Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Demokratska stranka Srbije je podnela amandman na član 8. Odnosi se na nazive koji se ne mogu zaštiti. U prvom stavu u tački 4), zapravo, to su oznake geografskog porekla koje ne mogu da zaštite naziv, vi navodite koje su sve to oznake i kažete, između ostalog, u toj tački 4): „koji je istovetan ili bitno sličan ranije registrovanom žigu, ukoliko, s obzirom na reputaciju, poznatost i dužinu upotrebe tog žiga...“. Ono što smo mi želeli da promenimo je ovaj pojam „poznatost“. Smatramo da nije u duhu srpskog jezika i da ne odgovara način na koji je upotrebljen ovde. Mislimo da je mnogo bolja reč „prepoznatljivost“. U odgovoru zbog čega ne prihvatate amandman kažete: „U kontekstu odredbe člana 8. tačka 4) Predloga zakona radi se o poznatosti žiga u smislu upoznatosti učesnika u prometu sa tim žigom.“ Pogledajte kako to zvuči kada upotrebite reč „prepoznatljivost“ – u kontekstu odredbe člana 8. tačka 4) Predloga zakona radi se o prepoznatljivosti žiga u smislu upoznatosti. Mislim da nije tačno ovo što ste odgovorili, prosto ne odgovara činjeničnom stanju. Mislim da je mnogo jednostavnije upotrebiti pojam koji smo mi dali i koji se odnosi na ovu poznatost koju vi navodite. Prepoznatljivost je srpska reč, „poznatost“ ne postoji u srpskom jeziku, nije reč.
Zahvaljujem. Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Vitomir Plužarević. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 14. amandman je podnela narodni poslanik Donka Banović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospođa Donka Banović želi reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Ovo je jedan od prvih amandmana u nizu amandmana koje je predlagač zakona prihvatio. O nekima ćemo govoriti, a o nekima ne. Sada želim da objasnim šta je predlagač zakona prihvatio, i to na ovom članu. Naime, u članu 14. se govori o međunarodnom registrovanju oznaka geografskog porekla i registrovanju oznaka geografskog porekla na nivou Evropske zajednice. U prvom i u drugom stavu je navedeno da ovlašćeni korisnik oznake geografskog porekla može da podnese zahtev za međunarodno registrovanje, u skladu sa međunarodnim ugovorom koji obavezuje Republiku Srbiju. To je jedna vrsta zahteva. U drugom stavu se govori o drugoj vrsti zahteva, odnosno da može da podnese zahtev za registrovanje oznake geografskog porekla na nivou Evropske zajednice. Dakle, u ovom članu se spominju dva zahteva. U poslednjem stavu predlagač kaže da Vlada bliže propisuje sadržinu zahteva (dakle, množina), određuje priloge koji se podnose uz zahtev i propisuje njihovu sadržinu. Mi smo intervenisali ovde i predlagač zakona je prihvatio da umesto reči „Vlada“ stoji „organ nadležan za intelektualnu svojinu"; dakle, da se konkretno zna koji je organ dužan da propiše sadržinu i priloge koji bi išli uz ovaj zahtev, tako da umesto „Vlada“, što je jako neodređeno... Jeste da su ovo ministarstvo i taj organ deo Vlade, ali je veoma dobro da u samom zakonu stoji, jer taj organ će to raditi. I ne samo ovo, nego će i sve ostale zahteve ili obrasce ovaj organ propisivati, tako da je jako dobro da stoji konkretno koji je to organ, a ne uopšteno – Vlada. Hvala.
Ovo je bilo od vremena vaše poslaničke grupe, s obzirom na to da nema više amandmana, postao je sastavni deo Predloga zakona. Samo bih htela da podsetim da imate još jedanaest minuta, i četiri minuta ima ovlašćeni predstavnik. Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milica Vojić-Marković. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospođa Donka Banović ima reč.
U članu 17. se govori o dokazu o izvršenoj kontroli kvaliteta i posebnih svojstava proizvoda. Predlagač predlaže da sertifikat koji potvrđuje kvalitet i obavljenu kontrolu ne može biti stariji od šest meseci. Mi smo ovde predložili da taj sertifikat ne može da bude stariji od tri meseca. Mislimo da kontrolu treba izvršavati češće kada je u pitanju ova vrsta proizvoda. Drago mi je što se predlagač složio sa nama. Dva puta godišnje možda nije dovoljno, bar nije u početku, možda kasnije, možda na osnovu prakse bude jasno da je dovoljno i šest meseci, ali u početku nije dovoljno da to bude svakih šest meseci. Inače, prednost ovih proizvoda koji nose ovu oznaku jeste i ta da je potrošač siguran u kvalitet tog proizvoda, tako da on ima jednu psihološku prednost kada su u pitanju ovi proizvodi na tržištu. Zahvaljujem se predlagaču što je prihvatio ovaj amandman.
Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Izvolite, gospodine Iliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 20. Predloga zakona o oznakama geografskog porekla, s predlogom da se u stavu 1. dodaje nova tačka 2) koja glasi: „podatke o preduzeću ili gazdinstvu u vlasništvu podnosioca prijave“. Član 20. Predloga zakona odnosi se na to šta treba da sadrži zahtev za registrovanje imena porekla, odnosno geografske oznake. Predlagač u obrazloženju zašto je amandman odbijen kaže da sva fizička i pravna lica mogu da se pojave u svojstvu podnosioca prijave za priznanje oznake geografskog porekla, bez obzira na to da li se bave ili ne nekom proizvodnom delatnošću. Međutim, ipak se u tački 3) ovog istog člana od podnosioca prijave traži da navede vrstu proizvoda koji se obeležava određenim geografskim nazivom. Kako će lice, pravno ili fizičko, ako nema proizvod koji bi se obeležio geografskim nazivom, da ispuni ovu obavezu iz tačke 3)? Znači, neko fizičko ili pravno lice neće moći da podnese zahtev za proizvod koji proizvodi neko drugi. Podneo sam amandman zato što bi se njim upotpunilo pravo stanje stvari koje se tiče podnosioca zahteva. Mislim da nema ničeg lošeg u tome da podnosilac zahteva, pored ostalih podataka, pruži podatke o preduzeću i gazdinstvu koje poseduje, ukoliko ga ima. Ako je podnosilac zahteva fizičko lice, a ne bavi se nikakvom proizvodnjom, čije će onda proizvode navesti i sa čijim ovlašćenjem? Zahvaljujem.
Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević i Milica Vojić-Marković. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospođa Vojić-Marković, izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, dobro je što je Vlada prihvatila ovaj amandman, ali je prosto trenutak da se skrene pažnja na nešto što je značajno; skoro u svakom zakonu imamo sličnu odrednicu – Vlada određuje ovo ili ono. Smatramo, zbog efikasnosti i preciznosti, zbog toga šta je čija nadležnost i kako se ona sprovodi, mora da se … (Predsednik: Gospodo poslanici, zaista nismo u mogućnosti da pratimo izlaganje gospođe Vojić-Marković. Molim vas da budemo malo tiši.) Hvala, gospođo predsednice, ali niste morali, nisu oni ni pročitali zakon, pa ih ovo ni ne interesuje. Vrlo je važno da Vlada odredi koji je to organ koji će se baviti ovom materijom. Tek onda možemo da pratimo šta je čija nadležnost i kako se sprovodi efikasnost. Hvala što ste prihvatili ovaj amandman.
Poslanici su, naravno, pročitali zakon. Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 25. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić, koji želi reč.
Dame i gospodo, član 25. govori o redosledu podnošenja prijava i njihovom ispitivanju. Prijave se ispituju po redosledu podnošenja koji se utvrđuje prema datumu njihovog podnošenja. Izuzetno od odredaba stava 1, prijava se rešava po hitnom postupku u slučaju, pa tačka 2) – ako je podnet zahtev za međunarodno registrovanje oznake geografskog porekla, odnosno zahtev za registrovanje oznake geografskog porekla na nivou Evropske zajednice, u skladu sa propisom Evropske zajednice. Predložio sam da se brišu reči „odnosno zahtev za registrovanje oznake geografskog porekla na nivou Evropske zajednice, u skladu sa propisima Evropske zajednice“, zato što smatram da se prethodna odrednica „međunarodno registrovanje oznake geografskog porekla“ odnosi na sve zemlje, pa da je tekst čije je brisanje predloženo suvišan.
Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Gospođa Milica Vojić-Marković želi reč.
Hvala, gospođo predsednice. Član 25. se odnosi na redosled ispitivanja prijave. Mi smo ovde reagovali po dva osnova. Posle stava 2. smo dodali novi stav 3, koji glasi: „U slučajevima iz stava 2. ovog člana podnosi se zahtev za ispitivanje prijave po hitnom postupku.“ Posle stava 3. dodali smo novi stav 4, koji glasi: „Za zahtev za ispitivanje prijave po hitnom postupku iz stava 2. tačka 2) ovog člana plaća se posebna taksa.“ Šta smo želeli da postignemo? Želeli smo da rasteretimo ljude plaćanja taksi redovno i svaki put. Kažete da se u slučaju postupka pokrenutog pred sudom, carinskim organom ili organom inspekcijskog nadzora, na zahtev suda, carinskog organa ili nadležnog inspekcijskog organa ne plaća taksa, ali se plaća ako je podnet zahtev za međunarodno registrovanje oznake geografskog porekla, odnosno zahtev za registrovanje geografskog porekla na nivou Evropske zajednice, u skladu sa propisom Evropske zajednice. Hvala vam.
Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 27. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Gospodin Milan Dimitrijević ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ovom članu zakona postoje dve stvari o kojima treba razgovarati. Radi se o tome da jedan državni organ, zadužen za poslove intelektualne svojine, traži mišljenje drugog organa, i to je u redu. Ako drugi organ ne dostavi to mišljenje, prvi organ, iako bez dostavljenog mišljenja, nastavlja dalju proceduru. To otvara prosto pitanje – da li državni organ i država funkcionišu? Šta radimo ako to ne funkcioniše? Šta će nam takav organ? Da li uopšte treba takav organ da postoji? Ako nije obavezno da on dostavi mišljenje, a prvi organ može da nastavi svoj rad, da li postoji svrha postojanja tog organa? U ovom zakonu ne postoji. To otvara i drugo pitanje. U toku prošle i ove godine govorili smo o smanjenju državnog aparata, štednji budžeta; bilo je priče o rekonstrukciji Vlade, smanjenju državnog aparata, čak je jedan amandman na budžet prihvaćen, da se na sajtu Vlade do 31. januara objavi spisak državnih službenika. Nažalost, toga do dana današnjeg nema. Šta je suština ove priče? Suština ove priče je da i pored upozorenja da državni organi ne funkcionišu, da su prekobrojni, počev od broja ministarstava, zaposlenih u ministarstvima, vi uopšte ne vodite računa o tome, nego besomučno trošite pare poreskih obveznika. To je problem na koji vas mi upozoravamo dve godine, a na koji uopšte ne reagujete. Da li postoji odgovor na ovo pitanje, na ovaj član koji je potpuno besmislen, da jedan državni organ ne radi, da ne dostavi mišljenje, a da drugi organ bez dostavljenog mišljenja može da nastavi svoj rad? Šta će nam uopšte taj državni organ? Koja je svrha postojanja? Da tu sedi deset ili petnaest ljudi iz različitih partija, da primaju platu, a da svoj posao ne rade? To je priča o državnom aparatu i državnoj administraciji. To vama, izgleda, ne dopire do mozga i to je žalosno stanje u Srbiji.
Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 28. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Gospođa Donka Banović. Izvolite.
Hvala. Ovo je ista vrsta ili tip amandmana kao onaj o kojem je govorio moj kolega Milan Dimitrijević. Dakle, u pitanju su stavovi u ovom članu, gde se kaže da neki nadležni organ od koga se traži mišljenje po nekom pitanju u roku od 60 dana može i ne mora da dostavi mišljenje, a ako ne dostavi mišljenje u roku od 60 dana, onda će organ koji je nadležan za poslove intelektualne svojine nastaviti svoj rad. Gospodin Dimitrijević je dobro obrazložio. Zašto mi i kroz ovaj zakon dozvoljavamo da neki nadležni državni organi mogu ili ne moraju da obavljaju svoj posao? Dakle, organ koji je nadležan za poslove intelektualne svojine mora da obavlja svoj posao. On traži mišljenje, a ako mu taj drugi organ ne dostavi mišljenje, organ za intelektualnu svojinu opet mora da obavlja svoj posao. Zašto ste vi uopšte tako blagonaklono gledali na obaveze drugih državnih organa, a vi morate da obavljate svoje obaveze?
Narodni poslanik Milorad Krstin podneo je amandman kojim je predložio promenu naslova iznad člana 29. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Milan Dimitrijević. Gospođa Vojić-Marković želi reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, član 30. se odnosi na rešenje o priznavanju i upisu u odgovarajući registar. U prvom stavu piše ovako: „Ako je nadležni organ dao pozitivno mišljenje o ispunjenosti uslova za priznavanje imena porekla, odnosno geografske oznake, ili ako u roku iz člana 27. stav 3. ovog zakona nije dao mišljenje...“. Dakle, mi smatramo da ovaj deo treba brisati: „ako u roku iz člana 27. stav 3. ovog zakona nije dao mišljenje“. Meni potpuno nije jasno zbog čega mi kao država pravimo Vladu, zašto pravimo zakone u kojima stoji alibi za Vladu da ne radi svoj posao. Ako smo formirali organ za intelektualnu svojinu, on mora da radi; ako smo formirali Vladu, ona mora da radi. Dakle, trenutno stanje u ovoj državi je – Vlada ne radi svoj posao, pa onda delegira i organima da ne rade svoj posao. Prosto nije normalno. Mi smatramo da u ovoj državi, da bi se uspostavio red, a red je bio nekad, dok vi niste došli u ovu državu, svako mora da radi svoj posao. Pa, izvolite, gospodo iz Vlade, radite svoj posao.
Na član 35. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milica Vojić-Marković. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 36. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 37. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milan Dimitrijević. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Gospođa Donka Banović i Milan Dimitrijević žele reč. Najpre gospođa Donka Banović.
Izvinite, ali niste videli, javila sam se za amandman na član 37. Jeste da je prihvaćen, ali opet hoću da naglasim da je predlagač zakona apsolutno imao sluha kada je reč o kontroli kvaliteta ovih proizvoda. Tako će u ovom zakonu biti propisano da se vrši redovna kontrola, a prema tome se izdaju i odgovarajući sertifikati, ne svakih šest meseci nego svaka tri meseca. Zahvaljujem se predlagaču što je prihvatio ovaj amandman.
Gospodin Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, principijelno, ovo je u redu, ovaj član zakona, ali on mora da se poboljša. Dakle, radi se o pitanju hitnosti. Hitnost zahteva podnošenje zahteva za hitnost. To podnošenje zahteva iziskuje da se plaća posebna taksa. Evo vam prilike da neki novac namaknete budžetu. Dakle, mi smo videli mogućnost da se na jedan opravdan, valjan, potpuno legalan način namakne novac u budžetu zato što postoji hitnost zbog razloga koje ste naveli u tački 2). Ne vidim razlog zbog čega niste ovaj amandman prihvatili. U prethodnom delu zakona, o kome smo govorili, u članu 29. imamo problem beskorisnosti pojedinih delova državnog aparata, a u onom delu zakona gde vam nudimo poboljšanje i opravdanost kako ćete da uberete prihode, vi taj amandman ne prihvatate. Dakle, meni je to potpuno nerazumljivo. Mi se trudimo da vam damo mogućnost da zakon poboljšate, vi to nećete da prihvatite, gurate ovakav zakon, koji bez prihvaćenih amandmana gubi neki smisao.
Na član 40. amandman je podneo narodni poslanik Srboljub Živanović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Želite reč, gospodine Živanoviću?
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je ovaj zakon jedan od najvažnijih zakona koje smo do sada obrađivali, a tiče se pitanja proizvodnje i prometa poljoprivrednih proizvoda, gde mora da postoji veliki stepen kontrole prilikom proizvodnje hrane, naročito danas kada je velika svetska ekonomska kriza, kada se teži da se što više proizvede, a ne obraća se pažnja na kvalitet proizvoda. Bitno je... Molim sve vas koji ste prisutni ovde za malo pažnje, jer se od vašeg žagora uopšte ne čuje moje izlaganje. Bitno je da znate da primena određenih herbicida ili insekticida u poljoprivrednoj proizvodnji ponekad može da bude opasna. To vam govorim iz iskustva; nisam poljoprivredni stručnjak, ali sam se bavio određenom proizvodnjom. U proizvodnji krompira se koristi timetirano đubrivo za borbu protiv bube, krompirove zlatice. To može da bude toliko opasno, jer karenca, što se tiče tog veštačkog đubriva, može da traje i do 90 dana. Šta je tu problem? Problem je onaj ko proizvodi taj proizvod, pa mlade krompiriće iznosi na pijacu, nažalost, to može da bude otrovan proizvod…
Gospodine poslaniče, vaša poslanička grupa više nema vremena; bila su još dva minuta, vi ste to sada potrošili. Zahvaljujem. Na član 41. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 42. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 42. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Donka Banović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 43. amandman je podneo narodni poslanik Milan Nikolić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 46. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović i Milica Vojić-Marković. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 49. amandman je podneo narodni poslanik Milan Škrbić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 50. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 53. amandman sa ispravkom zajedno su podneli narodni poslanici Donka Banović i Milica Vojić-Marković. Vlada je prihvatila i ovaj amandman. Na član 54. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospodine Vladane, nemate više vremena. Na član 55. amandman je podnela narodni poslanik Dušanka Plećević. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za nauku i tehnološki razvoj podneo je amandman na član 61. Da li je Vlada prihvatila amandman Odbora? Izvolite, gospodine ministre.
Vlada je prihvatila amandman.
Na član 63. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 65. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 71. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Donka Banović. Vlada i Odbor za nauku i tehnološki razvoj prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 13. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O AMNESTIJI (pojedinosti) Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam povodom pretresa u pojedinostima 13. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača gospođe Snežane Malović, ministra pravde i Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, pozvala da sednici prisustvuju i Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, Jovan Ćosić, načelnik u Ministarstvu pravde i Vladimir Ćeklić, samostalni savetnik u Ministarstvu pravde. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Dušan Marić, Milorad Buha, Slađan Mijaljević, Nikola Savić, Momir Marković, Sreto Perić, Mirko Munjić i Vladan Batić. Primili ste izveštaje Zakonodavnog odbora i Odbora za pravosuđe i upravu i mišljenje Vlade o amandmanima. Pre prelaska na pretres u pojedinostima podsećam vas da je Zakonodavni odbor, na osnovu člana 148. stav 2. Poslovnika, odbacio kao neblagovremene amandmane narodnog poslanika Vladana Batića na članove 4, 5. i 11. i kao nepotpune amandmane narodnih poslanika Slađana Mijaljevića, Nikole Savića, Srete Perića i Momira Markovića koje su podneli na član 1. Prema članu 148. stav 3. Poslovnika, odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto nisam najbolje procenila vreme i zamolila sam ministra koji treba da bude sa nama po ovoj tački da dođe oko 11.10 - 11.15 časova, nastavićemo rad u 11.10 časova. Zahvaljujem.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u prepodnevnom delu sednice, posle pauze, raspravom u pojedinostima po 13. tački dnevnog reda – Predlogu zakona o amnestiji. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li se neko javlja za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 1. kojim se predviđa davanje amnestije svim licima koja su od 18. aprila 2006. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila odnosno za koje postoji osnovana sumnja da su učinila sledeća krivična dela: izbegavanje vojne obaveze, izbegavanje popisa i pregleda, neizvršavanje materijalne obaveze, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem i obmanom, samovoljno odsustvo i bekstvo iz Vojske Srbije. Amnestija bi obuhvatala oslobađanje od krivičnog gonjenja, oslobađanje od izvršenja kazni i brisanje osude. Predložio sam da se briše ovaj datum, 18. april 2006. godine, i da amnestija obuhvati sva lica koja su do dana usvajanja ovog zakona učinila navedena krivična dela, sa željom da ovo bude poslednja amnestija ove vrste, posebno amnestija sa ovolikim obimom počinilaca ovih krivičnih dela. Dame i gospodo, ovo je treći ili četvrti put da se u ovom domu usvaja zakon o amnestiji, zakon o oproštaju, o onima koji su počinili teška krivična dela protiv bezbednosti Republike Srbije. Sama ta činjenica je najbolja potvrda one narodne poslovice „Junakova majka kukala, beganova majka pjevala“. Sam po sebi, oproštaj je plemenit čin. Opraštanje je suština hrišćanstva. Međutim, ako država redovno oprašta, ako nagrađuje one koji su dezertirali, one koji ne izvršavaju jednu od najvažnijih zakonskih i moralnih obaveza svakog građanina svake države, a to je obaveza učestvovanja u odbrani zemlje i obaveza pripremanja za odbranu zemlje, onda se postavlja pitanje odgovornosti države prema onim građanima koji te svoje obaveze izvršavaju na vreme i u skladu sa zakonom. Posebno je pitanje odgovornosti prema pojedincima koji su izvršavajući tu obavezu poginuli za Srbiju, i posebno pitanje odgovornosti prema njihovim porodicama. Ispada da je država njih brutalno prevarila, na prevaru ih odvela u smrt. Evo zbog čega. U vreme mobilizacije za rat država je rekla da svi moraju da učestvuju u odbrani zemlje. Zapretila je da će svi oni koji se ne budu odazvali pozivu na mobilizaciju, koji budu dezertirali, odgovarati u skladu sa najstrožim zakonskim propisima. Kao što znamo, kao što vidimo, država nije ispunila svoje obećanje, država je slagala svoje građane. Ni na koji način nije kaznila one koji su dezertirali, naprotiv, nagrađuje ih amnestijom. Isti je slučaj i sa ljudima koji su odbili da služe redovan vojni rok. Oni koji su odslužili vojni rok, koji su ispoštovali svoju državu, koji su se godinu dana naporno osposobljavali za njenu odbranu, prevareni su. Ispali su naivni i izgubili godinu dana vremena. Možda su zbog odlaska u vojsku, posebno oni koji su radili kod privatnika, izgubili posao. U najboljem slučaju, oni koji su služili redovan vojni rok izgubili su prihode u iznosu od nekoliko hiljada evra zbog neprimljenih redovnih primanja. Možda je neko od njih propustio da završi izuzetno važne poslove na porodičnom imanju, možda je neko izgubio godinu dana studija ili godinu dana stručnog usavršavanja. Sada ću napraviti jedno poređenje. Podsetiću da je Srbija pre nekoliko dana porodici Ivana Stambolića isplatila 250.000 evra za pretrpljene duševne bolove zbog njegove smrti. Postavljam jedno pitanje – ako je država porodici gospodina Stambolića isplatila 250.000 evra za duševni bol, koliko novca treba da isplati Dragoljubu i Nadi Milić iz Gojbulje kod Vučitrna, sada su izbeglice u Kraljevu, čija su dva sina Srđan i Boban poginuli na Kosovu i Metohiji braneći Srbiju? Država nema nikakvu odgovornost za smrt gospodina Stambolića. Država ga nije ubila, niti ga je prevarom namamila u smrt. Presudom je utvrđeno da su zločin počinili pojedinci, ili grupa pojedinaca. Postavlja se pitanje zašto bi država plaćala zbog toga što je grupa pojedinaca iz nepoznatih razloga, možda upravo zato da bi nanela štetu državi Srbiji, ubila Ivana Stambolića? Kada sam već kod ove teme, nameće mi se jedno pitanje – da li je država preuzimajući odgovornost za ovaj zločin preuzela podvalu Haškog tribunala o kolektivnoj krivici srpskog naroda, pa kada god neko od Srba počini zločin, za to se proglašavaju krivim srpski narod i cela država? S druge strane, država je direktno odgovorna za smrt braće Milić. Mobilisala ih je da je brane. Oni su poginuli izvršavajući naređenje koje im je dala država Srbija. Ako je država porodici jednog čoveka isplatila 250.000 evra za pretrpljen duševni bol, postavljam pitanje – koliko desetina miliona evra bi trebalo da isplati porodici dvojice mladića od 25 godina, braće blizanaca koji su izvršavajući naređenje države poginuli, zatrli porodičnu lozu? Postavlja se još jedno pitanje: zašto država ne isplati odštetu za duševni bol porodici Veselina Boškovića, Zvonka Osmajlića i ostalih koji su ubijeni na Ibarskoj magistrali? Porodice vojnih dezertera amnestiju prihvataju sa oduševljenjem i to je razumljivo, ljudski, ali država mora da razmišlja kako tu amnestiju prihvataju porodice 1.005 policajaca i vojnika koji su poginuli braneći Kosovo i Metohiju. Država mora da razmišlja o tome kako se oni danas osećaju. Ili porodice više od 3.000 srpskih vojnika i policajaca koji su po naređenju države, po naređenju iz Beograda, otišli da ratuju u Hrvatsku i u BiH i tamo poginuli. Te porodice se, budite ubeđeni, osećaju prevareno, izigrano, namagarčeno. Poruka koju im država šalje je vrlo problematična, ponižavajuća – mi smo se šalili. Suštinsko pitanje glasi: da li država treba više da vodi računa o osećanjima onih koji su je branili, koji izvršavaju njene zakone ili o osećanjima onih koji su je ostavili na cedilu, koji su je izdali? Postavlja se pitanje ko će i koliko da plati duševni bol Ivana i Drage Filipović, kojima su u jednom danu rata za Kosovo i Metohiju poginula obojica sinova, Slaviša i Siniša? Ili porodici Kostić iz Retinja kod Orahovca, kojima su Šiptari u jednom danu ubili četrnaest ukućana, muških glava? Većina njih je bila mobilisana od strane države. Još drastičniji primer, koliki je taj duševni bol i ko bi trebalo da proceni duševni bol porodice Beriša iz Kpuza kod Kline, čija su dva sina, Šiptara, poginula izvršavajući naređenje države Srbije? Izet je poginuo u Vukovaru, a Adem je poginuo u vreme agresije NATO pakta na SRJ u Prištini. Kada je u pitanju obaveza odbrane države i obaveza služenja vojnog roka, postoje dve mogućnosti, dva logična rešenja. Prvo je da Skupština usvoji zakon da su odbrana zemlje i služenje vojnog roka sveta obaveza i da obezbedi poštovanje tih obaveza. Drugo je da ova skupština usvoji zakon da odbrana zemlje i služenje vojnog roka nisu zakonska obaveza, da vojsku služi samo onaj ko hoće; da Srbiju, ukoliko bude napadnuta, brani onaj ko hoće. I jedno i drugo je bolje rešenje od dosadašnje prakse da oni koji brane otadžbinu stradaju, a one druge država nagrađuje. Dame i gospodo, sada se obraćam vladajućoj većini, na jednoj strani vodite medijsku i sudsku hajku protiv većine učesnika otadžbinskih ratova. Još malo pa ćete u podizanju optužnica protiv Srba dostići Haški tribunal. Ponašate se kao u onoj narodnoj pesmi koja govori o nagonjenju Turaka na buljuke: „Što propusti Mali Radojica, dočekuje Deli Radivoje, što propusti Deli Radivoje, dočekuje Starina Novače.“ Izvinjavam se što vas poredim sa ovim počiniocima teških i sistematskih zločina nad Turcima Osmanlijama. Što srpski političari ratnika ne optužiše, hrvatsko, muslimansko, slovenačko, šiptarsko tužilaštvo, što ih ne optuži Haški tribunal, to ih optuži tužilaštvo u Beogradu. Na drugoj strani, nekim borcima ste isplatili po deset ratnih dnevnica za svaki dan proveden na ratištu, većini ste isplatili samo po jednu, a ima onih kojima niste dali ni jedan jedini dinar. Među njima sam i ja. Za četiri godine koje sam kao pripadnik oružanih snaga Srbije proveo na ratištu nisam dobio ni dinar. I dobro je što ga nisam dobio, braniti otadžbini u stroju sa svojom braćom je najveća čast koju jedan srpski sin može da doživi, i to se ne može platiti nikakvim parama. Na trećoj strani, amnestirate vojne dezertere. Na četvrtoj strani, većina vojnika vam odsluži vojni rok, a da ne zna kako izgleda puška, osim onog znanja koje su stekli gledajući američke filmove. Na kraju, postavlja se suštinsko pitanje: ko će sutra braniti Srbiju ako bude napadnuta, posle svega što vi radite?
Devet minuta i petnaest sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, pred nama je vrlo bitan zakon, sa aspekta vlasti. Naime, predlažući ovaj zakon, koji je legitiman jer je amnestija legitimno pravo i legitiman institut krivičnog prava, vi ste ušli u određenu materiju koja ima vrlo negativne reperkusije i izazvaće vrlo negativne odnose u praksi. O čemu se radi? Radi se o tome da je aktuelna vlast legalizovala dezerterstvo. Ono što je bila sveta obaveza, što je bila moralna obaveza, što je bila čast, ovakvim zakonima, i pređašnjim zakonima o amnestiji i drugim zakonskim propisima koji su regulisali ovu oblast... vi ste legalizovali protivzakonit čin. Ono što je još pogubnije, to je da najviši državni funkcioneri čine određene akte na koje nemaju pravo. Krenuću od predsednika Tadića koji je pre desetak dana zvanično, kao predsednik države, izašao sa stavom, ne znam na temelju kog propisa, da Srbija odustaje od zahteva da se Ejupu Ganiću, ratnom zločincu, sudi pred organima Republike Srbije, nego se to prepušta BiH. Ko je Ejup Ganić, pročitaću iz knjige Dimitrija Ristevskog „Psihološka rehabilitacija Srbije“, koji u svojoj knjizi prenosi reči koje je on izgovorio pred televizijskim kamerama BiH. „Potpredsednik Predsedništva BiH Ejup Ganić, koji je rukovodio napadom na kolonu JNA u Sarajevu, a kojoj je bezbednost garantovao predsednik Predsedništva Alija Izetbegović, naređuje“, ističe gospodin Dimitrije Ristevski, „Juki Prazini i kaže – ubijte Srbe i vojnike bez milosti, gulite ih i pecite. Srpska stoka neće koračati Sarajevom. Sada se pokaži, Juka. Juka Prazina odgovara na ove reči svoga pretpostavljenog, u ovom slučaju potpredsednika Predsedništva BiH – ne brini, šefe, biće tako, i još gore, za ovu srpsku gamad“. Zar ove reči nisu poziv na etničko čišćenje i genocid? Zar ove reči nisu pravi poziv na genocid nad srpskim narodom u BiH? Iste takve reči su izgovarali predstavnici vlasti u Republici Hrvatskoj. Pročitaću vam samo jednu rečenicu potpredsednika SaboraŠeksa, u prethodnom sazivu predsednika Sabora: „Srbi iz Hrvatske su dobri samo ako su ispod zemlje“. To jasno govori o karakteru vlasti u Hrvatskoj i u BiH. Ova vlast amnestira, aktivnim i pasivnim odnosom, sve te počinioce ratnih zločina na prostoru bivše Jugoslavije. Ono što treba da učini ova vlast, to je da nijednog trenutka ne oprosti sve ono što su predstavnici vlasti, državni organi i svi drugi učinili na prostoru bivše Jugoslavije, jer to isto ne opraštaju predstavnici BiH, predstavnici Hrvatske, predstavnici Slovenije. Pred pravosudnim organima Republike Srbije vodi se na desetine postupaka protiv Srba iz Republike Srpske Krajine. Spomenuću ovde nekoliko postupaka koji su pri kraju: „Ovčara“, „Lovas“, otvoren je postupak Baranja, otvoren postupak Tenja, sutra će biti Vukovar, prekosutra će biti Knin itd. Oni ne praštaju, podnose prijave i svu dokumentaciju pravosudnim organima, Specijalnom tužilaštvu i Specijalnom sudu u Republici Srbiji, koji vode postupke. Šta smo mi to učinili? Nažalost, nema ovde ministra pravde da nam kaže šta čine državni organi Republike Srbije, pravosudni organi Republike Srbije da se utuže svi oni i da se povede postupak protiv svih onih koji su ubili 7.000 Srba iz Republike Srpske Krajine. Da li se vode postupci u Hrvatskoj protiv onih koji su ubili 100 Srba u Zagrebu od 1991. do 1993, 1994. godine, u Osijeku 185, u Sisku 611, u Gospiću 120 itd? Amnestiramo ovim zakonom i ovakvim zakonima one koji su počinili manje zločine, a ne činimo ono, u smislu čovečnosti, pravde i pravičnosti, što je počinjeno nad našim narodom. Ova država ćuti. To je sramno za ovu državu. Hvala.
Tri minuta i pedeset pet sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Pre svega, zbog javnosti je bitno istaći da se ovim predlogom zakona ne amnestira nijedno lice koje je učinilo ili je osumnjičeno za krivično delo iz oblasti ratnih zločina. Dakle, ovde se radi o jednoj konkretnoj grupi krivičnih dela koja se odnose na Vojsku Srbije, ali ne na ratne zločine. Dakle, podsetiću da ratni zločini ne zastarevaju i da organi Republike Srbije koji su nadležni čine sve, naša javnost je dobro upoznata sa tim, da se procesuiraju svi ratni zločinci. Što se tiče samog amandmana kolege Buhe, smatram da ovaj amandman ne treba prihvatiti, s obzirom na to da bi se u slučaju prihvatanja ovakvog amandmana radilo o dekriminalizaciji ovih krivičnih dela. Naime, amandmanom se traži da se brišu reči „do dana stupanja na snagu ovog zakona“. Amnestija, po svojoj prirodi, mora da obuhvata određeni vremenski period, u konkretnom slučaju od 18. aprila 2006. godine pa do dana stupanja na snagu ovog zakona. Ukoliko bi se prihvatio amandman narodnog poslanika Milorada Buhe, ova krivična dela brisala bi se iz Krivičnog zakona i ova inkriminacija više ne bi postojala. Iz tih razloga amandman je neprihvatljiv. Zahvaljujem.
