmene til innstillingsrådet. Innstillingsrådet får ansvar for innstilling i utnemningssaker og konstitusjonar utover eit år, endeleg avgjerd i konstitusjonar under eit år samt i alle konstitusjonar som vert gjevne i tillegg til fast dommarstilling. Innstillingsrådet får òg ansvar for stillingane som omfattar Høgsterett. Når det gjeld stillinga som justitiarius i Høgsterett, skal Regjeringa kunne stå friare, og det er difor ikkje naturleg at denne stillinga vert handsama av innstillingsrådet. Fleirtalet, medlemmene frå Arbeidarpartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet, er samde i at innstillingsrådet skal ha sju medlemmer, der alle er juristar. Framstegspartiet og representanten Stang meiner at ein skal legge til grunn det same prinsippet som dei målber ved oppnemninga av styret for domstoladministrasjonen. Vidare peikar ein samla komite på prinsippet om at det ikkje skal vere fleire dommarfullmektigar enn det er faste dommarar ved domstolane. For å bøte på mangel på dommarar ved enkelte domstolar vert det lovfesta ei avgrensing av ordninga med at dommarar frå første instans vert tilkalla til teneste i lagmannsrett, og at pensjonerte dommarar kan verte nemnde opp som ekstraordinære lagdommarar. Det må opprettast eit tilstrekkeleg tal nye lagdommarstillingar. Dommarane sine sidegjeremål har vore omtalt i pressa ei tid, og for at domstolane skal ha si udiskutable stilling også i framtida, er komiteen samd i at reglane for sidegjeremål vert fastsett i lov for dommarar. Komiteen er samd om at det er naudsynt å ha eit eige organ for klage- og disiplinærordning, og stør forslaget om å opprette eit tilsynsutval for dommarar, men at mynde til å utnemne dommarar, suspendere dommarar samt ta ut straffetiltale framleis skal ligge til Kongen i statsråd. Det er ei omfattande endring som her vert gjord for den framtidige administrasjonen for landets domstolar. Ein reknar med at det er trong for 65 stillingsheimlar, og at det er trong for monalege midlar i omstillings- og nyetableringsfasen. Eg vil som saksordførar oppsummere det slik: Vi står overfor ei spennande utvikling for domstolane og dommarane med denne nye strukturen. Dommarar vil treffe mange avgjerder også i framtida, både i små og store saker. Men felles for alle er at dei vil vere avgjerande for enkeltmenneske, utan omsyn til byrd, og det vil vere avgjerande for samfunnet si oppfatning av det arbeidet som vert utført. Det vert avgjerande for om vi vil ha eit rettferdig domstolsystem som dømmer den enkelte etter gjeldande lov også i framtida. Skal vi bevare vårt demokrati, er dette viktig for den samfunnsutviklinga vi også ønskjer for framtida, nemleg at lov og rett skal gjelde for liten som for stor i samfunnet vårt. For å oppnå det målet må vi til kvar tid ha ein tidsriktig administrasjon. Med den nye føreslegne strukturen på domstoladministrasjonen har domstolane si frie stilling i dag i alle fall vorte styrkt.
Saksordfører Astrid Marie Nistad har hatt en grundig gjennomgang av alle de vesentlige punktene i det som er til behandling i denne saken nå. Kristelig Folkeparti støtter alle de momentene som har vært tatt fram, og jeg føler derfor ikke noe behov for å forlenge denne debatten ytterligere annet enn at jeg vil si: Vi slutter oss helt og fullt til alle flertallsmerknadene som saksordføreren har redegjort for.
Saksordføreren har på en utmerket måte redegjort også for mindretallets synspunkt. Fremskrittspartiet har sammen med den uavhengige representanten Jørn Stang et par avvikende forslag. Det dreier seg om sammensetningen av domstoladministrasjonen og enkelte utvalg hvor Fremskrittspartiet mener at det er mer naturlig at Høyesterett oppnevner medlemmer enn at Regjeringen gjør det. Fremskrittspartiet og den uavhengige representanten Jørn Stang er også av den oppfatningen at domstoladministrasjonen bør plasseres i Oslo – i landets hovedstad – istedenfor i Trondheim. Jeg ser argumentet om at en uavhengig domstoladministrasjon bør plasseres i avstand fra departementskontorene. Men det betyr ikke nødvendigvis at det er nødvendig å plassere administrasjonen i en annen by. Oslo har det største juridiske fagmiljø i landet. Her ligger Universitetet, og her ligger også Høyesterett. Jeg vil ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet og representanten Jørn Stang som er referert i innstillingen.
Jan Simonsen har teke opp dei forslaga han refererte til.
Ot.prp. nr. 44 for 2000-2001 representerer en milepæl for norske domstoler. Domstolenes selvstendighet blir vesentlig styrket. Den norske stat blir videre utbygd som en rettsstat. Domstolkommisjonen var splittet i spørsmålet om den sentrale domstoladministrasjonen. Regjeringen har i proposisjonen foretatt beskjedne endringer i forhold til kommisjonens flertallsforslag, noe som er helt underordnet i forhold til det som Senterpartiet anser for å være hovedpunktene, nemlig at domstoladministrasjonen blir skilt ut fra Justisdepartementet den får et eget styre departementets instruksjonsmyndighet faller bort For alle de øvrige spørsmålene, som også er viktige, var Domstolkommisjonen i det alt vesentlige samlet om utnevnelse av dommere, om midlertidige dommere, om dommernes sidegjøremål og om ny klage- og disiplinærordning for dommere. Det er derfor ingen overraskelse at departementet i hovedtrekk har fulgt Domstolkommisjonens argumentasjon og forslag. Det er særdeles positivt at Justisdepartementet framlegger et så prinsipielt syn på behovet for et klarere skille mellom domstolene og regjeringskontorene. Proposisjonen framhever sammenhengen mellom uavhengigheten i den dømmende virksomheten og uavhengigheten i administrativ henseende. Begrunnelsen for en større uavhengighet også administrativt er i særlig grad at dette støtter opp om og synliggjør utad uavhengigheten i dommerarbeidet. Departementet påpeker også, etter mitt syn med rette, at det utad kan framstå som prinsipielt mindre heldig at staten som blir representert av Regjeringens forvaltning, er part i et stort antall rettssaker, samtidig som forvaltningen er administrativt overordnet domstolene. Likeledes anser jeg det som realistisk når departementet legger til grunn at en egen administrasjon vil ha økt legitimitet overfor domstolene. Den vil derfor kunne arbeide med større forståelse og aksept hos dommerne, og dermed med større effektivitet. Jeg tilføyer gjerne noen argumenter som er kommet mer i bakgrunnen i proposisjonen, men som jeg anser som vesentlige. Det har i de siste par tiår skjedd en aktiv utbygging av domstoladministrasjonen i departementet. Dette har vært verdifullt, men gir samtidig departementet en løpende innflytelse på domstolenes virksomhet som før var fremmed. Så vil jeg ta med kontrollfunksjonen. En av domstolenes viktigste oppgaver er å kontrollere at regjeringen og regjeringens kontorer handler lovmessig. En god kontroll forutsetter et mest mulig uavhengig kontrollorgan. Stortinget har to grunnlovfestede kontrollorganer overfor forvaltningen – Riksrevisjonen og Sivilombudsmannen. Men det ville være fremmed for norsk tankegang om Riksrevisjonen eller Sivilombudsmannen skulle være administrativt styrt fra et departement. I proposisjonen fremheves sterkt behovene for åpenhet, innsyn og domstolenes tillit i samfunnet. På denne bakgrunn er det naturlig å etterlyse en omtale av hvor viktig informasjonsvirksomhet vil være for den nye domstoladministrasjonen. Så til slutt. Saksordføreren har på en utmerket måte synliggjort komiteens behandling i innstillingen og understreket den store grad av enstemmighet som preger innstillingen. Jeg vil derfor berømme departementets solide håndverk som kommer til uttrykk i proposisjonen, og gjerne også det grundige arbeid som er gjort av Domstolkommisjonen nedfelt i NOU 1999:19.
Konklusjonen først. Venstre slutter seg til flertallet på alle punkter. Vi syns det er foretatt en grundig avveining av de hensyn som skal tas, både i arbeidet fra departementet og fra komiteen. Jeg skal ikke utdype de ulike punktene, bortsett fra å nevne to. Jeg syns at de resonnementer som er gjort i forhold til Grunnloven, er viktige, men jeg deler den konklusjonen som er trukket både i framlegget fra departementet og fra komiteens side. Så vil jeg gå inn på et forhold som ikke er direkte drøftet, og som ikke berører ordningen i seg selv, verken ordningen med innstillingsorgan eller ordningen med styre, men det er et forhold som jeg for min del vil legge fram fra Stortingets talerstol og fram for offentligheten. Det gjelder evnen og viljen til å rekruttere dommere med en slik sosial og faglig bredde at man etterpå kan nikke og si at klokskapen er blitt befordret til fedrelandet. Det er ikke gitt at det skal være slik. Alle yrkesgrupper, selv yrkesgrupper som bærer et så stort ansvar som dem vi snakker om her i dag, og hvor det er mange framifrå representanter innenfor standen, har et særlig ansvar når man får den friheten til å foreta – la meg kalle det – den form for selvjustis, selvrekruttering og kvalitetssikring som ligger i at vi får en fornuftig bredde. Jeg er noe kjent med slike hensyn – ikke tilknyttet saken i dag, men tilknyttet f.eks. spørsmålet om utnevning av høyesterettsdommere – og jeg syns det er viktig at dette blir sagt fra Stortingets talerstol. Noen vil spøkefullt kunne si at hvis man tegnet en liten geografisk omkrets i Norge, og jeg skal ikke engang plassere den på kartet, ville man finne en sjenerende høy konsentrasjon av norske dommere. Jeg har ikke ut fra min livserfaring konstatert at det har gått ut over intelligensen eller dømmekraften, ei heller evnen til å holde faglig standard, men det er i seg selv ikke en ideell situasjon. Derfor er det svært viktig at man bærer med seg inne i sitt hode det som ikke kan skrives noe sted, men som jeg foretrekker å tale åpent om, at man i rekruttering, innstillingsarbeid, kaller på mennesker som bærer med seg bredden i dette norske samfunnet. Og ikke minst er det viktig at mennesker som skal være dommere, bærer med seg en sosial innsikt som gjør at man skjønner de ulike sosiale forhold i dette landet, og ikke bare deler av det. Nå er det ikke gitt at det skal bli slik, men jeg føler et sterkt behov for å understreke det. Intet av det jeg nå har sagt, strider på noe som helst punkt mot det som er framlagt av departementet, og det strider ikke mot noe som er framlagt av komiteen, men jeg følte et sterkt behov for å understreke det. Jeg vil for min del på vegne av partiet Venstre si at vi, så langt det er mulig med den åpenhet og det innsyn som vi vet det skal legges opp til, vil følge nettopp denne siden av utviklingen når vi får den ordningen som et stortingsflertall, med Venstres støtte, vil stemme gjennom her senere i dag.
SV støtter prinsippet om å fristille den sentrale administrasjonen fra Justisdepartementet for å gjøre domstolene mer uavhengige enn i dag. Dette er i tråd med ønsket om mest mulig skille mellom den utøvende makt og den dømmende makt i forhold til maktfordelingsprinsippet. Derfor støtter SV flertallet på alle punkter, også på dette punktet. Det jeg vil kommentere videre, er det faktum at justiskomiteen går imot prinsippet om at domstolenes uavhengighet skal inkorporeres i Grunnloven. Der kom vi altså fram til motsatt konklusjon av det jeg forstår Venstre har gjort. Hovedbegrunnelsen for dette synes å være at justiskomiteen ikke ønsker å grunnlovfeste kun en del av maktfordelingsprinsippet, altså domstolenes uavhengighet i forhold til den lovgivende og utøvende makt. En av rettssikkerhetsgarantiene i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon artikkel 6 er at domstolene skal være uavhengige og upartiske. SV går inn for en inkorporering av domstolenes uavhengighet i Grunnloven fordi dette kommuniserer rettstilstanden best. Uskreven konstitusjonell sedvane og menneskerettighetslovens henvisning til Den europeiske menneskerettighetskommisjon er ikke kommunikasjonsmessig godt nok og gjør dermed prinsippet utydelig, mener vi. De viktigste sidene ved statsformen må kunne kommuniseres med folk flest gjennom Grunnloven og ikke via jurister med statsforfatningsrett som særlig nedslagsfelt. Nå omhandler jo ikke saken i dag akkurat dette, men når hele Grunnloven nå skal gjennomgås, vil vi be om at hele maktfordelingsprinsippet utredes og kommer til uttrykk i Grunnloven. Vi kommer tilbake til prinsippet om domstolenes uavhengighet i dette arbeidet når saken kommer opp på nytt.
Det er prinsipielt viktige endringer Odelstinget i dag behandler. Jeg er derfor glad for at de forslagene som er lagt fram av Regjeringen, har samlet en så bred politisk tilslutning. Det mest omfattende og prinsipielle forslaget i proposisjonen gjelder den framtidige organisering av administrasjonen av landets domstoler. Det har vært Regjeringens ønske å legge fram et forslag som tydelig markerer domstolenes uavhengige stilling i samfunnet, men som samtidig får fram at domstolsektoren også i framtiden skal og må ha en nær tilknytning til samfunnet for øvrig. Et særdeles viktig stikkord er «tillit». Regjeringen har ønsket å tydeliggjøre et klarere skille mellom domstolene og departementene. Det er et viktig prinsipp at det er klare skiller mellom våre tre statsmakter. Det forslag Odelstinget i dag behandler, understreker dette skillet. Med forslaget har vi også ønsket å etablere en ny og mer uavhengig domstoladministrasjon som vil kunne ha større legitimitet og gjennomslagskraft i forhold til den enkelte domstol. Jeg tror at en mer uavhengig domstoladministrasjon vil gi en bedre og riktigere styring av domstolene i framtiden. Forslaget innebærer at den direkte instruksjonsmyndighet Justisdepartementet i dag har i forhold til administrative forhold ved den enkelte domstol, faller bort. Domstolene skal selvfølgelig fortsatt være underlagt demokratisk kontroll. Men det skal gjøres ved generelle regler, enten gjennom lov og forskrift eller gjennom den foreslåtte ordning, der det gis sentralt fastsatte retningslinjer for domstoladministrasjonens virksomhet gjennom Stortingets behandling av den budsjettproposisjon Regjeringen fremmer på dette området. Forslaget må også ses i sammenheng med organiseringen av den øvrige justisforvaltning. Etter etableringen av Politidirektoratet ved siste årsskifte og etter endringene i administrasjonen av kriminalomsorgen er domstolene i dag en av de siste større landsdekkende offentlige virksomheter som administreres direkte fra et departement. Når man da tar i betraktning domstolenes spesielle statsrettslige stilling og funksjon og den frihet og selvstendighet domstolene skal ha, ville det være en særdeles dårlig løsning å videreføre en ordning med fortsatt sentral administrativ styring av domstolene direkte fra Justisdepartementet. Jeg har merket meg at komiteen mener at det er viktig at det bygges opp IT-kompetanse nær domstoladminstrasjonen. Jeg er enig i at domstolenes spesialiserte arbeidsområde forutsetter inngående kjennskap til og forståelse for domstolenes behov for IT og bruk av IT. Dette behovet må også i framtiden defineres av domstoladministrasjonen. Det er imidlertid i alles interesse at ressursene utnyttes best mulig, og derfor har Justisdepartementet bedt direktørene i IT-enhetene for politi, kriminalomsorg og domstol å vurdere muligheten for å sammenslå utvalgte IT-funksjoner i justissektoren. Jeg skal likevel ta med meg Stortingets synspunkter i den endelige vurdering av det forslag de kommer fram til. I proposisjonen foreslås det også endringer på andre områder. Det foreslås en ny ordning for dommerutnevnelser og ny klage- og disiplinærordning for dommere. Det foreslås å lovfeste regler for dommernes adgang til å påta seg sidegjøremål og regler for bruk av midlertidige dommere. Også dette er forslag som har samlet bred politisk støtte. Jeg har imidlertid lyst til å understreke at man etter min oppfatning nå får en arbeidsordning og ansvarsdeling i forhold til dommerutnevnelser som på en god måte understreker domstolenes selvstendige stilling i samfunnet, samtidig som man beholder prinsippet om at dommere utnevnes av Kongen i statsråd. Jeg synes det også passer godt med det temaet representanten Dørum tok opp, nemlig behovet for en bred rekruttering av dommere. Det er et viktig element, idet det fortsatt er viktig at dommere utnevnes av Kongen i statsråd. For publikums tillit til domstolene er også forslaget om ny klage- og disiplinærordning og reguleringen av dommernes adgang til å påta seg sidegjøremål viktig. Jeg er overbevist om at dette er viktige skritt for å styrke åpenheten i samspillet mellom domstolene og deres brukere. Sammen med regulering av bruk av midlertidige dommere vil det bidra til å styrke tillit til og kvalitet i domstolene.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 6.[[Votering, sjå side 586]]
Denne saken viser at det stadig kommer noe godt fra EU. Lovendringene som vi her går inn for å gjøre i bilansvarsloven, er først og fremst for å tilpasse norsk rett til EØS-retten. Men det er også en høyst betimelig og rimelig endring. Konsekvensene av lovgivningen vår i dag slår ut urimelig strengt, og dessuten har Høyesterett slått fast at § 7 tredje ledd i bilansvarsloven om medvirkning er i strid med EØS-direktivet om motorvognforsikring. Justisdepartementet har vurdert resten av bilansvarsloven utover § 7 tredje ledd og kommet fram til at det også i § 10 trengs en endring. Dødsfallene og skadene i trafikken er dessverre uhyggelig mange, og en altfor stor andel av disse skadene er forårsaket av at føreren av bilen er rusa. Det fins flere virkemidler for å hindre fyllekjøring og annen kjøring i rus. Vi har hyppige kontroller, vi gir bøter, vi straffer dem som kjører i rusa tilstand, vi tiltaler til og med for uaktsomt drap dersom uaktsomheten har vært grov nok til det, og vi har, som vi nettopp har diskutert her i dag, gått inn for en lavere promillegrense og dessuten det som det dreier seg om her, avkorting eller ingen utbetaling av forsikringssummen dersom en har kjørt i rusa tilstand. Denne avkortingen er også i tråd med den alminnelige erstatningsrett når det gjelder medvirkning, slik at det dermed blir redusert erstatningsutbetaling. Men bilansvarsloven § 7 tredje ledd går lenger enn den vanlige erstatningsretten og kriteriene for medvirkning. Dette ekstra kravet til aktsomhet i bilansvarsloven skal fortsatt gjelde for den rusa føreren, men for passasjerene som sitter på, skal det etter det nye forslaget bare gjelde når vedkommende har medvirket med vilje eller ved uaktsomhet, og ikke når vedkommende bare kan bebreides litt for å ha medvirket til kjøring i rus. Komiteen mener at det er rimelig med et slikt skille i graden av bebreidelse mellom den som faktisk har kjørt, og passasjeren som har sittet på, men det er også rimelig at passasjeren skal få avkorting, eller at utbetalingen faller helt bort, dersom vedkommende har medvirket til skaden. Vi vet jo at særlig i ungdomsmiljøer kan det ofte være passasjerene som har vel så stor skyld i den fyllekjøringen som skjer, fordi de legger press på føreren. Videre endrer vi som sagt bilansvarsloven § 10 som vil sette den skadede i en gunstigere stilling i forhold til forsikringsutbetalingen når bilen som har forårsaket skaden, har vært uforsikret. Når skadede er eier eller fører av bilen, får man i dag ikke utbetalt forsikring i det hele tatt. Dette lemper vi nå på, og sier at man ikke skal få utbetaling bare når man har tatt plass i bilen av fri vilje og visste at bilen ikke var lovlig forsikret. Det betyr at vi likestiller føreren, eller eieren, med passasjeren i uforsikret bil etter dagens regler. Bevisbyrden i forhold til om den som har blitt skadet, visste at bilen ikke var lovlig forsikret, ligger hos Trafikkforsikringsforeningen. Det mener også komiteen er god forbrukerpolitikk. Vi vet at det er mange i dag som stanger hodet kanskje ikke i veggen, men i forsikringsselskapene, når de prøver å få utbetalt forsikring de mener de har krav på.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 7.[[Votering, sjå side 593]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 594]]
Etter ynske frå familie-, kultur og administrasjonskomiteen vil presidenten føreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt, dei andre gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten føreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil 3 replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarar frå kvar partigruppe, og inntil 5 replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa. Vidare blir det føreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Alle barn har krav på sikre og trygge juridiske rammer rundt sin oppvekst. Denne tryggheten må omfatte alle, uavhengig av hvilken familiesituasjon barna vokser opp i. Barn i familier med foreldre som lever i registrert partnerskap, har de samme behov for juridisk trygghet ved skilsmisse og død som barn i familier som består av to ektefeller. Barn i registrerte partnerskap har ikke nødvendigvis denne tryggheten i dag, og det er med bakgrunn i denne erkjennelsen at regjeringen Stoltenberg har fremmet forslag om stebarnsadopsjon i registrerte partnerskap. Et grunnleggende vilkår for å gjennomføre alle adopsjoner er at adopsjonen skal være til gagn for barnet. Det er barnets beste som skal settes i fokus. Denne rettigheten er også nedfelt i FNs konvensjon om barns rettigheter. Arbeiderpartiet mener at med det forslaget som Odelstinget nå har til behandling, imøtekommer man disse kravene. Forslagene om å tillate stebarnsadopsjon er til barnets beste. I Ot.prp. nr. 71 foreslås endringer i adopsjonsloven og partnerskapsloven. De foreslåtte endringer innebærer at det gis adgang til stebarnsadopsjon i registrerte partnerskap, med mindre barnet er adoptert fra en fremmed stat som ikke tillater slik adopsjon. Dette siste forbeholdet, altså holdningen til barnets opprinnelige hjemland, er nødvendig, fordi vi i dag vet at en rekke stater ikke tillater denne form for adopsjon. Heldigvis er det slik at holdningene til partnerskap er under stadig forandring rundt omkring i verden, og den foreslåtte lovteksten imøtekommer behovet for fleksibilitet når det gjelder eventuelle endringer i holdninger hos de land vi samarbeider med. Det virker som om det har sneket seg inn en misforståelse hos enkelte når det gjelder realitetene i denne saken. Det er ikke slik at med de endringer som nå foreslås, kan man adoptere et barn mot den ene biologiske forelderens vilje. Adopsjonsloven § 7 første ledd sier helt klart at den som er under 18 år ikke kan adopteres uten samtykke fra den eller dem som har foreldreansvaret. Denne bestemmelsen foreslår man ingen endring av, selvfølgelig. Hensikten med stebarnsadopsjon er at barn skal sikres retten til å ha to juridiske foreldre også i de tilfeller hvor den ene av foreldrene er død, forsvunnet eller av andre grunner ikke kan eller vil delta i oppfostringen av barnet, samt å sikre barnet juridisk ved f.eks. dødsfall i registrerte partnerskap. Det er Arbeiderpartiets oppfatning at barnet har alt å profittere på en slik ordning som det her legges opp til, bl.a. ved at barnet får to juridiske foreldre og gjennom disse et bredere og større nettverk gjennom steforeldrenes slekt. Sosialistisk Venstreparti har i løpet av behandlingen av proposisjonen fremmet et forslag som Arbeiderpartiet oppfatter som et forslag om generell adopsjonsrett for homofile og lesbiske. Sosialistisk Venstreparti blir etter all sannsynlighet stående alene om dette forslaget. Arbeiderpartiet har i sitt program følgende formulering: «Arbeiderpartiet vil gå gjennom dagens adopsjonslovgivning og praksis. Ett siktemål med en slik gjennomgang er at samlivsform og seksuell identitet ikke i seg selv skal være et hinder for … adopsjon.» Dette betyr at Arbeiderpartiet i løpet av neste periode vil foreta en utredning som eventuelt kan danne grunnlaget for en beslutning i Stortinget, i tråd med intensjonene i SVs forslag. Arbeiderpartiet ønsker større kunnskap og en bredere gjennomgang av sakskomplekset før vi går inn på et slikt vedtak. Jeg gjentar enda en gang: I Arbeiderpartiets arbeid med denne type spørsmål vil vi sikre oss at vi fatter vedtak som er basert på et solid og nyansert kunnskapsgrunnlag. Og da kan vi ikke stemme for SVs forslag, slik det er fremmet i dag.
Det blir replikkordskifte.
Det var greit at Frank Willy Larsen, som er saksordfører, også gjorde rede for vårt forslag. Det kan jeg også gjøre seinere. Vi deler det synspunktet at alle skal ha rett til å kunne leve opp i trygge forhold. Vi deler også det perspektivet at barns beste skal være utslagsgivende hele vegen. Vi er sikkert helt enige om at det at vi ikke kunne ha åpnet for stebarnsadopsjon til nå, er et uttrykk for en lang, lang historie om diskriminering av homofile og lesbiske. Denne diskrimineringa vil etter i dag vare ved, også på grunnlag av det som Stortinget foreslår. Vi støtter stebarnsadopsjon, men det er et stykke veg til å oppheve diskrimineringa, og vi syns også det er ulogisk, fordi: Enslige kan i dag adoptere. Hvis man er to av samme kjønn, er det altså verre enn å være én av det samme kjønn i forhold til å adoptere. Homofile kan bli fosterforeldre i dag, men de kan hindres i å adoptere selv om dette er til barnets beste. Med andre ord: Barnet vil ikke kunne få de samme rettighetene i forhold til rettssikkerhet og i forhold til å arve som barn som adopteres av heterofile fosterforeldre. Jeg har skjønt det sånn at Arbeiderpartiet signaliserer veldig utad at de er for alles rett til å kunne bli vurdert som adopsjonsforeldre, og det er jo det vi går inn for i vårt forslag. Da fatter og begriper ikke jeg hvorfor Arbeiderpartiet stemmer imot det som en skulle tro de var for. Eller er det Arbeiderpartiet som ikke er modent nok til å ta en såpass moden avgjørelse i dag?
Representanten Valle sier at hun «fatter og begriper ikke» Arbeiderpartiets standpunkt, så jeg får vel gjøre et fattig forsøk på å klare opp i det. Ot.prp. nr. 71, den saken vi nå har til behandling, er en sak som handler om barns rettigheter først og fremst. Generell adopsjonsrett for homofile og lesbiske handler om voksnes rettigheter. Vi har ment at å blande sammen de to sakene – på den ene siden barns rettigheter, som vi behandler i dag, og så den retten til generell adopsjon som angår voksne – ikke gagner saken for noen av partene. Det er i grunnen en vurdering som jeg skulle ønske at også SV tok innover seg noen ganger. Vi har en klar formulering i partiprogrammet vårt om at vi ønsker en vurdering, og jeg sa i innlegget mitt at Arbeiderpartiet i neste periode vil skaffe seg større kunnskap om generell adopsjon. Den kunnskapen som da framskaffes, skal danne grunnlag for en eventuell beslutning som er i tråd med – håper jeg – det som er intensjonene i SVs forslag i dag.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Kristelig Folkeparti går imot de endringsforslag som er fremmet av Regjeringen i Ot.prp. nr. 71. Begrunnelsen for dette er ikke at vi mener dagens lovverk er godt nok og på en god måte sikrer barn som bor sammen med en av sine foreldre og dennes registrerte partner. Begrunnelsen er imidlertid at Kristelig Folkeparti ikke kan slutte seg til den måte Regjeringen foreslår å sikre de aktuelle barnas juridiske rettigheter på. Derfor har Kristelig Folkeparti fremmet et eget forslag. Kristelig Folkeparti mener det er viktig å ta innover seg helheten når det gjelder adopsjon. Adopsjon er ikke en lettvinn sak verken for den som gir fra seg barnet, eller for den som overtar ansvaret for et barn. Adopsjon har dessverre i altfor stor grad blitt en kampsak for voksne, et spørsmål om voksne menneskers rettigheter. Den vinklingen er det grunn til å ta sterk avstand fra. Fokus må hele tiden være på barns behov og rettigheter. Etter hvert vet vi ganske mye om hva barn trenger av nødvendige rammer og av emosjonell kvalitet. Forslaget i proposisjonen har et sterkt fokus på å sikre barna juridisk, og det er bra. Men jeg vil understreke at stebarnsadopsjoner ikke bare har en juridisk side. Det handler også i vesentlig grad om barns behov for tilhørighet og opplevelse av identitet. Kristelig Folkepartis hovedinnvending mot Regjeringens forslag til lovendringer er at det fokuseres for lite på den følelsesmessige siden av adopsjon. Det er to forhold jeg vil gå litt grundigere inn i: 1. Svakhetene ved stebarnsadopsjon2. Alternative måter for å sikre barn juridisk, økonomisk og følelsesmessig på, på kort og lang sikt Adopsjonsloven av 1917 åpnet for stebarnsadopsjon. Det var en svært viktig og nødvendig ordning for barn som ble født utenfor ekteskap, eller opplevde skilsmisse. Begge deler var den gang svært stigmatiserende. Jeg vil påstå at behovet for stebarnsadopsjon er blitt mindre – i takt med samfunnsutviklingen siden 1917. Det har f.eks. i flere tiår vært likestilling i forhold til rettigheter for barn født i og utenfor ekteskap. Utbygging av rettigheter for foreldre og barn over tid har gjort det mulig å sikre barns rettigheter uten å ta det dramatiske skritt å adoptere. Jeg viser her til barnelovens regler om fostringsplikt og reglene om testament i arveloven. Noen grep kan gjøres innen dagens lovverk – i stedet for stebarnsadopsjon – samtidig som det oppnås at barnet beholder sine bånd til den biologiske familie. Og her er jeg inne på det sentrale poeng: Enhver adopsjon – og stebarnsadopsjon – er en livslang og dermed også svært dyptgripende endring av barnets slektsforhold. Dette gjelder både i forhold til den av barnets biologiske foreldre som ikke lenger skal være forelder i juridisk forstand og heller ikke en del av barnets familie, og i forhold til den som gjennom adopsjon blir den nye forelderen, og som dermed samtidig gir barnet en helt ny familie og slekt. En stebarnsadopsjon, i likhet med andre adopsjoner, er ugjenkallelig og kan ikke omstøtes i ettertid. Jeg har merket meg Statens Ungdoms- og Adopsjonskontors beskrivelser av stebarnsadopterte som tar kontakt med kontoret etter at de har blitt voksne. Det er ikke uvanlig at de som voksne er dypt ulykkelige over den beslutning som ble tatt om adopsjon mens de selv var barn. SUAK sier at det de fleste av disse fremholder, er at de som barn verken var i stand til å ta innover seg eller fullt ut forstå alle de juridiske og følelsesmessige sidene ved adopsjon. I stebarnsadopsjonssaker må en grundig vurdere hva som er til gagn for det barnet det her og nå dreier seg om. Det finnes det ikke gode fasitsvar på, men før en adopsjonsbevilling gis, må det tas stilling til hva som er til barnets beste på kort og lang sikt. Kristelig Folkeparti mener at dersom de foreslåtte endringene i adopsjonsloven og partnerskapsloven blir vedtatt, og barnet ut fra dette vil få to foreldre av samme kjønn, vil disse vurderingene bli særlig vanskelige. Jeg vil også understreke den verdi det representerer å ha både en mor og en far. For å oppsummere: Kristelig Folkeparti mener at lovverket kan forbedres på en del felter slik at de aktuelle barn kan sikres bedre juridisk, men uten at en går til det skritt å åpne for utvidet bruk av stebarnsadopsjon. Barneloven og arveloven kan f.eks. endres slik at de blir mer i tråd med dagens behov. En kan tenke seg at en rekke personer som lever i partnerskap, ville finne det mer hensiktsmessig både for seg selv og barnet om de juridiske og økonomiske forholdene mellom vedkommende og barnet ble klarere og bedre definert i barneloven og arveloven fremfor å gjøre stebarnsadopsjon til eneste mulige måte å sikre dette på. På den måten ville en unngå å bryte de juridiske og familiemessige båndene, og man ville sikre forholdet mellom barnet og steforelderen også i tilfeller hvor biologisk mor eller far motsetter seg stebarnsadopsjon. Dette ville kunne sikre de juridiske og økonomiske forholdene mellom barnet og steforelderen i langt flere saker enn det de foreslåtte endringene av partnerskapsloven og adopsjonsloven kan. På den bakgrunn vil jeg ta opp forslaget Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.
Ola T. Lånke har teke opp det forslaget han refererte til. Det blir replikkordskifte.