Minut i trideset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Moram na početku da kažem da ovo što je gospodin Vlatko rekao ne stoji u amandmanu gospodina Buhe. To što je on koristio neku drugu argumentaciju sa kojom je hteo da ubedi poslanike zašto je njegov amandman dobar, to je druga dimenzija. Moramo da skrenemo pažnju, pre svega onima koji vrše vlast, pa i javnosti, pa i ovima koji u okviru zakonodavnog organa utiču na to, na neka pitanja koja neminovno ovaj zakon i uopšte zakoni o amnestiji otvaraju. Oni, naravno, otvaraju, pre svega tu veliku moralnu dilemu – kako čovek da se postavi prema državi i kako čovek da ispunjava svoje obaveze koje mu je država nametnula? Po pravilu, kada građanin ispunjava svoje obaveze prema državi, računa se da je lojalni građanin, u zavisnosti od zakona, ili se na neki način čašćava, kao vid društvene satisfakcije i priznanja, a u slučaju kada čovek ne ispunjava svoju zakonom propisanu obavezu, on trpi odgovarajuću sankciju. Sankcije se, po pravilu, nalaze u Krivičnom zakoniku. Ovaj predlog zakona tretira nekoliko vrlo teških krivičnih dela iz članova 394, 395, 396, 397. i 399. Radi se o teškim krivičnim delima koja potpadaju pod jednu širu grupu krivičnih dela protiv odbrane i vojske. Dokle god postoji zakonska i ustavna obaveza da država garantuje odbranu teritorije i ljudi i dokle god postoji obaveza pružanja i garantovanja bezbednosti svim građanima, znači, dokle god postoji ta obaveza, verovatno mora da postoji sankcija ukoliko se neko ogreši o zakonsku obavezu. S pravom je gospodin Marić otvorio pitanje kako se država ophodi prema građanima koji ispunjavaju obaveze i prema građanima koji ne ispunjavaju svoje obaveze. On je došao do zaključka da se ovakvim zakonom daje naknadno satisfakcija i društveno priznanje ljudima koji su rekli – ne poštujem državu, ne poštujem svoju državu. Iz toga može da se izvuče zaključak, s obzirom na posledice koje su pretrpeli neki građani koji su poštovali obavezu, da su izigrani. Što bi se reklo, ono narodno – verovanje ludom radovanje. Takve poruke ne smemo da šaljemo. Amandman gospodina Buhe produžava vremenski okvir koji je propisan članom 1. Predloga zakona. Ali, mi u kontinuitetu imamo amnestiju kad se radi o ovim krivičnim delima. Znači, zahvaćeno je ono što je bilo od 7. oktobra 2000. godine, pa praktično do danas, zato što je ovo drugi zakon, koji se samo nastavlja; ovaj zakon samo to proteže, od, čini mi se, 18. aprila 2006. godine. To je datum kada je donet onaj prethodni zakon. Znači, od 5. oktobra, od 7. oktobra 2000. godine u kontinuitetu se promoviše novi sistem vrednosti, koji glasi – ne moraš da ispunjavaš obaveze prema državi, računaj, doći će amnestija, kada je u pitanju ovih pet-šest krivičnih dela koja se tiču odbrane države. To je ta loša poruka. Naravno, ovaj zakon otvara još jednu dilemu. Ma koliko da se ide na oprost od krivičnog gonjenja, pa u širem smislu krivičnog gonjenja, ovaj zakon ne rešava problem. Teoretski je moguće da nakon usvajanja ovog zakona ta ista lica budu ponovo krivično odgovorna. Dovoljno je samo da ih neko iz vojnog odseka pozove na odsluženje vojne obaveze i da se ne odazovu i oni su opet u domenu krivične odgovornosti. Zašto? Zato što ono čega se nisu oslobodili i ono od čega ne oslobađa ovaj zakon jeste vojna, radna i materijalna obaveza, koja je propisana drugim zakonom, koji ima baš takav naziv. Verovatno može da se shvati vlast koja ima problema kako 5.000 osumnjičenih (da ne idem sa nekom drugom kvalifikacijom, okrivljenih ili optuženih), pozvati na sud, pa kako ih još kazniti, kako još obezbediti da eventualno izdržavaju kaznu zatvora? Kazne zatvora su od godinu dana do praktično dvanaest godina. Ne postoje kapaciteti. Problem koji se takođe otvara jeste šta bi se desilo da je kojim slučajem država pozvala, pa se odazvalo tih 5.000, 6.000 ljudi, da li bi Ministarstvo odbrane moglo da ispuni taj drugi deo svoje obaveze koji ima prema vojnim obveznicima? Ovo ministarstvo ne bi moglo da ispuni obavezu. Zašto? Zato što je od 2000. godine sistematski urađeno sve da se sroza naša vojska. Zbog čega? Preuzete su neke međunarodne obaveze, i to treba da se kaže. Postoje neki međunarodni dokumenti. Treba otvoreno da se kaže – Evropa je pretežno demilitarizovana. Gotovo svi ulaze u taj sistem NATO pakta, koji se javlja kao garant nepovredivosti granica, izmišljenih, zamišljenih granica, jer se smatra da u Evropi neće nikad da se pojavi ta situacija da oružane snage jedne države pređu granicu i napadnu neku drugu državu. To se smatra, i pošto je to utopija EU, onda ono što je odbrana, što su vojne efektive, to se smanjuje, ide se na jedan dekorativni pristup i obezbeđenje onoliko vojske koliko je potrebno da bi Evropa demonstrirala svoju mirovnu politiku na drugim prostorima, poput Iraka, Avganistana, nekada Timora itd., ko zna gde. Za razliku od Amerike, koja se promoviše kao kauboj, Evropa se promoviše ekonomskom saradnjom, kreditima, odobravanjem kredita na drugim prostorima, u Aziji i Africi, i fatamorganom koja se zove standardi, norme, normativni standard. To su dva instrumenta na kojima Evropa gradi svoju budućnost. Utopijski posmatrano, ne postoji prostor za neki veći prigovor. Realno posmatrano, postoji opasnost. Paralelno sa tim razvijaju se bezbednosne snage. To je ono što treba da bude kao policija ili paravojna policijska snaga. U Francuskoj je to žandarmerija, u Italiji su to karabinjeri, specijalne snage koje treba da odgovore na pojavu terorizma i što više onih snaga koji treba da smire društvene nemire, demonstracije, štrajkove i nešto što bi moglo da se pojavi nekontrolisano. To je neki prostor u kome su zacrtali da se razvijaju naše bezbednosne i odbrambene snage, a onda moje kolege, poslanici SRS, pozivajući se na ne tako davnu prošlost, žele samo da vam ukažu na ono što se danas dešava, pa je gospodin Buha iskoristio primer Ejupa Ganića i onoga što se dešava u Republici Hrvatskoj. Mogao bih da iskoristim još jedan plastičniji primer. Uzmite današnju „Politiku“, pročitajte tekst „Da li će biti vraćena prava izbrisanima, 25.000 ljudi“. Evropa ne može da natera Sloveniju da poštuje ljudska prava. Nemojte da tumačite da to stavljam u kontekst oružanih snaga. Ne, ovo samo stavljam u kontekst ponosa, dostojanstva i tradicije ovog naroda, svestan činjenice da su ova naša deca za proteklih dvadeset godina mogla da dobiju poruke o nečemu što je sistem vrednosti, ali pokvaren sistem vrednosti. Oni smatraju da je ovo normalno, čak su i termini prilagođeni ovom vremenu, i ne samo što odudaraju od tradicije, nego odudaraju i od nečega što je opšteprihvaćeno i civilizacijsko dostignuće. Verovatno smo svi svesni činjenice koliki je značaj vojske i vojne tradicije u srpskom narodu. Deluje kao šala, ali je velika zbilja: nekada se neko nije mogao oženiti ako nije služio vojsku, pa su mlade gledale u bukvicu da vide da li je, pa je to bio dokaz ne samo muškosti nego uopšte i zrelosti. Roditelji su pravili velike ispraćaje. Doduše, i danas prave ispraćaje, i kada ide u civilno služenje vojske. Neki prave ispraćaj i ako im deca ne idu u vojsku. Zašto? Da bi se odužio rođacima, prijateljima, komšijama kod kojih je bio na ispraćaju pre nekoliko godina. Zašto mi uništavamo tu tradiciju? Ovo jeste uništavanje te tradicije. Niko nije oslobođen vojne, materijalne i radne obaveze, a oslobađa se odgovornosti za nepoštovanje vojne, materijalne i radne obaveze. Deluje malo besmisleno. Mislim da ste pobrkali zakone koje je trebalo da menjate. Da li je naša vojska spremna da primi ovoliki broj regruta koliko po prirodnim zakonima dolazi, u skladu sa zakonom koji propisuje vojnu obavezu? Verovatno nije. Ministarstvo odbrane je odlučilo da treba ići ka profesionalizaciji. Verovatno treba redukovati tu vojnu obavezu. Verovatno je treba prilagoditi ovom sadašnjem stanju, ali ukinuti je – koji je efekat? To direktno zadire u ono što je esencija ovog naroda i duša ovog naroda. Mi smo mali narod, mi nemamo tih pretenzija. Imamo potrebu da zaštitimo svoje. Danas vojska više služi kao sredstvo odvraćanja. Te priče o tome da u Evropi neće biti agresije, pa to je bilo i 1991. godine; i dokumenti KEBS-a, i Pariska povelja za novu Evropu, nepovredivost granica, pa su se Nemci spojili, a sve drugo se rasturilo. To je bio opet nekimeđunarodni standard. Tako standardi funkcionišu u Evropi. Pročitajte ovaj tekst iz „Politike“ – 25.000 izbrisanih. I, pročitajte rečenice o njihovom deportovanju 1992. godine. Ni danas se tim ljudima ne priznaju prava. Kako mi kao država možemo našim građanima da garantujemo sigurnost, kako u Srbiji tako izvan Srbije? Ovakvim zakonima? Ne. Ovo je jedan rutinski zakon. Zašto rutinski? Prošao je 2006. godine, zašto ne bi prošao i 2010. godine? Da li postoji opravdanje? Verovatno postoji opravdanje. Da se toliko hiljada ljudi javi dobrovoljno da ispuni svoju obavezu, država ne bi bila spremna to da prihvati; a da ih država sve kazni i da sprovede zakon – ne postoje kapaciteti za to. Zašto niste usaglasili vojnu, radnu i materijalnu obavezu sa potrebama i nivoom koji treba da se obezbedi, pa da se iz te kategorije ljudi koji su izvršavajući svoju vojnu obavezu služili vojsku obezbeđuje kadar za buduću profesionalnu vojsku? Ali ne, kod nas to ima elemente stihije. Evo, sinoć ste imali prilike da vidite tog upravnika, direktora Vojne akademije. Najveći domet naših kadeta i budućih oficira jeste da znaju nekoliko stranih jezika, da savladaju znanje kompatibilno sa nekim Vest Point školama itd., da se osposobljavaju za mirovne misije. Ne krije čovek, priča otvoreno gde je ta svetla budućnost. Naravno, NATO standardi itd. Kada se kaže – NATO standardi, onda se verovatno razmišlja i o tome da se školuju i pripremaju za neki budući oružani sukob na istoku. NATO je preživeo, opstao, vidite i sami, iako je na ivici, iako svi vide apsurdnost postojanja ovakvog NATO-a, ali on opstaje kao rezultat nadmoći i delovanja jedne megasile, jedne jedine megasile, koja je praktično vojni faktor i koja drži verovatno pola čovečanstva u svojevrsnom zatočeništvu i zavisnosti. Po Ustavu, imamo obaveze u pogledu bezbednosti i odbrane, u pogledu ostalih propisa, imamo adekvatne, vojne, radne i materijalne obaveze. Nekada je vojska bila dve godine, pa je bila godinu dana, pa devet meseci, pa šest meseci, da li ima rezona dalje je smanjivati, ne znam. Može i to neko da proceni, da vidi itd., ali na ovakav način devalvirati vojnu obavezu, na ovakav način devalvirati osećaj kod ljudi, kakav odnos da imaju prema državi, poražavajuće je. Ako se ovako gleda i ovakva poruka šalje kada je u pitanju odnos prema državi u pogledu vojne obaveze, molim vas, onda nemojte da vas čudi što se sada već javno u autobusima kidnapuje, ili što se dešavaju ove stvari na ulici. Očigledno, neko računa na neku vrstu amnestije; ako ne po zakonu, onda na onu faktičku – veza, vezica, mito, korupcija, prijateljstvo itd., a država pokazuje na svakom koraku da nije sposobna da ispuni onaj drugi deo svojih obaveza. Naravno da se opet otvaraju neka pitanja. Otvaraju se pitanja, da ne idem dalje, koja zadiru u temelj države, u temelj organizacije i sistema. Većina naših amandmana je podneta ne zato da bi se popravio ovaj tekst, toga ste svesni vi, nego da ukažemo na ozbiljnost, da nam se država urušava. Temelji države nam se urušavaju. Poruke koje šaljemo građanima su konfuzne i uvek se loše protumače. Protumače kako čovek da izbegne svoju obavezu. Dokle ćemo tako? Valjda treba da se promoviše jedan sistem, jedna organizacija i jedan sistem vrednosti. Znate, demokratija ne znači anarhija. Demokratija verovatno znači vladavinu prava, ali baš ono što je napisano, a ne ono što bi neko stavio prst na čelo, pa bi tumačio. Da li mi na ovaj način demonstriramo da idemo ka demokratskom društvu? Jesmo demokratsko društvo, ali da li ga razvijamo kao demokratsko društvo? Sve što se ne plati na mostu, plati se na ćupriji. Kad-tad dođe. Može medijski da se napravi neka matematika – ovaj zakon nam se isplati, uštedeli smo toliko, uštedeli smo ovoliko itd., ali poruka je opasna. Ljudi, poruka je opasna. Vidite i sami, kada je u pitanju Srbija, kada su u pitanju Srbi, da su dvostruki aršini. Molim vas, dvostruki aršini. Verovatno će neke stvari i sve ovo što se dešavalo sa nama biti svetsko čudo, zabeleženo u svetskoj istoriji za sva vremena, šta je međunarodna zajednica uradila sa ovim prostorom. Samo da vas podsetim, 1994. godine Ujedinjene nacije su bile prisutne u Ruandi. Namereno su smanjile vojnu efektivu na nekoliko, na 250 posmatrača, pa se desio genocid – 1.075.000 mrtvih. Naočigled Ujedinjenih nacija. Dvostruki standardi. Nas pritiskaju nešto, a vidite kakva dreka oko osude genocida od strane Turske nad Jermenima. Neće Obama da pročita, neće. Neće da pročita; ne da osudi, nego da pročita rečenicu u svom govoru kojim treba za koji dan da se obrati naciji. Setite se šta su radili u Tuzli, i gde su sve šta radili ovde. Setite se 1999. godine, nemojte dalje da idete. Valjda je svima jasno, može ovde da se menja vlast koliko god hoćete, može da dolazi ovde vlast po svim željama, sa svih meridijana, ali njihova politika ovde se ne menja. Ne menja se. Shvatite. Ovde su stradali političari koji su verovali Zapadu, koji su razgovarali sa Zapadom, koji su pregovarali. Ko god uđe u taj sistem pregovora, razgovora, dogovora, prevaren je, u startu je prevaren. Zašto? Zato što se nudi besplatni sir, a on je samo u mišolovci i stiska se, i onda čovek jednog dana kaže – kako ja da prihvatim ovo, pa ja radim protiv sebe? Uzeo sam najsvežiji primer, danas je objavljeno – dvadeset i pet hiljada građana Republike Slovenije ima status izbrisanih, najveći broj njih su Srbi. Pročitajte tekst. Deportovani su 1992. godine. Pitajte ovog Kacina kad dođe ovde neki put, on je iz Cankarjevog doma vršio medijsku kampanju kako je agresija, šta je bilo sa onim vojnicima koji su bez municije stradali tamo. Zar dozvoljavate da nam svako drži predavanje? Oni koji nisu pogledali u svoj džep ili svoje dvorište nisu očistili. Evo, ni danas ga ne čiste. Šta kaže njihova opozicija? Svi ti izbrisani, kaže, referendum, da stopiraju zakon; kaže, svi oni koje su deportovali 1992. godine – agresori i spekulanti. A ljudi išli tamo da rade, zatekao ih raspad bivše SFRJ tamo, deset, petnaest godina radili, živeli, proterani; trinaest hiljada njih se krilo, pa je nekako rešilo neko pravo, dvanaest hiljada - ne priznaju im. Definišu neki pravni status, a što se tiče drugih, ljudska prava, imovinska – ne priznaje se. I oni sami kažu da ne mogu da uspeju ni u sudskom sporu. I oni nama drže predavanje o ljudskim pravima! I vi njih slušate! Pa nemojte, molim vas. Donosim vam njihove podatke, ono što oni pričaju o sebi, da biste izašli iz tih čeljusti, da shvatite: na prvom mestu je Srbija i interesi ovoga naroda i svih građana koji žive na teritoriji Republike Srbije. To je prva i jedina tačka Ustava Republike Srbije. Oko toga smo dužni da imamo jedinstvo, a ne oko toga kako će ko da sedne na neku fotelju, da tera neku zapadnu politiku donekle, a kada vidi da je to besmisleno, da se radi sa omalovažavanjem i prema narodu i prema našim državnim funkcionerima, onda se na vreme malo trgnemo, pa sačekamo –evo, ja mogu i sa Istokom i sa Zapadom, ja sam i za demokratiju, ja sam i za ovo, ja sam i za ono. Gde je sistem vrednosti? Čemu treba da veruju naša deca, naši unuci? Pitaće nas, ako ne naša deca i ovi unuci, verovatno neki novi unuci, gde smo bili, šta smo radili, zašto ovde nismo našli šta je to zajedničko, šta je to interes za sve, nego se dodvoravali. Neki obilaze strane ambasade, traže neku pomoć, nešto izigravaju tamo. Važni su im samo izbori. Važni su im samo izbori – da me podržite, da imam koalicioni kapacitet. Ma, dela su ono na osnovu čega se ceni ko je šta radio. Da li imamo neko delo kojim možemo da se pohvalimo? Čime da se pohvalimo? Kao što vidite, mi ne napadamo ni ove koji će biti oslobođeni po odredbama ovog zakona, ne napadamo ni njih, ali orijentišite državu. Šta ste oslobodili? Oslobodićete nekoga odgovornosti. Šta ako onaj iz vojnog odseka pošalje tom čoveku poziv da se javi na odsluženje vojnog roka? On je ponovo predmet krivičnog gonjenja. Od čega onda zavisi krivično gonjenje? Od službenika u vojnom odseku. Pa, jednom mom prijatelju, ima 55 godina, poslali su pre neki dan poziv za regrutaciju! On je, jadnik, četiri godine bio dobrovoljac na ratištu; hteo da umre jadnik od muke kad je dobio poziv. Sredite državu. Uredite državu. Razmislite da li treba menjati nešto o vojnoj, materijalnoj i radnoj obavezi. Menja se pogrešan zakon i daje se pogrešan primer. Je l' treba da se menja nešto u vojsci? Treba. U kom pravcu treba da se menja? Šta možemo ekonomski da izdržimo? Gde možemo da idemo? Radite, dogovarajte, vidite, ali obezbedite vojsku. Nama je odbrana potrebna, ljudi. Manite se onih predrasuda. Pre dvadeset i nešto godina ta JNA je zacrtana kao zločinačka, i Hag između ostalog postoji zato da bi dokazao da je to bila zločinačka organizacija. Ne mogu to da dokažu. Trgnite se, ljudi, malo, dajte prostora ovoj državi, dajte prostora ovom narodu. Dajte sistem vrednosti, da građanin zna – ovo je zakon, ovo se primenjuje, ovo se poštuje. Ukoliko se eskivira obaveza po zakonu, po prirodi sledi sankcija. Mi zbunjujemo ljude, vi ih zbunjujete ovakvim predlozima zakona. Još ako ubacite humanost, ako ubacite neke druge pojmove na osnovu kojih biste hteli ovako besmislen zakon da odbranite, onda smo ga zapržili do kraja, onda nije ni čudo šta nam se dešava svakodnevno.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dvadeset sedam minuta. Reč ima narodni poslanik Vlajko Senić, pa narodni poslanik Srđan Milivojević, pa narodni poslanik Vlatko Ratković.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, poštovani narodni poslanici, mislim da je ova rasprava dosta korisna i mi kao vladajuća koalicija ne bežimo od činjenice da ovaj zakon ima određenu političku dimenziju. Mi na ovaj način izvršavamo našu političku, rekao bih, i moralnu obavezu prema ljudima koji su nepravedno gonjeni, jer se radilo o jednoj politici koja nije uspela da mobiliše ljude, koja nije uspela da ubedi građane da je vredno odazvati se pozivu za mobilizaciju, da je vredno položiti život za takvu politiku. Naravno da izražavamo najdublje saučešće porodicama onih koji su zbog te i takve politike izgubili svoj život, ali nas to nikako ne može naterati da ne donesemo ovaj zakon i damo amnestiju ljudima koji nisu prihvatili tu državnu politiku kao nešto što je bilo vredno i kao nešto u šta su oni verovali. Mislim da mi ovim zakonom upravo, za razliku od vaše diskusije, jasno postavljamo temelje budućnosti i šaljemo ljudima poruku da, ne ova vlada, jer to nije pitanje jedne vlade, nego da Srbija u budućnosti više nikada neće biti u situaciji da mobiliše mlade ljude, da mobiliše decu, da ih šalje u rat, a da ne zna ratne ciljeve. Ako se vratimo samo u 1999. godinu, u vreme bombardovanja od strane NATO pakta, mnogo ljudi je mobilisano, mnogo ljudi je poginulo, a na kraju, ta politika je morala da prizna poraz i da se povuče i potpiše praktično kapitulaciju. Sada se postavlja pitanje da li smo mi pogrešili zato što danas dajemo amnestiju ili su pogrešili oni koji su bili uvereni da takva politika može da da rezultate? Što se tiče budućnosti Srbije, mi Srbiju vidimo kao deo kolektivnog sistema bezbednosti – srećom, ona je već članica Partnerstva za mir – i ubeđeni smo da Srbija ne može da očuva svoju bezbednost kao zemlja koja će biti izolovana u regionu zapadnog Balkana, koja neće sarađivati sa svim zemljama iz okruženja i koja neće uspostavljati, kako ste vi to rekli, NATO standarde u svojoj vojsci. Smatram da mi na ovaj način šaljemo jasnu poruku da u budućnosti nismo sami, da u budućnosti neće biti neke neodgovorne vlade koja će donositi odluke kojima će rizikovati živote svojih građana i da će, kada govorimo o bezbednosti (a vi mora da znate činjenicu da naša vojska ide ubrzano ka profesionalizaciji, što mi apsolutno pozdravljamo), Srbija sa svojim oružanim snagama, manjim, ali efikasnijim, biti deo šireg bezbednosnog sektora i da ćemo na taj način mnogo efikasnije zaštititi i naše nacionalne interese i živote naših građana. Moram da se osvrnem na raspravu o naknadi države i o tome koliko država treba da plati porodicama ljudi koji su ubijeni. Pomenut je bivši predsednik Ivan Stambolić. Zbog digniteta i odnosa prema njegovoj porodici, činjenica da je bivši predsednik Srbije završio u jami sa krečom... Mislim da nije dostojno ove skupštine da pominjemo njegovu sudbinu i da se ismevamo nad činjenicom da bivši predsednik Srbije mesec dana uoči izbora biva kidnapovan od, pokazalo se posle, državnih službenika, mučki ubijen i bačen u jamu sa krečom, da nakon nekoliko godina, kada su njegovi posmrtni ostaci otkriveni, praktično od njega nije ostalo ništa. Elementarno ljudsko dostojanstvo nam nalaže da se sa tim stvarima ne igramo i da na taj način još jednom shvatimo u kakvoj smo državi živeli do 2000. godine, i da usvajanjem ovog zakona pokažemo da takve stvari u budućnosti ne da se neće dešavati, nego da to nikome neće moći da padne na pamet. Zbog toga će G17 plus podržati donošenje ovog zakona, kao našu obavezu prema prošlosti i kao poruku za budućnost da se jedno takvo vreme u Srbiji više neće vratiti. Hvala.
Iskorišćeno je četiri minuta i trideset sekundi od vremena predstavnika poslaničke grupe. (Zoran Krasić dobacuje sa mesta.) Nemate pravo na repliku. Narodni poslaniče, molim vas da ne dobacujete, već sam rekla ko je prijavljen za diskusiju o amandmanu na član 1. koji je podneo narodni poslanik Milorad Buha, te reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, posle njega narodni poslanik Vlatko Ratković.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, a pre svega poštovani građani Srbije, moj kolega Vlatko Ratković je svojim vrsnim pravničkim znanjem jasno dokazao zbog čega sa pravnog aspekta ne treba prihvatiti ovakve amandmane. Međutim, ovde smo čuli niz političkih diskvalifikacija koje se imputiraju Demokratskoj stranci i Vladi Republike Srbije. Navodno se kaže da Vlada Republike Srbije promoviše dezerterstvo. Majke Srbije, ja kao Kruševljanin znam kakav ste herojski podvig napravile 1999. godine, kao Kruševljanin znam koliko je mojih sugrađana otišlo u ratove od 1991. do 1999. godine. Majke Kraljeva, Leskovca, Čačka, Novog Pazara, vama se obraćam, nikada više u Srbiji majke neće rađati decu da bi bila danak u krvi za nečiju politiku i nikada više mlade generacije Srbije, jer pretpostavljam da i mladi ljudi sada gledaju prenos, neće biti heroji izgubljenih ratova i čuvari propuštenih prilika. Nema više pobeda koje ćemo jurišom osvajati. Srbija se opredelila da pobede osvaja znanjem, kulturom, umećem, takmičenjem u tehnološkom i kulturnom znanju. Naravno da niko ne spori da je obaveza svakog čoveka, pa i nas poslanika u ovoj sali, da sutradan brani našu zemlju ako bude napadnuta. Vazda su se Srbi na bojni poklič svojih kraljeva, careva i vladara odazivali, da se bore za slobodu svoje zemlje. Vazda su ti ljudi bili upamćeni u istoriji kao heroji, kao vojskovođe, kao ljudi koji su u teška vremena proslavili zemlju Srbiju. S druge strane, kada posmatramo efekte politike rata i cenu koju danas plaćamo, jasno je da Srbija jednom za svagda mora promovisati miroljubivu politiku, politiku koja će nas sa svetom, ako dođe do konflikta, sučeljavati isključivo na diplomatskom polju i planu. Svakome u ovoj zemlji ko na Zadušnice izađe na groblje i vidi koliko mladih ljudi u vojničkim uniformama počiva u Kruševcu, Leskovcu, Kraljevu, širom Srbije, jasno je kolika je cena plaćena za naše poraze i promašaje. Jasno je svakom čoveku u ovoj zemlji da država Srbija, Ministarstvo odbrane, i svako ko voli ovu zemlju i kome je data odgovornost da upravlja ovom zemljom nema nameru da iz ove zemlje šalje janičare i vojnike širom planete da se bore za bilo čije interese. Jasno je da posle velike policijske akcije i akcije bezbednosnih struktura u okviru policijske akcije „Morava“ u rekordnoj zapleni kokaina Srbija postaje vrlo važan činilac u bezbednosnom ustrojstvu čitavog sveta. Vrlo nam je jasno da se Srbija obračunava sa organizovanim kriminalom i oni koji nam imputiraju da će organizovani kriminal biti amnestiran zbog nekog zakona o amnestiji, grdno se varaju. Možete plakati nad sudbinom kriminalaca koliko hoćete, ali svako ko je trovao mladost ove zemlje, odgovaraće. Odgovaraće krivično svako ko je trovao heroinom, kokainom i drugim drogama, odgovaraće i onaj ko truje mržnjom na izborima. Neće u ovoj zemlji više nikada biti crnih marama. Jelek, anterija i opanci će biti narodna nošnja Srbije, a ne crnina. Zato, građani Srbije, mi nećemo prihvatiti ovakve amandmane. Istrajavaćemo na donošenju ovakvih zakona. Istrajavaćemo u borbi protiv organizovanog kriminala. Istrajavaćemo u vraćanju dostojanstva svih institucija u ovoj zemlji koje su prethodnih godina izgubljene. Istrajavaćemo u nastojanjima i naporima da mladi ljudi ove zemlje nikada više ne budu žrtve pogrešne politike, da nikada više ne budu topovsko meso za nečije mudre i pobedonosne ratove. Istrajavaćemo u nastojanjima da nijedan mlad život ne bude uzalud potrošen, jer nas je mnogo malo ostalo da bismo ponovo pokušavali da prevaspitamo posrnulu planetu i zaustavimo točak evolucije. Naš doprinos svetu, civilizaciji, kulturi, naše takmičenje sa svetom odvijaće se na sportskom polju, na polju kulture, nauke i tehnologije. Tu su pobede za koje ćemo regrutovati stotine hiljada mladih ljudi. Regrutacija će se obavljati u učionicama, na fakultetima, u gradovima, u proizvodnim pogonima, na poljima, tamo gde Srbija ima načina da se takmiči sa svetom. Zahvaljujem se.
Iskorišćeno je četiri minuta i pedeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, ovlašćeni predstavnik.
Zahvaljujem. Ne osporavajući pravo nijednom narodnom poslaniku da iznosi vrednosne sudove o određenim društvenim pojavama, pa i o Vojsci Srbije, moram da reagujem na kvalifikaciju da je Vojska Srbije srozana. To je izjavio kolega Krasić, da je Vojska Srbije srozana. Ovu kvalifikaciju ili vrednosni sud, kolega Krasiću, demantuju činjenice, demantuje život. To nije samo pitanje anketa u građanstvu – koja institucija uživa najveće poverenje među građanima Republike Srbije, to je pitanje činjenica, notornih činjenica, egzaktnih i proverljivih činjenica. Nikada kao danas Vojska Srbije nije imala ovakvu poziciju u pogledu odazivanja mladih ljudi na pozive za regrutaciju. Nikada nije bilo ovoliko prijavljenih za vojne škole, gimnazije i vojne akademije kao sada. Materijalno stanje, stanje naoružanja i taj segment je u sve boljem položaju, tu imamo jednu uzlaznu liniju. Limitiran je, naravno, opredeljenim budžetom za Vojsku Srbije, ali su i to egzaktne i proverljive činjenice. Sve to, uključujući i aktivnosti Ministarstva odbrane, Vlade Republike Srbije i ovog parlamenta na usvajanju strateških dokumenata, Strategije odbrane i zakona koje smo nedavno usvajali i doneli, čini da Vojska Srbije postane regionalni faktor mira i stabilnosti ovog dela Evrope. Kada je ona taj faktor, onda je to i Republika Srbija. Olako iznete kvalifikacije da je Vojska Srbije srozana jednostavno demantuje život i demantuju činjenice.
Iskorišćeno je dva minuta od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS je dvadeset šest minuta i četrdeset pet sekundi. Izvolite.
Gospođo Čomić, javio sam se da ispravim neke stvari koje se tiču činjenica. Ne ulazim u emotivno stanje i mišljenje drugih, ali radi javnosti moram da skrenem pažnju da se ovim zakonom daje amnestija od 18. aprila 2006. godine, tako da taj epski nadahnuti deo nemojte da vezujete za 2000. godinu, nego za period od 18. aprila 2006. godine do danas. Od 18. aprila 2006. godine do danas samo Srpska radikalna stranka nije bila na vlasti. Svi drugi su bili na vlasti, ili su podržavali vlast. Kada kažete da je neko s razlogom odbijao da se odazove na poziv zato što je imao neki animozitet prema vlasti, onda računajte da pričate o tome ko je bio na vlasti od 18. aprila 2006. do današnjeg dana. Ako hoćete da se vraćamo do Kosovskog boja, kažite, onda će gospođa Čomić da zakaže posebnu sednicu sa temom Kosovski boj, ali danas ne pričamo o tome, danas pričamo o demokratskoj vlasti. Na početku sam vas podsetio da je prethodni zakon takođe obuhvatio period demokratske vlasti, od 7. oktobra 2000. Ni tada nas nije bilo, nas radikala, u Vladi naravno. Kada pričate, vodite računa. Mi smo zaduženi da vas podsetimo na datume, jer imamo pres-kliping za sve. Apsolutno za sve. Ništa ne srozavamo, ne teramo sprdnju ni sa čim ovde, niti primere koje koristimo u raspravi navodimo kao nešto što bi trebalo da se omalovaži. Ne, samo pravimo adekvatna upoređivanja. Šta nam je cilj? Da povratimo ponos, dostojanstvo i da kažemo narodu da onaj ko vrši vlast mora da vodi računa o državi. U najširem smislu reči, šta to podrazumeva – i narod, i teritoriju, i ljudska prava, i demokratiju, i odbranu i bezbednost. I podržavamo borbu protiv organizovanog kriminala, podržavamo borbu protiv narkomafije. Godinama smo ovde prozivali državne organe zato što su blagi u narkomafijaškim obračunima. Prozivao sam i neke državne funkcionere da stoje iza toga, samo da vas podsetim, ali to nije današnja tema. Nadam se da ćemo od ponedeljka, kada se završi Odbor za bezbednost i odbranu, kada napokon izađu podaci, neko će da bude baždaren, neko neće da bude baždaren, dobiti neke informacije. Pomažemo svima u borbi protiv kriminala, ali pričamo o periodu od kad je DOS došao na vlast do danas i o tome kakav je odnos bio omladine prema vojnoj obavezi, koje je bilo poštovanje prema predstavnicima demokratske vlasti u ovom periodu. Znači, nemojte 1999, 1991, to nije tema ovog zakona. To je završeno odavno. Ta priča je završena. Kada čujem ovako lepe kritike na račun... Verujte, i ja delim mišljenje sa vama, ali tada ste bili na vlasti, tada ste mogli to da rešite i unutar stranke, unutar Vlade, unutar parlamenta. Niste rešavali. Šta da vam radimo.