En skulle kanskje ikke tro det var nødvendig for meg å ta replikk på representanten Lånke, i og med at vi, for å si det slik, står sammen i tykt og tynt i denne saken. Og jeg mener egentlig at representanten Lånke holdt et meget interessant og godt innlegg, som Fremskrittspartiet fullt ut stiller seg bak. Det som får meg til å lure litt på hva som er intensjonene med Kristelig Folkepartis argumenter i denne saken, går litt tilbake i tid. Jeg skal spørre ganske enkelt og direkte. Kristelig Folkeparti stod jo sammen med flertallet da det ble åpnet for at enslige skulle få lov til å adoptere. Mitt spørsmål blir ganske enkelt: Hva er forskjellen på den argumentasjonen som Lånke nå bruker i sitt innlegg, og den argumentasjonen som Kristelig Folkeparti hadde da de stod sammen med flertallet i Stortinget for ikke så lenge siden og åpnet for at enslige skulle få lov til å adoptere?
Representanten Sandberg sier at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet står sammen i tykt og tynt. Det må i hvert fall føyes til «i denne saken». Men det er riktig, vi står sammen om det aller meste på dette området. Når det gjelder det spørsmålet han stilte, er det klart at dette er en litt annen sak. Det som ble vedtatt om rett til adopsjon for enslige, gir en veldig trang åpning. Det gir nærmest bare i teorien en åpning for at enslige kan adoptere, slik vi ser det. Vi har her valgt en litt annen vinkling, fordi vi ser at det finnes muligheter til å ta andre grep. Når det gjelder stebarnsadopsjon, tror jeg, som jeg også understreket i mitt innlegg, at denne saken er kommet i et litt annet lys med årene. Behovene for dette er mindre. Verdien av å se på de følelsesmessige og biologiske bånd er blitt styrket. Det er ikke spørsmål om, hva skal vi si, å løse enkelttilfeller, men det er spørsmål om å etablere et lovverk for framtiden som skal regulere forholdet for barn i en slik situasjon. Jeg tror at adoptivbarn er spesielt sårbare. De trenger et spesielt vern, og i den sammenheng har Kristelig Folkeparti nå valgt å legge fram et forslag hvor vi ønsker å få se på muligheter til å styrke sikkerheten og tryggheten for barna innenfor den biologiske konteksten. Det er grunnen til at vi har gått inn på dette forslaget. At det fortsatt kan være en åpning for at man kan foreta stebarnsadopsjon også i disse tilfellene, utelukker jeg ikke, men i denne sammenheng har vi valgt å fokusere på mulighetene for å gi et bedre og mer helhetlig grep lovmessig når det gjelder stebarnsadopsjon.
Representanten Lånke sa, hvis jeg nå ikke husker helt feil, at vi ikke måtte blande sammen voksnes rettigheter og barns rettigheter. La det være helt klart at det for oss alle sammen, enten det gjelder å gå inn for stebarnsadopsjon eller å gå inn for å utvide rettighetene, må være barnas beste som er retningsgivende hele veien. Men la meg også si at de holdningene som man signaliserer overfor voksne i denne sammenhengen, også vil være holdninger som man signaliserer overfor barn, og som rammer barn og ungdom som viser seg å ha en homofil eller lesbisk legning. Jeg vil faktisk berømme Kristelig Folkeparti for at de gikk inn for ensliges rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre. Jeg vil også berømme Kristelig Folkeparti for å ha vært til stor hjelp i forbindelse med å få fram den stortingsmeldinga som vi skal behandle på torsdag. Men ser ikke representanten Lånke følgende inkonsekvens: Vi åpner altså for ensliges rett til å kunne bli vurdert som adopsjonsforeldre. En enslig adopterer et barn. Så viser det seg at han eller hun er homofil eller lesbisk og får en partner. Hvordan vil Kristelig Folkeparti stille seg i en slik sak? Ville det ikke være til barnets beste at det da kunne bli adoptert av steforelderen? Kan representanten Lånke også kommentere følgende tankerekke: Én forelder er bra. To foreldre av samme kjønn som den ene som er bra, er ikke bra. Det er verre en én forelder. Det er jo logikken dersom man ikke åpner for at homofile og lesbiske kan bli vurdert på lik linje med enslige. Jeg vil gjerne ha et lite svar på det.
Jeg sa i mitt innlegg at jeg tror det beste for barnet er at det har både en mor og en far. Jeg har ikke sagt at en homofil eller lesbisk er uegnet som omsorgsperson. Jeg tror at homofile og lesbiske kan være gode omsorgspersoner. Jeg tror ikke det har noe med seksuell legning å gjøre. La det bare være slått fast! Det som er vårt utgangspunkt her, er at vi ønsker å sikre et lovverk som ikke bare ivaretar de juridiske og de økonomiske sidene av et adoptivforhold, men som også trekker inn de biologiske båndene. For jeg tror man har blitt mer oppmerksom på de båndene i den senere tid enn man har vært før. Og da synes vi det er galt å gå den motsatte veien. Jeg har ikke utelukket muligheten for at en homofil eller lesbisk i et registrert partnerskap kan bli vurdert – det har jeg ikke sagt – men vi snakker om veldig få adoptivbarn. Ifølge stortingsmeldingen som vi skal behandle på torsdag, var det, så vidt jeg kan huske, registrert ca. 34 barn med foreldre i registrerte partnerskap. Hvor mange av dem som kunne være aktuelle for stebarnsadopsjon, vet jeg ikke, men vi snakker om veldig få. Vi innretter altså ikke et lovverk etter det, men mener at vi i hvert enkelt tilfelle må ta stilling til hvem som eventuelt vil være best egnet til å overta omsorgen for et barn som måtte miste alle, og som står i en slik situasjon. Det vi da trenger, er å finne noen som i en sårbar situasjon for et adoptivbarn kan erstatte det hjemmet som er tapt. Og da mener vi at vi må se på lovverket. Da er det for så vidt irrelevant å svare på det spørsmålet som Ågot Valle stilte til slutt, fordi vi først og fremst ønsker å se på de biologiske båndene.
La meg først begynne med å si at det ikke er en homosak vi behandler i dag – for dem som måtte tro det – vi behandler en lov som tar utgangspunkt i at det er en del barn som lever med to foreldre av samme kjønn. Det er en virkelighet som er der. Og så diskuterer vi noen ytterst få tilfeller hvor den ene biologiske eller den rettmessige, lovmessige, ene av foreldrene går bort, og hvorpå et barn da skal ha rett til å beholde sine stabile omgivelser. Det er det vi diskuterer i dag. Det er altså ikke en homosak, som det ofte blir betegnet som. Det er en sak som nettopp tar utgangspunkt i barns beste, dvs. at barn skal kunne ha en rettighet til å vokse opp i de omgivelsene som for et barn er de tryggeste og mest stabile. Det er det det dreier seg om. Derfor er jeg enig med representanten Sandberg i at det var et interessant innlegg som representanten Lånke holdt, men om det var så godt, som han også sa, er jeg mer usikker på. For spørsmålet er: Hva vil representanten Lånke gjøre med de få barna som havner i denne situasjonen, og hvor det åpenbart er til barnets beste at det får bli i det hjemmet som det har vokst opp i? Det er spørsmålet. Mener representanten Lånke at det vil være riktig å ta et barn bort fra et trygt og stabilt hjem, et hjem hvor barnet har lyst til å være, og hvor det har de beste muligheter til å få en god oppvekst? Mener representanten Lånke dette? Det er mitt første spørsmål. Det andre spørsmålet, som jeg syns blir mer alvorlig, og som jeg nå syns krever et svar, er: I sitt innlegg fokuserte representanten Lånke også på de følelsesmessige aspektene det er for et barn å vokse opp i et slikt hjem. Vil representanten Lånke presisere hvilke følelsesmessige aspekter ved å vokse opp i et slikt hjem det er han sikter til?
Jeg er glad for representanten Hornsliens innledning, for jeg synes at han slo fast noe som vi deler. Det er hensynet til barns beste, og at dette ikke er en homosak. Det er jeg faktisk helt enig i. Jeg er også glad for at han sa at han syntes det var et interessant innlegg. At han fant det godt, hadde jeg vel heller ikke ventet, så slik sett godtar jeg det. Men han stiller meg to spørsmål. Hva vil jeg gjøre i de få tilfellene det er snakk om? Ja, det er jeg ikke sikker på om det er opp til meg å avgjøre. Jeg har for så vidt svart på det spørsmålet allerede i mitt tidligere innlegg, at dette er en sak som andre må vurdere i hvert enkelt tilfelle. I noen tilfeller vil det kanskje finnes løsninger utenom det registrerte hjemmet. I noen tilfeller vil det kanskje være den eneste mulighet, og da vil vi antakeligvis godta en stebarnsadopsjon. Det snakkes ikke her om registrert partnerskap. Jeg tror jeg vil si det samme også om et heterofilt forhold hvis det finnes biologiske bånd som det er viktig å knytte opp mot. Når det gjelder de følelsesmessige aspektene, er det klart at det er et vanskelig spørsmål. Det er noe som må ses i et langtidsperspektiv. Når vi lytter til SUAKs rapport om hvordan de opplever voksne som er blitt adoptert, og som forteller om hva de har opplevd og om de eventuelle feil som er blitt gjort tidlig i disse menneskenes liv, er det klart at det ikke er noe enkelt spørsmål. Jeg tror at følelsesmessige bånd finnes i flere retninger her, og at barnets eget votum eller eget syn også må lyttes til. Her tror jeg ikke det går an for en politiker på Stortingets talerstol å gi en oppskrift på hva som vil være det beste i enkelttilfeller. Det vi ønsker å slå fast, er at barnet skal ha en mor og en far, og at det er biologiske bånd som vi ikke må hoppe bukk over, og som vi må forsøke å sikre ivaretakelsen av gjennom det lovverk som vi nå skal forsøke å gjøre noe med.
Replikkordskiftet er omme.
Høyre støtter forslaget om å gi adgang for stebarnsadopsjon i registrerte partnerskap. Saksordfører Frank Willy Larsen holdt et godt innlegg der han gikk gjennom hovedbegrunnelsene, og jeg vil gå ganske raskt gjennom noen av våre kommentarer. Forslaget bygger på gjeldende bestemmelse om at den ene partner med samtykke fra den andre kan adoptere dennes barn. Det er imidlertid presisert at dette ikke gjelder barn som er adoptert fra en fremmed stat som ikke tillater slik adopsjon. For Høyre er det, som det virker som det er for de fleste, viktig at hensynet til barna går først. Når eksempelvis en biologisk mor som lever i registrert partnerskap, har barn med en ukjent far, og barnet vokser opp med mor og partneren, vil det være helt naturlig dersom mor dør, at partneren blir gitt mulighet for å adoptere barnet. Jeg kan ikke skjønne representanten Lånkes påpeking av det følelsesmessige og komplikasjoner knyttet til dette når det i de fleste tilfellene vi snakker om, gjelder en ukjent, f.eks. en sæddonor eller en ukjent far. I dette tilfellet vil det være helt unaturlig ikke å gå inn for adopsjon. Det er viktig å understreke at hensikten med stebarnsadopsjon er at barn skal sikres retten til å ha to juridiske foreldre også i de tilfellene hvor den ene av foreldrene er død, forsvunnet eller av andre grunner ikke kan eller vil delta i oppfostringen av barnet. Høyre er av den oppfatning at denne grunnleggende retten også må gjelde for barn i registrerte partnerskap, og støtter derfor Regjeringens forslag til endringer i loven. Vi understreker betydningen av at alt internasjonalt adopsjonsarbeid må basere seg på gjensidig respekt for det enkelte lands lovgivning, og støtter med bakgrunn i dette at det i loven nedfelles et unntak for stebarnsadopsjon når det gjelder utenlandsadopterte barn som kommer fra et opprinnelsesland som ikke tillater en etterfølgende stebarnsadopsjon i registrert partnerskap. Den foreslåtte lovtekst gir tilstrekkelig fleksibilitet i forhold til at holdninger knyttet til stebarnsadopsjon og registrerte partnerskap er i stadig forandring. Det har under behandlingen av saken kommet innspill fra mange om at man bør se på ulike deler av adopsjonsloven, noe som også representanten Lånke var inne på i sitt innlegg, knyttet til stebarnsadopsjon på generell basis. Jeg er av den oppfatning at det naturlige må være å gå gjennom adopsjonsloven på generelt grunnlag og ikke å ta opp problemstillinger som ikke er relatert til stebarnsadopsjoner for dem som lever i registrert partnerskap, ved denne korsvei. Høyre vil støtte Regjeringens forslag til lovendring. Vi er opptatt av at dette nå blir gjort på en måte som gjør at stebarnsadopsjon blir sett på som naturlig i de tilfeller hvor den ene partneren går bort. Der barnet har vokst opp i et hjem med to foreldre av samme kjønn, vil det være helt unaturlig å gå imot muligheten for adopsjon.
Ingen har bedt om replikk.
Ot.prp. nr. 71 handler om adopsjon i registrert partnerskap. Forslaget går ut på å innføre en ny bestemmelse i adopsjonsloven om at den ene partner i et registrert partnerskap med samtykke fra den andre kan adoptere dennes barn. Det foreslås en ny bestemmelse, § 5 a, i adopsjonsloven som vil regulere adgangen til stebarnsadopsjon både i ekteskap og i registrert partnerskap. Forslaget bygger på gjeldende bestemmelse om at den ene ektefelle med samtykke fra den andre kan adoptere dennes barn. Adgangen til stebarnsadopsjon i registrert partnerskap foreslås å gjelde både foreldrenes biologiske barn og adoptivbarn, med mindre adoptivbarnet er adoptert fra en fremmed stat som ikke tillater slik adopsjon. Fremskrittspartiet er svært skeptisk til lovforslaget hvor den ene partner skal få anledning til å adoptere den andres barn på samme måte og vilkår som for personer som har inngått ekteskap etter ekteskapsloven. Fremskrittspartiet vil anta at det vil være relativt sett få tilfeller hvor stebarnsadopsjon i sammenheng med partnerskap er aktuelt. Spørsmålet har i hvert fall i dag større prinsipiell enn praktisk betydning. Et hovedmotiv for lov om partnerskap har vært å likestille homofile og heterofile med hensyn til juridiske rettigheter og plikter inngåelse av ekteskap medfører. Når det gjelder adopsjon, må en likevel legge størst vekt på hensynet til barnet. Ved stebarnsadopsjon vil juridiske bånd til den opprinnelige slekten falle bort. Barnet vil komme i den noe spesielle situasjon at det får to foreldre av samme kjønn. Fremskrittspartiet ser at dette kan skape følelsesmessige reaksjoner hos barnet og virke fremmed for utenforstående. Det er viktig at en er oppmerksom på dette. Fremskrittspartiet registrerer at det er foreslått at adgangen til stebarnsadopsjon i partnerskap ikke skal gjelde for barn som er adoptert fra utlandet. Vi er enig i at dette kan stride mot moral og rettsoppfatninger fra enkelte giverland. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det normalt vil være til beste for barnets utvikling å vokse opp med både en mor og en far. Selvsagt kan også homofile/lesbiske i partnerskap være utmerkede omsorgspersoner og foreldre. Imidlertid mangler det noe i et barns oppvekstsituasjon dersom begge foreldre er av samme kjønn. At barn med aleneforeldre heller ikke har foreldre av begge kjønn å forholde seg til, og at denne mangelen kan kompenseres på forskjellig vis, også i partnerskap, rokker ikke ved det prinsipielle i dette synspunkt. Fremskrittspartiet mener at ved adopsjon bør derfor det normale være at barnet som adopteres, får best mulige omsorgspersoner av begge kjønn til foreldre. Dog kan det muligens være tilfeller hvor stebarnsadopsjon for par som lever i partnerskap, kan være en løsning. Et slikt tilfelle kan være hvor barnets ene forelder er død eller ukjent, og hensynet til barnets beste taler for en slik løsning. Her beveger vi oss inn i et område som er svært vanskelig. Det essensielle må og skal være en løsning som er til beste for barnet. Alt annet er saken uvedkommende. For et barn som vokser opp hos en forelder som lever i partnerskap, vil den andre biologiske forelderen dessuten representere det kjønn som mangler i barnets familiesituasjon, og denne forelderen vil dermed kunne være av særlig stor betydning for barnet. En adopsjon fører til at barnet ikke bare mister arverett etter den biologiske forelderen og dennes slekt og at denne forelderens forsørgeransvar opphører, men vedkommende forelder mister også retten til samvær med barnet. Fremskrittspartiet vil stemme imot loven i sin helhet.
Det blir replikkordskifte.