Tri minuta i pedeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je osamdeset osam minuta. Izvolite. Posle njega narodni poslanik Milorad Buha.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, bez namere da ulazim u bilo kakve polemike i da vratim raspravu u kontekst ovog zakona koji se donosi, drago mi je da određeni poslanici pažljivo čitaju zakon i da znaju na koji se vremenski rok ovaj zakon odnosi. Međutim, kada jedan zakon donosimo, on ne služi samo tome da popravi neku situaciju i da je uskladi sa zakonima koje donosimo. Mi u Srbiji imamo situaciju da posledice nečije vlasti koja je trajala jako kratko možemo osećati jako dugo, nažalost. Nije to ništa novo u istorijskoj praksi, ali je novo u političkoj praksi da je poslanicima određenih političkih stranaka dozvoljena svaka moguća argumentacija. Kada govore o zakonu o amnestiji pozivaju se na 1991, 1992, 1993, 1994. i 1995. godinu, na ratne zločine, na ono što je počinjeno prema srpskom narodu. Dobro je da se pozivaju na ratne zločine i da imaju u svojoj raspravi kao argumentaciju i ratne zločine. Imaćemo, nadam se, za par dana ovde uskoro jednu mnogo složeniju raspravu o jednoj deklaraciji, vezanoj za ratne zločine, i svako će imati prilike i mogućnosti da pokaže svoj politički stav i svoje političko mišljenje o određenim događajima iz naše neposredne prošlosti. Kada govorimo o zakonu o amnestiji, naravno da ovaj zakon treba usaglasiti sa zakonima koje smo doneli u naporima da reformišemo vojsku. Naravno da ovi zakoni, kao što još jedanput podvlačim, ne propagiraju dezerterstvo. Naprotiv, ovi zakoni omogućuju našim mladim ljudima da se nesmetano vrate u zemlju i da u ovoj zemlji stvaraju atmosferu bezbednosti kroz jačanje nauke, kulture, onih institucija koje su kroz istoriju proslavljale srpski narod i srpsku državu. Republika Srbija je država svih njenih građana, i onih koji su u opoziciji i onih u vlasti, ali i onih koji se ne bave politikom, koji i te kako snose konsekvence zbog pogrešne politike, pa hajde da ovde ne upiremo prstom jedni u druge ko je zbog čega kriv. Građani su jasno pokazali koga smatraju krivcem za aktuelnu situaciju. To su rekli i u Negotinu, i u Vrbasu, i u Odžacima, i u Vrnjačkoj Banji na poslednjim izborima. Hajde da oni koji su dobili poverenje građana to poverenje iskoriste da rade i da čine one napore koji su neophodni da država Srbija ima svoje mesto u porodici evropskih država. Zahvaljujem.
Dva minuta i trideset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Milorad Buha je bio prijavljen u elektronskom sistemu. Sada niste, ako želite, izvolite.
S obzirom na to da sam spomenut od strane gospodina Ratkovića, moja replika se odnosi na…
Narodni poslaniče, niste dobili pravo na repliku, govorite koristeći vreme poslaničke grupe.
Gledajte, spomenut sam od strane gospodina Ratkovića, nisam dobio priliku, a ja sam se javio, ali nisam dobio priliku sa vaše strane da repliciram gospodinu Ratkoviću.
Koristite vreme poslaničke grupe, imate dvadeset tri minuta.
Neću vreme, hoću repliku, imam pravo na repliku. Poslanik ima pravo, spomenut sam.
Nemate pravo.
Spomenut sam i od gospodina Krasića…
Nemate pravo na repliku. Ako želite, možete koristiti vreme poslaničke grupe. Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković.Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković, pa narodni poslanik Velimir Ilić.
Pre nego što pređem na odbranu amandmana, koristiću i deo vremena poslaničke grupe. Smatram da bi najbolje bilo da su ovde i ministar pravde i ministar vojni, jer ovaj zakon otvara, i to direktno, niz drugih problema i ostavlja druge probleme nedorečenim. Pre nego što pređem na sve ovo, ja ću ispričati jednu stvar. Pre otprilike mesec i po dana jedan mladić sa Altine dobio je poziv za služenje vojnog roka. Onda je bio onaj izmišljeni svinjski grip, izmišljena pandemija, epidemija itd., i nisu primali vojnike. Pre jedno mesec i po dana su ga uhapsili vojni policajci i odveli na služenje vojnog roka. Ako je neki njegov drug, koji takođe nije služio vojni rok a dobio je poziv, iskoristio priliku i sakrio se i nije ga našla vojna policija, recimo, on će danas ovim zakonom biti oslobođen. Ovaj zakon otvara mnoge stvari iz glave 35, čl. 396, 395, 397, 399., i ako bismo usvojili ovakav zakon o amnestiji kakav ste vi predvideli, mnogo toga bi ostalo nedorečeno i nedovršeno. Dame i gospodo narodni poslanici, šta je sa krivičnim delima za koja se vode procesi pred sudovima, a imaju direktnu vezu sa navedenim krivičnim delima u članu 1, počev od bekstva iz Vojske Srbije, pa izbegavanja vojne obaveze, neizvršavanja materijalne obaveze, izbegavanja vojne službe onesposobljavanjem i obmanom itd.? Takva krivična dela su regulisana drugim članovima Krivičnog zakonika. Samim tim, usvajanjem ovog predloženog zakona neće biti amnestije za sve. Na primer, krivično delo falsifikovanja isprava ili falsifikovanja službenih isprava – mnogi građani Srbije optuženi su za ovo krivično delo, rečeno je da su falsifikovali vojne knjižice, koje su izdate od strane nadležnih organa u Republici Srpskoj i Republici Srpskoj Krajini. Kada te vojne isprave danas odnesu našim vojnim odsecima, vojni odseci podižu krivične prijave protiv njih i prebacuju vruć krompir u ruke pravosuđa, a u stvari je to nerešivo. Ti dokumenti koje su izdavale Republika Srpska i Republika Srpska Krajina su apsolutno ispravni i nisu falsifikati. Međutim, u vojnim odsecima vam sede činovnici, odnosno oficiri koji uglavnom nisu omirisali barut i na ovaj način posao sa sebe prebacuju na druge. Sledeći problem koji bih hteo da pomenem je problem priznavanja vojnog staža, koji imaju upravo građani države Srbije koji su rođeni, živeli, radili, pa i ratovali na teritoriji Republike Srpske i Republike Srpske Krajine. To takođe ovaj zakon nije regulisao. Nijedan zakon do sad nije regulisao, odnosno zakon jeste regulisao, ali se zakon nije poštovao, a ovim zakonom oni koji zakon ne poštuju nisu dovedeni u situaciju da primenjuju zakon. Član 100. Zakona o osnovama penzijskog i invalidskog osiguranja i član 264. stav 3. Zakona o Vojsci Jugoslavije kaže – učesnicima oružanih akcija, kao pripadnicima Republike SrpskeKrajine, u periodu od 19. avgusta 1990. do 5. avgusta 1995. godine priznaje se provedeno vreme u poseban staž u dvostrukom trajanju, u smislu člana 100. Zakona o osnovama penzijskog i invalidskog osiguranja. Deo dokumentacije su ustaše zarobile u „Bljesku“ i „Oluji“, kad su bukvalno zatrle Republiku Srpsku Krajinu i kad su proterale sve što je srpsko sa onih prostora (naravno, što nisu uspele da pobiju). Deo arhive je izgoreo, a deo je MUP Srbije zaplenio i nedostupan je nadležnim organima. Vlada Republike Srpske Krajine u progonstvu je jedno vreme na osnovu izjave dva svedoka učesnika rata davala potvrde, odnosno mišljenja i stavove na osnovu kojih su priznavali ratni staž licima koja su... Da vas podsetim, to je otprilike pet godina ratovanja, i to krvavog ratovanja. Odjednom je došao, verovatno, dekret, jer dokumenta nema. Verovatno je to neka usmena naredba – više se ne priznaje. Protiv lica koja to podnesu pokreće se krivični postupak. Dame i gospodo narodni poslanici, koliko se država Srbija ophodi maćehinski prema tim svojim građanima pokazaću vam na sledećem primeru. Bosna i Hercegovina u svojim dopisima moli Vladu Republike Srpske Krajine u progonstvu da da dokaze za određene građane, evo imam ovde više od deset potvrda, da li su učesnici rata. Sa tim potvrdama koje je izdavala Vlada Republike Srpske Krajine u progonstvu građanima Bosne i Hercegovine koji su učestvovali u ratu u sastavu Vojske Republike Srpske priznaje se ratni staž u dvostrukom trajanju. Dakle, Bosna i Hercegovina priznaje borcima Republike Srpske iz Vojske Republike Srpske ratni staž, a Republika Srbija im u poslednjih par godina to ne priznaje! Mislim da je ovo katastrofa sa kojom se susreću pripadnici Vojske Republike Srpske Krajine i Vojske Republike Srpske, prosto nerešiv problem, jer se radi o pet godina ratnog staža, pet godina staža priznatog nemaju u svojim radnim knjižicama. Ovo je neverovatno. Zbog toga sam smatrao da je ovde trebalo da budu i ministar pravde i ministar vojske i da se ovo pitanje hitno stavi na dnevni red, jer, verujte, mnogo je građana koji su na ovaj način oštećeni, lojalnih građana koji su na ovaj način oštećeni. O drugom amandmanu ću takođe još nešto reći. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta i pedeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Jako mi je žao što nema nikog iz ministarstava odbrane i pravde. O ovom pitanju treba raspravljati veoma studiozno. Slušali smo ovde neke diskusije pune nekog lažnog patriotizma, sada svi pričamo kako činimo neku dobru stvar itd. Sećam se odlično, kada smo pozvani kao rezervisti, kada smo bili u ratu, bilo je strašno otići na jedno ratište kao što je bilo vukovarsko. Bilo je strašno pojaviti se na Košarama. Znali smo, čije dete ode dole, da je to bila tuga u porodici, čekalo se svakog časa da li će preživeti, neće preživeti i ko će se vratiti, a ko se neće vratiti itd. Mnogi se nisu vratili. Mi sad u miru, kada nema rata, amnestiramo mamine i tatine sinove koji jednostavno nemaju vremena da odu u vojsku, imaju preča posla, odu negde u svet. Mi sve ovde amnestiramo. Amnestiramo neke koji su uzeli svojevremeno „Zeleni plan“, potrošili milijarde od ove države, zadužili je, i to smo amnestirali i zaboravili. Amnestiramo neke, a među njima i veoma bliske rođake nekih visokih državnih funkcionera, koji su počinili ovde velike zločine i pobegli napolje, a onda se vratili pa nam se hvale da su završili fakultete u Londonu, u Americi. Ljudi koji ubiju čoveka u saobraćajnoj nesreći, sednu u avion, pobegnu dok to zastari, onda se vrate i – nikom ništa. Niko ne sme da im pomene. Toga nema u njihovim biografijama. Prema tome, neću sad da nabrajam, ispada da stalno imam nešto protiv ljudi iz vladajuće koalicije, ali mnoge amnestiramo, a ... Nemojte sad da vam kažem ime, pa ćete malo da pocrvenite svi u paketu. Nemojte me terati da vam to kažem. Vi hoćete da se učinite dobrim, da pokažete neku demokratiju. Ovu državu treba i braniti. To je način, ne biti u ratu, ali opremljenost, spremnost odvraća neprijatelje. Onda neće onaj tek tako doći da uzme 15% teritorije ili nešto drugo, već će debelo razmisliti da li će doći u Srbiju ili neće. Vi ste od vojske, od vojne imovine napravili veliki biznis. Poslednja stvar je odbrana. Slušam ministra odbrane koji juče govori da smo vodeći u regionu po školstvu u vojsci. Šta to znači? Ko je vodeći u odbrani? Da li imamo sisteme ili ćemo i dalje gledati ako nas neko, ne dao Bog, napadne, kao što nas je NATO napao, moliti se Bogu i gledati, a oni nas ravnaju li ravnaju, a mi nemamo sa čim i kako? U ovoj državi najgore su prošli oni koji su bili pravi borci, pravi heroji, koji su se borili protiv agresije na našu državu, koji su štitili nedužno stanovništvo. Sada to ne sme da se pomene. Ovde su najveći heroji oni koji su trčkarali tamo po raznoraznim fondacijama i sad se zalažu, tobože. Najveći heroji su, uzmimo, Kandićka, Biserko, one su bile glavne, one su sve komentarisale itd. Duša mi se cepa kada se setim generala Lazarevića, gospodo, koji ništa nije kriv – on zločinac. On je vodio našu decu u ratu, branio, borio se koliko je mogao, slušao nečiju komandu. Mnogi koji su tada komandovali i sedeli na čelu i danas su neki savetnici po raznoraznim komandama, a oni nesrećnici koji su tamo išli i ratovali sada nemaju hleba da jedu. Sramota je da ti rezervisti, veterani rata, dolaze danima, štrajkuju da im se plate neke dnevnice, da im se plati nešto, da im se uračuna u radni staž, ili štošta. Zakazuju proteste i nikog nema da ih primi. Dolaze i spavaju tu po ulicama. Rešite to pitanje jednom. Kad su vas zagradili u Kuršumliji u jednoj kampanji, tamo ste prihvatili i sve uplatili, ali posle drugima – ništa. U ovoj državi mora da se zna pravilo – ili svima, ili nikome. Prema tome, razmislite o tome debelo. Nemojte samo držati velike govore, sve što vi uradite je dobro, a mi samo treba da aplaudiramo – bravo, amnestija je došla, slobodni ste momci itd. Ova država treba da ima ozbiljnu vojsku. Vi ste rekli da idete na plaćenu vojnu formaciju, koja će biti dobro plaćena, obučena itd. Sramota je da nam pogine pilot koji nije imao naleta ni stoti deo od onoga koliko je potrebno da ima da bi mogao da leti, a pustili ste ga da leti, da biste se pokazali na mitingu. Posle, tobože, dovedete nekog spolja, da bi se pokazala neka sila, snaga itd. Čije je to? Je li to naše? Šta je sa vojnom industrijom? Zašto se permanentno uništava? Šta je sa vojnim licima, generalima, koji su sad postali sirotinja, bez stana, bez ičega, bez penzija? Ne mogu da prežive. Prema tome, brinite malo o tome. Nemojte se samo hvaliti i pričati velike priče. Velikih priča je dosta. Uradite nešto praktično i pokažite na delu. Nemojte nam pričati o borbi protiv korupcije. Svako jutro kad ustanemo „otac nacije“ izađe i da nam za taj dan savete. Evo, jutros je čovek pričao. Sinoć pred spavanje isto, održi nam vakelu kako moramo da se borimo, kako moramo da uvedemo red. Uvedite, ljudi, ko vam brani? Zašto ne uvedete sve u red? Zašto se ne uvede red? Ko vam smeta? Vi sad nama pričate šta treba da radite, a vi ste vlast. Nećete dugo biti, sutra će vas neko prozivati što niste to uradili. Prema tome, mnoge stvari nisu rešene u ovoj Srbiji, mnoge stvari nisu razrešene i mnogi problemi se rešavaju spolja. Spolja vam nalože šta da uradite i vi to uradite, vi to poslušate. Dođu neki činovnici „dž“ klase iz Evropske unije, očitaju nam lekciju, drže nas tamo, saslušavaju, preslišavaju, i kad ih na kraju pitate o toj Evropskoj uniji, oni kažu – pa, to će se odložiti za jedno vreme. Hajde, recite do kada. Neka vam ti vaši prijatelji kažu. Bilo je govora 2014, sada 2017, a poslednja varijanta je 2018. godine. Ko će to doživeti? Stalno se ta granica pomera. Gospodo iz Vlade, budite veoma praktični i radite. Srbija nema vremena za čekanje. Nemojte raditi ovo... Evo, ja sad gledam, ministri dokoni, svi krenuli u Aranđelovac, sramota; gledam juče, tamo sedi i Dinkić, i Rasim Ljajić i ovi dokoni; svi su seli tamo, sede, ne može da se prođe, pošto skoro svaki dan putujem do Čačka, zatvorili saobraćaj i građani ne mogu normalno da funkcionišu. Zašto? Sad dolazite u Aranđelovac. Mi ćemo i tamo imati muke. Ministre, sedi, radi i rešavaj probleme. Zamislite, Ljajić završio sve u Sandžaku. Sve je rešio u Srbiji; čovek nije izlazio iz Negotina a evo ga sad u Aranđelovcu. Hoće on Šumadiju da nauči šta je demokratija i kako treba da se radi, otvore firme itd. Vi ste upropastili te firme, nisam ja. Vi ste u Aranđelovcu to sve sahranili. Tamo nema ništa. Sad se setili da radite Staro zdanje, da radite sve ovo što radite. Rešite jedan problem odmah. Ne možete da se dogovorite za „Gazelu“. Rešite je, bruka bi bila da padne u reku. Rešite taj Pančevački most. Trula ograda, evo, jutros nam čovek proleteo, sa malim vozilom, putničkim, proleteo i upao dole. Sve je trulo, propalo. Prema tome, rešite te sitne problemčiće. Nemojte sad rešavati neke krupne državne probleme. Sad cela nacija drhti da li će šef da ode na Brdo kod Kranja. Ne može da ode, jer je rekao da tamo ne treba da bude ako dođu Albanci sa Kosova jer je Kosovo deo Srbije, piše u Rezoluciji. Evo, sad je obećao, pa ga stiskaju – kad si obećao, dođi. A on sad i hoće i neće, tobože čeka da ga narod malo zamoli pa da kaže da je morao pod pritiskom javnosti. Prema tome, imate vi mnogo problema koje treba ozbiljno da rešavate i da radite. Nemojte da vojska radi ove pancire. Ovo je bruka, ovaj posao sa Irakom, bruka. Dolaze generali kod nas iz opozicije da se žale. Evo sad ste radili, te koliko košta taj pancir iz uvoza, te koliko je ovde naplaćen itd. Više nam je muka da to čitamo. Sklonili ste neki vojni objekat koji je vrlo važan za kontrolu leta. Ko je napravio tu benzinsku pumpu, a objekat ste pomerili? Čime se sve bavite, ljudi? Ovo je katastrofa. Kada dobijem sve to i kada pogledam čime se bave neki naši veoma važni državni funkcioneri, od kojih ovaj narod mnogo očekuje, prosto da čovek pocrveni, sramota ga je kada to vidi. Ako vas interesuje, mogu to da vam umnožim pa svima da podelim da to čitate, to je mučno da se čita, da vidite kako idu te nabavke, šta se tu radi. Sada hoćemo da napravimo ovu državu na taj način da nam ne treba ni vojska. Dečaci u bolnicama opslužuju, postaju medicinske sestre, babice, šta sve ne rade tamo; po bibliotekama čiste knjige. Zašto se stidimo da imamo vojnike? Kada prođem pored kasarne u gradu u kojem živim – tuga, sve se raspada. Raspada se, opada malter, propale fasade, curi voda svugde, poprskale cevi, instalacija. To je izuzetno velika imovina. Da vidite na šta liči neka bivša jedinica koja je napuštena, kako stoji ta oprema u koprivama itd. Odveo bih tamo ove koje amnestirate da sređuju nekoliko dana, da to malo dovedu u red. Nema smisla da to tako stoji i da u takvom stanju bude. To je odraz stanja u Vojsci. Zamislite, jedna kasarna, nosi ime nekih ljudi poput Tanaska Rajića, u fazi je rasula i raspada. U svakom gradu je tako. Prema tome, dajte da nešto uradimo zajednički za tu vojsku, a ne da se hvalimo – amnestiraćemo. To je motiv da niko ne ide kada ga pozovete. Niko se neće odazvati, neće uvažiti. Nekada su se generali poštovali, kada uđe general, kada uđe oficir, kada uđe major, pukovnik, poručnik, pitomac. Sad to ništa, sada je to sirotinja neka. Jedino se ovi momci drže na tim akademijama, dok ne izađu napolje. Kada izađu napolje i vide gde će da odu, oni će se isto razočarati i gledati da što pre pobegnu. Mnogi piloti odlaze. Da li znate šta je bilo obučiti i spremiti jednog vojnog pilota, imati ga, a sada je to nesreća jedna? Prema tome, mora mnogo štošta da se uradi. Znate li ko nije amnestiran nikada? Sirotinja, deca sa sela. Njih je bilo sramota da beže od vojske, sramota kroz selo. Deda mu je bio vojnik, solunac pradeda, a on sad da beži, da ga juri vojna policija po selu. On se prijavi i ode, a mamini i tatini sinovi iz vila sa Dedinja, sa Senjaka, naravno, otišli momci malo na Kipar, malo u London, kojekuda po svetu. Sada ćemo da ih amnestiramo, a ona jadna sirotinja koja je pošteno to odslužila vratila se, sedi i dalje, čeka posao i ne zna kud će sa sobom i čime da se bavi. Prema tome, cenu su platili oni siromašni, oni najpošteniji, oni najčestitiji, jer njima i ne treba amnestija, njih niko nikad nije amnestirao ni za šta, oni su uvek ovu državu poštovali. A poštovati državu znači i odazvati se vojnom pozivu, kao i sudskom pozivu, i pojaviti se uvek kada država ili državne institucije zovu. Prema tome, nemojte se mnogo hvaliti ovim. Ovo će biti urađeno, ali nije ovo za neku veliku pohvalu. Evo, vidite, mi iz opozicije nismo hteli da komentarišemo, ali vi ste se danas uživeli, počeli ste da pričate da činite veliko delo, a ja vam kažem – ćutite, pokrijte se ušima i neka ovo prođe kako prođe. Hvala vam puno.
Vreme koje vam je na raspolaganju kao predsedniku poslaničke grupe je iskorišćeno. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, koliko je ova tema ozbiljna pokazuje i to što je Vlada obavestila da će njen ovlašćeni predstavnik biti neko drugi u odnosu na ministra gospođu Malović. Ali, to nije problem, mi ćemo da govorimo svakako ono za šta smo se pripremali. Mi smo na najbolji mogući način pokušali pravno-teorijski, a i na bazi Krivičnog zakonika, da vidimo šta to kaže amnestija. U završnoj reči govorićemo malo i o pomilovanju; možda se na takav način problem koji ste vi hteli da rešite generalno, ali mi ne pristajemo na to, mogao rešiti. Priča o amnestiji nije nimalo laka priča, ali ne zato što mi iz SRS ne smemo prave vrednosti i prave kategorije da nazovemo onim što jesu. Za nas će dezerter ostati dezerter i uvek ćemo biti zahvalni lojalnim građanima Srbije, bez obzira na njihovu nacionalnu pripadnost, mi nemamo tu dilemu. Ali, ima nešto drugo što je možda vas malo naljutilo, to što su vam moje kolege, da bi dočarale kako je to nekada izgledalo, govorile neke priče iz života. One zbog njihovih porodica nisu lake i ta priča zbog toga nije laka i jednostavna. To je ta dimenzija težine ovog Predloga zakona, ali i vaše neshvatanje ozbiljnosti situacije. Moram da kažem, ma ko se ne složio sa mnom, a pre svega mislim na one koji podržavaju ovu vladu, da Vojska Srbije, uz sve vaše priče kako želite modernu, profesionalizovanu vojsku, vojsku koja će biti reformisana, nije bila u lošijoj poziciji. Evo, na primer, penzionisani general Arsenović nije tu, verovatno ne može da sluša ove priče... Ali, ostavimo to po strani. Ima tu jedan drugi problem. Gospodin Milivojević priča lepe priče o tome protiv koga ćemo se mi boriti. Mi ne želimo nikad ni protiv koga, ali moramo biti spremni. Gospodin Milivojević i njegov predsednik stranke ne mogu nikom garantovati da će mladi ljudi, kada završe fakultet, dobiti posao, a kamoli da garantuju da nas niko neće napasti. Mi želimo da naša vojska bude moderna i savremena samo u slučaju da zatreba da se branimo. Ali, vi ne želite to. Vi prihvatate kao jednu izvornu priču, kao dobru priču čoveka kojeg vi pitate – a šta ako predsednik Srbije ne dođe na Brdo kod Kranja? On kaže – niste bili. A šta ako dođe? Pa, onda ste bili. Postoje određeni uslovi pod kojima bi država Srbija mogla da se pojavi tamo. Te uslove niko nije spreman i neće da ih ispuni. Onda vam vaš prijatelj Jelko Kacin kaže – tamo ćemo biti više neformalno, eto, pijemo kafu i, da se malo našalim, to može da bude i bez kravata. To su vaši prijatelji. To je vaše ozbiljno shvatanje odbrane države. Za nas iz Srpske radikalne stranke baviti se politikom pre svega znači očuvati teritorijalni integritet i suverenitet svoje države. To je ono o čemu predsednik Republike i Vlada moraju, pre svih drugih pitanja, da vode brigu. Da li vi razmišljate o tome? Evo dokaza da ne razmišljate o tome. Od 2000. ubrzano se urušava Vojska Srbije, kao institucija koja je kod građana Srbije uživala veliko poverenje. Mnogo puteva, mnogo mostova, mnogo kilometara i železničkih pruga je izgrađeno od strane vojske. Možda je to danas skupa gradnja i nećemo se tim ni baviti. Kada sam bio u vojsci, bilo je ponekad – „kopaj i zatrpavaj“. Zbog čega? „Tako treba“. Tako su govorili. Mi želimo da se to promeni. Želimo da svako od nas ko je zdravstveno sposoban bude minimalno osposobljen da ako ikad, a između moram da kažem - ne daj Bože, zatreba, da možemo da odbranimo svoju državu. Valjda to rade sve države na svetu. Valjda ništa normalnije od toga ne postoji. Vi ne želite ni time da se bavite. Neki ovde kažu – mnogo nas je malo. Hajde da nešto drugačije razmišljamo. Hajde i da se ne osposobljavamo dalje. Čini mi se, da su se neki ponašali kao ti što to izjavljuju, ne bi nas bilo ni ovoliko koliko nas ima danas. Kada govorimo o potrebi da se služi vojska, da se minimalno osposobimo, nisam stručnjak iz te oblasti pa da kažem koliki je vremenski period potreban. Nekada je to bilo tri godine, pa dve, pa petnaest meseci, pa dvanaest, sada treba da idemo ka tom optimumu. Nekada se sporije učilo, danas to ide brže, verovatno je period koji je potreban da bi neko bio minimalno osposobljen mnogo kraći nego što je bio ranije. Kada je gospodin Krasić pričao, na svoj način, o potrebi da se ovaj zakon izbegne, moram da vam kažem da neko nije verovao da se urušava Vojska Srbije. Klasa vojnika koja je trebalo da ide 4. decembra otišla je krajem januara, a računa im se kao da su bili od decembra meseca. Uporno tvrdite – ko bude želeo moći će da ide dobrovoljno. Ma neće, jednog dana ćete reći – nema potrebe. Ako sada onima, po zakonu o služenju vojne obaveze, skraćujete to ispod svake mere, šta će biti kad to bude na dobrovoljnoj bazi? Govorićete – ne, vi nama niste potrebni. Ne brani se tako država, ne voli se tako država. Kad neko kaže „Rado Srbin ide u vojnike“, naša želja je da se i Srbin, i Mađar, i Bunjevac, i Čeh, i Slovak i svi oni koji žive u Srbiji rado odazivaju vojsci svoje države. To nije samo srpska vojska, nego svih onih koji imaju naše državljanstvo i žele i treba da služe; obaveza svih onih koji žive ovde jeste da štite i da vole svoju državu i da je, ako bude zatrebalo, još jednom kažem, ne daj bože da zatreba, brane. Vi niste sposobni tako da uradite. Neko je rekao da nisu krivi samo tih 5.000 ljudi koji se nisu odazvali služenju vojnog roka. Slažem se, čini mi se da su oni najmanje krivi. To je 5.000 ljudi od 2006. godine naovamo, ali to nije zatvoren proces. O tome je više govorio kolega Krasić. Svi oni mogu ponovo doći pod udar Krivičnog zakonika zbog izbegavanja vojne obaveze. Vi ste potrošili dosta vremena u raspravi u načelu objašnjavajući da su ovde u pitanju samo oni koji zbog školovanja, bavljenja sportom ili zbog nečeg drugog nisu bili u poziciji da odsluže vojni rok, jer bi im se uzelo godinu dana ili šest meseci, a član 399. Krivičnog zakonika pominje tu i neka druga lica, koja su obuhvaćena amnestijom. Da li je to bio cilj? Čak i one koji su, na predlog drugog, povređivali druge da bi ovi izbegli služenje vojne obaveze, oslobađate. Nije tačno da želite da se vrati 5.000 ljudi. Verovatno se određen broj ljudi koji nisu služili vojnu obavezu nalazi u Srbiji. Više puta sam rekao, ne odlaze ljudi iz Srbije samo da bi izbegli služenje vojnog roka, nego i zbog toga što kad završe fakultet ili se stručno osposobe za neko zanimanje ne mogu da nađu adekvatan posao kod nas. Hoću da verujem u priču koju je kolega Žika Gojković u raspravi u načelu ispričao, da su devedesetih godina, kada je počinjao rat, sa njim bila dva tatina sina. Pa, svi su tatini sinovi, ali sam razumeo da su to lica sa nekim posebnim ovlašćenjima zbog onoga čime se bave njihovi roditelji, pa su bili premešteni, ili sa te opasne lokacije otišli na neku drugu. Toga ima i toga će biti uvek. Imamo sada situaciju da je čovek potpredsednik Vlade, a njegov sin zamenik gradonačelnika. Da li je to nepotizam? Pa, jeste, ali ne pričamo o tome. Toga će uvek biti. To su pojedinačni slučajevi i to ne treba ni da bude tema i predmet našeg zanimanja, nego mnogo ozbiljnije stvari, o kojima vi ne želite i niste spremni da pričate. Tema koja je danas na dnevnom redu je mnogo ozbiljnija nego što pokazuje Vlada Republike Srbije, nego što pokazuje predsednik Republike, nego što pokazujete, drage kolege poslanici koji podržavate Vladu, i vi. Hvala vam.
Osam minuta iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Ako ne, na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Ovde se radi o amandmanu na član 4. Predloga zakona o amnestiji. Tim svojim amandmanom tražio sam da se reči „sud prvog stepena“, koje su upotrebljene u ovom članu 4, brišu. Samo ću se kratko osvrnuti na vladino obrazloženje neprihvatanja ovog amandmana, koje se svodi na otprilike dve stvari. Prvo, Vlada u svom obrazloženju kaže da je sud koji sudi u prvom stepenu nadležan za donošenje rešenja o amnestiji (naravno, to niko ovde ne spori, to i nije predmet ovog amandmana), i drugo, da nema zadiranja u supremaciju budući da prvostepeni sud donosi rešenje o amnestiji. Međutim, ono što Vlada nije učinila u svom obrazloženju jeste to da se nije osvrnula na obrazloženje koje smo mi dali u našem amandmanu. Naime, mi smo svoj amandman obrazložili time što se za krivična dela za koja se može dati amnestija mnogi postupci po žalbama već vode ili su završeni u drugostepenom postupku. Dakle, postoje mnogi postupci koji se u ovom momentu vode ili koji su već završeni u postupku koji nije prvostepen, normalno, dakle, u žalbenom drugostepenom postupku. Zaista je neprimereno, kako po pozitivnim zakonskim propisima, tako i u sudskoj praksi, da presude i druge akte drugostepenog suda poništava niži sudski organ, u ovom slučaju prvostepeni sud. Međutim, ova nedoslednost i neprimerenost u postupanju zaista je jedna odlika koja, na neki način, prati Ministarstvo pravosuđa kao neka zla kob. Kada smo govorili o izboru i reizboru sudija, rekli smo da će taj izbor, taj reizbor sudija predstavljati u stvari svojevrsnu lustraciju sudija, da će to biti samo jedan način da se iz sudova odstrane oni koji ne misle isto kao oni koji ih biraju, da će to biti način da se očiste sudovi od onih, uslovno rečeno, nepodobnih. Tada smo kazali da će mnoge dobre sudije, mnogi dobri tužioci biti prinuđeni da zbog takvog načina izbora, zbog takve lustracije odu u advokaturu ili nađu uhlebljenje na nekom drugom mestu. Ovaj svoj amandman, i uopšte problem koji je danas na dnevnom redu, vezao bih upravo za ovaj problem, dakle, problem izbora i reizbora sudija, nalazeći u tome svojevrsnu kopču, svojevrsnu sličnost i podudarnost s tim što se sigurno desilo da su mnoge sudije i mnogi tužioci koji su apsolutno nepodobni za obavljanje sudijske, odnosno tužilačke dužnosti našli svoje mesto u sudstvu, u tužilaštvu nakon ovog izbora, odnosno reizbora. Šta će biti ako u postupku amnestije bude učestvovao jedan bivši sudija, a sada tužilac, koga sam pominjao u postupku izbora sudija, odnosno tužilaca, gospođa Jelena Ćurčić, gospođa koja je u jednom drugom postupku, dok je bila predsednik izborne komisije u lokalnoj samoupravi u opštini Lučani uradila jednu anomaliju koja se (gospodine ministre, ovo će biti vrlo interesantno i za vas, s obzirom na to da se odnosi na vaše ministarstvo) u nekim državama zove i krivično delo, u nekim državama koje su apsolutno pravno uređene. Ne kažem da naša država to nije. Stremimo svi sigurno tome da ona to bude, ali sigurno ćete i vi, kao i ostali koji su u ovom poslu, pokazati dobru volju da to tako bude. Dotična gospođa je u svojstvu predsednika izborne komisije…
Narodni poslaniče, molim vas da me saslušate, sa podsećanjem na potrebu da govorimo o onome što je na dnevnom redu i sa dokazivim zajedničkim stavom da argumentacija o temi, a to su amandmani na Predlog zakona o amnestiji, zaista bude široka. Ali, to što već drugi minut govorite apsolutno ne može nikako da se dovede u vezu sa amandmanom ili sa Predlogom zakona o amnestiji, te vas molim da se vratite na dnevni red.
Evo, vraćam se, samo ću vam, ako dozvolite, gospođo predsedavajuća, kazati kakvu vezu ima ovo što pričam sa …
Narodni poslaniče, upozorila sam vas da kvalifikacija rada izabranog sudije ili tužioca ne može imati vezu sa amandmanom ili Predlogom zakona o amnestiji, te vas molim da nadalje vreme svoje poslaničke grupe koristite tako da bude u skladu sa članom 103. Poslovnika i da govorite o dnevnom redu.
Postavljam pitanje, šta će se desiti ukoliko jedan takav sudija, odnosno u ovom slučaju javni tužilac, s obzirom na to da je Predlogom zakona o amnestiji predviđeno u jednom članu da u postupku može učestvovati i javni tužilac... Postavljam pitanje, šta će se dogoditi ukoliko u jednom takvom postupku amnestije bude učestvovalo i jedno takvo lice, koje je donelo odluku o izboru…
Narodni poslaniče, drugi put vas upozoravam. Diskvalifikujete osobu koja je izabrana na javnu funkciju odlukom. (Momir Marković, s mesta: To znači da je greškom izabran.) Molim narodnog poslanika Momira Markovića da ne dobacuje. Upozorila sam vas već da se to ne čini, jer je to kršenje Poslovnika. Moram da ponovim da je potpuno dokazivo da se ova tema jednako kod predstavnika svih poslaničkih grupa, a u skladu sa članom 27, smatra temom koja zahteva krajnje široku argumentaciju, ali ovo što vi činite nije dozvoljeno. Molim vas, drugi put upozoravam: ili nastavite, koristeći vreme poslaničke grupe, da govorite o temi dnevnog reda ili ćemo nas dvoje biti prinuđeni da ja iskoristim, nažalost, mere kažnjavanja poslanika koji ne želi da poštuje odredbe Poslovnika.
Samo jedna stvar, gospođo predsedavajuća, mi nije jasna – da li vi u stvari time ne želite da meni dozvolite da izrazim svoj politički stav u odnosu na jedan problem?
Narodni poslaniče, u obavezi ste da poštujete odredbe Poslovnika Narodne skupštine.
Poštujem.
Prilikom izricanja političkog stava u obavezi ste da poštujete Poslovnik Narodne skupštine. Ova sednica traje, evo, već drugi sat. Svi smo prisutni u sali. Uvidom u stenogram možete videti da nijedan narodni poslanik nije bio ni upozoravan ni podsećan da govori u skladu sa Poslovnikom, odnosno članom 103. Vi ste sadržajem svog govora mene prinudili da vas na to podsetim. Molim vas, sad poslednjim put upozoravam, ili govorite u skladu sa članom 103. koristeći svoje vreme ili da vas zamolim još jedanput da me ne prinudite da koristim mere koje sam obavezna da koristim ako narodni poslanik izričito namerava da krši odredbe Poslovnika Narodne skupštine.
Apsolutno smatram da u svom dosadašnjem govoru nisam nijednog momenta kršio Poslovnik. To se može videti iz stenograma i mog dosadašnjeg govora. Jednostavno sam pokušao da nađem jednu kopču, jednu vezu između teme…
Narodni poslaniče, dva puta sam vas upozorila. Ovo je sada nepoštovanje ugleda Narodne skupštine. Dva puta ste upozoreni da ne činite ono što očigledno imate nameru da učinite, a to je da kršite odredbe Poslovnika Narodne skupštine, i da me ne primoravate na izricanje mera opomene. Molim vas zaista da to ne činite.
Očigledno je, gospođo predsedavajuća, ili da se mi nismo razumeli ili vi pogrešno tumačite ono što pričam. Obrazlažem amandman na član 4. Predloga zakona o amnestiji. Taj član 4. kaže... Jednostavno sam tražio da se iz člana 4. izbriše „sud prvog stepena“, pa sam nakon toga rekao da je moguće da se u dosadašnjim postupcima koji su vođeni po žalbama dogodi da niži sud, u ovom slučaju prvostepeni sud, bude taj koji će poništiti odluku višeg suda. Potom sam hteo i pokušao da nađem vezu između ovoga što pričam i jedne druge situacije, nažalost, vi mi to ne dozvoljavate i niste dozvolili. Znam da građani Srbije i iz ovo malo reči što sam rekao izvanredno dobro znaju šta sam hteo da kažem, iako nisam uspeo da završim svoju misao, ali meni je cilj da me razumeju građani Srbije u ovom slučaju, a ne vi. Zahvaljujem.
Osam minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, javljam se na osnovu člana 27. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Obaveza svakog poslanika jeste da što bolje prouči Poslovnik o radu Narodne skupštine i da svoje ponašanje upodobi tom poslovniku. Moje duboko ubeđenje jeste da ste vi jedan od poslanika koji najbolje poznaju taj poslovnik. Hteo sam da vas pitam, a prateći vrlo strpljivo i pažljivo vašu polemiku sa poslanikom, gospodinom Munjićem, da li vi to hoćete da garantujete da sve sudije i tužioci koji su izabrani nemaju nijednu grešku ili je neće napraviti u periodu dok obavljaju sudijsku ili tužilačku funkciju? O ovome o čemu je kolega Munjić govorio sad pričalo se, i to argumentovano i sa dosta detalja, i u vreme kada je vršen izbor sudija i tužilaca. Hvala vam.
Narodni poslaniče, nema povrede člana 27. Mogu samo da vas uputim na čitanje, a verujem da nema potrebe, pošto smo zajedno pažljivo pratili moj pokušaj da primenim član 27. i član 103. Ponoviću da možete čitati u stenogramu diskusije svih narodnih poslanika i upoređivati da li su i koliko u skladu sa članom 103. i u kom trenutku je narodni poslanik Mirko Munjić sadržajem svog govora mene primorao da primenjujem član 27. i da ga podsetim da se vrati dnevnom redu, jer je argumentacija apsolutno prešla nivo koji može da bude doveden u vezu sa tačkom dnevnog reda. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, da malo analiziram kakve će posledice primena ovog zakona o amnestiji doneti građanima Srbije. U članu 1, prva rečenica kaže – daje se amnestija licima koja su od 18. aprila 2006. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila, odnosno za koja postoji osnovana sumnja da su učinila krivična dela, pa redom kaže: izbegavanje vojne obaveze iz člana 394, kaže – ko se bez opravdanog razloga ne odazove pozivu na izvršenje regrutne obaveze, vojne obaveze itd.; ko se krije da bi izbegao obaveze iz stava 1. ovog člana; ko napusti zemlju i ostane u inostranstvu da bi izbegao izvršenje vojne obaveze; ko poziva ili podstiče više lica na izvršenje dela (dakle, i onaj ko bude podsticao druga lica da ne ode u vojsku); izbegavanje popisa i pregleda, neizvršavanje materijalne obaveze, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem, samovoljno odsustvovanje i bekstvo iz Vojske Srbije i Crne Gore. Ovde nešto postaje problematično više nego što vi vidite. Ne može se amnestirati i bekstvo iz vojske, a da se pri tom ne utvrde sve činjenice i posledice koje su iz tog bekstva proistekle. Moguće da je vojnik pobegao sa straže i pri tom ugrozio bezbednost ostalih vojnika čiju je bezbednost trebalo da štiti. Moguće je da je bežanjem iz zemlje odneo i neke vojne tajne koje su mu bile dostupne i preneo ih zemlji u koju je pobegao. Moguće je da je odlaskom, bežanjem iz vojske posle ugrozio bezbednost borbenih sredstava. Moguće je da je ukrao oružje, pa je pri tom ugrozio bezbednost civila koji se nalaze tu, koji su mu se nalazili na putu kojim je bežao. Moguće je da je još mnogo opasnosti prouzrokovao tim svojim bežanjem, a vi ga amnestirate samo za bežanje iz vojske. Šta ćemo sa ostalim delima? Ta ostala dela su takođe u glavi 35, u čl. 397, 398, 399, 395. itd. Ima još jedna stvar za koju je vezan moj amandman, pa bih i o tome malo da popričamo. Šta ćemo sa ljudima koje ste uhapsili pre godinu dana? On je osuđen na trinaest meseci, dvanaest meseci je odležao; njegov kolega koji je isto to delo uradio, nije se odazvao pozivu ili je pobegao iz vojske, nije uhvaćen do ovog trenutka; šta ćemo sa onih jedanaest meseci, koga ste uspeli da uhvatite? Da li će država da mu nadoknadi tih jedanaest meseci? Naravno da neće. Da se razumemo, SRS smatra da amnestija za ova dela ne treba da se uvodi u državi Srbiji, jer smatramo da je odbrana zemlje, bez obzira na izlaganja nekih poslanika iz vladajuće koalicije, sveta dužnost i da svi moramo da joj se povinujemo. Šta će se desiti sa onima koji će dan posle stupanja na snagu ovog zakona učiniti krivično delo? Da li će za njih važiti amnestija? Dame i gospodo narodni poslanici, na oficirskoj sablji koju je radila „Impa“ (dok je Srbija bila država sa industrijom i dok je „Impa“ bila preduzeće koje je moglo da zadovoljava sve svetske standarde, dok niste u vašoj burazerskoj privatizaciji sve očistili, pa usput i „Impu“) piše – ne vadi me bez razloga, ne vraćaj me bez časti. I čast i razloge za vađenje sablje ste odavno stavili u zapećak. Teško državi Srbiji ako ikad bude bilo potrebno da je branimo. Jedan avion koji imamo još sposoban da poleti teško da će moći da odbrani teritoriju države Srbije. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i četrdeset pet sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Amandmanom predlažemo da se član 6. briše. Član 6. glasi: „Rešenje iz čl. 4. i 5. ovog zakona može se doneti i na zahtev okrivljenog ili osuđenog lica ili lica koje u korist optuženog može izjaviti žalbu“. Amnestija je politička kategorija. Donošenjem zakona o amnestiji ona može da bude potpuna ili delimična. Ovde se radi o potpunoj amnestiji. Onda nema potrebe ostavljati mogućnost da zahtev podnese i neko drugo lice. Mi se ne slažemo sa ovakvim Predlogom zakona, ali podnošenjem amandmana na član 6. ukazujemo da predlagač zakona nije koristio ni pravno valjane argumente, ni pravnu teoriju, ni Krivični zakonik na onakav način kako smo mi to usvojili ovde. To ukazuje koliko se površno pristupilo donošenju ovog zakona. Kroz istoriju, vrlo često ovakvi zakoni su donošeni zbog političke pripadnosti određenog broja lica. Ja to ne tvrdim i mislim da ovaj put nije takva situacija, ali se sigurno radi o licima koja ideološki podržavaju one koji su spremni da donesu sada ovakav zakon, bez da je detaljnije izvršena neka analiza. Od 5.000 lica koja ovde figuriraju kao oni na koje treba da se odnosi i primenjuje ovaj zakon, verovatno postoje posebni i specifični slučajevi, koji bi na drugi način, primenom važećih zakona države Srbije, mogli da budu oslobođeni krivične odgovornosti. Pozivanje na to da su u oktobru mesecu doneta dva zakona, Zakon o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi i Zakon o civilnom služenju vojnog roka, pa da iz njih proizilazi donošenje ovakvog zakona apsolutno nema utemeljenje. Ta dva zakona, Zakon o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi i Zakon o civilnom služenju vojnog roka, regulišu i dalje obavezu služenja vojnog roka, bilo sa oružjem ili civilno, i tamo su predviđene određene norme ponašanja, iz čega proizilazi da to nema direktne ni indirektne veze sa ovim zakonima i potrebom da se donese jedan ovakav zakon. Znam da rasprava o ovom zakonu možda nije mnogo interesantna, osim onima na koje se ovo direktno odnosi. Najveći broj ljudi je časno odužio svoju obavezu i bio lojalan prema svojoj državi i brine sada neke druge brige. Oni brinu brigu kako da se zaposle, kako da školuju decu, kako da se leče, a ovo su završili i u budućnosti će se ponašati na onakav način kako bude država regulisala. Da vam kažem, u utorak sam, putujući kroz valjevsko selo Pričević, povezao mladog čoveka; ima 21 godinu i kaže da želi da ide u vojsku. Ja kažem – je l' u civilnu? Kaže – ma kakvi, u pravu vojsku. Još uvek ima takvih, a dok takvi postoje, to je potvrda stava Srpske radikalne stranke da je potpuno ispravan način na koji vam mi ukazujemo i mi želimo da kroz amandmane, da li smo vas ubedili ili ne... Priča o ovome je teška; amnestirajte 5.000 ljudi, ali stavite tačku na to jednom. Dajte da vidimo kakav je vaš odnos prema odbrani države. To je nama mnogo bitnije, nego da li ćete vi doneti zakone kojima će biti amnestirano 5.000 ljudi. Vi na taj način svakako pravite veliku podelu i razliku među građanima Srbije. Ovde su, čini mi se, na delu i lažna demokratija i lažna ljudska prava. Ako su neki bili u obavezi da nešto urade i nisu amnestirani, drugi takođe bili u obavezi da nešto urade i biće amnestirani, o kojoj demokratiji, o kojoj ravnopravnosti vi uopšte govorite? To je samo prividno tako. U suštini, vi se zalažete za nešto drugo, za vaše pozicije, za pobedu na vanrednim lokalnim izborima, bez obzira na to što građanima onih mesta gde vi pobedite, na način na koji pobeđujete, ništa lakše ni bolje nije, ali još uvek ostajete na vlasti. Mislimo da to neće dugo trajati. Građani će pokazati najpre možda u Aranđelovcu. Hvala vam.
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćena su tri minuta. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Hvala. Amandmanom na član 7. traženo je da se ovaj član 7. Predloga zakona o amnestiji briše. Ponovo ću se osvrnuti na obrazloženje Vlade koje je dato i u kome je na neki način Vlada pokušala da obrazloži zbog čega nije prihvatila ovaj moj amandman. Naime, Vlada je obrazložila da je potrebno propisati određeno pravno sredstvo u slučaju da je doneto rešenje o primeni amnestije za delo koje ne podleže amnestiji. Dakle, to je jedno obrazloženje koje upravo nalazi svoje opravdanje u svemu onome što se u ministarstvu pravosuđa događa – propisuje se pravno sredstvo u slučaju da je doneto rešenje o primeni amnestije za delo koje ne podleže amnestiji! Ko će da donese takvo rešenje za neko drugo krivično delo kada su taksativno nabrojana ona krivična dela za koja se može izreći amnestija? Šta se ovde događa? Onaj ko je ovo propisao apriori već dozvoljava mogućnost da se donesu i rešenja za neka druga dela, za koja se amnestija ne može ni primeniti. Zato kažem da je to upravo logična posledica načina na koji je izvršen reizbor sudija. Mnogo je životnih priča koje govore za ili protiv amnestije. One koje su moje kolege iznele u dosadašnjem toku ove rasprave zaista na pravi način odslikavaju stav Srpske radikalne stranke kada je u pitanju institucija amnestije. Te priče govore u prilog našem stavu i dozvolite mi da u vezi s ovom temom i ja ispričam jednu kratku pričicu. Dakle, ja sam iz jedne porodice kojoj je 1999. godine javljeno da je vojnik koji se nalazio na odsluženju vojnog roka, kao aktivno vojno lice, u širem rejonu Đakovice, poginuo. Posle svega što se događalo u porodici nakon ovakve jedne vesti, došlo je novo obaveštenje, na našu radost, a na žalost jedne druge porodice iz Aleksinca, koja se isto prezivala – došlo je obaveštenje da naše dete nije poginulo, već da je poginulo jedno drugo dete, koje se samo isto prezivalo. Znate, ovo ne govorim da bih iz ovoga izvukao neki poen, ili bilo šta drugo, nego samo u prilog činjenici koliko je ovo ozbiljna tema i koliko su u pravu oni koji kažu da se ovoj temi moralo pristupiti na jedan mnogo ozbiljniji, temeljniji način, da je današnjoj raspravi trebalo da prisustvuje neko iz Vojske Srbije, da je u današnjoj raspravi trebalo da bude ne samo podataka o tome koliko je tih mladih ljudi izbeglo da služi vojni rok (jedno od krivičnih dela koja su predmet ovog Predloga zakona o amnestiji), već i koji su razlozi zbog kojih je to učinjeno; bila je potrebna sveobuhvatna analiza svih tih problema vezanih za postupak amnestije koji se predlaže po ovom zakonu. Dakle, Srpska radikalna stranka je otprilike do sada izrekla jasan stav po ovom pitanju i mislim da je potpuno u pravu i da potpuno argumentovano govori o ovom problemu. Kažem, šteta je što ovde nisu predstavnici Ministarstva pravde i neko iz Vojske Srbije. Zahvaljujem.
Tri minuta i dvadeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem. Smatramo da je neophodno da zakon o amnestiji sadrži odredbu o dvostepenosti odlučivanja, odnosno o pravu javnog tužioca u jednom slučaju, a u drugom slučaju osuđenog, odnosno okrivljenog i njegovog branioca da podnesu žalbu na rešenje suda prvog stepena. Dakle, ovo ne samo da je demokratsko krivično-pravno načelo, pravo na dvostepenost, ovakva odredba jednostavno mora da postoji, jer hipotetički je moguće da dođe do situacije da sud prvog stepena odbije zahtev osuđenog lica, ili okrivljenog. U tom slučaju, šta bi se desilo ukoliko nemamo ovakvu odredbu? To bi bila konačna odluka. Dakle, smatramo da je član 7, njegovo postojanje u ovom zakonu opravdano i celishodno i da amandman kojim se traži brisanje ovog člana ne treba prihvatiti.
Iskorišćen je jedan minut od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li neko drugi želi reč? Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Amnestija znači ublažavanje kazne ili zamena za neku blažu kaznu i to bi bila delimična amnestija. Ovde imamo potpuno amnestiju ili aboliciju koja se odnosi, to ste u članu 1. stav 2. Predloga zakona precizirali, na oslobađanje od krivičnog gonjenja, oslobađanje od izvršenja kazne i brisanje osude. Ako hoćete da primenite ovo i ako imate skupštinsku većinu za to, onda je odredba člana 8. Predloga zakona potpuno bespotrebna, jer ste određene stvari definisali, kao i prirodu ove amnestije. Uostalom, amnestija je volja državnog organa, ne sudskog organa, i obavezujuća je. Amnestija i pomilovanje se razlikuju od ublažavanja kazne, od nekih drugih olakšavajućih okolnosti, zato što su to sve mere ili radnje koje preduzimaju nadležni sudovi, a ovde imamo situaciju da državni organ, na osnovu ustavne mogućnosti da se ponaša tako... Postoji, na osnovu člana 99. Ustava Republike Srbije, mogućnost da Narodna skupština Republike Srbije donosi zakon o amnestiji. Jesmo za to da najviše predstavničko telo ponekad iskoristi tu mogućnost, jer sama procedura donošenja zakona može da bude složena i komplikovana, a društvene potrebe nekad nametnu, zbog promenjenih okolnosti, smanjene društvene opasnosti, da neka dela više nisu tako opasna po državu i njene organe kao što su bila u vreme njihovog izvršenja ili u vreme vođenja procesa, pa onda da se pristupi amnestiji. Sigurno nismo za ovaj vid krivičnih dela. Pogledajte, pokušali ste malo da zamenite teze. Nas niste uspeli da zavarate. Možda ste građane Republike Srbije, ali mislim da ni njih niste. Da li će vam biti zahvalni oni zbog kojih ste predložili ovakav zakon, jer računate da je to ta kritična masa koja treba da vas ostavi i dalje na vlasti, to vi procenjujte. Vidite, ko poziva ili podstiče više lica na izvršenje dela iz stava 1. ovog člana (misli se na član 399. Krivičnog zakonika, koji govori o privremenom napuštanju ili odlasku iz Vojske RS) kazniće se zatvorom od jedne do osam godina, pa čak, ako se radi o delima iz st. 2. i 3. ovog člana, od dve do dvanaest godina. Ovde se uopšte ne radi o vojnim obveznicima, nego o onima koji su svesno, voljno, sa umišljajem podsticali takav odnos prema Vojsci Republike Srbije, i na njih se odnosi ovaj zakon o amnestiji. Da li ste to mislili? Recite sada da jeste. Nismo više sigurni kako su se pojedini ministri od 2000. godinenaovamo ponašali kao ljudi koji su vodili ta ministarstva. Da li treba da vas podsećam ko je sve bio vojni ministar od 2000. godine pa do danas? Svakako da ne treba ni vas ni javnost, ali bili su i današnji predsednik Republike Srbije i gospodin Šutanovac. Ne vodi se ne samo ova država, nego ni vojska dobro i onako kako bi trebalo. Razmislite još jednom da li ove amandmane koje je podnela Srpska radikalna stranka treba prihvatiti ili ne. Duboko smo ubeđeni, i smatramo da imamo podršku najvećeg broja građana Srbije, da su ovi amandmani sasvim opravdani i da bi u danu za glasanje trebalo glasati za prihvatanje ovih amandmana.
Iskorišćena su dva minuta od vremena ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Vlatko Ratković. Izvolite.
Jedan broj amandmana Poslaničke grupe SRS ide u pravcu pravnog minimalizma, odnosno izostavljanja onih normi koje su neophodne u ovakvim zakonima. Član 8. se odnosi na situaciju kada je doneto rešenje o primeni amnestije na lica obuhvaćena ovim zakonom, a koja se u momentu donošenja rešenja nalaze u pritvoru ili na izdržavanju kazne. Ima li išta logičnije od toga da se normira da sud u tom istom rešenju odredi da se odmah puste na slobodu? Sem toga, rešenje iz člana 8. je koherentno sa Zakonom o izvršenju krivičnih sankcija, koji propisuje da je, u slučaju da se osuđeni otpušta iz zavoda na osnovu zakona o amnestiji, zavod u kome to lice izdržava kaznu dužan da ga otpusti najkasnije u roku od 24 sata nakon prijema rešenja o amnestiji, ako u zakonu o amnestiji nije drugačije određeno. Smatramo da je traženje da se briše član 8, kao i čl. 6. i 7, od strane SRS potpuno neosnovano, jer bismo imali jedan nedorečen zakon, koji bi u praksi doveo do mnogih problema. Kolega Perić je govorio široko. Govorio je o nekakvoj podršci građana. Kolika je podrška građana stavovima SRS, zaista se vidi, to moram da kažem, na izborima koji se održavaju u poslednjih godinu dana u lokalnim samoupravama. Kakve veze to ima, o tome vi pričate, a ne ja. Samo komentarišem vaše izjave.
Iskorišćen je jedan minut i četrdeset pet sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Koherentnost o kojoj kolega Vlatko govori vidi se iz dovođenja u vezu sa dva zakona koja su doneta u oktobru 2009. godine, a to su Zakon o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi i Zakon o civilnom služenju vojnog roka; u obrazloženju su date opcije da u ta dva zakona imate mogućnost i osnov za donošenje ovakvog zakona. Da se menjao Krivični zakonik i da ova krivična dela više ne stoje kao takva, to bi bilo nešto drugo. Ovde ste ušli u pogrešnu materiju. Pozivate se na pogrešne zakonske propise i sa vama neću da polemišem o tome da li treba brisati čl. 7, 8. ili 9. Smatramo da treba brisati svaki član. To nije suštinsko delovanje SRS kada podnosimo određene amandmane da se pojedini članovi u određenim zakonima brišu; to je samo tamo gde ne vredi ni na jedan drugi način predlagati amandmane i menjati i popravljati zakon. Ovaj zakon ne može da se popravi ni na jedan drugi način, osim da se ne prihvati ili da se prihvate amandmani SRS i da se takav zakon uopšte ne donese. Reći ću vam kako i na koji način – prema svima onima kod kojih postoji objektivan razlog da budu izuzeti od izvršenja ovih krivičnih dela mogli ste da rešite na taj način njihovo pitanje, odnosno njihov problem.
Da li još neko želi reč? Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo, kada vam odgovara vi kažete da mi želimo da minimalizujemo neke odredbe vaših predloga zakona, a s druge strane, kada mi želimo da svojim predlozima pospešimo neke predloge zakona koje vi podnosite ovde u Skupštini, vi kažete da je to nepotrebno i suvišno. Ovim amandmanom tražili smo da se u članu 9. stav 2. briše. Naime, ovde vi u stavu 2. člana 9. u stvari iskazujete sumnju i prema onim organima, odnosno licima u tim organima koja su po službenoj dužnosti u obavezi da preduzmu određene radnje i postupke. Ovde se radi o onim licima koja po službenoj dužnosti vrše brisanje iz kaznene evidencije. Dakle, brisanje iz kaznene evidencije je zakonska obaveza, koja je nametnuta imperativnom normom i službeno lice koje radi u organu koji je za to nadležan je u obavezi da striktno poštuje tu normu. Nepoštovanje jedne takve norme predstavlja krivično delo, koje je kažnjivo po nekom drugom zakonu. Dakle, upravo to što nepoštovanje te odredbe predstavlja krivično delo koje se kažnjava po nekom drugom zakonu jeste jedan od osnovnih razloga zbog kojih smo mi tražili brisanje stava 2. u ovom članu. Naime, vi ovde u stvari izražavate sumnju u ona lica u tim organima koja po službenoj dužnosti rade određene poslove. Vi niste izrazili sumnju u nešto drugo; vi niste izrazili sumnju u neka lica, na primer, u Trgovinskom sudu u Nišu, koja su imala dva zapisnika u pogledu nekih javnih nabavki. U jednom zapisniku jedno lice je izabrano kao ponuđač, a u drugom drugo. Međutim, sumnja postoji kada je u pitanju državni organ, kada je u pitanju lice u državnom organu i kada to lice treba da izvrši radnju na koju ga obavezuje zakonski propis. Zahvaljujem.
Minut i četrnaest sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Poslanička grupa SRS ima još minut i pedeset sekundi na raspolaganju, i dva minuta ima ovlašćeni predstavnik. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji ima reč. Izvolite.
Hvala. Podneo sam amandman da se član 10. briše. Mi smo za to da se briše član 10. i ceo ovaj zakon, jer smatramo da je apsolutno nepotreban. Dolazimo u situaciju da svake tri-četiri godine donosimo neki zakon o amnestiji. To je prosto neverovatno. Zaista jesam za amnestiju, ali koliko god da budemo darežljivi, država mora da uzima u obzir koga sve i za šta amnestira. Bilo je danas polemike, bilo je replika. Pomalo sam zbunjen šta sam sve ovde čuo. Pominjana je i politika, neka politika iz daleke prošlosti, iz bliske prošlosti itd. Koliko sam shvatio, intencija ovog zakona, a i ovo što mi predlažemo, jeste da se u ovim zakonima ne govori o politici, već o zakonskom mehanizmu koji je uspostavljen, dakle, da taj zakon važi u određenom trenutku. Onda dolazimo u situaciju da li neko u određenom trenutku prihvata, odnosno da li se odaziva tom zakonu ili ne, da li neko poštuje svoju radnu, vojnu i materijalnu obavezu ili ne? Kakvu mi poruku šaljemo ljudima? Šta to znači, neko je nekada pozivao neke ljude kroz zakon da se odazovu određenoj obavezi, a danas ih neko oslobađa? Ali, opet postoji zakon koji poziva na vojnu, radnu, materijalnu obavezu, i vi ste trenutno ti koji ste na vlasti i sprovodite takav zakon. Vi pozivate nekoga. Šta to znači? Ako se sutra, prekosutra, za mesec dana neko ne odazove vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi, da će biti gonjen? Ili ćete ponovo upotrebiti ovaj mehanizam, da za tri, četiri, pet ili deset godina neki vama slični donesu novi zakon o amnestiji? Tu se govori o shvatanju odgovornosti prema određenim funkcijama koje vi obavljate, da ne kažem obnašate, ovde u državi Srbiji. Kakve su to poruke? Kako da pogledamo u oči one ljude koji su bili tamo negde i na strašnom mestu postojali, a danas neki koji su se sklanjali po belom svetu bivaju amnestirani? Onda neki koji su amnestirali te, biće danas amnestirani od pre tri-četiri godine. Zaista je neshvatljivo. Dajte da se malo uozbiljimo i da se ne igramo sa ljudskim sudbinama. Hvala.
Trideset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Poštovani građani Srbije, SRS i dalje stoji čvrsto na pozicijama ideologije Srpske radikalne stranke. Mi se zalažemo za ravnopravnost svih građana. Uvek ćemo vam govoriti istinu, bez obzira na to kako je bilo na prethodnim glasanjima, kako će biti ubuduće. To je odgovor, kolega Vlatko Ratkoviću, i vama. Mi ćemo govoriti uvek istinu. Nećemo govoriti da ćemo zaposliti 200.000 ljudi, a pri tom otpustiti 300.000. Nećemo govoriti da ćemo deliti besplatne akcije koje vrede 1.000 evra, a možda će realna vrednost kasnije biti 20 evra. To uopšte nije ni bitno. Na kraju našeg izlaganja o amandmanima želim samo da vam kažem da ste mogli... Jer, mi se u principu odgovorno bavimo politikom, imamo veliki stepen odgovornosti prema građanima Srbije koji su glasali za nas i prema onima koji treba da glasaju u narednom periodu. Ovaj problem, ako ste hteli, mogli ste da rešite i institutom pomilovanja i to je mogao da uradi vaš predsednik Republike, vaš predsednik stranke, koji je ujedno i predsednik Srbije. Razlika između amnestije i pomilovanja je u tome što se kod pomilovanja radi o poimenično određenom broju ljudi. Predlažemo i datum – datum je mogao da bude 24. februar, svake godine. Dvadeset četvrtog februara jedan veliki prkosni Srbin je otišao u Hag dobrovoljno da pokaže da ne brani sebe, da ne brani stranku čiji je predsednik, da raskrinka ono za šta je Haški tribunal optužio Srbe i Srbiju, da se ne radi o zločinačkom poduhvatu, odnosno da se radi o njemu, ali izvedenom od sasvim drugih ljudi, onih kojima se tamo ne sudi, a znamo sigurno da su oni to uradili. To su SAD, to je Vatikan, to su pojedine zemlje članice Evropske unije. Taj datum, 24. februar, mogli ste da koristite kao dan kada ćete pomilovati one koji zaista mogu da nađu mesta u okviru tog instituta. Siguran sam da postoji određen broj ljudi u Srbiji koji ne vole uniformu, makar to bio šumar ili poštar. Zbog čega? Zato što imaju negativna iskustva još iz JNA, ali ne zbog onog što je propisano u zakonima, nego zbog neodgovornog ponašanja, možda i tih starešina. Srpska radikalna stranka nije za onakve generale i starešine koji će otići u određeni motel na određenom putnom pravcu (neću sada da kažem da ga ne bih reklamirao) i predati zvaničnu državnu dokumentaciju nekima koji ni u kom slučaju ne bi smeli da je imaju u svom posedu. Ne želi takve generale u Vojsci Republike Srbije koji neće uvek i na prvom mestu gledati i štititi interese svoje države, a sve drugo dolazi posle toga. Ukoliko smo uspeli u ovim namerama, ukoliko ste nas razumeli, puno vam se zahvaljujem.