Det vektlegges hele tiden fra denne talerstolen hva som er til barnets beste. Da skjønner jeg ikke hva som er så vanskelig med denne saken. Hva er det som gjør denne saken så vanskelig for Bredvold hvis det er barnets beste som ligger til grunn for hans vurderinger? Hvis det er en vurdering som tilsier at dette er riktig å gjøre for barnets beste, hva er det da som gjør at saken er så vanskelig, annet enn en problematisering rundt forhold som har utenforliggende karakter rett og slett, det at man er redd for reaksjoner. Man skriver f.eks. i merknadene til Fremskrittspartiet: «Ved stebarnsadopsjon vil juridiske bånd til den opprinnelige slekten falle bort. Barnet vil komme i den noe spesielle situasjon at det får to foreldre av samme kjønn.» Det vi snakker om her, er ikke at barnet vil komme i en slik situasjon. Det er allerede i en slik situasjon. Ergo faller jo på en måte argumentasjonen til Fremskrittspartiet noe ut av virkeligheten allerede der. Men så fortsetter man merknaden ved å skrive følgende: «Disse medlemmer ser at dette kan skape følelsesmessige reaksjoner hos barnet og virke fremmed for utenforstående. Det er viktig at en er oppmerksom på dette.» Det er derfor jeg på en måte utfordrer motstanderne av denne endringen litt. For nå må vi snart få et svar på hva disse setningene egentlig betyr. Hva er de følelsesmessige reaksjoner vi snakker om her? Er det fordommer som vi har som vårt fremste mål fra denne talerstol og i denne sal å motvirke, man er redd for? Er det det man er redd for? Eller hva er det som ligger i dette begrepet «følelsesmessige reaksjoner» og redsel for det utenforstående? Så godtar jeg faktisk ikke det som er blitt sagt herfra, at det er umulig å si noe om, for så lenge man skriver dette i merknads form, må man også kunne begrunne hvorfor man skriver det. Hva er de følelsesmessige konsekvensene av dette? Det synes jeg faktisk at vi har et krav på å få vite. Jeg synes også at man skal kommentere dette at hvis det er til barnets beste, hvorfor vil man ikke da åpne for en lovgivning som sikrer nettopp barnets beste?
Jeg takker for replikken. Den lyder litt rart, for representanten Hornslien hadde også en replikk tidligere i dag i samme sak, da han sa at dette ikke skulle være en homodebatt, men jeg synes nesten at det er det det legges opp til nå. For Fremskrittspartiet er det viktige her, og det eneste viktige, barnets rettigheter. I den situasjonen som vi dessverre lever i i dag, er ofte mangel på identitet et av de store problemene. Barna rives fra det ene ytterpunkt til det andre. Da det vi ser på som det mest naturlige med trygge og stabile foreldre, er en mor og en far, synes vi det er best slik som det er. Vi har ikke sagt at ikke to av samme kjønn i et forhold kan være gode omsorgspersoner og kan være gode foreldre, men vi ser det som mest naturlig at det er en mor og en far til stede der det er mulig.
Jeg har også lagt merke til at Fremskrittspartiet ved representanten Bredvold understreker at det er hensynet til barnets beste som gjør at Fremskrittspartiet lander på det standpunktet som man gjør i denne saken. Jeg har også selvfølgelig lagt merke til de formuleringer som Fremskrittspartiet bruker i saken, formuleringer som at det er «betenkelig å innvilge adopsjon til partner av samme kjønn». Det skaper «følelsesmessige reaksjoner» og det kan virke «fremmed» for andre, og at barnet vil kunne komme i «den noe spesielle situasjon at det får to foreldre av samme kjønn». Da blir mitt spørsmål til representanten Bredvold: Oppfatter ikke Fremskrittspartiet at man med de holdningene som Fremskrittspartiet gang på gang framfører fra denne talerstolen, legger stein til byrden for de barna som allerede i dag lever i familier hvor man har foreldre av samme kjønn? Det virker som om Fremskrittspartiet ikke tar innover seg at det er det som er virkeligheten, og at det er den virkeligheten som denne odelstingsproposisjonen forsøker å forholde seg til.
Nok en gang vil jeg prate om barnas rettigheter, barnas beste. Og det er to ting: Det er barnas beste, og det er de voksnes beste. I denne saken er det barnas beste vi skal prate om, og deres følelser. Og vi har kanskje kommet i en litt spesiell situasjon. Kanskje har vi to virkeligheter, to virkelige verdener vi lever i. Kanskje har Arbeiderpartiet sitt syn på virkelighetens verden og vi vårt. Vi ønsker at det som vi har, skal bestå. Vi ønsker et familiemønster slik som vi har det i dag, med en mor og en far, i de situasjoner det er mulig. Fremskrittspartiet viderefører sin familiepolitikk i denne saken, slik vi gjør i andre saker, og jeg vil bare nevne at vi var imot partnerskapsloven.
Eg må seia at jo fleire svar me får, jo meir usikker vert eg på kva mindretalet meiner i denne saka. For det representanten Bredvold sa i førre replikk, var at me tykkjer det er betre det vert sånn som det er. Ja, sånn som det er, er jo at eit barn bur med far og far sin partnar eller mor og mor sin partnar, og det er snakk om å sikra dette for framtida. Då vil det jo vera aktuelt dersom den som er biologisk far eller mor og ikkje bur med barnet, er einig i det, ikkje er til stades eller er død. Eg har lyst til å spørja om eit heilt konkret eksempel, for eg forstår ikkje. Me må anten snakka forbi kvarandre, eller så er det noko Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti meiner som dei ikkje seier. Eg får litt kjensle av at «me veit det, men me likar det ikkje»-argumentasjonen i dette. For eksempel bur Ole hos far og partnar. Mor til Ole er død, biologisk far er sjuk, og far og far sin partnar ynskjer å sikra at Ole skal verta buande i denne heimen sjølv om far skulle verta sjukare og eventuelt døy, for nemleg å sikra akkurat stabilitet framover for Ole. Og for å komplisera det heile kan eg til og med seia at familien til mor til Ole har dei god kontakt med, og dei er veldig positive til dette. Det er altså ein måte å sikra ungen både plikt og rett til å verta buande hos den som har fungert som biologisk forelder saman med far. Korleis ville Framstegspartiet stilla seg til ein slik situasjon? Ville ein seia nei, for det vert plutseleg feil? Då gjev ein altså eit signal til alle ungar som bur saman med homofile foreldre, om at dette er feil, det er så belastande at me vil ikkje godta det offisielt. Me kan sjå gjennom fingrane med det dersom det er uformelt, men me vil ikkje formalisera det og dermed tryggja situasjonen for barnet.
Representanten Starrfelt tok for seg ett eksempel, men det er ikke et typisk eksempel, det er heller et unntak. Slik det tidligere ble nevnt i salen, var det kanskje 34-35 barn som levde i en slik situasjon. Hvor mange av disse det er aktuelt for med denne type adopsjon, vet vi ikke. Dermed er det vanskelig. Og det må være feil å endre et lovverk på grunn av unntakssituasjoner. Fremskrittspartiet ønsker en generell politikk og et generelt lovverk som beskytter alle barn uansett. Dette bygger bl.a. på FNs barnekonvensjon og menneskerettigheter. Vi ønsker ikke å «adoptere» Arbeiderpartiets familiepolitikk, som er med på å flytte grenser.
Replikkordskiftet er slutt.
La meg først vise til saksordførers innlegg, som jeg synes var et godt innlegg. Og så vil jeg kommentere litt av det Hornslien har sagt her i dag. Hornslien slår fast at dette er en barnesak og ikke en homosak. Det er jeg enig i. Men så spør Hornslien: Hvorfor er det vanskelig? Og det vil jeg svare litt på, for jeg synes dette er en vanskelig sak selv om jeg altså er kommet til at jeg vil støtte SVs forslag. Det spørsmålet vi drøfter i dag, er jo krevende fordi det rører ved dype følelser i oss, det angår verdier og holdninger og endringer av slike holdninger gjennom de siste ti år. Det er krevende fordi det utfordrer vår respekt for andres integritet og anerkjennelse av alle menneskers mulighet til å være seg selv. Og sist, men ikke minst er det krevende fordi det dreier seg om barn – små, sårbare og omsorgstrengende barn som vi vil gjøre det beste for. Vi kan ikke gjøre noen urett i disse sakene; det er for store og for viktige saker til det. La meg slå fast, som de andre her, at det er barnets beste og barnets behov som er utgangspunktet, og som er avgjørende i disse sakene. Derfor er det ingen som har rett til å adoptere, men vi drøfter altså hvem som skal ha mulighet for å bli vurdert som adopsjonsforeldre. Alle adopsjoner må være individuelle. Fordi barnets beste er utgangspunktet, kunne man kanskje tenke seg at det beste er at det er to juridiske foreldre, en mor og en far. Da ville jo alle være glade og fornøyde. Hvis livet var så enkelt! Men livet er ikke så enkelt. Mange barn lever i dag med en forelder. Mange barn opplever at man lever med flere familier og i ulike forhold. Og så har vi altså barn som lever sammen med en mor eller en far som er homofil, og så kommer situasjonen opp som vi drøfter i dag. Så er det slik med holdninger til homofili at det har endret seg mye gjennom tidene – de siste tidene, veldig kort tid har dette endret seg på. Og det er veldig bra. Så kan man kanskje si som Arbeiderpartiet: La oss stoppe med stebarnsadopsjon. Det er rimelig akseptert blant folk. Problemene er nemlig ikke, tror jeg, den lille familien med to foreldre av samme kjønn og et barn, for de vil kunne ha det utmerket i et stabilt, omsorgsfullt og kjærlighetsfullt forhold. Problemet er alle oss andre rundt. Og det kan vi ikke overse. Derfor så tror jeg at det ikke blir så veldig mange tilfeller av stebarnsadopsjon og heller ikke adopsjon for homofile, som etter mitt syn bør vurderes som adopsjonsforeldre på linje med heterofile, for jeg tror ikke at omsorgsevnen er avhengig av seksuell legning. Man kunne kanskje si som Arbeiderpartiet: La oss ta oss mer tid, få mer kunnskap om stebarnsadopsjon før vi eventuelt går videre. Det er mye forstand i det å bruke mer tid. Samtidig tror jeg at man av og til faktisk må sette ned foten og si: Jeg mener det blir urett mot enkeltmennesker, mot enkelte barn, mot enkelte fosterforeldre til og med, som kanskje har påtatt seg ansvaret for et sårbart barn som trenger spesielle tiltak, som har sosiale problemer. Det står ikke fosterforeldre eller adopsjonsforeldre i kø for å ta seg av barn med spesielle behov. Kanskje er det en tante, en som lever i et partnerskap, som tar seg av gutten, stiller opp hele tiden, år etter år, og så sier samfunnet: Dere skal få bli fosterforeldre for vi trenger innsatsen deres, men dere kan aldri bli adopsjonsforeldre. Jeg synes det er galt. Jeg synes det er riktig av oss å si: Barnets beste er det som avgjør, og så får vi innrette lovverket sånn at i de tilfellene hvor det er det beste for barnet at disse to kan få adoptere, så sier vi ja til det. Vi åpner for det. Ikke fordi det blir mange tilfeller, for det tror jeg ikke, men fordi det faktisk er rett.
Det blir replikkordskifte.
Eg er samd i ganske mange av dei refleksjonane som representanten Lahnstein hadde, og er samd i at dette er ei vanskeleg sak. Men nettopp difor må det vera lov å spørja litt om kva det er som er vanskeleg når ein er så redd for å opna for adopsjon for dei få som det gjeld. For dei handlar det om tryggleik og rettferd. Om det er 34 eller 430 av dei, tykkjer eg er heilt uinteressant. For dei det gjeld, vil det bety noko. Så seier Anne Enger Lahnstein at det kan vera rett å stoppa, som Arbeidarpartiet. Nei, Arbeidarpartiet stoppar ikkje, men me tek denne saka no, og så har me sagt at me skal greia saka ut vidare. Me har faktisk ei relativt forpliktande programformulering når det gjeld dette, som me skal bruka neste periode på å finna nærare ut av. Dette er kjensleladde spørsmål, der det er ein balanse mellom det å påverka haldningar og ikkje provosera dei så kraftig at ein får motreaksjonar. Det har skjedd veldig mykje positivt i haldningane overfor homofile dei siste åra. Det er eg veldig glad for. Me må passa på at me ikkje går så fort fram at eit fleirtal i befolkninga protesterer og går imot det. Men eg trur at dette vil gå vidare, og at det i neste sving vil opna seg moglegheiter for meir generell rett til å verta vurderte som adopsjonsforeldre. Eg ser òg ein logisk samanheng mellom det og rett til adopsjon for einslege. Eg er interessert i å høyra kva Senterpartiet eigentleg meiner. Senterpartiet har laga eit program. I mitt distrikt melder ganske mange seg ut av Senterpartiet fordi dei ikkje likar desse vedtaka om adopsjon, og det vert sagt frå våre lokale representantar at nei, dei er ikkje for dette – då meiner eg ikkje det representanten Lahnstein og senterpartifolk i salen vil gjera i dag, for då galdt det førre programmet. Men kan veljarane venta at Senterpartiet samla går inn for rett til adopsjonsvurdering av homofile i neste stortingsperiode?
Nå vil det bli et stort flertall i Odelstinget i dag for stebarnsadopsjon. Senterpartiet har et program, som er gjengitt i innstillingen, for neste periode. Jeg har også i innstillingen skrevet at prinsippet med barnets beste er utgangspunktet for vurderingen av alle som ønsker adopsjon, at jeg ikke kan se at seksuell legning i seg selv er et hinder for en slik vurdering, og viser til programmet hvor det heter «at homofile skal ha mulighet til å adoptere på samme vilkår som heterofile». Nå er det er flere i Senterpartiets stortingsgruppe og av våre kandidater som har reservert seg mot dette. Det blir selvsagt akseptert i Senterpartiet. Det er også slik at dette forslaget som blir fremmet av SV i dag, men oversendt Stortinget, regner jeg med, vil man kunne forholde seg til. Det er klart at man går til valg på dette, men det er også åpning for reservasjoner. Det er også slik at mange av oss ser på dette som et samvittighetsspørsmål. I denne saken tror jeg ingen vil kunne bøye seg for et program hvis man f.eks. ikke er enig. Ellers var Oddbjørg Ausdal Starrfelt inne på noen refleksjoner rundt dette at man ikke skal gå for fort fram. Det har vært mitt dilemma også, for jeg har møtt reaksjoner ute som gjør meg ganske sikker på hva som er svaret på Hornsliens spørsmål: Hva er vanskelig? Jo, det er folks holdninger til dette. Og et barn som vokser opp i et miljø og møter dette, får det ikke lett. Det er kanskje ikke barnets beste. Men det finnes altså tilfeller hvor vi må gå foran. Jeg er også av dem som mener at man ikke kan godta urett fordi det skal modnes hele veien. Jeg har lyst til å sitere fra biskop Gunnar Stålsetts vigselstale. Han sa at vi skal ikke være for tålmodige på vegne av dem som lider urett.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
La meg først slå fast at vi alle sammen snakker om barns beste, men det er også klart at dette er en homosak. Det å ikke bli utsatt for diskriminering daglig, er en grunnleggende menneskerettighet. Det å bli akseptert uavhengig av seksuell legning henger sammen med at alle mennesker er like mye verdt. Ut fra denne innfallsvinkelen om at alle mennesker er like mye verdt, foreslår SV at lesbiske og homofile skal få rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre på lik linje med enslige og heterofile. Det er positivt at Regjeringa ønsker å åpne for en mulighet for at barn av lesbiske og homofile skal kunne bli sikret en fortsatt tilknytning til sitt oppvekstmiljø gjennom en stebarnsadopsjon. Men det å akseptere en stebarnsadopsjon er etter min oppfatning bare et lite skritt på veien til det å akseptere lesbiske og homofile som hele mennesker, på lik linje med heterofile par som ønsker å adoptere et barn. Regjeringas forslag er inkonsekvent fordi det allerede er mulig for enslige å adoptere. Etter press både fra Arbeiderpartiet og SV er det blitt en realitet. Med andre ord: Én forelder er bra for barn, men to foreldre av det samme kjønn er galt – det er verre enn én. Dette er logikken dersom Stortinget fortsatt gjør det mulig å diskriminere på grunnlag av seksuell legning. Og videre: De homofile og lesbiske som blir godkjent som fosterforeldre, får ikke muligheten til å adoptere dersom dette er barnets beste. Hva betyr det? Jo, det betyr at disse barna blir fratatt muligheten til den samme rettssikkerheten og arverettigheter som heterofile fosterforeldre kan tilby barna sine dersom fosterforeldre adopterer barna. Jeg vil her vise til Anne Enger Lahnsteins resonnement rundt akkurat dette. Både ut fra et likhetsprinsipp og barns beste mener SV at det må åpnes for at lesbiske og homofile skal kunne bli vurdert på lik linje med heterofile par når det gjelder adopsjon – og dette har vi ment lenge. Jeg vil understreke at ingen har rett til å adoptere barn. Det å skulle ha ansvar for et barn gjennom adopsjon er ingens rettighet, men det finnes ingen logisk grunn til at lesbiske og homofile skal bli utestengt fra en vurdering av muligheten til å påta seg et slikt ansvar på lik linje med heterofile par. Det er altså forskrifter og retningslinjer til adopsjonsloven og den enkeltes egnethet som adoptivforelder i den gitte situasjonen som er avgjørende, ikke hvilken seksuell legning vedkommende har. Forskningen så langt viser at lesbiske og homofile har like god omsorgsevne som heterofile. Det er ingen grunn til å tro at de ikke har følelser for de ekstrabelastningene det er å adoptere et barn med en allerede komplisert bakgrunn. Jeg er ikke naiv. Fortsatt er det mange lesbiske og homofile som opplever et samfunn preget av sterke homofobiske holdninger. Disse holdningene til et medmenneske kan være så ødeleggende at det kan være en ekstra belastning for et barn å bli adoptert inn i dette miljøet. Det er nettopp fordommene som overstyrer synet på menneskelige kvaliteter. Så vil jeg stille spørsmålet: Hvem er det sin feil? Hvem er det sin feil at et barn under gitte forutsetninger ikke kan vokse opp med trygge voksenpersoner? Er det de lesbiske og homofiles feil, er det barnets feil, er det Den norske kirkes feil, eller er det oss politikere sin feil? Svaret er ikke entydig, og det å fordele skyld er uinteressant. Det som er interessant, er hva vi som samfunn signaliserer med fordommer, og hva vi gjør med dem. Et samfunn der mennesker blir utestengt av det gode fellesskapet fordi det er fordommene som skal bestemme, er et samfunn jeg ikke ville være stolt over. Vi trenger et samfunn som er mer tolerant med friheten til å være annerledes, og det må vi også dra med oss i denne debatten. Jeg vil poengtere at det ved adopsjon er viktig å trekke inn den eventuelle ekstrabelastningen det kan være ikke å vokse opp i en kjernefamilie bestående av to av motsatt kjønn. Men dette skal ikke alene være med på å ekskludere homofile par fra å bli vurdert som egnede adoptivforeldre. Forskingen har ikke funnet noen forskjeller i omsorgsevnen til heterofile og homofile, enten de er enslige eller de lever i forpliktende samliv. Det er bl.a. stadfestet gjennom en parlamentarisk utredning i Sverige. Flertallet i denne utredningen foreslår å likestille heterofile og homofile når det gjelder adgangen til å bli vurdert som adoptivforeldre. Her finnes altså et kunnskapsgrunnlag å bygge videre på. Jeg vil på vegne av SV jobbe aktivt for et samfunn som tar det kollektive ansvaret og retter opp den allmenne fordømminga og diskrimineringa lesbiske og homofile opplever i dag. Det vil jeg også gjøre i denne saken, og derfor, ut fra hva som er barns beste, men også for å gå foran i å jobbe for et mer tolerant samfunn, fremmer jeg det forslaget som er inntatt i innstillingen.