Iskorišćen je jedan minut od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Pre nego što odredim pauzu, na osnovu člana 85. obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo danas raditi i nakon 18.00 časova, nastavićemo raspravu o tački koja u tom trenutku bude predmet našeg rada. Sada određujem pauzu, i rad nastavljamo u 15.00 časova. [[Posle pauze – 15.00]] Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na 14. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O DRŽAVNOM PREMERU I KATASTRU (pojedinosti) Obaveštenje o pozvanima na sednicu: obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović povodom pretresa u pojedinostima 14. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača Olivera Dulića, ministra životne sredine i prostornog planiranja, pozvala da sednici prisustvuju i Nenad Tesla, direktor Republičkog geodetskog zavoda i Kosta Mirković, pomoćnik direktora Republičkog geodetskog zavoda. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Dragan Stevanović, Sreto Perić, Mirko Munjić, Čedomir Jovanović, Judita Popović, Zoran Ostojić, Ivan Andrić i Kenan Hajdarević. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Vlada je prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kada smo govorili u načelnoj raspravi o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnom premeru i katastru, iznosila sam, kao i ostale kolege poslanici iz SRS, stav naše stranke o izmenama i dopunama ovog zakona i, naravno, kada se govori o izmenama i dopunama nekog zakona neminovno je da se govori i o osnovnom zakonu čije izmene i dopune su na dnevnom redu. Nažalost, nisam ostala nakon te moje rasprave, kada se gospodin Dulić uključio u raspravu. Naravno, gospodine Duliću, sigurna sam da niste ni pomislili da sam na bilo koji način želela da vas bojkotujem, naprotiv, vi ste ministar sa parlamentarnim iskustvom i vi umete da poštujete narodnog poslanika i mi to svakako cenimo. Ja sam tada otišla zato što je toga dana bilo suđenje našem predsedniku u Hagu, pa sam išla to da pratim. Volela bih da danas na izvestan način nastavimo tu raspravu, jer i kada smo u načelnoj raspravi govorili o Zakonu o državnom premeru i katastru, kao i Zakonu o planiranju i izgradnji, mislim da smo imali jedan dijalog koji je zaista primeren parlamentu. Nadam se da će to biti i sada, iako je u pitanju svega nekoliko amandmana, ali svakako treba i o njima da se govori. Naravno, kada god su izmene i dopune nekog zakona na dnevnom redu mi koristimo priliku da izrazimo svoje negodovanje zbog toga što se često menjaju zakoni. U ovom slučaju smo vam skrenuli pažnju da su prilikom donošenja Zakona o državnom premeru i katastru poslanici SRS imali određen broj amandmana, da ste vi neke amandmane prihvatili, vrlo malo njih naravno, ali da su ostali neprihvaćeni oni amandmani koji su danas predmet rasprave, odnosno koji su u međuvremenu postali sastavni deo vašeg Predloga o izmenama i dopunama ovog zakona. Bez obzira na te kritike, nećemo se ljutiti ako ponovo budemo imali izmene i dopune ovog zakona na dnevnom redu, zato što mislimo da ako ste jedanput napravili grešku, pa i danas pravite grešku neprihvatanjem svih amandmana, bolje je da se još jedanput presaberu vaše stručne službe pa da još jedanput menjamo ovaj zakon, ali da on u konačnoj verziji bude zakon koji će biti primenljiv i na osnovu kojeg će zaista biti bolje građanima Srbije koji koriste usluge državnog premera i katastra. Vi znate da, maltene, da ne kažem da nema građanina, ali nema porodice u Srbiji koja nema potrebu za uslugama državnog premera i katastra. Mi smo u načelnoj raspravi govorili koliko je ovo bitan segment i kada su u pitanju nepokretnosti u Srbiji, odnosno popis nepokretnosti, evidencija nepokretnosti, to je problem koji u Srbiji postoji odavno. Neću da kažem da je to vezano za ovaj period od kada ste vi ministar, ali ako ste se prihvatili ovog ozbiljnog posla i ako ste voljni, kako u javnosti govorite, da ove probleme zaista rešite, onda bi trebalo, i tada sam vam to rekla, da poslušate i mišljenje struke, ne samo u nekakvim nazovijavnim raspravama. Imali smo iskustva da se na javnu raspravu pozovu ljudi koji su zapravo pisci predloga, a pre toga nacrta, zakona, i onda oni ubeđuju koliko je dobro rešenje upravo ono koje je predloženo. To nije dobro. Mi koji sedimo ovde smo ljudi koji se bave politikom, i to nije sporno, ali svi smo mi u nekoj struci, ili bar većina, svi mi odlično znamo kakvi su problemi građana Srbije u svakom segmentu i zato mislimo da bi bilo dobro da se čujemo, da se saslušamo, ne samo bukvalno, nego da se i prihvate neki amandmani. Zašto sam rekla da nećemo imati ništa protiv da ponovo imamo izmene i dopune ovog zakona na dnevnom redu? Zato što, nažalost, ovakav Poslovnik o radu Narodne skupštine, kakav je na snazi, narodnim poslanicima ne dozvoljava da kada su izmene i dopune nekog zakona na dnevnom redu intervenišu i na neki član na koji Vlada nije intervenisala. Mislimo da to nije dobro i uvek smo govorili da to nije dobro. Zato smo uvereni, ako vam je namera da se ovaj posao završi, sigurni smo da ćete morati još jedanput da menjate ovaj zakon. Molim vas, kada se to desi, da ne uradite ono što ste uradili sada. Izmene i dopune ovog zakona imaju ukupno 15 članova. Od toga se nekih devet, čini mi se, članova odnosi na promenu roka u upravnom postupku, kada je u pitanju katastar nepokretnosti. Šta se desilo? Ova dva člana na koja imamo amandmane koje niste prihvatili, to su članovi 5. i 7, vi ste bukvalno... Ne znam kako to niste videli kada ste videli naše amandmane. Zapravo, ova dva ste prihvatili. Vi ste bukvalno preskočili, zaboravili. Kada ste radili te izmene trebalo je, kako ste menjali čl. 22, 129, 133, 134, da promenite i član 133. jer se radi zaista o istoj stvari. Član 133. odnosi se na brisanje držaoca i upis svojine na parceli. Ovde smo intervenisali amandmanom, promenili smo i ovaj broj godina i ovaj rok. „Na zahtev lica“, tako glasi stav 1. gde smo intervenisali, „koje je upisano kao držalac parcele, u smislu ovog zakona, odnosno njegovog pravnog sledbenika, vrši se upis prava svojine na parceli u korist tog lica, ako je od dana početka primene katastra nepokretnosti proteklo tri godine...“. Mislimo da ovde treba da bude rok pet godina i videćete, gospodine ministre i gospodine direktore Republičkog geodetskog zavoda, veoma brzo da smo bili u pravu. Dakle, ovaj rok je morao da se poveća sa tri na pet godina i, naravno, da se u tom periodu ne podnosi zahtev za upis prava svojine na osnovu isprave za upis i u 5. stavu smo rekli: „Protiv rešenja kojim se dozvoljava ili odbija upis može se izjaviti žalba u roku od osam dana od dana dostavljanja rešenja“, to je vaš predlog, a mi smo rekli da taj rok mora biti 15 dana. Dobro je da ste razumeli naše razloge i dobro je da je amandman prihvaćen, kako stoji u mišljenju Vlade, iz razloga koji su navedeni u obrazloženju. Želim, gospodine ministre, da iskoristim ovu priliku, nadam se da imate određene podatke jer je to u vrlo bliskoj vezi sa Zakonom o državnom premeru i katastru... Istekao je onaj rok za podnošenje zahteva za legalizaciju i volela bih, ako ste u prilici, da nam kažete koliko je objekata koji nisu u onim ranijim pokušajima prijavljeni za legalizaciju, jer ste najavili da ćete otprilike nedelju dana nakon isteka roka, a to je bio 11. mart ove godine, imati te podatke. Zašto nas to interesuje? Zato što mislimo, bojimo se da ipak svi objekti nisu prijavljeni za legalizaciju. Tu sada postoji jedan problem, a vezan je za jednu vašu izjavu, gospodine Duliću. Zakon o planiranju i izgradnji je jasan kada je u pitanju taj rok. Vi ste tvrdili da će taj rok biti poštovan. Mi se zalažemo za to da se poštuje ne samo taj, nego svaki rok iz zakona i sve ono što zakon predviđa. Zakon je jasan u pogledu toga šta će se desiti sa objektima čija legalizacija ne bude u roku. Vi ste se, mislim, malo istrčali kada ste pre nego što je istekao taj rok nagovestili da vi zapravo nećete poštovati zakon, već da će oni objekti koji ne budu prijavljeni da će biti oporezovani duplim porezom. To nije smelo da se kaže pre nego što je istekao rok 11. marta. Znate, neko možda u tom momentu kaže: a znači, neće me rušiti, baš me briga – on će i dalje da doziđuje, nadziđuje, gradi itd. – a da li ću plaćati porez, videćemo. Taj problem će, nadam se, biti rešen kada bude ozbiljno primenjivan ovaj zakon. Dobro znamo da se u Srbiji na veliki broj nepokretnosti ne plaća porez. To nije problem onih ljudi koji ne plaćaju porez, oni možda eskiviraju svoju zakonsku obavezu, to je, pre svega, problem države. Znate, kada bi se na svaku nepokretnost u Srbiji plaćao porez na imovinu, onda bi bilo moguće očekivati da taj porez bude manji. Ali, vi pre pribegavate (ne mislim sada na vas lično, nego na Vladu) tome da se porez poveća, nego da se potrudite, to nije nadležnost vašeg ministarstva, da svaki građanin koji ima određenu nepokretnost plati porez na tu nepokretnost. Postoji nesinhronizovan odnos između vašeg ministarstva i ministarstva u čijoj je nadležnosti Uprava prihoda. Nemate automatsku primenu. Recimo, neko kupi neki objekat; taj ugovor o kupoprodaji mora da se donese u Upravu prihoda, da se tamo utvrdi porez, koji je jednokratan; taj porez se plaća. Taj ugovor ne ide, a trebalo bi da ide, automatski u obradu podataka na osnovu kojih se plaća porez na imovinu. Imate mnogo rupa u zakonu, a imate mnogo rupa i u primeni zakona. Zato smo skretali pažnju, kada je u pitanju ovaj Zakon o državnom premeru i katastru. Dajemo veliki značaj ovom zakonu. Dajemo veliki značaj Republičkom geodetskom zavodu zato što to zaista jeste ozbiljan, odgovoran i obiman posao. Skretali smo vam pažnju i opet ništa niste na tu temu uradili. Skretali smo vam pažnju, ne samo u raspravi, nego smo imali i amandmane na ovaj deo koji se odnosi na geodetske organizacije. Taj problem niste rešili ni sada kroz ove izmene, a vidimo u medijima da postoje veliki problemi kod nekih organizacija koje se bave ovim poslovima, koliko njih to može da radi, koliko ne može da radi itd. Trebalo je da još tada prihvatite sve te amandmane, da danas tim ljudima koji sede pored vas bude lakše, da oni organizuju posao u celoj Srbiji, jer niti ćemo imati popis... Ono što je urađeno, negde u katastrima, negde u zemljišnim knjigama, to još uvek nije objedinjeno, a prošlo je dosta vremena od primene ovog zakona. Nažalost, nisu još uvek urađeni ni podzakonski akti, i to je uvek problem kada Vlada predlaže zakone. Nikad nisam mogla da razumem da ako Vlada predlaže zakone svojoj skupštini i, naravno, računa na svoju skupštinsku većinu koja podržava Vladu, da će da podrži i taj zakon, da se paralelno ne rade i podzakonski akti, koji se, ako se eventualno usvoji neki amandman, samo usklade sa tim novim tekstom zakona i onda zakoni mogu ozbiljno da se primenjuju. Nažalost, ne radi se tako i zato imamo probleme i kod legalizacije. Veliki su sad problemi. Ovaj 11. mart je prošao, podneti su zahtevi za legalizaciju. Sada mogu samo da zamislim kakva je... Jer, poslednjih dana govorilo se – samo da se podnesu zahtevi, ne mora dokumentacija, pa će u nekom roku građani biti obavešteni kada i na koji način da dopune te svoje zahteve. Ali, niko ne može da uđe u postupak za legalizaciju ako nema, između ostalog, geodetski snimak objekta. Sad se postavlja pitanje, kada bi se desilo da po opštinama zaista postanu ažurni i ovo brzo rade, da li ćete vi iz Republičkog geodetskog zavoda moći da postignete da sve te zahteve ispunite? Šta će se desiti, recimo, ne daj Bože, da neko u roku od 60 dana koji mu neka jedinica lokalne samouprave ostavi da dopuni svoj zahtev, ne stigne da završi ovaj geodetski posao? Da li to znači da će njegov objekat da ide građevinskoj inspekciji i da mu se priprema rušenje? Dakle, sve su to problemi s kojima se sreću građani, gospodine Duliću. Do sada su se sretali i sretaće se očigledno, nažalost, i ubuduće. Hvala.
Sedamnaest minuta i dvadeset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Vlada je prihvatila ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić, pa narodna poslanica Vjerica Radeta.
Podneo sam amandman na član 9. i tražio sam da se član 9. promeni i da glasi – U članu 148. stav 5. reči „u ostavljenom roku“ zamenjuju se rečima „u roku od osam dana“, a u stavu 7. broj „8“ zamenjuje se brojem „15“. Članom 148. u stavu 5. predvideli ste termin – u ostavljenom roku. Smatrali smo da je ovo jako neprecizno i da je potrebno to ispraviti amandmanom, pa smo tražili da to bude – u roku od osam dana. Naime, pravna sigurnost podrazumeva, pogotovo kada su zakonski predlozi u pitanju, da se određene situacije predvide što je moguće preciznije. Ta preciznost podrazumeva da se kada je god to moguće, a gotovo uvek je moguće, pogotovo u ovom slučaju, odredi tačan rok za izvršenje određenih radnji ili za određeno postupanje. To se najlakše i najbolje radi ukoliko se precizira rokovima. Upravo to i jeste smisao prvog dela našeg amandmana, gde smo tražili da taj rok umesto – u ostavljenom roku, bude – u roku od osam dana. To je što se tiče prvog dela ovog mog amandmana. U drugom delu tražili smo da rok od sedam dana koji ste vi predvideli bude petnaest dana. Smatrali smo da je ovaj rok od petnaest dana primereniji. Predlagač navodi tri osnovna razloga za donošenje izmena i dopuna ovog zakona. Prvi je, dakle, usaglašavanje sa drugim zakonima, drugi je otklanjanje kolizije pojedinih zakonskih odredaba i treći je definisanje rokova za postupanje Geodetskog zavoda. Dakle, definisanje rokova predvideli ste kao jedan od prioritetnijih zadataka, odnosno razloga zbog kojih se i donosi ovaj zakon. Kada je tako, onda je to trebalo ispoštovati na pravi način, dakle, ne upotrebljavati termine „u ostavljenom roku“ itd., većjasno i precizno predvideti koji je to ostavljeni rok. Dakle, ništa se ne podrazumeva, treba tačno da odredite u kom je to roku, to je smisao našeg amandmana. Još nešto da kažem o rokovima uopšte. Svi znamo da su rokovi jedna od najvažnijih pravnih kategorija, po sistemu – ko je prvi u vremenu, jači je i u pravu. Kada su u pitanju rokovi, kako u ovom delu, tako uopšte u legalizaciji, na koju se vi pozivate takođe u predlogu ovog zakona, smatramo da su rokovi vrlo važni i da tu postoje dve vrste rokova koje će u praksi, svaka ponaosob, dovesti do određenih pravnih posledica. Prva vrsta rokova su oni rokovi koji su predviđeni za podnošenje dokumentacije. Kao što znamo, taj rok, koji je bio 11. 3. 2010. godine, kada je proces legalizacije u pitanju, prošao je. Radi se o roku koji je predviđen članom 194. Zakona o planiranju i izgradnji, koji predviđa da ako zainteresovana lica u ostavljenom roku ne podnesu potrebnu dokumentaciju, po njihovom zahtevu se neće postupati, zahtev će biti odbačen. To su tzv. prekluzivni rokovi i normalno je da ovi rokovi ne dozvoljavaju povraćaj u pređašnje stanje. Kada su oni u pitanju, sve je jasno. Međutim, i prošli put sam napomenuo i sada kažem da će u stvari jedna druga vrsta rokova možda proizvesti nekakve druge pravne posledice, odnosno da će neka druga vrsta rokova biti na neki način problem u praksi, kada je u pitanju ovaj proces legalizacije bespravno izgrađenih objekata koji je u toku. Radi se o samom postupku, o rokovima u postupku legalizacije, kada po nalogu organa koji vodi postupak mora da se u određenom roku (npr. 60 dana) dostavi određena dokumentacija. Desiće se situacija da je stranka pre toga podnela npr. tužbu radi utvrđenja. Normalno je da organ koji vodi postupak treba da prekine postupak, dok se ne reši to prethodno pitanje, odnosno dok se ne završi taj parnični postupak koji je u toku. Mislim da to tako i treba, i to se radi zaključkom. Time se omogućava stranci da do okončanja parničnog postupka odloži tu prekluzivnost roka. Međutim, kao što se u životu dešavaju razne nepredviđene stvari, tako će verovatno i u ovim situacijama vezanim za rok doći do nekih nepredviđenih situacija koje mogu da budu malo komplikovanije. Pošto je legalizacija u toku time što je postupak za podnošenje prijava za legalizaciju već završen, verovatno će se u praksi desiti mnogo situacija koje ni predlagač zakona nije mogao da predvidi u ovom zakonu, niti u drugim zakonima koji su prethodili ovome, zbog toga što je zakon prevideo da predvidi jedan mehanizam kojim će moći tačno da utvrdi ko sprečava ili namerno opstruira postupak legalizacije. To će biti osnovni problem, videćete u praksi, pogotovo ukoliko se desi da je stranka koja je podnela zahtev za legalizaciju npr. to zemljište kupila od suvlasnika; desiće se da ta parcela nije podeljena, da ima više suvlasnika. Može se desiti da neki od tih suvlasnika i nisu u Srbiji, ima i onih koji su u inostranstvu, pa se tu pravi čitavo malo zamešateljstvo. Tako će postupak legalizacije, i pored najbolje namere koju ste možda imali, zaista poprimiti jedan tok koji niko nije hteo, biće jako dug i težak za stranke u postupku. Međutim, šta je tu je. Mislim da će ipak oni građani koji se podneli zahtev za legalizaciju uspeti da ostvare svoja prava koja su imali kada su podneli zahtev za legalizaciju. Biće još mnogo drugih situacija u kojima će se dešavati razne nepredviđene stvari, međutim, smatram da će oni koji budu radili taj postupak znati da primene i ovaj zakon i druge zakonske propise vezane za legalizaciju na pravi način. Ukoliko to ne urade, normalno je da će stranka imati neke svoje principe, kada je u pitanju ova legalizacija, odnosno da će moći na drugi način da ostvari svoje pravo. Hvala.
Šest minuta i trideset sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, pa narodni poslanik Milan Avramović, posle njega narodna poslanica Donka Banović.
Član 148, ovaj poslednji stav 7, kaže: „Protiv rešenja iz stava 6. ovog člana može se izjaviti žalba u roku od osam dana od dana dostavljanja rešenja imaocu prava na vodu.“ Ovo zaista ne razumem, da nije prihvaćeno, ako ste išli sa izmenama i dopunama Zakona zato što ste razumeli da rok osam dana mora da se zameni rokom od petnaest dana. Pogotovo mi nije jasno obrazloženje. Želim pre svega da prokomentarišem ovo obrazloženje, a nakon toga ću izneti i dodatne argumente, uverena da ćete ipak prihvatiti ovaj amandman. Kažete da se ovaj amandman ne prihvata iz razloga što se rok za otklanjanje nedostataka u elaboratu utvrđuje u zavisnosti od prirode uočenih nedostataka, kao i složenosti i obima radova koje je eventualno neophodno ponovo izvršiti na terenu. Takođe, potrebno je uzeti u obzir vremenske i druge uslove. Neću dalje da čitam, ovde ću da se zadržim jer je ovo zaista interesantno. Mnogo sam zakona u životu pročitala, ali nikada nisam videla da se rokovi za izvršenje neke radnje vezuju za činjenicu da li u periodu kada se ta radnja vrši pada sneg, da li pada kiša, da li je pretoplo. To je, gospodine Duliću, bez obzira na to što se radi o katastru nepokretnosti, zaista nemoguće. Trebalo je, ili treba danas da prihvatite ovaj amandman, da se utvrdi optimalan rok. Naravno, u skladu sa Zakonom o opštem upravnom postupku. Optimalan rok znači rok u kojem može određena radnja da se uradi, i kada pada kiša, i kada pada sneg itd. Naravno da će svako da se potrudi da taj posao uradi što pre, zato što je taj posao u interesu onoga ko je podneo zahtev u katastru za nepokretnosti. Ili, da određujete rok, kaže – s obzirom na to da se utvrđuje u zavisnosti od prirode uočenih nedostataka i složenosti posla. To je takođe nešto što ne može da stoji u zakonu. U opštem upravnom postupku vi imate rok od 30 i od 60 dana. Vašim rečnikom rečeno, za jednostavne poslove rok je 30 dana. Za složene, gde se izvode dodatni dokazi, gde su u pitanju dvostepeni, dvostranački poslovi itd. rok je 60 dana. Trebalo je da se uklopite u te rokove. Zato to ne možemo da prihvatimo. Sada ću da objasnim zašto ćete opet imati jednu neprihvatljivu pravnu normu. Neprihvatljivu i neprimenljivu, što je još gore. Član 148. je u direktnoj koliziji sa članom 183. istog ovog zakona. Kažete, i ne prihvatate amandman kolege Munjića, u stavu 5: „Kada se u postupku pregleda elaborata utvrde nedostaci, zapisnikom se nalaže geodetskoj organizaciji da u ostavljenom roku nedostatke otkloni.“ Ostavljeni rok je pojam koji zavisi od službenika koji trenutno obrađuju nečiji predmet. Može u istim okolnostima da nekom odredi rok od osam dana, nekom od 30 dana, bez obzira na to što pada kiša, što je isti vremenski period, isto godišnje doba u pitanju itd. Ne možete i ne smete da u zakonu imate nijednu normu koja je toliko široka da može zapravo da otvara mogućnost zloupotreba. Ovim zapravo štitite ove... Kada smo govorili o ovom zakonu rekli smo vam da vi zapravo zakon donosite zbog ovih privatnih geodetskih organizacija. Ne možete na ovakav brutalan način da ih štitite. U članu 183. govori se o novčanim kaznama i iznosima novčanih kazni koje će platiti geodetska organizacija ako ne uradi ovo ili ono itd. Između ostalog kažete – ako ne otkloni u određenom roku utvrđene nepravilnosti u postupku pregleda i prijema radova i u postupku vršenja nadzora. Džoker pitanje – koji je to rok? Koji ćete rok poštovati? U članu 148. govorite o nekom ostavljenom roku. Ovde predviđate neku kaznu ako se te nepravilnosti ne otklone u određenom roku. U oba ova člana smo amandmanima intervenisali kada smo govorili o osnovnom zakonu. Nažalost, niste nas slušali i opet nas ne slušati i opet ćete imati problema. Koju ste vi uopšte kaznu predvideli za prekršaj za geodetsku organizaciju? Između ostalog kažete – kazniće se kaznom od 50.000 do 500.000 dinara ako ne obavesti Zavod o sprečenosti obavljanja poslova koja traje duže od jednog meseca, u roku od tri dana od dana nastanka razloga sprečenosti. Intervenisali smo amandmanom kada smo govorili o osnovnom tekstu ovog zakona, zato što je ovo neodrživo. Opet će neka geodetska organizacija da propusti taj rok od tri dana. Neće obavestiti o nemogućnosti izvršenja ovog posla. Ili, čak, ako obavesti poslednjeg dana ovog roka od 30 dana, opet se, gospodo, postavlja pitanje – kada će završiti posao neko ko dobije rok od neke svoje opštine da u roku od 60 dana dostavi geodetski snimak svog objekta da bi izvršio legalizaciju? Zaista morate da vodite računa o praktičnim stvarima, jer ćete imati velikih glavobolja. Ne brinem se ja što će vas boleti glava, nego se brinem što će glava boleti građane. Boleće glava građane koji će dobiti rešenje, odnosno zaključak opštine da u roku od 60 dana dopune dokumentaciju za legalizaciju. Oni će angažovati neku geodetsku organizaciju da uradi taj geodetski snimak. Ta geodetska organizacija će tridesetog dana obavestiti da je u nemogućnosti da izvrši taj posao. I, šta se dešava? Oni će angažovati drugu organizaciju, koja će opet neodgovorno, isto tridesetog dana da obavesti da to ne može da uradi. I šta? Taj objekat ide na rušenje, ili možda na ovaj dupli porez. Gospodine Duliću, konsultujte se sa gospodom pored vas, verujte da ne pričam praznu priču. Uporedite ova dva člana, uporedite rokove iz ovog Zakona o planiranju i izgradnji, koji reguliše materiju legalizacije, i videćete da sam potpuno u pravu. Nije mi namera da plašim građane Srbije ovim što pričam. Namera mi je da skrenem pažnju da i građani moraju da vode računa o tome zato što, nažalost, država ne želi da pokaže da hoće da vodi računa o tome. Vaši zakoni su slovo na papiru, nažalost. To nije samo slučaj sa ovim zakonom. Hvalite se i hvali se i predsednik ovog parlamenta koliko se zakona donosi, kojom brzinom ta „fabrika“ zvana Narodna skupština radi. Nažalost, donose se zakoni reda radi. Samo vam skrećemo pažnju da treba da donosite zakone u interesu građana. Valjda je suština da se donese zakon da bi ljudima bilo bolje, bar u onom segmentu na koji se taj zakon odnosi. Neverovatno je da već ovoliko godina pokušavamo da vas naučimo tome, ali nekako ne ide. Evo, i ove izmene i dopune zakona biće u nekom izveštaju kao – doneli smo još jedan zakon. Ponavljam vam, kada smo govorili u načelnoj raspravi o osnovnom tekstu ovog zakona rekla sam vam, sećate se, gospodine Duliću – videćemo se za nekoliko meseci, moraćete da menjate ovaj zakon. Vi ste se nasmešili, klimnuli glavom ovako, da to neće biti tako. Danas to isto radite, gospodine Duliću. Verujte, opet ćemo vrlo brzo menjati ovaj zakon. Ponavljam ono što sam rekla na početku: još jedanput ga dobro pregledajte, bolje i da ga menjamo, nego da građani imaju životnih problema zbog toga što će se ovde doneti neprimenljiv zakon i što donosite zakon sa ovako neusklađenim članovima, koji su i te kako povezani. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je deset minuta i dvadeset sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Avramović.
Gospodine ministre, nemojte mi zameriti ako vam bude uzeo malo pažnje, ali veoma je važno da shvatimo svi zajedno činjenicu koliko su rokovi važni. Iz vašeg izlaganja sam stekao utisak da vi stvarno imate volju i želju da uvedete neki red u građevinsku oblast, da li je u pitanju urbanizam, gradnja, planska dokumentacija, katastar, pa i ovaj zakon. Međutim, problemi na terenu govore sasvim drugačije. Da bi se red uveo, onako kako vi nagoveštavate, u sve one sfere koje sam naveo, mora se krenuti od same administracije i od ljudi koji su zaduženi da obavljaju izvršnu vlast ili da sprovode zakone koje mi ovde usvajamo. Moram da vam dam primer glavnog grada Beograda – ponašanje gradske inspekcije i urbanističke inspekcije, ponašanje Ministarstva i omalovažavanje i vas i Ministarstva time što se niži pravni akti postavljaju u položaj iznad višeg i time ne poštuju nalozi čak ni Ministarstva, ni suda, pa čak ni drugostepenog organa u gradu Beogradu, Gradskog sekretarijata. Tako su neke opštine sebi dale za pravo da one ciljeve koje su imale zacrtane u svom mandatu do kraja svog mandata i ostvare, ne gledajući pri tom kakvu će štetu iza sebe ostaviti. Hoću ovaj primer da vam iznesem, prvo, zato što se radi o opštini koja se nalazi u centru Beogradu, to je opština Savski venac, a drugo, zato što se u njoj nalaze kadrovi iz vaše stranke. Moja želja jeste da ovaj problem zajedno pokušamo da rešimo, da od njega ne pravimo politički slučaj i skupljamo, kako vi to volite da kažete, političke poene, nego da u okvirima zakona svi građani dobiju sva prava, jednaka prava, prema ovom zakonu koji smo usvojili, o planiranju i izgradnji, i prema ovom zakonu koji je danas na dnevnom redu. Dakle, radi se konkretno o ekstra lokaciji koja se nalazi preko puta zgrade „Pinka“; to je blok jedan, centralni deo kružnog toka Dedinja, gde je kvadratura nenormalno skupa i za tom lokacijom tajkuni imaju poprilične potrebe. Ono što je činjenica jesu frapantni podaci koje posedujemo i mi, a ja sam spremio obimnu dokumentaciju da je dam vama, ministre. Ona je potkrepljena dokazima koje ću ovde izneti, samo da vih vam dokazao koliko su rokovi važni i koliko je bitno da postoji određen zakonski okvir za neki rok da bi se nečije mučenje prekinulo što pre i da bi se zakon, kakav-takav, sprovodio što bolje. Iako se neki put možda i ne slažemo sa zakonom, mi smo u situaciji da zakon poštujemo jer je on donesen. Iako naši amandmani nisu usvojeni, mi zakon moramo da uvažavamo, čak i da teramo druge ljude da taj zakon poštuju i da se ljutimo na sud kada donesu presudu koja je u suprotnosti sa zakonom. Evo primera: 2000. godine za taj blok 1 i blok 20/4, to je Topčidersko brdo, Zvezda, to je, dakle, zeleni pojas grada Beograda, na zahtev vlasnika postojećih objekata pokrenuta je inicijativa i plaćeno je da se izradi plan detaljne regulacije za te blokove. Taj plan detaljne regulacije 2000. godine je usvojen. On je usvojen tako što je prošao svu onu proceduru koja je u zakonskim okvirima bila tada na snazi. Ono što je loše jeste da taj regulacioni plan obuhvata objekte koji se u njemu nalaze. Ako može samo malo pažnje, ministre, mnogo bi mi značilo. Neću ja dugo, ako nije problem, pošto smatram da vi imate toliki stepen tolerancije i demokratije da polemišete sa poslanicima i da dajete odgovore, i to je nešto što je dobro. Imamo, dakle, regulacioni plan koji je usvojen 2000. godine. U okviru regulacionog plana postoje objekti koji se tu nalaze. Vlasnici tih objekata, poštujući zakonsku proceduru, podneli su zahtev za legalizaciju. Ni dan-danas ti objekti nisu legalizovani. Postoji i ustavna odluka koja kaže da je regulacioni plan za predmete, blokove, za koje ću vam ja dostaviti kompletno podatke, na snazi i da niži pravni akt ne može da menja odluku višeg. Vaše ministarstvo je dalo više puta naloge opštini Savski venac da poštuje taj regulacioni plan i da završi proces legalizacije po predmetima za koje su oni podneli zahtev. Nažalost, vaše ministarstvo nije ispoštovala opština Savski venac. Vas, ministre, neće ispoštovati opština Savski venac zato što se radi o ekstra lokaciji. Kada imamo takav primer u praksi, da jedna centralna opština u Beogradu ne poštuje zakon, ne poštuje Ministarstvo, šta da očekujemo od opština širom Srbije, gde atraktivnih lokacija nema? Dakle, sudske presude koje postoje u korist građana ova dva bloka koja sam naveo govore u prilog tome da su oni ispoštovali zakonsku normu. Ustavna odluka koja kaže da je regulacioni plan na snazi i da su objekti uklopljeni u isti takođe govori da je ispoštovana zakonska regulativa. Ono što nije zakonski jeste to što opština Savski venac pokreće izradu novog regulacionog plana, u kojem su parametri objekata skroz drugačiji nego što su postojeći, i zbog toga ne da da se legalizuju objekti još od 2000. godine. Gospodine ministre, danas je 2010. godina. Svaki dan ti građani strepe da li će doći bager ispred njihove kuće, radnje i da li će tu radnja da ostane. Znači, oni imaju ustavnu odluku u svoju korist, imaju sudsku odluku u svoju korist, imaju naloge vašeg ministarstva u svoju korist, a opština Savski venac i dalje radi to što radi. Angažovala je privatnu firmu „Korak M“, koja je uzela enormnu sumu novca za izradu arhitektonskog urbanističkog rešenja. To rešenje nema nikakve veze sa postojećim objektom. To rešenje treba da se plati jer je, kao, pobedilo na konkursu. To što opština troši pare na takve stvari meni sada uopšte nije zanimljiva stavka, ali jeste to što parametri tog konkursa nisu ni blizu postojećeg stanja. To znači da je neko izbrisao te ljude tamo sa njihovim radnjama, ugostiteljskim objektima i kućama, i jednostavno zacrtao da tu ispadne nešto što nije uopšte predviđeno regulacionim planom. Da bi se to legalizovalo, regulacioni plan je pokrenut na sednici Skupštine grada. Uvidevši ogromne propuste opštine Savski venac Skupština grada je to skinula sa dnevnog reda. Ali, bojimo se da će to biti ponovo na dnevnom redu jer postoji presuda suda koja je već poništila jednu odluku Skupštine grada. Dok se te odluke non-stop poništavaju, angažuju se advokati, nastaju troškovi, opština je čak uvela i jednu agenciju, „Stratedžik marketing“, koja je anketirala građane u tim blokovima da li oni žele da tu gde im je kuća bude tržni centar, pijaca ili ne znam ni ja šta. Vi, ministre, kao i ja znate da se neke stvari mogu menjati samo ako su u pitanju opšti interesi grada, ako je u pitanju bolnica, vatrogasna stanica ili nešto što mora tu da bude, pa se zbog toga menjaju neke stvari. Ovako, da se menjaju objekti koji postoje od osamdesetih godina, koji ne mogu da se legalizuju deset godina zato što postoji samovolja jednog predsednika opštine, ili možda jednog predsednika grada ili Skupštine grada, nije ni važno... Kršenje regulacionog plana je kršenje Ustava. Regulacioni plan je na snazi, može se menjati samo na način na koji je donesen. Ne može skupština grada da menja regulacioni plan nigde, to može da radi samo Ministarstvo. Skupština grada može da da saglasnost na pokretanje izrade plana ili da učestvuje finansijski u tome, ali da ga promeni ne može, pogotovo ne namenu objekta tek tako, ona je već predviđena zakonom i uokvirena u istom. Dakle, molim vas, ministre, pošto ovde imam pet mišljenja vašeg ministarstva, u kojima se tvrdi da su ovi ljudi u zakonskim okvirima u kojima je proces legalizacije morao da bude završen do 2004. godine... Oni su se uklopili u sve moguće zakone u planiranju i izgradnji, pa i u ovaj zakon. Oni nemaju prava da ostvaruju mogućnost zakonskog okvira kao svi drugi. Oni su ostrvo u centru Beograda. Zašto? Zato što je u pitanju zelena površina. Zato što je u pitanju ekstra lokacija, centar Beograda – Dedinje, Topčidersko brdo, Senjak, zato što su u pitanju zelene površine u kojima se nalaze ogromni parkovi itd. Mogu da razumem, ministre, da se na Topčiderskoj zvezdi krči šuma i da se napravi rezervoar za vodu, jer je voda neophodna, vode nema. To mogu da razumem, iako su se neki predstavnici vaše stranke tamo pravdali za tu seču šuma, a niko ih za to nije ni pitao, jer je to radila famozna gradska firma „Montera“ Dragana Kopčalića, zbog koga ljudi svakodnevno ispred Agencije za privatizaciju protestuju, štrajkuju i spremni su da idu do kraja. Dakle, da ne bih širio priču, molim vas da ovu dokumentaciju koju ću vam dati shvatite ozbiljno, da ovaj problem pokušamo da rešimo zajedno, da ovi rokovi koji su predloženi ovim amandmanom imaju direktnu vezu s tim šta znači usvajati zakonski okvir roka, šta znači uopšte imati rok po kome moraju da postupaju. Ako je sudska presuda za ćutanje administracije doneta četiri puta i ako postoji ustavna presuda, ne znam šta treba više da se uradi, koji pravni lek da se primeni u ovoj zemlji da bi građani tih objekata, bloka 1 kod „Pinka“ i bloka 20-4 na Topčiderskoj zvezdi, bili mirni, spavali mirno. Oni su tu uložili svoj život. Oni plaćaju takse, plaćaju komunalije, plaćaju porez, oni su uvodili infrastrukturu, oni nisu povredili nijedan zakon. Nisu oni krivi što su imali upotrebne dozvole, pa sad neće da ih legalizuju. Nisu oni krivi što su uložili u to; nisu imali ništa drugo; to im je objekat, tu žive, tu stanuju, tu rade. Ne znam koja je uloga ovog zakona ako ga centralne opštine u Beogradu ne poštuju? Neko je nešto zacrtao, nekome se nešto dopalo i više ne važi. Kad se poseče park pa se napravi objekat, mogu da razumem, drvo ne ume da se žali, ljuljaške ne umeju da kukaju. Ali, kad hoćete da srušite legalnu kuću nekome kome zakon omogućava da tu živi ceo život, e, onda je tu nastao veliki problem. Mislim da mi nismo sada u predizbornoj kampanji pa da dobijamo raznorazna obećanja dok izbori prođu, a posle toga problem ostaje na snazi. Mislim da je ovaj problem vezan usko za rok. Svi rokovi od deset godina su probijeni. Najbitnija je stvar da se stekne ravnopravnost poštovanja zakona i u Beogradu, i u Novom Sadu, i u Subotici i Leskovcu. Ako hoćete da uvedete red u oblasti građevine, moramo poći od administracije, od onih ljudi koji to koče. Vi ste dozvolili formiranje komisija (ne mislim vi lično ministre, nego Ministarstvo) u opštinama grada Beograda, koje treba da se bave time da li je neko ispunio uslove za legalizaciju ili ne. Onda su članovi Veća uglavnom bili članovi tih komisija i zloupotrebljavali to i zgrnuli enormno bogatstvo uslovljavajući ljude koji imaju zakonsko pravo za dodatnu papirologiju, koja je nepotrebna, da bi im omogućili da legalizuju. To vam je na Savskom vencu ono pozitivno mišljenje Komisije za legalizaciju, koje je imalo svoj cenovnik. To je žalosno, u centralnoj gradskoj opštini. Mislim, pošto ste vi ministar, pošto su iz redova vaše stranke, da ćete taj problem rešiti. Ako hoćete da rešavate probleme u toj sferi, morate krenuti iz svoje kuće, pa onda izaći u dvorište. Ja vaše napore da to rešite podržavam. Sva dokumentacija biće vam na raspolaganju. Sve sugestije ili bilo koju odluku koju vi kao ministar donesete ti građani će ispoštovati, ali dajte da se reši pitanje tih ljudi koji deset godina pate i razmišljaju da li će ujutru ustati i videti bager ispred svoje kuće. Hvala.
Iskorišćeno je trinaest minuta i trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Amandman kojim se posle člana 12. dodaje novi član 12a podneli su zajedno narodni poslanici Čedomir Jovanović, Judita Popović, Zoran Ostojić, Ivan Andrić i Kenan Hajdarević. Ovaj amandman Vlada nije prihvatila. Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi poslanici Liberalno-demokratske partije podneli smo ovaj amandman kojim predlažemo jedan potpuno novi član u predloženom zakonu, koji bi predvideo da se zakonom o glavnom gradu, odnosno drugim zakonom o lokalnoj samoupravi, odlučivanje u prvom stepenu, kao i vršenje operativnih poslova u prvom stepenu iz člana 1. ovog zakona, može poveriti pojedinim jedinicama lokalne samouprave ukoliko načela efikasnosti i celishodnosti to nalažu. Kada smo predložili ovaj amandman imali smo u vidu činjenicu da je predloženi zakon u pretežnom delu tehničke prirode. Čak je i u obrazloženju zakona navedeno da su razlozi za donošenje usaglašavanje tog zakona sa drugim zakonima, otklanjanje kolizije pojedinih zakonskih odredaba i definisanje rokova za postupanje u Republičkom geodetskom zavodu. Ne spominje se član 14. predloženog zakona. To je taj član zbog kojeg je ovaj zakon danas na dnevnom redu. To se, u stvari, odnosi na maksimalan broj zaposlenih u republičkoj administraciji, što je regulisano Zakonom o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji. Član 14. je u stvari obrazloženje zašto je Vlada morala usvojiti amandman poslanika LDP. Ovaj član ukazuje na činjenicu da Republički geodetski zavod nije u mogućnosti da se nosi sa teškoćama koje su nastale u ovom vremenu kada je usvojen Zakon o planiranju i izgradnji, kada je u toku integracija zemljišne knjige i katastra nepokretnosti, kada ima toliko puno posla, a smanjuje se broj izvršilaca u republičkoj administraciji. Prema tome, ne može da se postigne onaj cilj koji je proklamovan Zakonom o planiranju i izgradnji i Zakonom o utvrđivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji. Trebalo bi da se razmisli i da se uradi nešto čime će se poboljšati efikasnost i celishodnost rada u administraciji, upravi, odnosno Republičkom geodetskom zavodu. Liberalno-demokratska partija je mišljenja da je potrebno da se uradi decentralizacija i u vršenju ovih poslova, odnosno da se dobar deo poslova poveri u nadležnost lokalnim samoupravama, odnosno gradu Beogradu, gradu Novom Sadu i slično. Zašto to predlažemo? Kao što sam već navela, upravo vaš predlog zakona ukazuje na to da republička geodetska administracija nije u mogućnosti da sprovede sve one zadatke koji su predviđeni planom i radom Republičkog geodetskog zavoda. Legalizacija, novi planovi, konverzija, pravo korišćenja, sve su to teškoće koje ne mogu da budu isključivo u nadležnosti jednog tako centralizovanog sistema, kao što je Republički geodetski zavod. Zbog toga je potrebno, radi celishodnosti i efikasnosti rada uprave, da se omogući da lokalne samouprave i gradovi u velikoj meri učestvuju u poverenim im poslovima od strane RGZ. To je, u stvari, onaj cilj zbog kojeg i predlažemo tu decentralizaciju, pre svega efikasnost i celishodnost. Taj cilj se može postići putem decentralizacije. Ta decentralizacija može da se uradi samo tako što će se uključiti, kao što sam već napomenula, grad Beograd, drugi gradovi, odnosno lokalne samouprave. Iz tih razloga je potrebno da se ovaj amandman usvoji. Posebno bih napomenula da je, recimo, i redovan godišnji izveštaj Zaštitnika građana za 2009. godinu okarakterisao upravu u Republici Srbiji da je u velikoj meri okrenuta prema sebi a ne prema građanima i njihovim pravima i na zakonu zasnovanim interesima, a potrebna ravnoteža pomerena je na stranu administracije, kada su u pitanju prava građana. Kada se radi o obavezama, dakle, građani su ti koji nose teret obaveza, a administracija je ta koja upravlja pravima i odlučuje o interesima građana. Čitamo u novinama da je 85% posla završeno, što se tiče objedinjavanja zemljišne knjige i katastra. Kako to, recimo, izgleda može da se uveri svaki građanin ako ode u Železničku ulicu u Novom Sadu gde se nalazi i filijala RGZ za Novi Sad, gde se građani okupljaju rano ujutru i čekaju i po šest sati da bi stigli na red, da bi obavili određene neophodne poslove u tom katastru. Isto se može reći i za Beograd i za bilo koji drugi grad u Srbiji, i za Zrenjanin, i za Suboticu, i za Vršac i za Negotin, dakle za sve mesta u kojima radi neka od filijala Republičkog geodetskog zavoda. Prema tome, ako se već ovim zakonom priznaje da imamo problem u ograničavanju broja službenika republičke administracije, ako već priznajemo da je broj nedovoljan da bi se posao obavio efikasno, celishodno i racionalno, ne vidim razlog zašto jedan racionalni predlog Vlada ne usvaja. Taj predlog je, inače, što se tiče realizacije tog amandmana, skopčan sa malim problemima, ali može doneti velike rezultate. Dakle, Liberalno-demokratska partija, kada god govori o racionalizaciji, kada god govori o decentralizaciji, uvek ima u vidu interese građana, a interesi građana su pre svega u tome da sva svoja prava ostvaruju na najkraći i najracionalniji mogući način, bez tih nepotrebnih problema sa kojima se svakodnevno susreću, i zbog legalizacije, i zbog prenošenja prava svojine i zbog konverzije prava korišćenja u pravo svojine. Prema tome, još jednom bih predložila predstavnicima Vlade da dobro razmisle da li ćemo o ovom amandmanu da se izjašnjavamo pozitivno danas ili ćemo se uskoro ipak odlučiti za to da i lokalne samouprave uključimo u posao koji trenutno obavlja Republički geodetski zavod, a očigledno da nije u mogućnosti da ga u celosti realizuje.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, a posle nje narodni poslanik Dragan Stevanović.
Izgleda da sam, gospodine ministre, pogrešila što sam vas pohvalila na početku današnje rasprave, zato što niste uzeli učešća u ovoj raspravi. Nekim argumentima mi smo sa naše strane pokušali, ali nismo čuli vaše mišljenje o tome. Onda ćete na kraju rasprave, u lošem maniru vaših kolega, koji do sad nije bio i vaš, da komentarišete sve ono što su narodni poslanici rekli. Pošto mi imamo ovaj nakaradan poslovnik, nećemo moći ni da vam repliciramo, ni da kažemo nešto u svoju odbranu, ali dobro. Dobro je da ovaj amandman gde su kolege iz LDP-a predložile da se doda još jedan član posle člana 12. Zakona o državnom premeru i katastru nije usvojen i nadam se da ni skupštinska većina neće da ga usvoji. Nisam se javila da bih se na bilo koji način suprotstavljala ili izazivala replike kolega koje su podnele ovaj amandman. Naravno, svako ima pravo da podnosi amandmane, da kroz amandmane i komentare zakona iznosi stavove svojih političkih partija. Mi smo zato tu i to je svakako pravo koje nikom ne osporavamo. Moram da komentarišem, bar zbog jedne reči u ovom amandmanu. Naravno, i zbog celog amandmana, jer je neprihvatljiv, apsolutno. Dobro ste vi u vašem obrazloženju konstatovali da je ovo državni posao i da taj posao mora da se radi sa nivoa države. Naravno da postoje centri za katastre po lokalnim samoupravama. Naravno da sve ono što je tehnički deo poslova može da se uradi i u najmanjem mestu u Srbiji, negde brže, negde sporije. Prošli put sam vas pitala koliko imate katastara na lokalu koji nemaju ni distomat, kao jednu od osnovnih malo savremenijih sprava. Sigurna sam da toga ima i dalje, ali to svakako nije razlog da se prihvati ovakav amandman. Ovaj amandman, u suštini, ne znači decentralizaciju. Ovaj amandman, kada bi se prihvatio, mogao bi biti veoma opasan. Ne želim da mislim da su kolege koji su podnosioci ovog amandmana imali loše namere, ali zamislite kako bi moglo da se tumači i ko bi zapravo uopšte tumačio ovaj član kada bi bio prihvaćen, kada se kaže: „Zakonom o glavnom gradu, odnosno drugim zakonom o lokalnoj samoupravi, odlučivanje u prvom stepenu, kao i vršenje operativnih poslova u prvom stepenu iz člana 1. ovog zakona, može se poveriti pojedinim jedinicama lokalne samouprave...“. Meni je ovo „pojedinim“ zaista zaparalo i oči i uši. Kako mi možemo i kako bismo mogli u zakonu predvideti da neka ovlašćenja dajemo jednoj lokalnoj samoupravi, a da drugoj ne dajemo?! Koji bi to bili kriterijumi? Ko bi bio taj ko bi sebi dao tolika ovlašćenja i tolika prava da on kaže – u ovoj opštini to može tako, u ovoj opštini to ne može? Ovo je nešto što nikako ne sme... Ovo govorim pre svega zbog poslanika koji će glasati pojedinačno o amandmanima, jer vidim da ste vi iz Vlade to razumeli, da vode računa da nikako ne sme da se glasa za ovakav amandman, jer bi ovakav amandman napravio haos, zloupotrebe. Ni Luka Beograd, ni „Ušće“, ne znam šta, ne bi bili ravni onom što bi moglo da se desi kada bismo imali ovakav član ovog zakona. Želim još vrlo kratko da vas pitam, gospodine ministre, iako neću imati, kao što sam rekla, pravo da vam nakon toga repliciram. Koja vas je muka naterala da menjate član 198. ovog zakona? Kako bi javnost znala o čemu se radi, radi se o tome da ovaj član predviđa da će Zavod uskladiti pravilnik o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji radnih mesta sa odredbama člana 197. ovog zakona do 30. septembra 2009. godine, a sa ostalim odredbama ovog zakona do 31. decembra 2009. godine. Naravno, jasno je da smo mi već uveliko u 2010. godini, ali nije jasno – a to sam pitala i kada smo govorili o ovom zakonu u načelnoj raspravi i ne znam da li ste dali odgovor na ovo pitanje, kao što sam već rekla, morala sam da izađem – zaista me zanima, kako ste to u vašoj službi tako nepromišljeno hteli da dajete otkaze ljudima u Republičkom geodetskom zavodu? Ne mislim na direktora, nego na ministra, naravno. Kakve su posledice praktične, pre svega, na ove poslove i na ovaj podatak o kojem je govorila koleginica Judita Popović, koliko je urađeno posla oko objedinjavanja katastra i zemljišne knjige? To što piše u novinama poprilično je neuverljivo i nešto u šta teško može da se veruje. Koliko je posledica imao onaj štrajk za koji je odgovorno Ministarstvo zato što ste hteli da vršite racionalizaciju zaposlenih u državnoj administraciji preko otpuštanja ljudi iz Republičkog geodetskog zavoda? Zašto o tome niste razmišljali na jedan ozbiljan način? Opet moram da podsetim, radi javnosti, kada smo govorili o tom zakonu mi iz Srpske radikalne stranke smo skretali pažnju da, recimo, u tom zavodu ne može da se smanjuje broj zaposlenih. Naravno, da sada ne širim priču na tu temu, bili smo protiv donošenja tog zakona o smanjenju broja zaposlenih i na republičkom nivou i na nivoima lokalnih samouprava, ali ako ste već to hteli i ako to već hoćete, onda je moralo ozbiljno i objektivno da se sagleda gde to nije moguće. Ako ste znali da toliki posao sada preuzima (ili je već trebalo da preuzme) Republički geodetski zavod, morali ste da zajedno sa direktorom Zavoda vidite da li ima potrebe da se još neki ljudi iz struke zaposle u Republičkom geodetskom zavodu, da bi ovaj posao bio zaista brzo, kvalitetno urađen. Ljudi iz struke takođe znaju, ovo nije posao koji se završi sada i gotovo. Jeste sada veliki deo posla u pitanju, dok se sve to ne objedini u Geodetskom zavodu, odnosno u državnom premeru i katastru, jeste to obiman posao, ali svaki podatak koji uđe u katastar je živi podatak, koji se veoma često menja. Menjaju se vlasnički odnosi, kupoprodaje, pokloni, nasleđivanja, dogradnja, proširivanje, promena namene parcele, da ne nabrajam šta su sve nadležnosti tog zavoda. Ti poslovi neće biti završeni onda kada nas jednog dana obavesti Republički geodetski zavod – od danas, građani, izvolite svi u vaše katastre, tamo vam je sve vezano, tamo vam je lična karta vaše nepokretnosti. Od tog momenta intenzitet ovih poslova neće biti manji. To je potpuno normalno. Zato je bilo poprilično neozbiljno i neodgovorno dirati u Republički geodetski zavod, kada je u pitanju broj zaposlenih. U načelnoj raspravi rekla sam da nije trebalo da se pohvalite time da primena ovog zakona neće podrazumevati i neke nove troškove. Znate, svi državni poslovi moraju da koštaju državu, odnosno građane Republike Srbije, ali postoje državni poslovi gde se građani Republike Srbije... Nikad nisam čula da su se ljutili što je neko zaposlen u nekom katastru, što prima nekakvu platu, koja, uzgred rečeno, i nije neka visoka plata, zato što građani znaju da je to mesto gde moraju bar jedanput u tri meseca, iz ovog ili iz onog razloga, da se obrate. Dobro je da ste ovaj rok produžili, zapravo, morali ste, pošto je odavno istekao rok koji je predviđen zakonom, ali (shvatite ovo kako god hoćete, da ne kažem da je upozorenje) povedite računa, gospodine ministre, da se do kraja ove godine završi ovaj posao i to tako da imamo stručan i osposobljen Republički geodetski zavod. Hvala.
Iskorišćeno je deset minuta i trideset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima ministar dr Oliver Dulić.
Zahvaljujem se. Dame i gospodo narodni poslanici, nije mi bila namera da ne učestvujem u raspravi, namera mi je bila samo da se otvore neka pitanja na koja može da se odgovori. Idemo redom. Kada već pričamo o amandmanu koji je podnela grupa LDP, moram da kažem da su argumenti ne samo oni koji su opisani u odgovoru Vlade, nego su prosto argumenti zbog toga što je ceo zakon i ceo koncept pisan radi usklađivanja našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. Postoji direktiva EU koja se zove Katastar 2014, koja preporučuje centralizaciju jedinstvene svojinske evidencije i standarde koje svaki geodetski zavod mora da ispuni da bi katastri nepokretnosti bili u funkciji građana. Kada pokušavamo da reformišemo celu ovu oblast vodimo se tom direktivom. Iskustva su veoma loša kada se katastri nepokretnosti prenesu lokalnim samoupravama jer se od njih stvaraju institucije koje su direktno pod uticajem lokalnih političkih elita. To bi izazvalo ogromne probleme. Ovo je državni posao i mora da se radi centralizovano i nikakva decentralizacija se ne bi desila ukoliko bi sada neka lokalna samouprava preuzela nadležnost da vodi katastar nepokretnosti, tako da mislimo da smo bili u pravu kada smo ovaj amandman odbili. Što se tiče Savskog venca i pitanja koje je postavio narodni poslanik Avramović, naravno da znam o čemu se radi. Mislim da ste nekoliko puta rekli da sve ovo što je Ministarstvo davalo kao tumačenja jeste u skladu sa zakonom. Potrudićemo se da do kraja izađemo iz tog problema. Daćete mi dokumentaciju koju imate i imaćete odgovor. Što se tiče amandmana koji je podneo narodni poslanik Munjić, radi se o jednom nerazumevanju celokupnog posla koji treba da bude urađen. Nije dobar ni rok od osam dana, nije dobar ni rok od 15 dana. Mi radimo različite vrste aktivnosti, za koje nekad ne može da se utvrdi rok. Radi se o različitim vrstama terenskog rada, geodetskog snimanja, koje se radi u različitim uslovima i u različitom obimu. Tačno je da se radi i zimi i leti. Ponekad je nemoguće terenski rad izvršiti zimi. Radi se o snimanju jedne katastarske parcele, jedne ulice, jednog kvarta i zbog toga je korišćen izraz koji u stvari treba da definiše dopunu, odnosno nedostatak koji treba da se otkloni u elaboratu koji su radile geodetske kuće. Ne možete da definišete u zakonu čvrst rok jer on ne može da bude poseban zbog toga što imate različite vrste aktivnosti koje treba da se obave. Neke nepravilnosti mogu da se otklone, tačno je, u roku od osam dana, ali neke nepravilnosti mogu da se otklone u roku od nekoliko meseci. Šta ako se desi da u međuvremenu padne sneg i da nije moguće izvršiti određeno geodetsko snimanje dok se sneg ne otopi? Srbija je velika zemlja. Srbija ima različite terene. U Srbiji, kada pišete jedan opšti akt, morate da ga primenite na realan život. Iz tog razloga nismo mogli da prihvatimo vaš predlog. Tačno je da iz tog razloga ni rok od osam dana nije bio dobar i iz tog razloga je menjan i korišćen je izraz koji postoji. Na ovo ne mogu da se primene rokovi koji postoje u Zakonu o upravnom postupku zbog toga što ovo nije postupak koji se vodi u nekoj kancelariji pa treba da se strogo držimo njega. Ovo je postupak koji pored kancelarijskog rada podrazumeva i terenski rad. Otvorili ste nekoliko pitanja koja su nama takođe veoma važna. Mislim da je pitanje broja objekata na mestu. U utorak će republička građevinska inspekcija imati tačan podatak što se tiče svih objekata koje su lokalne samouprave prijavile kao nelegalne objekte, svih predmeta koji su po ovom i drugim zakonima ušli u proceduru za postupak legalizacije. Tada ćemo moći da znamo koliko je objekata nelegalno u Srbiji i koliko je objekata ušlo u postupak legalizacije. Tada ćemo moći da ocenimo koliko je uspešna cela akcija legalizacije. Verujem da jeste uspešna. Mogu da kažem da je ona uspešna zbog toga što smo uspeli da pokrenemo jedan istorijski postupak, kome najzad vidimo i kraj. Vidimo kraj zbog toga što je za postupak legalizacije ovoga puta potrebna minimalna dokumentacija. Mislim da je legalizacija sada, što se tiče cena, najprimerenija. Sada bih da iskoristim priliku da opet uputim poziv lokalnim samoupravama da postupak legalizacije ne shvate kao način da se napuni lokalna kasa i da se popune rupe u budžetu, nego da je shvate kao jedan postupak u kome ispravljamo nešto što je bilo loše u prošlosti, koji mora definitivno da dovede do toga da naša država najzad bude legalna. Ovo je samo jedan od koraka u dubokoj reformi u oblasti građevine i urbanizma, koja treba da ostavi istorijski rezultat, da najzad pokušamo da sprečimo da se u Srbiji u budućnosti desi da se masovno grade nelegalni objekti, da od toga lokalne samouprave nemaju nikakvih prihoda, da nemaju nikakvu kontrolu i da to, naravno, kao posledicu ima veliki urbanistički haos, koji je svakodnevica u Srbiji i posledica je zanemarivanja planiranja, kao jedne važne oblasti, ali i samog poštovanja određenih parametara građevine i urbanizma decenijama unazad. Takođe je važno da lokalne samouprave u ovom postupku budu veoma efikasne. Znam da je realnost u Srbiji takva da će u nekim lokalnim samoupravama postupak legalizacije biti završen za nekoliko meseci, u nekim lokalnim samoupravama će se ovo verovatno završiti za nekoliko godina. U svakom slučaju, bez obzira na ovo što se koristi kao argument, koji meni ipak deluje kao plašenje građana da sada postoje neki rigorozni rokovi, pa šta ako se desi da oni te rokove ne ispune, svako ko je ušao u postupak legalizacije, svako ko može da legalizuje svoj objekat u skladu sa Zakonom o planiranju i izgradnji, siguran sam da će taj postupak da završi do kraja uspešno. Siguran sam da svako od građana ima direktan interes da ažurno dostavlja dokumentaciju koju mu lokalna samouprava traži da bi se taj postupak završio. Na lokalnim samoupravama sada je da se dobro organizuju i drago mi je da se najveći broj gradova dobro organizovao. Drago mi je da su pronašli veoma, veoma dobra, pragmatična rešenja kako da povećaju broj objekata koji su u legalizaciju ušli. Tačno je da su na kraju, poslednjeg dana neke lokalne samouprave samo dodeljivale brojeve, da su građani imali mogućnost da kasnije dopunjavaju dokumentaciju da bi u postupak ušli. To je dobro. Mi ne želimo da srušimo nijedan objekat koji može da uđe u postupak legalizacije i da se legalizuje po ovome zakonu. Mi želimo da ovaj projekat uspe i želimo da najveći broj objekata u Srbiji najzad bude legalizovan. Kao što nam je, naravno, namera da izvršimo veoma strogu kontrolu lokalnih samouprava i da ne dopustimo da se u budućnosti dešava divlja gradnja. Koliko će to biti uspešno, ne zavisi samo od Ministarstva. Podsećam vas da ovo ministarstvo u sektoru za građevinu i urbanizam ima nekoliko desetina zaposlenih. Ne možemo da znamo šta se dešava u svakom ćošku Srbije. Znam da bi svako od nas mogao da nađe i primere loše prakse, ali je, kao što sam prošli put rekao, i vaša obaveza da pokušate da se zajedno sa nama borite protiv toga. Dobro je da narodni poslanici šalju Ministarstvu prijave, jer mi, koliko se trudimo, reagujemo adekvatno na svaku prijavu koju date. Za mene je takođe jedno veliko pitanje, kada pričamo o legalizaciji, koje bi trebalo da se otvori kao tema, pitanje trošenja para koje su prihod legalizacije. Voleli bismo da se te pare potroše u svrhu obnavljanja komunalne i druge infrastrukture, voleli bismo da se te pare potroše ravnopravno i ravnomerno u onim regionima u kojima su i prikupljene iz procesa legalizacije. Voleli bismo da to ne bude prihod budžeta koji će se potrošiti na plate, penzije, sportske manifestacije i reprezentaciju, nego da on zaista bude prihod koji će se potrošiti za poboljšanje kanalizacije, vodovoda, ulica, rasvete i svega onoga što treba svakodnevno građanima za bolji kvalitet života. Nadamo se da će lokalne samouprave imati razumevanja za to, ali, ponavljam, to više nije u našim rukama. Ne možemo da budemo odgovorni za sve. Pokrenuli smo jedan postupak. Sada je na onima koji danas vode lokalne samouprave da taj postupak sprovedu. Siguran sam da će pitanje legalizacije, pitanje cena legalizacije, pitanje efikasnosti, kako je ceo postupak legalizacije organizovan i pitanje trošenja para koje su prihod lokalnih samouprava od legalizacije biti jedan od parametara, merila kada se građani budu odlučivali na nekim lokalnim izborima za koga će da glasaju. To je poziv svima, ukoliko žele da budu efikasni i dobri, da izađu u susret svojim građanima i glasačima – neka završe ovaj postupak legalizacije kako treba. Na kraju, pitanje poreza, duplog oporezivanja nelegalnih objekata, njihovog uklanjanja, odnosno pitanje rušenja nelegalno izgrađenih objekata – moram da ponovim nešto iza čega stojim, niko od nas ne voli da ruši kuće. Mislim da je to najtužnija stvar koja nekome može da se desi, da učestvuje u postupku rušenja bilo čijeg objekta i bilo kog objekta, ali to mora ponekada da se radi. Hteo sam da vidim koliko smo kao sistem spremni da učestvujemo u ovome. Najbolji parametar za to mi je bio podatak koliko su lokalne samouprave u ovoj godini planirale sredstava za izvršenje uklanjanja nelegalnih objekata. Podaci su razočaravajući i pokazuju da još uvek ne postoji svest kod naših lokalnih samouprava da je uklanjanje nelegalnih objekata jedna od njihovih obaveza, koju će morati da sprovedu u ovoj godini. Ministarstvo je, na primer, predvidelo značajna sredstva. Predvidelo je u novoj sistematizaciji da formira odeljenje za izvršenje, koje će se samo tim poslom baviti. Hoćemo da pokažemo da zakon mora da se poštuje, od vrha do dna. Kada mi neko postavi pitanje – evo, imamo primer da se to ne poštuje... Znamo da se to dešava, znamo da se dešavaju mnoge stvari koje nisu u skladu sa zakonom i svesni smo toga da sprovođenje zakona, uvođenje reda zahteva jako puno vremena, energije i strpljenja i jako puno dobrih manifestacija. To upravo radimo. Pokušavamo, kao Ministarstvo, da pokažemo da poštujemo zakon koji smo doneli i to zahtevamo od svake lokalne samouprave. Ima puno problema, ima puno otpora. Nekoliko puta kada sam bio ovde u Narodnoj skupštini i mnogo puta u medijima pričali smo o tome koliko ljudi postoji u ovoj zemlji čijim interesima je direktno protivno da se Zakon o planiranju i izgradnji sprovede u delo, i zbog pitanja uklanjanja nelegalnih objekata, i zbog pitanja konverzije prava korišćenja u pravo svojine i milionskih suma koje će biti direktan prihod lokalnih samouprava i Fonda za restituciju, i zbog ubrzavanja procesa izdavanja dozvola i zbog zakonske obaveze da se donesu planski urbanistički akti, koji će najzad da smanje na minimalnu meru arbitrarnost administracije i korupciju. Sve su to stvari koje mnogima ne odgovaraju. Insistiraćemo da se do kraja mandata ove vlade taj posao završi. Mislim da ne bi bilo dobro da se od tog posla odustane. Što se nas lično tiče, od tog posla nećemo odustati. Za to je potrebna podrška svake političke stranke. Ovo nije posao koji se radi po nalogu jedne ideologije ili jedne politike. Ovo je posao koji se radi u državnom interesu. Prošli put sam rekao – i da vi sutra dođete, ko god, na vlast, morali biste opet istu stvar da radite, da sprovedete legalizaciju, da insistirate na tome da se donesu planski urbanistički akti; morali biste da insistirate na tome da se ubrza procedura za izdavanje dozvola. To su sve preduslovi za povećanje naše konkurentnosti kao države za privlačenje stranih i domaćih ulaganja, ali, što je mnogo važnije, i za poboljšanje kvaliteta života naših ljudi, jer najveći broj procedura koje građani vode, a koje se tiču Zakona o planiranju i izgradnji, jesu procedure koje vodi običan građanin u svakoj opštini. Iz tog razloga insistiramo na svemu ovome. Efikasno sprovođenje i završetak postupka legalizacije, s jedne strane, i insistiranje na tome da se više ne desi divlja gradnja i paralelno donošenje svih onih neophodnih planskih i urbanističkih akata koji treba da definišu tačno gde, šta, koja spratnost, koliko je zauzeće površine, može li da se gradi, koji su uslovi komunalnih preduzeća, sve to stoji unapred kao jedan dokument koji je javno dostupan. Siguran sam da će to dovesti do toga da jednog dana ova pitanja tretiramo kao svakodnevna i obična pitanja, u kojima nema previše problema i da će sve ono što danas prijavljujete kao situacije (i svesni smo da se dešavaju na terenu) biti samo na nivou incidenta, a ne na nivou pravila, kao što je, nažalost, u nekim opštinama to slučaj danas. Prošli put u raspravi mnogi od vas su upozoravali na konkretno kršenje zakona. Rekao sam im – podnesite tužilaštvu, podnesite policiji, podnesite inspekciji zahtev da se te stvari isprave. Svako od vas mora da bude i građanin izvršilac, svako od vas mora da bude i neko ko će učestvovati u izgradnji jednog boljeg, pravednijeg i efikasnijeg sistema, jer je to obaveza svakog od nas ponaosob. Znam da će možda neki narodni poslanik danas opet da me upozori da se na teritoriji te i te opštine dešava to i to, kao i da se to dešava u poslednjih godinu i po dana, od kada smo mi došli u Ministarstvo, a pre toga su cvetale ruže i pre toga smo imali skandinavski sistem planiranja i nikada se nije desilo da se izgradi neki objekat ili da neka lokalna samouprava ili neki činovnik u lokalnoj samoupravi krši zakon. Ljudi, to se dešavalo decenijama unazad. Decenijama unazad se zanemarivalo planiranje, stvarao osećaj da u građevini i urbanizmu može svašta da se radi. Decenijama unazad svaka lokalna samouprava, svaka vlast, svaka stranka – a sve stranke koje su danas na političkoj sceni su bile u nekim lokalnim samoupravama na vlasti – dopuštala je ili gledala kroz prste onima koji grade bez dozvole, ili nisu donošena planska dokumenta koja su neophodna da bi se dozvole mogle izdati bez problema. Svi smo zajedno saučesnici u problemima sa kojima se danas suočavamo. Mislim da je ovo dobar početak da se iz tih problema izađe. Zahvaljujem na konstruktivnoj raspravi, zahvaljujem vam što ćete, siguran sam većina vas, glasati. Da kažem na kraju, broj amandmana koje mi kao Ministarstvo prihvatamo apsolutno nije vezan za to ko dolazi iz koje stranke, nego je vezan samo za njihovu direktnu implementaciju u nešto što je od samog starta bila ideja kada smo ušli u donošenje zakona. To smo dokazali i brojem amandmana koje smo prihvatili u izmenama i dopunama ovog zakona. Hvala.
Hvala gospodinu ministru. Reč ima gospodin Stevanović Dragan. (Dragan Stevanović: Repliku.) Držim se redosleda prijavljenih, kako je prijava bila, onda gospođa Judita Popović.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam slušala prethodne govornike i gospodina ministra takođe. Mislim da se nismo baš najbolje razumeli. U amandmanu poslanika Liberalno-demokratske partije ključne reči su „odlučivanje u prvom stepenu“. Šta to znači? To znači da ukoliko se odlučivanje u prvom stepenu poveri lokalnoj samoupravi, to je samo prvi stepen. To znači da posle prvog dolazi drugi stepen i, normalno, tu je onda Republički geodetski zavod da odluči u drugom stepenu. Druge ključne reči su „može se poveriti“. Šta to znači? Da se može poveriti, a pri tom ćemo da koristimo i sledeće ključne reči: „ukoliko načela efikasnosti i celishodnosti to nalažu“. Šta to znači? Neće se uvek poveriti, nego u skladu sa ovim načelima efikasnosti i celishodnosti, a sve u interesu što boljeg i efikasnijeg rada državne uprave. Prema tome, nema ovde reči ni o kakvoj mogućoj zloupotrebi. Na ovaj način bi se samo pojednostavila procedura u radu Republičkog geodetskog zavoda, uz asistenciju i uz pomoć i rad lokalnih samouprava. Za razliku od ovih ključnih reči u našem amandmanu, ključne reči u obrazloženju gospodina ministra kada je obrazlagao zašto smatra da je ovaj amandman neosnovan bile su da „ne možemo da znamo šta se dešava u svakom ćošku Srbije“. Zaista mu verujem da ne mogu Republički geodetski zavod, ni Vlada, ni ministar da znaju šta se dešava u svakom ćošku Srbije, međutim, upravo amandman Liberalno-demokratske partije pokazuje koliko je životan, jer daje rešenja kako da se izbegne ta situacija da se ne zna šta se dešava u svakom ćošku Srbije. Konkretno, verovatno se misli na to šta se radi u filijalama Republičkog geodetskog zavoda u lokalnim samoupravama. Da se zaista ne zna šta se dešava dokazuje i činjenica da su velike gužve pred svakim šalterom Republičkog geodetskog zavoda, da su te gužve takve da ljudi čekaju satima. Mislim da niko iz Ministarstva nije stao u red pred neki šalter Republičkog geodetskog zavoda da sačeka list nepokretnosti. Međutim, građani i te kako staju u red. Prema tome, zaista ne vidim razloga koji bi dali alibi Vladi da ne usvoji ovaj amandman. U obrazloženju zašto je ovaj amandman odbijen Vlada je navela da je to državni posao, da ne bi trebalo da se ugrožavaju interesi privatnih agencija koje se bave geodetskim poslovima, a i uzeti krediti u stvari uslovljavaju da se u međuvremenu ne menjaju bitno uslovi u obavljanju tako ozbiljnog posla koji je preuzeo Republički geodetski zavod. Nijedno od ovih obrazloženja ne potkrepljuje razloge za odbijanje amandmana. Državni posao jeste ozbiljan posao, ali zar i lokalne samouprave ne žive, ne postoje u ovoj državi i ne obavljaju državne poslove? Mogli bi da obavljaju u prvom stepenu, a Republički geodetski zavod da odlučuje u drugom, ukoliko smatra da je došlo do bilo kakvih nepravilnosti. Mislim da zaista ne možemo da prihvatimo obrazloženje da privatne agencije koje se bave geodetskim poslovima mogu biti ugrožene time što bi lokalne samouprave preuzele na sebe deo tereta obavljanja onoga što bi inače trebalo da radi Republički geodetski zavod. Uzeti krediti – zaista ne vidim razlog zašto bi ti krediti na bilo koji način bili od uticaja na činjenicu da i lokalne samouprave rade nešto za opšti interes. Što se republičke administrativne takse tiče, mislim da ona u velikoj meri doprinosi trošku one legalizacije koja se predviđa Zakonom o planiranju i izgradnji. Mislim da ne može samo lokalna samouprava da bude odgovorna ukoliko organizacija bude malo skuplja od one koja se propagira i o kojoj se priča. Mislim da i ta republička administrativna taksa može u velikoj meri da se smanji, ukoliko se zaista želi do kraja sprovesti legalizacija, koja je inače potrebna Srbiji.
Hvala vam. Reč ima gospođa Vjerica Radeta.