Representanten Ågot Valle har tatt opp det forslaget hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Jeg har en selvpålagt moderasjon i forhold til å ta replikker i denne debatten, men når det gjelder representanten Ågot Valle, kan jeg ikke la være. Representanten Hornslien sa tidligere i en replikkveksling at dette ikke er en homosak, dette er en barnesak. SV og Ågot Valle sier at det er en homosak. Dette er en voksensak. Og er det der det store skillet går i denne debatten? Jeg har gått gjennom alle merknadene til SV som de er alene om, og så vidt jeg kan skjønne, handler de fra ende til annen om de voksnes rettigheter. Ingen skal bli utsatt for diskriminering. Forskningen viser at lesbiske og homofile har like god omsorgsevne – det har jeg også understreket, og det er greit. Homofile skal ikke ekskluderes når det gjelder å bli vurdert som egnede adoptivforeldre. Tyngden og vekten i representanten Ågot Valles innlegg var viet de voksnes rettigheter. Så ender det opp med et forslag hvor man ønsker å lovfeste retten til å bli vurdert. Det som går som en rød tråd gjennom SVs argumentasjon, er de voksnes rettigheter når det gjelder adopsjon. Det er alvorlig. Jeg må spørre representanten Ågot Valle og SV: Hva er det som er det viktigste i en sak som dette? Hvor er det fokus ligger? Ingen kan være i tvil om at for Sosialistisk Venstreparti ligger fokus på likestiling og ikke-diskriminering for voksne, og det er det som er overordnet, ikke barns – den svake parts – beste. Jeg ber om at representanten Valle kommenterer dette.
Når jeg sa at dette også er en homosak, er det fordi dette er en sak med grunnlag i de fordommene dette samfunnet lenge har hatt mot homofile og lesbiske. Men jeg har gjennom hele innlegget mitt poengtert at utgangspunktet må være barns beste. Og det er de holdningene som vi signaliserer også overfor homofile og lesbiske som kan være foreldre, som også vil gjøre noe med barn, ikke bare barn som er heterofile, men også barn som er homofile. Barn er ikke født med fordommer. Det er vi voksne som gir dem de fordommene gjennom handlingene våre, gjennom de tankene vi har, gjennom de holdningene som vi formidler. Det er klart – og det sa jeg også – det kan være en belastning for et barn å vokse opp i et homofilt miljø sammen med homofile og lesbiske foreldre, og det må komme til vurdering. Men det er altså retten til å kunne bli vurdert, ikke retten til å adoptere, men retten til å bli vurdert som vi framholder hele tiden. La oss ta et eksempel – det at vi tenker på barns beste: Et heterofilt par, en kjernefamilie, har barn. Moren i dette forholdet har en lesbisk søster som bor sammen med en partner. Så skjer det som kan skje, at paret er utsatt for en ulykke og omkommer. I denne sammenhengen kan det opplagt være barnets beste at det er den lesbiske tanten og hennes partner som tar seg av dette barnet. Det vil vi kunne gjøre mulig. Det er ikke mulig i dag, men det vil vi kunne gjøre ut fra det som er barns beste. Og så vil jeg uavlatelig jobbe for et samfunn med toleranse og muligheten til å være forskjellige.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg er også av de representanter som må si at jeg har syntes at dette spørsmålet og den saken som har ligget her, er vanskelig. Jeg vil ikke av den grunn si at slik er det for alle, men slik har det vært for meg. Og jeg tror også at slik har det vært for mange i mitt parti. Men vi – jeg tror jeg vil si vi – følte at vi i forhold til barns rettigheter passerte en grense den dagen vi måtte ta stilling til ensliges rett til adopsjon. Da følte vi at vi på grunn av – skal vi si det slik – den kompleksitet i livet som vi da fikk inn på oss, som vi måtte ta stilling til, krysset en grense. Jeg ser det også slik at når det gjelder stebarnsadopsjon, er vi i en situasjon som for meg kanskje er litt annerledes enn den som var skildret i forrige innlegg. Det er to parter, den ene av dem dør, den andre av partene har en seksuell legning som er slik at man finner en av samme kjønn å leve sammen med. Skulle man ikke i en slik situasjon ut fra barnets beste kunne vurdere at adopsjon var det naturlige? Så vet vi, som flere representanter har vært inne på, at slik Norge er sammensatt, slik vi alle sammen er som mennesker, så vil ikke de ytre vilkår være like over alt i dette landet. Det er derfor en adopsjon aldri legger til grunn noe annet enn barnets beste, ikke legger til grunn voksnes rettigheter, men legger til grunn hva som gagner barnet. Men i den prosessen må man ut fra slik livet er, og slik mennesker lever sammen, er ordentlige og lojale og skikkelig mot hverandre og glade i hverandre, også kunne ta innover seg det forhold som ligger i det lovforslaget vi behandler i dag. Jeg er også av dem som er glad for at man ved behandlingen av saken – og det ligger jo også i forslaget – tar inn den selvfølgelighet at vi ikke kan opptre på en slik måte overfor andre land som tillater adopsjon til Norge, at vi deretter i ettertid skal overprøve det. Vi må gjøre det som flertallet her gjør, og si at det er et forhold som følger med videre på ferden. Så er det blitt en debatt om en skal gå et skritt videre, som det heter, ved å foreslå en generell adgang for mennesker, uavhengig av seksuell legning, til å kunne bli vurdert som adoptivforeldre. For Venstres vedkommende er det en sak som det knytter seg to kommentarer til. Den ene er den kontrakt vi har med våre velgere. For denne perioden er vi i den situasjon at vi overfor våre velgere har opptrådt slik at vi naturlig, slik vi har ført debatten i vårt parti og i full åpenhet, kan stemme for stebarnsadopsjon. Men vi har et program for neste periode som åpner for at man skal kunne bli vurdert ved adopsjon uavhengig av sivilstand og seksuell legning. Det er en programformulering som ingen av våre førstekandidater har reservert seg mot, men det er en sak som vi må møte velgerne med når det gjelder høstens valg. Og jeg føler det slik at vi i praksis på mange måter er i nærheten av de holdninger og intensjoner som Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for i saken. Vi har kanskje trukket konklusjonen, men det skal jeg ikke gjøre noe annet poeng av enn å beskrive det på den måten. Derfor er det naturlig for oss i dag av denne grunn, men også av en grunn til å stoppe ved å stemme for stebarnsadopsjonen, og det er at skal man nå gå inn på det andre adopsjonsforholdet, så er vi faktisk også tjent med at det får en egen forberedelse, at det får en egen gjennomgang, slik at vi får på bordet, slik flere representanter nå har skildret her ved sine innlegg, de ulike deler av livet som vi må ta med oss når vi skal være lovgivere og vedta lover, og dessuten ha med oss den prosessen som går forut for en lovgivning hvor offentligheten er delaktig i den diskusjonen som foregår. For det er gjennom slike offentlige debatter, selv om de kan være både lette for noen og pinefulle og brysomme for andre, at vi alle sammen er nødt til å veie og vurdere hvor vi står. På dette grunnlag stemmer Venstre for forslaget om stebarnsadopsjon. Vi vil ikke stemme for det forslaget som da senere vil bli sendt over til Stortinget, som er fremmet av SV, fordi vi føler at det ikke er riktig, slik som jeg nå har gjort rede for. Personlig har jeg gått en ganske lang vei i denne saken, og jeg hadde vel neppe forestilt meg for selv en fem–seks år siden at jeg skulle stå på Stortingets talerstol og holde et innlegg hvor jeg gikk inn for stebarnsadopsjon. Men det er møte med mennesker rundt meg som har gjort et slikt inntrykk at jeg for min del – og det gjelder nok andre også i mitt eget parti, og det gjelder til slutt debatten i partiet – er nødt til å ta den delen av virkeligheten med meg, og som fører til den politiske konklusjonen som leder til vår stemmegivning i dag.
Etter denne debatten er jeg litt fristet til å si: Hvor mye enklere hadde det ikke vært om vi hadde levd i et samfunn hvor alle var mye mer like! Men jeg vet ikke om det hadde blitt et rikere samfunn. I denne saken har barnas beste stått i fokus. Adopsjon handler ikke om voksnes rettigheter og krav, men om hva som er best for barna våre. For meg har det vært helt avgjørende å sikre barn som lever i familier som består av registrerte partnere og den enes barn, de samme trygge juridiske rammene som barn i familier som består av ektefeller og den enes barn. For meg handler dette om ikke å diskriminere de barn som i dag bor hos homofile par. Jeg er svært glad for at flertallet i komiteen støtter departementets forslag om å endre adopsjonsloven og partnerskapsloven for å åpne for at den ene partner i et registrert partnerskap skal kunne adoptere den annens barn dersom adopsjonslovens generelle vilkår er til stede. Jeg har merket meg at komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet og representanten Inger Stolt-Nielsen ser at familier som består av registrerte partnere og den enes barn, også kan ha behov for tryggere juridiske rammer, men at de er uenig i måten Regjeringen foreslår å sikre de aktuelle barnas juridiske og økonomiske rettigheter på. Vi har under arbeidet med forslaget om å åpne for stebarnsadopsjon i registrert partnerskap også vurdert andre ordninger enn dem vi allerede har i dag for å sikre stebarnet, enten steforelderen er forelderens ektefelle eller registrerte partner. Jeg mener imidlertid at forslaget om stebarnsadopsjon er en langt enklere og bedre juridisk løsning enn å endre barneloven slik at barnet og steforelderen får en annen juridisk tilknytning enn det som er mulig etter dagens regelverk. Det som er det viktigste for meg, er at forslaget innebærer at barn i registrert partnerskap får den samme muligheten til full juridisk sikring i forhold til steforelderen som barn i ekteskap har hatt i flere tiår. Forslaget inneholder som kjent ingen endring av vilkårene for stebarnsadopsjon i forhold til gjeldende rett, bortsett fra denne utvidelsen med hensyn til hvem som kan søke om stebarnsadopsjon. De generelle vilkårene i adopsjonsloven, bl.a. at adopsjonen skal være til barnets beste, og at de nødvendige samtykker og eventuelle uttalelser skal være innhentet, må selvfølgelig være oppfylt. Helt til slutt har jeg lyst til å si at for meg blir det helt feil å ha som utgangspunkt at det å forandre et lovverk vil være feil. I forhold til noen få tilfeller eller unntakssituasjoner er jeg faktisk villig til å forandre loven hvis det kan bidra til å sikre noen barn i Norge en bedre hverdag. Jeg tror at vi i denne debatten må evne å ha to tanker i hodet samtidig. Jeg tror at diskusjonen om stebarnsadopsjon og om en generell adopsjonsrett for homofile ville ha vært helt annerledes hvis vi som politiske ledere og representanter for vår nasjonalforsamling i dag hadde vist en større legitimitet for forskjellen og for de enkeltmenneskene som er annerledes enn det store flertall av befolkningen.
Det blir replikkordskifte.
Jeg slutter meg helt til det siste som statsråden sa. Jeg lurer på om hun også er enig i at denne saken tar utgangspunkt i de fordommene som samfunnet har hatt mot homofile og lesbiske. I VG søndag står statsråden fram som den som har kjempet for at homofile og lesbiske skal kunne få adoptere barn. Jeg har mange ganger registrert at hun har kjempet for dette, og det er bra. Hun sier at det handler om kjærlighetsevne og det å være gode foreldre. Jeg vil så gå to år tilbake. Da stod SV og Arbeiderpartiet sammen om et forslag i Innst. O. nr. 53 for 1998-99. Forslaget lød bl.a. som følger: «Hovedmålet må være å styrke barns mulighet til en trygg og god oppvekst. Samlivsform og seksuell identitet skal ikke i seg selv være til hinder for å søke og bli vurdert som adoptivforeldre.» Saksordfører den gang var Karita Bekkemellem Orheim. Hva har så skjedd siden? Jo, stortingsrepresentanten er blitt statsråd, og hun har hatt full anledning til å fremme forslag i tråd med dette. Så fremmer hun altså forslag om stebarnsadopsjon. Jeg vil påstå at det her er en inkonsekvens i forhold til f.eks. fosterforeldre, som tar på seg det store ansvaret – som Anne Enger Lahnstein sa – og som har behov for å sikre barnet arverettigheter og rettssikkerhet. Hva mener statsråden egentlig? Flere har sagt her at man trenger mer kunnskap. Da vil jeg nevne en parlamentarikerutredning som er gjort i Sverige – og Sverige og Norge er ikke forskjellige – der flertallet konkluderte med at det nå er riktig å åpne for en generell vurdering. Ligger hindringene hos statsråden? Eller ligger de i Arbeiderpartiet? Hvem er det som ennå ikke er moden for å ta denne avgjørelsen?
Først har jeg lyst til å si at jeg er svært glad for den utålmodigheten som både representanten Anne Enger Lahnstein og representanten Ågot Valle viser i denne saken. Jeg mener at dette også handler litt om hva slags holdninger vi klarer å gi uttrykk for. Jeg har ved gjentatte anledninger sagt at jeg ikke finner gode argumenter mot at homofile blir vurdert som adopsjonsforeldre. Det skal ikke være den seksuelle orienteringen, men omsorgsevnen, som skal være avgjørende for hva slags omsorg vi kan gi et barn. Men så erkjenner jeg at en del av virkeligheten også er slik at homofile ikke lever ute i Kommune-Norge. Situasjonen er den at de blir presset til å flytte til de store bysamfunnene våre. Homofile som står fram i våre små bygdesamfunn, blir sett på som en slags originaler. Jeg tror også at hvis vi i dag hadde lagt fram et forslag uten utredning for Stortinget, hadde ikke dette stortinget kommet til å vedta det. Jeg har også i regjering erfart at skal en legge fram en sak for Stortinget, bør den også ha en god grunnlagsdokumentasjon. Det hørte vi av representanten Odd Einar Dørum som har sittet i regjering; en er nødt til å forberede en sak før den legges fram for Stortinget. Og da kan jeg leve med at jeg ikke har klart å komme lenger i mitt arbeid. Men jeg mener faktisk at denne regjeringen har gjort mer for homofile i vårt samfunn enn noen andre regjeringer. Vi har fått enormt positive tilbakemeldinger på stebarnsadopsjon, ikke minst i forhold til stortingsmeldingen som skal debatteres her i Stortinget torsdag. Derfor må vi nå ha som ambisjon å gi større legitimitet til homofile i vårt samfunn, slik at de kan stå åpent fram med sin seksualitet.