Hvala, gospodine ministre, što ste ipak uključili u rad na ovaj način, mada ste malo govorili o primedbama koje su iznosili narodni poslanici; više ste onako proširili temu, što naravno, nama ne smeta, ali ne daj bože da je gospođa Čomić sedela iza vas, teško biste se izvukli bez opomene. Komentarisali ste amandman kolege Munjića. Čini mi se da se nismo dobro razumeli. Naravno da je svakom od nas jasno da se geodetski radovi vrše na terenu i da je to rad napolju; znamo i kakva je konfiguracija Srbije; znamo i koliko traje zima, koliki je gde sneg itd. Ali, isto tako znamo na koji način se tehnički izvode ti geodetski radovi i sasvim sigurno ne postoji deo Srbije gde, recimo, geodetsko snimanje ne može da se izvrši u nekom intervalu od 60 dana, bez prestanka. Kada sam govorila o ovom amandmanu skrenula sam vam pažnju – ako nećete ni osam dana, ni 15 dana, uklopite se u ono što predviđa Zakon o opštem upravnom postupku, uklopite se u rok od 60 dana. Vi kažete – svi građani imaju interes da ažurno dostave dopunu. Naravno da imaju, u ime građana to i govorimo, ali je problem to što ne postoji način da građanin natera tu geodetsku organizaciju da to uradi, ako vi ostavite neki rok koji je nedefinisan. Hteli smo da pomognemo i vama i građanima, pre svega građanima. Ostavite rok od 60 dana, to je maksimalan rok po ZUP-u. Svakako da taj rok morate da ispunite, bez obzira na kišu i sneg. Ovde se primenjuje Zakon o opštem upravnom postupku i nema dužeg roka od 60 dana, je li tako? Tako je. Jeste tako. Građanin će svakako maksimalno da se potrudi da ne čeka tih 60 dana, već da uradi za šest, ako je to moguće. U tom smislu je bila naša intervencija. Pomenuli ste, odnosno u okviru odgovora... Pitala sam vas da li imate podatke o broju prijavljenih objekata. Bilo mi je nešto interesantno, rekli ste da ćemo za nekoliko dana, zapravo, da će javnost Srbije imati podatke o tome koliko je prijavljenih objekata za legalizaciju i koliko je ostalo objekata za koje uopšte nisu podneti zahtevi, odnosno koji će se nazivati i dalje nelegalnim objektima. Ako sam razumela, ministre, ovu vašu rečenicu, vi imate popis svih objekata izgrađenih na teritoriji Republike Srbije. Ako je to tako, onda je to dobro. Nadam se da taj popis obuhvata i sve one bespravno izgrađene objekte na teritoriji opštine Zemun, o kojima sam vam govorila pre neki dan, koji su počeli intenzivno da se grade otkad se promenila vlast u opštini Zemun. Pomenuli ste i pitanje trošenja para za legalizaciju, pa kažete – voleli bismo da se troše za ovo, voleli bismo da se troše za ono. Pa, nema tu šta da se voli. Najpre, vi po pravu nadzora, kao Ministarstvo, možete na neki način da utičete na to, s jedne strane, a s druge strane, tačno se zna kako mogu da se troše sredstva sa komunalnog računa u svakoj lokalnoj samoupravi. Dakle, postoji taj račun definisan i sredstva koja idu na taj račun ne smeju da se troše ni za šta, nego za komunalnu infrastrukturu. Ako mislite da to negde neko troši za plate ili da radi nešto suprotno, onda je to ne samo finansijski prekršaj, ne samo prekršaj koji podleže finansijskoj kontroli budžetske inspekcije, nego je to prekršaj za koji se ide u zatvor.Zaista je dobro što ste to rekli javno i, evo, i sa naše strane poziv nadležnim organima da se pozabave tim problemom. Dakle, svaki dinar koji građanin da u okviru legalizacije mora da bude vraćen kroz komunalnu infrastrukturu. Možda ne u toj ulici gde je taj objekat, možda toj ulici ne fali ništa od infrastrukture, ali se taj građanin gde ne fali ništa svakako priključio i na vodovod i na kanalizaciju itd., pa će te pare da idu u onu ulicu gde nema komunalne infrastrukture. Naravno, rekli ste da očekujete da vam svi mi pomognemo, hajde da kažem uslovno, u primeni ovog zakona. Da, uvek ćemo pomoći svakome, gospodine ministre, ko se na bilo koji način bori protiv korupcije. Primena ovog zakona i onog Zakona o planiranju i izgradnji, ali dosledna primena, jeste takođe borba protiv korupcije i naravno da u tom pogledu, ako se stvarno bude tako radilo, nećemo reći ništa protiv toga. Kažete – bilo ko od vas da dođe sutra na vlast, moraće da radi legalizaciju, moraće da radi planska akta itd. Mi godinama unazad pričamo da legalizacija mora ozbiljno da se uradi u Srbiji. Godinama unazad pričamo da je razlog za izgradnju objekata bez građevinske dozvole, možda jedan od najvećih razloga, upravo taj što lokalne samouprave nisu uradile planska akta i što su ljudi prisiljeni da grade bez građevinske dozvole. Dakle, ne znam kome ste se obraćali, s obzirom na to da smo uglavnom mi iz SRS o tome govorili, ali zaista ne znam šta je tu sporno, što se nas tiče. Da, legalizacija treba da se radi. Cene legalizacije moraju da budu primerene današnjem ekonomskom statusu građana Srbije. Rekli ste da legalizacija ne sme da se shvati kao samo punjenje opštinskog budžeta, i to je tačno. Naravno da neka sredstva moraju da se izdvoje jer su i oni ljudi koji su dobili građevinsku dozvolu morali da plate neka sredstva za određene infrastrukturne priključke itd. Sve je to tačno, ali nemojte vi nama da se žalite, nego izvolite, koristite vaše pravo nadzora koje kao nadležno ministarstvo imate i povedite računa i o tome kako se formiraju cene i o tome kako se troše te pare. Rekli ste da će u nekim opštinama ovaj posao da se završi za svega nekoliko meseci, mislim na posao legalizacije, a u nekim opštinama i za nekoliko godina. Ministre, pa ovaj zakon je na snazi već sedam meseci, a još nije ni počela primena. Dakle, teško da će to da se završi u roku od šest meseci. Ako budete izašli sa podatkom da su makar u jednoj opštini u Srbiji za šest meseci obrađeni i završeni svi zahtevi, evo, mi iz SRS ćemo javno da vas pohvalimo. Ali, nije to suština. Nije mnogo bitno da li će ovaj posao da se završi za godinu dana ili za dve godine, čekalo se ovoliko; bitno je da se taj posao zaista završi i bitno je da se postarate da se u lokalnim samoupravama inspekcija angažuje tako da se dalja bespravna gradnja zaustavi. Ako se taj posao ne uradi, „džaba smo krečili“, jer to što ćete vi izaći sa podacima... Da, vi ste doneli zakon, ljudi su podneli zahteve, ti zahtevi će se rešiti možda ne za tri godine, za pet, ali rešiće se, postoje tamo negde u arhivi, biće rešeni, ali ako se postupak gradnje objekata bez građevinske dozvole nastavi, ništa od tog posla. Nastaviće se ukoliko se ne bude poštovao rok iz zakona, ne ovog, nego o planiranju i izgradnji, koji se odnosi na izradu planskih akata. Jasno vam je sigurno da je to zapravo suština. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Radeta. Vreme predviđeno za raspravu Poslaničke grupe SRS je isteklo, nažalost, gospodine Munjiću. Reč ima gospodin Stevanović. Izvolite.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, hteo sam da prokomentarišem malopre amandman koji su podnele kolege poslanici iz Liberalno-demokratske partije. Mislim da je i gospođa Radeta u pravu kada kaže da ovo ne treba da se prihvati. I vi ste u pravu kada kažete da ne treba da se prihvati. Ne vidim tu njihovu zlu nameru, naravno, ali naš koncept i pristup toj decentralizaciji koju ste vi malopre pomenuli je dijametralno suprotstavljen. Mi ne mislimo da bi to predstavljalo bilo kakav vid decentralizacije. Reći ću vam malo kasnije zašto to tako vidimo, kada budem komentarisao neke stvari koje se direktno tiču lokalnog nivoa. Rekli ste da je potrebna podrška svih stranaka. Srpska radikalna stranka je u postupku usvajanja ovog zakona aktivno učestvovala u njegovoj izradi i čini mi se da smo pristojnim brojem konstruktivnih amandmana to i dokazali. Na kraju krajeva, da su tada bili prihvaćeni, ove rasprave ne bi bilo. Sada smo učestvovali u raspravi kroz amandmane SRS, odnosno u diskusijama o amandmanima koji su u to vreme bili predloženi od naše stranke. Smatramo da je u ovom trenutku to jedini mogući doprinos SRS, bar na ovom nivou i u ovom domu, da učestvujemo u podršci eventualnom ili navodnom opredeljenju države da uvodi red u prostoru u Srbiji. Moram da prokomentarišem svakako i dve kategorije koje ste malopre spomenuli. Ne sumnjam da smo različitih stavova, odnosno stanovišta kada su te stvari u pitanju, a to su evropske direktive i lokalne političke elite. To su dve kategorije koje su nespojive. Dok vlast u ovoj državi ne pokaže da je spremna da se obračuna sa lokalnim političkim elitama, iz koje god stranke da dolaze, pa i iz vaše i iz neke druge, neće biti reda u prostoru. Naravno, obračun sa lokalnim političkim elitama ne zavisi samo od vašeg ministarstva. Prostor je nešto ozbiljno, prostor, odnosno adekvatno tretiranje prostora podrazumeva sublimaciju tih sektorskih politika, čija bi primena na nekom prostoru dala određene efekte. To svakako ne može da se svede samo na Ministarstvo za planiranje i izgradnju, nego gotovo na sva ministarstva u Vladi Republike Srbije. Dok se u svim ministarstvima Vlade Republike Srbije, kao što su Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Ministarstvo trgovine, Ministarstvo finansija, ne prepozna volja da se obračunaju sa lokalnim političkim elitama... Ne mislim u smislu političkog obračuna, nego da se u tim opštinama zavede red i da svako zna koje mu mesto pripada. Znate, vi možete da se trudite, ali zbog tih činjenica teško da ćete nekoga posle toga ubediti, koliko god da se trudite, da smeće nije otpad, nego kapital, što ja potpuno podržavam. Teško da će neko u Srbiji to da razume, prihvati i podrži kada se svakodnevno susreće sa gomilom ordinarnih problema na terenu, u praksi, i ne vidi gde to u državi može da se obrati i da traži asistenciju, pomoć, da traži podršku za stvar koja je definitivno oivičena zakonom ili, rekao bih, javnim interesom. Ono što hoću da vas pitam, možda ne bi bilo loše da odgovorite, od usvajanja Zakona o planiranju i izgradnji, kada je u pitanju ...Mi smo izrazili bojazan da će Zakon o planiranju i izgradnji pasti u senku legalizacije. Izgleda da se to i desilo, ali kada je legalizacija u pitanju, čak se pričalo o tome da će Vlada pokušati da obezbedi kredite za legalizaciju. Legalizacija podrazumeva, vi znate šta. Nas samo interesuje da li će novac, koliko god da su visoke takse na legalizaciju, odnosno iznosi legalizacije u pojedinim lokalnim samoupravama, biti dovoljan da država ispoštuje sve obaveze koje će kroz postupak legalizacije preuzeti? To je, recimo, jedno pitanje na koje biste mogli da date odgovor – kakva je procena i šta će biti? Da li će se interes države u celoj toj priči ostvariti i realizovati konkretno na terenu ili će ostati bez jednog adekvatnog tretmana kada se taj postupak privede kraju? Vidite, ovi amandmani koje ste prihvatili... Mislim da ste mogli i ovaj treći da prihvatite, ali, kažem, zadovoljni smo, Srpska radikalna stranka je na taj način pokazala da je ova tema i ove stvari zaista interesuju. Ono što za SRS predstavlja problem jeste to što prostor danas u Srbiji još uvek nije dobio adekvatan položaj, adekvatan tretman od strane svih oni koji se tim prostorom bave. Nažalost, i na nesreću, svi zakoni koji se danas u ovoj skupštini usvajaju, a hvalite se da ih usklađujete sa direktivama EU, 75% njih ima direktnu primenu na lokalnom nivou. Kada su u pitanju ovi zakoni o kojima govorimo danas, a tiču se planiranja i izgradnje, oni definitivno imaju problem zato što se primenjuju konkretno na lokalnom nivou. Zato je bojazan u odnosu na amandman koje su podnele kolege iz LDP-a opravdana. To se dovodi u kontekst sa onim političkim elitama o kojima smo malopre govorili. Razlozi za nespremnost lokalne samouprave da se na adekvatan način bavi svim ovim jesu i subjektivni i objektivni. Objektivnog karaktera su jer imate danas lokalne samouprave koje rešenja građevinskih uprava kucaju na kucaćim mašinama. Imate lokalne samouprave koje ne umeju da napišu projekte kojima će konkurisati za novac kod vašeg ili kod nekog drugog ministarstva, a da ne govorimo kod nekih drugih fondova, gde u ovom trenutku imamo prava pristupa. Imate lokalne samouprave koje iz subjektivnih razloga ne žele da se sve ovo implementira. Kakav god da je naš politički odnos prema zakonu koji donosite, zakon, kakav većina donese, treba da se poštuje. Imate lokalne samouprave koje to ne žele da sprovode, ili čine sve da zaobiđu propise i nađu rupe u tom zakonu. Ne postoji zakon koji ne pokušavaju da stave u funkciju političkog bezobrazluka. Evo, zakon koji se opet dovodi u vezu sa ovim, a to je zakon o maksimalnom broju zaposlenih na republičkom i na lokalnom nivou – pogledajte šta rade lokalne samouprave, to je moje iskustvo: jedna lokalna samouprava, u kojoj prostor i ova oblast zaista zaslužuju pažnju, koristeći lokalno rukovodstvo ili političku elitu, o kojoj ste govorili malopre, iskoristila je zakon da sve ono što u stručnom i kvalitetnom smislu vredi, a tiče se planiranja i urbanizma, odstraniiz opštine. To su učinili pozivajući se na zakon. Prošlo je samo pet ili šest meseci i ta ista lokalna samouprava je konkurisala kod Nacionalne službe za zapošljavanje u projektu javnih radova i tražila da se zaposle dva radnika sa sedmim stepenom stručne spreme na poslovima legalizacija objekata. Vrhunske stručnjake, ljude koji su imali dugogodišnje iskustvo, učestvovali u izradama planskih i urbanističkih dokumenta u lokalnoj samoupravi, isterate sa posla zbog interesa lokalnih političkih elita, pa par meseci posle toga tražite da vam kroz projekte javnih radova država odobri da na određeni rok za postupak legalizacije angažujete dva ili tri čoveka po ugovoru. Da li ja kao građanin zainteresovan za to područje, da li vi kao ministar koji je direktno nadležan za sve ovo možete da se oslonite na takvu lokalnu samoupravu? Naravno da ne možete. Možete da pokažete koliko god hoćete truda, volje i opredeljenja da se stvari obavljaju na adekvatan način, na način koji propisuju procedure, mi zaista nemamo poverenja da će se tako nešto desiti. Ne stavljamo to lično vama na teret, ali to su slabosti koje ova vlada pokazuje. Tu ne možemo da delimo odgovornost, tu vi u Vladi morate da se pogledate, da vidite šta ko radi, na šta je ko od vas koji sedite u Vladi spreman. Nema tu kompromisa. O tome smo pričali i pre nekoliko dana. Ne može sve da bude dozvoljeno kada treba vlast da se formira, a kada se vlast formira, onda svi učestvujemo. Ne bežim od toga da svako pokaže deo svoje odgovornosti; tragovi iza pojedinaca koji su u politici ovih godina, na koje ste se i vi pozvali, vidni su još uvek. Neko je pokazao volju, a onda se pojavi neko ko hoće to da obesmisli i, zamislite, pojedinci su iznad države. Kad god budete pokazali volju da se suprotstavite i obračunate sa takvima, podršku ćete imati; ne govorim o nivou, ali za takve stvari ćete imati podršku ljudi koji su posvećeni javnom interesu, koji žele da se u državi uvede red i onih koji smatraju da će od tog reda svi u državi imati koristi. Srpska radikalna stranka, ponavljam još jednom, smatra da je ovo vrlo ozbiljno. Gospodine ministre, ne želimo da umanjimo vašu volju i opredeljenje, znamo kakvi su problemi, ali zasučite rukave, spregnite sve one koji su vam podređeni, ako mogu tako da se izrazim, nećete mi zameriti, bič u ruke i naterajte ih na teren. Ne uvedete li vi red u državi, sve drugo je besmisleno. Ne bude li reda u prostoru, u državnom katastru, sve priče o evropskoj perspektivi i napretku ove države su besmislene. Ovo je suština, sve ostalo je farsa. Hvala.
Hvala, gospodine Stevanoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Koristiću vreme poslaničke grupe. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u načelnoj raspravi o izmenama ovoga zakona izneli smo nekoliko dilema – da li kao ministar imate moć da primenite ove zakone i da li ste vlasni u tome; druga dilema je bila da li je ovaj zakon usaglašen sa ostalim zakonima u Republici Srbiji. Dakle, nismo dobili te odgovore od vas na početku načelne rasprave, a dužan sam da vas, radi javnosti, upozorim na jednu činjenicu. Gospodine ministre, razumemo da izmene ovog zakona nisu u saglasnosti sa nekim zakonima koji su ranije doneti, ali šta da radimo ako donesemo neki zakon kakav je bio zakon o kome smo raspravljali pre dva dana i koji je još uvek u proceduri, a u startu je neusaglašen sa ovim zakonom koji vi predlažete? Očigledno da ministar ne može da me sluša. Dakle, vi ste u obrazloženju ovog zakona napisali da vaše ministarstvo očekuje povećan oblim poslova i aktivno učešće u predstojećim postupcima denacionalizacije i restitucije, odnosno vraćanju imovine, kao i sveobuhvatna digitalna primena popisa stanovništva za 2011. godinu. Vidite, gospodine ministre, govorite o restituciji i vraćanju imovine, a pre dva dana smo imali jedan zakon koji govori potpuno suprotno. Podsetiću vas na član 110. Zakona o divljači i lovstvu i molim vas da me pažljivo slušate, gospodine ministre. Drugi stav ovog člana 110. kaže sledeće: „Dosadašnji korisnik lovišta kome posle stupanja na snagu ovog zakona nije dodeljeno lovište na gazdovanje, kao i dosadašnji korisnik lovišta koji javnim oglasom nije dobio pravo na gazdovanje lovištem, ima pravo na naknadu za neamortizovani deo izgrađenih lovno-tehničkih i lovnih objekata...“. Gospodine ministre, da li ste vi shvatili o čemu se radi? Vi govorite o vraćanju imovine, restituciji, a vaš kolega govori o uzimanju lovno-tehničkih i lovnih objekata. O čemu se radi? Da li postoji neka saradnja između vašeg ministarstva... Po resoru, vaše ministarstvo bi trebalo da se bavi ovom vrstom problema. Očigledno me ministar ne sluša, a ovo je vrlo bitna tema. Radi se o desetinama objekata, ko zna kolike površine, lovačkim domovima, koji su godinama radili. Neko će, i pored deklarativnog zalaganja gospodina ministra Olivera Dulića za denacionalizaciju, restituciju, vraćanje imovine, da jednim potezom, jednim zakonom oduzme lovne objekte i lovno-tehničke objekte. Da li možemo da dobijemo od vas, gospodine ministre, odgovor da li je taj zakon usaglašen sa ovim vašim zakonom? Da li da vam ponovim pitanje? Niste čuli? Da li je to što se vi deklarativno zalažete za restituciju i povraćaj imovine i denacionalizaciju u saglasnosti sa članom 110. Zakona o divljači i lovstvu? Pročitao sam vam taj član. (Predsedavajući: Gospodine Dimitrijeviću, vrlo nerado moram da vas prekinem i da vam ukažem da mi raspravljamo o amandmanu kojim su narodni poslanici predložili dodavanje novog člana 12a, koji nema nikakve veze ni sa denacionalizacijom, ni sa legalizacijom, samo sa odlučivanjem. Dakle, upravni postupak je u pitanju i predlog da se on malo razredi. To je tema. Molim vas da povežete sada sa amandmanom, jer to je po Poslovniku. ) Gospodin ministar je u svom prethodnom izlaganju govorio o usaglašenosti ovog zakona sa ostalim pravnim aktima u Republici Srbiji. Govorim da to nije tako i očekujem da mi gospodin ministar odgovori na ova pitanja. Hvala vam.
Zahvaljujem. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč ili to smatramo već učinjenim? Hvala lepo. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Zahvaljujem se gospodinu dr Oliveru Duliću, ministru, na uspešno završenoj raspravi u pojedinostima o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnom premeru i katastru. Prelazimo na 15. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O MEĐUNARODNOM PREVOZU U DRUMSKOM SAOBRAĆAJU (pojedinosti) Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, povodom pretresa u pojedinostima 15. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača gospodina Milutina Mrkonjića, ministra za infrastrukturu, pozvala da sednici prisustvuje Milorad Ilić, pomoćnik ministra za infrastrukturu. Primili ste amandmane na Predlog zakona koje su podneli narodni poslanici Milan Avramović, Bojan Mladenović, Sreto Perić, Mirko Munjić, Radiša Ilić, Vladan Jeremić, Nikola Savić i zajedno Zoran Šami i Milan Dimitrijević, kao i Odbor za saobraćaj i veze. Primili ste izveštaj Odbora za saobraćaj i veze i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Obaveštavam vas da će Poslaničku grupu Socijalistička partija Srbije - Jedinstvena Srbija predstavljati ovlašćeni predstavnik gospodin Đorđe Milićević, da je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Demokratska stranka Srbije - dr Vojislav Koštunica dr Zoran Šami, a Poslaničku grupu SRS će predstavljati gospodin Vladan Jeremić, kao ovlašćeni predstavnik. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić, koji želi reč. Gospodine Jeremiću, izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo još u raspravi koju smo pre nekoliko dana vodili ovde u republičkom parlamentu konstatovali da je ova oblast, iako naizgled ne zaokuplja veću pažnju javnosti i poslanika, i te kako bitna, odnosno zakonska regulativa koja bi trebalo da isprati sve ono što je vezano za ove izmene i dopune Zakona o međunarodnom prevozu u drumskom saobraćaju, koje su, samo da podsetimo, od onog prvobitnog zakona donetog pre nekih dvanaest godina, evo, četvrti put, sa neznatnim izmenama i dopunama, pred poslanicima Skupštine Srbije. Mislim da smo se saglasili da su posledice svega onoga što se dešavalo u proteklih godinu dana, a tiče se globalne ekonomske krize, možda ponajviše osetili upravo prevoznici koji se bave međunarodnim transportom robe, imajući u vidu smanjen obim robne razmene, teškoće u naplati dugovanja, suočavanje sa kontrolama domaćih prevoznika od strane nadležnih organa, ograničene kontingente dozvola. Dakle, to su neke stvari koje je apsolutno potrebno regulisati zakonskom regulativom. Naša želja je bila da kroz izvestan broj amandmana koje smo podneli kao Poslanička grupa SRS pokušamo da damo određeni doprinos, isključivo u cilju još kvalitetnijeg i konstruktivnijeg sagledavanja ove materije. Jedan od tih amandmana je i ovaj koji sam podneo na 1. član, tačnije, stav 1, gde je zatraženo da se na kraju dodaju reči „pod jednakim uslovima“. Reč je, zapravo, o dopuni Zakona, time što se predviđaju pojmovi: dozvola, pojedinačna dozvola, vremenska dozvola, CEMT dozvola, posebna dozvola, dnevnik putovanja, putni list, licenca vozača itd. Data su njihova značenja, a konkretno u ovom slučaju to se odnosi na dozvolu za međunarodni prevoz putnika ili stvari. Objašnjenje je da je to isprava kojom se stranom prevozniku dozvoljava pristup i kretanje na teritoriji Republike Srbije, a domaćem prevozniku pristup i kretanje na teritorijama drugih država. Ono što smo mi želeli amandmanom da na neki način popravimo jeste formulacija – pod jednakim uslovima. Isključivo smo se vodili tom namerom, imajući u vidu činjenicu da se domaći prevoznici suočavaju sa mnogobrojnim poteškoćama kada je reč o carinskim organima drugih država, formalnostima koje se obavljaju itd. Zna se da se dosta vremena izgubi i da sve to ima određenih reperkusija na obavljanje ove delatnosti. Dakle, smatrali smo da je potrebno da se na neki način, barem kroz ovaj amandman, odnosno Predlog zakona, omogući rad i domaćim prevoznicima pod jednakim uslovima. Mislim da predlagač, odnosno Vlada nije protumačila ovaj naš amandman na način kako smo mi to želeli, jer on nije prihvaćen iz razloga što, kako ovde stoji, „rešenje predloženo u amandmanu, koje je usmereno na ujednačavanje postupanja carinskih organa drugih država prema domaćim prevoznicima i carinskih organa Republike Srbije prema stranim prevoznicima, nije predmet uređivanja ovog zakona. Stoga se amandmanom ne mogu obezbediti jednaki uslovi domaćih i stranih prevoznika u obavljanju međunarodnog prevoza u drumskom saobraćaju.“ Siguran sam da ćemo se složiti u konstataciji da svaka zemlja apsolutno želi da ima kontrolu nad prevozom koji se obavlja na njenoj teritoriji i naravno da se pri tome trudi da u prvi plan stavi sopstvene interese. Otuda i oni problemi što se tiče kontingenata dozvola i svega ostalog što to prati. Dakle, iz tog je razloga, i zbog ovoga što sam malopre pomenuo o vremenu koje može da se izgubi prilikom nekakvih formalnosti, i podnet amandman, da pokušamo na neki način, barem kroz ovu formu, da omogućimo jednake uslove domaćim prevoznicima u slučaju kada obavljaju međunarodni transport robe. Hvala.
Iskorišćena su tri minuta i trideset sekundi od ovlašćenog. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Vlada i Odbor za saobraćaj i veze su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Vlada je prihvatila amandman. Odbor za saobraćaj i veze nije prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Vlada je prihvatila amandman. Odbor za saobraćaj i veze nije prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Jeremić.
Samo da bih pojasnio, amandman je podnet na član 2. stav 3. Predloga zakona, gde je posle reči „francuski“ dodata zapeta i reči „ruski jezik“. Smatrali smo da je i ruski jezik jedan od zvaničnih jezika koji se upotrebljavaju u toj komunikaciji, pogotovo što se trenutno najveći deo transporta naših prevoznika obavlja sa zemljama bivšeg istočnog bloka, gde je ruski jezik dominantan u praktičnoj primeni. Smatramo da je ovo zaista jedan svrsishodan amandman, koji će samo omogućiti lakše obavljanje ovog posla.
Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Vlada je prihvatila amandman. Odbor za saobraćaj i veze nije prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Jeremić.
Ovde je otprilike ista priča kao i za malopređašnji amandman. Dakle, ponovo je zatraženo da se u članu 3, tačnije u novom članu 4b stav 1. tačka 4) posle reči „francuski“ doda zapeta i reči „ruski jezik“. Mogu samo da izrazim zadovoljstvo što je Vlada izrazila spremnost da ovaj amandman uvrsti u Predlog zakona. Objašnjenje je identično ovom malopređašnjem: dakle, apsolutno je potrebno i primereno da se u konkretnom slučaju ugovor o radu prevede i na ruski jezik zato što je to zvanični svetski jezik, a ponajviše iz ovog razloga koji sam naveo, a to je da je popriličan deo transporta naših prevoznika usmeren upravo ka zemljama bivšeg istočnog bloka gde je ruski jezik apsolutno u primeni.
Hvala, gospodine Jeremiću. Evo, još jedna slična ili identična situacija. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Vlada je prihvatila amandman. Odbor za saobraćaj i veze nije prihvatio amandman. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima doktor Zoran Šami.
Gospodine predsedavajući, zahvaljujem. Dame i gospodo poslanici, u ime Demokratske stranke Srbije podneo sam amandman kojim se u članu 5... U dva nova člana koja su sastavni deo tog člana 5. stoji odredba: „Zabranjeno je domaćem prevozniku obavljanje međunarodnog javnog linijskog ili vanlinijskog prevoza putnika drugim vozilom osim autobusom.“ Mi smo tražili da se to dopuni sa dve reči: „ili minibusom“. Malopre mi kolega iz Ministarstva objašnjava da je to obuhvaćeno terminom „autobus“, jer sve što ima preko osam plus jedno sedište, koliko sam razumeo, spada u autobus. Međutim, zakon ne čitaju i laici, koji ne moraju do kraja da znaju šta u koju kategoriju pripada. Mislim da ne škodi ništa da se ubaci i termin „minibus“. Ipak u svakodnevnom životu, u svakodnevnom govoru pod autobusom obično podrazumevamo nešto što je veliki autobus, da tako kažem. Mislim da bi valjalo dosta insistirati na tome da i taj prevoz minibusom bude, da tako kažem, regularan. Na taj način, s jedne strane, mnoge divlje vožnje, da tako kažem... Njih ima na relaciji od srednje Evrope prema gradovima u Srbiji, jednom nedeljno minibusevi voze putnike, obično su puni, a da ne govorim o nekim kraćim relacijama između Bosne i Srbije itd., gde voze svakodnevno, tako da je naša ideja bila da svima bude jasno da je i prevoz minibusom legitiman i legalan prevoz. To je smisao ovog amandmana. Ne vidim zašto nije prihvaćen, mislim da je vrlo glatko mogao da bude prihvaćen. Hvala.
Hvala, gospodine Šami. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na osnovu člana 142. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, Odbor za saobraćaj i veze podneo je amandman na član 7. Reč ima gospodin Đorđe Milićević.
Gospodine Novakoviću, poštovani ministre, poštovani predstavniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je predložio resorni odbor, ubeđen sam, plod je i rezultat kvalitetne rasprave koja se vodila u načelu o ovom izuzetno važnom zakonskom predlogu. Zaista želim najpre da izrazim zadovoljstvo što je resorni odbor na jedan kvalifikovan, kvalitetan, stručan i kompetentan način razmotrio sve ono o čemu se govorilo tokom rasprave u načelu. Zašto sam se javio? Zato što sam bio jedan od inicijatora u raspravi u načelu koji su smatrali da je neophodno u određenom kontekstu, upravo onako kako je to predloženo ovim amandmanom koji je predložio resorni odbor, da se određene stvari izmene, kada je reč o čl. 13a, 13b. Naime, članom 7. je predviđeno obavezno polaganje obuke, bez bilo kakve mogućnosti oslobađanja, za odgovorna lica, odnosno za direktore i menadžere. Imajući na umu činjenicu da je prvobitnim predlogom zanemareno znanje koje se tiče tokom redovnog obrazovanja, znanje najvišeg stepena u oblasti saobraćaja (između ostalog, o tome je i bilo reči), znanje koje se stiče kroz radno iskustvo, kao i to da se obaveznom obukom stvaraju bespotrebni troškovi, predlog je bio u raspravi u načelu da Ministarstvo razmisli i, ukoliko je moguće, da resorni odbor predloži da se stvore uslovi da Ministarstvo oslobodi polaganje ispita lica koja već poseduju znanje, koje bi se na ispitu proveravalo, kao i to da obuka bude ne obaveznog, već fakultativnog karaktera. Smatramo da je to učinjeno ovim predloženim amandmanom, odnosno amandmanom koji je predložio resorni odbor. Apelujemo na predstavnike Ministarstva da prihvate ovaj amandman jer on, još jednom želim potpuno jasno i precizno da istaknem, sprečava neopravdane troškove za transportna preduzeća i sprečava da se na određeni način dovede u pitanje nacionalni obrazovni sistem. Želim da verujem da će predstavnici Ministarstva još jednom razmotriti i da će prihvatiti predloženo amandmansko rešenje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Milićeviću. Izvolite, gospodine ministre.
Prihvata se amandman.
Zahvaljujem. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Reč ima gospodin Avramović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Mrkonjiću, u načelnoj raspravi o ovom predlogu zakona mi iz Srpske radikalne stranke izneli smo neke podatke za koje smo tražili potvrdu. Ono što smo objašnjavali ne bismo sada da ponavljamo, ali dokumentaciju koju smo pripremili u prilog toj diskusiji moraćemo sada da vam prezentujemo. Složili ste se sa diskusijom poslanika SRS, rekli ste da ne treba da se vraćamo unazad, ali praksa u Ministarstvu nije se promenila. Zato ovaj amandman ima donekle takvu ulogu, da ne bih optuživao vas, nego možda Damira Hadžića, gospođu Zeković ili neke druge, treba da stoji, barem u ovom zakonu, iako to Zakon o državnoj upravi definiše, po nekim zakonima treba da ovlašćenja nose samo ministarstva, a ne sam ministar. U protivnom, vi ćete biti krivi iako niste. Sada ću vam izneti i zašto. Dobio sam podatak o dozvoli za obavljanje prevoza i stvari u unutrašnjem saobraćaju za stranog prevoznika, tačnije kabotažu, za „Zagreb trans“, od Ministarstva za kapitalne investicije od 13. januara 2005. godine. Zatim sam dobio podatak Trgovinskog suda u kome se određuje privremena mera da se „Eurošpedu“ iz Zemuna zabranjuje da prikolicama priključenim na vozila marke te i te, vlasništvo drugog preduzeća, „Zagreb trans“ može obavljati, i tu stoji privremena mera do pravosnažnosti ovog rešenja. Dobio sam onda od Trgovinskog suda u Beogradu tužbu preduzeća „Bora Kečić“, koje je tužilo Ministarstvo i dobilo 164.360 evra odštete zato što je ovo ministarstvo dalo dozvolu za kabotažu stranom faktoru, a postojao je domaći faktor koji je ovlašćen za ovakvu vrstu prevoza. Pričali smo o transformatorima, ne bih da se na njih vraćam, ali prilog tome jeste dokumentacija da isti ljudi sede i danas u Ministarstvu. Da ne bih navijao za struje koje se nalaze u Ministarstvu, tih struja ima toliko da ni Tesla ne može da se snađe, između Nenada Ivetića i sadašnjeg načelnika Demira Hadžića, moram vam dati samo neke podatke. I sam gospodin Nenad Ivetić je dostavio neke podatke u prilog tome da je vršena manipulacija prilikom raspodele CEMT dozvola, ali o tome ćemo u daljem delu ove diskusije. Prvo bih postavio jedno pitanje, koje je za mene veoma važno, o delovanju stranog faktora u našoj zemlji. Daću vam jedan konkretan primer: „Holeman“ je rumunska firma koja radi kod nas, registrovana je na državljanina Rumunije, koji je tamo u priličnom sukobu sa krivičnim zakonom, a ovde je otvorio firmu, u Albaniji, u Austriji, u Moldaviji, u svim onim zemljama gde se mogu lako vršiti manipulacije. Firma „Holeman“ je bila zadužena da šiptarskoj vladi na Kosovu i Metohiji prebaci bagere koje su kupili iz Nemačke. Ti bageri trebalo je da služe (i služe) za kopanje srpske rude u rudnicima Trepča i Obilić. Transport tih bagera išao je od luke Smederevo do Prištine. Taj transport je obavljen tako da je profaktura za taj posao napisana u Temišvaru, jer mi nemamo platni promet sa šiptarskom vladom i plaćena preko 300.000 evra, a Srbija je ostala oštećena za porez. Pitam vas šta ćete uraditi sa tom rumunskom firmom „Holeman“, koja se bavi manipulacijom? Zbog čega se bavi manipulacijom? Ne bih voleo da pričam bez dokaza, ali imam ispred sebe papir Javnog preduzeća „Putevi Srbije“, kojim obaveštava Ministarstvo za infrastrukturu i državnog sekretara gospodina Aleksandra Cvetanovića, i to vrlo svežeg datuma, 6. maja 2009. godine – molba za hitno preduzimanje mera za vršenje nadležnosti zaštite puteva po članu 48. i članu 49. Zakona o javnim putevima, pa kaže: „Redovnom kontrolom“, pa pomenut zakon, „28. aprila ove godine u 18.15 časova na teritoriji opštine Smederevo kod naplatne rampe Smederevo u prisustvu saobraćajne policije utvrđeno je da 'Holeman transport' DOO iz Beograda, suprotno rešenju“, zatim broj rešenja, „izdatom od JP 'Putevi Srbije', vučno vozilo registarske oznake“, nije važno sada da čitam, „priključnim vozilom“, nije važan broj tablice, „za prevoženje radne mašine znatno preopteretio dozvoljeno osovinsko preopterećenje i gabarit vozila, i prekoračenje na osnovu najveće dozvoljene mase iznosi čak 20 tona i 450 kilograma.“ Šta je on uradio? Sačinio zapisnik pod brojem 208587: „Navedenim nedozvoljenim transportom, suprotno uslovima u izdatom rešenju, 'Holeman transport' DOO i odgovorno lice, direktor, pokušali su krađu državnog budžeta u vrednosti od više hiljada evra“, to konstatuje JP „Putevi Srbije“, „ugrozio i oštetio objekte i kolovoznu konstrukciju puta vrednosti više desetina hiljada evra, ugrozio je bezbednost odvijanja saobraćaja i nedozvoljeno napustio mesto isključenja predmetnog vangabaritnog tereta“. Dakle, oni su ga isključili kada su izvršili kontrolu, on je upalio kamion i sa teretom pobegao na Kosovo. Takva firma ovde ne treba više da radi. Takva firma je napravila štetu državi i takva firma i dan-danas radi u okviru svojih nadležnosti i dobija CEMT dozvole od Ministarstva. Spoj za ovo preduzeće jeste Demir Hadžić. Ali, da ne bih pričao tako da ovo izgleda kao da sam opterećen pojedincima, moram vam izneti i sledeće podatke. Počeću hronološki, a to je vezano za CEMT dozvole. Imam spisak iz 2009. godine i spisak iz 2008. godine. Kada sam uporedio koliko je firmi tj. preduzeća dobilo koliko dozvola na koji broj kamiona, jasno se vidi da se radi o manipulaciji. Neću sada da kažem da je bilo propusta, da su poništene dozvole a da nisu povučene, pa su carine uočile nepravilnost, pa su vam pisali dopis da su poništene dozvole u primeni, da su neki vlasnici kamiona prijavljivali MUP-u da su im dozvole pokradene, da su im kamioni obijeni, a te dozvole su se našle u tranzitu. Taj monopol tako funkcioniše poprilično dobro, posebno u onim preduzećima koja zvanično pregovaraju u ime vozača sa Ministarstvom, a iz ove tabele se vidi da imaju prioritet. U prilog tvrdnji da je napravljen monopol govori činjenica da ovi sa malo kamiona imaju više dozvola, a da ovi sa više kamiona nemaju dozvole. Onda trgovina između njih mora da ide tako da se zna ko može da vozi preko Hrvatske, dakle, da izlazi u Evropu, a ko ne. Sada ću vam to dokumentovati. Radi poređenja i radi javnosti, reći ću vam samo jednu stvar, primera radi, pošto je tabela malo gusta: koncern „Srboeksport“ DOO, Beograd, Obrenovac, Zabrežje, dobio je šest dozvola više u odnosu na 2008. godinu; „MB Transkop“ DOO, Novi Slankamen; „MB Transfrigo“, Novi Slankamen; „MB Trans“, Novi Slankamen, u odnosu na prošlu godinu dobili su manje. „MB Transkop“ DOO, Slankamen - tri dozvole manje, „MB Transfrigo“, Novi Slankamen - dobio je osam dozvola manje (sad ima po kategoriji vozila E3, E4) i „MB Trans“, Novi Slankamen (dakle, ovo su sve dozvole koje su menjane) - dobio je dve dozvole manje. S druge strane, „Malešić transport“ iz Rume dobio je sedam dozvola više; „Partner trans“, Novi Sad - prošle godine dobio je osam dozvola, a ove godine 16, dakle duplo. Moram uočiti i ovu razliku, da je na 38 kamiona ukupno „Partner trans“ dobio 16 dozvola, dakle osam više u odnosu na prošlu godinu. Zašto? Zato što je „Partner trans“, gospodin Mandić, učesnik u dogovoru sa Ministarstvom kako će se deliti dozvole. On je dobio za svoju firmu osam dozvola više i onda svi ostali nisu bitni. Sada ću to da vam dokumentujem, zato što on ima vozila E4, E3, 11 i 27, dakle, ukupno 38 kamiona, a dobio je 16 dozvola, dok, s druge strane, „Srboeksport trans“ iz Obrenovca ima 98 kamiona, a dobio je samo devet dozvola, a 16 dozvola je dobio prošli put. Dakle, ta manipulacija postoji, gospodine ministre, hteli vi da se složite sa tim ili ne. Ono što je za mene bitno jeste: „Unitrag“ DOO, Užice, „Pižon“, takođe veći broj kamiona, dobio je prošle godine 16, ove godine 15 i prošle godine 6, a ove godine 7 za Užice i Beograd; iako ima 44 kamiona zajedno, dobio je ukupno 15 dozvola. Da ne bih gubio vreme čitajući ovo, mogu ovo da vam dostavim, a pretpostavljam da i vi ovo imate. Ovo vam je dokaz da je monopol što se tiče dozvola još uvek na snazi. Ali, za to ne krivim vas, ministre. Vi znate da prilikom razmena CEMT dozvola Ministarstvo ima pravo da 3% odvoji na stranu. Vi znate, kada je softver koji koristite u Ministarstvu bio menjan, dva i po meseca je bilo zamrznuto stanje za pojedine CEMT dozvole. Vi tu situaciju odlično poznajete. Da se ne bih sada mešao u vaš posao, kažem vam da ćemo mi nadgledati dalji razvoj podele CEMT dozvola u 2010. godini, posebno za ona preduzeća koja su dobila CEMT dozvole, a nisu duže od tri godine u privrednom registru, a takvih ima. Imate preduzeće koje je dva meseca u privrednom registru, a dobilo je CEMT dozvolu. To ne može. Da ne bih nikome uzimao hleb iz usta, jer je ekonomska situacija u zemlji tako loša da i oni koji imaju CEMT dozvolu nemaju više šta da voze i gde, nego se spasavaju time što ... Moraju da vrate kredite koje su uzeli za vozila da bi ispoštovali norme, jer kamioni u Evropi ne smeju da budu stariji od šest godina. Ogromne kredite su uzeli i voze za Rumune, za Bugare, ne znam ni ja za koje relacije, sve van naše zemlje. Tako se spasavaju, tako pokušavaju da očuvaju infrastrukturu i prežive ovu ekonomsku krizu. Ako vi napravite monopol, da onaj ko ima 50 kamiona dobije pet dozvola, a onaj ko ima 10 kamiona dobije 15, logično je da će tu izmene morati da budu, ali te izmene koštaju. Imam ovde zapisnik policijskih uprava, u kome je prijavljena krađa CEMT dozvole koja se pojavila na granici. Daću vam i broj dozvole. Dakle, dana 30. 3. 2009. godine održan je sastanak Ministarstva za infrastrukturu i predstavnika prevoza. Predstavnik prevoza, povodom sve većih uočenih nepravilnosti u dokumentaciji o radu koju prevoznici prezentuju Ministarstvu... To vam je onaj štrajk sa blokadom od SIV-a do Arene. Tom prilikom, na osnovu usmene naredbe ministra formira se komisija (bez ikakvog zvaničnog rešenja o formiranju) od dela prevoznika; naveo sam koji su to prevoznici, dakle, bliski šefu kabineta Snežani Zeković. Ta komisija donosi zapisnik, koji ovde posedujem, na osnovu kojeg sekretar Ministarstva Slavoljub Vukićević daje pismeni nalog radnicima odeljenja Ministarstva da izbrišu postojeće zahteve za raspodelu dozvola, dakle, to je protivno ZUP-u, da ponove godišnju raspodelu dozvola prevoznicima; time stvaraju pravni osnov da deo prethodno izdatih dozvola ostane u posedu prevoznika. Dakle, to je ono što je evidentno. To čini prvi deo podeljenih godišnjih dozvola koje se dupliraju, izdaju se rezervni primerci, a originali, već podeljeni i nepovučeni iz upotrebe, ostaju kod prevoznika. Da bi predupredili zloupotrebe, odeljenje kojim rukovodi i koje je poslalo izveštaj sekretarijatu međunarodne konferencije CEMT o zamenjenim dozvolama, ima ovde prilog kako to izgleda... Moram napomenuti da se izveštaj šalje samo sekretarijatu, a sve zemlje članice se upućuju da prate izmene na sajtu. To je malo problematično, jer onaj na carini ne može da trči da gleda sajt i da vidi kako dozvola izgleda. Bilo kako bilo, pošto je prelazak državnih granica EU pojednostavljen, korišćenje zamenjenih dozvola je, po mišljenju lica koja su odobrila zamenu, krajnje trivijalno, jer skoro nijedan carinik na graničnom prelazu ne proverava sajt sekretarijata CEMT-a. To je logično. Cilj ovakvog multipliciranja dozvola je bio da se stvori veći broj dozvola od regularnog i ponudi i distribuira prevoznicima. S druge strane, znajući za postojanje izveštaja, smatrali su da se regularnost izdavanja rezervnih dozvola ne dovodi u pitanje. Tako je ponovljena raspodela i ponovo su izdata rešenja u upravnom postupku. Međutim, sada se pojavljuje i nalog, faksom poslat iz kabineta ministra, ne znam da li znate za ovaj faks, da se dozvole koje su oduzete prevoznicima koji su isključeni iz raspodele (imam i taj prilog da vam dam, koji su to prevoznici) po osnovu nepravilno prezentovanih podataka o voznom parku, izdaju preduzećima koja se ne nalaze na spisku kvalifikovanih preduzeća. Posedujem i taj prilog, ako vam bude potreban, to ću vam dati. Među preduzećima sa tog spiska nalazi se čak i firma koja je svega dva meseca u registru prevoznika. Firma se zove „Vektura“, Beograd. Ljudi dolaze po CEMT dozvole jer im je rečeno da se jave i ispostavljaju zahteve za izdavanje istih. Imam taj zahtev ovde, kopiju, daću vam to posle diskusije. Pošto je uočena nepravilnost prepoznata, predvidevši pretpostavljenima nezakonitost, pojedini zaposleni u Ministarstvu, koji su smenjeni, odbijaju da daju rešenje. Tada se javlja nova ideja članova komisije i gospođe Zeković, a to je da se dozvole zamene među prevoznicima, firma firmi. Posedujem ovde zahteve tih firmi, ko je kome uputio zahtev za dozvolu i ko je obavestio Ministarstvo. Napominjem da je po Zakonu o međunarodnom prevozu u drumskom saobraćaju dozvola neprenosiva, tj. ne može se preneti na treće lice. Prevoznici se svojom relacijom rada kvalifikuju za određene dozvole i nemoguće je da neko ko radi isključivo u Italiji zameni dozvole sa nekim ko radi Grčku. Pri tom idu toliko daleko da se tada originali ne uzimaju od prevoznika, nego se rezervne dozvole izdaju kao zamenjene originalom. Taj prilog i to tripliranje pojedinačnih dozvola imam u prilogu i to ću vam dostaviti. Naravno, ponašanje i aktivnosti dela prevoznika i dela Ministarstva biva prepoznato kao, možemo slobodno reći, kriminogeno od strane susednih država i sekretarijata CEMT-a, jer oni su reagovali. Počinju da stižu upozorenja susednih država i sekretarijata CEMT-a, prvo upozorenja od naših susednih država, pa zatim i evropskih. U svim upozorenjima prezentuju se dokazi za zloupotrebe dozvola sa istim brojevima, dozvola koje su objavljene kao izgubljene i dozvola koje su prijavljene u našem izveštaju kao uništene. Dakle, ovo je manipulacija koja razotkriva kompletno delovanje pojedinaca u Ministarstvu. Traži se od državnog organa koji je izdao dozvole da preduzme hitne radnje (nadam se da ćete me obavestiti koje su to radnje preduzete od strane Ministarstva), postupke i mere kako bi se sprečilo dalje ponavljanje zloupotreba. Dalje, traži se i hitan izveštaj, što nam je i bila obaveza po preuzetom pravu učešća u CEMT-u, da se odredi u Ministarstvu koje će se mere preduzeti prema počiniocima prekršaja. Preporučuju, pri tom, punu primenu rezolucije CEMT-a, a to je zabrana pristupa takvim preduzećima CEMT dozvolama najmanje dve godine. Ne znam kakva je bila reakcija Ministarstva i biće mi drago ako mi date odgovor na to. Na godišnjem sastanku radne grupe CEMT u Parizu 10. decembra 2009. godine, na koji naša delegacija slučajno nije poslata, čak ni predstavnik ambasade Srbije u Parizu nije bio prisutan, nakon više javno upućenih kritika sa govornice od strane Republike Mađarske, Hrvatske, Nemačke, određuje se mera država Srbiji. Mera je prilog deset, koji imam. Traži se hitan izveštaj o tome šta je preduzeto prema počiniocima prekršaja u toku 2009. godine. Za narednu, 2010. godinu nalaže se, po prvi put i to samo Srbiji, u odnosu na sve ostale članice, da da izveštaj ko je, sa imenom preduzeća, izdao dozvolu, ko je i sa kojim ograničenjem izdao pripadajući dnevnik putovanja koji prati CEMT dozvolu i sa kojim pripadajućim brojevima stranice dnevnika. Dakle, kompletna dokumentacija se traži od Srbije. Moram da podvučem činjenicu da je ovom merom država Srbija na korak od rumunskog sindroma, koji se ogleda u tome što je nakon ponovljenih grešaka rumunskih organa vlasti sekretarijat CEMT-a odlučio da direktno Pariz, kao administrativni centar CEMT-a, vrši raspodelu dozvola rumunskim prevoznicima. To je, moramo se složiti svi, ogroman šamar za Rumuniju, ali isti takav šamar sledi Srbiji, ukoliko se izveštaj o zloupotrebama preduzeća koje su učinili ne pošalje sekretarijatu CEMT-a u Pariz. Može se zaključiti da preduzeta mera prema Republici Srbiji duboko ponižava, degradira i kompromituje status zemlje koja je pre samo par godina bila jedna od šest zemalja (od 42 članice) izabranih u podgrupu radne grupe CEMT-a da promoviše, inovira i predlaže ministarskoj konferenciji svoje predloge. Iz ovog naloga sekretarijata CEMT do danas se ništa nije uradilo i ništa nije pokrenuto. Naprotiv, znajući za ovu meru koja je određena Srbiji, deo prevoznika sa šefom kabineta preduzima radnje da i ove godine ponovi isti postupak. Stoga, ministre, molim vas da se uključite u ove događaje, jer ste vi naslednik ovih radnji, iako je gospođa Zeković došla zajedno sa vama, da preispitate verodostojnost ovih mojih navoda, da proverite činjenice koje su tu evidentirane i arhivirane u prostorijama Ministarstva za infrastrukturu, SIV 3, Novi Beograd. Za sva dodatna razjašnjenja stajaću vam na raspolaganju. Ako uzmemo u obzir da su Neđo Manđić, „Partner trans“, i Dejan Tomašević, „MB Trans“, i svi ostali koji su bili članovi Komisije i koji su pregovarali u ime vozači dobro prošli u raspodeli CEMTdozvola... Ne želim da imenujem druge, da prilikom sledeće dodele ne dođe do nekih zloupotreba, jer ovo je država Srbija, ali vas molim, ministre, da tabelu sa brojem poništenih dozvola dobro pročešljate, da preduzeća koja zloupotrebljavaju i našu državu, i naš budžet i naše puteve oštro kaznite, da ovu rumunsku firmu koju sam vam naveo, koja je lobističku podršku našla kod Demira Hadžića, „Holeman transport“, obavezno kaznite. Ukoliko dođem do bilo kojih drugih konkretnih podataka o zloupotrebama i o šteti za budžet Srbije, „Puteva Srbije“, jer ovaj zapisnik je inspekcija radila, Javno preduzeće „Putevi Srbije“, ne narodni poslanici SRS... Uvek ću vam, u ime SRS, dati podršku za bilo koju vrstu zakona koja prati trendove rešavanja i uređivanja davanja CEMT dozvola i rešavanja problema transporta na našim prostorima. Do tada, dok se ovi problemi ne reše, neću čekati da se novi stvore i zato ću tražiti od vas pismeno da me obavestite, ukoliko je to moguće na ovaj moj ljubazan zahtev, šta ste uradili po ovoj mojoj diskusiji? Hvala.
Hvala vama. Dvadeset minuta i deset sekundi od vremena poslaničke grupe. Ministar ima reč. Izvolite.
Ovo je bio amandman na član 7, ako sam dobro shvatio. Govorili ste o nekim stvarima koje nemaju veze sa amandmanom. Vaš amandman je da se umesto – nadležan ministar, stavi – ministarstvo nadležno, ali vi sami ovim što ste na kraju rekli pola sata sebe demantujete. Sada tražite da se podruštvi taj problem, a ovamo kritikujete rad Ministarstva, ali to je sada druga tačka. Odbili smo. Zašto? Zato što je rešenje iz Predloga zakona u skladu sa članom 23. stav 2. Zakona o državnoj upravi kojim je propisano da ministar donosi propise i rešenja u upravnim i drugim pojedinačnim stvarima. Toliko o amandmanu. Ovu vašu priču razumem kao marketing vaše stranke, koja ima ministra bivšeg, koji je mogao da vam objasni kako rade ministarstva u tim slučajevima. Samo ću izdvojiti dve stvari. Prvo, kao ministar imam prava da biram svoje saradnike i da ih branim. Sve laži koje ste izrekli protiv mojih saradnika neka vam služe na čast. Vi ste mlad čovek i sram vas bilo. Drugo, niko u Ministarstvu do sada nije odgovarao, niti imao bilo kakve disciplinske prijave. To je druga laž. Treće, dok god sam ministar isključivo ću voditi računa o interesu srpske privrede. Sam odgovaram za sve ovo što se ovde dešava. Svaku prijavu koju imate podnesite protiv mene, a prevoznici časni, pošteni ljudi. Podela koju pokušavate ovde na jedan perfidan način da lansirate ne postoji. To su ljudi sa kojima komuniciram nedeljno i dnevno, sam, ne preko nekoga od ovih ljudi, mojih saradnika o kojima ste govorili. Zbog toga što štitim njihov interes smatram da je dobro urađeno i u 2010. godini, o kojoj ne govorite, i u 2009. godini, kada nije bilo ovih problema o kojima govorite, iz ne znam kog perioda kada je Vlada radila. Tvrdim da nijedan od tih prevoznika nije ništa zloupotrebio. Lično svakom mladom privredniku koji počne da radi taj težak posao odobravam, tačno, iz ta 3% o kojima govorite, a nađite jednog prevoznika koji ima neku vezu sa mnom i sa kojim komuniciram na način o kome govorite. Ovaj drugi deo koji ste izneli, shvatajući to kao jeftin politički marketing vaše stranke, molim vas da ostavite meni; i u ponedeljak, sutra ili u nedelju izvolite u Ministarstvo, kada hoćete, da se oko toga objasnimo.
Hvala, ministre, samo bih vas molio da, bez obzira na vaš temperament, koji uvažavamo, ipak malo primerite rečnik. Ne vidim da je bilo sa druge strane uvredljivih reči, a politički marketing je, bože moj, u Skupštini smo, i to je sastavni deo živahnosti diskusija koje se vode. Gospodin Avramović. Izvolite.
Gospodine Mrkonjiću, uopšte ne shvatam vašu vrstu nervoze. Ovo je dokaz da je moj amandman u pravu. Da ne bih optužio vas, optužio sam Ministarstvo koje ste nasledili. Nisam pričao... Ako imate lične simpatije i emocije prema gospođi Zeković, u to neću da ulazim, to je vaša privatna stvara, ali sam vam dao ime i prezime preduzeća koje je napravilo zloupotrebu, na osnovu zapisnika Javnog preduzeća „Putevi Srbije“. To nije Srpska radikalna stranka izmislila i to nije promocija stranke. Ovo je zapisnik koji sam spreman da vam dam na raspolaganje, to nije više nikakva tajna; pročitao sam zapisnik o tome šta je sve oštećeno u državi Srbiji. Ako je to problem, što nećete da prihvatite to što je oštećeno, kao vrstu svoje nesposobnosti da vršite kontrolu u Ministarstvu, to je već drugo pitanje. Nemate nikakvo pravo da se ljutite na mene što sam izneo istinu, to je moje pravo. Što se tiče podele vozača i toga da ste vi radili u interesu vozača, ne sumnjam da ćete raditi, ali monopol koji postoji u Ministarstvu poslednjih deset godina ne može se iskoreniti vašim dolaskom od pola godine ili godinu. Toga morate biti svesni, da niste sami, zato ne treba ministar da predstavlja ministarstvo. Ako već hoćete da ministar predstavlja ministarstvo, onda za zloupotrebe Ministarstva odgovarajte vi. Optužio sam pojedince i rekao u startu da neću da navijam ni za jednu struju unutar Ministarstva, kojih ima toliko da ne može ni Tesla da se snađe. Gospodine Mrkonjiću, podaci koje sam vam izneo su toliko transparentni i to sam vam ponudio na uvid da bismo taj problem prevazišli i rešili, a ne da bih vas napao. To je smisao ovog amandmana, da vas ogradim od ovog, ali pošto hoćete da odgovarate za rad Ministarstva, onda ste vi direktno krivi što je rumunska firma napravila štetu u Srbiji, jer ste se u taj kontekst stavili, da branite vozače. Uredbom je zabranjeno da lice i firma koja je tri godine van registra ima ista prava kao firma koja je petnaest godina u registru. Vi možete da forsirate koga god hoćete. To je vaše lično pravo, svakog ministra koji dođe na vaše mesto. I onaj ministar pre vas, i onaj pre, svi su imali svoju viziju i svi su imali svoje regije iz kojih dolaze, i prioritete. To nije više strana pojava. Rekao sam vam da ste vi imali duple dozvole. Za te duple dozvole postoje dokazi. Posedujem dokumentaciju o tome da vam je CEMT sekretarijat poslao dopis da se ljuti zbog toga što imate duple dozvole. Tražiće vam rumunski sindrom i sprovešće situaciju koju je sproveo u Rumuniji – da oni budu nadležni za podelu tih dozvola, a ne vi. Time sam hteo da zaštitim vaše ministarstvo, a ne vas da napadnem. Zbog toga ne shvatam vašu nervozu. Još jednom ponavljam, ako hoćete da rešavate probleme, dajte da razgovaramo argumentovano. Izneo sam broj rešenja, broj predloga, broj dopisa i čak predložio da vam sve to dam. Vi ste mene optužili da lažem zato što sam rekao istinu. Da li je firma dobila 164.000 evra sudskom presudom zato što je vaše ministarstvo dalo dozvolu za kabotažu transformatora? Kako ste mogli da date (ne vi, nego vaše ministarstvo) dozvolu za kabotažu stranom faktoru kada postoji domaći koji to može da vozi? Možete vi da se ljutite na mene, ali to je istina. To je jedna stvar. Druga stvar, ako je rumunsko preduzeće, koje je osnovano u Beogradu, koje vozi BG table, naplatilo profakturu 300.000 i nešto evra od šiptarske vlasti zato što ne postoji platni promet između Srbije i njih, preko Rumunije, a vozi beogradskim, srpskim, kojim god hoćete putevima i utvrđeno je inspekcijskim nalazom da je prevršio osovinsko opterećenje preko 20 tona, i gabarita, da ne pričam, napravio je štetu i što se tiče poreza, i puta i svega ostalog, a vi kažete danisam u pravu... Dakle, ako ste osetljivi na gospođu Zeković, u to neću da ulazim, poštujem vas kao komšiju, ali ako ste osetljivi na njihov novac, ili nešto što nisam ovde ni pomenuo, ni dokazao, niti hoću da se oko toga sporim, to je drugo pitanje. Kažem vam, ako se u 2010. godini ponovi praksa da se CEMT dozvole dele na način na koji su se delile, da posredstvom softvera koji neko peti održava napravite selekciju, vakuum, ko može da dobije dozvolu a ko ne, ili posredstvom poništene dozvole koju niste povukli ili posredstvom preduzeća koje je prijavilo MUP-u da mu je dozvola ukradena, šta ćete raditi sa tim preduzećem? Hoćete li bilo kakve mere preduzeti protiv tog preduzeća? Uostalom, šta ćete sekretarijatu CEMT-a u Parizu poslati kao izveštaj? Oni su to od vas tražili, to nije tražila Srpska radikalna stranka. Zašto bi sekretarijat CEMT-a nešto od vas tražio da je sve po zakonu? Zašto bi vam pretio rumunskim sindromom, da je sve išlo kako treba? Da li je to marketing Srpske radikalne stranke ili marketing Ministarstva, koje ne zna kome je dalo dozvolu, ili dobro zna kome je dalo dozvolu, ali neće da prizna? To je suština moje diskusije. Gospodine Mrkonjiću, nemojte ništa shvatiti lično, ali moj amandman je imao ulogu da zaštiti vas od pojedinaca u Ministarstvu. To što ste vi doveli neke savetnike ne znači da su dobri svima. Možda su dobri vama i možda vi dobro radite taj posao, to ćemo tek ocenjivati. CEMT dozvole su problem u svakoj zemlji. I CPC dozvole su problem u svakoj zemlji. Na sajtu Auto-moto saveza imamo CPC dozvolu i kompletnu studiju koliko ona košta i kako treba da se edukuju vozači. CPC dozvolu u Evropi još niko nije tražio. Ko će to da kontroliše? SRS ili nadležno ministarstvo? Ako ste se našli prozvanim, meni je drago, to je samo dokaz da sam u pravu. Hvala.
Dobili ste ljubazan poziv da sve dokumente donesete, da razgovarate sa ministrom i na tome se obojici zahvaljujem. Vraćamo se na dnevni red. Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Milan Dimitrijević. Reč ima gospodin Šami.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Ako ste saglasni, pošto se radi o istom amandmanu, govoriću istovremeno i o našem amandmanu na član 10. i na član 11. Naravno, posle neću govoriti. Radi se o dva člana koji definišu proceduru izdavanja dozvola, s tim što se u članu 10. govori o izdavanju ovih dozvola, pojedinačnih i vremenskih dozvola. U članu 11. se govori o dodeli, odnosno o raspodeli stranih dozvola. Tražili smo da se u oba člana unese jedan novi stav. Član 10. glasi: „Ministarstvo nadležno za poslove saobraćaja dužno je da pravovremeno raspiše javni konkurs za izdavanje pojedinačnih i vremenskih dozvola za narednu godinu“, s tim što u članu 11. umesto „pojedinačnih i vremenskih“, stoji „stranih dozvola“. Slučajno poznajem tu materiju, problem izdavanja dozvola je večiti problem. On traje od kad takve dozvole postoje. Vezan je i za mnoge naše bilateralne i multilateralne relacije sa drugim državama, s jedne strane. S druge strane, uvek ima manje dozvola nego interesenata. Po logici stvari, uvek će neko biti oštećen. Zato je jako važno da ceo postupak izdavanja dozvola bude do kraja otvoren i transparentan. U tom kontekstu smo i predložili raspisivanje javnog konkursa, u kojem onda naravno Ministarstvo može da navede i precizne uslove, pravila igre itd., sve ono što one koji su zainteresovani za dobijanje dozvola može da interesuje. Naravno, to onda daje i mogućnost onima koji misle da su oštećeni jer nisu dobili dozvolu ili onaj broj dozvola koji su tražili; onda mogu, pozivajući se na taj konkurs, da eventualno utvrde da nešto nije bilo pravilno ili da su oštećeni itd. Ne mislim da je ovo nešto što na bilo koji način komplikuje proceduru koje Ministarstvo inače mora da sprovede. Mislim da je korektno da se pojavi javni konkurs. Na kraju krajeva, znate, mogu ja da postanem od danas do sutra novi prevoznik, ne moram da budem upoznat sa svim pravilima igre i onda je moje pravo da znam koja su pravila igre i da na njih budem na vreme upozoren. Očekivao sam da će i naš amandman na član 10. i amandman na član 11 (praktično su isti, i u smislu i sa idejom) biti prihvaćeni. Malopre mi je kolega iz Ministarstva rekao da imaju problem, da će se zakasniti u nekom smislu. Podrazumeva se da će se ovo što sad pišemo odnositi na narednu godinu; za ovu godinu verovatno su procedure izdavanja dozvola već počete, možda i završene, u najvećem broju, tako da se podrazumeva da ovo važi za 2011. godinu, pre ne može ni da se primeni. Ipak vas molim da razmislite i da ovaj amandman prihvatite. Imamo još jedan amandman, on je praktično posledica ovog amandmana o kojem sam govorio malopre i nema potrebe da ga posebno obrazlažem. Pošto nemam nameru više da se javljam, dozvolite mi još samo nekoliko rečenica. Rekao sam i u raspravi u načelu, ovo je korektan zakon. On je na određen način i iznuđen time što se moraju prihvatiti ona pravila igre koja važe u našem okruženju, odnosno u Evropi. Saobraćaj i transport ne poznaju granice i potpuno je jasno da je usaglašavanje tih pravila igre, koja do sada iz razumljivih razloga nisu usaglašena, na neki način naša obaveza. U tom smislu, mislim da je, uz ove popravke koje su doneli amandmani mojih kolega poslanika (nadam se da ćete i ove da prihvatite), to jedan potpuno korektan i prihvatljiv zakon. Hvala.
Hvala, gospodine Šami. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Gospodin Munjić ima reč.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovo je jedan, rekao bih, lakši amandman i nadam se da ćete, ako budete pažljivo saslušali obrazloženje ovog amandmana, isti prihvatiti. Naime, mi smo tražili da se u članu 19. stav 1. reč „savezni“ zameni rečju „republički“. Mi smo često ovde u skupštinskoj raspravi ukazivali da se ponekad događa da neko ko se bavi pisanjem teksta predloga zakona to radi tako što maltene prepisuje određene delove iz nekih ranijih propisa. Dešavalo se ponekad da terminologija koja se koristi u određenim predlozima zakona koji dolaze ovde u skupštinsku proceduru bude čak neprilagođena srpskom jeziku, da terminologija ne odgovara srpskom jeziku, da je preuzeta iz jezika nekih drugih naroda, a da ima dobrih i adekvatnih termina u srpskom jeziku koji su mogli da se upotrebe. Ne kažem da je to ovde slučaj, daleko od toga, međutim, desilo se da je u jednom članu predviđeno da će se novčanom kaznom od 400.000 do 750.000 dinara kazniti domaći ili strani autoprevoznik ako, pazite sada, citiram: „obavlja međunarodni javni linijski prevoz putnika bez dozvole za međunarodni javni prevoz koju izdaje savezni organ nadležan za poslove saobraćaja“. Gospodine ministre, iskreno misleći da je ovo nenamerna greška mi smo podneli amandman da ne stoji „savezni organ“, jer njega više nema, već „republički organ“, koji jedino postoji i to je jedino adekvatan termin u ovom slučaju. Međutim, obrazloženje koje je dala Vlada zaista prevazilazi onaj prag tolerancije koji govori da je to možda nenamerno ili da je to možda greška. Vlada kaže da se amandman ne prihvata iz razloga celishodnosti, pazite, „budući da su u pripremi novi zakoni kojima će se urediti međunarodni prevoz u drumskom saobraćaju, a u kojima će se, između ostalog, primeniti i odgovarajuća terminologija“. Ovim obrazloženjem, gospodine ministre, predlagač jednostavno potcenjuje stvarnost, potcenjuje zdravu logiku. Mislim da onome ko je ovo napisao zaista opozicija nije mnogo potrebna. Pazite, iz razloga celishodnosti teško je bilo promeniti reč „savezni“ u reč „republički“! Zaista je ovo malo nesvakidašnje, ali dobro, šta je tu je. Zašto ste onda, na primer, u članu 15. u tački 5) reč „jugoslovenski“ zamenili rečju „srpski“? Ili, zašto ste, na primer, u tački 12) predvideli da će se stranom prevozniku koji obavlja međunarodni linijski ili vanlinijski prevoz protivno odredbama ovog zakona zabraniti kretanje na putevima Republike Srbije? Kako se ovde moglo predvideti – na putevima Republike Srbije, a ne nešto drugo? Znači, negde može da piše „savezni“, i to će, kako vi kažete, biti promenjeno nekim drugim propisima, kada se donesu drugi zakoni. Međutim, ne tada, prihvatite ovaj amandman i reč „savezni“ jednostavno zamenite rečju „republički“. To je jedino moguće u ovom slučaju. Vi ste, gospodine ministre, taj koji najbolje zna kada je bolje nešto uraditi odmah. Ovde to treba uraditi odmah. Vi ste čovek koji dobro zna da je uvek bolje tri sata pre roka, nego jedan minut posle roka. Zato, gospodine ministre, izbrišite ovo „savezni“ i stavite „republički“, kako treba da bude, da budemo svi zadovoljni. Hvala.
Hvala vama. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 26. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Zoran Šami i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Pošto je Narodna skupština završili raspravu o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 85. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, određujem utorak 23. mart 2010. godine, sa početkom u 12.00 časova, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Zahvaljujem se na saradnji i želim vam lep vikend. Pozivam vas da u utorak budete tačni. Hvala.