Min replikk til statsråden går på SUAK og deres betraktninger, spesielt noe de sa den 28. februar 2001. SUAK er Statens ungdoms og adopsjonskontor. De uttaler at stebarnsadopsjoner ikke bare har juridiske aspekter, men at det i stor grad også handler om barns behov for tilhørighet og spørsmål om identitet. De mener at det er vel så viktig å fokusere på den følelsesmessige siden av adopsjon, og det er vi jo enig i alle sammen. Men så sier de at på generell basis er det behov for en innskrenkning av adgangen til stebarnsadopsjon i forhold til dagens praksis, og ikke en utvidelse, som det her legges opp til. Da blir spørsmålet mitt: Hvor mye har statsråden lagt i disse bemerkningene?
Jeg har merket meg de synspunktene som SUAK har, og det vil selvfølgelig være interessant i den videre debatten å se på det materialet som SUAK har bygd sine uttalelser på. Jeg har lagt merke til at det ikke har kommet spørsmål om dette fra komiteen. Men så er det slik at SUAK er en ytre etat, som også må forholde seg til de beslutningene og de vedtakene som fattes av Stortinget, og når et flertall på Stortinget er for stebarnsadopsjon, vil det være riktig at SUAK etterlever de bestemmelsene, gjør sine vurderinger i tråd med det Stortinget har sagt, og selvfølgelig også passer på hvilken rolle de skal ha. Det er jeg trygg på at SUAK vil gjøre. Men jeg kan love én ting, og det er at vi skal be om å få se nærmere på det grunnlagsmaterialet som SUAK har i denne saken.
Jeg skal gi ros til statsråden for det engasjementet hun viser i denne saka, og jeg underkjenner overhodet ikke den betydningen det har at Regjeringa nå legger fram saka om stebarnsadopsjon, som egentlig har vært overmoden ganske lenge. Det er lenge siden bestillinga om stebarnsadopsjon ble gitt til Regjeringa – ikke denne regjeringa, men den forrige. Så sier statsråden at ingen regjering har gjort mer når det gjelder levekåra for homofile og lesbiske enn denne regjeringa. Ja, Regjeringa har signalisert en åpen holdning, og Regjeringa har lagt fram stortingsmeldinga, men jeg vil minne om at forslaget om stortingsmeldinga ble lagt fram, og den ble nærmest presset fram av SV og Høyre sammen. Det var slett ikke noen godvilje fra Arbeiderpartiet den gangen til å ville utarbeide en stortingsmelding. Men ære være Regjeringen for at den er lagt fram nå, og den har mange viktige perspektiver i seg. Det forslaget som vi har lagt fram, lyder slik: «Stortinget ber Regjeringa fremme forslag til nødvendige lovendringer som sikrer lesbiske og homofile rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre.» Det er altså ingen lovendring som skal vedtas over natta. Alle lovendringer krever en grundig saksforberedelse. Det kreves også at alle lovendringer blir sendt ut på høring. Da lurer jeg på: Er statsråden enig i at denne bestillinga burde vært sendt Regjeringa nå, slik at Regjeringa kan starte opp dette arbeidet? Det er ikke tvil i min sjel om at det var dette statsråden egentlig ville at Stortinget skulle ha bestemt, så jeg ønsker at statsråden hvisker sine representanter her i øret at det egentlig er klokt å sende denne bestillinga til Regjeringa nå.
Jeg vet jo at vi har ulike roller å innta når vi er i opposisjon og i posisjon. Representanten sier at tiden er overmoden, og at dette har vært etterlyst lenge. Ja, det er godt mulig det. Men mitt utgangspunkt er at denne regjeringen leverer konkrete resultat i rett tid på område etter område. Og da kan en godt ta på seg en ideologisk hatt her i dag eller bli veldig prinsipiell. Men poenget er at vi har sittet i regjering litt over et år, og vi har faktisk lagt fram et forslag som vil sikre barn som lever i homofile forhold, og vi har gjort et grundig arbeid med en stortingsmelding som vil ha stor betydning for homofile i Norge. Vi har også vist mot – og vi har fått kritikk for det – og det har vi gjort nettopp for å vise at dette handler om menneskeverd og ikke om at vi driver et spill i forhold til disse gruppene. Så legger jeg merke til hva representanten Ågot Valle sier når det gjelder bestillingen, og jeg skal ta med meg det videre. Men jeg kan si én ting; at landsmøtet i Arbeiderpartiet har vedtatt sine ting, som saksordføreren nøye har redegjort for, og jeg ser ikke noen grunn til å kommentere noe mer utover det.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Det var i og for seg innlegget til Anne Enger Lahnstein som gjorde at jeg tegnet meg på talerlisten igjen, fordi jeg vil gi ros til representanten Lahnstein for de holdningene og det utgangspunktet som hun gav uttrykk for i sitt innlegg. Jeg har stor forståelse og respekt for at mange mennesker i dette og i mange andre spørsmål innenfor området har hatt behov for å la ting modne og gå vanskelige og kanskje lange runder både med seg selv og med andre. Det har jeg stor forståelse for. Men samtidig forlanger jeg den samme forståelsen tilbake for de av oss som ikke har hatt behov for disse rundene, fordi vi – heldigvis, vil jeg si – har vokst opp i et mer liberalt og åpent samfunn, fordi vi er yngre, og kanskje fordi vi er oppvokst f.eks. i Oslo. Det betyr at for meg er ikke denne saken veldig vanskelig. Jeg avfeier ikke andre som synes saken er vanskelig, men for meg som har levd i denne byen, og som i og for seg har levd åpent i denne byen i mange år og sett barn som har levd i homofile forhold, glade barn som har hatt det veldig trygt og godt og fint og fått all den kjærlighet og omsorg som de trenger, så er det selvfølgelig helt åpenbart at dersom det skulle skje en av deres foreldre noe, skal ikke de bli tatt ut av disse omgivelsene. For meg er det helt åpenbart, det er ikke vanskelig. Men jeg har forståelse for at for mange andre kan veien ha vært lengre enn den har vært for meg. Det bringer meg i og for seg også over på det som SV åpner for i sitt forslag. Jeg hadde håpet at dette forslaget kan gjøres om til et oversendelsesforslag, slik at man ikke får det nedstemt. Jeg lever i og for seg selv i et forhold hvor jeg kanskje kunne tenke meg å adoptere, men foreløpig – i forhold til dagens lovgivning – må jeg nøye meg med ei bikkje. Det betyr at når det gjelder denne åpningen, at jeg godt kunne tenke meg at vi fortsetter diskusjonen rundt spørsmålet om personer som lever i slike forhold som f.eks. jeg lever i, er verdige som omsorgspersoner, også til å kunne adoptere. Da vil jeg gjerne at den diskusjonen i hvert fall ikke skal bli avsporet med at det som egentlig er et flertall, stemmer ned et forslag som man egentlig er for. Da vil jeg heller være litt mindre utålmodig enn det SV er, og si at det er viktigere for meg at forslaget blir utredet grundig, og at det får flertall, enn at vi haster gjennom en avstemning i løpet av noen få dager nå. Det er det viktigste – i hvert fall for meg. Vi begynner med et veldig viktig steg i dag, ved å åpne for stebarnsadopsjon. Det er et veldig viktig skritt i riktig retning. Jeg synes Regjeringen – det er kanskje ikke så overraskende – har stor troverdighet på området, Det er ikke fordi jeg er fra Arbeiderpartiet jeg sier det, men det er fordi jeg opplever engasjementet rundt dette som ekte, ærlig og oppriktig, og fordi jeg er helt sikker på at dagens debatt bare er et skritt på veien mot full likestilling mellom homofile og lesbiske og heterofile.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 594]]
Etter ønske fra familie-, kultur og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter og de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne for hver partigruppe og inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Den lovendringa me handsamar i dag, omhandlar fleire mindre endringar i lov om familievernkontor. Det som har ført til mest diskusjon, er om ein skal opna for at opplysningar til statistiske føremål skal kunna gjevast med såkalla individualiserande kjenneteikn dersom dette er naudsynt for å få nøyaktig kunnskap m.a. for å vidareutvikla tenesta best mogleg. Ei slik opning, som er i tråd med helselovgjevinga elles, er eit fleirtal imot. Fleirtalet har samstundes stramma inn lova når det gjeld opplysningar til forskingsføremål, og føreset at det heller ikkje her skal kunna gjevast opplysningar med slike individualiserande kjenneteikn. Det går ikkje fram nokon argumentasjon om forsking i innstillinga, berre når det gjeld å utvida dette til å omhandla statistikk. Dersom dette er ein feil, er det viktig at fleirtalet rettar dette opp her i salen. Dersom det er rett, skulle eg gjerne ha ei grunngjeving for ei såpass klår innstramming. Arbeidarpartiet står i lag med SV når det gjeld framlegget frå Regjeringa om å opna for å gje desse individualiserande opplysningane for å kvalitetssikra statistikk, men at dette så langt det er mogleg skal gjevast utan individualiserande kjenneteikn. I merknadene framhevar mindretalet, Arbeidarpartiet og SV, at det i sjølve lovteksten er teke med eit atterhald om at «Opplysningene skal så langt det er mulig gis uten individualiserende kjennetegn», og me seier vidare at i dei tilfella der personvernomsyn kryssar behovet for statistikk, er det personvernomsynet som skal vega tyngst. Arbeidarpartiet meiner at lovframlegget tek tilstrekkeleg omsyn til personvernet, og at det med ei slik lovgjeving ikkje vil vera nokon fare for at opplysningar gjevne til familievernkontora vil kunna misbrukast. Det er dessutan ei likestilling med anna helse- og sosiallovgjeving. Regjeringa får støtte for alle dei andre lovendringsforslaga i proposisjonen. Det er me sjølvsagt glade for. Eg vil som saksordførar kort gjera greie for dei vesentlegaste endringane. Det er viktig at dei ulike familievernkontora – dei offentlege og dei kyrkjelege – så langt det er mogleg har same regelverk. Etter lovendringa vert det slege fast at forvaltningslova sine reglar skal gjelda alle, med unntak av det som gjeld arbeidsgjevaransvaret. Vidare er komiteen samd i at teieplikta framleis skal verta regulert i § 5 i den lova som me handsamar her i dag, og at det her vert vist til §§ 21 og 23 i helsepersonellova. Komiteen er vidare samd i at lov om familievern bør innehalda ei eiga føresegn om samtykke, på same måte som barnelova. Det same gjeld barn sin rett til å verta høyrde. Komiteen peikar på at det er viktig at barna sine synspunkt vert tillagde vekt i høve til mogning og alder. Teieplikta gjeld uinnskrenka med mindre det er gjeve samtykke til å gje opplysingar. I saker som vert handsama ved familievernkontor, kan det vera interesser som tilseier at teieplikta vert halden ved lag sjølv om det er gjeve samtykke til oppheving av teieplikta. Det kan her f.eks. vera aktuelt å halda teieplikta ved lag av omsyn til barna sjølv om dei vaksne gjev slik fullmakt. Fylkesmannen er gjeven fullmakt til å halda teieplikta ved lag trass i eventuelt samtykke. I sitt arbeid med familieproblem kan familieverntilsette få kjennskap til tilhøve som bør meldast til barnevernet. Dette vert no regulert i lova. Det same gjeld opplysningar til sosialtenesta når det er grunn til å tru at ei gravid kvinne misbrukar rusmiddel på ein slik måte at det er svært sannsynleg at barnet vil verta født med skade. Eit fleirtal i komiteen, alle unnateke Høgre, Kristeleg Folkeparti og representanten Stolt-Nielsen, støttar departementet i at det ikkje lenger er naudsynt med lovregulering av spesielle personellkrav ved familievernkontora. Fleirtalet er sjølvsagt oppteke av at kompetansen må vera høg i ei teneste som er definert som spesialisthelseteneste, men føreset at fylkeskommunen tek ansvar for dette. Dette er både ei forenkling og eit døme på desentralisering av ansvar og myndigheit. Til slutt vil eg gjera merksam på at det på side 3 fyrste spalte tredje avsnitt vert vist til § 5 andre avsnitt. Det skal vera § 5 a, noko som går fram av sjølve lovteksten. Dette vart oppdaga etter at innstillinga hadde gått i trykken, og eg ber om at dette vert retta opp. Med dette vil eg anbefala dei lovendringane som ligg føre, og tek samtidig opp forslag nr. 1 på vegner av Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Representanten Oddbjørg Ausdal Starrfelt har teke opp det forslaget ho refererte til.
Kristelig Folkeparti har støttet flere av Regjeringens forslag til endringer i lov om familievernkontorer. Disse har i hovedsak gått ut på å harmonisere regelverket slik at de offentlig eide familievernkontorer og Kirkens familievernkontorer kan forholde seg til det samme regelverket. På to områder har imidlertid Kristelig Folkeparti funnet det riktig å gå imot Regjeringens forslag til lovendringer. Det ene gjelder forslaget om å åpne for at familievernkontorene kan utlevere personidentifiserbare opplysninger til statistisk bearbeiding. Bakgrunnen for dette var at identifikasjon ved påføring av brukeres personnummer ville bidra til å gjøre statistikkene mer pålitelige og nyanserte og således gi et bedre grunnlag for forskning innenfor familievernet. Jeg registrerte at representanten Ausdal Starrfelt etterlyste en begrunnelse for at dette også gjaldt forskning. Det er mulig at det har kommet litt svakt fram i merknadene våre, men vi har ikke skilt mellom statistikk og forskning i denne sammenheng. Overskriften til paragrafen har begge deler i seg, og her er det den psykologiske virkningen utad som det har vært viktig å fokusere på. Etter Kristelig Folkepartis mening er det imidlertid viktig at hensynet til forskningen veies opp mot hensynet til brukernes trygghet overfor familievernet. Det er det som er poenget. Familievernet er jo ment å skulle være en lavterskeltjeneste. Å åpne for utlevering av personnummer ville føre til svekkelse av personvernet, og vi tror det ville ha som resultat at mange kom til å avstå fra å bruke tjenesten. Vi har merket oss Statistisk sentralbyrås argumentasjon i brevet, sist gjengitt i brev fra statsråden til komiteen, som klart fremhever nødvendigheten av å kunne få adgang til ikke-anonymiserte data for å sikre kvaliteten på statistikkene. Vi har imidlertid også merket oss at Justisdepartementets lovavdeling argumenterer annerledes i et brev til Barne- og familiedepartementet, datert 16. oktober 2000, der man stiller seg noe tvilende til om ikke-anonymiserende opplysninger er nødvendige for at statistikken skal bli pålitelig og nyansert. Lovavdelingen antyder også i brevet en annen løsning for å oppfylle de samme statistiske mål: at man i stedet for å bruke personnummer kan bruke pseudonym. Lovavdelingens utlegning gjelder riktignok et spørsmål om taushetsplikten etter familievernkontorloven § 5 er til hinder for at sensitive personopplysninger gis til Statistisk sentralbyrå for statistiske formål. Lovavdelingen svarer ja på dette spørsmålet. Loven er til hinder for at kontorene kan gi fra seg ikke-anonymiserte opplysninger til statistisk bruk. Det er etter det vi forstår, grunnen til at departementet nå fremmer forslag om en egen lovhjemmel som åpner for å kunne avgi personidentifiserbare opplysinger til dette bruk. Lovavdelingens svar er imidlertid også et svar på om slik hjemmel er nødvendig og bør innføres. Vi har også lagt vekt på at langt over halvparten av de høringsinstanser som har uttalt seg, har gått imot forslaget, deriblant Norsk Psykologforening og landsstyret for Kirkens Familievern. Kristelig Folkeparti er glad for at et klart flertall i komiteen også går imot forslaget. Det andre området Kristelig Folkeparti sammen med Høyre og representanten Stolt-Nielsen har fremmet motforslag til, gjelder et krav om tverrfaglighet ved familievernkontorene. Begrunnelsen for forslaget er at familievernkontorene møter brukere med svært sammensatte problemer, og at den kombinasjon av helse- og sosialfaglig kompetanse som nåværende lov sikrer, er en garanti både for bredde i tilnærmingen og forståelsen av disse problemene. Etter departementets mening bør det være opp til fylkeskommunene å bestemme hvilke krav til faglig kompetanse som bør stilles. Kristelig Folkeparti er uenig i dette. Vi mener det er grunn til å frykte at de økonomiske forhold i fylkeskommunene i for stor grad vil bestemme kvaliteten på familievernets tilbud, og at familievernkontorene kan tape noe av det som har vært deres fortrinn, nemlig tverrfagligheten. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning kan dette best sikres ved at det lovfestes som før. Det er også grunn til å beklage at Regjeringen fremmer et så vidt omfattende forslag som dette uten at det har vært ute på høring. Det er grunn til å legge vekt på at også dette forslaget har vakt betydelig motstand i de faglige miljøene. For øvrig viser jeg til merknadene. Jeg tar samtidig opp forslag nr. 2, som er fremmet av Kristelig Folkeparti, Høyre og representanten Inger Stolt-Nielsen.
Representanten Ola T. Lånke har teke opp det forslaget han refererte til.
Lov om familievernkontorer trådte i kraft 1. januar 1998. I denne treårsperioden har Barne- og familiedepartementet gjort seg enkelte erfaringer som tilsier at det nå foretas justeringer av loven. Det kan oppstå uklarheter som har sitt utspring i at noen av de kirkelige familievernkontorene ikke har vært ansett som et organ for stat eller kommune. Det at noen familievernkontorer er ansett som organ for stat eller kommune, mens andre ikke er det, medfører ulikheter bl.a. hva gjelder forvaltningslovens rekkevidde, og i forhold til rettens adgang til å motta forklaring fra de ansatte. De foreslåtte lovendringer tar derfor sikte på å sikre at de ulike kontorene i størst mulig grad har det samme regelverk å forholde seg til. Det er også foreslått endringer i regelverket om taushetsplikt. Taushetspliktreglene i dagens lov bygger på den tidligere legeloven. I proposisjonen foreslås det bl.a. at taushetsplikten for ansatte på familievernkontorer i hovedsak blir i overensstemmelse med helsepersonellovens regler. Det at barnevernet kan få opplysninger om f.eks. rusmiddelbruk under svangerskap, som man bringer i erfaring gjennom møter med familievernet, er en konsekvens av denne lovendringen. Dette vil Høyre slutte seg til. Høyre og et flertall i komiteen går imot Regjeringens forslag om at man skal måtte levere fra seg personnummeret ved samtaler på Kirkens familievernkontorer. Vi viser til at da lov om familievernkontorer ble vedtatt av Stortinget i 1997, var det bred politisk enighet om at det skulle være en lavterskeltjeneste. Hvem som helst skulle kunne oppsøke tjenesten på sine egne premisser uten noen form for henvisning. De foreslåtte lovendringene vil etter vår mening heve terskelen til familievernkontorene. Risikoen for at sensitive opplysninger om brukeren og brukernes familie påføres personnummer og sendes ut av kontoret på statistikkskjemaer, fører til at personvernet svekkes og bidrar til at mange kanskje avstår fra å benytte tjenesten. Selv om regelverket legger opp til en streng praksis på dette området, vil det for enkelte være en psykologisk sperre å oppsøke familievernet dersom man har en følelse av at opplysningene kan komme på avveier. Flertallet viser til at Justisdepartementets lovavdeling i en uttalelse til Barne- og familiedepartementet den 16. oktober 2000 uttrykte skepsis til om det skulle være nødvendig å bruke personnummer for å få statistikkført ønskede opplysninger, og uttaler bl.a.: «Når det endelig gjelder de reelle hensyn som anføres, stiller Lovavdelingen seg noe tvilende til om ikke-anonymiserte opplysninger er nødvendige for at statistikken skal bli «tilstrekkelig pålitelig og nyansert». På denne bakgrunn finner vi det riktig å gå imot den foreslåtte endringen av § 8. Høyre inngår også i et mindretall sammen med Kristelig Folkeparti og Kystpartiet – som representanten Lånke viste til – som går imot departementets foreslåtte endring av kravet til tverrfaglighet. Begrunnelsen fra Regjeringens side er at det bør være opp til fylkeskommunene å avgjøre dette. Kirkens familievern ønsker å beholde dagens lovformulering om tverrfaglighet. Høyre har stor forståelse for dette og vil stemme for at dagens lov ikke blir endret på dette punkt. Etter vår mening sikres kompetansekravet best ved lovhjemmel, der det i dag blir slått fast at psykiater eller annen lege, psykolog og sosionom bør være ansatt ved kontorene. Prest, jurist og andre relevante yrkesgrupper kan også være tilknyttet familievernkontorene. Med de endringene jeg har henvist til, slutter vi oss til lovforslaget.
Proposisjonen legger opp til enkelte justeringer i loven om familievernkontorer. Denne loven trådte i kraft 1. januar 1998. I tiden etter ikrafttredelsen har man naturligvis gjort seg enkelte erfaringer som tilsier at det bør foretas noen justeringer. Problemet grunner seg på at familievernkontorene i noen tilfeller er å anse som et organ for stat eller kommune, mens andre ikke er det. Dette setter begrensninger for forvaltningslovens rekkevidde og rettens anledning til å motta forklaring fra de ansatte. Lovendringene i proposisjonen tar derfor sikte på at de ulike kontorer i størst mulig grad har det samme regelverket å forholde seg til. Fremskrittspartiet støtter i stor grad innstillingen, og jeg vil derfor bare kommentere de områder hvor Fremskrittspartiet har et annet prinsipielt syn enn Regjeringen. Dette gjelder Regjeringens forslag til oppmyking av bruken av opplysninger til forskning og statistikk. Dagens familievernkontorlov § 8 inneholder en egen bestemmelse som regulerer adgangen til utlevering av taushetsbelagte opplysninger til bruk for forskning. Departementet kan etter denne bestemmelsen bestemme at opplysninger kan eller skal gis til bruk for forskning, uavhengig av taushetsplikten. Denne bestemmelsen omfatter imidlertid ikke statistikk. Regjeringen foreslår at dette også skal omfattes av loven. Fremskrittspartiet mener hensynet til statistikk må kunne ivaretas på en tilfredsstillende måte uten å komme i konflikt med hensynet til personvernet. Her må man være opptatt av at hensynet til brukerne, deres rettsvern og tilliten til tjenesten blir ivaretatt og prioritert. Regjeringens forslag åpner for en generell spredning av personopplysninger, noe som er en modifisering av taushetsplikten. Familievernkontorene bør være en lavterskeltjeneste som folk kan oppsøke uten å frykte at opplysninger bringes videre. Fremskrittspartiet går derfor imot dette forslaget.
Jeg tror jeg skal forsøke meg på å være veldig kort. Jeg vil vise til innlegget til saksordføreren. Jeg vil også si at jeg har forståelse for de synspunktene som flertallet gir uttrykk for når det gjelder § 8, og kan leve godt med det.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 10.[[Votering, sjå side 595]]
Etter ynske frå familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt, dei andre gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarane frå kvar partigruppe, og inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemmar av Regjeringa. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Av og til blir man litt overrasket over reaksjonene på et lovforslag. Som regel kommer reaksjonene når Regjeringen legger fram forslaget, men i dette tilfellet kom reaksjonene da komiteen avga sin innstilling. Egentlig er dette et enkelt lovforslag som slår fast at idrett der knockout tillates, må godkjennes av Regjeringen før den kan utøves. Loven forutsetter at det utarbeides nærmere sikkerhetsbestemmelser som skal ha som utgangspunkt å begrense de skader som kan oppstå som følge av knockout. I dag er dette et uregulert område, så det er egentlig fritt fram å utøve enhver form for idrett som kan medføre hodeskader. Vi har de senere årene opplevd at en rekke nye idretter har dukket opp som tillater og til og med belønner knockout. Det er også all grunn til å regne med at vi de nærmeste årene vil oppleve at det kommer enda flere idrettsgrener eller avarter som bygger på det samme. Selv har jeg alltid syntes det er litt merkelig med idrett som belønner idrettsfolk som påfører andre idrettsfolk varige hodeskader, slik tilfellet er innenfor en rekke kampsporter. Vi har i dag et eksplisitt forbud mot proffboksing, samtidig som amatørboksing har egne klare regler for å begrense skadene. Det er det samme systemet vi nå ønsker at andre idretter med samme skadeomfang skal omfattes av, og da på en slik måte at vi stiller klare krav om sikkerhet før det blir mulig å utøve kampsporten i Norge. Nå vil det til syvende og sist være et ansvar for den enkelte å utsette seg for dette, og slik skal det fortsatt være. Men Arbeiderpartiet ønsker at man ikke skal kunne delta uten at arrangører og andre har gjennomført tiltak som begrenser mulighetene for skader mest mulig. Nå hadde det vært praktisk umulig å lage en lov som forbyr enkelte grener, men tillater andre, slik vi har for tradisjonell boksing. Det skyldes ikke minst at det dukker opp nye grener som gjør det vanskelig å ha en lov som vil være oppdatert til enhver tid. Derfor lages det nå et system som gir mulighet til å være i forkant av situasjonen. Det skal nedsettes et eget utvalg som skal ha kompetanse både på medisin, kampsport og forvaltning, som skal sørge for å gjennomgå de søknadene som kommer inn om å få utøve en idrettsgren som tillater knockout. Det er all grunn til å tro at dette også er en langt mer effektiv og bedre måte å regulere disse aktivitetene på enn å innføre et totalforbud som ofte medfører fortsatt utøvelse av sporten, men under uregulerte forhold. Europarådet har anbefalt alle medlemsland å forby såkalte free fighting contests – det betyr kamper med begrensede regler – og nevner spesielt cage fighting. Når vi velger denne måten å gjøre det på, er det fordi det etter vår oppfatning er en mer effektiv måte å regulere det på enn forbud. En skal ikke være mye oppdatert i nyhetsbildet for å ha lagt merke til at Lægeforeningen vil ha totalt forbud. Når absolutt ingen partier på Stortinget støtter Lægeforeningen i dette, er det selvsagt fordi vi oppfatter at lovregulering er en bedre og mer effektiv måte å oppnå akkurat det samme på: å få begrenset de langvarige skadene som knockout innebærer. At Høyre og Fremskrittspartiet vil ha fritt fram selv med alle de veldokumenterte medisinske resultatene man har for skadeomfanget, får stå for deres egen regning.
Høyre viser til det fremlagte lovforslaget. Lovforslaget tar sikte på å regulere ulike idretter som tillater knockout. Høyre har tidligere gått inn for å tillate profesjonell boksing i Norge. De helsefarer som kan oppstå i forbindelse med utøvelse av profesjonell boksing og andre idretter der knockout tillates, synes godt dokumentert. Vi mener imidlertid at faren for skader i seg selv ikke er god nok grunn til å innføre en spesiell lovregulering på dette området, da det å utsette seg for farer forbundet med idrett, både på amatørplan og profesjonelt plan, bør være en frivillig sak. Vi vil vise til at det finnes andre tillatte idrettsgrener som ikke bare setter utøverne i fare, men også involverer hjelpemannskaper hvis liv og helse kommer i fare når redningsaksjoner må iverksettes. Justisdepartementet uttrykker i sin høringsuttalelse tvil om nødvendigheten av lovforslaget. Det uttrykkes også tvil om utbredelsen av brutale kampaktiviteter. Justisdepartementet er også i tvil om behovet for lovgivning ut over de reaksjonsmuligheter straffeloven gir allerede i dag. Høyre støtter disse synspunktene og vil gå imot det fremlagte lovforslaget. Det er altså kampaktiviteter i form av organisert konkurranse, oppvisning eller treningskamper der knockout er tillatt, som skal lovreguleres. Organisert trening er ikke omfattet av lovforslaget. Det står i departementets merknader til lovbestemmelsene: «I de tilfeller hvor to personer blir enige om å slåss, og tid og sted er tilfeldig valgt, tyder det på at aktiviteten ikke foregår i organiserte former.» Det betyr at dersom den nye loven skal tas på alvor, skal alle idretter som har knockout, godkjennes av en statlig nemnd. Dersom den ikke godkjennes, kan aktiviteten altså pågå i treningssammenheng, og skulle to personer bestemme seg for å slåss, er det greit. Denne loven er unødvendig, den vil gi vanskelige avgrensingsproblemer, og jeg tviler på at politiet vil sette inn store ressurser for å følge den opp. Mange ungdommer i utsatte miljøer oppsøker kampsportaktiviteter. For de fleste er dette positive aktiviteter som gir dem meningsfylt fritid. Det hadde selvsagt vært ønskelig om idrettene ikke hadde knockout som en del av regelverket sitt, og at støt, slag eller spark mot hodet ikke hadde forekommet. Men det gjør det altså, og dersom enkelte av aktivitetene ikke blir godkjent, kan jo det også være et ekstra spenningsmoment for enkelte. Aktiviteten kan da foregå «under jorden» eller i skjulte former. Justisdepartementet er, som før nevnt, i tvil om nødvendigheten av lovforslaget. De er i tvil om behovet for lovgivning utover de reaksjonsmuligheter straffeloven gir i dag. Dette er naturligvis et godt poeng. Straffeloven «§ 235 vil dekke de fleste tilfeller av kampidrett og organisert kampaktivitet», sier Kulturdepartementet i sine merknader. Det sies videre: «Imidlertid vil organisert kampaktivitet med få regler og grov form for vold sannsynligvis være ulovlig i henhold til straffeloven.» Lægeforeningen vil gjerne forby alle kampidretter med knockout ut fra medisinske hensyn. Høyre godtar denne argumentasjonen, men vil understreke at dette er aktivitet en deltar frivillig i. Det beste hadde vært om Idrettsforbundet selv hadde vært veiledere i forhold til å ta de nødvendige sikkerhetsforanstaltninger for gjennomføring av denne typer kamper. Vi tror på informasjon og veiledning framfor moralske pekefingre fra en statlig knockoutnemnd. Høyre vil stemme imot det foreliggende lovforslaget.
Ot.prp. nr. 75 for 2000-2001 har som hensikt å regulere organisert kampaktivitet som tillater knockout. Det foreslås at slik kampaktivitet kun kan utøves etter særskilt godkjenning. Fremskrittspartiet har tidligere vært og er også nå positive til f.eks. profesjonell boksing i Norge, som er en del av dette temaet vi diskuterer i dag. For å fortsette med eksemplet boksing: Fremskrittspartiet finner det beklagelig at motstandere av profesjonell boksing ikke har registrert utviklingen i det profesjonelle boksemiljøet, men bruker medienes «bakgårdsbilder» som argument for å beskytte unge bokseres helse når det gjelder knockout. Den som har fulgt med i utviklingen innenfor profesjonell boksing, har sett at den medisinske overvåkningen er blitt meget strengere, og at også ringdommerne utfører jobben med stor årvåkenhet overfor utøvernes situasjon. Det kommer også klart til uttrykk at trenerne i dag er meget opptatt av boksernes sikkerhet i en kampsituasjon. Fremskrittspartiet finner det direkte urimelig overfor utøvere av såkalte kampaktiviteter med knockout at disse ikke skal få utøve sin idrett i eget land på grunn av at det i enkelte land, som f.eks. USA og England, finnes såkalte useriøse klubber/arrangører. Fremskrittspartiet anser faren for at talentfulle unge norske utøvere havner i slike miljøer, for større på grunn av forbudet mot å utøve sin idrett i eget land. Vi vil ikke på noen måte prøve å nedvurdere rapporten fra Den norske lægeforening. Faren for medisinske skadevirkninger eksisterer selvfølgelig ved idretter med knockout. Vi kan også til en viss grad vedgå at slike kampsporter kan virke forrående på enkelte tilskuere, men hvis dette skulle være et tungtveiende argument for et forbud, burde f.eks. fotball absolutt bli forbudt med øyeblikkelig virkning. Selvfølgelig ser Fremskrittspartiet også at det fortsatt eksisterer noen få useriøse innenfor disse miljøene. Dette betyr selvfølgelig ikke at slike tilstander ville oppstå i Norge. Fremskrittspartiet viser til konklusjonen i samme rapport som sier at alle slag mot hodet kan i utgangspunktet føre til hodeskade, uansett amatørutøving eller profesjonell utøving av idretten. Fremskrittspartiet antar at man ville fått sammenlignbare resultater hvis man foretok testing av idrettsutøvere innenfor andre utsatte idrettsgrener, som ishockey, fotball, rugby, altså idretter som er tillatt i Norge, og der en i tillegg er meget utsatt for andre former for skade. I likhet med Norges Bokseforbund mener Fremskrittspartiet at slik utviklingen etter hvert har blitt, stanser ikke dagens lovforbud den profesjonelle boksingen. Lovende norske amatørboksere går stadig over til profesjonell boksing. Fremskrittspartiet viser for øvrig til Justisdepartementet, som uttrykker tvil om nødvendigheten av lovforslaget. Det uttrykkes også tvil om utbredelsen av brutale kampaktiviteter. Justisdepartementet er også i tvil om behovet for lovgivning utover de reaksjonsmuligheter som straffeloven allerede gir i dag. Derfor vil Fremskrittspartiet gå imot det foreslåtte lovforslaget, da vi finner dette unødvendig.
Fremveksten av nye kampaktiviteter i samme kategori som profesjonell boksing, som er forbudt ved lov av 12. juni 1981 nr. 68, har reist spørsmålet om forbud også bør innføres for disse «nye» aktivitetene. Utviklingen på feltet gir grunnlag for bekymring. Alternativer til lovregulering for å forhindre fremveksten av disse aktivitetene har vært vurdert, og jeg har kommet fram til at lovregulering vil være mest egnet. Slik kan vi være i forkant av utviklingen. Utviklingen på feltet har bl.a. ført til anbefalingen fra Europarådet om forbud mot cage fighting. Det framlagte lovforslaget som flertallet i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen har sluttet seg til, legger opp til regulering av organisert kampaktivitet som tillater knockout. Det foreslås at slik kampaktivitet kun kan utøves etter særskilt godkjenning. En viktig bakgrunn for forslaget er at det anses som medisinsk sannsynliggjort at slag og spark, støt, mot hodet har alvorlige medisinske skadevirkninger. Det vises til uttalelsen fra Norsk Idrettsmedisinsk Forening som er omtalt i lovproposisjonen. Kampaktivitetene skiller seg fra annen fritidsaktivitet ved at mulige skadegjørende handlinger tillates og honoreres. Regjeringen mener at det er i samfunnets interesse å forhindre etableringen av kampaktiviteter med stor grad av vold. Det vil bli utarbeidet forskrifter til loven med nærmere vilkår for godkjenning. Forskriftene vil inneholde sikkerhetsbestemmelser, der sentrale vilkår vil være om kampaktiviteten i tilstrekkelig grad tar hensyn til utøvernes helse og sikkerhet. Eksempler på mulige sikkerhetsbestemmelser er redusert kamptid, medisinsk tilsyn og krav om sikkerhetsutstyr. Kampaktiviteter som i all hovedsak følger slike sikkerhetsbestemmelser er taekwondo, amatørboksing og fullkontakt kickboksing. Disse kan betegnes som lavrisikoaktiviteter i motsetning til høyrisikoaktiviterer som f.eks. cage fighting, toughman fighting og thaiboksing. Høyrisikoaktiviteter vil etter lovforslaget ikke få godkjenning. Jeg vil imidlertid understreke at de fleste typer kampaktiviteter i regi av Norges Idrettsforbund og Olympiske komite ikke tillater knockout, og vil derfor ikke være underkastet lovforslagets krav om godkjenning. Jeg ber om at Odelstinget slutter seg til det fremlagte lovforslag om lov om organisert kampaktivitet som tillater knockout.
Det blir replikkordskifte.
Det er mye rå idrett som kan dukke opp, bl.a. den såkalte cage fighting, som statsråden har vist til nå. Det kunne ha vært interessant å høre litt mer om regelverket der, men jeg tror ikke vi skal gå inn på det nå. Det som er interessant, er jo det prinsipielle her ved at staten skal oppnevne en nemnd som skal godkjenne hvilke idretter man kan tillate å ha knockout i. Lægeforeningen, som har et annet utgangspunkt enn meg, de tar nemlig det rent medisinske og ser på en måte ikke realiteten, at dette er idretter som blir mer og mer populære iallfall i enkelte ungdomsmiljøer, sier i sitt brev til komiteen: «Vi tillater oss å peke på det inkonsekvente i å åpne for – gjennom godkjenning i statsråd – organisert konkurranse, oppvisning og/eller treningskamp der knockout er tillatt, samtidig som det skal være svært restriktivt. Det vil bety at Kongen kan velge ut de personer som skal kunne utsettes for knockout.» Det betyr altså Kongen i statsråd. Ser kulturministeren at det er et dilemma at man skal ha en kommisjon som er statlig oppnevnt? Hvis man hadde ønsket å gå videre på den veien, hadde det ikke f.eks. vært bedre at Idrettsforbundet eller kampsportforeningene selv fikk i oppdrag å utarbeide regelverk som var mer restriktive, og som kunne ivareta disse hensynene? Ser statsråden faren for at de idrettene som ikke blir godkjent av nemnda, vil fortsette aktiviteten i mer skjulte former? For det står ingenting i lovforslaget om forbud mot trening og forbud mot å øve på disse aktivitetene, men det skal altså være forbudt å avvikle kamper. Er ikke statsråden redd for at man da kan oppleve at det blir undergrunnskamper, som man har sett i enkelte andre land der det å arrangere kamper av denne type er veldig populært, nettopp fordi det er forbudt?
Jeg registrerer at representanten Helleland er skeptisk til å innføre en lovregulering på dette området, mens Lægeforeningen på den annen side mener at dette er for svakt. Jeg vil uttrykke at når vi nå får vedtatt lovproposisjonen, skal vi komme med forslag til forskrifter, som selvfølgelig vil bli sendt ut på høring til alle berørte organisasjoner, også Norges Idrettsforbund og Norges Bokseforbund bl.a., og da regner vi med at vi skal få en innretning som i best mulig grad kan sikre at ikke de alvorlige skadene som vi har sett mange tendenser til, inntreffer. Den brutaliseringen av idretten som er i utvikling på dette feltet, er det grunn til å se på med stort alvor, og vi må følge nøye med på hvordan lovreguleringen fungerer. Det er jo nettopp for å unngå at det skal oppstå undergrunnsmiljøer på dette området, at vi innfører en regulering og ikke et forbud. Men vi må følge nøye med i fremtiden, og, som sagt, ha god dialog med alle berørte organisasjoner.
Statsråden ønsker en lovregulering for å være i forkant av en utvikling innenfor sportsaktiviteter som kan gi knockout. Har statsråden reguleringer på gang når det gjelder andre sportsaktiviteter, som kanskje ikke har knockout, men som absolutt ofte er både tøffe og harde, som f.eks. ishockey og andre aktiviteter med stort skadepotensial på grunn av hurtighet, stor styrke og ofte også en form for råhet i kampens hete? Fremskrittspartiet ønsker selvfølgelig ikke en slik regulering, men har statsråden flere reguleringer på gang?
Jeg kan forsikre representanten Bredvold om at vi ikke har noen konkrete planer om å innføre regulering i andre idretter enn kampsporter som tillater knockout. Vi ser selvfølgelig at det i en rekke idretter er risikofaktorer som den enkelte utsetter seg for, men vi har ikke til hensikt å gjøre noe konkret med dette. Jeg har lyst til å understreke at forskjellen i forhold til disse idrettene som tillater knockout, er nettopp at en del av spillets regler går på slag rettet mot hodet. Som det er all grunn til å påpeke, og som legevitenskapen har påpekt gjentatte ganger, er det stor fare forbundet med dette, som en direkte del av denne kampidretten.
Jeg hadde lyst til å kommentere litt det Bredvold spurte om, for dette lovforslaget som vi behandler i dag, er jo egentlig resultat av et pålegg fra et flertall i Stortinget i begynnelsen av denne perioden. Jeg synes det er veldig bra at man har fått fram et opplegg som skal ivareta folks liv og helse, på et område hvor det er virkelig nødvendig. Jeg la også merke til at statsråden vil utvikle forskrifter. Dette er jo et komplisert område, og jeg kunne da tenke meg å utfordre statsråden litt på dette med internasjonale samarbeidsordninger på dette området, som vel også må finnes, fordi idretten på mange måter er internasjonal.
Det er en selvfølgelig sak for oss i Kulturdepartementet at vi vil ha internasjonal kontakt på dette feltet. Som i alle andre idrettssaker er det bred kontakt internasjonalt. Jeg har orientert om Europarådet, som har gått imot enkelte av disse idrettene, og vi vil ha en god dialog med andre land om utviklingen på feltet.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk. Fleire har heller ikkje bede om ordet i sak nr. 11.[[Votering, sjå side 597]]
Odelstinget går til votering i sakene nr. 1–11.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt til Lagtinget.
Under debatten har Ivar Østberg sett fram eit forslag på vegner av Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at fremtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret, eller innbyggerne ved folkeavstemning, har gått imot kommunesammenslutning.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Senterpartiet har varsla at dei går mot tredje ledd.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Erna Solberg sett fram eit forslag på vegner av Høgre og Framstegspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede organiseringen av en mer formell velkomstseremoni knyttet til tildeling av norsk statsborgerskap og legge forslag om dette frem for Stortinget i tilknytning til nye endringer i statsborgerskapslovgivingen.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det sett fram to forslag. Det er forslag frå Erna Solberg på vegner av Høgre forslag frå Karin Andersen på vegner av Sosialistisk Venstreparti. Presidenten vil fyrst la votere over forslaget frå Sosialistisk Venstreparti, og deretter alternativt mellom forslaget frå Høgre og tilrådinga frå komiteen. Forslaget frå Sosialistisk Venstreparti lyder: «Vedtak til lovom endringer i lov 26. mars 1999 nr. 17 om husleieavtaler[[husleieloven]] II lov 26. mars 1999 nr. 17 om husleieavtaler[[husleieloven]] gjøres følgende endringer:§ 4-3 nytt andre og tredje ledd skal lyde:Økningen kan aldri være mer enn 25 pst. av gjeldende leie, om dette er lavere enn gjengs leie. Gjengs leie er et representativt gjennomsnitt av leienivå på stedet, ved leie av lignende husrom på lignende leievilkår.Gjengs leie utgjør fire femtedeler av boligens markedsleieverdi, eller en annen differanse som fastsettes av departementet etter årlig undersøkelse i leiemarkedet, og etter at det er gjort fradrag for den del av verdien som skyldes forbedringer og innsats fra leieren eller tidligere leiere etter samme leieavtale.Nåværende andre og tredje ledd blir nytt fjerde og femte ledd.§ 9-2 nytt andre ledd skal lyde:Leieren skal likevel ha rett til forlengelse av leieavtalen i samsvar med reglene i § 9-3, dersom utleieren fortsatt skal leie ut leiligheten til andre enn sin ektefelle eller samboer, sine egne eller ektefellens slektninger i rett opp- eller nedstigende linje og fosterbarn eller andre personer han har eller har hatt felles husstand med. Husstandsfellesskapet må ha vart i minst 6 måneder og ikke ha blitt avsluttet før leieforholdets begynnelse.Nåværende andre og tredje ledd blir tredje og nytt fjerde ledd.IIDenne lov trer i kraft straks.»
Presidenten reknar med at Sosialistisk Venstreparti no vil støtte tilrådinga frå komiteen subsidiært. – Det blir nikka.
Under debatten har Jørn L. Stang sett fram eit forslag på vegner av Høgre, Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stang. Forslaget lyder: «Vedtak til lovom endringer i lov 18. juni 1965 nr. 4 om vegtrafikk mv.II vegtrafikklov 18. juni 1965 nr. 4 gjøres følgende endringer:
Under debatten har Jan Simonsen på vegner av Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stange sett fram forslaga nr. 1 og 2. Presidenten tar først for seg forslag nr. 2. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen lokalisere den nye domstoladministrasjonen til Oslo.» Forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende til Stortinget.
Til første ledd ligg det føre eit avvikande forslag, nr. 1, frå Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stang. Forslaget lyder: «I lov 13. august 1915 nr. 5 om domstolene[[domstolloven]] gjøres følgende endringer:§ 33 a første ledd skal lyde:Styret for domstoladministrasjonen består av sju medlemmer med personlige varamedlemmer. Kongen oppnevner to advokater, Høyesterett oppnevner tre dommere og Stortinget velger to medlemmer til styret. Høyesterett kan oppnevne en annen særlig kvalifisert representant for domstolene i stedet for en av de tre dommerne. Kongen fastsetter hvilket medlem som skal være leder for styret for domstoladministrasjonen.» Det blir fyrst votert alternativt mellom tilrådinga frå komiteen til fyrste ledd og dette forslaget, deretter over dei øvrige ledda.
Til fyrste ledd ligg det føre eit avvikande forslag, nr. 1, frå Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stang. Forslaget lyder: «§ 55 a første ledd skal lyde:Innstillingsrådet for dommere skal avgi innstilling i forbindelse med dommerutnevnelse og foreta enkelte konstitusjoner etter nærmere bestemmelser i §§ 55 e og 55 f. Innstillingsrådet består av sju medlemmer med personlige varamedlemmer. Kongen oppnevner en advokat og en jurist ansatt i det offentlige, Høyesterett oppnevner tre dommere og Stortinget velger to medlemmer til Innstillingsrådet. Kongen fastsetter hvilket medlem som skal være leder for Innstillingsrådet.» Det blir votert alternativt mellom tilrådinga frå komiteen til fyrste ledd og dette forslaget, deretter over dei øvrige ledda.
Til fyrste ledd ligg det føre eit avvikande forslag, nr. 1, frå Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stang. Forslaget lyder: «§ 235 første ledd skal lyde:Domstoltilsynet behandler klager og vurderer disiplinærtiltak mot dommere. Domstoltilsynet består av fem medlemmer med personlige varamedlemmer. Kongen oppnevner en advokat, Høyesterett oppnevner to dommere og Stortinget velger to medlemmer som representanter for allmennheten til Domstoltilsynet. Kongen fastsetter hvilket medlem som skal være leder for Domstoltilsynet.I følgende bestemmelser skal uttrykket «Tilsynsutvalget» endres til «Domstoltilsynet»: §§ 236, 237, 238, 239 og 240.» Det blir votert alternativt mellom tilrådinga frå komiteen til fyrste ledd og forslaget frå Framstegspartiet og representanten Jørn L. Stang til § 235 samt forslaget om at Tilsynsutvalget endres til Domstoltilsynet i §§ 236, 237, 238, 239 og 240. Deretter blir det votert over andre og tredje ledd.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det sett fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, frå Ola T. Lånke på vegner av Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet forslag nr. 2, frå Ågot Valle på vegner av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget frå Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet lyder: «Stortinget ber Regjeringen sette i gang en gjennomgang av regelverk og praksis som gjelder for stebarnsadopsjoner, herunder også å vurdere strengere kriterier for de regler som skal gjelde for slike adopsjoner.» Forslaget frå Sosialistisk Venstreparti lyder: «Stortinget ber Regjeringa fremme forslag til nødvendige lovendringer som sikrer lesbiske og homofile rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre.» Desse forslaga blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet og representanten Inger Stolt-Nielsen har varsla at dei går mot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile. Presidenten reknar med at Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet og representanten Inger Stolt-Nielsen også her vil røyste imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det sett fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, frå Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegner av Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 2, frå Ola T. Lånke på vegner av Kristeleg Folkeparti, Høgre og representanten Inger Stolt-Nielsen
Her ligg det føre eit avvikande forslag, nr. 2, frå Kristeleg Folkeparti, Høgre og representanten Inger Stolt-Nielsen. Forslaget lyder: «I lov om familievernkontorer skal § 4 lyde:§ 4. Legers selvstendige beslutningsansvarFamilievernkontorenes personell skal være tverrfaglig sammensatt. Det bør være ansatt psykiater eller annen lege, psykolog og sosionom. Jurist, prest og andre yrkesgrupper med relevant utdanning kan også være ansatt ved familievernkontor.I tilfeller der faglig leder ikke er psykiater eller annen lege, og det er ansatt lege/psykiater ved kontoret, berører ikke dette legens selvstendige beslutningsansvar etter helsepersonelloven § 4 tredje ledd.»
Til fyrste ledd andre punktum ligg det føre eit avvikande forslag, nr. 1, frå Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «I lov om familievernkontorer skal § 8 første ledd andre punktum lyde:Opplysningene skal så langt det er mulig gis uten individualiserende kjennetegn.» Det blir fyrst votert alternativt mellom tilrådinga til fyrste ledd andre punktum og dette forslaget, deretter over de øvrige ledd og punktum.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Høgre og Framstegspartiet har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile. Presidenten reknar med at Høgre og Framstegspartiet også her vil røyste imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat.