Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje, dober dan in dobro jutro! Začenjam nadaljevanje 25. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Jelka Godec, Irena Grošelj Košnik, Anita Koleša od 14. ure dalje, Nada Brinovšek, Marjana Kotnik Poropat, dr. Milan Brglez do 13. ure, Saša Tabaković od 14. ure dalje, Igor Zorčič od 15. ure dalje, Ivan Škodnik, Danilo Anton Ranc, Bojan Podkrajšek, Miha Kordiš, dr. Vino Gorenak, Tomaž Gantar, Tomaž Lisec, mag. Branko Grims, dr. Matej T. Vatovec, Roberto Battelli, Franc Laj, Franc Jurša, Uroš Prikl do 15. ure in mag. Matej Tonin od 14.30 dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH ZAKONA O PRIKRITIH VOJNIH GROBIŠČIH IN POKOPU ŽRTEV. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici predlagateljev, gospe Evi Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! V Slovenski demokratski stranki smo že ob sprejemanju Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev opozarjali, da bo v praksi prihajalo do ravnanj, ki niso vedno v skladu z načeli kazenskega postopka. Opozarjali smo tudi, da se bodo v praksi pokazale vsebinske in tehnično pomanjkljive ter zgrešene ureditve omenjenega zakona. Prav tako smo že takrat opozarjali, da zakon ni ustrezen z vidika spoštovanja dostojanstva žrtev. Zakon namreč izhaja iz povsem enakih vsebinskih izhodišč kot zakon iz leta 2003, zaradi katerega smo poslanci Slovenske demokratske stranke pa tudi poslanci Nove Slovenije obstruirali glasovanje, saj nismo želeli sodelovati pri takšnem sprejemanju, ki posega v dostojanstvo in integriteto žrtev in tudi njihovih svojcev. Pri teh vprašanjih, ki so, spoštovani kolegice in kolegi, ključnega pomena za narodovo bit, ostajamo, za razliko od nekaterih drugih strank, načelni tudi danes. Z novelo zakona, ki smo ga v Poslanski skupini SDS vložili v postopek, želimo urediti pomanjkljivosti, ki so se izkazale v praksi, torej ob izkopavanjih. Kot kaže pri izkopavanjih oziroma pri postopkih potrjevanja morišč, niso vedno prisotni tudi organi odkrivanja in pregona ter preiskovalni sodnik, s čimer se ti postopki ne izvajajo v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek. Zakon tako množične in sistematične vojne zločine izvzema iz sistema Kazenskega prava in jih prepušča diskrecijski odločitvi Komisiji Vlade Republike Slovenije za reševanje vprašanj prikritih grobišč. To predstavlja izrazito negacijo pravne države ter kršitev načela, da smo pred zakonom vsi enaki in da bi naj kazensko pravo veljajo za vse enako. V SDS torej ne moremo pristati na to, da bi se množični in sistematični vojni zločini, storjeni po vojni zlasti civilnemu prebivalstvu, izvzeli iz kazenske odgovornosti. Gre namreč za kazniva dejanja, ki ne zastarajo in so bila inkriminirana s takratno veljavno Ženevsko konvencijo. Stanje pa je povsem neprimerljivo z obstoječimi civilizacijskimi standardi oziroma stanje, ki ga omogoča sedaj veljavni zakon. Naj to pojasnim. Vzemimo na primer Srebrenico. Tam so organi pregona ugotavljali kazensko odgovornost. Prav tako je bila v Srebrenici vsaka žrtev identificirana in pokopana v svoji krsti. V pokopih, ki jih v imenu slovenske države izvajajo v zadnjem času prav na podlagi sedaj veljavnega zakona, pa na plan prihaja prav nič pieteten in civilizacijski odnos do žrtev, ki so bile sicer pokopane z velikim medijskim pompom na primer Dobrave pri Mariboru. Zlasti svojci in tisti, ki jim ni vseeno, kako se ravna z žrtvami povojnih pomorov, so opozarjali in še vedno opozarjajo, da pokop posmrtnih ostankov z izjemo ene krste poteka kar v plastičnih vrečkah, kot da gre za gradbeni material ne pa za posmrtne ostanke ljudi, ki si prav tako zaslužijo dostojen pokop, kot narekujejo osnovne civilizacijske norme. V Slovenski demokratski stranki smo torej predlagali novelo Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, s katero želimo vzpostaviti pravno podlago, da se bodo postopki potrjevanja morišč izvajali v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek, in bodo v postopkih obvezno prav ob vsakem novem odkritju oziroma ob izkopavanjih sodelovali organi odkrivanja in pregona kaznivih dejanj ter sodstvo, saj gre za prizorišče oziroma kraj zločina in za žrtve, ki so bile pomorjene in jih je potrebno obravnavati povsem enako kot druge umorjene osebe. Kazenski postopek pa seveda ne sme ovirati postopkov dostojnega pokopa, vendar pa se morajo v vsakem primeru zavarovati vsaj tisti dokazi, ki omogočajo nadaljevanje kazenske postopka in ugotavljanja odgovornosti. Mi želimo torej natančno dikcijo v zapisu zakona brez takšnih ali drugačnih interpretacij ali možnosti in predvsem brez diskrecijske pravice, ki po sedanjem zakonu pripada Komisiji Vlade Republike Slovenije. Seveda vas kot predlagateljica naprošam, da novelo zakona podprete in s tem omogočate delovanje načel pravne države, spoštovanje Ženevskih konvencij in civilizacijskih norm. Več pa po stališčih poslanskih skupin, ko bom tudi nadaljevala z razpravo v imenu predlagatelja. Hvala.
Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, in sicer državnemu sekretarju na Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo mag. Alešu Cantaruttiju.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani poslanke in poslanci! Zahvaljujem se za besedo. Dovolite mi, da izpostavim nekaj bistvenih točk mnenja Vlade Republike Slovenije v zvezi s Predlogom zakona o spremembah Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev. Poslanci predlagatelji zakona zatrjujejo, da želijo vzpostaviti podlago, da se bodo postopki potrjevanja grobišč izvajali v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek tako, da se bodo zavarovali vsi dokazi ter bodo v postopkih obvezno sodelovali organi odkrivanja in pregona kaznivih dejanj ter tudi sodstvo. Vlada meni, da so prikrita grobišča kot kraj storitve kaznivih dejanj že sedaj predmet policijske preiskave in nadaljnjih postopkov predpisanih z Zakonom o kazenskih postopkih. Vlada prav tako meni, da je zakonodaja, na podlagi katere se izvaja odkrivanje prikritih vojnih grobišč in njihovo varstvo, torej Zakon o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, Zakon o vojnih grobiščih, Zakon o kazenskem postopku, Kazenski zakonik ter predpisi, ki urejajo delo policije, tožilstva in sodstva, zadostna podlaga za dosledno izvajanje vseh nalog, tudi preiskovalnih, in nalog s področja pregona kaznivih dejanj. V postopku odkrivanja prikritih vojnih grobišč je ves čas prisotna policija. V postopek so vključeni tudi drugi ustrezni strokovnjaki, arheologi, fizični antropologi, forenziki in tako naprej. Dela potekajo pod nadzorom vladne Komisije za reševanje vprašanj prikritih grobišč in policije. Tudi pri izvedbi prekopov in sondiranj, torej potrjevanj grobišča, je, ker gre za kraj storitve kaznivega dejanja, prisotna policija, ki sočasno z izvedbo prekopa ali sondiranja zbere nove informacije, ki se razvijajo ob prekopu in ob zaključku del o morebitnih novih ugotovitvah in v zvezi s konkretnim grobiščem obvesti pristojno državno tožilstvo. Materialni ostanki oziroma vsi predmeti, najdeni v prikritih grobiščih, so ustrezno zavarovani in prav tako predmet arheološke in antropološke analize. Materialni viri, najdeni v postopku odkrivanja prikritih vojnih grobišč, so tudi eden od virov identifikacije posmrtnih ostankov, kolikor je le-ta mogoča. Glede na navedeno je popolnoma nepotrebno pa tudi nesistemsko, da bi Zakon o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev določal, da morajo policija, državno tožilstvo ali preiskovalni sodniki postopati po zakonu, ki ureja kazenski postopek, saj je to jasno že iz določb Zakona o kazenskem postopku, kadar gre za sum storitve kaznivega dejanja, katerega storilec se preganja po uradni dolžnosti. Vlada poudarja, da smo pri izvajanju Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev skupaj s Komisijo Vlade Republike Slovenije za reševanje vprašanj prikritih grobišč, pristojnimi ministrstvi in pristojnimi preiskovalnimi organi, torej policijo, tožilstvom in sodstvom, vzpostavili učinkovit način odkrivanja prikritih vojnih grobišč, ki omogoča uspešno izvajanje zakona, s poudarkom na zagotavljanju spoštljivega odnosa do žrtev in njihovih svojcev. Glede na navedeno Vlada Republike Slovenije nasprotuje rešitvam, ki jih vsebuje Predlog zakona o spremembah Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, ki ga je vložila skupina poslank in poslancev, in predlaga Državnemu zboru Republike Slovenije sprejetje sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Omenil bi še to, ker smo ob koncu leta, najprej bi se zahvalil komisiji za opravljeno delo v letošnjem letu, mislim, da skupaj uspešno izvajamo pomembno nalogo. Letos smo v celoti opravili in uresničili zastavljen načrt dela, namenili 500 tisoč evrov, v naslednjem letu – pravkar komisija tudi pripravlja poročilo in finančni načrt za naslednje leto – pa bo za omenjene aktivnosti namenjenih milijon evrov. Najlepša hvala za vašo pozornost.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Anita Koleša. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, kolegice in kolegi, predstavnik Vlade, lepo pozdravljeni! Lep in dober dan vam voščim! Danes obravnavamo novelo Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, s katero skupina poslank in poslancev Slovenske demokratske stranke predlaga spremembo 9. člena Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev tako, da bodo v postopku obvezno in aktivno sodelovali organi odkrivanja in pregona ter sodstvo. Predlagatelj še izpostavlja, da gre za prizorišča zločinov in za žrtve, ki so bile izvensodno pomorjene, in jih je treba obravnavati povsem enako kot druge, po načelih kazenskega postopka. V Poslanski skupini Stranke modernega centra menimo, da se s tem želi ustvariti zmotno prepričanje, da prikrita grobišča kot kraji storitve kaznivih dejanj danes niso predmet policijske preiskave in nadaljnjih postopkov, predpisanih z Zakonom o kazenskem postopku, in je to ravno nasprotno. Predlog novele je na nek način logična posledica številnih razprav, ki so bile opravljene v zadnjih dveh letih, tako ob sprejemanju Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev kot tudi ob obravnavi novele Zakona o kulturni dediščini septembra lani. S podobnim predlogom vsebine, kot jo obravnavamo danes ter letos aprila na eni tematskih sej Komisije za peticije in za človekove pravice in enake možnosti, ki je bila prav tako posvečena uresničevanju veljavnega zakona o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev. Pred letom in pol si v razpravi o zakonu ni bila enotna ne koalicija ne opozicija. Razprava na matičnem odboru in tudi na plenarnem zasedanju tega zbora je sprožila različne odzive v vseh poslanskih skupinah. Seveda so bile razprave tudi ideološko obarvane in verjetno bo takšna tudi današnja. Poudariti pa moramo, da smo v Poslanski skupini Stranke modernega centra Zakon o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev vedno obravnavali le kot tehnični zakon. Njegov tehnični vidik je opredeljen v 2. členu zakona, ki ureja vprašanja in postopke, povezane z odkrivanjem prikritih vojnih grobišč, njihovim označevanjem in vpisom teh grobišč v register vojnih grobišč ter dokončnim dostojnim pokopom vseh žrtev vojnega in povojnega nasilja na ozemlju Republike Slovenije. Z zadovoljstvom lahko rečemo, da se približujemo cilju, ki smo si ga zastavili ob sprejemanju zakona pred letom in pol. Vlada je julija imenovala novo komisijo za reševanje vprašanj prikritih grobišč, potrdila nov program dela in finančni načrt komisije ter zagotovila sredstva za izvajanje programa. V svojem mnenju je Vlada podala izčrpno poročilo o izvedenih aktivnostih, zato se na tem mestu ne bi ponavljali, saj bo kasneje v razpravi tudi priložnost za izmenjavo podrobnejših informacij. Kar pa je pomembno izpostaviti, je dejstvo, da so prekrita grobišča že sedaj kot kraji storitve kaznivih dejanj predmet policijske preiskave in nadaljnjih postopkov v skladu z Zakonom o nalogah in pooblastilih policije, z Zakonom o kazenskem postopku ter Kazenskim zakonikom. Veljavni zakon v 9. in 13. členu namreč jasno opredeljuje vlogo policije, državnega tožilstva oziroma preiskovalnega sodnika v postopku odkrivanja prekritih vojnih grobišč. Na podlagi vsega navedenega v Poslanski skupini Stranke modernega centra menimo, da obravnavana novela Zakona o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev nikakor ni primerna za nadaljnjo obravnavo.
Gospod Žan Mahnič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo, podpredsednik. Spoštovani poslanke in poslanci! V Slovenski demokratski stranki smo predlagali Zakon o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev oziroma njegovo spremembo, saj se je kot ena izmed največjih pomanjkljivosti najbolj pokazala pri aktualnih izkopih posmrtnih ostankov na moriščih, ko najdeni posmrtni ostanki ne predstavljajo dejstva, na podlagi katerega bi se začel kazenski postopek ugotavljanja storilcev in vzroka smrti žrtev. 9. člen zakona namreč omogoča diskrecijsko pravico, ali se kazenski postopek navkljub jasnim najdbam posmrtnih ostankov žrtev sploh začne ali ne. Položaj, v katerem se izvaja takoimenovani prekop žrtev iz vojnih morišč, je tako enak položaju, ko bi nekdo našel posmrtne ostane ene ali več oseb in organi pregona sploh ne bi ugotavljali vzroka smrti ali celo začeli kazenskega postopka. In to tudi takrat, ko bi bilo iz vseh okoliščin evidentno, da je šlo za uboj ali umor oziroma v primerih, ki jih ureja ta zakon, celo za množičen, sistematičen in vnaprej načrtovan genocid med vojno in po vojni, ki ne zastara ne po mednarodnih konvencijah ne po slovenskem kazenskem zakoniku. S predmetno novelo želimo predlagatelji urediti pomanjkljivosti, ki so se izkazale v praksi pri izvajanju Zakona o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev. Pri izkopavanjih oziroma postopkih potrjevanja morišč niso prisotni organi odkrivanja in pregona ter preiskovalni sodnik, s čimer se ti postopki ne izvajajo v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek. Zakon tako množične in sistematične vojne zločine izvzema iz sistema kazenskega prava in jih prepušča diskrecijski odločitvi Komisije Vlade Republike Slovenije za reševanje vprašanj prekritih grobišč in organov pregona. Gre za izrazito negacijo pravne države in kršitev načela, da smo pred zakonom vsi enaki in da velja pravo za vse enako. S predmetno novelo želimo predlagatelji poudariti, da smo na težave oziroma odprta vprašanja, ki jih bo oziroma jih povzroča omenjeni zakon opozarjali tudi v okviru njegove zakonodajne obravnave v Državnem zboru. Zakon ima tako po vsebinski kot tehnični plati veliko pomanjkljivosti, na katere je treba ponovno opozoriti, predvsem pa jih odpraviti. V Poslanski skupini SDS smo že z novelo Zakona o kulturni dediščini želeli doseči, da se v vsakem primeru, ko je najdeno morišče, začne postopek ekshumacije oziroma izkop in identifikacija žrtev po načelih kazenskega postopka. Predlagali smo, da se žrtve obravnava po načelu enakosti, in sicer tako kot vse druge umorjene osebe po načelu kazenskega postopka in postopka ekshumacije posmrtnih ostankov. Vodenje tega prevzame pristojni organ, to je državno tožilstvu, ki tudi presodi, katera kazniva dejanja so v skladu z načeli kazenskega in mednarodnega prava zastarala in katera niso zastarala. S ciljem predlaganega zakona želimo vzpostaviti podlago, da se bodo postopki potrjevanja morišč izvajali v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek tako, da se bodo zavarovali vsi dokazi ter bodo v postopkih obvezno sodelovali organi odkrivanja in pregona kaznivih dejanj ter tudi sodstvo, saj gre za prizorišča zločinov in za žrtve, ki so bile pomorjene in jih je treba obravnavati povsem enako, kot drugje umorjene, po načelnih kazenskega postopka. Med pomorjenimi so v velikem številu tudi ženske in otroci, dojenčki ali celo nosečnice, za katero je bilo usodno le to, da so bili deportirani iz zbirnih taborišč v Avstriji. Kazenski postopek ne sme ovirati postopkov dostojnega pokopa, vendar pa se morajo zavarovati vsaj tisti dokazi, ki omogočajo nadaljevanje kazenskega postopka in ugotavljanja odgovornosti. Gre za zagotavljanje načela pravne države, da velja kazensko pravo za vse enako in za zagotavljanje človekove pravice do dostojanstva v vseh postopkih ter pravice do osebnega dostojanstva tako žrtev kot njihovih svojcev in seveda varnosti. V Slovenski demokratski stranki torej s predlagano novelo zakona dodajamo tisto, česar do sedaj ni bilo, in sicer zavarovanje dokazov in da se postopa po zakonu, ki ureja kazenski postopek. Večkrat smo sicer slišali tudi od Vlade Republike Slovenije, da se policija s tem ukvarja, da potekajo takšni in drugačni postopki, ampak v vsej zgodovini Sloveniji, v vseh teh 25 letih ni bil zaključen niti eden postopek, torej smo neki unicum v Evropi in, predvidevam, tudi širše. Imamo zločin, zločinca pa očitno ni. S tem zakonom oziroma z novelo tega zakona v Slovenski demokratski stranki predlagamo in dajemo podlago, da se za ta zločin najde tudi zločinca. Zakon bomo seveda podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marinka Levičar.
Hvala, gospod podpredsednik. Lep pozdrav kolegom iz ministrstva. Kolegice in kolegi! V zadnjem letu smo v tej dvorani veliko govorili o spravi, vojnih grobiščih in dostojnem pokopu. Sprejeli smo novi zakon, ki je začel veljati 8. avgusta 2016, zdaj bi ga pa naši kolegi iz SDS spet popravljali. Mi Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev nismo podprli, saj smo menili, da je do takrat obstoječa zakonodaja zadoščala. Naj samo spomnim, da je v oktobru v spominskem parku mariborskega pokopališča Dobrava potekala slovesnost ob pokopu žrtev povojnih pobojev iz Hude jame. S tem je država na neki način odpravila svojo civilizacijsko dolžnost, to je dostojen pokop vseh žrtev. Kot že povedano v Poslanski skupini Desus smo že ob sprejemanju osnovnega zakona povedali, da ta ni potreben, saj je stari zakon o vojnih grobiščih urejal prav vse, le izvajal se ni. Zakaj? Ni bilo potrebnega akcijskega načrta, ni bila izvedena reorganizacija dela z odpravo odvečnih administrativnih postopkov in podobno, predvsem pa nam je takrat manjkalo volje. Danes imamo novi zakon, ki se tudi uresničuje v skladu z namenom, zaradi katerega je bil sprejet. Ali je ta zakon zdaj nujno potreben sprememb in dopolnitev, kot predlaga opozicijska stranka? Po našem mnenju že samo hiter pregled besedila novele pokaže drugačen, izkrivljen pogled na zgodovino, ki jo tako želijo predajati vsem nam. Že terminologija pove vse, pa je raje ne bom ponavljala. Za kaj sploh gre pri noveli zakona? SDS želi z njo zagotoviti, da bodo v postopkih izkopavanja posmrtnih ostankov obvezno in aktivno sodelovali organi odkrivanja in pregona ter sodstvo. Menijo, da pri aktualnih izkopih posmrtnih ostankov ni omogočeno, da bi se začel kazenski postopek ugotavljanja storilcev in vzroka smrti žrtev. To seveda ne drži, saj vse predlagano ureja že Zakon o kazenskem postopku, prav tako pa je novi zakon vzpostavil dovolj učinkovit sistem odkrivanja prikritih vojnih grobišč, ki hkrati zagotavlja tudi spoštljiv odnos do pokojnih in njihovih sorodnikov. Predlagatelji si očitno želijo, da se ta boleča rana naroda nikoli ne zapre. V Poslanski skupini Desus pa zagovarjamo in si želimo, da se preteklost zaključi, da se zgodovine ne potvarja, je takšna, kakršna je, in da se energijo in voljo usmeri v reševanje aktualnih problemov te družbe. Zato soglasno menimo, da je novela zakona odveč in ni primerna za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Gospa Marija Bačič bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! V Poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da novela Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, ki ga je Državnemu zboru Republike Slovenije predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom, ni primerna za nadaljnjo obravnavo. Pri tem pa bomo, preden pride do ideoloških obmetavanj, še enkrat poudarili, Socialni demokrati kljub temu, da ta novela naše podpore nima, ne nasprotujemo dostojnemu pokopu, pomiritvi in spravi. Predlagatelji novele predlagajo odpravo pomanjkljivosti, ki se po njihovem mnenju kažejo pri aktualnem izkopu posmrtnih ostankov, ko najdeni posmrtni ostanki ne predstavljajo dejstva, na podlagi katerega bi se začel kazenski postopek ugotavljanja storilcev in vzrokov smrti. Ker pri izkopavanju oziroma postopkih potrjevanja grobišč niso prisotni organi odkrivanja in pregona ter preiskovalni sodnik, se ti postopki ne izvajajo v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek. Predlagatelji želijo vzpostaviti podlago, da se bodo postopki potrjevanja grobišč izvajali v skladu z zakonom, ki ureja kazenski postopek, tako da se bodo zavarovali vsi dokazi ter bodo v postopkih obvezno sodelovali organi odkrivanja in pregona kaznivih dejanj ter tudi sodstvo. Po našem mnenju Komisija Vlade Republike Slovenije za reševanje vprašanj prikritih grobišč dela dobro. V postopkih odkrivanja prikritih grobišč komisija posebno pozornost posveča spoštljivemu ravnanju s posmrtnimi ostanki in predmeti, najdenimi v prikritih vojnih grobiščih. Pred začetkom del na posamezni lokaciji prikritega vojnega grobišča so o tem obveščeni pristojni organi. Izvajanje nalog na prikritem grobišču poteka strokovno, izvajalci so strokovno in tehnično usposobljeni. V postopek so vključeni ustrezni strokovnjaki. Dela potekajo pod nadzorom komisije in policije. Iz obstoječe zakonodaje pa že izhaja, da so prikrita grobišča kot kraji storitve kaznivih dejanj predmet policijske preiskave in nadaljnjih postopkov, predpisanih z Zakonom o kazenskem postopku. Socialni demokrati se strinjamo s tem in z vsem ostalim, zapisanim v vladnem mnenju, zato bomo sledili tudi njihovi oceni, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Violeta Tomić v imenu Poslanske skupine Združene levice. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Prav nobenega razloga ni bilo, da se je lansko leto sprejel Zakon o prikritih vojnih grobiščih. Vse kar je zakon tehnično urejal, bi lahko uredili tudi v starem zakonu. Namen zakona pa je bil vse drugo, kot zagotavljati pietetne pokope. Namen desnice je bil in je zgolj odpiranje teme, s katero že 20 let zastruplja naš politični prostor. Odpiranje teme in ran zgolj z enim razlogom – zgodovinski revizionizem in razvrednotenje narodnoosvobodilnega boja. Žalostno je, da je pri tem desnico podprl Moderni center. V Združeni levici smo zakonu takrat seveda nasprotovali tako, kot nasprotujemo vsakemu dejanju, ki hoče razvrednotiti narodnoosvobodilni boj in herojska dejanja partizanov in partizank. Na tem mestu bom ponovila zgodovinsko dejstvo, ki ga nikoli ni odveč ponavljati. Narodnoosvobodilni boj je bil boj za narodno, kulturno in socialno osvoboditev. Boj, v katerem smo se skupaj z antifašističnimi zavezniki uprli nacifašističnemu okupatorju in ga porazili. Boj, s katerim smo ustvarili pogoje za novo bolj pravično družbo, ki nam je dala tisto, kar kot družba najbolj cenimo – socialno državo z javnim šolstvom in zdravstvom, emancipacijo žensk ter splošni družbeni in ekonomski razvoj. Vse to nam je dal socializem. Seveda so bile tudi napake, a teh preprostih zgodovinskih resnic ne more nihče spremeniti. Kar pa je seveda in jasno ovira za desnico. Samo vprašanje časa je bilo, kdaj bo prišlo do ponovne uporabe tega zakona za namen demoniziranja partizanskega gibanja in nabiranja poceni političnih točk. Od SDS v naslednjih slabih štirih urah namreč ne pričakujemo nič drugega kot to. Sodelavce okupatorja bodo poslušali prikazati kot domoljube, partizansko gibanje pa kriminalizirati, oblatiti in mu odvzeti ali vsaj poskušati odvzeti njegovo nesporno zgodovinsko vlogo. Uveljavitev tega, kar danes predlaga SDS, bi namreč pomenil vse drugo kot pietetni pokop in ustrezno zaprtje tega zgodovinskega poglavja. Če smo pošteni, si desnica tega pravzaprav niti ne želi. Kajti kaj jim ostane, če jim vzamemo ideologijo opravičevanja kolaboracije s fašizmom? Ostanejo jim samo njihove protiljudske, ekonomske in socialne politike ter napadi na pravice žensk. Politike, ki nižajo davke bogatim, medtem ko stiskajo pasove revnim. Politike, ki uničujejo socialno državo z javnim zdravstvom in šolstvom vred. Brutalne neoliberalne politike, ki smo jih pravzaprav že videli v času obeh Janševih vlad. To je edina resnica neoliberalne politike, ki jo zagovarja slovenska desnica. Združena levica bo seveda glasovala proti zakonu, ki ga danes obravnavamo. In na tem mestu tudi obljubljamo, da bomo tudi v prihodnje glasovali proti vsem predlogom, ki bodo napadali narodnoosvobodilni boj in njegove pridobitve. Obljubljamo tudi, da se bomo še naprej borili, da bo družba prihodnosti zgrajena na temeljih narodnoosvobodilnega boja, na ekonomski in socialni pravičnosti, odpravljanju podrejanja in emancipaciji žensk ter solidarnosti in tovarištvu. Smrt fašizmu!
Gospa Ljudmila Novak bo predstavila stališča Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanski demokrati.
Spoštovani kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Krščanski demokrati si prizadevamo, da bi Slovenci končno razrešili žalostno poglavje naše polpretekle zgodovine dostojno pokopali vse žrtve medvojnih in povojnih pobojev. Z zadovoljstvom ugotavljamo, da je tudi naš zakon o prekritih grobiščih in pokopu žrtev pripomogel k reševanju te problematike in spoznanju, da ima vsak človek pravico do dostojnega pokopa in groba. V letu 2015 so se po Evropi in v Sloveniji vrstile spominske slovesnosti ob 70. obletnici konca največje svetovne morije in zmage zavezniških sil nad razčlovečenim zlom. Žal pa slovenski narod v svoji lastni državi še vedno občuti tragiko državljanske vojne ob še vedno nepokopanih žrtvah. V Hudi jami, ki je postala sinonim za vse večjo razdvojenost naroda zaradi tega nerazrešenega problema, so bile na nedostojen način v plastičnih zabojih shranjeni posmrtni ostanke žrtev povojnih pobojev. Krščanski demokrati smo bili in smo še vedno prepričani, da moramo v duhu osnovnih civilizacijskih norm te človeške ostanke čimprej dostojno pokopati. Ob tem dejanju bodo koraki do sprave lažji in bodo sledili sami po sebi. Tragični povojni dogodki bodo odšli v zgodovino, kot narod pa moramo to zgodovino takšno, kakršna je bila. Le-to nas lahko privede do notranjega očiščenja, ki je zdravilno za narod in posameznike. Poboji, medvojni in povojni, pa so posledica komunistične revolucije in ne narodnoosvobodilne borbe. V Novi Sloveniji smo zato pripravili Predlog zakona o prekritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, ki predvideva vse potrebne korake za konkretno reševanje in celjenje te boleče narodove rane. S tem pa se zmanjšujejo tudi možnosti za nadaljnje politične manipulacije z mrtvimi. Naj ponovno poudarimo nekatera dejstva. Govorimo o približno 600 prikritih grobiščih, ki jih je vladna komisija za reševanje vprašanj prikritih grobišč ob vseh svojih naporih doslej že odkrila. Ker so bila zgolj evidentirana in niso bila vpisana v register vojnih grobišč, niso bila varovana v skladu z Zakonom o vojnih grobiščih in nihče ni zanje skrbel. Poleg teh že odkritih grobišč pa vemo, da je še vedno veliko neodkritih lokacij, kjer se nahajajo posmrtni ostanki, in te smo dolžni odkriti in žrtve pokopati. Dejstvo je, da za vsakim letom izgubljamo živa pričevanja, ki bi nam pomagala odkrivati doslej prikrita vojna grobišča. Poleg tega je veljavni zakon o vojnih grobiščih predstavljal mnoge tehnične in postopkovne ovire za učinkovito delo komisije. Prav zato smo nujno potrebovali nov zakon, ki je podal pravno podlago za nadaljnje odkrivanje teh grobišč, njihov vpis v register, identifikacijo žrtev ter njihov piatetni pokop in obeležitev groba. Potrebovali pa smo tudi politično voljo, ki omogoča realizacijo zakona. Komisija za reševanje vprašanj prekritih grobišč je z zakonom dobila drugačno sestavo in več pristojnosti, kar se kot velika prednost pokazalo že v letošnjem letu. Po več kot dveh desetletij je komisija samo v drugi polovici letošnjega leta iz grobišč ekshumirala tisoč 100 ljudi, od tega 625 v nadaljevanju izkopov iz Barbarinega rova. Na 45 evidentiranih krajih so potrjevali obstoj žrtev, uredili so 50 morišč in grobišč, na njih ogradili 66 grobnih polj, povsod postavili križe, na katerih so osnovni podatki. In kar je tudi pomembno, iz kostnih ostankov odvzemajo profile DNA za kasnejše osebne identifikacije žrtev. Strokovnjaki nacionalnega forenzičnega laboratorija Ministrstva za notranje zadeve vzorce za DNA analize shranijo po strokovnih standardih, ki veljajo za opravo forenzičnih DNA analiz, in sicer za vsako izkopano truplo. DNA analize se bodo opravile, če bo v skladu s strokovnimi kriteriji izkazana verjetnost, da bo človeške ostanke mogoče identificirati. Žrtve iz Hude jame bodo pokopane v skupno pokopno polje tako, da bo zagotovljena sledljivost in bo možna tudi naknadna identifikacija. Vse našteto so prednosti našega zakona, ki mu ob sprejetju pred letom in pol predlagatelji današnje spremembe niso nasprotovali. Že takrat smo v Novi Sloveniji poudarjali, da uveljavitev Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev ne pomeni abolicije odgovornih za dejanja usmrtitev, saj pristojnost za preiskovanje teh dejanj in odgovornost ostaja na strani organov preiskovanja, kazenskega pregona in sodstva. Dejstvo je, da 9. in 13. člen podrobno določata postopke odkrivanja in prekopa posmrtnih ostankov. Dejstvo je tudi, da pri njihovem odkrivanju sodelujejo organi odkrivanja in pregona kaznivih dejanj ter sodstva. Policija vedno pride na kraj, kjer so najdeni posmrtni ostanki, saj je Komisija za reševanje vprašanj prikritih grobišč o obstoju domnevnega vojnega grobišča dolžna obvestiti policijo, državno tožilstvo in Zavod za varstvo kulturne dediščine. Vse nadaljnje postopke policije, državnega tožilstva in preiskovalnega sodnika določata Zakon o kazenskem postopku in Zakon o nalogah in pooblastilih policije. Ker gre pri prikritih vojnih grobiščih vedno za kazniva dejanja, sta policija in preiskovalni sodnik vedno prisotna in vodita postopke v skladu s svojimi pristojnostmi po omenjenih dveh zakonih. V skladu s tem se vedno zavarujejo tudi dokazi, ki dejansko omogočajo nadaljevanje kazenskega postopka in ugotavljanja odgovornosti. V primeru, da se pri raziskavi kaznivega dejanja zaradi objektivnih okoliščin, torej med postopkom, ki se vodi v skladu z Zakonom o kazenskem postopku in Zakonom o nalogah in pooblastilih policije, ne odkrije storilca zaradi neobstoječih dokazov in zaradi pretečenih let, je treba v nadaljevanju izvesti prekop grobišča, tako kot to določa zakon. Tudi pri tem postopku in pri sondiranju, potrjevanju grobišča, je glede na to, da gre za kraj kaznivega dejanja, obvezno navzoča policija, ki tudi ob prekopu in sondiranju zbira nove informacije in ugotovitve ter jih posreduje pristojnemu državnemu tožilstvu. Zločini zoper človečnost ne zastarajo, niti po mednarodnem niti po domačem pravu, zato je dolžnost države, da nikoli ne opusti pregona storilcev. Mednarodno humanitarno pravo, ženevske konvencije in Resolucija 1481 Sveta Evrope o mednarodni obsodbi zločinov totalitarnih komunističnih režimov ter Resolucija Evropskega parlamenta o evropski zavesti, na podlagi katerih je bil sprejet tudi naš Zakon o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, nas zavezujejo. Vodenje kazenskega pregona in obsodba storilcev pa nista predmet tega zakona. Tako kot ni predmet tega zakona izbira kraja pokopa žrtev ali vprašanje shranjevanja najdenih predmetov iz teh grobišč, ki se popišejo in predajo v hrambo muzejem. Razmejitve med posameznimi zakoni, ki posegajo v delo vseh organov odkrivanja in pregona ter sodstva, so torej jasno določene, izvrševanje njihovih pristojnosti pa obvezno. Ker obstoječi zakon že ustrezno rešuje vsa vprašanja, ki jih ponovno odpira obravnavana novela, v Novi Sloveniji predloga te novele ne bomo podprli. Obstaja pa tudi resen dvom v verodostojno dobronamernost predlagatelja.
Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo dajem predstavnici predlagateljev, gospe Evi Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Natančno sem poslušala stališča poslanskih skupin, še posebej pa stališče Vlade, v katerem je bilo med drugim rečeno tudi to, da prav vse poteka v skladu z načeli kazenskega postopka in da zato ni potrebna nikakršna sprememba Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, vendar pa me spoštovana predstavnika Vlade, ki danes sedita tukaj na tej seji, potem zanima, zakaj je v 9. členu v tretjem odstavku zapisana diskrecijska pravica, da ima Komisija Vlade RS, ki se ukvarja z vprašanji prikritih grobišč možnost, da začne s potrjevanjem morišč tudi, če na licu mesta ni preiskovalnega sodnika oziroma organov pregona in odkrivanja. Tukaj bi prosila za natančni odgovor preden bom nadaljevala z razpravo kot predlagateljica. Še drugič. Če to, kar trdi Vlada, res drži, torej da vse poteka v skladu s kazenskim postopkom, kar seveda vsebuje oziroma predstavlja tudi preiskavo o odgovornosti, me zanima, koliko je do sedaj bilo sproženih kazenskih postopkov zoper neznana ali pa znane storilce. Tukaj bi želela natančno informacijo. Vedeti namreč moramo, da gre tukaj za kazniva dejanja, da gre za zločin, ki nikoli ne zastara, ne po mednarodnem in ne po domačem pravu, in seveda se lahko določeni postopki vodijo tudi posthumno. Želim natančen odgovor s strani predstavnika Vlade, zakaj je v 9. členu v tretjem odstavku zapisana omenjena diskrecijska pravica. Kar pomeni, da preiskovalni sodnik lahko pride na lice mesta ali pa ne, in če ne pride, potem komisija mirno lahko opravi svoje delo in pravzaprav dela kar hoče na licu mesta. Drugič. Koliko postopkov se vodi proti neznanim oziroma znanim storilcem? Najprej bi želela ta dva odgovora, potem bom pa nadaljevala. Hvala.
Besedo ima gospod Jožef Horvat. Pripravi naj se gospa Anita Koleša in gospa Iva Dimic. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana predstavnika Vlade, dragi kolegice in kolegi! Ko smo pisali Zakon o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev, smo se zavedali tako, kot velja za vsak zakon, da je treba nekako intonirati tudi duha tega zakona. In duh tega zakona je zelo eksaktno zapisan v 1. členu, ki pravi: »Ta zakon v skladu z mednarodnim humanitarnim pravom, z načeli in pravili o ravnanju z mrtvimi, določenimi z Ženevskimi konvencijami, v skladu z Resolucijo 1481 o mednarodni obsodbi zločinov totalitarnih komunističnih režimov, ki jo je sprejela Parlamentarna skupščina Sveta Evrope, in z Resolucijo Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti ureja vprašanja«, ki jih pač ureja. Tu v 1. členu je intonacija. Tudi jaz imam vprašanje za predstavnike Vlade. Najprej pa seveda na nek način obžalujem, da ni poslovniškega določila, da bi tukaj na tej razpravi imeli, recimo, v prvi vrsti vse člane vladne komisije, ampak Poslovnik je pač takšen, da to danes ne gre. Predstavnika Vlade sprašujem, ker je bil očitek, kar me je dejansko strosilo in vem, da ni res, da so človeški ostanki dani v plastične vrečke kot gradbeni material. Prosim Vlado, da pove, kaj so to za ene vrečke, ali so to kakšni evropski standardi ali kaj, ali so to, bog ne daj, vreče za smeti. Gospe in gospodje, moramo biti previdni, ko karkoli povemo o tako občutljivem vprašanju. V nadaljevanju bom pravzaprav citiral strokovnjaka na tem področju, to je dr. Mitja Ferenc, ki je imel zelo zanimiv intervju v reviji Reporter, ne delam zdaj reklame, ampak moram pač vir citirati, datum 5. december 2016. Seveda je novinar tudi njemu postavil vprašanja, ki so pravzaprav vedno v zraku. Vprašanje se glasi: »Ali zakon komisiji omogoča diskrecijsko pravico, da se kazenski postopek navkljub jasnim najdbam posmrtnih ostankov žrtev sploh začne ali ne.« Dr. Ferenc odgovarja: »Vem, da je bilo ob odkritjih grobišč in morišč s strani policije spisanih že nekaj deset ovadb proti neznanemu storilcu. Zgodovinopisno vemo, da je povzročil izvensodne poboje po končani vojni …« Kdo jih je povzročil? Ferenc tu navaja. »… nova jugoslovanska in slovenska komunistična oblast oziroma njeni voditelji. A ti so že davno mrtvi. Vemo, da se kazenski postopek uvede proti še živečemu storilcu. Če jih kdo pozna in jih lahko poveže z žrtvami v posameznem grobišču, naj to, za božjo voljo, sporoči policiji. Imamo Kazenski zakonik, ki ureja tudi nezastarljiva dejanja genocida in vojnega hudodelstva. Očitek, da novi zakon ščiti storilce zločina, ker pri izkopih ni prisotna policija in tožilec, je zavajajoč in ne drži.« Tako dr. Ferenc. In nadaljuje: »Policija je o kraju in času začetka izkopov obveščena in spremlja delo izvajalcev. Nenazadnje smo do mnogih informacij o moriščih in grobiščih prišli ravno v sodelovanju s policijo. In vsi predmeti, ki se najdejo ob žrtvah, so, kot rečeno, dokumentirani, vendar iz najdenih gumbov, glavnikov in drugih osebnih predmetov žrtev ne bomo dobili imen storilcev. Omogočili pa nam bodo pojasniti okoliščine smrti, status, narodnost žrtev, njihovo starost in spol in v nekaterih primerih tudi ime in priimek žrtve.« Dovolite, da vam predstavim še en odgovor na vprašanje, ki so ga dr. Ferencu postavili v reviji Reporter. Vprašanje se glasi: »Ste pričakovali toliko kritik na vaše delo?« Dr. Ferenc odgovarja: »Kritik že, sej nismo nezmotljivi, ne pa takšnih strupenih podtikanj, in to na hrbtih žrtev in plečih svojcev. Vidim jih zmanipulirane, saj jim nekdo dopoveduje, da se krade zlato njihovih svojcev, nekdo tretji pa jih prepričuje, da žrtve v Mariboru skrivamo. Mar Maribor ne sodi k slovenski državi? Ali pokopališče na Dobravi, ki je del združenja evropsko pomembnih pokopališč in je ponudilo pokopno mesto, kjer je bil postavljen prvi spomenik po vojni pomorjenim, ni dostojen kraj?« Zaključujem citat. Pozivam, kolegice in kolegi, vse nas, še posebej v tem adventnem, božičnem času, ki je nek poseben čas, miru, ljubezni, strpnosti, da pravzaprav vsak naredi svoj dobronameren korak h končnemu cilju – in to je spravljena Slovenija. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Anita Koleša. Pripravita naj se gospa Iva Dimic in gospa Janja Sluga. Izvolite.
Gospod podpredsednik, najlepša hvala za besedo. Kolegice in kolegi! Očitno je, da se po mnenju predlagateljev novele Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev aktivnosti po sprejetju tega zakona odvijajo preveč dobro, z odobravanjem tako strokovne javnosti kot tudi sicer slovenske družbe nasploh, da bi Slovenska demokratska stranka to smela dopustiti. Počasi prehajamo v obdobje, ko smo v družbi spoznali, da nekatere za nas silno travmatične zgodbe lahko zapišemo, si jih lahko pripovedujemo in tudi končamo brez strahu, da se bodo pripovedovalci in poslušalci malodane skregali na smrt. In to je seveda za predlagatelja precej boleče spoznanje, kajti brez njih se je končala zgodba, ki jih je ohranjala na gladini ideološkega boja med dobrim in zlom, in ostali so brez naboja, ki je streljal na že tako ranjeno slovensko dušo. Ob letošnjem obisku žrtev pobojev v Hudi jami je udeležencem tega dogodka – mimogrede, udeležili sva se ga samo dve poslanki, kolegica Janja Sluga in jaz – profesor Dežman omogočil ogled jame in predstavil način dela članov ekipe, ki tako rekoč brez predaha delajo v svojem delovišču, žalostnem delovišču, a profesionalno, skladno z navodili članov komisije in skladno seveda tudi z zakonom, ki od njih zahteva, da njihovo delo pripelje do dostojnega pokopa žrtev tega vojnega grobišča. Vsakomur je jasno, da je identifikacija teh posmrtnih ostankov izjemno težko in zahtevno delo, vendar je Ministrstvo za notranje zadeve izdalo zahtevo za obvezno hranjenje vzorca za identifikacijo, ki ga hrani forenzični laboratorij. Samo na ta način obstaja neka možnost, da morda nekoč v prihodnosti odkrijejo svojce žrtev in posredno tudi ugotovijo, kdo končal v strašljivih jaških rudnika Huda jama. Iz vseh posredovanih podatkov, prejetih od Vlade, obeh pristojnih ministrstev, od predsednika Vlade, od komisije, je popolnoma jasno, da je zakon v celoti ustrezen in da ni nobenih procesnih težav pri njegovem izvajanju in da tudi noben resen strokovnjak, ki se s tem področjem ukvarja, ni izrazil zahtev po spremembi v smeri, ki ga nakazuje novela zakona. V današnji razpravi so bili že navedeni argumenti proti noveli, ki dokazujejo, da je tudi ta zakon ustrezen v tistem smislu, da ne zaobide sodelovanja policije in državnega tožilstva ter da se morajo ob določenih pogojih upoštevati seveda tudi določila drugih zakonov, na primer Zakona o kazenskem postopku in postopki zavarovanja dokazov, o čemer sem se tudi sama osebno prepričala. Zato je kar nekako nespoštljivo, da ne rečem nesramno do vseh tistih prizadevnih ljudi, ki sem jih videla na delovišču ob vhodu v Hudo jamo, do članov vladne komisije, ki bedijo nad izkopavanje posmrtnih ostankov žrtev v jami, do gospe antropologinje, ki skrbno izpolnjuje zahteve po zbiranju vzorcev za identifikacijo, in seveda do vseh, ki pri tem požrtvovalnem delu ravnanja s posmrtnimi ostanki sodelujejo. Osebno menim, da je to nesramno in nedopustno, čeprav mi ni ob tovrstnih razpravah meriti uspešnost izvajanja lani sprejetega zakona ravno najbolj lahko, pa vendar moram z zadovoljstvom ugotoviti, da je to eden tistih zakonov, ki je povsem upravičil vloženi napor ob sprejemanju. Nekako sem vesela, da smo pri tem tvorno sodelovali tudi kolegice in kolegi Stranke modernega centra. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Iva Dimic, pripravi naj se gospa Janja Sluga in gospod Andrej Čuš. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Vedno znova ob takšni razpravi, ob takšnih predlogih me prevevajo čustva, ker takšni popravki in komentarji in ne vem kaj vplivajo na čustva, ne samo mene, ampak verjetno vseh ljudi, ki so čustveno utrpeli izgubo svojcev ob koncu 2. svetovne vojne kot posledica revolucije. Ne morem mimo tega, da ne bi podelila z vami osebne izkušnje preteklih dni, ko sem si skupaj z nekaterimi, ki še mogoče upam, da res vedo, kje so še pri nas na Notranjskem nesondirana grobišča, da nas čaka še veliko dela v prihodnjem letu in tukaj sem zadovoljna. Nenazadnje zadovoljna po 25 letih, da je vendarle Vlada namenila milijon evrov v prihodnjem letu, da bomo vendarle tudi Notranjci prišli in očistili svoje rane zgodovine, da bomo vendarle tudi Notranjci imeli možnost poiskati svojce, da bomo imeli možnost , da se od njih predvsem dostojno poslovimo in da jim bo ta država omogočila dostojen pokop oziroma priznala to, kar je treba priznati vsakemu človeku – njegovo lastno življenje v preteklosti. Nam potomcem pa tudi to, da imamo svoje prednike radi in da smo na njih ponosni, ker tudi oni so bili na nek način domoljubi. Veliki domoljubi. Zato sem zadovoljna tudi z intervjujem dr. Mitje Ferenca, ki ga je že moj kolega Jožef Horvat citiral, in seveda tudi na to, da vendarle razumejo tudi na Ministrstvu za gospodarstvo, da je potrebno, kot je rekel gospod Ferenc, citiram: » … da bi nadoknadili civilizacijski dolg za fondus grobišč, ki ga poznamo, bi potrebovali kakih pet ali šest let takšnega delovnega tempa.« Resnično si želim, da bi se tak tempo nadaljeval nadaljnjih pet ali šest let, da ne bi prihajali s takimi in podobnimi novelami, ki bi nenazadnje ustavljale izkope in pokope žrtev, identifikacije žrtev, ker če bomo imeli zagotovljena sredstva, po besedah dr. Ferenca, se bo to delo nemoteno nadaljevalo. Prepričana sem, da bomo s tem, ko bomo delo nadaljevali, tudi dali nek nov pogled v polpreteklo zgodovino, in da je treba razumeti tudi Novo Slovenijo, da smo ta zakon naredili tudi iz nekih lastnih pobud in želja na podlago 25 let, ker se praktično ni govorilo o kakšnem večjem izkopu, o kakšnem večjem humanem dejanju za vse žrtve in seveda tudi za svojce. Veliko je v teh dneh ali pa v zadnjem letu bilo rečenega, seveda tudi žal besede, na zakon, ki je bil sprejet, pa kljub temu, da strokovnjaki pravijo, da je zakon dober, da je hiter in da omogoča, da se je v letošnjem letu pokopalo tisoč 46 ljudi. To se v preteklih letih nikoli ni zgodilo. Se pravi zakon ima trdno osnovo, da se dejanja izvedejo, da se vendarle premakne nek tak težek kamen v naši zgodovini. Sama prihajam z Notranjske. Veliko je bilo v jesenskem času tudi okroglih miz s strani različnih družbenih in civilnih organizacij. Ugotavljam ali pa sem ugotavljala, na kako različnih bregovih smo vsi, tudi tisti, ki imamo svojce v takšnih še neodkritih in neraziskanih grobiščih ali moriščih, kakor je komu beseda bližja. In kako enostavno ljudje ne prenesejo, da je tak zakon nastal in bil sprejet in da se izvaja ravno v Novi Sloveniji. Resnično sem žalostna. In iščejo samo, kje in kako bi se lahko zadeve ustavljale. Žalostna sem ob tem, da ne ugotovimo, da vendarle je nekaj dobrega in da dajmo izkoristiti čas, ki nam je dan, da se vendarle v čimkrajšem času razrešijo zadeve, poiščejo žrtve, seveda poiščejo njihovi svojci. In da naredimo korak naprej, korak, o katerem vedno govorimo, da je potreben, seveda tudi rešiti in obelodaniti zgodovino. Na teh okroglih mizah, ki so se dogajale po Notranjskem, vemo, da smo imeli okroglo mizo v primeru izkopa žrtev iz Krimske jame in tudi v Rovtah, lahko rečem, da so vse besede, ki so bile izgovorjene, kako nesrečen zakon in kaj vse bi bilo treba narediti, vendarle pripeljale do tega, da smo pokopali žrtve iz Hude jame, da smo pokopali žrtve iz Krimske jame, da bomo pokopali verjetno tudi žrtve, ki ležijo na Loškem, v Cerknici, v Rakovem Škocjanu in še marsikje po Sloveniji. Zato imamo v prihodnjem letu zagotovljenih milijon evrov. Reči, da so ljudje oziroma ostanki v gradbenih vrečkah, se mi zdi skrajno neprimeren izraz, da smo jih pokopali v nekih plastičnih gradbenih vrečkah. Tudi predstavniki komisije pravijo, med drugim je tudi gospod Sušnik zatrdil na okrogli mizi v Rovtah, da so te vrečke posebne, da so na teh vrečkah zbrani od vsakega posameznika posmrtni ostanki, da so vse vrečke opremljene z identifikacijsko številko, da ob morebitni najdbi svojcev, ki bi se javili, se lahko to v najkrajšem času preda v pokop, pokop v osebne grobove, če seveda svojci to želijo. Zakaj tako razvrednotiti človeka tudi, ko ga najdejo? To ostaja večno vprašanje. Mogoče želi nekdo s tem prikazati, da jih jemljemo kot neke ostanke. Kje pa! Oni so naši predniki, mi imamo njihove DNK v svojih genih. In na to sem ponosna.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnica predlagateljev, gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo še enkrat. Spoštovani kolegice in kolegi! Kot sem že uvodoma v stališču predlagatelja pojasnila, v Slovenski demokratski stranki želimo z novelo Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev urediti pravno podlago, ki bo v skladu tako z ženevskimi konvencijami kot z načeli pravne države in tudi civilizacijskimi normami. Naj pojasnim, da ta sprememba predstavlja le še dodatno varovalko, da se dejansko prav v vsakem primeru začnejo preiskovalni postopki. Prej sem namreč omenila, da se zaradi diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija za vprašanja prikritih grobišč, ti postopki ne morejo začeti v vsakem primeru, pa čeprav bi se po načelih kazenskega postopka morali. Spreminjamo torej 9. člen zakona, ki je glede potrjevanja morišč, vsaj tako menimo v Slovenski demokratski stranki, danes preohlapno zapisan. Ne sledi, kot rečeno, načelom kazenskega postopka, ki pa so nujna, saj gre v primeru potrjevanja morišča za prizorišče oziroma kraj zločina. In na tem mestu ponovno opozarjam, kot poslanka Državnega zbora, tako javnost kot kolegice poslanke in koleg poslance, predvsem pa Vlado, da pri tem, ko uporablja pojme morišče, grobišče, napravi jasno distinkcijo, da bo jasno, kaj je morišče in kaj je grobišče. Morišče je torej prizorišče oziroma kraj zločina, kjer so bile žrtve povojne morije pomorjene, pobite do smrti ali pa na to mesto odvržene. Zato, ko pridemo do novih odkritij takšnih morišč – sedaj je v Sloveniji evidentiranih okoli 600 množičnih prikritih morišč, ampak še več je skritih očem –, takrat moramo o tem govoriti kot o moriščih in ne o grobiščih, kajti grobišče je, spoštovani kolegice in kolegi, kraj, kjer živita večni mir in pokoj in kjer umrlim potem sveti večna luč, da lahko počivajo v miru. To pa je grobišče. In zato tudi trdim, da tudi sam naslov zakona ni najbolj primeren in ustrezen. Zlasti pri zadnjih izkopavanjih v primeru morišča v Košnici se je tudi pokazalo, jaz sem sama odšla v Košnico, kjer sem si ogledala, kako potekajo ta izkopavanja, kako potekajo postopki ekshumacije, kdo vse je tam prisoten, kaj se počne z najdenimi predmeti. In dejstvo je, da tam niso bili prisotni organi odkrivanja in pregona ter preiskovalni sodnik, pa čeprav gre za prizorišče zločina, do katerega pa je treba pristopiti po načelih kazenskega postopka. Bom še enkrat opozorila, ker očitno se ne razumemo dobro, po sedaj veljavnem zakonu ima namreč Komisija za reševanje vprašanj prikritih grobišč diskrecijsko pravico, da lahko začne s postopku potrjevanja morišč ter nato ekshumacije tudi, če na licu mesta nista prisotna preiskovalni sodnik in državni tožilec. Tudi če nista na licu mesta pristna, lahko komisija preiskovalnega sodnika in državnega tožilca samo obvesti. Se pravi, gospodje sedijo v pisarnah in se seznanijo, da se je odkrilo neko novo morišče, in ne dvignejo svoje zadnje plati, da bi si to ogledali na licu mesta, ampak preprosto iz pisarne rečejo: »dobro, odkrili smo novo morišče, to je to.« To je nesprejemljivo, zato mi želimo, da se v tem zakonu zapiše jasna dikcija. Jasna dikcija, ki bo delala vse v smeri, da se bo vzpostavila takšna pravna podlaga, ki zločinov zoper človečnost ne bo več izvzemala iz sistema kazenskega prava in s tem iz sistema kazenske odgovornosti. S spremembami zakona, natančneje 9. člena zakona, torej želimo vzpostaviti pravno podlago, ki bo umorjene žrtve obravnavala povsem enako kot ostale umorjene. To pomeni, da ko se odkrije neko morišče s trupli, potem je jasno, da mora tja v prvi vrsti priti policija, gre za organe odkrivanja, potem pa morajo svoje delo opraviti organi pregona. Ampak zaradi diskrecijske pravice, ki je v tem zakonu v 9. členu, v tretjem odstavku, se to ne zgodi vedno. In komisija lahko tudi mimo preiskovalnega sodnika opravlja svoje delo, kar pa je v nasprotju z načeli vladavine prava. In o tem mi govorimo, tukaj gre za čisto osnovne civilizacijske norme, kamor sodi tudi vprašanje vladavine prava in seveda dejanskega vzpostavljanja pravne države na tem področju. Naj tukaj opozorim, da se ob tem v Slovenski demokratski stranki jasno zavedamo, da kazenski postopki, ki morajo biti sproženi, obenem ne smejo ovirati postopkov dostojnega pokopa. Žrtve že več kot 71 let čakajo na ta korak in seveda so bili narejeni določeni koraki v tej smeri, tega ne moremo zanikati. Tudi sama sem večkrat sodelovala s komisijo, ki se ukvarja s temi vprašanji, in seveda so naredili marsikaj dobrega, ampak trdim, da v tem zakonu, ko smo šli v spremembe, nismo opravili domače naloge do konca, zlasti pa ne domače naloge, ki bi bila v skladu z, tudi če hočete, mednarodnimi pravnimi akti, ženevskimi konvencijami in tudi nenazadnje v skladu z domačim kazenskim pravnim redom. Zavedamo se, da se preko kazenskih postopkov, ki se sprožijo, ne sme ovirati postopkov dostojnega pokopa, vendar pa se morajo vsaj tisti dokazi, ki omogočajo nadaljevanje kazenskega postopka in ugotavljanje odgovornosti, nujno zavarovati. In to ne enkrat v enem primeru bi jih zavarovali, v enem primeru jih pa ne bi. Ne. V vsakem primeru je treba te dokaze zavarovati. Temu, po mojem mnenju, ne more nihče oporekati. In sploh ne razumem, kako se lahko vse poslanske skupine danes v svojih stališčih rekle, da tega zakona ne podpirajo. Gre samo za nadgradnjo, gre za spremembo, ki predstavlja le še dodatno varovalko, da se dejansko v prav vsakem primeru začnejo preiskovalni postopki. Spoštovani poslanke in poslanci, že med sprejemanjem zakona, ki se je pred časom sprejemal in so ga pripravili v Novi Sloveniji, potem pa ga je potrdila tudi Stranka modernega centra, mi zaradi že večkrat povedanih razlogov nismo glasovali za zakon. Mu pa tudi nismo nasprotovali, ker menimo, da nekatere pomembne korake vendarle opravlja, ampak že takrat smo ves čas tega zakonodajnega postopka opozarjali, da se bodo v praksi v postopkih ekshumacije pokazale pomanjkljivosti zakona, ki ne vodijo vedno k pravičnemu reševanju tega tako pomembnega civilizacijskega vprašanja. Tukaj naj bom malo politična in rečem, v Slovenski demokratski stranki že vse od kar obstaja ta stranka – jaz sama nisem v njej od začetka –, vendar pa njeno delo spremljam, ta stranka opozarja na nujnost vpogleda v ta tragičen del naše skupne preteklosti. Pred tem tragičnim delom si ne smemo in ne moremo zatiskati oči, četudi je še tako boleč. Tudi Resolucija evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmih v enem izmed svojih točk jasno zapiše, da je treba obravnavati to našo skupno tragično evropsko preteklost, da moramo odpreti arhive, da lahko pridemo do podatkov, ki so bili do sedaj zamolčani, da lahko sestavimo zgodovino takšno, kot je v resnici bila, da pogledamo dejansko vse argumente in vsa gradiva in potem sestavimo celovito zgodbo. Seveda se bomo vsi danes tukaj strinjali, da reševanje te predolgo zatajevane in skrite preteklosti poteka predolgo, predvsem pa, da mora potekati pravično, da mora potekati iskreno in predvsem z veliko odgovornostjo tako do žrtev kot do njihovih svojcev. Mislim pa, da je nekaterim pri vsem tem umanjkal zlasti občutek za iskreno priznanje in občutek za iskreno obžalovanje. Tukaj naj rečem to. Kaj nam pomagajo vse velike besede pa slikanje pred fotografskimi objektivi ob pokopu žrtev povojne morije, če pa kot država, kot politika niti v Državnem zboru nismo sposobni enotno skupno obsoditi totalitarnega sistema, ki je to nedoumljivo strahoto povzročil. In, spoštovani kolegice in kolegi, prav nič dobrega ne delamo s tem za našo skupno prihodnost, ko stvari puščamo nekje na pol narejene, samo da se nekako vidi, da se nekaj dela na tem področju, v resnici pa od nekaterih političnih funkcionarjev to ni iskreno. Ne govorim o Komisiji za reševanje prikritih grobišč. Ta je naredila izjemno delo, zlasti ko je evidentirala več kot 600 prikritih morišč, da danes praktično, upam vsaj, vsak Slovenec ve, da praktično hodimo po kosteh naših svojcev, po kosteh naših svojcev po celotni državi. Iskrena bo takrat, ko bomo kot Državni zbor prav vsi poslanci tega sklica, bojim se pa, da to ne bo možno tudi glede na to, da nekateri, čeprav so celo vodja poslanskih skupin, v tem državnem zboru veselo klepetajo, ko se pogovarjamo o tako pomembnih vprašanjih narodovega bistva pravzaprav, ampak to pač tako je. Nekateri pač nimajo odnosa do tega in to sem že večkrat povedala in tudi večkrat bom, zato tudi trdim, da te stvari, zaradi tega niso iskrene. Niso iskrene. Ker šele takrat, ko bomo znali prisluhniti drug drugemu, bomo lahko začeli tudi s postopki procesa sprave. Do takrat pa bomo, žal, ostajali na nekih okopih, ki ne peljejo v boljšo skupno prihodnost. Iskreno bo takrat, ko bomo znali vsi poslanci tega Državnega zbora, ampak bojim se, da ne, verjetno bo potreben še kakšen sklic državnega zbora, še kakšen mandat v drugi sestavi, ko bomo znali vsi skupaj reči, da obsojamo vse tri totalitarne sisteme, ki so globoko zaznamovali slovenski narod. Iskreno bo tudi takrat, ko bodo dediči, politični dediči tega zločina upali na glas zahtevati obsodbo tistih, ki so zločin storili. Šele takrat bo možna res iskrena pomiritev naroda in iskreno odpuščanje. Vse do takrat pa je to, spoštovani kolegice in kolegi, politika sprenevedanja, politika zanikanja in politika manipulacije. Zdaj mi pa dovolite, da prikažem diagram, ki je ključnega pomena, na tem teoretiki svetovnega področja sprave namreč utemeljujejo, da morajo biti za dokončno pomiritev naroda izpolnjeni prav vsi elementi tranzicijske pravičnosti. Jaz verjamem, da marsikdo izmed vas za to še nikoli ni slišal, še poseben ne tisti, ki so politični dediči tega sistema, ki je tako grobo posegel v človekove pravice in odvzemal življenja. To verjamem, nekateri sedaj, zato odhajajo tudi iz dvorane, ker je težko to poslušati, ampak lahko pa rečem [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Jaz bi vas prosila, gospod predsedujoči, da umirite gospoda poslanca, da [[…]]Ja, najlepša hvala. Pri nas se s tem področjem elementov tranzicijske pravičnosti najbolj ukvarja gospod Boštjan Kolarič iz Centra za narodno spravo, sicer pa so diagram teh elementov tranzicijske pravičnosti pripravili na švicarskem zunanjem ministrstvu in so dejansko nujni za to, da lahko pripelje neki narod do začetka oziroma do tega, da se spravi med seboj oziroma da se razprava dejansko zgodi. Ti štirje veliki elementi tranzicijske pravičnosti, ki jo moramo izpolniti kot država, pa so najprej pravica vedeti, to pomeni, že prej sem načela to temo, da je treba dosledno ugotoviti zgodovinsko resnico, ne takšno, kot so jo pisali neki, bom rekla dvorni zgodovinarji, ampak je treba pogledati tudi druge dokumente, dejansko odpreti arhive, ne samo tako na pol, z neko anonimizacijo, to pomeni, da jih dejansko zapiramo ne pa odpiramo, ampak da je res dejansko treba zagotoviti dostop do arhivskih gradiv v celoti, kot so na primer to naredili na Češkem. Ampak mi, spoštovani kolegice in kolegi, na tem področju pač nimamo urejenih stvari tako, kot ostale demokratične civilizirane države, in še vedno se drži glava v pesek, ko je potrebno narediti koreniti rez v zvezi s prelomom s preteklostjo, ki je grobo kršila človekove pravice in posegala v integriteto in dostojanstvo posameznikov. Pravica vedeti, torej eden izmed velikih elementov te tranzicijske pravičnosti, tudi pravi, da je treba narediti vse, da v teh postopkih sodelujejo preiskovalni organi, da sodelujejo komisije za resnico ter da so zraven seveda prisotne neodvisne zgodovinske raziskave. Drug velik element tranzicijske pravičnosti je pravica do poprave krivic. Jaz vas bom spomnila, že zelo dolgo se ukvarjam s to temo in ko sem gledala za nazaj določeno dokumentacijo, ko sem pregledovala to, kar je delala – in napravila tudi izjemno delo na tem področju – Pučnikova komisija, ki se je v začetku 90. let ukvarjala prav z vprašanji povojnih pobojev, že takrat so v sklepih opozorili, da je potrebna rehabilitacija žrtev. Kaj pomeni rehabilitacija žrtev? To ne pomeni samo to, da se jih dostojno pokoplje. To pomeni tudi to, da se jim ponovno povrne dobro ime, kajti povečini so ti civilisti bili pomorjeni na podlagi ideološkega kriterija in brez kakršnihkoli sodnih postopkov. Zato jim je treba povrniti dobro ime. To pomeni rehabilitacija žrtev. In to pomeni tudi materialna poravnava stroškov. Še danes nismo tega bili sposobni kot država urediti do svojcev. Postavitev obeležij je ključna. Moramo se zavedati, da le takrat, ko bomo iskreno zapisali, kaj se je zgodilo v tem medvojnim, zlasti pa povojnem času, ko nastopijo druga pravila kot v vojnem času – v obdobju miru veljajo namreč drugačna pravila kot v vojnem času – in šele takrat bomo rekli, da smo naredili pomemben korak, dodaten korak naprej. Potem pravica do zakonitosti. Kaj to pomeni? Ta pravica do zakonitosti, spoštovani predstavniki Vlade, pa je dejansko najbolj vezana na to, kar danes želimo novelirati v Slovenski demokratski stranki. Pomeni namreč izvedbo kriminalistične preiskave, preganjanje in kaznovanje storilcev, če ne gre preko domačih pa preko mednarodnih sodišč ali tribunalov. Gre torej za tisti element tranzicijske pravičnosti, za katerega pravno podlago postavljamo ravno z novelo tega zakona. In zato jaz ne razumem, da stranke koalicije in tudi stranka iz opozicije tega predloga ne želijo podpreti. Preprosto ne morem razumeti. Gre samo za dodatno spremembo, ki daje še dodatno varovalko, da se bo dejansko v vsakem primeru, ko bo odkrito neko morišče, ki je prizorišče zločina, da se bodo takrat dejansko začeli odvijati postopki tako preiskovalnih organov kot organov odkrivanja in pregona. In potem še zadnji element. To je element o zagotovilu o neponavljanju. Ta pa predstavlja izvedbo institucionalnih reform v smeri demokracije in lustracije. Jaz sem pred časom prav zaradi tega tudi sklicala Komisijo za peticije te za človekove pravice in enake možnosti, kjer smo s strokovnjaki iz različnih področji spregovorili, kako daleč smo v Sloveniji pravzaprav pri izpolnitvi teh navedenih elementov tranzicijske pravičnosti oziroma pri doseganju sprave. Vedno znova sem tudi opozarjala, da brez razčiščene preteklosti ne moremo s polnimi pljuči dihati prihodnosti. In seveda narod, ki ne pozna zgodovine ali prepozna zgodovine v celoti takšne, kot je, četudi boleča, je obsojen na to, da jo bo ponavljal. Poglejte, v parlamentu imamo sedaj nekakšen merilnik, ki meri, koliko besed nekdo izreče. Gre za zanimivo zadevo, na katero pa jaz osebno ne dam popolnoma nič, ampak ta meri, kolikšno število besed nekdo pove v Državnem zboru. Recimo, kolega Battelli ni najbolj znan po tem, da bi imel res dolge govore, je pa znan po tem, da ima zelo preudarne govore in da vsak stavek, ki ga izreče, stoji. Imamo pa tudi takšne, ki veliko govorijo, pa nič ne povedo. Zakaj to zdaj govorim? Zaradi tega, ker v tem merilniku, ki ga imamo, so tudi nekatere besede, ki zaznamujejo vsakega poslanca Državnega zbora. Čeprav se mi zdi vse skupaj pravzaprav brez zveze, predvsem zaradi tega, ker to služi zlasti manipulacijam, pa sem kljub norčevanju nekaterih ponosna na besede, ki so mi jih določili, da me zaznamujejo. To so besede morišče, grobišče, arhivski in tako naprej. Zakaj? Zaradi tega, ker to pomeni, da se dejansko že od vsega začetka iskreno ukvarjam s tem problemom, ki bi ga morali rešiti že zdavnaj. Na drugi strani pa imamo politike, ki kakšno leto pred volitvami, recimo, v soju žarometov delajo piar na račun žrtev; seveda, tisti ne morejo imeti takega izkaza med besedami. Vendar pa so ti politiki predstavljeni kot tisti, ki delajo za našo prihodnost. Tisti, ki pa že vrsto let opozarjamo na to, dajemo predloge, sodelujemo tako s svojci žrtev kot z ostalimi, pa smo označeni kot tisti, ki gledajo vse za nazaj, ki se ukvarjajo samo s preteklostjo, ki samo premetavajo kosti, tako pravijo, in to samo zato, ker prihajajo ali prihajamo iz Slovenske demokratske stranke. Poglejte, pred časom je bila v Državnem zboru tudi debata, ki se je mene osebno precej dotaknila, zaradi tega, ker menim, da se v odločitvah, ki jih postavlja država, ne upošteva želja svojcev žrtev, zlasti ko govorim o kraju njihovega zadnjega počitka. Tu moram reči, da je prav perverzno, da danes dediči ali pa politični nasledniki komunističnega režima, ki je pravzaprav izpeljal zločin zoper človečnost, ki nikoli ne zastara, določajo, kje bodo njihove žrtve pokopane, želje svojcev jih ne ganejo prav nič. V nadaljevanju, ker bom imela še nekaj časa, bom nekaj več rekla tudi o teh željah svojcev, o tem, kaj se dogaja na Teharjah, na kar je nujno treba opozoriti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Janja Sluga. Pripravi naj se gospod Andrej Čuš.
Hvala lepa. Seveda se strinjam, da je današnja tema pomembna, se pa tudi strinjam, da je te stvari zelo težko poslušati; verjetno zato v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke tu sedijo samo štirje poslanci. Začela bom s citatom gospoda Dežmana, in sicer: »Po sprejetju zakona se je zgodba začela intenzivno razvijati. Posebna zasluga za to gre Ministrstvu za gospodarstvo in tehnologijo. Vzrok za vzpostavitev normalnega stanja na področju urejanja prikritih vojnih grobišč vidi v lanskoletnem sprejetju Zakona o prikritih grobiščih in pokopu žrtev, ki nadgrajuje programska načela komisije iz leta 2010.« Zakon je bil sprejet v letu 2015 in njegov namen je bil, da se postopek zelo jasno opredeli, torej, da se zagotovi večja učinkovitost pri izvajanju vseh postopkov. In obstoječi zakon v 9. členu v drugem odstavku pravi: »Če se med postopkom ugotavljanja obstoja domnevnega vojnega grobišča ugotovijo dejstva, ki dopuščajo izvedbo ekshumacije po zakonu, ki ureja kazenski postopek, vodenje in usmerjanje preiskovalnih dejanj policije prevzame državno tožilstvo oziroma preiskovalni sodnik.« Komisija Vlade za reševanje vprašanj prikritih vojnih grobišč je zelo natančno zastavila tudi svoj program dela. Ministrstvo za gospodarski razvoj in tehnologijo je komisiji v letu 2016 namenilo pol milijona sredstev, v letu 2017 450 tisoč. Največ sredstev komisija namenja prekopu žrtev in ureditvi grobišč ter vpisu v register. Seveda gre tukaj v prvi vrsti za tista grobišča, kjer ležijo slovenske žrtve, kjer pa se ugotovi, da so žrtve tujci, so potem nadaljnji postopki predmet meddržavnih pogodb. In če pogledamo, kaj si je komisija za leto 2016 vpisala v svoj program: ureditev 60 prikritih vojnih grobišč do faze, ki bo omogočala pripravo predloga za vpis grobišča v register vojnih grobišč na Ministrstvu za delo in posledično v register nepremične kulturne dediščine na Ministrstvu za kulturo; izkop in pokop žrtev iz 18 prikritih vojnih grobišč; potrditev oziroma sondiranje pri 45 prikritih vojnih grobiščih; jedrno vrtanje oziroma sondiranje rudniškega jaška Pečovnik; pregled in sanitarni iznos posmrtnih ostankov iz 16 kraških jam in brezen. In vedno so pred začetkom del na posamezni lokaciji o tem obveščeni pristojni organi, to pa pomeni tudi policija in državno tožilstvo, in vseskozi potem postopki in delo poteka pod nadzorom Komisije Vlade za reševanje prikritih vojnih grobišč in policije. Kot je kolegica Anita že prej omenila, obe sva verjetno še vedno pod močnim vtisom, ki ga človek dobi, ko obišče Hudo jamo. Sva si zelo podrobno ogledali, kako poteka delo v Hudi jam. Tam so prisotni strokovnjaki ves čas postopka, arheolog, gospa antropologinja, forenzik, tudi rudarji, ki poskrbijo za to, da se omogoča dostop in varnost v sami hudi jami, ker namreč zadeva je potem, ko se žrtve nekako odkriva v teh rudniških jaških, zelo zapletena. Sam dostop je zelo težak, treba je omogočiti nek primeren dostop, treba je zagotoviti prezračevanje jaška, treba je zagotoviti odvodnjavanje in tako naprej. S kolegico lahko zagotoviva, da celotna ekipa dela profesionalno, strokovno in pietetno. In kot sem rekla, vsi tam prisotni si to delo jemljejo zelo k srcu, nikakršnega dvoma ni o tem, da stvari potekajo dostojno, da stvari potekajo spoštljivo. Če samo omenim mogoče, najin obisk v Hudi jami je bil zgolj naključen, pa vendarle sva opazili, da je v istem dopoldnevu prizorišče obiskala tudi policija in ga redno obiskuje, tako da te zadeve vsekakor potekajo, po najinem mnenju tako, kot morajo. Če se vrnem na zakon. Kot sem rekla, v 9. členu se že sklicuje in že vključuje tudi Zakon o kazenskem postopku, ravno tako v 13. členu in iz obeh teh členov je razvidno, da so prikrita grobišča kot kraj storitve kaznivih dejanj predmet policijske preiskave in nadaljnjih postopkov, predpisanih z Zakonom o kazenskem postopku. Če se pri preiskavi kaznivega dejanja zaradi objektivnih okoliščin z izvajanjem aktivnosti v skladu z Zakonom o kazenskem postopku oziroma Zakonom o nalogah in pooblastilih policije ne odkrije storilca, je izvedba prekopa grobišča mogoča po tem zakonu. Tudi pri izvedbi prekopov in sondiranj je, ker gre za kraj storitve kaznivega dejanja, prisotna policija, ki sočasno z izvedbo prekopa ali sondiranja izbere nove informacije, ki se razkrijejo v prekopu in ob zaključku del o morebitnih novih ugotovitvah v zvezi s konkretnim grobiščem obvesti pristojno državno tožilstvo. Kot sem že prej omenila, gospod Dežman, ki je vodja te komisije, je v več pogovorih, v več intervjujih ravno izpostavil, kako se je zadeva premaknila, kako poteka dejansko bolje, kot je potekala, hitreje kot je potekala in tudi z več sredstvi in vse to seveda pripisuje obstoječemu zakonu, torej zakonu, pri katerem današnji predlagatelj ni želel sodelovati, ni želel sodelovati, poudarjam, niso se niti želeli opredeliti, niso predlagali amandmajev in tudi glasovanja so se vzdržali. Zatorej, kot je rekla kolegica Novak, gre iskreno dvomiti o namerah današnjega predloga spremembe predloga zakona. Tudi v mandatu 2004–2008 sami niso predlagali nikakršnih sprememb, zatorej naj uporabim citat kolegice Irgl: »Tudi jaz preprosto ne morem razumeti, zakaj takrat tako, danes pa popolnoma drugače.« Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Čuš. Pripravi naj se gospod Jernej Vrtovec. Izvolite, gospod Čuš.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Naj na začetku svoje razprave povem, da se sam še kako dobro zavedam krivic, ki so se zgodile v naši preteklosti, da se tudi zavedam sodbe Ustavnega sodišča, kaj si misli o bivši državi, in da se tudi zavedam, da si žrtve zaslužijo dostojen pokop in da morilci odgovarjajo. Ampak poglejmo na drugi strani. Državo imamo 25 let. Imeli smo desne vlade, leve vlade tudi stranka predlagatelja je vodila Vlado, pa se ni uredilo na tem področju nič. Zakaj ne? Zaradi tega, ker sam ocenjujem, da je politični eliti v tej državi pravzaprav v interesu, da se stalno pogreva zgodovino, kdo je bil rdeč, kdo je bil bel. S tem ne samo, da se kregajo državljanke in državljani na vsakem koraku, ampak se tudi zastruplja mlade generacije, in to je nedopustno. Ko se pogovarjamo o spravi, sam mislim, da bo do sprave prišlo med starejšo generacijo samo z iskrenostjo in ne s provokacijami. Danes imamo v Sloveniji 300 tisoč ljudi, ki živijo na pragu revščine. Mladi se izseljujejo iz Slovenije. Ljudje delajo, pa so reveži. Upokojenci ne morejo dostojno preživeti s pokojninami, mi pa se danes spet pogovarjamo, kdo je zmagal drugo svetovno vojno. Sem zelo pozorno poslušal predstavitve stališč poslanskih skupin in moram povedati, da kar nekaj razprave je šlo izven okvirov in razprav, kdo je bil rdeč, bel in kdo črn, in da se še danes, leta 2016 o tem pogovarjamo, na drugi strani pa imamo toliko drugih težav in se mi zdi nesprejemljivo. Tudi poslanec Državnega zbora sem četrto leto, velikokrat poslušamo neka pogrevanja zgodovine in vedno zaključimo z istimi stvarmi. Domov gremo vsi skregani, ljudje, ki pa to gledajo, so pa še bolj skregani kot mi. Tako da sem se odločil, glede na to, da ima tudi tega dovolj, za en predlog, da končno mogoče zaključimo v Državnem zboru s pogrevanjem zgodovine in delitvijo rdeči, beli, kako je bilo 1941 do 1945, zato sem prinesel dve pivi, dva six packa piva in vse zainteresirane pač vabim, da si ga vzamejo, se zaprejo v kakšno sejno sobo in se tam dokončno zmenijo, kdo je zmagal drugo svetovano vojno, ker verjamem, da državljanke imajo tega dovolj, jaz pa tudi. Pravim, da je zgodovino treba poznati, ampak od pogrevanja zgodovine pa ne bo novih služb, ne bo boljših penzij, zdravstvo in pa socialna država tudi ne bosta nič boljša. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravi naj se gospa Anja Bah Žibert.
Na razpolago imam le nekaj sekund, zato bom rekla le to, da se zahvaljujem članom komisije za to opravljeno delo in mi je žal, da morajo prenašati vse te očitke. Verjamem v njihovo dobronamernost, iskrenost in verodostojnost. Zato se jim za vse to zahvaljujem in sem vesela, da vendarle izpolnjujemo to našo civilizacijsko normo in pokopavamo naše mrtve.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi naj se gospod Marko Ferluga.
Hvala lepa za besedo. Tudi sama sem si pogledala stališča poslanskih skupin na to temo. Seveda je človek ob takšnih temah vedno najbolj presenečen, žalosti ni več tukaj, nekateri se celo tam smejijo zadaj, ko se zadeve še vedno spravljajo na nivo ideologije. Mi govorimo o nekih civilizacijskih normah, o tem, da ni dovolj, da poskrbimo za denar, da poskrbimo za tisti pokop, ampak tudi za to, da se ugotovi, kdo je kriv za zločine. Prej je bilo izrečeno s strani kolegice Sluga, da glede na to, da Slovenska demokratska stranka poleti ni podprla predlaganega zakona, da pravzaprav dvomi v naše namene. Spoštovani, ampak oprostite, vi v tem državnem zboru oziroma vaša koalicija ni bila sposobna niti podpreti resolucije Evropskega parlamenta o totalitarizmih, zato mi težko predavate o namenih. Zelo zelo težko mi predavate o namenih. Tudi številne druge konvencije so že sprejete in se natančno ve, kaj se bi v takšnih dejanjih ali pa ob takšnih najdbah moralo zgoditi. Naš predlog je povsem, jaz mislim, na nek način logičen – če se najde neko grobišče, morišče, avtomatično pridejo preiskovalci, pride sodnik in da se zadeve preiščejo tudi iz tega gledišča, to je nenazadnje zelo pomembno. In skrajno neodgovorno in zavrženo je, da sem v stališču Desusa poslušala, da želimo potvarjati zgodovino. Zgodovina je potvorjena, spoštovani, če ji ne dovolimo, da pove dejstva, kdo je odgovoren za zločine. Ne, ni pomembno, kdo je odgovoren za zločin, saj to je najbolj žalostno. Za nobeno potvarjanje ne gre, gre samo za to, da če se najde nekje neko grobišče, da pridejo preiskovalci, da pridejo organi pregona in da zadeve pripeljejo do konca. Danes temu ni tako, danes se ne sledi kazenskemu zakoniku in gre za neke diskrecijske pravice. Potem spremenimo še kazenski zakonik pa, ko bomo našli trupla, spoštovani, bomo imeli v državi neke komisije in se bodo potem odločale, ali gremo po nekih postopkih ali ne. Tudi to so naši državljani, tudi to so ljudje, tudi tukaj so otroci. In, če bi res vsi ti zakoni veljali in bili tako kakovostni, boste težko rekli, da danes ne bi bilo še nobenega primera pred sodiščem in zaključenega, pa ga ni, pa ga tudi ne bo. Veste, marsikdo od teh svojcev je pokop teh ljudi že naredil v svojih srcih. Pričakovali pa bi od neke države, ki se razglaša za demokratično, to, da bo država naredila tudi vse, da bo našla krivce za te zločine. Da bo tudi za njih enkrat veljalo, da smo pred zakonom vsi enaki. Zdaj pa izvršujemo v tej državi pokope prvorazredno in drugorazredno. Za nekatere ni pomembno, zakaj se je zgodilo in kaj se je zgodilo, za druge je seveda pomembno. Ampak to ne more veljati tako. Za vsakogar, ki se najde, je treba poskrbeti, da stvari raziščejo in da se poskuša najti tudi krivce za zločine. Dejstvo je, in to je, mislim da, kolegica Irgl že večkrat v tej razpravi poudarila, da se, ko se najde grobišče, ne gre vedno v skladu z načeli kazenskega postopka. In sedaj govoriti o tem, da neka komisija dela dobro, da so tam arheologi, da so tam številni, ki delajo težko delo, boleče delo, to je vse res. In s tem nimajo opravka oni, s tem imamo mi kot zakonodajna veja oblasti. Mi moramo poskrbeti tisto, kar še manjka. In že takrat, ko se je sprejemal ta zakon, smo opozorili, da stvari ne bodo rešene tako, kot bi morale biti, zato pri tem nismo želeli sodelovati. In ne zdaj metati senco dvoma na Slovensko demokratsko stranko, ki se že od vsega začetka bori zato, da bi do izkopov prišlo, in da bi prišlo tudi do tega, da so ti ljudje seveda pokopati na civilizacijski način in hkrati seveda, da se poišče tudi krivce za to. Saj ta vaša dvojna merila se potem vlečejo tudi naprej. Poglejte, kaj počnete z arhivi, ki so v Srbiji. Jaz vem, da si jih ne želite, ampak veste, preveč prozorno se jih odrekate. Očitno je strah pred tem, kaj se bo tam notri našlo, prevelik. Ampak boste pa težko rekli, da se to ne da ali pa da je nemogoče, kajti tukaj se bomo pa veliko lahko naučili od sosedov Hrvatov. Upam, da vsaj ustavno listino preberete in da veste, kaj počnete s tem, če teh arhivov v Slovenijo ne bo. In izjave o veleizdaji so čisto na mestu, veste. Tam jasno piše, kaj je treba in kaj mora država storiti zato, da pridobi svojo kulturno in zgodovinsko dediščino. V državi za kulturno dediščino ne bo dovolj, da bo zet gospoda Klemenčiča dobil nepovratna sredstva za obnovo gradu. Kulturna dediščina so tudi arhivi. In to zelo pomembni. Kajti, govorijo o velikem delu slovenske zgodovine. In tukaj pričakujemo in bomo zahtevali in bomo še kako glasni, da se ti arhivi vrnejo Sloveniji. Seveda vi pač lahko rečete, da Slovenska demokratska stranka nenehno pogreva zgodovino. Zgodovine ne bi bilo treba prav v ničemer pogrevati, če bi zadeve postavili na svoja mesta in jih poimenovali s pravimi imeni. Zločin je zločin. In zločin je treba raziskati in poiskati zločince. Ampak veste, neke stvari se v tej državi ponavljajo. Ne najdemo nikogar, ki je odgovoren za ta dejanja po vojni, pa dobro vemo že danes, koliko civilistov je bilo mrtvih, pobitih. Podobno se dogaja pri bankah, se pravi, nenehno, ko gre za zaščito lastnih elit. Pred tem ni mogoče zbežati in verjetno se v tej državi ne bo naredil noben korak naprej, dokler ne bomo sposobni sprejeti niti resolucije o totalitarizmih v Državnem zboru. In poglejte ta dvojna merila, ki človeku res obrnejo želodec. Poslušamo o tem, kako se je šlo na ogled Hude jame, kako tam ljudje delajo, kako te to presune in je boleče. Res je boleče. Jaz sem bila v Hudi jami že nekaj let nazaj, ko so bili vsi ti ljudje še po gajbicah pa tudi v luknjah. Ampak na drugi strani, ali veste, pa imamo odločitev Ustavnega sodišča, ki jasno pove, kaj je rdeča zvezda in kaj je totalitarni režim, pa v tem Državnem zboru lahko gledamo poslance, ki samozavestno s to rdečo zvezdo govorijo za to govornico. Pa imamo odločitev Ustavnega sodišča. Niti v tem hramu demokracije nismo sposobni urediti tega, da bi rekli, so stari, ki sodijo v Državni zbor, in so stvari, ki ne sodijo. Tudi na številnih dogodkih, celo državnih proslavah se lahko maha z jugoslovansko rdečo zvezdo. Rdečo zvezdo nenazadnje armije, ki vete, kaj je počela v tem prostoru. Pa se nič ne zgodi. Celo ščiti se te ljudi. Zato boste težko pripisovali ideološke teme Slovenski demokratski stranki. Slovenska demokratska stranka ne maha z rdečimi zvezdami, želi pa, da se uredijo tiste najbolj civilizacijske norme, ki bi se spodobile za to, da imamo ustavo na podlagi demokratičnih principov. Mi lahko govorimo, da živimo v pravni državi, ampak vladavina prava tukaj ne deluje. Dejstvo je, da če se pač najde neko morišče, da je nujno, da pridejo tja vsi tisti, ki so odgovorni za to, da se v državi poskrbi za pregon, da pride sodnik in da opravi svoje delo. To ne more biti diskrecijska pravica. O tem ne moremo govoriti, da je to pretežko ali pa da so postopki predolgi. Nobeno človeško življenje, smrt ali pa uboj ne more biti razlog, da je nek postopek predolg. To je naša dolžnost. In ko govorite, »dali smo sredstva, sprejeli smo nek hibridni zakon«, ta zakon ne rešuje vsega in ne tistega temeljnega. Dobro veste, kaj so ob tem mislili številni svojci, ko se je sprejemal ta zakon. Ne mečite peska v oči. Bomo enkrat začeli v Državnem zboru tako kot je treba, po vrsti, s tem, da bomo sprejeli konvencije, ki jih sprejemajo drugi parlamenti, te stvari so že dodobra tudi države uredile in se ne vračajo na te teme. Ampak veste, zanimivo je, tudi njihovo stanje v državi se izboljšuje, zato ker so te stvari zelo povezane z elitami, ki trajajo in trajajo v tej državi, in so zaščitene. In so zaščitene. Jaz seveda zakon podpiram, nikakor ne morem pristajati na to, da tudi mladi kolegi, čeprav vem, da so radi izvirni, da na tak način pristopajo v Državnem zboru, ko govorijo, zaprimo se v eno sobo z alkoholom. Saj tega alkohola je bilo v preteklosti, tudi ko so se te stvari dogajale, zelo veliko. Tudi zato, da bi se kaj pozabilo, kar se je dogajalo. To se ne da pozabiti in breme nosijo tako storilci kot žrtve. Tega bremena, spoštovani, ni mogoče nositi tako enostavno, kot morda nekdo misli. In s tem, da niso odprti arhivi, da je onemogočeno delo, s tem, da se odpovedujemo arhivom iz bivše države, s tem, da nekdo zdaj loputa z blokci po mizi zato, ker nekdo drug razpravlja, se vidi, kako trdno je to zakoreninjeno v tej družbi. Mi nismo sposobni nekega normalnega dialoga brez posmehovanja, brez tistih zategovanj, samo zato, da bi se lahko dejansko stvari zaprle tako, kot bi se morale. Potem ne pričakujmo, da bo te zadeve rešil šolski sistem, ker jih ne bo, ne bo jih, ker je to dovoljeno. Zakaj sem omenila šolski sistem? Zato ker imamo na Facebooku tudi slike učiteljev, ki se slikajo z rdečo zvezdo, zato ker po Velenju potekajo zaobljube Titu, pa imamo odločitev Ustavnega sodišča, vse to imamo. Ampak to se ne bo spremenilo, če mi ne bomo začeli, tako kot sem poudarila in bom še tisočkrat povedala, pri resoluciji in potem podprli tudi tovrstne spremembe in ne iskali podlage v ideologijah. Tukaj ne gre za ideologijo, tukaj gre samo za to, kaj je prav in kaj ni prav. Tukaj gre samo za to, ali bomo v tej državi pokopani vsi tako, kot bi morali biti, če se zgodi zločin. Ni razlike, če ti nekdo po krivem vzame življenje, ni razlike, spoštovani. In dokler bo ta razlika obstajala, nismo naredili pravega koraka v pravo smer. Lahko nekoga pokopljete, lahko dovolite, da mu svojci prižgejo svečo, ampak poglejte, še vedno ne vemo, kdo je za to odgovoren. Še vedno se ti ljudje počutijo zelo zelo odrinjene in na pragu, in še vedno poslušamo tukaj o nekih vaških stražah. Lepo vas prosim, kaj pa imajo vaške straže z otroki iz Petrička ali z pomorjenimi otroki v Ormožu? Ničesar. Mene pa zanima, kdo je odgovoren za to. Kot mater, kot pedagoga in državljanko me zanima, kdo je odgovoren za takšne zločine, ki jih ta narod v preteklosti nikoli ni doživel, jih je pa v času po vojni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marko Ferluga, pripravi naj se gospa Eva Irgl.
Hvala za besedo. Kakor je bilo slišati tudi do zdaj, gre za eno zimzeleno temo, ki se bo neskončno izrabljala v političnega namene. Zakaj to govorim? Nikoli ne bo dovolj dobro, ne ta zakon, ne geste, ne nameni, nikoli ne bo dobro, dokler ljudje ne bodo sami pri sebi razčistili. Pogrevanje te zgodovine, zastrupljanje mladih generacij, to, kar je govoril Andrej, s katerim se tudi zelo strinjam, ne kaže nobene perspektivnosti. Govoriti tukaj o civilizacijskih normah, o iskrenosti, o obžalovanju, vse tukaj gre v neki igri in kontekstu neke patetike, licemerja in dvoličnosti, neke politike in zanikanja in manipulacije. Eni so dediči enega sistema, drugi so dediči drugega sistema in vrednot, to vse skupaj se meša in to vse skupaj narod zastruplja. Če smo realni, mislim, da je ta vlada, tudi na pobudo NSi, se pravi je zavzela en pravilen pristop, je naredila korak naprej. Korak naprej v smislu, da se podpre ta zakon in se naredi tisto, kar se v 25 letih ni dalo. To izrabljanje te teme, boleče teme nas nenehno vrača v preteklost, namesto da bi nam dalo to neko možnost te prihodnosti. Jaz mislim, da se je s tem zakonom naredil korak naprej. Na nas politikih, ki bi bili odgovorni, pa je, da smo odrasli in da te boleče preteklosti pustimo za sabo. Ta zakon to zagotovo omogoča. Ne iščimo nemira, ne iščimo nekih napak, nekih negativnosti v tem zakonu, ampak gremo naprej. Pustimo to res ta pravim zgodovinarjem in strokovnjakom, da naredijo svoje delo, prav tako tudi Komisiji za povojna grobišča in nehajmo že enkrat iskati slabosti. Apeliram tudi na vse deležnike, tudi na cerkev, da bi v duhu škofa Šuštarja zaključili to narodno tragedijo. Da so pravilni nastavki, ki so narejeni v tem času, nam dajo vedeti tudi odzivi tudi s strani Nove Slovenije. Naloga države in organov pa je, da opravijo svoje delo, kot so jim dani zakoni, tako morajo tudi postopati. Vedno si radi dajemo sol na odprto rano in vedno znova in znova dokazujemo, da smo narod, ki uživa v teh bolečinah in nočemo ali pa ne želimo gledati naprej. Jaz se vedno sprašujem, ali bomo kdaj to mogli preseči in šli naprej. Po drugi strani pa, ali ni krščansko enkrat za vselej odpustiti in tem generacijam, ki so to trpele in preživele in ki počasi usihajo, jim damo neki mir. Jaz mislim, da smo naredili zelo veliko korakov v tej smeri, da pomirimo to bolečino tega našega naroda in da se vsi obračamo proti prihodnosti. Iskati same slabosti in iskati to, kar ima sigurno vsak izmed nas izkušnjo, ki je zagotovo za tisti čas bila verjetno zelo močna, jaz mislim, da nima mesta več. Mi moramo po 25 letih tudi s to novo dražbo narediti korak naprej in se usmeriti v prihodnosti. Imamo veliko problemov, se strinjam. Delajo se koraki po koraki. Jaz sem tudi v tej smeri, saj pravim, sem nestrpen, ker bi rad, da bi to precej hitrejše šlo, kot je. Nenazadnje jaz mislim, da je ta zakon, ki ga je dal NSi in ta vlade in smo ga podprli v SMC, dobro. Ta zadeva, ko so pa kolegi SDS zdaj na novo spet dali neke nove variante, pa nima smisla, ker spet lomi in ne dela v tisti konstruktivni pozitivni smeri, v katero bi morali iti.
Hvala lepa. Replika. Izvolite, gospa Žibert.
Hvala lepa. Gospod Ferluga si išče slabosti v zakonu. Zakaj se pa zakoni spreminjajo? Potem sprejmimo en zakon, razpustimo Državni zbor, ker je zakon takšen, kot je in se ne odpravljajo slabosti in se tudi novi ne sprejemajo. Neumnost, da ji ni para, to, kar ste rekel. Mi smo že takrat poudarjali na to slabost tega zakona. Kdo zastruplja družbo? Mi samo želimo, da so pri izkopu poleg organi pregona in sodnik. To je vse. O kakšni zastrupljenosti družbe govorimo? Čisto preprosto. Samo želimo, da se stvari izpeljejo tako, kot je to zapisano v Kazenskem zakoniku. Spoštujmo zakona za vse v tej državi. To je edini problem, ki ga poudarjamo. Ne moremo reči, ne iščimo slabosti, ne iščimo [[…]]To je velika slabost tega zakona. Nič drugega ni tukaj, kar bi bilo treba zdaj metati na plano. Ali bomo to uredili, ali smo sposobni to urediti ali pa nismo? Jaz trdim, da bi morali. Vi pa pravite, da je tako dovolj. Ni dovolj! Kajti tako imamo različne oblike, kadar se najde nekoga, ki je bil tako ali drugače najden in je umrl nasilne smrti. To je razlika. In mi delamo razliko v tej državi.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Eva Irgl. Pripravi naj se gospod Jože Tanko.
Najlepša hvala za besedo še enkrat, spoštovani gospod podpredsednik. Že prej sem v imenu predlagatelja rekla, da bo treba nekaj reči tudi o tem, kako država glede pokopa žrtev ne upošteva želja svojcev, čeprav bi jim njihove želje morale biti prvo vodilo, sploh ker gre za tako pomembna vprašanja, res na tisti najbolj subtilni človeški ravni. Zato je treba tem ljudem prisluhniti. Želim spomniti, da so se slovenski škofje pred časom v skupni izjavi, kjer so spisali določene sklepe, ki so jih soglasno sprejeli, jasno opredelili do reševanja izvensodno umorjenih žrtev medvojnega in povojnega nasilja. In takrat v tej izjavi, se boste verjetno spomnili, je bilo med drugim rečeno, da naj bodo žrtve oziroma ne samo rečeno, takšen sklep je bil sprejet – naj bodo žrtve, ki so bile najdene v Hudi jami, pokopane v spominskem parku Teharje, saj se svojci od svojih najdražjih, ki so bili tja pripeljani, največkrat spominjajo prav na tem mestu in tam opravljajo tudi molitve. Ampak odločitev je padla drugačna in to na najvišjem vrhu države. Zgodila se je namreč skupna izjava predsednika države gospoda Boruta Pahorja in nadškofa Stanislava Zoreta, ki sta pojasnila, da bodo žrtve zaradi številnih tehničnih in prostorskih ovir pokopane v spominskem parku Dobrava pri Mariboru. Poglejte, takrat smo mi podprli v izjavi za javnost vse sklepe oziroma vse, kar sta se tako nadškof kot predsednik države dogovorila v tej izjavi, nismo pa podprli predloga, da se posmrtne ostanke žrtev iz Hude jame prenese v spominski park Dobrava pri Mariboru. In tudi danes še vedno menimo, da bi bila najboljša možna odločitev in prava odločitev pokop v spominskem parku Teharje. Tako nenazadnje želijo tudi svojci in tako so se v svoji izjavi zavezali tudi slovenski škofje. In osebno menim, da ne moreš mimo tako globoke zaveze, kot so jo soglasno dali slovenski škofje, in predvsem, da tehnične ovire ne morejo biti razlog, da niso posmrtni ostanki pokopani na tem mestu. Dovolite mi, da tu povem, da sem se pri teh postopkih kar nekaj časa ukvarjala s temi vprašanji in se spraševala, kaj so tiste tehnične ovire, zaradi česar te žrtve ne morejo biti pokopane na Teharjah. Naj povem, da do sedaj tega ni znal pojasniti še nihče dovolj natančno. Največkrat se govori o tem, da naj bi bilo na tem območju smetišče, da zato tam žrtev ni mogoče pokopati. Jaz sem se pogovarjala z gospo, ki spremlja dejavnosti na tem področju, zlasti pa je glas žrtev svojcev, ki imajo žrtve na tem območju. Gospa je spraševala celjskega župana gospoda Bojana Šrota, katere so okoljske ovire oziroma tehnične ovire, zaradi katerih dejansko ne bi mogli pokopati dostojno teh ljudi na tem mestu. In odgovorjeno je bilo naslednje, poslušajte: »Že pred leti je Mestna občina Celje predlagala Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, da se na območju Spominskega parka Teharje uredi kostnica. Na območju parka namreč ni nobene deponije in ga ni potrebno sanirati. Nam ni nikoli nihče omenil, da so kakšni okoljski problemi oziroma zadržki, so pa tehnični, ampak so preprosto rešljivi. Gre samo za to, da spremeni OPPN in se izgradi kostnica oziroma grobnica.« Skratka, teh tehničnih ovir naj ne bi bilo, tako da jaz tukaj ne razumem, zakaj se ni sledilo željam svojcev žrtev. Sicer pa, ko govorimo o tej temi, spoštovani kolegice in kolegi, gre za širši kontekst, vedno je treba pogledati na to temo v širšem kontekstu. Slovenija je, kot rečeno, prepredena z množičnimi morišči, več kot 600 jih je evidentiranih. Tega sedaj v tem trenutku ne ponavljam zato ponovno, ker tega ne bi vedeli recimo poslanci v Državnem zboru, ampak zato, da morda ta podatek ujamejo tudi mlade generacije ljudi, ki je prav da poleg iskanja kvalitetnega življenja, katerega pogoje zanj pa mora ustvariti vlada, poznajo tudi dogodke, ki so se odvijali v naši ne tako oddaljeni preteklosti. Seveda imamo še kar nekaj neraziskanih področij, ampak ljudje vedo, nekateri posamezniki vedo, kje so ti kraji, kamor so zagrebli trupla žrtev. In prav je, da tudi spregovorijo. Jaz sem že pred leti, zdaj že kar dolgo nazaj, mislim da, v mojem drugem mandatu pozvala tudi predsednika Zveze združenj borcev NOB, da naj odveže molčečnosti vse tiste, ki naj bi bili zavezani molčečnosti, da vendarle povedo, kje so ti grobovi. Ker ljudje si ne želijo ničesar drugega, kot samo to, da preden umrejo položijo tam cvetje in svečko prižgejo in se dostojno poslovijo od teh svojih sorodnikov. Tukaj se govori vse povprek, poslušamo veliko neumnosti, da ne govorim nekih pobalinskih izpadov in preprosto zaradi tega, ker se globine te tematike ne razume. Ne razume se je, zato ker se ne poglablja dovolj vanjo. Pa je potrebna te poglobitve, kajti šele takrat, ko dejansko postaviš stvari na svoje mesto, da priznaš, da je bilo nekaj hudo narobe, šele takrat lahko začneš graditi neko boljšo, bolj zdravo skupno prihodnost, na zdravih, ne pa gnilih temeljih. Kako vam to ni jasno? Tukaj ne gre za to, da se ukvarjamo z ideologijo. To nima nobene veze z ideologijo, ima pa veliko vezo s civilizacijski normami, s tem, kaj pomeni vladavina prava, kako se obnašamo do teh stvari. In jaz si ne dovolim, da še kdo v tem državnem zboru reče, da se ukvarjamo s preteklostjo, namesto da bi se ukvarjali s prihodnostjo. Ker se je pomembno ukvarjati s preteklostjo, če nismo stvari postavili na svoje mesto takrat, ko je bil čas za to, zato da lahko živimo boljšo prihodnost. In če vam to ni jasno, potem jaz ne vem, kaj je še treba reči, tudi doma v družinah, če ne postavite stvari na svojo mesto, prihajajo nazaj kot bumerang. Kot bumerang. In jih je treba kot takšne vzeti. Jaz žal ne razumem, zakaj nekatere stvari niso bile izpeljane takrat, ko je bil čas za to, pa bi morale biti. Če bi bile, verjetno se danes ne bi pogovarjali o tem. Predvsem pa bi, če bi bile stvari takrat postavljene na svoje mesto, ko je bil čas za to, bi danes takšno spremembo vsi brez pomisleka podprli. Popolnoma vsi, ker je to v skladu z vladavino prava, v skladu z mednarodnimi konvencijami. Kjer je zločin, je tudi zločinec in zločinu sledi kazen. Tukaj ne gre za revanšizem ali maščevanje. Tu gre za to, da damo slovenskemu narodu jasen signal, predvsem pa generacijam, ki prihajajo za nami, mladim generacijam, jasno misel, da če se zgodi zločin, potem mora biti ta kaznovan. Tak vrednostni sistem moramo zapustiti svojim zanamcem. Če ga ne zapustimo, kaj smo storili? Anomalijo družbe, žal. In leta in leta prikrivate, skrivate, odklanjate vse, kar je povezano s temi tako pomembnimi vprašanji, ki so pravzaprav bistvo in bit naroda. Vedno znova se oddaljujete do njih, skačete stran od resnice. Ampak enkrat je treba temu reči dovolj. In v Slovenski demokratski stranki s tem zakonom, z novelo tega zakona ne delamo nič drugega kot samo to, da postavljamo stvari na svoje mesto in da smo jasni in dosledni. In, spoštovani gospod Ferluga, jaz osebno sem ves čas, ko smo sprejemali ta zakon, ko je bil v postopkih, opozarjala, da bo prišlo do nekaterih ovir, ki pa ne peljejo k neki pravični rešitvi. Ves čas sem na to opozarjala. In kot opozicijska poslanka mislim, bi se počutila zelo slabo, če bi vedela, da se stvari ne peljejo v pravo smer v določenih segmentih in delih zakona, pa bi bila tiho. Pa saj ne morem biti preprosto tiho, ne morem biti. In to ne pomeni, da se ukvarjam s preteklostjo, s prihodnostjo pa ne. To pomeni, da stvari postavljam na svoje mesto, zato da se lahko ukvarjamo tudi s prihodnostjo. Ampak veste kaj je največji problem? Da je vaša vlada tista, ki bi se pa res morala začeti ukvarjati s prihodnostjo. Pa se? Ja, ste skomignili z rameni, jaz vas razumem, ker veva oba zakaj. Ker je preprosto malo narejenega na vseh področjih. Ne rečem, da nič, da ni nič narejenega, tega ne morem reči, ampak premalo in seveda prepočasi. To pa bi jaz pričakovala od Vlade. In to je pravzaprav delo Vlade, da se ukvarja tudi s prihodnostjo ali pa predvsem s sedanjostjo in prihodnostjo. Seveda pa dokler ne postaviš temeljev, zdravih temeljev, ki temeljijo tudi na preteklosti, je vse ostalo navadno sprenevedanje, navadno sprenevedanje, manipulacija in nič drugega. Poglejte, okoli 600 prikritih morišč in še veliko neodkritih, sem prej povedala, kažejo neverjetno zgodovinsko in družbeno sliko. Zgodovinsko – zakaj? Zato, ker kažejo na državo, ki je tako rekoč prepredena s kostmi, mi hodimo po kosteh, če se bolj slikovito izrazim, ki vsakega izmed nas zaznamujejo. Vsaj upam, da nas zaznamujejo, ne glede na to, kateri strani so ti posmrtni ostanki pripadali. Ne moremo jih zaobiti, nič več. Ne moremo jih tudi izbrisati, se jih ne da več, čeprav se je želelo. Ne moremo jih več zanikati in prekrivati, so pač dejstva. In zdaj je treba storiti vse, da so sprocesirani postopku tudi v skladu s pravnimi načeli. Kar pa zadeva družbeno sliko pa kažejo na to, da je bil po vojni, to pa vem, da zelo neradi slišijo kolegi, zlasti iz Socialnih demokratov kot nasledniki, dediči tega totalitarnega režima oziroma komunistične partije, ki je marsikaj udejanjala, kažejo na to, da je bil po vojni v obdobju, ko nastopi čas miru, pomorjen cvet takratne slovenske inteligence. In zato ni presenetljivo, da se, če tako rečem, umetno zgrajena, nenaravno zgrajena inteligenca tako bori, da krčevito ohrani prav vse privilegije na vseh področjih, pa čeprav so bili tudi zaradi tega dejstva, ki je obrnil sliko naroda, krivično pridobljeni. Gospod Justin Stanovnik, sama ga zelo cenim, gre za filologa, kritičnega misleca, po koncu vojne je prestal taborišče zapora Teharje, potem je še eno leto preživel v koncentracijskem taborišču Strnišče na prisilnem delu, ampak on je na eni izmed komisij za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, ki jih opozicija tako v prejšnjem mandatu kot v sedanjem mandatu redno obstruira, dejal naslednje; izjema misel, ki definira v celoti takratni čas in kaže na to kako pomembno je, da preteklost postavimo tja kamor sodi, da lahko živimo sedanjost in boljšo prihodnost, in da se zavemo, kaj to pomeni. Gospod Justin Stanovnik je dejal na seji komisije naslednje, citiram: »Težka vprašana rešujejo elite. Vendar pa imamo Slovenci problematično elito, zato ker je nova elita nadomestna elita. Pravo elito, historično, tisto, ki se je rodila in rojevala organsko, tisto so namreč leta 1945 pobili. In ljudje, ki so prišli na njihova mesta, neverjetno, niso imeli občutja, da so samo nasledniki nečesa, da jim mesto ni povedalo, da so le nasledniki nečesa, in to v celotnem diapazonu od tehnike do literature, do umetnosti in morda celo do cerkve.« Konec citata. To kaže družbeno sliko slovenskega naroda. In zato je treba o teh stvareh razpravljati. In zato to ni ukvarjanje s preteklostjo, ampak postavljanje stvari na svoje mesto. Postavljanje stvari na svoje mesto. Me pa čudi, da takrat, ko pa se politiki iz levice, ko je treba pred soji žarometov kazati obraz, da se vse dela dobro na tem področju, ko rečejo, da delajo za prihodnost, čeprav se ukvarjajo z istimi vprašanji, kot se konkretno sama in Slovenska demokratska stranka, takrat rečejo vsi in vsi mediji to pokrijejo, da se dela za prihodnost. Slovenska demokratska stranka pa ne dela za prihodnost, ampak ostaja v preteklosti, kar je čista neumnost in to zavračam v celoti. Ne samo, da smo v tem mandatu predlagali izjemno število zakonov, ki so vezani na sedanjost in prihodnost ljudi, da smo želeli izboljšati kvaliteto življenja ljudi, pa ste bili proti, ne samo da delamo vse to, ampak obenem, se tudi zavedamo, da brez poznavanja preteklosti ne more biti prave in jasne prihodnosti. Zato si ne dovolim več teh, sploh ne vem kako naj se izrazim, teh besed, ki so res samo floskule. Res. Floskule floskule floskule. V tistem času so bili pomorjeni drugače misleči, bili so pomorjeni premožni posamezniki, svetovljani naprednega duha, tako kot sta bila na primer zakonca Hribar. Država se je sedaj opravičila svojcem. Pomorjeni so bili ljudje, ki so skrbeli za kulturno, cerkveno, družbeno življenje, skratka tudi tisti ljudje, ki so bili grožnja sistemu, saj bi lahko vzpostavili neko politično opozicijo. In danes je torej čas, da res zarežemo v to in naredimo končno nek prelom s tem, ampak tako, da spoštujemo vladavino prva. Na ta način lahko to rešimo. Saj mi vas ne silimo v ne vem kakšne postopke, ampak samo v to, da delujemo v skladu z zakoni, in da se jih upošteva, da se jih dejansko upošteva, ne pa da je po sedaj veljavnem 9. členu, tretji odstavek, tako, da ima komisija diskrecijsko pravico, da lahko začne kar sama postopke, brez da pride na lice mesta preiskovalni sodnik, kar je popoln absurd, popoln absurd. Komisija jih obvesti, ampak gospodje iz udobnih foteljev, iz pisarn pa ni nujno, da pridejo na lice mesta in pogledajo, kaj se tam dogaja. Gre pa za mesto zločina. Gre za mesto zločina. Tam kjer so trupla, je bil storjen tudi zločin. Gre za morišče. Gre za morišče in zato morajo biti organi pregona in organi odkrivanja prisotni na teh mestih. Ne pa samo iz pisarne reči, ja, okej, seznanili smo se z novim moriščem. Kakšen odnos pa je do tega. Potem pa komisija lahko kar začne postopke. Na to mi opozarjamo. Je minimalna stvar, ampak ključna, ključna stvar za pravično reševanje teh vprašanj. Poglejte, jaz moram reči, indiferentnost določenega dela politike, ki potem gre tudi na določene prebivalce, ampak predvsem politike, ker politika je tista, ki potem kroji nek način dela, se pravi, indiferentnost določnega dela politike do teh zgodovinskih vprašanj dejstev je zame grozljiva. Več kot očitno je, da se nekateri ne morete soočiti s preteklostjo, ki ni tako brezmadežna, kot so vam jo kazali ali pa desetletja slikali, vam ustvarjali neke Potemkinove vasi. Jaz verjamem, da je to težko, ampak s skupnimi napori pa zmoremo to preseči. Tudi vam pomagati. Jaz razumem, da je to težko, če so vam leta in leta govorili, da je samo to prava resnica, je težko potem prepoznati, da je možnost argumentacije še kje drugje tudi, in da so tudi argumenti, ne samo argumenti, ampak dokazi tudi na drugi strani, ampak da jih je seveda treba upoštevati. Mi nismo nikoli zares obsodili tega, kar se je zgodilo. Nikoli. In če se napak ne prizna in obsodi, je velika verjetnost, da se bodo ponovile. Že večkrat sem povedala, ker nismo povojnih pobojev obsodili takrat, ko je bil čas za to, ker nismo šli v iskanje procesiranja storilcev, razen v enem primeru, pa potem je ta primer zastaral, se seveda narod ni mogel kaj prida naučiti od tega, in seveda so se potem zgodili nedaleč od nas poboji v Srebrenici. In tukaj mi dovolite, da še enkrat preberem, kaj je povedal pripadnik vojske bosanskih Srbov: »Tudi Jugoslavija je leta 1945 ubila na stotisoče ujetnikov in nihče ni nikoli odgovarjal, zato smo verjeli, da bodo grobnice okoli Srebrenice odkrite šele čez 50 let, takrat pa bo vse pozabljeno.« Izjava, ki pove, zakaj je tako pomembno, da se zločine obsodi ob pravem času in da morajo tudi storilci za zločin odgovarjati. Se pravi, če pravočasno obsodimo zločin in tudi če pravočasno damo signale kot družba, da je postopke treba sprocesirati, potem je manjša verjetnost, da se bodo še kdaj takšni zločini ponovili. Še enkrat, zločini proti človečnosti, kamor sodi tudi ta zločin genocida, ne zastara, ne zastara ne po mednarodnem in ne po domačem pravu. Ampak mi imamo še en problem, zgodovinsko gledano ali pa v uporabi pojma zgodovina ali v tem, kar se uči v zgodovini. Zgodovinski učbeniki v osnovnih in srednjih šolah še danes z zelo veliko mero zadržanosti pišejo o tem, kaj se je v resnici dogajalo. Zelo malo, tako po kapljicah, res po kapljicah. In ne samo to, vse se dela na tem, da je še vedno nek nadzor nad zgodovinsko resnico. Pa kdo so ti ljudje, ki nam govorijo, da so edini zmožni nekega resničnega vpogleda v zgodovinsko resnico, če pa vemo, da na dan prihajajo dokumenti od vsepovsod, ki kažejo povsem drugačno luč. Da ljudje, kljub temu, da jih je še vedno strah, govorijo naglas in povedo, kaj se je dogajalo. In ko sešteješ, koliko je dva plus dva, moraš upoštevati tudi drugo plat zgodbe. Tega se pa ne vidi, povečini ne, v slovenskih osnovnošolskih in srednješolskih učbenikih za zgodovino. To je problem in to mene osebno zelo žalosti. Skratka, jaz si želim, da bi danes Državni zbor premogel to modrost in dejansko ugotovil, da delamo vse v smeri, da postavimo še dodatno varovalko, kot sem že večkrat povedala, in da dejansko naredimo zakon tak, da bo stal v vseh pravnih pogledih. In prav je, da v Slovenski demokratski stranki na to tudi opozarjamo, vsakič znova, če je treba. In to ni vračanje v preteklosti, ampak delanje za boljšo prihodnost. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko. Pripravi naj se dr. Mitja Horvat.
Hvala lepa za besedo. Najprej moram izreči začudenje nad stališčem Vlade, ki ne podpira nekega pozitivnega pristopa k izboljšavi pri teh postopkih, kar zadeva povojne izkope žrtev in postopke identifikacije. Moram reči, da sem nad tem, kar piše v stališču Vlade, zgrožen. Prav tako moram reči, da sem zelo razočaran tudi nad stališčem Nove Slovenije, ki pripravlja osnovni zakon, ki ga je koalicija, očitno, po neki politični trgovini podprla, da te rešitve, te izboljšave ne podpira. Včeraj sem slučajno gledal neko tiskovno konferenco komisije, vem, da je govoril dr. Mitja Ferenc, ki je povedal, da se tudi po tem zakonu srečujejo s težavami na terenu. Da se ne more v nekaterih primerih zamejiti lokacij, kjer se je ta morija zgodila. Da se najdejo tudi ljudje, ki preprečujejo, da bi se postavil križ, ne zvezda, ampak križ, ker gre očitno v teh primerih za krščanske, katoliške ljudi, in tako naprej. Zakon ni popoln, zakon, ki je bil sprejet v Državnem zboru, ni dokončen, pomenil pa je neko smer, kjer se je določene stvari, ki so bile do tedaj jasne, celo relativiziralo. V primeru, ko gre za povojna morišča, ne moremo govoriti o vojnih ali povojnih grobiščih, to je terminsko zgrešeno. Prava definicija je morišče, ker se je zgodil umor, množični umori so se zgodili. In dokler v Državnem zboru politika ni sposobna stvari poimenovati s pravim imenom, do takrat bodo vedno težave z razumevanjem nekih pojmov. Mislim, da bi morali te stvari postaviti tako, kot so marsikje postavljene. V Teharjah je bilo taborišče, tako kot je bilo taborišče na primer v Dachauu, kot je bilo taborišče Ošwiencim ali katerokoli drugo taborišče. In to, kar se je zgodilo v teh povojnih dogodkih oziroma povojnih morijah, so to morije, niso to ne dogodki, ni to ne vem kaj. Mislim, da je Slovenija ena redkih držav, kjer so v večinskem delu politike problem celo definicije, akti in obsodbe, ki so evropsko pravnoveljavno sprejete. Mi celo načelnih aktov, ki jih je sprejel Evropski parlament ali Evropski svet v Državnem zboru ne moremo potrditi in sprejeti v izvornem besedilu. Kaj se razlikuje prevod od izvirnika, če se obsodi vse tri totalitarizme – fašizem, nacizem in tudi komunizem? Kaj je težava za Državni zbor? Ali se v tem tretjem, vam najbrž ljubem, blizu pri srcu, totalitarizmu niso dogajale nezakonite zadeve, umori in tako naprej, množični umori. Niti en totalitarizem se ni ohranil na oblasti, sploh ne dolgo dobo brez nezakonitih posegov v človekove pravice. Niti eden. Niti eden totalitarni sistem se ni obdržal brez množičnih eksekucij, ki so bile storjene na nepravni osnovi. To se je dogajalo na Kubi, to se dogaja v Zimbabveju, to se je dogajalo tudi pri nekaterih režimih, kjer so po 2. svetovni vojni vladale vojaške hunte, ko so ljudje kar izginevali. In to so počele vse tako imenovane osvobodilne formacije, ki so se borile proti kapitalizmu in naj bi osrečevale ljudi in jih silile v neko lepšo prihodnost s tem, da so čistili po svoji državi. imamo zdaj primer tega sporazuma s FARC v Kolumbiji. Ko se nekoliko obrnemo nazaj v preteklosti in sprejmemo tiste pretekle dogodke, tudi odkrivanje dogodkov iz preteklosti v sedanjem času, imamo dober primer Nemčije. Tam ni noben primer, ko se odkrije nekega paznika v vojaškem taborišču oziroma v tem kanclagerju, ali kako so mu že rekli, in ga potem ne glede na starost sprocesirajo preko kazenskega postopka in obsodijo. Imamo tam obsojence, ki so stari skoraj sto let, ampak iz vidika pravne države, z vidika gojenja kulture, demokracije, je pač to pomembno sporočilo, ki se dogaja v Nemčiji. Mi v tej državi tega sploh nismo sposobni narediti. Prvi problem je najbrž to, da se ne prizna, in to počnejota hip vrhunski predstavniki slovenske oblast, da se je zgodil genocid. Teh povojnih umorov se pri nas ne prizna kot genocid. Predsednik Državnega zbora govori o naravnem pravu zmagovalcev, drugi to ponavljajo in se tako tudi obnašajo. V tem primeru tega zakona je najbrž normalno, da tam, kjer se ne pojavi, mi nimamo več opravka z domnevnimi vojnimi grobišči, ampak imamo opravka z dejanskimi morišči. Mi smo prišli v situacijo, ko imamo zadeve kartirane, identificirane in imamo dejanska morišča z desetinami, stotinami ali tisočimi ljudi v posameznem grobišču. In če se slovenska kazensko-preiskovalna oblast ne zgane, da bi se ob odkritju takšnega množičnega morišča tam postavilo preiskovalni organ, da bi sodeloval in preiskoval te stvari, potem ne moremo to drugače reči, kot da se poskuša na vse možne načine zadevo zminimalizirati in zbanalizirati. To, da je Vlada in da so preiskovalni organi v situaciji to početi, najbrž ne moremo šteti, da ta država ne deluje dvolično. Nemogoče je to oceniti drugače kot dvolično ravnanje. Kaj so žrtve, ki jih je povojna oblast brez sodbe zajela, in to ne glede na starost, ne glede na spol, pomorila, kaj so te žrtve drugačne kot žrtve ene prometne nesreče ali kakšne druge nesreče ali pa žrtve uboja? Zakaj tam lahko steče preiskovalni postopek forenzika, tu pa se to ne dogaja. Mislim, da se je treba tu postaviti tudi v neko drugo vlogo. Sprašujem državnega sekretarja ali pa predstavnike SD, Desusa, SMC, kako bi ravnali, če bi se v tistem breznu našel vaš otrok ali pa vaš oče. Bi vam bilo vseeno, ali leži tam notri, ali bi vam bilo vseeno, da ga pokopljejo v treh kosih, kot se zdaj dogaja, da ločeno pokopljejo ali poberejo ven glave, ločeno preostali del telesa in še tretji del, stegnenico, za morebitno kasnejšo DNK analizo, ki je sploh nekaj shrajnega? Kako bi vi osebno gledali na te stvari v SD pa v Desusu pa v SMC, da bi, recimo, pač prišla neka skupina ljudi, zajela vaše starše, jih tam pobila, vrgla v neko jamo in potem bi bili za to, da se naredi preiskava in ugotovi, kdo je to storil, ali bi bili proti? Ali bi vam bilo vseeno? Ali bi jih pustili v tistem breznu? Bi bile to žrtve, recimo, vaši starši, nekih dogodkov ali bi bili žrtve umora? Na ta vprašanja je, po mojem mnenju, sila preprosto odgovoriti. In če znate najti odgovor na tak primer, potem veste, kaj nam je v tej državi za narediti. Mislim, da taka ignoraca, ki se jo gremo še v 21. stoletju do teh nesrečnikov, ki so bili pobiti, stari od nerojenih otrok do nekaj mesečnih otrok do ljudi starih 50, 70 let in cel kup mladine, da je to nesprejemljivo. To ni neko dobro sporočilo tudi za naprej. In Vlada, ki zagovarja ali pa se aktivno vključi v prikrivanje zločina in neiskanje odgovornih in krivcev za taka dejanja in jih tudi, če bi jih najbržda odkrili, tudi obsodili ne bi, najbrž ne more voditi nekih kvalitetnih postopkov in rešitev tudi na drugih primerih, ker se vedno najde obrazložitev. In vse to, kar se dogaja z blokado iskanja odgovornih, iskanja krivcev za taka nagnusna dejanja, se tudi rezultira v sedanjih dogodkih, ki so povezani tako z bančnim kriminalom, gospodarskim kriminalom in ostalimi stvarmi. Čisto vse poteka enako. Ko gre za nekega malega državljana, ki je na tržnici prodal peteršilj za evro, ga je treba odkriti, ker ni to registriral preko davčne blagajne, se mu naloži 3 tisoč evrov kazni, da je bankrotiral tisti hip. Na drugi strani za vse listinske dokaze, kako poteka bančni kriminal, se ne dogaja skoraj nič. In Vlada, ki je sposobna takšnega sprenevedanja, najbrž ne more reševati situacije, ki je v tej državi, ne v reševanju tistih povojnih zgodb in morij, ne v preiskavi in reševanju in iskanju odgovornih za sodobni kriminal. Nemogoče, ne more biti učinkovita, ker ne rešuje niti stvari v temelju. Postavlja se tudi vprašanje, kaj so te naše povojne žrtve, umorjene žrtve, slabše od žrtev bosanske vojne? Tam lahko stečejo vsi postopki po PS, ni jim žal ne truda, ni jim žal ne časa, ni jim žal ne denarja. In vsakič, ko odkrijejo žrtve in izpelje vse postopke ugotavljanja identitete in tudi storitve dejanja, šele potem se opravi pokop, in to individualen pokop. Individualen pokop se naredi v Srebrenici. Naši predstavniki oblasti, sedanji predsednik republike, bivši predsednik republike, sedanji predsednik Državnega zbora pač se ob teh srebreniških dogodkih vedno spomnijo, nekateri so se teh pokopov celo udeležili in vedo povedati, da se nekaj ne sme več ponoviti, in da je treba krivce poiskati. Na svojem dvorišču, v svoji hiši, v svoji državi pa se to ne dogaja na tak način. Kaj je razlog, da ima ta ista oblast dvojna merila? Ene kriterije obžalovanja do dogodkov zunaj meja Republike Slovenije in druge kriterije, druga merila do tistih, ki so se zgodili tukaj v Sloveniji. Jaz bi lepo prosil, da Vlada na to odgovori. Kaj je razlog, da se na tako dva različna načina pristopa v stališčih slovenskih državnih političnih oblasti? Zakaj se na tako različne načine ukvarjamo s preiskovanjem in identifikacijo žrtev gonecidnih dejanj? Mislim, da bi tisti, ki so danes odgovorni za to zadevo, morali storiti vse, da se stvari tudi ugotovijo, in se ugotavlja tudi personalno odgovornost. Postopki bi po mojem morali biti sproženi, aamo očitno je pri nas zelo lahko izreči neko parolo Smrt fašizmu! Smrt nacizmu!, ne upa si pa nihče reči še tiste tretje stvari, Smrt tistim, ki so pri nas naredili večino žrtev med vojno in po vojni, in to zločine na poseben krut način! Tukaj slišimo marsikdaj, celo danes smo slišali nekoga ali pa neko gospo, ki je govorila Smrt fašizmu! Zakaj se ne izreče še tisto, kar je pri nas dejansko bil glavni problem. Pri nas je bil fašizem, je povzročil žrtve, vendar teh žrtev fašizma in nacizma v Sloveniji je nekaj odstotkov vseh žrtev, 95 % žrtev je naredil drug režim, druga oblast, in to ne večinoma med vojno, ampak večinoma po vojni. Večinoma po vojni, ko je režim imel že strukture oblasti, ko je že imel sodstvo, postavljeno oblast, saj ste že imeli med vojno revolucionarna sodišča, med vojno so revolucionarno sodili in kakor so, brez pritožbe, pač z dekretom so padale glave. Po vojni niti tega niste naredili. Očitno. Ampak kolektivno vozili ljudi v rudniške jaške, tankovske jarke in kraške jame. Zanima me, če ste demokrati iz SD, nesposobni obsoditi tudi tisti tretji režim, reči »Smrt komunizmu!«? Pa Desosovi pa SMC, tudi v Novi Sloveniji očitno, ker ste si vzeli pod krov pripravo tega zakona, ki je redefiniral pojme. Mi smo v situaciji, ko so vsi ti pojmi redefinirani: umor je povojni dogodek; medvojni umor, povojni umor je vojni in medvojni in povojni dogodek. To ni dogodek. To ni dogodek, to je umor. In take stvari je treba obsoditi. Ko bom, če bom jaz to storil, ko bom jaz na vrsti, pričakujem, da boste to storili. Če boste vi to storili, vam bom jaz to povedal. Ko pa so tisti tretji to storili, je pa treba njim povedati, da je to narobe bilo, in da je tudi režim, ki je takrat bil, dela krivice ljudem, in da so bile te stvari narobe. Mi se zdaj sicer ukvarjamo samo z enim problemom, ki se mu reče povojne morije. Nihče pa se ne ukvarja z množičnim eksodusom, ki se je potem še v vojnem in povojnem času zgodil. Veliko inteligence in sposobnih državljanov tako imeniovanih kulakov inteligence, tehnične in filozofske, se je pospravilo v ta morišča, en del pa jih je ušlo, hvala bogu. In tisti [[…]]imate zdaj izdajo knjige, kdo vse je v Ameriki glavni inovator pri vesoljskih projektih, pri tehničnih zadevah, v ekonomski znanosti in tako naprej. Generacije potomcev ali pa celo sami so sodelovali v ključnih razvojnih projektih velesil. Če pa bi ostali pri nas, bi pa končali na Teharjah, v Kočevskem rogu in še kakšnem drugem jarku. Jaz predlagam, da ta predlog rešitve podprete, da se stvari čim prej razčistijo, da se ugotovi, kdo je za kaj odgovoren, da se stvari obsodi na deklarativni ravni, tam kjer ne gre drugače. Tam, kjer pa so še živi aktivisti, je treba tudi te soditi tako, kot to naredijo v Nemčiji pri kakšne pazniku v Treblinki ali pa kje drugje. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade. Izvolite, gospod mag. Aleš Cantarutti, državni sekretar.
Hvala lepa, predsedujoči. Dovolite mi torej nekaj odgovorov na vprašanja iz razprave. Najprej moram omeniti, da komisija, prepričan sem, da tudi sodelavci iz ministrstva, ki pomagajo komisiji z nekaterimi aktivnostmi, svoje naloge opravljajo zelo iskreno in učinkovito. Zdi se mi, da je prav tukaj srž problema, da nekoga pač motijo te zadeve, da vendarle te stvari urejamo tako, kot se spodobi in je pietetno. Moram najprej še popraviti svoj uvodni nastop, ko sem ob koncu omenil, da neradi govorimo o denarju v tem kontekstu, ampak tudi to je pomembno, ne bo milijon v naslednjem letu, ampak naslednjem proračunskem obdobju, se pravi 2017/2018. Tudi po vseh razpravah komisije ugotavljamo, da je približno pol milijona tista vrednost, ki nekako ustreza vsem potrebam delovanja komisije in delovanja na tem področju. Kar se tiče samega 9. člena, rad bi poudaril pri tem, da dosedanja praksa je v prav vseh primerih pokazala, da so bili tako pri sondiranju kot tudi pri prekopih policisti. Policija je bila vselej zraven, vselej prisotna. Ja, tretji odstavek res govori o določenem možnem scenariju, recimo, če se pri preiskavi kaznivega dejanja zaradi objektivnih okoliščin, recimo pretečenih let, z ukrepi po Zakonu o kazanskem postopku in Zakonu o nalogah in pooblastilih policije ne odkrije storilca, je mogoče izvesti sondiranje ali prekop grobišča po Zakonu o prikritih vojnih grobiščih in pokopih žrtev. Torej, povedano drugače, če v nekem predhodnem sondiranju, prehodnem prekopu ne pride policija do nekih izsledkov, potem je možno, da se v naslednji fazi zgodi to tudi brez prisotnosti policije. Ampak, kot rečeno, v dosedanji praksi se še ni zgodilo, da ne bi bilo poleg policije. In bo tako, to vam zagotavljamo, ostalo tudi v prihodnje. Kar se tiče vprašanja glede števila sproženih postopkov, to ni stvar vladne komisije, niti ni stvar našega ministrstva. S kolegom vam zdaj v tem trenutku na to ne moreva dati odgovora, to je stvar organov pregona, lahko pa preverimo in vam potem tudi pisno odgovorimo. Pomislek glede uporabljanja vreč. Res je, bog ne daj, ne gre tukaj za kakšne gradbene, še huje kakšne vreče za komunalne odpadke. Takoj moram reči, da se ta vreča uporabi bolj izjemoma kot pravilo v določenih situacijah. Ena izmed takšnih situacij je tudi primer Hude jame, kjer je zelo velik obseg posmrtnih ostankov, na katerih so tudi še biološki ostanki. Takšne ostanke je seveda potem težko spraviti oziroma jih tudi ne moremo spraviti v kostnico. V teh primerih se uporabljajo posebne vreče, katerih dobavitelj izvajalcem je mimogrede specializirano podjetje, ki se ukvarja s pogrebno dejavnostjo, torej gre za vreče, ki so temu namenjene. Pri tem – še to bi rad poudaril – sledimo nemški praksi. Nemčija je bila danes nekajkrat omenjena kot zgleden primer, kako te stvari urejajo pri njih. Na tem konkretnem področju, torej uporaba teh vreč, je komisija uporabila tudi njihov zgled. Rad bi še rekel, ko govorimo o pokopih v krstah, da bo spomladi pokop ostankov iz jame Žiglovica in bo izveden v krstah. Tako da tam, kjer se le da, in tam, kjer so seveda vsi postopki zaključeni in to omogočajo čisto iz tehničnega vidika, se to tudi zgodi. Ob koncu bi rekel, da me veseli, da vas je večina poslancev in poslank vendarle ugotovila, da ta zakon, ki je zdaj v veljavi, deluje, da pravzaprav s skupnimi močnimi tako vladna komisija kot tudi vsi ostali organi, ki so vključeni v to, delajo pomembno pietetno nalogo, in to jaz – še enkrat, če naj tukaj – zagotavljam, maksimalno učinkovito. Veseli me, da ste v veliki večini to prepoznali in ugotovili. Ne vem, nekateri pač mogoče rabite malce več časa, ampak prepričan sem, da smo na pravi poti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnica predlagatelja gospa Eva Irgl. Izvolite.
Najlepša hvala. Glede na to, da mi je ostalo še zelo ali pa izjemno malo časa, naj na tem mestu rečem še enkrat to, da naprošam koalicijske poslance in opozicijske poslance, da podprete spremembo zakona zaradi tega, ker s tem delamo vsi skupaj za prihodnost vseh nas, zlasti pa delujemo v skladu s pravnimi načeli in civilizacijskimi normami. 9. člen zakona, ki ga spreminjamo, namreč vzpostavlja pravno podlago oziroma vzpostavljamo pravno podlago, s katero želimo doseči, da bodo postopki potrjevanja morišč in ekshumacije delovali v skladu z načeli kazenskega postopka. Menim, da gre za tiste ključne stvari, ki jih moramo kot narod pač opredeliti tudi v pravnem smislu, zato pričakujem vašo podporo. Hvala.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. S tem tudi zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 20. decembra, v okviru glasovanj. S tem tudi prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O OSEBNI ASISTENCI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 5 poslank in poslancev s prvopodpisano gospo Ivo Dimic. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 11 poslank in poslancev s prvopodpisano gospod Ivo Dimic zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici predlagatelja, in sicer gospe Ivi Dimic. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči! Spoštovani kolegice in kolegi! Osebna asistenca je sistemski podporni ukrep, ki je nujno potreben zaradi preprečevanja in odpravljanja diskriminacije zaradi invalidnosti, hkrati pa je nepogrešljiv vzvod za pravico do samouresničevanja in vključenosti v skupnost. Osebna asistenca se v Sloveniji izvaja in financira projektno oziroma programsko, sistemska oziroma zakonska ureditev tega področja pa je načrtovana že več let. Ključni financer je ministrstvo, pristojno za invalidsko varstvo, ki bo programsko financiralo osebno asistenco na osnovi javnega razpisa do konca leta 2018. Že leta 2010 je bil v javni razpravi prvi Predlog zakona o osebni asistenci, ki ga je pripravilo ministrstvo, pristojno za invalidsko varstvo, v sodelovanju z invalidi, uporabniki in strokovnjaki. Predlog kasneje ni bil posredovan v zakonodajni postopek. Dve leti kasneje je bil vložen preko instituta ljudske iniciative v zakonodajni postopek predlog zakona, ki ga je predlagalo več kot 7 tisoč volivcev. Predlog na seji matičnega odbora v Državnem zboru ni dobil podpore. Decembra istega leta je ministrstvo ponovno posredovalo v javno razpravo nov osnutek zakona, tudi v tem primeru kasneje ni bil začet zakonodajni postopek. V nekem trenutku soočanja z realnostjo vsi skupaj spoznavamo, da bolnika ne moremo več spremeniti ali popraviti. Eden od poglavitnih ciljev in moči rehabilitacije je, da obrne proces. Namesto prilagajanja in normalizacije bolnika v okolje, moramo začeti prilagajati okolje bolniku, in tu se v Sloveniji nismo izkazali. Možnost strukturiranega preživljanja prostega časa, vključevanja v produktivno življenje, socialno druženje, zabavo je za bolnika v Sloveniji izjemno pomembna. Oni ne pišejo v pisma bralcev, oni ne protestirajo pod okni ministrstev, ne mečejo granitnih kock v parlament in ne nosijo transparentov. Oni porivajo invalidske vozičke, nosijo žlice hrane v usta, menjavajo plenice, požirajo solze za štirimi stenami stanovanj. Predlagatelji zakona, Poslanska skupina Nove Slovenije, ocenjujemo, da je po vseh letih prizadevanja, upoštevajoč zavezo Slovenije iz ratificirane Konvencije o pravicah invalidov in Akcijskega programa za invalide 2014–2021, ter glede na to, da se osebna asistenca že vrsto let izvaja, čas dozorel, da se osebna asistenca zakonsko oziroma sistemsko uredi. Pri oblikovanju predloga besedila smo bili v Novi Sloveniji zelo racionalni, ob tem pa smo sledili tekstom, ki so bili pripravljeni že v prejšnjih letih s praktičnimi izkušnjami za večletno izvajanje asistence v slovenskem prostoru, in primerom dobre pravne ureditve v tujini, na primer Danski in Švedski. Veseli smo dejstva, da je zakon doživel širok pozitiven odziv. Ob predstavitvah tistim poslanskim skupinam, ki ste se odzvale na našo ponudbo, smo vsi skupaj ugotovili, da to ni ideološki, ampak popolnoma življenjski zakon, ki bo končno priznal človekovo dostojanstvo pogosto prezrtim ljudem. Večina invalidskih organizacij in veliko posameznikov se je v zadnjih dneh odzvalo s pismi in izrazi podpore sprejemu zakona, kar kaže na to, da je sistemska ureditev osebne asistence zares težko pričakovana. Nekateri so izrazili tudi pomisleke, strahove, željo po pogovoru in s temi se že dogovarjamo za sestanek v prihodnjih dneh. Predlagamo, da se zakon začne uporabljati s 1. 1. 2019, in sicer predvsem iz dveh razlogov: z letom 2018 se izteče sedanje financiranje preko javnega razpisa, drugi razlog pa je, da ima Vlada do takrat dovolj časa, da postavi sistem dolgotrajne oskrbe ter zavarovanja za dolgotrajno oskrbo in celovito uredi področje oskrbe od rojstva do smrti človeka. V Poslanski skupini Nove Slovenije verjamemo, da lahko zakon po potrditvi v prvi obravnavi skupaj še izboljšamo, dodelamo in dosežemo kar najširši konsenz glede predlaganih rešitev. Odločevalci smo dolžni napraviti za ljudi, ki že predolgo čakajo na nas, vse in to bomo v prihodnje storili. Hvala.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, in sicer državni sekretarki na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti gospe Martini Vuk.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, spoštovani poslanke in poslanci! Vlada Republike Slovenije vseskozi posveča posebno skrb ranljivim skupinam prebivalstva, med katerimi so tudi invalidi. Zagotavljanje enakih človekovih pravic in temeljnih svoboščin ne glede na katerokoli osebno okoliščino, naj gre za raso, spol, jezik, vero, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, izobrazbo, družbeni položaj, invalidnost ali katerokoli drugo osebno okoliščino, je ustavna kategorija in smo dolžni to zagotavljati. Republika Slovenija je ratificirala Konvencijo o pravicah invalidov ter na področju pravic invalidov sprejela več zakonov, ki izenačujejo možnosti invalidov. Med drugim z različnimi spodbudami in kvotnim sistemom omogočajo zaposlovanje. Zagotovljeno je tudi pridobivanje tehničnih pripomočkov in prilagoditev vozil. Zavedamo se, da storitve osebne asistence predstavljajo nepogrešljivo sredstvo za neodvisno življenje invalidov. Osebna asistenca pokriva vsa področja življenja in mora biti prilagojena potrebam, željam in življenjskemu slogu vsakega uporabnika in uporabnice posebej ter je nepogrešljivo sredstvo za neodvisno in samostojno življenje najtežjih invalidov oziroma hendikepiranih oseb v skupnosti ter pomemben prispevek k deinstitucionalizaciji. Iz navedenih razlogov Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti že vse od leta 2009 sofinancira programe osebne asistence v obliki sofinanciranja zaposlitev osebnih asistentov. Najprej smo to počeli preko Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje kot del aktivne politike zaposlovanja, od leta 2011 do konca leta 2014 preko programov Asistentka/Asistent bom, od 1. 1. 2015 dalje pa preko posebnih razpisov za sofinanciranje osebne asistence. Ob koncu leta 2014 je bil tako izveden prvi javni razpis na ministrstvu za obdobje štirih let z začetkom izvajanja 1. 1. 2015 in s trajanjem vse do konca leta 2018. Spomladi letos pa smo izvedli še dodaten javni razpis, kjer še dodatno sofinanciramo osebne asistentke in asistente ter hkrati zagotavljamo tudi dodatna sredstva za vse tiste asistentke in asistente, ki delajo ob nedeljah, praznikih in ponoči. Trenutno ministrstvo sofinancira 353 osebnih asistentk in asistentov v višini 760 evrov na posameznika, v programe pa je vključenih približno tisoč uporabnic in uporabnikov. Trenutno je za tako sofinanciranje namenjenih približno 3 milijone evrov letno, in to predstavlja 62,5 % vseh stroškov za izvajanje osebne asistence. Področje osebne asistence, kot sem že dejala, je zaradi njenega pomena za izenačevanje možnosti invalidov in njihovega samostojnejšega življenja in vključevanja v družbo kot celoto treba sistemsko urediti. Zato Vlada Republike Slovenije predlogu zakona ne nasprotuje in meni, da je ustrezna podlaga za nadaljnjo obravnavo. Obravnavani predlog zakona v veliki meri povzema oziroma temelji na predlogih, ki jih je pripravilo ministrstvo in so jih povzele ter dopolnile tudi invalidske organizacije. Opozoriti pa želimo na nujnost povezanosti ureditve osebne asistence z ureditvijo dolgotrajne oskrbe, kar je tudi že predlagateljica omenila. Menimo, da je na to treba biti pozoren tako v nadaljevanju obravnave zakona kot tudi po tem, ko bo že sprejet. Je pa treba tudi bolj podrobno in bolj določno opredeliti tako finančne posledice predloga zakona kot tudi določene institute, da bo zelo jasno opredeljen njihov namen. Vsekakor pa je to področje osebne asistence, še enkrat poudarjam, treba sistemsko urediti in zato Vlada temu predlogu ne nasprotuje. Hvala.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Suzana Lep Šimenko.
Najlepša hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovana državna sekretarka, lepo pozdravljeni! Na področju osebne asistence imamo zakonsko praznino, ki jo je treba urediti. Trenutno imamo osebno asistenco urejeno v obliki tako imenovanega družinskega pomočnika, ki je lahko le oseba, ki ima stalno prebivališče na istem naslovu kot invalidna oseba, kar pomeni, da so možnosti invalida za samostojno življenje otežene. Trenutna ureditev je primerna zgolj z vidika možnosti financiranja, v praksi pa se kažejo številne pomanjkljivosti. Prav tako takšna ureditev ne zasleduje cilja, ki bi mu po Konvenciji o pravicah invalidov morali slediti. Področje osebne asistence se v državi deloma izvaja tudi preko financiranja projektov s strani Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Sredstva zanjo so zagotovljena do konca leta 2018. Prednosti, ki jih mora prinesti osebna asistenca, morajo biti zlasti v tem, da lahko upravičenec sam izbere sebi primernega asistenta, ki se izobrazi po željah in potrebah upravičenca. Prav tako bi moral imeti uporabnik večjo možnost usmerjanja asistence po svojih dnevnih potrebah, saj bi si le na takšen način lahko zagotovil večjo neodvisnost. Izjemno pomembna v konvenciji so določila o samostojnem življenju in vključenosti v skupnost ter osebni mobilnosti, kar mora biti predmet zakonodajnih izboljšav, seveda v okviru finančnih zmožnosti in enakega obravnavanja vseh skupin invalidov. Osnovni namen predloga zakona, ki je pred nami, je zagotovitev pomoči osebnega asistenta invalidom, ki takšno pomoč nujno potrebujejo, tako pri socialnih aktivnostih kot tudi vsakodnevnih opravilih, kot so osebna higiena, hranjenje, pomoč v gospodinjstvu, spremstvo, pomoč pri sporazumevanju in tako naprej. Osebna asistenca se invalidom zagotovi na domu, na delovnem mestu, pri izobraževanju in tudi pri vključevanju v socialno okolje. Namenjena je invalidom, ki bi jo potrebovali najmanj 30 ur na teden, tistim, ki so stari med 18 in 65 let in niso v institucionaliziranem varstvu. Predlog zakona gluhim, slepim in gluhoslepim zagotavlja komunikacijski dodatek oziroma denarno nadomestilo, do katerega bi bilo po oceni predlagatelja upravičenih 800 uporabnikov. V predlogu zakona sicer ni opredeljeno, kateri so pogoji za upravičenost do le-tega in v kakšni višini komunikacijskega dodatka govorimo. Kot izhaja iz mnenja Vlade, pripravljen predlog zakona v veliki meri temelji na predlogu, ki ga je pred leti pripravilo ministrstvo, in upošteva vrsto dopolnitev kasnejših predlogov, tudi zadnjega s konca leta 2015. Glede na to, da je bil zelo podoben predlog že pripravljen s strani ministrstva, nas sicer čudi dejstvo, da zakon tekom tega leta ni bil vložen s strani ministrstva. Predlagatelji so počasnost ministrstva izkoristili in zakon vložili v parlamentarno proceduro. Nekoliko nenavadno se nam zdi, da predlagatelj predlaga, da se zakon začne uporabljati šele v letu 2019, kar za osebe, ki osebno asistenco potrebujejo v prihodnjih dveh letih, ne pomeni nič novega. Prav tako iz gradiva ni jasno, ali je zakon usklajen z vsemi invalidskimi organizacijami. Na tem področju mora biti temeljno vodilo: nič o invalidih brez invalidov. Področje osebne asistence je preveč občutljivo področje, da bi si politiki na njem nabirali politične točke in se preigravali z vlaganjem zakonov brez ustrezne usklajenosti in širše podpore zakonu. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke menimo, da je področje osebne asistence treba urediti tudi zakonsko. Morda pripravljen predlog zakona še ni popoln, je pa danes v Državnem zboru komaj v prvi obravnavi, kar pomeni, da ga je mogoče skozi postopke v nadaljevanju tudi ustrezno dodelati. Ravno zaradi tega bomo zakon v prvi obravnavi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podprli. Hvala.
Gospa Marinka Levičar bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani predstavnici ministrstva, kolegice in kolegi! V svetu je več kot 650 milijonov invalidov. To pomeni več kot 10 % prebivalstva. V EU število dosega 80 milijonov, kar je 16 % prebivalcev. V Sloveniji pa med 160 in 170 tisoč, kar je podoben odstotek kot v EU, torej tam okrog 16 %. Konvencija Združenih narodov o pravicah invalidov poudarja pomen samostojnosti invalidov, njihove neodvisnosti, vključno s svobodo lastne izbire. Neodvisnost je ključna za enakopravno vključevanje v družbo. Ustvarjanje enakih možnosti za invalide na vseh področjih življenja je naloga države in lokalnih skupnosti, je tudi temelj za priznavanje dostojanstva invalidov, spoštovanja človekovih pravic in nediskriminatornih družbenih praks. Leta 2010 smo sprejeli Zakon o izenačevanju možnosti invalidov. Ta zakon je splošen krovni zakon, saj so za uresničevanje pravic invalidov prav tako v smislu izenačevanja možnosti pomembni tudi drugi, področni, predpisi. Eden takih predpisov je zagotovo Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Imamo ga od leta 2004. Ima zelo pozitivno vlogo pri vzpostavitvi ugodnega okolja za vključevanje invalidov na trg dela. Število zaposlenih invalidov se je po uveljavitvi zakona pomembno povečalo, ne glede na to pa naj dodam, da v Poslanski skupini Desus menimo, da ne bi smeli opustiti prizadevanj v smeri, da bi se čim več invalidov lahko zaposlovalo v običajnih podjetjih. In kakšno je stališče Poslanske skupine Desus do predlaganega zakona o osebni asistenci? Prav tako kot zakon o dolgotrajni oskrbi tudi tega že preveč dolgo pričakujemo. Za oba si v Poslanski skupini Desus prizadevamo in menimo, da sta obe temi tesno povezani in bi ju bilo treba reševati integrirano. Predvsem v zadnjih petih letih so bile aktivnosti za sprejem zakona o osebni asistenci, tako civilnih iniciativ kot pristojnega ministrstva, kar številne in raznolike. Predlog, o katerem govorimo danes, pravzaprav ni spisala Nova Slovenija – krščanski demokrati. Vsebina zakona je namreč nastajala na ministrstvu že nekaj preteklih vlad, vendar nekako je, žal, vedno zmanjkalo odločnosti, da bi ga prejeli v odločanje v Državnem zboru. Poslansko skupino Desus veseli, spoštovani kolegi in kolegice iz Nove Slovenije, da ste rekli bobu bob, potegnili črto in pretrgali z mečkanjem. Ni predpisa, ki bi jasno povedal, kdo, kaj in zakaj mora biti deležen pomoči v obliki asistenčne pomoči, da bo lahko zaživel samostojno in kvalitetno življenje. Kljub temu seveda osebna asistenca teče preko različnih programov in razpisov nemoteno, vendar po naši oceni podhranjeno. Ni dvoma, da predlagano besedilo vključuje vse potrebne vsebinske točke, ki so pomembne za izvedbo te oblike pomoči invalidom. Definirani so upravičenci storitve, postopek uveljavljanja, izvajanje in izvajalci osebne asistence ter ne nazadnje tudi financiranje. Vlada pa je opozorila, da so nekatere malenkosti še odprte, na primer vprašanje enotne vstopne točke upravičencev po tem zakonu in tudi zakon o dolgotrajni oskrbi, ki ga tudi že predolgo pričakujemo in upamo, da bo, tako kot obljubljajo, vendarle sprejet kmalu. Pretehtati pa bo treba še finančni model. Tudi v naši poslanski skupini bomo verjetno izpostavili še kakšno točko, ki jo bi bilo treba bolj jasno doreči, denimo konkretno pri upravičencih, potrebah in izvajalcih pomoči, ampak to v fazi nadaljnje zakonske obravnave na matičnem odboru. V tem trenutku pa ima predlog zakona s strani poslank in poslancev Desusa podporo in glasove za. Hvala.
Besedo ima gospa Marija Bačič, v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila stališče.
Ponovno hvala za besedo. Kolegice in kolegi! Socialni demokrati bomo Predlog zakona o osebni asistenci v prvi obravnavi podprli, saj menimo, da je skrajni čas, da po večletnem glasnem pogovarjanju glede vsebine in pravic, ki naj iz tega zakona izhajajo, preidemo od besed k dejanjem. Čas je, da sprejmemo odločitve. Morebiti bodo sprejete rešitve na koncu drugačne od predlaganih, a vseeno morajo biti vse usmerjene v posameznika, slediti uporabniku in njegovim potrebam. Odgovoriti moramo na vprašanje, ki že predolgo ostaja neodgovorjeno, in se zaradi tega s tem zakonom tudi predolgo odlaša. Ali reševati obstoječe stanje v samostojnem zakonu, kot je danes na mizi, ob zavedanju, da izpuščamo nekatere skupine, ali pa celotno področje urediti v enem zakonu o dolgotrajni oskrbi in osebni asistenci, kjer bomo z rešitvami morali nasloviti celotno populacijo upravičencev? Vlada je rešitve načrtovala v okviru enotnega zakona. A glede na mnenje Vlade k temu predlogu je ta naklonjena tudi rešitvi osebne asistence v samostojnem zakonu, če se naveže na zakon o dolgotrajni oskrbi, kar je po mnenju Vlade ključno. Menimo, da je potrebna objektivna, realna ocena, kakšna rešitev bi bila z vidika uporabnikov boljša, hitrejša in učinkovitejša, seveda pa ob tem ne moremo mimo finančnih ocen, ki jih take rešitve prinašajo. Obstoječe stanje z vidika organiziranosti in financiranja ni dobro, saj je nepregledno in zapleteno. V obstoječem sistemu dolgotrajna oskrba in osebna asistenca nista samostojno področje. Pravice do storitev in denarnih prejemkov za osebe, ki so odvisne od tuje pomoči, so predmet različnih zakonskih aktov, potencialni prejemniki morajo iskati pomoč v različnih ustanovah. Za posamezne pravice se ne upoštevajo enaka merila, raven pomoči, ki jo posameznik prejema, pa ni vedno usklajena z njegovimi dejanskimi potrebami. Vlada Republike Slovenije je v zvezi s tem septembra 2013 že sprejela izhodišče za nov zakon o dolgotrajni oskrbi, osebni asistenci in zavarovanju za dolgotrajno oskrbo, ki napotuje na to, da se ta področja urejajo celostno, pod okriljem enega zakona. Stvari pa se vedno in skoraj zagotovo se bodo tudi tukaj, pa čeprav je to zelo pesimistična in črnogleda napoved, ustavile pri financiranju. Nov sistem, ki ga predvideva Vlada, se osredotoča na to, da je najprej treba jasno identificirati sredstva, ki so namenjena za dolgotrajno oskrbo znotraj posameznega vira, ter njihov delni in popolni prenos v novo skupno blagajno. Že zdaj vemo, da sedanji obseg glede na potrebe ne omogoča kakovostne, dostopne in integrirane dolgotrajne oskrbe in da je treba zagotoviti še dodaten vir denarja. Po zadnji oceni ministrstva za delo bo treba za uveljavitev nove zakonodaje zagotoviti dodatnih 90 do 110 milijonov evrov sredstev na letni ravni. Vprašanje dolgoročne finančne vzdržnosti in dodatnih javnih virov sredstev, ki bi bila potrebna za financiranje kakovostnih integriranih storitev po novem zakonu, je ključno vprašanje. In dokler ne bo nanj odgovorjeno, tako dolgo bomo tavali v sivih lisah, tako dolgo je sprejem zakona praktično nemogoč. Tega ali kateregakoli drugega s takšno vsebino. Cilj nove ureditve sistema dolgotrajne oskrbe in osebne asistence mora biti vzpostavitev celovitega sistema pomoči osebam, ki so dolgotrajno ali trajno nesamostojne pri opravljanju temeljnih dnevnih in podpornih aktivnosti ter posledično tudi pri socialnem vključevanju. Nova zakonodaja mora predvideti oblikovanje enovitega integriranega sistema storitev in prejemkov, torej pravic, enoten postopek ugotavljanja potreb, integriranja izvajanja pomoči za vse osebe od rojstva do smrti s poudarkom na kakovostni oskrbi v domačem okolju. Izhodišče sistema mora biti uporabnik in njegove potrebe, obseg, vsebina in oblike pomoči se morajo ugotavljati in zagotavljati na podlagi enotnih kriterijev in v enotnem postopku, v katerem je uporabnik aktiven udeleženec. Vladni osnutek vse to upošteva in predvideva enotno definicijo izvajalca, usklajene standarde in normative in njihovo povezano in usklajeno delovanje ter enotno podporo in nadzor nad njihovim delovanjem. V novi ureditvi denar sledi uporabnikom k izvajalcu, pravice in raven financiranja so pri vseh izvajalcih izenačene. Predlagani zakon ima našo podporo, bo pa v nadaljevanju potrebna prilagoditev določenih členov tako, da se bo ta zakon lahko navezal na zakon o dolgotrajni oskrbi in tako dosegal cilje nove ureditve celostno, na sistemski ravni, kot jih predvideva Vlada. Hvala.
Gospod Matjaž Hanžek bo predstavil stališče Poslanske skupine Združena levica.
Hvala lepa. Združena levica bo zakon v prvi obravnavi podprla. Že zdaj pa lahko povem, da bodo v drugi obravnavi potrebni nekateri bistveni popravki. Brez teh popravkov bodo namreč nekatere skupine invalidov še vedno brez osebne asistence. Brez teh popravkov bodo ljudje še vedno odvisni predvsem od tega, kako angažirana in finančno močna je njihova družina, mi pa se seveda zavzemamo za pravico celovite osebne asistence kot univerzalno pravico za vse, ne glede na premoženje ali dohodek. Glede na to, da Vlada predlogu ne nasprotuje, pričakujem, da bo zakon prestal prvo obravnavo, seveda pa to ni jamstvo, da bo kdaj tudi sprejet, še manj pa, da bo na koncu res prilagojen potrebam vseh invalidov. Imamo veliko zakonov, ki so obtičali v postopku, celo takšni, ki so v koalicijskem sporazumu. Kot rečeno, bomo zakon podprli. Dosedanji pristop Vlade, ki je osebno asistenco invalidov na vsak način hotela urediti v istem zakonu kot dolgotrajno oskrbo starejših, je peljal v slepo ulico. Treba se je zavedati, da je invalidov, ki potrebujejo osebno asistenco, neprimerno manj kot starejših občanov, ki potrebujejo dolgotrajno oskrbo. Po drugi strani pa je vključevanje invalidov v aktivno delovno življenje bistveno zahtevnejše kot zagotavljanje dolgotrajne oskrbe upokojencev, predvsem pa osebna asistenca zahteva bistveno manj denarja kot dolgotrajna oskrba. Za osebno asistenco se torej ne potrebujejo dodatni viri, treba bi bilo samo povečati proračunska sredstva, ki trenutno znašajo skromnih 4,9 milijona evrov. Za resno dolgotrajno oskrbo pa bo treba uvesti poseben obvezni prispevek ali dajatev – namerno pravim dajatev in ne prispevek, ker je treba za vsako ceno preprečiti, da bi zavarovanje za dolgotrajno oskrbo izvajale komercialne zavarovalnice. Zadnja stvar, ki jo rabimo, je nova vrsta dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja. Zdaj moram seveda izpostaviti bistvene pomanjkljivosti predlaganega zakona in nakazati rešitve. Prvi problem je opredelitev upravičencev, ki je vsaj v dveh pogledih preozka. Zakon predvideva, da bi bili do osebne asistence upravičeni samo prebivalci, stari do 65 let. Logika je taka, da naj bi bili po 65. letu tako ali tako deležni dolgotrajne oskrbe. Ta starostna meja je popolnoma neupravičena in dobesedno okrutna. Osebna asistenca za nekoga, ki je pri 65. letih oslepel zaradi sladkorne bolezni, je nekaj popolnoma drugega kot skrb za ostarelega človeka, ki normalno vidi in je preprosto samo star. Prav tako je okrutna omejitev, da je do osebne asistence upravičen samo nekdo, ki rabi storitev asistenta vsaj 30 ur. Vladni predlog je bil še slabši, ker je zahteval 40 ur. Z danes obravnavanim predlogom je bil narejena korak naprej tudi za slepe in gluhe, ker se jim priznava pravica do komunikacijskega dodatka v obsegu 5 ur pomoči na teden. Toda društva slepih in slabovidnih proti temu upravičeno protestirajo, razpon je absolutno nesprejemljiv. Če si slep, ti zagotovijo 5 ur spremstva na teden, kar ne zadostuje niti za to, da bi te nekdo petkrat na teden spremil v službo in nazaj. Če pa potrebuješ recimo 29 ur osebne asistence, ti Republika Slovenija ne bi zagotovila niti ene. O tem sem govoril prej, ko sem rekel, da mora biti zakon zastavljen življenjsko, opredeljen mora biti glede na realne potrebe invalidov, ne pa po liniji najmanjšega odpora birokratov, ki bodo izvajali odločbe. Ravno zaradi teh neživljenjskih mej so padali vsi dosedanji predlogi. Ustvarili so umeten konflikt med različnimi kategorijami invalidov. Realni konflikt namreč ni med različnimi skupinami invalidov, realni konflikt je med invalidi in njihovimi družinami na eni strani ter političnim razredom na drugi strani. Resnični razlog za neživljenjske omejitve je varčevanje, ampak če pogledamo, za kakšna sredstva v resnici gre, vidimo, da je varčevanje tudi v finančnem pogledu brezpredmetno. Leta 2015 je bilo za osebno asistenco porabljenih 4,9 milijona, kot sem že povedal. Lahko me zmerjate z demagogom, ampak prav je, da ljudje razumejo, o čem govorim. Za izvajanje tega zakona bi bilo potrebnih 8 milijonov letno. Zaradi dveh sprememb dohodninske lestvice, ki ju je sprejela Cerarjeva koalicija, bo naslednje leto proračun izgubil 80 milijonov evrov. Skratka, koalicija ni trznila z očesom, ko je podarila 80 milijonov evrov za 10 % najbolje plačanih v državi. Mi pa govorimo o desetkrat manjšem znesku za invalide, zato opozarjam invalidske organizacije, da je to, kar govorijo ministri in nekateri poslanci, da bi oni dali, ampak da denarja preprosto ni, navadna laž. Ko bomo predlagali osebno asistenco za vse, ki jo rabijo, bodo rekli, da je to nerealna demagogija, ko pa bo njihova vlada poslala vojsko za 12 milijonov projicirat stabilnost v Latviji, bodo pa rekli, da je to premišljena politika. Stališče Združene levice je torej preprosto: do osebne asistence je upravičena polnoletna invalidna oseba. Pika. S pomočjo asistenta bo lahko opravljala tiste dejavnosti, ki bi jih lahko opravljala samostojno, če ne bi bila telesno ovirana; če rabi eno uro na teden, ji zagotovimo eno uro na teden, če potrebuje 24 ur na dan, ji zagotovimo 24 ur na dan. Denar, ki se nameni osebni asistenci, ne bo izginil v davčnih oazah, kamor gre denar od davčnih odpustkov, porabil se bo za plače in prispevke delavcev in za domačo potrošnjo. Druga bistvena pripomba se nanaša ravno na delavske pravice osebnih asistentov. Trenutno so praktično vsi asistenti prekarci, zaposleni so po projektih, ki trajajo največ dve leti. Večinoma so zaposleni za minimalno plačo in še to minimalno plačo morajo sofinancirati invalidska društva. Ne moremo verjeti, da se Vlada v stališču hvali s podatkom, da zaposlitev osebnega asistenta subvencionira s 760 evri, kajti skupni strošek dela enega asistenta pri minimalcu je vsaj tisoč 40 evrov. Društva uporabnikov razliko plačujejo iz svojih sredstev, tudi iz članarin. Kljub temu je osebni asistent na koncu zaposlen za minimalno plačo, zato je treba vključiti tudi varovalke proti prekarnosti. Ena od teh varovalk je tisto, kar je Nova Slovenija iz tega zakona izločila, to pa je določba, da je osebna asistenca javna služba. Mi potrebujemo mrežo zavodov, ki bo načrtovana glede na realne potrebe invalidov, ne pa glede na moč posameznih invalidskih organizacij. To je nujno iz dveh razlogov: država mora osebno asistenco zagotoviti vsem ne glede na to, ali so v nekem društvu, in ne glede na to, kako sposobno je to društvo. To pa lahko stori samo tako, da v zagotavljanje osebne asistence na domu vključi tudi javne zavode, pri čemer pa ne sme omejiti avtonomije invalidov. Po drugi strani je treba določiti minimalno plačilo za delavce in jim omogočiti, da se sindikalno organizirajo. Močno dvomim, da ima 353 prekarcev, ki so trenutno osebni asistenti, kakšen sindikat. Čisto na koncu se bom opredelil še do financiranja. Kot rečeno, za osebno asistenco niso potrebni novi viri. Tudi če bi jo zagotavljali maksimalno široko – govorim o stroških v rangu 30 milijonov letno – bi bilo na dolgi rok te stroške smiselno financirati iz dajatev ali prispevkov za dolgotrajno oskrbo. Namerno govorim o dajatvi, ne o zavarovanju. Mi seveda ne pristajamo na predloge ministrstva za delo. V osnutku iz leta 2014 so predlagali obvezno pogodbeno zavarovanje, julija lani predlagali dopolnilno zavarovanje. Skratka, zadnja stvar, ki jo rabimo, je novo dopolnilno zavarovanje. Zato smo zadovoljni, da je pripravo zakona o dolgotrajni oskrbi prevzelo Ministrstvo za zdravje, kjer še vedno obljubljajo ukinitev dopolnilnega zavarovanja v zdravstvu, zato predvidevam, da ga ne bodo uvedli za dolgotrajno oskrbo. Hvala lepa.
Mag. Matej Tonin bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov.
Drage poslanke, dragi poslanci, državljani, ki ste koristniki osebne asistence, dober dan! Že predolgo je skupina ljudi, ki zaradi posledic svoje težke invalidnosti nujno potrebuje pomoč drugega človeka pri socialnih aktivnostih in osnovnih potrebah, kot so osebna higiena, oblačenje, hranjenje, v gospodinjstvu in drugih dnevnih opravilih, pri gibanju in sporazumevanju, na nek način diskriminirana. V preteklosti se je nekajkrat zdelo, da smo tik pred uveljavitvijo področja, pa zakoni, vladni ali pa s stani ljudske iniciative, žal niso bili sprejeti. Moram priznati, da imam tudi sam slabo vest, ker sem bil del tistih poslancev, ki smo leta 2012 zavrnili enega izmed zakonov o osebni asistenci. Takrat smo to počeli z resnim prepričanjem, da bo zakon o osebni asistenci na ministrstvu pripravljen do konca leta 2012 in tudi sprejet. Od takrat pa do danes so minila že več kot 4 leta. Danes, konec leta 2016, imamo ponovno vsi skupaj priložnost, da popravimo svoje dosedanje napake. Jaz sem svojo priznal. Tudi koalicija je naredila popolnoma isto oziroma podobno napako kot jaz. Nova Slovenija z novim kamenčkom v mozaiku izpolnjuje del svojega programa. S sprejetjem zakona o osebni asistenci bo Slovenija bolj normalna država, to je zagotovo. V Novi Sloveniji smo pripravili zakon, ki omogoča invalidom, da živijo v skupnosti in enako kot drugi odločajo o svojem življenju; za to naj bi se zagotavljala osebna asistenca na domu, na delovnem mestu, pri izobraževanju in pri vključevanju v socialno okolje. Cilj zakona je zagotoviti podporo invalidu oziroma invalidki pri izvajanju tistih aktivnostih, vezanih na vključevanje v družbo, ki jih ne more izvajati sam zaradi vrste oziroma določene stopnje invalidnosti. Uporabniku se z osebno asistenco življenje bistveno spremeni, saj začne sam upravljati s svojim življenjem, odloča o tem, kaj bo počel, kako in kdaj, postane bolj avtonomen in samozavesten, poveča se mu neodvisnost v odnosu do družinskih članov, počuti se koristnega, saj s svojo aktivnostjo lahko prispeva v skupnosti. Pridobi dostojanstvo, ki je mnogokrat prav zaradi potrebe po veliki pomoči in odvisnosti od bližnjih močno okrnjeno. Osebna asistenca uporabnikom omogoča kar največjo stopnjo neodvisnosti v odnosu do ožjega in širšega okolja. Morda bo kdo rekel, da so to zgolj lepe besede, ampak te stvari sem imel sam priliko spoznati v sicer le enem dnevu, ko sem delal kot osebni asistent, ko so nam invalidske organizacije omogočile, da tisto, kar morda zgolj slišimo preko pričevanj, tudi osebno doživimo in vidimo, kaj v praksi osebna asistenca pomeni. Gospa Martina mi je dala to možnost in priložnost, da sem to izkušnjo doživel, in zagotovo me je na nek način spremenila. Zakon prinaša tudi pomembno dodano vrednost z vidika ustvarjanja novih delovnih mest in zaposlitvenih možnosti v poklicu osebni asistent, kar zagotovo ni zanemarljivo. Prepričan sem, da je Slovenija še vedno prebogata država, da bi si dovolili, da osebne asistence še vedno ne bi imeli. Če lahko namenimo milijone za raznorazne stvari – nekaj je bilo danes že omenjenih – če lahko več 10 milijonov evrov dobijo zdravniki, potem je prav, da vsaj tistih 8 milijonov evrov dobi tudi osebna asistenca. V zadnjih dneh smo prejeli veliko pisem državljanov, ki nas prosijo za podporo zakonu o osebni asistenci. Opisanih je bilo veliko osebnih izkušenj. Stvari, ki so nam večini samoumevne, nekaterim pomenijo velike izzive. To, da se s pomočjo osebnega asistenta lahko stuširajo, da niso cele dneve priklenjeni na posteljo, da lahko dostojanstveno jedo, gredo na sprehode, po običajnih opravkih, veliko invalidov vsega tega brez osebnih asistentov ne bi zmoglo. Omeniti moram tudi dejavnik družbe, to je družbe kot sogovornika. Morda imamo izkušnjo, kako je biti cele dneve sam, ne po svoji volji, in nikoli vedeti, ali bo kdo prišel na obisk ali ne. Vse to so življenjske in osebne izkušnje, ki so nam jih v teh dneh pošiljali državljani. In v dnevu, ko sem bil osebni asistent pri gospe Martini, nisem imel prilike videti zgolj, kako osebna asistenca poteka na domu, ampak mi je gospa omogočila tudi, da sem lahko videl, kako poteka domska oskrba. Razlika v kvaliteti življenja je dramatična in velika. Nekako te pretrese podatek, da razlika v ceni pa ni tako bistvena. Morda se na prvi pogled zdi, ko razpravljamo, da je domska oskrba zastonj – ne, tudi domska oskrba stane. Če primerjaš domsko oskrbo z osebno asistenco, prideš do zaključka, da neke bistvene, zelo velike razlike v ceni ni, je pa ogromna razlika v kvaliteti življenja. Kot sem dejal, je bil ta dan osebnega asistenta zame neprecenljiva izkušnja. Vem, da v enem dnevu nisem spoznal niti nisem izkusil vsega tistega, preko česar grejo vsi ti naši državljani. Vem pa, da me je ta izkušnja spremenila in da sem vse od takrat dalje vnet zagovornik tega, da si ti naši državljani osebno asistenco zaslužijo, pa naj stane, kolikor hoče. Predlagani zakon o osebni asistenci tako prinaša široko in celovito rešitev, ki je lahko dobra podlaga za ureditev osebne asistence skupaj z dolgotrajno oskrbo in zavarovanjem za dolgotrajno oskrbo. Osnovna načela, ki jih zasledujemo v tem zakonu, ki smo ga predložili pred vas, so: spoštovanje dostojanstva in neodvisnosti uporabnika, pravica do svobodne izbire in odločanja med postopkom uveljavljanja pravice do osebne asistence in njenega izvajanja, omogočanje vključenosti v skupnost, individualna obravnava in predvsem zagotavljanje enakih možnosti ter dostopnosti. Najbrž je odveč poudariti, da bomo poslanci Nove Slovenije ta zakon podprli, logično, saj smo ga tudi sami pripravili in vložili v proceduro. Je pa današnji decembrski dan izjemno lepa priložnost, da se nam pri tem dejanju pridružite tudi poslanci ostalih poslanskih skupin in na takšen način naredimo december in decembrske dni lepe za vse, tudi za tiste, ki potrebujejo oziroma bodo še potrebovali osebno asistenco.
Dr. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala lepa. Spoštovani! Čeprav je Vlada v svojem mnenju, ki ga je podala na vloženi Predlog zakona o osebni asistenci, zapisala, da posveča posebno skrb ranljivim skupinam prebivalstva, med katerimi so tudi invalidi, tega večkrat ni posebej zaznati. O tem ne nazadnje pričajo tudi nenehni pozivi cele vrste različnih invalidskih organizacij, zadnje čase pa tudi evropskih institucij. Osebna asistenca in dolgotrajna oskrba sta dve področji, ki bi ju morali urediti že včeraj, pa še vedno niti za jutri nismo prepričani, da bomo to tudi v resnici storili. Nekateri bodo rekli, da je to treba urejati v okviru že dalj časa pričakovane zdravstvene reforme, drugi spet, da je obe področji treba urejati povezano. Tudi invalidske organizacije imajo tu deljena stališča, čeprav se vsi strinjamo, da je ureditev tako osebne asistence kot tudi dolgotrajne oskrbe več kot le potrebna. In tako kot pri vsem v življenju se bo tudi tu postavilo vprašanje financiranja, ali potrebujemo nek nov prispevek, novo vrsto zavarovanja ali pa zadostujejo finančni viri, ki se namenjajo iz FIHO. Kaj je z zdravstveno blagajno? Kakorkoli, glede na dejstvo, da krize ni, smo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev prepričani, da bo Vlada tudi tu našla dovolj rezerv in zagotovila potrebna sredstva za izvajanje tako osebne asistence kot tudi dolgotrajne oskrbe. Kot sem že prej povedala, je zakon o osebni asistenci eden tistih zakonov, za katere vemo, da so več kot le potrebni. Je eden tistih zakonov, ki nam jih vlade obljubljajo in potem se na tej točki stvari ustavijo. Predlog zakona, ki ga je v obravnavo vložila Poslanska skupina Nove Slovenije, ni nek nov osnutek, ki bi ga poslanci prvič videli. Neka prejšnja vlada je že leta 2010 v javno razpravo vložila prvi predlog zakona o osebni asistenci, ki ga je pripravilo ministrstvo v sodelovanju z invalidi uporabniki in strokovnjaki. Predlog kasneje ni bil posredovan v zakonodajni postopek. Leta 2012 je bil preko instituta ljudske iniciative v zakonodajni postopek vložen predlog zakona, ki ga je predlagalo več kot 7 tisoč volivcev. Predlog na seji matičnega odbora v Državnem zboru Republike Slovenije ni dobil podpore. Decembra leta 2012 je ministrstvo ponovno posredovalo v javno razpravo nov osnutek zakona, tudi v tem primeru kasneje ni bil začet zakonodajni postopek. Jeseni 2013 je Vlada Republike Slovenije sprejela izhodišči za pripravo Predloga zakona o dolgotrajni oskrbi, osebni asistenci in zavarovanju za dolgotrajno oskrbo, v katerih je bila določena tudi okvirna časovnica opravil za pripravo in izvedbo zakona, ki naj bi bil sprejet v začetku leta 2014. Zadnji predlog zakona o osebni asistenci je pripravila konec leta 2015 Mreža za deinstitucionalizacijo, v katero je povezanih več invalidskih organizacij. Ministrstvo je v začetku letošnjega leta oblikovalo pripombe in dopolnitve h gradivu, predloga pa nobena stranka ni vložila v zakonodajni postopek. Torej, gre več ali manj za besedilo zakona, ki ga je tudi na podlagi vseh osnutkov od leta 2010 do 2015 pripravila Mreža za deinstitucionalizacijo, gre za besedilo, ki je tudi po besedah Vlade primerno za nadaljnjo obravnavo. Temeljna podlaga za Predlog zakona o osebni asistenci je Konvencija o pravicah invalidov. Ta med drugim določa, da imajo invalidi, enako kot drugi, možnost izbrati stalno prebivališče in se odločiti, kje in s kom bodo živeli, in jim ni treba bivati v posebnem okolju. In drugič, da imajo invalidi dostop do različnih storitev na domu ter bivalnih in drugih podpornih storitev v skupnosti, vključno z osebno pomočjo, potrebno za življenje in vključitev v skupnost ter za preprečevanje osamljenosti ali izločevanja iz skupnosti. Osebna asistenca predstavlja uresničevanje te konvencije v polni meri, to je pomoč uporabniku pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, ki jih uporabnik ne more izvajati sam zaradi vrste in stopnje invalidnosti, a jih vsakodnevno potrebuje doma in izven doma, da lahko živi neodvisno in enakopravno življenje v družbi. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo predlog zakona o osebni asistenci podprli, saj omogoča največji obseg osebnih izbir, dostojanstvo in spoštovanje individualnih človekovih pravic. Osebna asistenca je tisti institut, ki osebam z invaliditeto omogoča relativno samostojno življenje, in to izven institucij, ki so, kot jih nekateri sociologi imenujejo, ostanki nekih drugih časov. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo dr. Jasna Murgel.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovana državna sekretarka, spoštovana publika! Nekatere vas poznam, seveda. Poslanska skupina Stranke modernega centra bo Predlog zakona o osebni asistenci v prvi obravnavi podprla. Osebno imam izkušnjo z invalidnostjo, ta tematika mi je zelo blizu. Imam izkušnjo s tem, da za nekoga skrbim 24 ur na dan in da sem osebna asistentka svoji hčerki, ne samo en dan, ampak vsak dan, no, kolikor sem zdaj zaradi te funkcije doma. Z velikim veseljem sprejemam to, da je zakon o osebni asistenci končno vložen v parlamentarno proceduro. Hvala Poslanski skupini NSi, predolgo je trajalo tole, da smo se odločali, ali bi predlog zakona vložili skupaj z dolgotrajno oskrbo ali posebej, in zdaj je zakon končno v parlamentarni proceduri. Vsi smo govorili o tem, da se danes ne pogovarjamo prvič o tej problematiki v Državnem zboru, o zakonu o osebni asistenci, iniciativa predlagatelja je seveda opozorilo, da se z zakonsko ureditvijo čaka predolgo. Kot sem že povedala, kot predlagatelj navaja, je zakon, ki je pred nami, pravzaprav prvi zakon v Sloveniji, ki obravnava in ureja osebno asistenco. Pomembno je, da bo to področje urejeno z zakonom, ker se sicer zdaj financira na podlagi projektov, razpisov in tako dalje. Prav tako bo skupaj z Zakonom o izenačevanju možnosti invalidov ter drugimi predpisi, v katerih so urejene pravice invalidov, ustvaril pogoje za celostno reševanje vseh ključnih problemov s tega področja. Predlog zakona ponuja rešitve, ki jim ne moremo oporekati, so nujno potrebne in jih lahko strnemo v šest ključnih: definira osebno asistenco, opredeljuje upravičence, ki se financirajo po predlogu zakona, in košarico storitev, opredeljuje način izvajanja osebne asistence, določa pogoje za izvajalce osebne asistence in opredeljuje sam postopek uveljavljanja osebne asistence. Ureja tudi vodenje evidence o uporabnikih in izvajalcih osebne asistence in tudi prekrške, seveda, to je sestavni del večine zakonov. Danes se programi osebne asistence financirajo iz različnih virov; velik delež med temi viri predstavlja razpis Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, na katerem je bilo novembra 2014 razpisanih 4 milijone sredstev in se izvaja do konca leta 2018. To je tudi razlog, da je ta zakon, kot je bilo že povedano, nastavljeno tako, da bi se njegovo izvajanje začelo leta 2019. Drugi pomemben vir sredstev predstavljajo sredstva Fundacije za financiranje invalidskih in humanitarnih organizacij – FIHO. V preteklosti se je preko Zavoda za zaposlovanje financiral tudi program Asistentka/Asistent bom. Vendar namen naštevanja virov financiranja osebne asistence ni prikazati, da je v naši družbi to področje urejeno in da zakona ne potrebujemo, ravno nasprotno. Ta dejstva kažejo, da zaradi razpršenosti dejstev in pretežno projektnega financiranja osebne asistence naša družba ne zagotavlja dolgoročne socialne varnosti tistim, ki jo najbolj potrebujejo. Ne zagotavlja jim, da bi dolgoročno imeli 100-odstotno dostopnost do fizičnega, socialnega in ekonomskega okolja ter tehnologij in s tem polnopravno uživanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ravno zaradi nujnosti zakonske ureditve področja osebne asistence smo se v koalicijskem sporazumu zavezali, da bomo v skupnem zakonu uredili problematiko z dolgotrajno oskrbo. Dogodki so prehiteli ta namen in danes imamo na mizah zakon skupine poslank in poslancev Poslanske skupine Nove Slovenije, katerega koncept je nastal pred leti ravno na pristojnem ministrstvu, torej Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Če se za konec vrnemo nazaj k osnovnemu namenu zakona, to je omogočiti invalidom, da živijo v skupnosti in enako kot drugi odločajo o svojem življenju, lahko takšnemu namenu pritrdimo. Pred letom dni, ko smo v Poslanski skupini Stranke modernega centra razpravljali o podobnem predlogu zakona, ki ga je pripravila ena od civilnodružbenih institucij, smo ugotovili, da takratni predlog ni užival zadostne podpore med invalidskimi organizacijami. Pri tem izpostavljamo, da je poenotenje med invalidskimi organizacijami nujno potrebno. Razprava bo še pokazala, koliko je dejansko temu tako. Pri tem izpostavljamo, da je poenotenje med invalidskimi organizacijami nujno potrebno, konsenz je mogoč, nerešena vprašanja in ovire pa lahko skupaj presežemo, o tem smo prepričani. Da bi vsem invalidom ne glede na obliko invalidnosti zagotovili ustrezno obliko pomoči, bomo v nadaljevanju zakonodajnega postopka tudi sami aktivno sodelovali. Spoštovani, predvsem tisti, ki ste pošiljali številna pisma v podporo, s katerimi ste nas pozivali, da podpremo zakon o osebni asistenci! Sama nisem mogla odgovoriti na vsa, na nekatera sem, ampak vedite, da smo jih – tudi sama osebno sem – prebrali vsa, ki smo jih dobili. Nisem mogla na vsa odgovoriti, sem pa imela tokrat eno lahko nalogo – in tudi lahko misel sama pri sebi, zadovoljstvo, ker sem vedela, da bo tako – povedati, da bomo zakon podprli v prvi obravnavi in da ga bomo tudi v nadaljnji obravnavi preoblikovali tako, da bo sprejet. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo zakon podprli v prvi obravnavi in bomo tudi aktivno sodelovali pri njegovem sprejemanju v drugi in tretji obravnavi. Aktivnosti že potekajo, naredili bomo vse, da bo zakon dejansko dosegel tisti namen in da bo kar najbolje koristil tistim, ki so upravičenci po tem zakonu. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo dajem predstavnici predlagatelja gospe Ivi Dimic.
Hvala lepa, predsedujoči. Hvala lepa vsem predstavnikom poslanskih skupin, ki ste podali svoje stališče. Lahko rečem, da sem vesela, da razumete potrebo invalidov po zakonski ureditvi osebne asistence, ki invalidom omogoča, da živijo v skupnosti samostojno kar se da, bom rekla, dostojno življenje. In omogoča jim ga lahko, seveda, osebna asistenca oziroma osebni asistent. Mogoče je bilo danes tekom razprav in stališč ostalih poslanskih skupin rečeno, da se je čakalo zato, ker se je osebna asistenca želela dopolniti tudi z dolgotrajno oskrbo. Sama lahko rečem, da smo na to predolgo čakali – tudi v Poslanski skupini Nove Slovenije – da smo čakali na neko sistemsko ureditev vse od leta 2011, še prej je zakon nastajal že od leta 2010, kot je bilo rečeno. Leta 2012 sem sama doživela zavrnitev zakona na matičnem odboru in od takrat naprej smo si v Novi Sloveniji resnično prizadevali, da bi se tak zakon sprejel. Seveda, ključno, vsi imamo željo, da bi se uredila tudi dolgotrajna oskrba, tudi tega smo potrebni v Sloveniji, vendarle zakon o osebni asistenci ne more čakati, ali se bo kdaj v prihodnosti tudi dolgotrajna oskrba uredila ali ne. Invalidi živijo tukaj, zdaj, z nami. In jim je treba seveda v najširši in največji možni meri omogočati, da živijo tako kot mi vsi. Če njim to omogočamo preko osebnega asistenta, je prav, tako kot je rekel moj poslanski kolega Matej – naj stane, kolikor hoče. Pa mogoče nekaj statističnih podatkov. Inštitut Republike Slovenije za socialno varstvo je avgusta 2016 objavil analizo izvajanja programov osebne asistence v letu 2015. Iz analize povzamemo, da je bilo v letu 2015 v programe osebne asistence vključenih tisoč 125 uporabnikov, v čakalni vrsti pa jih je bilo še 159. Med vključenimi prevladujejo gibalno ovirani, 44,6 % vseh vključenih, dobra polovica vključenih prejema enega izmed dodatkov za nego in pomoč druge osebe zaradi invalidnosti. Povprečno prejemajo 12,2 ure asistence na teden, bi jih pa kar štiri desetine potrebovalo več ur osebne asistence, kot jo prejemajo sedaj. Nadalje velja izpostaviti, da dobre tri četrtine vključenih prejema osebno asistenco v obliki spremstva, skoraj 60 % pomoč pri opravljanju podpornih dnevnih opravil in nekaj manj kot polovica vseh vključenih pomoč pri opravljanju temeljnih dnevnih opravil. Vseh zaposlenih v okviru programa osebne asistence je 392, od tega 366 osebnih asistentov. Iz analize je nadalje razvidno, da je bilo v letu 2015 namenjenih iz različnih virov, kot je bilo danes že povedano, za izvajanje osebne asistence skupaj 4,9 milijona evrov, od tega 62,5 % iz državnega proračuna. Tako da tudi sedaj celoten strošek zagotavljanja osebne asistence ni na plečih države oziroma Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, ampak je tudi iz drugih programov. Tukaj mislim, da so zelo pomembna tudi sredstva FIHO. V podporo našemu zakonu, tako kot je povedala kolegica iz SMC, je prispelo veliko pisem. Kot je tudi bilo že povedano, se s predlogom zakona ne strinjajo vse invalidske organizacije, ampak mislim, da je pomembno poudariti, da tako visoke stopnje enotnosti invalidskih organizacij, kakor je ob tem zakonu, v Sloveniji še nismo imeli. Prejeli smo pismo staršev gluhoslepih otrok, ki imajo določene pomisleke, z njimi smo dogovorjeni že jutri, imamo termin, da se sestanemo. Seveda, zakon je še odprt, da se ga spremeniti, da se ga izboljšati in sem vesela, da vsi vemo, kako ga je potrebno izboljšati, in da prisluhnemo ne nazadnje tudi invalidskim organizacijam. Tukaj se zahvaljujem za podporo Nacionalnemu svetu invalidskih organizacij Slovenije, društvu YHD, Društvu distrofikov Slovenije, Zvezi paraplegikov Slovenije, Združenju multiple skleroze Slovenije in lahko bi še naštevala, še vse ostale oblike invalidskih organizacij. Pomembno je, da smo zadevi postavili temelje tudi v Državnem zboru, pomembno je, da se vsi zavedamo, da je treba zadevo urediti, da bi bil zakon idealen. Imamo čas, seveda, da se ga idealnega naredi, tudi tekom te obravnave v Državnem zboru, vendar bo zakon, kot sem dejala, začel veljati s 1. 1. 2019. In seveda je naloga, tudi koalicije, da v čim krajšem času pripelje v obravnavo tudi zakon o dolgotrajni oskrbi. Vsi si želimo tudi ta zakon in ne nazadnje se mi zdi, da je zelo pomembno, da omenim še to v tem uvodnem delu, da je človek, ki potrebuje osebno asistenco, občutljiv na vsakršne naše izjave in obljube, ker dejansko lahko računa samo na naše obljube, vesel pa bo seveda v prihodnosti naših dejanj.
Besedo ima mag. Tanja Cink, pripravita naj se mag. Julijana Bizjak Mlakar in mag. Bojana Muršič. Izvolite, gospa Cink.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Predstavnici Vlade, kolegice in kolegi in ostali prisotni, lep pozdrav tudi z moje strani! V Sloveniji že več let govorimo o nujnosti sistemske ureditve osebne asistence oziroma jo načrtujemo, vsi smo ves ta čas tudi zelo enotnega mnenja, da imajo invalidi pravico do enake obravnave, torej do enakih pravic kot ljudje, ki niso invalidi, da imajo pravico do samostojnega in neodvisnega življenja. Ampak kljub vsemu ostaja to še danes nedokončana zgodba, ker pač zanjo očitno doslej ni bilo niti zadostnega konsenza med različnimi invalidskimi organizacijami niti zadosti politične volje ali pa tudi političnega konsenza, ne nazadnje. Kot je bilo danes že predstavljeno med stališči poslanskih skupin, je bil prvi poskus vladnega predloga v letu 2010 žal neuspešen. Leta 2012 je bil predlog društva YHD na mizah tudi očitno obsojen na neuspeh, nakar sta sledila še dva, danes pa imamo pred seboj predlog Poslanske skupine NSi. Vseeno moram priznati, da mi je žal, da predlog ni prišel s strani Vlade, ampak hkrati priznam, da se že predolgo samo govori o zakonski ureditvi in je zato treba v tem trenutku strniti vrste, da pridemo do rešitve, ki bo v največjo korist najranljivejšim, da bo v korist invalidom, predvsem pa da bo zakon dobil podporo. Seveda to ne pomeni, da se za invalide pri nas ne zagotavlja nič, je pa tudi res, da se v zadnjih približno desetih letih ni zgodil na tem področju noben večji napredek. Na kratko, ampak zelo jedrnato, je trenutno stanje povzeto v poročilu Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo, ki je za leto 2015 pripravil analizo, kjer piše: »V Sloveniji je osebna asistenca še vedno financirana projektno, izvajalci se prijavljajo na različne razpise, preko katerih pridobijo sredstva za zaposlitev osebnih asistentov in izvajanje programov osebne asistence. Nacionalno postavljenih smernic glede ocenjevanja potreb, vstopnih kriterijev, vsebin izvajanja osebne asistence in podobno ni, tako da se izvajalci sami odločajo, na kakšen način in komu bodo zagotavljali osebno asistenco ter kaj bodo izvajali pod pojmom osebna asistenca.« To zelo nazorno govori o tem, da je tematika brez najmanjšega dvoma vredna današnje razprave in tudi treznega razmisleka, kako naprej. Če ovrednotimo osebno asistenco v denarju; tam, kjer je šlo za izvajanje osebne asistence, so bila recimo v letih 2013 in 2014 razdeljena sredstva v višini 2,5 milijona evrov. V letu 2015 je bilo preko programov za samostojnejše življenje invalidov razdeljenih 2,6 milijona evrov oziroma 3 milijone zaradi kasnejše redefinicije minimalne plače. Iz analize, ki jo je opravil za leto 2015 Inštitut Republike Slovenije za socialno varstvo, pa izhaja, da je bilo iz različnih virov namenjenih 4,9 milijona evrov. Takole čez prst lahko rečemo, ampak zelo na pamet, da je potrebnih okoli 3, 4, 5 milijone evrov. To, kar se sama na tem mestu sprašujem, je, koliko denarja pravzaprav potrebujemo za ustrezno izvajanje storitev, ker gre vendarle za razhajanje, glede na to, da predlagatelj ocenjuje približno 8 milijonov evrov letno. Tako da pričakujem, da v nadaljevanju podate bolj natančna pojasnila v zvezi s tem. Poleg tega vemo, da se še vedno izvajajo določene storitve, ki so v podporo invalidom, tudi po drugih socialnovarstvenih predpisih, to sta recimo družinski pomočnik in storitev pomoči na domu. Pa tudi potrebe invalidov so zelo različne in je zato treba, po mojem mnenju, natančno vedeti, kaj je sploh tisti minimum oziroma kje je meja, ki zagotavlja v resnici samostojnejše življenje teh oseb. Če dam samo primer: po tem predlogu je na primer slepim, gluhim in slepo-gluhim omogočeno uveljavljati pravico do komunikacijskega dodatka v obliki pet ur osebne asistence na teden. Jaz recimo ne vem, če je to res tista meja, ki zagotavlja tem osebam samostojno in neodvisno življenje. Vsekakor je to stvar stroke, vendar sem želela poudariti, da je treba imeti tudi na to ustrezen odgovor. Za zaključek želim povedati samo še to, da bi bilo verjetno bolj smiselno pripraviti zakon, ki bi enovito urejal osebno asistenco in dolgotrajno oskrbo – ampak to je zelo osebno mnenje – ker gre za prepletanje problematik. Bo pa glede na ločen predlog vsekakor potrebno tudi dobro sodelovanje med ključnimi ministrstvi pa tudi koalicijo in predlagateljem, če želimo, da zakon zaživi, kar bi moral pravzaprav že zdavnaj. Hvala.
Besedo ima mag. Julijana Bizjak Mlakar, pripravita naj se mag. Bojana Muršič in mag. Matej Tonin. Izvolite, gospa Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani poslanke, poslanci, predstavnici Vlade in ostali prisotni! Pred nami je Predlog zakona o osebni asistenci. Žal še ni povsem v obliki, ki bi jo ljudje, koristniki javnih storitev osebne asistence, potrebovali, pač pa v bistveno okrnjeni vsebini in s pomanjkljivostmi, ki naj bi jih Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti odpravilo v času trajanja postopka obravnave zakona. Obljubi pristojnega ministrstva, da bo pomanjkljivosti Predloga zakona o osebni asistenci odpravilo, gre zasluga, da bomo v Poslanski skupini Desus v prvem branju ta zakon podprli. Veseli smo, da je vložitev tega zakona spodbudila pristojno ministrstvo k dokončanju zakona o dolgotrajni oskrbi prebivalstva, ki bi moral vključevati tudi področje osebne pomoči posamezni invalidni osebi pri njenih dnevnih in drugih opravilih. Prav na pomanjkljivosti predloga zakona, ki ga je vložila Nova Slovenija, opozarjata tudi Zveza društev slepih in slabovidnih Slovenije, ki prav tako kot Poslanska skupina Desus že vrsto let opozarja pristojno ministrstvo, da je treba ustrezno urediti vprašanje dolgotrajne oskrbe in osebne asistence v le enem skupnem zakonu, v katerem je treba jasno določiti obseg storitev, ki jih zakon krije, in opredeliti vire financiranja teh storitev. Zveza društev slepih in slabovidnih Slovenije oporeka trditvam, ki so se pojavile v javnosti, da naj bi bil predlog zakona usklajen z vsemi reprezentativnimi invalidskimi organizacijami, saj predlog naj ne bi odgovarjal na ključne potrebe posameznih skupin invalidov, tudi slepih in slabovidnih ne. Nenavadno je, da naj bi bila Direktorat za invalide pri pristojnem ministrstvu in pristojna ministrica doslej gluha za pisma, ki so bila nanju naslovljena, zato upam, da se bo v prihodnje okrepil posluh pristojnih za tiste, ki storitve dolgotrajne nege in osebne pomoči potrebujejo. Za vse pripravljavce zakonskih predlogov bi moralo veljati pravilo pripravljanja zakonskih predlogov v sodelovanju s tistimi, ki jih zakon zadeva. V tem primeru bi moralo veljati geslo, ki smo ga danes tukaj že slišali, in sicer: nič o invalidih brez invalidov. Tudi Zveza društev civilnih invalidov vojn Slovenije, ki zastopa okoli 170 tisoč invalidov, oporeka predlogu zakona, ki ga je vložila Nova Slovenija, tudi zato, ker vloženi predlog zakona ni nastal s sodelovanjem invalidov, čeprav jih zakon zadeva. Verjamem, da na pristojnem ministrstvu pripravo ustreznega zakona o dolgotrajni oskrbi, ki bi moral nastati v sodelovanju s tistimi, ki se jih zakon tiče, ovirajo tudi zasebni interesi, ki bi radi znaten del dolgotrajne oskrbe in osebne pomoči uredili po vzoru že danes problematičnega dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja ali pa nizozemskega pogodbenega obveznega zdravstvenega zavarovanja. Apetiti po dobičku, četudi na račun revnih in manj premožnih, pogosto ovirajo uveljavitev dobrih in potrebnih rešitev. Tudi o tej problematiki smo danes s strani Združene levice že nekaj slišali. Glede na slabo socialno stanje večjega dela starejših in invalidov je skorajda nemogoče pričakovati uvedbo zasebnih zavarovanj na tem področju, razen za ozko, premožno, elito in za mlado generacijo s solidnimi plačami, saj bi zasebna zavarovanja tako velikih tveganj v obstoječi populaciji terjala znatna plačila oseb iz žepa, ki si jih ljudje večinoma ne bi mogli privoščiti. V primeru javnega financiranja dolgotrajne oskrbe z vključeno pomočjo pa to pomeni, da bi tak zakon terjal nujna javna sredstva, ki jih je možno solidarnostno združevati predvsem z obstoječimi finančnimi sredstvi ob uvedenih novih dajatvah, ki pa lahko pridejo v sistem le od podjetij in bolj premožnih v državi. Posegi v premoženje in prihodke bolj premožnih pa vedno sprožijo obilo odpora pri tistih z največjo politično in medijsko močjo v državi, zato jih je težko uvesti. Poslanci dobivamo te dni veliko osebnih pisem, predvsem uporabnikov programa osebne asistence v organizaciji Društva za teorijo in kulturo hendikepa, ki poudarjajo življenjsko odvisnost od osebne asistence, ki jim je kljub bolezni, zaradi katere so postali skoraj opravilno nesposobni, omogočila ponovno funkcioniranje in neodvisnost od pomoči sorodnikov, sosedov in prijateljev, kar je še posebej pomembno za invalide, ki živijo sami. Prav zato sem vesela, da je ne glede na vse pomanjkljivosti predlaganega zakona prišlo do njegove vložitve. Upam pa, da bo ministrstvo njegove pomanjkljivosti tudi pravočasno in ustrezno odpravilo. Naj v nadaljevanju spomnim na nekatere bistvene pomanjkljivosti predloga zakona, ki bi jih moralo pristojno ministrstvo v zelo kratkem času v celoti odpraviti. Prvič, dolgotrajna oskrba in sistem osebne pomoči sta tesno povezana, zato bi moralo ministrstvo vložiti celovit zakon, ki bi reševal probleme dolgotrajne oskrbe in tudi probleme osebne asistence. Drugič, predlog zakona izloča uporabnike iz sistema prejemanja pomoči le zato, ker so starejši od 65 let, kar ni sprejemljivo in je tudi diskriminatorna določba, invalidi vojne torej omenjenega zakona praktično ne bi mogli koristiti. Tretjič, podobno je vstopni prag tistih, ki vstopajo do storitev osebne pomoči, diskriminatoren, saj omogoča uveljavljanje pravice ozki skupini, ne pa večini. Omejitve pri prejemanju pomoči bi namreč morale temeljiti le na strokovnih ocenah za to pristojnih institucij. Četrtič, po mnenju organizacij invalidov je problematičen tudi komunikacijski dodatek, ki naj bi bil za nekatere skupine invalidov brez uporabne vrednosti. Petič, podobno je vprašljiva določba v tretjem odstavku 26. člena, ki določa, da se v primeru, ko je uporabnik upravičen do prejemanja dodatka za pomoč in postrežbo oziroma do drugih denarnih prejemkov, ki jih prejema na podlagi predpisov iz naslova potrebe po tuji negi in pomoči, uporabniku ta prejemek nameni za sofinanciranje osebne asistence. In šestič, prav tako ni dovolj jasna korelacija, torej medsebojni vplivi med predlaganim zakonom in drugo socialno zakonodajo, kar sproža dodatne dvome organizacij invalidov v ustreznost predlaganega zakona. Ne dvomim torej v dobronamernost predlagatelja pri vložitvi predloga zakona. Žal mi je, seveda, da pristojno ministrstvo ni zmoglo pravočasno opraviti svojih nalog na področju dolgotrajne oskrbe, vključno z osebno pomočjo. Potem bi bil lahko zakon ustrezno strokovno pripravljen in ne bi bilo danes toliko pomislekov glede sedanjega predloga zakona. Res je, da na področju uresničevanja konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov država ni povsem bosa, saj je bil v letu 2010 sprejet splošen krovni zakon, to je Zakon o izenačevanju možnosti invalidov, še pred tem pa so bili sprejeti posamezni področni zakoni. V pričakovanju prej naštetih sprememb predlaganega zakona s strani pristojnega ministrstva bom v tej začetni fazi Predlog zakona o osebni asistenci podprla. Država in lokalne skupnosti ter poslanci pa si moramo še naprej prizadevati za ustvarjanje enakih možnosti za vse ljudi, tudi za invalide, na vseh področjih življenja in jim omogočiti samostojnost, neodvisnost in svobodno izbiro ter enakopravno vključevanje v družbo. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Bojana Muršič. Pripravita naj se mag. Matej Tonin in gospa Marija Bačič.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi, spoštovani gostje na balkonu! Moram reči, da smo danes lahko veseli, in lahko rečemo, da je danes ta veseli december, kajti temu predlogu zakona se obeta široka podpora, takšno podporo ima le malokateri zakon. Zato mi dovolite, da se na tem mestu zahvalim predlagatelju za vložitev Predloga zakona o osebni asistenci. Zelo pomembno se mi zdi, da tej ranljivi skupini prebivalstva, v kateri so tudi invalidi, posvetimo še večjo skrb kot do sedaj. Sicer ne gre spregledati dejstva, da se tej skupini vseskozi posveča posebna skrb, temu sledi tudi ministrstvo, ki vse od leta 2009 sofinancira programe osebne asistence v obliki sofinanciranja osebnih asistentov kot del aktivne politike, a treba je poudariti, da še vedno nimamo zakonske rešitve. V letu 2015 je bil tudi poseben program Asistentka/Asistent bom; bilo je pripravljenih tudi nekaj osnutkov zakona, tudi tisti iz leta 2012, ki ga je vložila ljudska iniciativa v zakonodajni postopek, pa žal ni dobil zadostne podpore na matičnem delovnem telesu. Še vedno capljamo na mestu, gospod Tonin je to lepo povedal. Vse od nastopa mandata moram reči, da se srečujem s to posebno skupino ljudi, iščemo rešitve, predlagajo zakone, izvedenih je bilo veliko sestankov, podanih veliko predlogov in danes mislim, da je res čas, da to področje tudi uredimo. Z zakonom se bo vsaj malo izboljšal položaj invalidov, ki si vsekakor zaslužijo to, da kljub svoji bolezni živijo čim bolj kvalitetno življenje v domačem okolju s pomočjo te osebne asistence. S tem bomo dosegli, da bodo invalidi postali samozavestni in avtonomni, neodvisni, še kako koristni tudi za našo skupnost, ključno pa je to, da jim zagotovimo dostojanstvo. Vsa ta dejstva, ki sem jih navedla, že izhajajo iz Konvencije o pravicah invalidov, torej invalidi morajo uživati dostojanstvo in enakost in zagotavljanje enakih človekovih pravic in temeljnih svoboščin ne glede na kakršnokoli osebno okoliščino. Zavedam se in mislim, da so storitve osebne asistence nepogrešljivo sredstvo za neodvisno življenje invalidov. Pokriva namreč vsa področja življenja in prav tako mora biti prilagojena potrebam, željam in življenjskemu slogu posameznika. Osebna asistenca je pomoč uporabniku pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, ki jih ne more izvajati sam, jih pa potrebuje, da lahko vsakodnevno doma in izven doma živi neodvisno aktivno življenje in je enakopravno vključen v našo družbo. Res pa je, da je pravica do osebne asistence kompleksna pravica, zato je pomembno njeno zagotavljanje in spodbujanje širšega sodelovanja med različnimi institucijami, tudi nevladnimi organizacijami. Kot so že kolegi pred menoj povedali, smo bili v zadnjih dneh in tednih deležni elektronskih pošt, vrste žalostnih izpovedi posameznikov, ki bi bili brez osebne asistence odrinjeni na rob in bi bilo njihovo življenje nedostojno. Pa mi dovolite, da povzamem eno izmed teh žalostnih izpovedi iz pisma; je zgolj delček, ki govori o tem, kaj bi se zgodilo s temi ljudmi, če bi ostali brez osebne asistence. Citiram: »Brez osebne asistence smo osebe, ki smo odvisne od tuje pomoči, v nemogoči situaciji. V plenici, polni lastnih izločkov, lahko samo čakamo nekoga od domačih, da nas reši. To pa je daleč od človeka vrednega življenja in enakopravnega položaja v družbi.« Tega si ne smemo dovoliti, zato moramo to nemudoma popraviti. Področje osebne asistence je torej izenačevanje možnosti invalidov in njihovega samostojnejšega življenja, ki ga moramo urediti. Seveda pa moramo to urediti tudi z enotnostjo sistema dolgotrajne oskrbe. Zakon mora biti v prvi meri življenjski, denar pa mora slediti posamezniku. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Matej Tonin. Pripravita naj se gospa Marija Bačič in gospa Ljudmila Novak. Izvolite.
Dragi poslanke in poslanci! Danes imamo resnično lepo priložnost, da popravimo svoj moralni dolg. V svojem uvodnem nastopu sem že povedal, da sem ves ta čas od leta 2012 dalje čutil slabo vest v tem smislu, da smo državljanom nekaj obljubili, nismo pa tega realizirali. In vedno je bila ista zgodba, zgodba pa je bila, ali ni dovolj denarja ali pa zakon ni usklajen med invalidskimi organizacijami. Če bomo vedno čakali, da bo nekaj padlo z neba, se to seveda ne bo zgodilo, treba je ukrepati in vsaj mi smo ukrepali. Treba je tudi pošteno povedati, da smo dobili spodbude, konkretno gospa Elena Pečarič, ki jo vsi zelo dobro poznate, me je ob neki priliki vprašala, kaj je zdaj z našo obljubo. In ni bilo več prostora, da bi se človek še kaj veliko izgovarjal ali pa iskal razloge, zakaj nečesa, kar je treba storiti, tudi ne storimo. In zato je ta zakon danes pred vami. Mi ne trdimo, da je najboljši, da je edini zveličaven, nikoli nismo trdili, da smo najbolj pametni in vse vemo, ampak je pa realnost. Tako usklajenega zakona, kot je ta, žal še nismo imeli. Za zelo velik dosežek si štejem to, da ta zakon podpirata tako gospa Elena Pečarič, ki je predsednica društva YHD, kot tudi gospod Boris Šuštaršič, predsednik NSIOS. Gospa in gospod sta imela mnogokrat različno mnenje, ampak super je, da imata vsaj glede tega zakona eno mnenje in zakon oba podpirata. Tako kot vi, smo tudi mi dobili številna pisma podpore, in to predvsem s strani tistih, ki osebno asistenco imajo. Moramo se pa zavedati še, da je ogromno takih, ki te možnosti sploh nimajo, da bi pomagali tudi ogromno tem ljudem, ki nam sploh pisali niso. Glede pomanjkljivosti se poskušam zelo zelo nazaj držati in imeti čim bolj konstruktivno debato, ampak me je kar iz sedeža privzdigovalo, ko sem poslušal svojo kamniško kolegico, poslanko Julijano Bizjak Mlakar. Bo spet kdo rekel, da politiziram, ampak kolegica poslanka, Desus je od leta 2004 v vladnih koalicijah, če naš zakon nosi toliko pomanjkljivosti, zakaj niste vi pripravili boljšega zakona prej? Pa bom tukaj piko naredil, da ne bom koga užalil. Hvala lepa pa poslanki Julijani Bizjak Mlakar in Desusu, da bodo ta zakon v prvi obravnavi podprli. Izražam resno hvaležnost brez kakršnegakoli cinizma in podobnega. Glede pisem podore. Ta naš zakon je podprlo ogromno invalidskih organizacij, smo pa dobili dve pismi, ki sta imeli določene pripombe. Eno je bilo od Zveze društev civilnih invalidov vojne Slovenije. Njihova glavna pripomba je ta, da je zakon omejen na do največ 65. leta starosti. In pa Društvo gluhoslepih Slovenije DLAN – oni pa opozarjajo na to, da je problematična omejitev 30 ur tedensko osebna asistenca in podobne stvari. Še enkrat pravim, zagotovo se da še marsikaj popraviti in tudi na tem področju se dajo stvari popraviti, dvomim pa, da so tudi pri teh dveh organizacijah, ki sta nam poslali pismo, da imata določene pripombe, to take pripombe, da bi temu zakonu nasprotovali, tega pa jaz nisem razbral. Kako si mi predstavljamo ta koncept, da bi lahko nekako sistemsko uredili pomoč vsem državljanom, ki jo zaradi takšnega ali drugačnega hendikepa potrebujejo? Ta osebna asistenca je umeščena med 18. in 65. letom starosti, pri čemer je treba zelo jasno povedati, da po obstoječem zakonu, torej po zakonu, ki ga mi predlagamo, tisti, ki bi imeli osebno asistenco pred 65. letom, jo lahko zadržijo tudi po 65. letu. Ampak če rečemo, da je zakon o osebni asistenci namenjen državljanom med 18. in 65. letom, je seveda legitimno vprašanje, kaj pa za tiste, ki so mlajši od 18 let, in kaj za tiste, ki so starejši od 65 let. Za starejše od 65 let mi predvsem vidimo, da bi njihov položaj urejal tako pričakovani zakon o dolgotrajni oskrbi. Za mlade pod 18. letom starosti pa pričakujemo veliko od zakona, ki ga je pripravila poslanka Jasna Murgel, in sicer zakon o obravnavi otrok s posebnimi potrebami. Tako bi imeli na nek način lahko zadevo sistemsko urejeno, sistemski trojček, če želite: do 18. leta zakon Jasne Murgel o obravnavi otrok s posebnimi potrebami, kjer bi imeli na enem mestu zbrane vse možnosti, ki jih imajo starši, za tiste, ki so stari med 18 in 65 let, zakon o osebni asistenci in za tiste nad 65 let zakon o dolgotrajni oskrbi. Na takšen način si vsaj mi v Novi Sloveniji predstavljamo, da bomo te stvari sistemsko uredili, me pa skrbijo. Sem tudi nekatere invalidske organizacije opozoril, da bomo danes lahko veseli in se veselili, če bo ta zakon v prvi obravnavi sprejet, ampak ne pozabimo, sprejet bo zgolj sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, kar pomeni, da se lahko do končnega sprejema še kaj bistveno spremeni. Upam, da niso nekatere napovedi koalicijskih poslank in poslancev, ki so govorili, da bi želeli združiti zakon o osebni asistenci pa zakon o dolgotrajni oskrbi skupaj v en zakon – jaz tega ne vidim tako in se mi zdi to – priročen izgovor za to, da se spet sprejem tega zakona nekako zamakne. Obe materiji sta zahtevni in ne vidim prav nobenega razloga, da bi bilo nujno potrebno in zahtevno, da bi obe materiji urejali v istem zakonu. Brez kakršnihkoli problemov jih lahko uredimo v ločenih zakonih. Če ima koalicija tako željo, da uredi ti dve področji skupaj, jo jaz prosim, da naredimo nekoliko drugače. Dajmo najprej sprejeti ta zakon o osebni asistenci, potem pa, če ima koalicija željo, lahko do konca mandata tuhta, razmišlja, dela, kar hoče, da morda potem zakon o osebni asistenci in dolgotrajni oskrbi spravi v en zakon. Jaz s tem nimam problema. Če vi to želite, dajte, ampak najprej pa spravimo pod streho ta zakon o osebni asistenci. Verjamem, da bo danes ta zakon sprejet brez glasu proti. Jaz se tega veselim in še enkrat se vsem zahvaljujem za podporo, za to decembrsko darilo vsem našim državljanom, ki to pomoč potrebujejo, seveda z upanjem, da se kaj dramatičnega oziroma pretresljivega ne bo dogodilo v drugi obravnavi.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravi naj se gospa Ljudmila Novak. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Tudi jaz pozdravljam Predlog zakona o osebni asistenci, saj gre za potrebe ljudi, ki to pomoč potrebujejo. To pa so predvsem različni invalidi, ki potrebujejo različne oblike osebne asistence in morajo biti tudi aktivno udeleženi pri tem, da sami odločajo o tem, kako in kje bodo živeli in koliko in kakšno pomoč potrebujejo. Res je tudi, da se je že v 90. letih uvajala osebna asistenca in jo ima danes več kot sto ljudi, ki bi sicer morali biti v socialnih zavodih. Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti je že leta 2009 sofinanciralo programe osebne asistence v obliki sofinanciranja zaposlitve osebne asistence. Od leta 2015 pa preko javnih razpisov sofinancira te programe osebne asistence, ki smo jih deležni tudi na Zvezi Sožitje in preko njih tudi v naših društvih. V zadnjih letih so program osebne asistence razvile tudi nekatere nevladne organizacije, in kar 28 organizacij vključuje tisoč oseb. Vendar je ta osebna asistenca različno mišljena. Ena je namenjena 12-urni in 24-urni pomoči, v nekaterih primerih pa pomeni le nekajurno podporo ali enourni obisk, spremljanje v trgovino in družabništvo. Nekatere organizacije nudijo pomoč samo ob delavnikih, in če osebna asistenca obsega le nekaj ur tedensko pri osebi z ovirami, pa naj gre za mlajše ali starejše, mora oseba, če potrebuje več pomoči, vseeno v institucijo. Spoštovani! V zadnjem času veliko govorimo deinstitucionalizaciji, se pravi, da bi ljudje, potrebni pomoči, ne živeli v velikih zavodih in njihovih enotah, pač pa doma ali v najetih stanovanjih ali v stanovanjskih skupinah znotraj stanovanjskih sosesk in v mestnih jedrih. To bo za njih bolj prijazno okolje in ljudje bodo s pomočjo asistence živeli bolj svobodno, prijazno in lepše življenje. Invalidom smo dolžni omogočiti uresničitev določb Konvencije o pravicah invalidov, kot so pravica do samostojnega življenja, vključno z osebno asistenco, pravica do vključujočega izobraževanja in vseživljenjskega učenja in največje mogoče samostojne osebne mobilnosti. Ko sem bila osebna asistentka osebe na vozičku, ki je popolnoma odvisna od tuje nege in pomoči, sem spoznala, kako pomembna je pomoč osebne asistence. Torej, že zjutraj pri vstajanju, osebni higieni, oblačenju, se pravi, pri vseh temeljnih življenjskih aktivnostih. Predstavljajmo si, kako bi ta žena živela brez osebne asistence. Sin odide v šolo, mož odide v službo, mogoče jo spravi iz postelje v kuhinjo, recimo, da bi lahko prišla morda do hrane, vendar tudi stranišče je potrebno, kamor ta ženska ni sposobna. In predstavljajmo si, v kakšnem stanju bi to gospo brez osebne asistence našel mož po službi. Tudi mož, ki je aktiven v službi, je lahko razbremenjen skrbi, kako živi njegova žena dopoldan sama. On se lahko posveti službi, ker ve, da je za njegovo ženo lepo poskrbljeno. Ne mislite, da samo sedi in razmišlja, aktivna je, ona razporeja, kako bo njen delavnik izgledal. Pomaga, recimo, rezala je celo meso, osebni asistentki je povedala, kaj bodo jedli. Je aktivna, svobodna, socializirana, v življenje vpeta, nasmejana in kljub temu da je na vozičku, da ne zmore, je prijetna sogovornica in res ženska na mestu. Torej, iz okolja ni izločena, kar je izrednega pomena za te ljudi. Ker vemo, če so ljudje izločeni, če živijo samotno življenje, so sami s svojimi težavami, izključeni iz vsega, pogosto zapadejo tudi v depresijo. Ta ženska je popolnoma drugačna. Ugotavljamo torej, da je osebna asistenca velikega pomena za izenačevanje možnosti invalidov in njihovega samostojnega življenja in vključevanja v družbo kot celoto, zato jo je treba sistemsko in hitro urediti. Res je, kot je prej gospod Tonin povedal, kako je s tem, če bomo čakali na dolgotrajno oskrbo, ker vemo, da je osebna asistenca nekako vezana na dolgotrajno oskrbo. Ko sem prej stopila ven, me je gospa, ki je na vozičku, zunaj nagovorila: »Ali bomo res čakali na dolgotrajno oskrbo? Kaj pa, če tega še ne bo? Mi potrebujemo osebno asistenco tukaj in zdaj.« In veste, kaj sem odgovorila, ker imam podatek, da bo dolgotrajna oskrba na Vlado vložena konec februarja in potem morda do konca leta sprejeta, sem ji obljubila, da če ne bo, bo zakon o osebni asistenci samostojno zaživel. Veliko pisem, tako kot vsi pravite, smo dobili tekom tedna oziroma že prej in veliko tragedij je tudi napisanih v teh pismih. Predvsem tisti ljudje, ki živijo v socialnih zavodih, izražajo, kaj vse doživljajo, od previjanja plenic in tako naprej. Torej, ljudje si želijo samo to: človeka vredno življenje in enakopravni položaj v družbi. Menim, da si to tudi zaslužijo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravita naj se dr. Jasna Murgel in gospa Marinka Levičar. Izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav! Pravijo, da se napredek družbe pozna po tem, kakšen odnos je razvila do svojih najšibkejših členov. Zagotovo so osebe s posebnimi potrebami tiste, ki si zaslužijo poseben odnos, posebno pozornost, pomoč, predvsem pa si želijo, da bi lahko čim bolj samostojno živele. Najprej se želim zahvaliti svojim sodelavcem, poslancem, strokovnim sodelavcem, vodji našega strokovnega odbora pri Novi Sloveniji, ki so ta zakon pripravili, potem pa se želim zahvaliti Vladi, ki se je odločila, da bo ta naš predlog podprla, in pa tudi poslanskim skupinam, ki ste govorile v podporo temu zakonu. Pomembno je, da nas je povezal problem, da končno znamo stopiti preko tega, kdo je član ene ali druge stranke, kdo je predlagatelj, kdo je vlada, kdo je opozicija, in rešujemo nek pereč problem. V tem smislu sem zelo vesela in zadovoljna, da to zmoremo. Pravzaprav sem največ svojega službenega časa preživela med osebami s posebnimi potrebami v nekem zavodu, sedaj se imenuje center, kjer sem poučevala, zato še sedaj, ko srečam kakšno osebo na vozičku, jo pogledam v obraz, kdo je, ker se vedno vprašam, ali ga poznam, ali jo poznam; ne iz radovednosti, ampak ker sem vesela, če srečam kje svojega bivšega dijaka ali dijakinjo, zato vedno pogledam, kdo je ta oseba. In ker sem, mislim da, 18 let delala v tem zavodu, sem videla številne potrebe in tudi številne življenjske zgodbe, ki so povezane z invalidnostjo, s temi osebami. Seveda, dokler so to otroci, mladostniki, je zavodski način življenja, oskrbe nekako razumljiv, tudi mi smo živeli v študentskih domovih ali kje v kakšnih dijaških domovih in je to razumljivo. Ko pa oseba odraste, pa je zagotovo zelo pomembno, kdo je iz dneva v dan s to osebo, kajti gre tudi za njeno najbolj intimno življenje in ni vseeno, komu zaupa svoje težave, svoje želje, svoje tako rekoč potrebe. Srečevala sem se tudi z usodami ne samo oseb, mladostnikov na vozičkih, ampak tudi z zgodbami celotne družine. Večina staršev – ali pa skoraj vsak starš, poznamo seveda tudi izjeme – si je izredno prizadevala, skrbeli za tega svojega otroka ali mladostnika, vendar moramo razumeti tudi starše, družine teh otrok, da ima vsak izmed njih tudi svoje osebno življenje in da ne more biti vedno na razpolago ali da se mora pri tem odreči marsičemu. Ampak so se v veliki meri posvečali svojim otrokom, jim pomagali, kolikor se da, ampak prav zaradi tega, ker moramo spoštovati tudi življenje teh ljudi kot posameznikov, je prav, da država zagotavlja pomoč v obliki osebne asistence. Zato verjamem, da je ta zakon dober, da ima tudi kakšno pomanjkljivost, ampak tudi zaradi tega imamo obravnavo in potem nadaljnjo obravnavo, ko lahko še te pomanjkljivosti odpravimo, dodelamo, izboljšamo, predvsem pa poskrbimo, da vstopi v veljavo v prihodnosti in da ga lahko koristijo. Zato upam, da res ne bo glas samo za prvo obravnavo, ampak da bo glas tudi potem za dokončno sprejetje tega zakona in da bo s tem tudi zagotovljena večja varnost vseh oseb, ki potrebujejo takšno osebno asistenco. Saj je dobro, da imamo sedaj to financirano preko projektov, ampak to ni sistemska rešitev, to prinaša tudi veliko negotovost in mislim, da če je ta problematika urejena z zakonom, potem za vse predstavlja večjo gotovost in tudi večje zaupanje v to državo. Vsem želim lepe praznike.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Jasna Murgel, pripravita naj se gospa Marinka Levičar in gospod Janko Veber. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, še enkrat. Jaz sem ena tistih, ki jo je invalidnost v družini tudi zaznamovala in ki je zaradi te invalidnosti tudi naklonjena tej tematiki, in mi ta tematika invalidnosti in oseb s posebnimi potrebami predstavlja eno pomembno področje delovanja. Moram reči, da se tudi meni osebno neizmerno dopade to, da ste vendarle vložili zakon v proceduro in da ga bomo obravnavali, ker se vse prevečkrat zgodi – razlogi so različni, bodisi se išče ena širša, bolj učinkovita rešitev bodisi ni strinjanja med deležniki in potem premlevamo, premlevamo, saj ste tudi sami bili v NSi žalostni, ker tega enkrat niste mogli sprejeti – da mine res preveč časa, da se določena rešitev sprejme za eno tako ranljivo skupino, kot je ta, na katero se ta zakon nanaša. Osebno sem sama zelo zadovoljna, da je zdaj to v parlamentarni proceduri. Mislim, da bomo zakon podprli do konca, ker ga bomo na nek način še skupaj v drugih obravnavah izoblikovali, in da dejansko ne bo treba več čakati na to, da bi bila osebna asistenca v Sloveniji tudi zakonsko sistemsko urejena. Kolega Tonin je omenil tudi zgodnjo obravnavo otrok s posebnimi potrebami. Ja, tudi sama zdaj spoznavam kako – saj smo bili tudi skupaj sopodpisniki predloga za predhodno obravnavo tega zakona – je kar težko uravnavati vse interese, vse, kar je treba urediti, da se ena sistemska rešitev sprejme. Tako da zelo veliko dejavnikov je bilo, zakaj danes obravnavanega zakona do zdaj nismo dali v parlamentarno proceduro, zakaj ga nismo spustili niti skozi prvo obravnavo. Ampak mislim, da je zdaj res čas, da takšen zakon sprejmemo, ker ga potrebujemo, potrebujemo ga, potrebujejo ga tisti, ki potrebujejo osebno asistenco, in mislim, da ni več časa za čakanje na to rešitev. Kakšna bo dokončna vsebinska rešitev, se bomo pogovarjali predvsem v drugi obravnavi zakona. Pomembno je, da tudi ugotovimo, ali so zdaj vse storitve vključene, ali jih je mogoče treba na koga še razširiti. Ko smo se stranke koalicije pogovarjale, smo izpostavili problem, s katerim imam spet tudi sama osebno izkušnjo, izpostavili so ga recimo na Mariborskem društvu za cerebralno paralizo, s katerim zelo dobro sodelujem, to je potreba po pomoči staršem, ki imajo otroke, ki so zelo hudo gibalno ovirani ali kakorkoli drugače ovirani. Tistim, ki si skrbijo za svoje otroke doma in nimajo počitka, imajo recimo delno nadomestilo za izgubljeni dohodek ali pa so tudi – dobro, po otrokovem 18. letu so – družinski pomočniki. Vprašanje je, kako pa tem staršem pomagati. Ti starši potrebujejo pomoč, ker 24 ur na dan, tudi če je otrok vključen recimo v izobraževalno ustanovo, pa je del dneva nekje, je zelo težko, ker takšen starš tudi ne more iti, ne vem, na operacijo, če zboli, nima dopusta, nima ničesar, tudi če ima tisto nadomestilo. In je tu tudi treba iskati nekatere vsaj delne storitve, ki bi bile na razpolago takim staršem. Ali bo to tukaj vključeno ali ne ali bo v dolgotrajni oskrbi, se bomo pogovarjali. Skratka, zelo veliko je stvari, ki so še potrebne ureditve. In potem tale komunikacijski dodatek; recimo v pogovoru s predstavniki predvsem organizacij, ki zastopajo slepe in slabovidne, smo ugotovili, da bo tu nekaj težav. Ali bomo dali nek denarni komunikacijski dodatek, kakor se zdaj imenuje v tem predlogu, ali bomo vendarle rekli, da namenimo del storitev tem upravičencem, to je še vse stvar debate. Rekli ste tudi, da boste v vaši Poslanski skupini NSi povabili na sestanek tudi predstavnike staršev slepih in slabovidnih otrok, tako bomo zdaj res imeli vsi skupaj priložnost sodelovati pri tem, da se izoblikuje rešitev, ki bo čim več vključevala – saj vemo, več vključuje, več stane – da se poišče optimalna rešitev, da gremo naproti invalidskim organizacijam, ki so imele pomisleke in jih morda še vedno imajo, da jim gremo čim bolj naproti in da dejansko dobimo končno že enkrat zakon o osebni asistenci. Moram reči, da mi osebno že ni bilo več jasno, zakaj vsi skupaj odlašamo s to odločitvijo in zakaj ga doslej še nimamo. Tako da se bomo o teh stvareh pogovarjali. Zagotovo podpiram to, da gre v prvo branje in da se ga potem dokončno sprejme. Kajti ko bomo imeli urejeno dolgotrajno oskrbo – tukaj se tudi osebno sama zelo angažiram in pritiskam, kolikor je pač v moči poslanca, da pritiska, da se te zadeve čim prej uredijo, in zdaj je prišlo do premika, da je vsaj določeno, katero ministrstvo bo za to odgovorno – in se to področje premakne in uredi, se lahko zadeva potem preko tega, ko se bo urejal zakon o dolgotrajni oskrbi, naveže na osebno asistenco. Morda se kaj doda, spremeni, vedno je mogoče te stvari urediti, navezati na nov zakon o dolgotrajni oskrbi in povezati zadeve tako, da bo krog upravičencev, ki potrebujejo oskrbo, ki sami ne morejo skrbeti za sebe iz različnih razlogov, bodisi da so starejši, da so invalidi ali kakorkoli, ki potrebujejo pomoč, da bi se vključevali v družbo ali izvrševali svoje osnovne življenjske potrebe, čim širši, da jih ne glede na to, ali so otroci ali so polnoletni, vključimo v ta sistem družbene skrbi, ki jim bo omogočil dejansko izenačitev možnosti in vključitev v družbo. Torej, iz osebne izkušnje tudi razumem starše takšnih otrok, zato skrbim, da se tudi ti interesi vključijo, v kakšni obliki in na kakšen način, to bomo videli v nadaljevanju. Še enkrat ponavljam, to podpiramo in bomo naredili vse, da izoblikujemo zakon, ki bo nudil največ, kar je mogoče v okviru te ureditve, da bi čim širši krog upravičencev imel na razpolago storitve osebne asistence. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marinka Levičar. Pripravi naj se gospod Janko Veber. Opravičujem se, gospa Iva Dimic, predstavnica predlagatelja, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Hvala lepa vsem dosedanjim razpravljavcem, tudi kolegici Jasni Murgel, ki je izrazila podporo. Res je, naj povem še enkrat s tega mesta, jutri se srečamo tudi s starši gluhoslepih otrok. Ne nazadnje so oni tudi podali pomisleke in nestrinjanje z obstoječim predlogom zakona, predvsem zaradi komunikacijskega dodatka, ki naj bi nadomestil dodatek za pomoč in postrežbo. V bistvu gre za odprt zakon, še enkrat poudarjam, za odprt zakon, in če se lahko pogovorimo in najdemo rešitve, se to lahko še vse spremeni. Mi si to želimo, zato smo z njimi že jutri v jutranjih urah dogovorjeni. Želela vam bi samo še povedati ali pa prebrati – veliko pisem smo dobili – kaj se me je najbolj dotaknilo. Ena gospa piše: »Želela bi vam sporočiti, da nam osebna asistenca pomeni avtonomno in samostojno odločanje o svojem lastnem življenju. Skratka, početi vse tisto, kar je za nehendikepirane ljudi, državljanke in državljane, samoumevno. Da je osebna asistenca za nas, hendikepirane osebe, življenjskega pomena, saj nam le-ta predstavlja življenje v polnem pomenu besede, torej človeka vredno življenje. Brez osebne asistence bi bila večina uporabnikov obsojena na bivanje v institucijah, ki so danes v večji meri le še hiralnice.« Žal, veliko je teh pisem, prepričana sem, da ste jih prebrali. Veliko ljudi je resnično prizadetih ali pa imajo telesne okvare tudi zaradi multiple skleroze, ki je v Sloveniji vedno bolj pogosta, vedno več se beleži, če lahko tako rečem, pacientov, ki zbolijo za multiplo sklerozo, in dejansko vsi izražajo podporo, da jim omogoča osebna asistenca neko normalno, polno življenje. Tudi gospod, ki je zaposlen na Institutu Jožef Stefan in ima, čeprav sekundarno progresivno, obliko multiple skleroze in je njegova telesna okvara ocenjena na 100 %, je v bistvu preko osebne asistence osebnega asistenta še vedno aktiven in še vedno zaposlen. Prepričana sem, da lahko še veliko pripomore tudi k naši družbi, ne nazadnje, če je zaposlen na Inštitutu Jožef Stefan, tudi za našo znanost in gospodarstvo, in mislim, da resnično potreba sama po sebi kliče po sprejetju zakona o osebni asistenci.
Gospa Marinka Levičar, imate besedo. Pripravita naj se gospod Janko Veber in gospod Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Lep pozdrav še enkrat vsem prisotnim! Jaz bi najprej pohvalila Novo Slovenijo, da so sploh ta zakon vložili, ker jaz mislim, da je res treba narediti konec mečkanju, ki je veljalo do zdaj, in zato tudi mislim, da te kritike danes na račun tega zakona sploh niso potrebne. Pomembno je, da bo šel zakon v zakonodajni postopek, in v tem postopku bomo lahko odpravili vse pomanjkljivosti in to, kar se do sedaj temu predlogu zakona očita. Torej, jaz ne bom kritična, ampak kot rečeno, se mi zdi zelo pomembno, da se začnemo o tem pogovarjati in pripravimo tak zakon, ki bo za vse hendikepirane ljudi ustrezen, tudi starejše. Rada bi pa ob tem ponovno izrazila svoje nezadovoljstvo nad tem, da se toliko časa mečka z zakonom o dolgotrajni oskrbi in negi, prelaga se kot vroč kostanj. Sedaj slišim, da bo glavni nosilec tega zakona ministrstvo za zdravje, prej je bilo ministrstvo za delo, ne vem zakaj ta prenos, ampak zopet mislim, da bo tudi to povzročilo še nadaljnje zavlačevanje končnega besedila, ki ga bomo dobili v poslanske klopi. Upam, da to ne bo res, če sem optimistična, samo dostikrat me pa to navaja tudi k pesimizmu. Zakon, ki ga obravnavamo, predlog zakona, ki ga je vložila Nova Slovenija, ima kar 36 členov, zato bi jaz opozorila samo na neka svoja videnja. Ne mislim biti, kot sem rekla na začetku, kritična do posameznih stvari, o katerih mislim malo drugače, kot je v zakonu opredeljeno, ker bo za to še čas, da se uskladimo. In ob tem naj dodam, da me veseli, kar sem slišala danes v predstavitvi mnenj poslanskih skupin, da vsi podpiramo ta zakon. Zato res mislim, da bo lahko zelo dober. Zdi se mi nedopustno, kar se sedaj dogaja, da morajo biti mladi ljudje v domovih za starejše, mladi invalidi, ki ne morejo živeti samostojno. To je res nedopustno, da so v domovih za starejše, ki pa so žal res vedno bolj hiralnica za ljudi tik pred koncem svojega življenja, ko nimajo druge možnosti, kot da gredo v dom za starejše občane. Zato se mi nekako zdi tudi diskriminatorna določba v tem sedanjem predlogu zakona, ki določa, da bodo osebno asistenco lahko uveljavile osebe, ki so stare do 65 let. Čeprav ste mi pojasnili, da naj bi to potem zakon o dolgotrajni oskrbi uredil, ampak kljub temu jaz mislim, da tudi ta zakon teh omejitev ne bi smel imeti. Nobeden si ne želi biti v domu starejših občanov, tudi starejši invalid ne. Če bi mu bila zagotovljena ta asistenca, bi lahko še naprej živel v svojem domačem okolju. Zelo pozitivno pa se mi zdi to, da navajate, kdo so lahko izvajalci teh storitev. Torej, da so to lahko fizične in pravne osebe, ki pa morajo izpolnjevati pogoje, da bodo osebno asistenco lahko opravljale, in da bodo morale biti vpisane tudi v register izvajalcev, torej da si ne bo kdo iz laične javnosti, ki morda danes posluša tudi našo razpravo, mislil, da bo to lahko opravljal kar vsak, ki bi si pač zaželel še nekaj zaslužiti, nek dohodek dobiti, ki ga sedaj nima, morda je socialno ogrožen, pa bi tukaj vseeno nekaj zaslužil. Ni res, ne bo mogel vsak te dejavnosti opravljati, moral se bo za to usposobiti in biti potem vpisan v register dejavnosti, register oseb, ki bodo to dejavnost izvajale. To se mi zdi dobro tudi za invalide, ki bodo te dejavnosti deležni. Pomembno se mi zdi tudi to, da bo o tem, kdo je upravičen do te asistence, odločala posebna strokovna komisija pri centrih za socialno delo in da jo bodo vodili strokovnjaki. Tako da ni dileme, po mojem mnenju, da ne bi prišlo do kakšnih zlorab na tem področju, samo da bi se prej še spremenile tiste določbe, na katere sem opozorila, in upam, da se bo to v naslednjih fazah izvajanja tega zakona tudi storilo. Sama sem bila na koncu, ker prej nisem tako spremljala nastanka tega zakona, presenečena, zakaj se bo zakon začel uporabljati šele s 1. 1. 2019, ampak znova zaradi tistih, ki nas poslušajo po medijih, je prav, da poudarim, da se do konca leta 2018 izvaja in poteče koncesija za upravljanje sedanjim izvajalcem, torej da vmes ne bo neke praznine. Tako sem pač jaz razumela iz besedila zakona, ki sem ga brala, in upam, da sem ga prav razumela. Ob koncu srečno pot temu zakonu in moj za. Hvala.
Besedo ima gospod Janko Veber, pripravita naj se gospod Jožef Horvat in gospa Marija Antonija Kovačič.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Glede na to, da se osebna asistenca v tem trenutku ali v tem obdobju financira projektno, je seveda treba poseči v ta način in sprejeti zakon, s katerim to uredimo, kot radi omenjamo takšen način financiranja v Državnem zboru, sistemsko. Namreč, invalidnost ni projekt, ki bi trajal leto ali dve, ampak je dejansko težava, s katero se posameznik srečuje, in samo ob izjemno veliki osebni volji in tudi asistenci, tako doma, na delovnem mestu kot seveda tudi na obisku bodisi kulturnih, športnih ali drugih prireditev, lahko premaga vse te omejitve ali pa celo tudi sam zmanjšuje invalidnost prav zaradi aktivne osebne asistence. Tudi finančne posledice, ki so opisane v tem zakonu in se gibljejo nekje okrog 8 milijonov evrov, so znesek, ki zagotovo ni materija, o kateri bi se sploh pogovarjali, tudi vezano na številne omejitve, ki jih imamo zapisane v ustavi, da moramo fiskalno pravilo spoštovati. To je eden od tistih primerov, kjer vendarle prevlada tisti del ustave, ki govori o tem, da je Slovenija socialna država. In ta rešitev, ki je pred nami, je resnično eden od tistih malih pomembnih korakov k temu, da si izboljšamo pogoje življenja v Sloveniji, da ne nazadnje omogočimo s tem tudi nekaj novih delovnih mest, ki so zagotovo kvalitetnejša, če zopet ne govorimo o tem, da je to predmet razpisa recimo za podelitev sredstev, vezano na neko projektno obdobje, in potem se je že velikokrat zgodilo v dosedanji praksi, da ali ni bilo dovolj sredstev ali so se prepozno, bi rekel, izplačevala, ker so bile takšne ali drugačne težave pri izvajanju projektnega financiranja. Vse to je seveda povzročalo zelo veliko težav tako invalidom kot tudi tistim, ki so jim pomagali pri njihovih vsakodnevnih opravilih in predvsem tudi načinu življenja, ki si ga vsak posameznik želi ustvariti. Ravno zato, da omogočamo vsakemu posamezniku, da resnično poskuša v čim večji meri še naprej kreirati način svojega življenja, je ta zakon izjemno pomemben, dobrodošel in ga bom seveda tudi podprl. Hvala.
Besedo ima gospod Jožef Horvat, pripravita naj se gospa Marija Antonija Kovačič ter gospod Franc Jurša. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Drage kolegice, dragi kolegi, spoštovani gostje, predstavnici Vlade! Ta čas, ko se izteka leto, ko se približuje božič, je gotovo tudi čas, ko se nekako umirja stresna naglica, ki je tudi v parlamentu prisotna skozi vse leto. V tem času se gotovo tudi naše duše nekako omehčajo in zato sem vesel, da je tako konstruktivna razprava o tem našem predlogu zakona o osebni asistenci. V času, ko smo pripravljali zakon, sem se veliko ukvarjal z možganskimi poškodbami. Možganska poškodba je na prvem mestu dogodek, ki se v veliki večini primerov ne zgodi zaradi neke višje sile ali se pojavi kot nebesni pojav. In nekaj je tudi zanimivo, da je možganska medicina neke vrste pastorka medicine – pa to seveda ni kritika medicine – ker je razkorak med potrebami bolnika in zmožnostjo medicine največji. Nekateri pravijo, da moderna možganska medicina caplja 50 let za medicino srca. Kar spomnimo se, naslednje leto 3. decembra bo minilo 50 let, odkar je bilo uspešno prvič presajeno človeško srce. Na tem mestu bi želel izreči zahvalo in priznanje svojcem, ki žrtvujejo vse svoje življenje, svoje partnerstvo, kariero in poklic, da 24 ur dnevno skrbijo za bližnjega, ga ponoči obračajo na dve uri, ob njem bedijo, ga božajo, masirajo, tolažijo, molijo, počnejo vse, kar znajo. To so veliki ljudje. Zavedam se, da je kakovost življenja po možganski poškodbi enako pomembna in vredna, kot samo preživetje človeka. Želim si, da bo ta resnica skupno vodilo in dramilo vsem nam, ki bomo o tem zakonu odločali danes in potem tudi na drugi obravnavi. Podprl bom ta predlog zakona. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marija Antonija Kovačič, pripravita naj se gospod Franc Jurša in kot zadnji dr. Mitja Horvat. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Prav lep pozdrav vsem v dvorani! V zadnjem času smo, mislim, kar vsi poslanci prejemali veliko število prošenj, spodbud in rotenj, naj vendarle prisluhnemo in uvidimo neizpodbitno potrebo po vsakodnevni pomoči invalidom. Skupni imenovalec vseh prošenj je po konvenciji Združenih narodov o pravicah, kot poudarjajo, pomen samostojnosti invalidov in njihove neodvisnosti kot posameznikov, vključno s svobodo lastne izbire. Neodvisno življenje invalida pa je ključno za enakopravno vključevanje v družbo.Leta 2010 smo sprejeli Zakon o izenačevanju možnosti invalidov, ki pomeni praktično udejanjanje Konvencije o pravicah invalidov, ki se v splošnem dotika vseh področij družbenega življenja, torej tudi izobraževanja, zdravstva, kulture in kvalitete prebivanja. Menim, da ne bi smeli opustiti prizadevanj, da bi se večina invalidov lahko normalno vključevala in zaposlovala v običajnih podjetjih na prilagojenih delovnih mestih in na povsem novih delovnih mestih za invalide. Zakon o osebni asistenci, ki ga potrjuje dosedanja praksa, in zakon o dolgotrajni oskrbi bi skupno dokončno omogočila vsem živeti v dostojanstvu, svobodno v izbiri, kje in s kom živeti, biti vključen v družbeno dogajanje in prispevati po svojih možnostih in s pomočjo asistence. Vložena vsebina zakona, ki je nastajala v preteklih vladah, je pohvala Novi Sloveniji, da so ga predlagali v obravnavo. V Poslanski skupini DeSUS smo veseli, da bomo lahko skupaj jasno povedali, kdo, kaj in zakaj mora biti posameznik deležen pomoči v obliki asistenčne pomoči, da bo lahko živel samostojno, predvsem pa kvalitetno življenje. Kljub temu da teče osebna asistenca preko različnih programov in razpisov, je po naši oceni premalo – in tudi finančno ne dovolj – dorečenega. Kriteriji za pridobitev osebne pomoči se morajo razširiti tudi na tiste invalide, ki nikoli ne bodo samostojni, pa so njihovi starši, ki jih sedaj oskrbujejo, že ostareli ali nemočni. Tudi leta vstopa za pravico prejemanja osebne asistence morajo biti predmet razprave, na primer pri 18 letih težje in težko prizadetih v duševnem in telesnem razvoju in tistih, ki so v starosti, ko ne zmorejo več samostojnega življenja, imajo pa možnost živeti doma z delno ali s celovito pomočjo osebnega asistenta. Predlog seveda podpiram. Hvala.
Ker ugotavljamo, da nimamo več prijavljenih razpravljavcev, prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnica Vlade ter predstavnica predlagatelja. Besedo dajem državni sekretarki gospe Martini Vuk. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Vendarle se mi zdi prav, da povem kakšno poved ali dve za zaključek. Zanimivo je bilo danes poslušati vso to razpravo in verjetno bi lahko zdaj naštevala celotno zgodovino nastajanja take ali drugačne oblike zakona o osebni asistenci ali pa vsaj rešitev, tudi če bi bila vsebovana v kakšnem drugem zakonu. Ampak mislim, da pravzaprav to ni potrebno. Izkoristila bi to priložnost za to, da vseeno čestitam vsem aktivistkam in aktivistom – in mislim to v izjemno pozitivni besedi – nevladnim invalidskim organizacijam za pogum in za vztrajnost. Ker vendarle je to kar dolgoletna bitka, lahko temu rečemo. Mislim, da je bilo danes zelo fino slišati, da bodo prav vse poslanske skupine, vsaj tako sem jaz razumela, jutri na glasovanju ta zakon podprle. Da bo torej zakon o osebni asistenci soglasno potrjen v prvi obravnavi. Mislim, da mu to daje izjemno dobro popotnico za nadaljnjo obravnavo. S strani Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti lahko damo obljubo, da bomo izjemno aktivno sodelovali pri pripravi amandmajev, pri usklajevanjih, zato da dorečemo nekatere zadeve, ki so še odprte ali morebiti nejasne, zato da bo zakon lahko izvedljiv v prihodnosti. Pa ne bom nadaljevala. Hvala lepa.
Besedo ima še gospa Iva Dimic, predstavnica predlagatelja. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Ker je to sklepni del, sem vseeno želela podeliti z vami, kaj bo pomenilo sprejetje tega zakona ne nazadnje tudi za nekoliko mlajše. Moram prebrati, ker se me je pregloboko dotaknilo. Gospa med drugim v vseh teh pismih, ki ste jih verjetno vsi prebrali – vključno z mano – piše, da je bila že v otroških letih pod stresom zaradi bivanja izven domačega kraja in proč od staršev. Šolati se je morala v Vipavi in Kamniku in tam prebivala, in vendar je preko možnosti društva, ki nudi tudi osebno asistenco, lahko začela bivati v domačem kraju, v bližini svojih staršev, vendar samostojno. To je tisto, kar želijo vsi invalidi; živeti samostojno, blizu svojih najdražjih in sami na nek način poskrbeti za svoje življenje in prevzeti tudi odgovornost. Zato bi se danes zahvalila na tem mestu vsem, ki ste izrazili podporo, tudi ministrstvu, ki je, kot je povedalo, pripravljeno sodelovati. Seveda v Poslanski skupini Nove Slovenije računamo na vašo podporo tudi pri pripravi ustreznih amandmajev. Zahvaljujem se tudi vsem, ki ste se odzvali preko pisem, preko telefonskih klicev, preko sporočil, skratka vsem, ki ste dejansko sooblikovali zakon, ki ga bomo, kot kaže, v Državnem zboru sprejeli s podporo vseh poslank in poslancev ter vseh političnih strank. Tudi to je prelomno, da smo se poenotili na tako pomembni ravni. Seveda pa je dolžnost nas vseh, da bomo pripravili zakon, ki bo pomagal najbolj ranljivim v tej državi, in da bomo to tudi potem v prihodnosti udejanjili. Hvala lepa vsem!
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Nihče. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 20. 12. 2016, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI IN DOPOLNITVI ZAKONA O UVELJAVLJANJU PRAVIC IZ JAVNIH SREDSTEV PO SKRAJŠANEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 6 poslank in poslancev s prvopodpisano Violeto Tomić. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev Luki Mescu.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem! Uvodoma bi želel povedati, da me izjemno veseli, da smo po več kot letu in pol prizadevanj, da bi vsi otroci, ki živijo pod pragom revščine v tej državi, dobili brezplačna kosila, zdaj tudi dosegli konsenz v Državnem zboru, da je to treba urediti. Upam, da smo dosegli s tem tudi konsenz, da je treba proti revščini nastopiti nasploh sistematično. Ta država namreč ni bila še nikoli bogatejša, BDP Slovenije ni bil še nikoli večji, a hkrati se nam socialni položaj ljudi iz leta v leto zaostruje. Verjetno v zadnjih 70. letih ni nikoli toliko ljudi živelo pod pragom tveganja revščine, kot jih živi, na žalost, ob koncu leta 2016. Vzroke za to poznamo. Vzroki za to so naraščajoča neenakost, razvojna stagnacija družbe, napačno prerazporejanje denarja in plač. Videli smo v letošnjem letu in v prejšnjem, da je Vlada kar trikrat nagradila najbolje plačane, hkrati pa se vedno najdejo samo izgovori za najrevnejše, za tiste na socialnem robu, za tiste, ki se prebijajo iz meseca v mesec s socialno pomočjo ali pa z minimalno plačo in tako naprej. Upam, da smo s konsenzom, da morajo vsi otroci v razviti družbi dobiti vsaj en topel obrok na dan in da tukaj ne sme biti absolutno nobenih izjem in nobenih izgovorov, napravili tudi prvi korak na poti k temu, da morajo vsi ljudje v tej državi imeti zagotovljeno dostojno življenje, torej da nihče ne bi smel živeti pod pragom tveganja revščine. V Združeni levici bomo v naslednjem letu nadaljevali s prizadevanji v tej smeri. Upam pa, da bomo uspeli poslanke in poslance prepričati, da tako, kot smo stopili skupaj za revne otroke, stopimo skupaj za vse revne ljudi v tej državi. Hvala.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila dajem besedo podpredsednici odbora gospe Mariji Bačič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Vsi še enkrat lepo pozdravljeni! Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide je na 33. seji 29. 11. 2016 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki ga je Državnemu zboru predložila skupina poslank in poslancev, prvopodpisana Violeta Tomić, s predlogom za obravnavo in sprejetje predloga zakona po skrajšanem postopku. Odbor je predlog zakona ponovno obravnaval, saj Državni zbor na 23. seji ni sprejel sklepa odbora, sprejetega na 29. seji odbora, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Pri delu odbora so sodelovali predstavnik predlagateljev, predstavniki Vlade, predstavnik Zakonodajno-pravne službe, predstavnik Komisije Državnega sveta za socialno varstvo delo, zdravstvo in invalide in predstavniki zainteresiranih javnosti. Odboru je bilo posredovano mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in z zakonodajnotehničnega vidika in dala konkretne pripombe. Na seji odbora je njihov predstavnik opozoril, da se zastavlja vprašanje, kakšni bodo pogoji za pridobitev pravice do subvencije v razdobju, med tem, ko so stari pogoji prenehali veljati, in med časom, ko še ni prišlo do uporabe novih pogojev. Odbor je ob obravnavi na 29. seji odbora prejel tudi mnenje komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide, ki podpira predlagane spremembe. Predstavnik predlagateljev je na kratko predstavil predlog zakona. V razpravi o 1. členu predloga zakona, s katerim so predlagatelji razširili krog upravičencev do brezplačnih šolskih kosil, je bilo izpostavljeno stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra, da bodo predlog zakona podprli, vendar pa je treba takšna vprašanja reševati sistemsko v okviru socialne politike. Vsi razpravljavci so se strinjali, da je treba poskrbeti, da otroci ne bodo lačni ne le v šoli, ampak tudi med vikendi, česar pa seveda ne more reševati ta zakon. V nadaljevanju razprave je bilo opozorjeno na problematiko revnih zaposlenih, ki je prav tako zelo pereča. V razpravi je bilo tudi izpostavljeno, da celo 15 % tistih otrok, ki so upravičeni do stoodstotne subvencije šolskega kosila, te ne koristijo. Stigmatizacija revščine je žal zelo velika, s socialnimi transferji in minimalno plačo pa se ne da preživeti. Treba je tudi poskrbeti za obveščenost staršev oziroma upravičencev do subvencij. Predstavnik predlagatelja je predlagal, da ne bi sprejeli amandmaja poslanskih skupin koalicije k 2. členu za črtanje člena, saj je menil, da je prav, da bi se upravičence do subvencije obvestilo o upravičenosti do 100-odstotnega subvencioniranja kosila ter o postopkih njenega uveljavljanja. Prevladalo je stališče, da posebno obveščanje s strani centra za socialno delo ni potrebno v primeru učencev, ki so skladno z veljavno zakonodajo že upravičeni do subvencije kosila, obveščanje potencialnih upravičencev s strani centrov pa ni izvedljivo. Državna sekretarka na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti je zagotovila, da bodo poslali okrožnice na centre za socialno delo, pri obveščanju bodo vključili tudi nevladne organizacije, tako da bo obveščen res čim širši krog upravičencev, seveda pa lahko veliko k obveščenosti pripomorejo tudi mediji. Po končani razpravi je odbor sprejel amandma poslanskih skupin koalicije k 2. členu, ni pa sprejel amandmaja Poslanske skupine Združena levica k 3. členu. Dopolnjen predlog zakona je sestavni del poročila. Hvala lepa.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade državni sekretarki na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti gospe Martini Vuk.
Hvala lepa, gospod predsednik. Lep pozdrav poslanke in poslanci, še enkrat! Vlada Republike Slovenije je mnenje do predloga obravnavanega zakona sprejela na svoji 102. seji v septembru 2016. V tem mnenju se je Vlada zavzela, da bi bilo treba evalvirati in ustrezno urediti sedanji sistem šolske prehrane, ki jo ureja Zakon o šolski prehrani v povezavi z Zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Analiza in nadgradnja šolske prehrane bi bili potrebni tako s socialnega kot z zdravstvenega vidika ter z vidika organizacije pouka in prehrane v šoli. Vlada je v mnenju tudi poudarila, da so se sredstva za subvencioniranje šolske prehrane učencev v obdobju od leta 2008 do 2016 povečala za več kot 4-krat oziroma za 20 milijonov evrov. Zadnji podatki o številu prijavljenih na kosilo, ki so jih zbrali na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport, so iz začetka oktobra letošnjega leta, torej iz letošnjega šolskega leta, in ti podatki pravijo, da je v prvem dohodkovnem razredu na kosilo prijavljenih okoli 85 % upravičencev. To so tisti, ki imajo že po sedanji ureditvi kosilo zastonj. V drugem in v tretjem dohodkovnem razredu pa okrog 80 %, to pa so tisti, ki imajo zdaj subvencionirano šolsko kosilo. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport tako opozarja, da imamo še vedno nekje med 15 in 20 % tistih, ki so upravičeni do subvencije kosila, pa te subvencije ne koristijo. V zvezi z načinom uveljavljanja subvencije šolske prehrane želimo opozoriti na to, da centri za socialno delo ne vodijo posebnih evidenc, kdo so upravičenci do šolske prehrane. Od 1. januarja 2015 naprej namreč velja avtomatizem, ko starši s samo prijavo na obrok vidijo, ali so upravičeni do subvencije šolske prehrane ali ne, in se jim le-ta avtomatično upošteva ob izdaji položnice. Z uvedbo avtomatizma smo centre za socialno delo razbremenili odločanja o subvenciji s posebno odločbo, starše pa smo razbremenili vlaganja posebnih vlog. Ministrstvo pa se na tej točki zavezuje, da bo ob uveljavitvi tega predloga zakona obvestilo vse centre za socialno delo in tudi nevladne organizacije o spremembi subvencije kosil, v začetku naslednjega leta pa bodo tudi spremenjene odločbe o otroškem dodatku na način, da bo jasno zapisano, da pripada pravica do subvencije oziroma do brezplačnega kosila v osnovni šoli vsem iz prvih treh razredov otroškega dodatka ter da brezplačna malica pripada vsem od 1. do vključno 5. razreda otroškega dodatka. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport pa bo poskrbelo, da bodo o spremembi obveščene vse osnovne šole in da bodo izvedene nadaljnje aktivnosti, da bi se lahko vsi, ki jim brezplačno kosilo ali malica pripada, to tudi izkoristili. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Spoštovani predsednik, spoštovani poslanke, poslanci, državna sekretarka in drugi prisotni! Danes ponovno obravnavamo predlog zakona, ki lajša socialno stisko manj premožnih družin. Gre za otroke, za najbolj ranljive med nami, ki naj se jim v osnovni šoli zagotovi brezplačno kosilo. Ob zadovoljstvu Poslanske skupine Desus, da bomo lahko danes vprašanje subvencioniranja kosil v osnovni šoli rešili v korist otrok in torej na najbolj pravičen način, pa se ne da spregledati dejstva, da bi morali biti vladajoči tudi v preteklosti bistveno bolj občutljivi za socialne potrebe našega prebivalstva. Država je namreč v času finančne krize, ki se je nadaljevala v gospodarsko krizo in se z ukrepi ali nezadostnimi ukrepi vlad poglobila v socialno krizo, s sprejetimi zakoni, Zakonom o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, Zakonom o socialno varstvenih prejemkih in še posebej Zakonom za uravnoteženje javnih financ, najbolj prizadela manj premožne, revne in najbolj ranljive prebivalce Slovenije, celo otroke. V Poslanski skupini Desus smo veseli, da je Slovenija uspešno premagala finančno in gospodarsko krizo, poudarjamo pa, da se na socialnem področju stanje še ni bistveno spremenilo, saj je revnih in socialno izključenih v majhni in relativno premožni Sloveniji še vedno odločno preveč. Med njimi je veliko otrok in starejših, ki si z lastnim delom ne zmorejo pridobivati prihodkov. Povprečna stopnja tveganja revščine je sicer malenkost upadla, porasla pa je stopnja revščine pri starejših samskih osebah. Ne moremo biti zadovoljni s stanjem na socialnem področju, saj še ni narejenih potrebnih korakov, da bi bilo omogočeno dostojno življenje prav vsem našim državljankam in državljanom. Zato je prav, da Poslanska skupina Desus tudi ob tem zakonu ponovno javno opozori, da želimo in pričakujemo, da se bodo določbe naše ustave, po katerih je Slovenija socialna država, v celoti uveljavile tudi v praksi vsaj v letu 2017. V zvezi s to isto danes obravnavano tematiko smo tako že v lanskem letu našli rešitev o uveljavljanju – sicer z letošnjim januarjem – s katero smo zagotovili možnost delnega subvencioniranja kosil učencem v osnovnih šolah še za tiste, ki izhajajo iz drugega in tretjega dohodkovnega razreda. Poslanski skupini Desus se ni zdelo sprejemljivo, da bi morali otroci socialno ogroženih družin, ki tudi sodijo v drugi in tretji dohodkovni razred, čakati na drugačne, četudi bolj dodelane rešitve pristojnega ministrstva za ureditev brezplačnih kosil za otroke iz socialno ogroženih družin. Tudi zato danes sproščamo brezplačno dostopnost do šolske prehrane, natančneje do toplega obroka oziroma kosila, ob 20 tisoč še za dodatno približno 35 tisoč otrok iz družin, ki živijo na socialnem robu. To v Poslanski skupini Desus toplo pozdravljamo. Zaskrbljeni pa smo nad podatkom, da tisti starši, ki so že doslej imeli možnost koriščenja državnih subvencij za šolske obroke svojih otrok, tega niso uveljavljali. Predvsem šole in tudi centri za socialno delo nosijo največjo odgovornost za to, da bodo starši ustrezno in primerno obveščeni, da bodo vsi otroci iz socialno ogroženih družin v šolah prejemali brezplačna kosila. Če je kdo v stiski in ne zmore plačevati niti najosnovnejših dobrin, so šole, sicer pa sleherni posamezniki in družba kot celota, država, lokalna skupnost, humanitarne organizacije poklicani, da se ljudem v stiski pomaga. Nihče, prav nihče, pa naj bo vzrok ekonomske narave, izobrazbene, narodnostne, zdravstvene ali katerekoli druge, ne sme biti zaznamovan, obsojan, deprivilegiran v moderni, civilizirani in odprti družbi 21. stoletja. Podpora temu zakonu torej za poslanke in poslance Desusa ni vprašljiva. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospa Marija Bačič.
Ponovno lepo pozdravljeni vsi! Veseli nas, da imamo na mizi zakon, ki bo, verjamem, dobil enotno podporo. Ob zavedanju, da se revščina poglablja in da so lačni otroci med nami dejstvo, ki ga ni moč zanikati, je zavračanje takih predlog predvsem zelo težko, še bolj pa nerazumljivo. Vedno, ko imamo na mizi takšne občutljive materije, je dejansko zelo težko razumeti in še težje zagovarjati, da denarja ni. Zato me, še enkrat, resnično veseli, da smo kljub vsemu ta denar našli, da smo uspeli poenoteno prepoznati širši interes in da bo v začetku prihodnjega leta do brezplačnega toplega obroka v šoli upravičen širši krog otrok. S potrditvijo predloga te novele se uveljavlja rešitev, da bodo do brezplačnega toplega obroka upravičeni vsi učenci iz 1., 2. in 3. dohodkovnega razreda, torej vsi tisti, katerih povprečni mesečni dohodek na osebo ne presega 36 % neto povprečne plače v Republiki Sloveniji, to pomeni okrog 366 evrov na osebo. Staršem že zdaj ni treba oddajati vlog za uveljavljanje subvencije malice in kosila, je pa treba otroka na malico in kosilo seveda prijaviti. Ker verjamemo, da je nekaj tudi takih primerov, ko starši enostavno ne vedo, da otroku ta pravica pripada, bo zaradi tega ministrstvo za delo na vse prihodnje nove odločbe o upravičenosti do otroškega dodatka tudi jasno in vidno zapisalo informacijo za starše o upravičenosti do polne subvencije kosil. Socialni demokrati bomo predlog zakona podprli, ne bomo pa podprli amandmajev Poslanske skupine Združena levica, in sicer ker smatramo, da je prvi, ki govori o obveščanju, nepotreben, saj bo, kot že rečeno, ministrstvo to informacijo navedlo na odločbi o otroškem dodatku, poleg tega pa imamo zagotovilo vseh udeležencev, da se bodo potrudili in tudi preko neformalnih komunikacijskih kanalov informirali starše o upravičenosti do subvencioniranega obroka. Glede uveljavitve 1. januarja pa je bilo tudi že večkrat povedano, da bo to zelo težko, saj smo vezani na določene roke in pa tudi na dejstvo, da rabijo tisti, ki bodo zakon izvajali, čas, da se pripravijo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Violeta Tomić.
Spoštovani predsednik, spoštovani sekretarka, kolegice in kolegi! V življenju šteje tisto, kar storimo, in ne tisto, kar nameravamo storiti. To so besede Milana Jakopoviča, soustanovitelja dobrodelnega društva Petka za nasmeh. Društva, v katerem hočejo zagnani in srčni ljudje doseči dve zelo preprosti stvari. Njihov prvi cilj je pomagati čim več ljudem, ki si ne morejo pomagati sami. Ker so se zavedali, da ne morejo pomagati vsem, so se odločili, da bodo pomagali otrokom. Med nami namreč živi kar 54 tisoč revnih otrok. Ti otroci vsak dan na lastni koži občutijo, da šola ni zares brezplačna in da država ne zagotavlja enakih možnosti za vse. Pomagati otrokom, za katere revna mladost zelo verjetno pomeni marginalizacijo in nezmožnost pridobiti kvalitetno izobrazbo in se prebiti iz začaranega kroga revščine. Njihov drugi cilj je doseči spremembe, ki bodo vse njihove humanitarne dejavnosti naredile nepotrebne. Nočejo namreč, da bi bila prihodnost in življenje otrok odvisna od humanitarnosti. Tega absolutno nočejo. Od tega, ali bodo vsak mesec zbrali dovolj prostovoljnih prispevkov za pokritje že izdanih položnic, nočejo vsak mesec znova ugotavljati, da denarja ni dovolj za vse, ki bi pomoč potrebovali. Želijo pa si, da bi Slovenija ponovno postala socialna država, kot je to zapisano v 2. členu Ustave. Želijo, da namesto njih pomoč in socialno varnost zagotavlja država. Skupaj s Petko za nasmeh smo se v zadnjih dveh letih borili in smo danes tukaj, na točki, ko nas le še 24 ur loči od sprejetja zakona, ki bo vsem otrokom iz revnih družin zagotavljal brezplačno šolsko kosilo. Pot, ki smo jo prehodili, ni bila lahka. Na njej smo se srečevali z ovirami in nasprotovanji, ki so vsem, razen slovenskim politikom, popolnoma nerazumljiva. Istočasno, kot smo od oblasti poslušali, da denarja za revne otroke ni so 60 milijonov podarili 10 % najbogatejšim. Poslušali smo tudi, da je pomagati vsem revnim otrokom enako socialno nepravično. Na koncu smo vas vseeno prepričali, da osnovno rešitev zakona podprete. A žal niste imeli posluha za dve pomembni stvari, ki ostajata nerazrešeni in ju lahko rešimo, če boste podprli amandmaje Združene levice. Naš prvi predlog je, da zakon začne veljati že s 1. januarjem 2017, kajti predolgo smo namreč zavlačevali in ne vidimo razlogov, zakaj zakon ne bi začel veljati čim prej. Drugi predlog pa se nanaša na pošiljanje obvestila vsem upravičencem, da imajo lahko njihovi otroci od zdaj naprej brezplačno šolsko kosilo. Na obravnavi na odboru je državna sekretarka priznala, da se to tehnično da narediti. Zavedamo se, da bo treba nekaj napora in tehničnega znanja, da se bodo ti podatki zbrali; ampak ta napor je nujen. V teh 24 urah imamo torej priložnost, da storimo še nekaj dobrega. Samo ponovno prisluhnite argumentom, prisluhniti morate argumentom in dati vaš glas »za«. Za konec naj se vrnem k Petki za nasmeh, s katero smo to zgodbo začeli. Načela, po katerih ta organizacija in ljudje v njej delujejo, so zelo preprosta in jih tudi v Združeni levici jemljemo za svoja: neposredno pomagati ljudem v stiski, kjer to lahko naredimo, in spremeniti sistem tako, da bomo kot družba sistematično poskrbeli za vse, ki so pomoči potrebni. Sprejetje tega zakona mora biti spodbuda in znak, da stvari lahko spremenimo. Ne samo da lahko stvari spreminjamo, moramo jih spreminjati. Slovenija mora postati družba, v kateri ne bo lačnih in v kateri bo vsakemu omogočen razvoj. Združena levica bo naredila vse, da to tudi postane. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, v njenem imenu gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Hvala bogu, bi lahko rekli, da je koalicija vendarle ponovno premislila glede možnosti za polno subvencijo za šolska kosila za otroke iz družin, ki se uvrščajo v 2. in 3. dohodkovni razred za otroški dodatek. Predlog zakona, ki je bil že odpisan, se je vrnil v obravnavo in ga imamo danes ponovno v odločanju. Z odlašanjem smo sicer na žalost zamudili priložnost, da bi tem otrokom in družinam vsaj malo olajšali življenje že z začetkom tega šolskega leta. Poslanci Nove Slovenije se zavedamo, da se te odgovornosti ne bi smeli lotevati na takšen način, in opozarjamo na takšne načine sprejemanja zakonov. Umar v ekonomskem ogledalu pred kratkim navaja, da se je stopnja tveganja revščine v Sloveniji sicer nekoliko znižala, vendar je še vedno višja kot pred krizo. Stopnja tveganja revščine se je znižala samozaposlenim, brezposelnim, neaktivnim in zaposlenim za določen čas. V primerjavi s predhodnim letom pa se je stopnja tveganja revščine poslabšala v skupni zaposlenih za nedoločen čas, in sicer tistim za krajši in tistim za polni delovni čas. Glede na izobrazbo se je stopnja tveganja revščine povečala najbolj tistim s terciarno izobrazbo. Stopnja tveganja revščine med zaposlenimi še ni bila nikoli višja. Stopnja tveganja revščine se je v primerjavi s predhodnim letom povečala tudi nekaterim že doslej najbolj ogroženim skupinam prebivalstva, to so brezposelne osebe, samske ženske, enočlanska gospodinjstva in enostarševska gospodinjstva. S temi podatki vedno znova in znova soočamo ministrstvo za delo, ki jih očitno ne razume; rešitve, ki jih predlagajo predstavniki Socialnih demokratov, očitno ne delujejo, revščina se samo še širi na krog zaposlenih ljudi in se poglablja. Iz podatkov Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport izhaja, da predvidena sredstva za subvencije šolskih kosil niso bila porabljena ter da bi razpoložljiva sredstva zadostovala za stoodstotno subvencioniranje kosil ne le za otroke iz 1., ampak tudi iz 2. in 3. dohodkovnega razreda. V Sloveniji subvencija v polni vrednosti kosila danes pripada le učencem, ki se redno šolajo, so prijavljeni na kosilo in pri katerih povprečni mesečni dohodek na osebo ne presega 18 % neto povprečne plače v Republiki Sloveniji. Konkretno to pomeni pod 180 evrov na družinskega člana na mesec. Predlagatelji tokrat ponovno predlagajo, da se ta prag poviša na 36 %. V skladu z njihovim predlogom bodo do državne subvencije v polni vrednosti kosila upravičeni vsi otroci družin, kjer prihodek znaša do 360 evrov na družinskega člana na mesec. Predlog zakona je tak, da mu je pravzaprav nemogoče nasprotovati. Ravno zaradi tega smo v Novi Sloveniji tudi prispevali podpise za izredno sejo Državnega zbora, kar bi omogočilo polno subvencijo vsem socialno ogroženim otrokom že z začetkom letošnjega šolskega leta. Ampak levosredinska in tako socialno čuteča vlada je takrat blokirala to možnost. Nesprejemljivo je, da imamo v Sloveniji lačne otroke. Še bolj pa so zaskrbljujoči podatki, da jih je vedno več. Prav je, da o tem govorimo, in prav je, da se čisto vsi ob tem slabo počutimo. Poslanci Nove Slovenije bomo ponovno podprli predlagani zakon ter oba amandmaja predlagateljev.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, v njenem imenu dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala.Vsi lepo pozdravljeni! Veseli nas, da bomo tukaj in zdaj, sicer komaj v drugem poizkusu, s tem predlogom zakona končno lahko zagotovili brezplačna kosila vsem otrokom iz najnižjih treh dohodkovnih razredov. Gre za enega izmed prepotrebnih ukrepov za zmanjševanje stopnje revščine med otroki, pri čemer naj poudarimo, da brezplačna kosila pri odpravljanju revščine predstavljajo le parcialen ukrep za blažitev posledic revščine. Naj spomnim, da je bil Zakon o spremembi Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki sva ga vložila skupaj s kolegom Luko Mescem, sprejet junija 2015, v veljavo pa je stopil 1. januarja 2016. S spremembo zakona se je takrat zvišal cenzus za brezplačno šolsko kosilo, in sicer tako, da so otroci iz 2. in 3. dohodninskega razreda upravičeni do delne subvencije. Osnovni predlog novele iz leta 2015 je predvideval stoodstotno subvencioniranje šolskega kosila za vse otroke, ki živijo pod statističnim pragom revščine. Z amandmajem koalicije pa je končni predlog zakona za otroke iz 2. dohodkovnega razreda za otroške dodatke določil 70-odstotno subvencioniranje, za otroke iz 3. dohodkovnega razreda pa 40-odstotno subvencioniranje. Vemo, da je za izvajanje končnega predloga zakona, ki določa delno subvencioniranje, pristojno ministrstvo zagotovilo 8 milijonov evrov dodatnih sredstev, skupaj 16 milijonov evrov sredstev. Iz podatkov Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport je bilo razvidno, da predvidena sredstva niso bila porabljena ter da tako razpoložljiva sredstva zadostujejo za 100-odstotno subvencioniranje kosil ne le za otroke iz 1., ampak tudi za otroke iz 2. in 3. dohodkovnega razreda. Dejstvo je, da so sredstva v višini 8 milijonov evrov za subvencioniranje kosil že od vsega začetka v proračunih za leti 2016 in 2017 zagotovljena. Vladi pa v razmislek ponujam tudi predlog, da se v prihodnje vsem otrokom, ne glede na dohodkovni razred, omogoči stoodstotno subvencioniranje kosil. Po našem trdnem prepričanju bi to najbolj sovpadalo s konceptom brezplačne osnovne šole. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo predlog zakona podprli. Ne bomo pa podprli amandmajev, saj menimo, da posebno obveščanje s strani centrov za socialno delo ni potrebno v primeru učencev, ki so skladno z veljavno zakonodajo že upravičeni do subvencije kosila. To bi v praksi namreč pomenilo, da morajo centri za socialno delo s strani osnovnih šol pridobiti sezname vseh upravičencev, na podlagi katerih bi v skladu z veljavno zakonodajo upravičencu izdali ustrezno odločbo. Slednje bi tako še dodatno podaljšalo že tako predolge administrativne postopke. Vsekakor pa na Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti apeliramo, da pravočasno zagotovi dostop do informacij na način, da bodo vsi upravičenci pravočasno seznanjeni z možnostmi za subvencioniranje kosil. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, v njenem imenu gospa Erika Dekleva.
Spoštovani predsedujoči, kolegice in kolegi! Ob ponovni obravnavi novele Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, s katerim bomo večjemu številu otrok omogočili brezplačno kosilo, lahko le še potrdimo odločitev, ki je bila sprejeta že na matičnem odboru. Ob današnji temi težko rečemo karkoli novega; karkoli, kar ni bilo že izrečeno ali zapisano v medijih, pa tudi v sejnih sobah tega džavnega zbora. Ko gre za tako občutljiva in resna vprašanja, mora biti v ospredju vsebina; nikakor pa ne tekmovanje za trenutni boljši vtis v javnosti. Zato ponovno poudarjamo, da je Slovenija socialna država; takšno jo moramo ohraniti, zlasti v skrbi za najranljivejše. Stiske ljudi, še posebej otrok, je treba reševati tam, kjer izvirajo, in to je v družini. Subvencije šolskih kosil so pomemben ukrep socialne politike, ki se z vzgojno-izobraževalno politiko srečuje v šolah. Šole se po najboljših močeh trudijo, da so otroci, ki so v njihovem varstvu, primerno preskrbljeni. Vendar šole ne morejo opravljati funkcije družine; družine pa bi morale imeti možnost, da same razdelijo sredstva, ki so jim namenjena oziroma do katerih so zaradi svojega socialno-materialnega položaja upravičene, da jim ne bi bilo treba vedno znova zaprošati za kosila, prevoze, knjige, šolske izlete in podobno. In tako ohranijo vlogo odgovornih odraslih in dostojanstvo celotne družine. Danes imamo ureditev, ki otrokom v 1. dohodkovnem razredu za otroški dodatek omogoča brezplačno šolsko kosilo, otrokom v 2. dohodkovnem razredu 70-odstotno subvencijo in otrokom v 3. dohodkovnem razredu 40-odstotno subvencijo cene šolskega kosila. Z novim šolskim letom, to je od septembra dalje, je zaznati povečanje števila prijavljenih učencev na kosilo iz 2. in 3. dohodkovnega razreda, in sicer za 10 % v primerjavi s povprečjem prvega polletja letos. Kljub temu, da so kosila v teh dveh dohodkovnih razredih trenutno samo delno subvencionirana, se kaže porast otrok, prijavljenih na šolsko kosilo. Danes, ko bomo brezplačno kosilo omogočili širšemu krogu upravičencev, pričakujemo, da se bo odstotek prijavljenih na šolsko kosilo v prvih treh dohodkovnih razredih še bolj približal 100 %. Odločitev, ali bodo starši prijavili otroka na brezplačno oziroma ta trenutek še delno sofinancirano šolsko kosilo, pa ne sme biti odvisna ne od stigme in ne od vrzeli revščine. Predlog zakona bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, v njenem imenu gospod Marijan Pojbič.
Preden bom predstavil stališče Slovenske demokratske stranke, naj povem, da bi si želel, da bi bile volitve v Državni zbor Republike Slovenije vsakega pol leta, saj bi v tem primeru naredili veliko več dobrega za naše ljudstvo, za naše državljanke in državljane ter za naše davkoplačevalce. Zakon, ki ga sedaj sprejemamo, in zakon, ki je naslednji, je posledica tega, ker je pač velik pritisk pred volitvami na vladno koalicijo in vlado. In če bi bile volitve vsake pol leta, bi ta vlada in koalicija resnično delala v interesu slovenskega ljudstva. Sedaj pa gremo k stališču Slovenske demokratske stranke. V Slovenski demokratski stranki se že deset let zavzemamo, da bi bili vsi otroci deležni brezplačnega toplega obroka v šoli. Že v času vlade Janeza Janše v letih 2004–2008 smo sprejeli rešitev, da se vsem otrokom omogoči brezplačen topel obrok v šoli. Veseli nas, da je tudi koalicija spoznala, da trenutno ni nobenega javnofinančnega razloga, da se ne bi vsaj tistim otrokom, ki živijo pod pragom revščine, omogočil brezplačni topli obrok. To je že drugi primer, ko je koalicija zaradi pritiska opozicije spoznala, da je njihov pristop do socialne politike napačen. Prvi primer je bil odprava vpisa hipoteke za vračilo denarne pomoči in varstvenega dodatka, ki ju je koalicija vsaj deloma sprejela po dvakratni zavrnitvi predloga Slovenske demokratske stranke, ki bi v celoti odpravila že zastarel inštitut vračanja socialnih transferjev iz leta 1976. Kar se tiče konkretnega predloga; prepričani smo, da se samo sit in zdrav otrok lahko popolnoma posveti učenju in osvajanju znanja, ki ga bo potreboval za osamosvojitev in samostojno življenjsko pot. Zato smo podprli tudi vložen Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, ki bi omogočil stoodstotno subvencijo šolskega kosila vsem otrokom, ki živijo pod pragom revščine po metodologiji Statističnega urada Republike Slovenije. Prag revščine namreč trenutno znaša 596 evrov na člana gospodinjstva. Kljub velikim besedam predsednika Vlade Mira Cerarja in ministrice za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anje Kopač Mrak, da se v Sloveniji stanje izboljšuje, lahko z žalostjo spremljamo statistične podatke, ki jih navaja raziskava Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo z naslovom Revščina in socialna izključenost družin z otroki: materialni in nematerialni obraz revščine; iz februarja 2016, ki ugotavlja, da temu še zdaleč ni tako in da se revščina v Sloveniji povečuje. To na skrivaj priznava tudi vlada, saj v proračunu veča odhodke za socialno varnost. Ne znamo si razložiti, zakaj koalicija, ki jo sestavljajo Stranka modernega centra, Desus in Socialni demokrati, ki se deklarira za socialno čutečo stranko, na začetku tega predloga zakona ni podpirala in so celo predlagali proceduralni sklep, da ta zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. To kaže na nedopustno dvoličnost te koalicije in vlade Mira Cerarja, ki vedno znova in znova govori eno, dela pa drugo. Še dobro, da so si tudi v tem primeru premislili, vendar smo s tem izgubili kar nekaj mesecev, ko bi bilo omogočeno popolno subvencioniranje toplega obroka vsem otrokom, ki živijo pod pragom revščine. V Slovenski demokratski stranki resnično upamo in pričakujemo, da slovenski volivke in volivci nikoli več ne bodo nasedli novim obrazom in predvsem ne politiki strank, ki pred volitvami veliko obljublja; naredijo pa bore malo. Tisto, kar pa le naredijo, pa naredijo z nepotrebno zamudo.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 16. 12. 2016. V razpravo dajem 2. člen ter amandma Poslanske skupine Združena levica. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Najprej ima besedo v imenu predlagatelja Luka Mesec.
Hvala še enkrat za besedo. Jaz bi se še enkrat rad zahvalil vsem poslanskim skupinam, da ste po letu in pol naš predlog podprli in da bodo sedaj otroci iz revnih družin čim prej dobili tople obroke v šolah. V vseh stališčih smo se strinjali, da je nedopustno, da toleriramo kakršnokoli revščino, kaj šele lakoto med otroci v naši državi. Na tem mestu se vam še enkrat zahvaljujem za podporo in upam, da je to tudi lepa popotnica v novo leto. Rad bi pa predstavil ob uverturi v debato naša dva amandmaja, ki smo ju predlagali. Predlagali smo dve zadevi. Ena je, da bi zakon začel veljati 1. januarja; druga pa je, da bi v 30 dneh po uveljavitvi zakona ministrstvo obvestilo vse upravičence o možnosti dostopa do te subvencije. Pa bom sedaj obe zadevi na kratko obrazložil. Zakaj želimo, da bi zadeva stopila v veljavo 1. januarja? Razlog je preprost. Razlog je, da si že leto in pol prizadevamo, da bi vsi otroci iz revnih družin dobili brezplačna kosila, in želimo si, da bi se to zgodilo čim prej. Zato smo si najprej za cilj postavili, da bi se to zgodilo s 1. septembrom 2015, potem s 1. januarjem 2016, potem s 1. septembrom 2016 in sedaj s 1. januarjem 2017. Roki se nam vseskozi odmikajo in želeli bi, da tokrat zares rečemo, da je 1. januar 2017 tisti datum, s katerim bo uredba, s katero vsi revni otroci dobijo brezplačno toplo kosilo, končno začela veljati. To je prvi in glavni razlog, zakaj to prodajamo. Ob tem se pojavljajo tehnični zadržki, ki smo jih slišali tudi v nekaterih stališčih, torej če zadeva stopi v veljavo 1. januarja, bodo imele šole tehnične probleme, se pravi problem zagotavljanja te pravice. In tukaj bi jaz odgovoril kar z besedami enega od ravnateljev, ki se je tudi javno oglasil med javno razpravo o teh kosilih. Rekel je sledeče: »Lahko da bodo nekatere šole imele težave s tehničnim zagotavljanjem te pravice; ampak če se bo to zgodilo na naši šoli, bomo to uredili z veseljem.« Tudi ravnatelji in tudi vodstva šol bodo veseli, ko bodo dobili možnost, da vsem otrokom na njihovih šolah zagotovijo brezplačno kosilo. Tukaj se nam ni za bati, da se bo kdo upiral razreševanju tega; prej nasprotno, kot je rekel ta ravnatelj, šole bodo vesele, da lahko to storijo. Druga zadeva, ki jo s tem amandmajem odpravljamo, pa je zadržek Zakonodajno-pravne službe, ki opozarja, da je po trenutni ureditvi formalnopravno nejasno, kakšna ureditev bo veljala med koncem stare ureditve in začetkom nove ureditve. Če pustimo stvar definirano tako, kot je trenutno zapisana, brez grobega datuma, potem ni jasno, kakšna ureditev bo veljala v vmesnem času. In tudi zato je v formalnopravnem smislu dobro, da fiksiramo in da za ta datum postavimo 1. januar. S tem bomo zadevo uredili v najkrajšem možnem času, hkrati pa z drugim amandmajem potem nalagamo ministrstvu, da obvesti vse upravičence, vse starše, ki imajo šoloobvezne otroke in ki ustrezajo tem kriterijem revščine, da so njihovi otroci upravičeni do brezplačnih kosil. Zakaj predlagamo, da ministrstvo obvesti vse upravičence? Enostavno zato, ker se je v dosedanji ureditvi pojavljal problem neobveščenosti. Kar precej staršev, celo tistih iz 1. razreda, to je tistih, ki imajo 180 evrov dohodka na družinskega člana ali manj, ni prijavilo svojih otrok v sistem. Slutimo pa tudi s terena prihajajo take informacije, da se je v določenih primerih to zgodilo zaradi neobveščenosti. Zato predlagamo, da se starše obvesti in da se poskrbi, da bodo vsi dobili zelo jasno informacijo s strani šol, s strani centrov za socialno delo, da lahko svoje otroke prijavijo na brezplačno kosilo. Ministrstvo odgovarja, da to ni treba, ker imamo mehanizem, se pravi da starš takoj, ko prijavi svojega otroka v sistem šolskih kosil in ko dobi položnico, izve, ali je otrok upravičen do subvencije ali ne. To se nam ne zdi tako dober avtomatizem, ker starši si pač enostavno, če ne vejo, ali so ali niso upravičeni do subvencije, ne upajo otroka prijaviti. In zato predlagamo, da se vnaprej obvesti starše, ali je otrok upravičen do subvencije ali ne; in ne šele naknadno, se pravi potem, ko že prejme položnico. Ministrstvo ima tukaj še tehnične zadržke, da naj bi bila stvar težko izvedljiva, ampak konec koncev gre tukaj za to, da je pač treba angažirati pristojne institucije, da se upravičencem pošlje pisma, v katerih se jih obvesti, da so upravičeni; in to je vse. To je v bistvu, vsaj po moji presoji, relativno preprosta tehnična naloga, ki si jo ministrstvo mora upati vzeti na svoja ramena; drugače lahko slutimo, da k stvari ne pristopa resno. Toliko bom rekel za začetek; naša dva amandmaja sta, da se zadeva uveljavi s 1. januarjem in da se vse upravičence obvesti o subvenciji v 30 dneh od uveljavitve. Hkrati pa se v splošnem še enkrat vsem zahvaljujem za podporo temu ukrepu.
Besedo ima Violeta Tomić.
Hvala za besedo. Tudi jaz se zahvaljujem poslancem, ki ste prepoznali potrebnost te ureditve, saj ogromnokrat radi rečemo, da so otroci naše največje bogastvo. Redkokdaj pa razmišljamo o tem, kako je, če rasteš v deprivilegiranem okolju, če si že na prvi pogled drugačen, drugače oblečen, če si ne moreš privoščiti mobitela, računalnika ali pa drugih stvari; kaj šele šolskega kosila. Revščina, ki jo toleriramo v svoji bližini, je nemoralna. Revščina je konec koncev tudi protiustavna, kajti v slovenski ustavi imamo zapisano, da je Slovenija socialna država. Revščina med otroci, lačni otroci so sramota, sramota za neko družbo v 21. stoletju sredi Evrope. In zakaj smo predlagali amandma, da bi s 1. januarjem 2017 že zakon začel veljati? Ker je to sramoto treba čim prej odpraviti. Čim prej; da se pozabi, da smo kadarkoli bili družba, ki si je dovolila v svoji sredini imeti lačne otroke. Lakota med državljani je nekaj, kar nam je prinesel kapitalizem in ta veliki neoliberalizem, te strašanske razlike. Ko sem jaz odraščala, je bilo tako, da je prav vsak od nas, ne glede na to iz kakšnega okolja je prihajal, lahko končal fakulteto; da ne rečem, če si bil priden, da si vedel, da boš vsak dan živel bolje. Danes tega optimizma naši otroci nimajo. Res je, kot nam nekateri očitajo, da smo vozili par – nepar, da smo hodili v Italijo po pralni prašek ali po kavo; vendar smo živeli v skladu s svojimi zmožnostmi. Nihče ni imel toliko več, da bi lahko trpeli ob pogledu na to, če si ti lačen, óni pa se masti ali vozi v ne vem kakšnih avtomobilih in jahtah. Humanitarne organizacije imajo zelo veliko dela – od Petke za nasmeh, Siti besed, Božiček za en dan, Dedek Mraz. Ne predstavljam si, kako je, če otrok ne ve, ali bo njemu Božiček kaj prinesel ali ne. Ker verjame v Božička, pričakuje, da vendarle dobi paket, četudi je skromnejši, kot si je želel. In tudi tukaj pomagamo preko humanitarnih društev. In to je strašanska stigma, ki se nekako na tvojo mlado dušo v razvoju prilepi in se je ne rešiš nikoli v življenju. Mnogi starši so brezposelni in ne po svoji krivdi. Še bolj tragično od tega je, da so starši brezposelni, ker so jih razni tajkuni – ki so poceni kupili tovarne, ki so prej dobro delale in ki so jih delavci sami zgradili s svojim delom – vrgli na cesto. Še bolj tragično je, da polno zaposleni starši, kjer delata oba starša, ne morejo plačati šolskega kosila otrokom in da take družine še vedno živijo pod pragom revščine. Naš drugi amandma pravi, pošljimo jim obvestilo. To ni tako velik napor za državne uradnike in za službe, ki to delajo; je pa eno veliko darilo revnim, ki dolgo časa, ne po svoji krivdi, trpijo to neenakost. Kolegice in kolegi, prosila bi vas, da podprete 1. januar 2017, kajti to bi bilo najlepše novoletno darilo – Dedek Mraz bi prinesel vsem lačnim otrokom en brezplačen topel obrok na dan. Jaz mislim, da je to ogromno, da je to zelo lepo darilo, ki jim ga lahko privoščimo, kajti leto in pol se tako in tako pogovarjamo o tem. To bi lahko bilo sprejeto že pred letom in pol. Popravimo to sramoto, zdaj je najboljši čas. Hvala.
Besedo ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lep pozdrav vsem skupaj! Odkrito moram povedati, ko vse to poslušam danes v ne vem že kateri izdaji, da imam cmok v grlu in kepo v želodcu. Zakaj? Luka je že lepo povedal, da smo imeli to v postopku že junija 2015, da je bil prvotni namen september leta 2015. Zdaj se bomo očitno pri amandmaju prepirali, ali naj bi to stopilo v veljavo s 1. 1. 2017. Rekel bom to, reven in lačen človek je sramota kjerkoli, ne zgolj v Evropi. Rekel bom tudi to, ne gre za darilo, gre za našo dolžnost, da se s tem ukvarjamo. Šola je v sistemu, v katerem bivamo, vedno bolj prostor frustracije, stigme, nekateri kolegi so to izkusili tudi s tistimi nahrbtniki, ki so pretežki. Učbeniki – ali so nujni, ali so dragi; so dragi, so predragi. Zdi se mi, da so to teme, ki jih bomo tudi morali odpreti. O revščini v Sloveniji smo že tolikokrat govorili, da se mi niti ne zdi še enkrat vseh teh statističnih podatkov omenjati. Večkrat je bilo slišati v debatah in argumentacijah, da šola ne more rešiti vseh stisk, vseh težav; s tem se strinjam. Ne strinjam se pa z lahkotnim izjavljanjem, da stiske otrok ne izvirajo iz šole, ampak izvirajo iz družine. Številne stiske se res odražajo in dogajajo v družini ne le takrat, ko se pogovarjamo o teh problematikah, tudi ko se pogovarjamo o nasilju v družini; ampak te stiske, te težave v bistvu izvirajo iz nasilja sistema. Iz nasilja sistema, v katerem živimo, in če hočete, tudi nasilja sistema, ki mu damo pravni okvir v naši veji oblasti, nasilja sistema, v katerega delegiramo določene ljudi in kar je še obveznih nalog Državnega zbora, da jih ne bom ponavljal. Jaz upam, da bomo jutri to končno požegnali, vključno z našimi amandmaji. In upam, da si na tovrstnem področju revščine, tovrstnem področju, žal, gasilskih ukrepov, ki jih moramo sprejemati zaradi gromozanskih napak, zaradi napačnih smeri razvoja, ki jih je ta družba in država imela, upam si trditi, kmalu od začetka samostojnosti in za katero so krive, lahko odkrito rečem, vse vlade vsaj v tem stoletju, da ne bo več potrebe, da se delamo norca iz ljudi, da se delamo norca iz tega, čemur številni radi pompozno rečete hram demokracije. Časovna dinamika sprejemanja tega predloga, dinamika, floskule in populizem debat ter nonstop odlaganje, kdaj bo to stopilo v veljavo, lahko rečem, da nam je vsem skupaj v sramoto, čeprav v Združeni levici smo se trudili, da bi bilo te sramote čim manj. Upam, da niti v tem mandatu niti v prihodnjih mandatih takšnih sramot ne bomo več gledali in poslušali. Hvala za besedo.
Sprašujem, če želi še kdo razpravljati o tem? Ne. Potem zaključujem razpravo glede tega člena in amandmaja Poslanske skupine Združena levica. V razpravo dajem 3. člen ter amandma Poslanske skupine Združena levica. Želi kdo razpravljati? Tudi ne. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, 20. 12. 2016, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA TO JE NA PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O SOCIALNO VARSTVENIH PREJEMKIH, po skrajšanem postopku. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anji Kopač Mrak.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik Državnega zbora. Spoštovani poslanke in poslanci! V veselje mi je, da danes lahko predstavim predlog sprememb Zakona o socialno varstvenih prejemkih; in upam, da bo tudi jutri v okviru glasovanja potrjen. Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti je pripravilo predlog sprememb Zakona o socialno varstvenih prejemkih. Bistvena novost je, da se ukinja institut zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve nepremičnin v lasti upravičencev do denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. Vsem, ki imajo v tem trenutku vpisano zaznambo, pa bo le-ta po uradni dolžnosti tudi izbrisana. Po novem bodo do denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka lahko upravičeni prosilci, ki imajo v lasti nepremičnino do vrednosti 120 tisoč evrov po Gursovem vrednotenju. Gre za vrednotenje Gursa, ne tržne vrednosti. Prosilcem oziroma njihovim zakonitim dedičem, ki imajo vrednost nepremičnine do te vrednosti, tudi ne bo treba več vračati tako prejete denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. S tem predlogom, ki pomeni veliko spremembo ne samo glede zaznambe, ampak predvsem instituta vračila, ki ga imamo v naši državi vse od Zakona o dedovanju iz leta 1976, želimo odpraviti razlog, zaradi katerega se večina, predvsem starejših, ljudi, ki so v največji meri tudi lastniki nepremičnin, do zdaj ni odločala predvsem za varstveni dodatek. Mnogi starejši živijo na pragu revščine, nekateri tudi pod pragom; tudi zato, ker niso izkoristili vseh svojih pravic. Za varstveni dodatek niso zaprosili iz strahu, saj je za upravičence do varstvenega dodatka veljala zaznamba na nepremičnino. Nepremičnina pa Slovencem veliko pomeni. Starši oziroma sorodniki zato ne bi otrok oziroma dedičev prikrajšali za delež dediščine, raje ljudje prikrajšajo sebe, čeprav bi jim ta denar vsaj malo olajšal vsakdan. Na našem ministrstvu se zavedamo tega problema ter tudi problema revščine med starejšimi. Ne samo zgodbe, ki jih slišimo na terenu, tudi podatki kažejo, da se revščina v Sloveniji sicer zmanjšuje, vendar žal to ne velja za kategorijo starejših. Tej populaciji lahko pomagamo le z večjo dostopnostjo do socialnih transferjev in odpravimo razlog za strah, razlog, zaradi katerega niso oziroma ne želijo zaprositi za varstveni dodatek. Zaznambe na nepremičnini se bodo črtale vsem, ki nimajo dovolj lastnih sredstev za preživljanje in katerega stanovanje oziroma hiša, v kateri živijo, ne presega vrednosti 120 tisoč evrov. Približno toliko znaša povprečna vrednost stanovanj in stanovanjskih hiš v Sloveniji. S tem, ko bodo razbremenjeni zaznamb, bo ljudem tudi omogočeno lažje razpolaganje s svojo nepremičnino, lažja menjava in tudi prodaja nepremičnine. V Sloveniji imamo namreč zelo velik del lastniških stanovanj in hiš, saj je kar 85 % nepremičnin lastniških, kar je visoko nad povprečjem Evropske unije. Zato me še posebej veseli, da je Državni zbor danes obravnaval naše predlagane spremembe, ki bodo tistim, ki sredstva potrebujejo, zagotovili bolj pravično omejitev dedovanja in zaznambo nepremičnin. Hvala.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila dajem besedo predsedniku odbora gospodu Urošu Priklu.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovani kolegice, kolegi, ministrska ekipa! Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide je na svoji 45. nujni seji 1. decembra letos kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialno varstvenih prejemkih, ki ga je Državnemu zboru predložila Vlada; s predlogom za obravnavo in sprejetje predloga zakona po skrajšanem postopku. Kolegij predsednika Državnega zbora je sklenil, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku, zato je naš odbor zakon obravnaval na podlagi 143. člena Poslovnika Državnega zbora. Nujna seja odbora je bila sklicana na podlagi zahteve poslanskih skupin koalicije. Pri delu odbora so sodelovali predstavniki predlagatelja in predstavnica Zakonodajno-pravne službe. Odboru je bilo posredovano mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z Ustavo, pravnim sistemom in zakonodajnotehničnega vidika ter dala nekaj konkretnih pripomb posameznim členom. Odbor je tudi prejel mnenje Komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide, ki podpira predlagane ukrepe. V razpravi na komisiji je bilo izpostavljeno vprašanje ustreznosti višine premoženjskega cenzusa, ki je določen pri limitu 120 tisoč evrov. Zlasti v tistih regijah, kjer so cene stanovanj v povprečju višje, bi lahko tako določena višina cenzusa še vedno odvračala potencialne prejemnike varstvenega dodatka od zaprosila zanj, zato so pozvali predlagatelja k ponovnemu razmisleku o ustreznosti višine omenjenega cenzusa. Prav tako so bili pomisleki o tem, komu bodo dejansko pomagale predlagane zakonske določbe – ali potencialnim prejemnikom ali njihovim dedičem. Predstavnica predlagatelja, državna sekretarka na Ministrstvu za delo je na kratko predstavila predlog zakona. Predstavnik Zakonodajno-pravne službe je povedal, da se z vloženimi amandmaji, ki so pripravljeni na podlagi njihovega mnenja, strinjajo; glede vprašanja informacijske tehnologije in morebitnih napak pa so dobili odgovor, da do napak ne more priti. V razpravi je večina razpravljavcev podpirala predlagane spremembe zakona, nekateri pa so menili, da bi bilo treba v celoti odpraviti vračljivost varstvenega dodatka in socialne pomoči. Predstavnica Poslanske skupine Združena levica je predstavila njihove amandmaje in poudarila, da je predlog zakona v redu le na prvi pogled; v resnici pa pomeni le kozmetične popravke in bodo nekateri socialno ogroženi še na slabšem. Po njihovem mnenju bi morala vlada, če ima resen namen zmanjšati premoženjsko neenakost, predlagati socialno pravičen zakon o nepremičninah; ne pa da ogroža socialno varnost socialno ogroženih oseb in blaginjo njihovih dedičev. Z amandmaji zato predlagajo, da vračanje socialne pomoči ni potrebno za lastnike stanovanj, ki v njih dejansko prebivajo oziroma so prebivali do prihoda v dom starejših občanov ali podobno inštitucijo; ne glede na vrednost teh stanovanj. Prav tako predlagajo, da se ne omeji delovanje po ljudeh, ki so jim občine doplačevale domsko oskrbo oziroma so imele pravico do doplačila družinskega pomočnika za invalide, ter da so odprti postopki dedovanja stanovanj in hiš, na katere je bila vpisana zaznamba, končno skladno s tem zakonom, ker je ta zakon ugodnejši za dediče socialno ogroženih oseb. Prav tako predlagajo enako obravnavo za vse, ki jim je bilo z uveljavitvijo Zakona o socialno varstvenih prejemkih 1. januarja 2012 omejeno dedovanje. Amandmaji niso dobili večinske podpore, saj je večina razpravljavcev menila, da bodo predlagani ukrepi vlade pomagali socialno šibkejšim, da ne bodo zavračali socialne pomoči. Dejstvo je, da je narejen korak naprej za pomoč ljudem z nizkimi dohodki in nizkimi pokojninami. Gotovo pa ne more biti ta zakonodaja edina za reševanje socialnih problemov, tako kot ne more pristojno ministrstvo nositi odgovornosti za celotno socialno politiko države. Izpostavljeno je bilo tudi, da je bil kulturni vzorec Slovencev pri spreminjanju zakonodaje na tem področju res poceni, značilen je namreč visok delež lastniških stanovanj, s katerimi si posamezniki in družine rešujejo svoje stanovanjsko vprašanje, predvsem med starejšimi gospodinjstvi je kar 87 % lastnikov stanovanj. Zato je treba povedati, da so bili socialno ogroženi upravičeni do pomoči, ki bi jo dobili, vendar pa so jo odklanjali zaradi svojcev oziroma svojih dedičev. Glede pomislekov o tem, komu bodo dejansko pomagale predlagane zakonske določbe, ali potencialnim prejemnikom ali njihovim dedičem, je bilo prav tako izpostavljeno stališče, da je prav, da se zakon sprejme in pomaga ljudem, tudi dedičem; prav pa je tudi, da problematike ne obravnavamo enoznačno. Odbor je sprejel amandmaje poslanskih skupin koalicije, ni pa sprejel amandmajev Poslanske skupine Združena levica. Dopolnjen predlog zakona je sestavni del tega poročila, ki sem vam ga zdajle predstavil. Hvala lepa.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, v njenem imenu gospa Marija Bačič.
Spoštovani! Še enkrat prav lepo pozdravljeni! Posebej pozdravljam našo gospo ministrico, ki je zdaj med nami. Z novelo Zakona o socialno varstvenih prejemkih izpolnjujemo še eno zavezo iz koalicijskega sporazuma. Vlada se je v koalicijskem sporazumu namreč zavezala, da bo prejemnike varstvenega dodatka, ki imajo v lasti nepremičnino manjše vrednosti, razbremenila zaznambe prepovedi odtujitve nepremičnine. In takšno rešitev imamo danes na mizi. Institut zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve je dvignil veliko prahu; upravičeno ali ne, težko sodimo. A verjamemo, da namen instituta zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve nepremičnine nikoli ni bil zmanjševanje števila upravičencev do denarne socialne pomoči in prav tako ne števila upravičencev do varstvenega dodatka. A žal se je zgodilo prav to in danes to popravljamo. Najnujnejše pomanjkljivosti socialne zakonodaje smo odpravili že leta 2013, ko smo sprejeli določene popravke zakonodaje, ki so se v praksi izkazali kot najbolj pereči. 1. januarja 2014 so v veljavo stopile spremembe socialne zakonodaje, ki so med drugim uzakonile, da ni več treba vračati denarne socialne pomoči in izredne denarne socialne pomoči, ki ju je oseba prejela za 12 ali manj mesecev. Če ju je prejela za več kot 12 mesecev, pa se dedovanje omeji tako, da se od prejete pomoči najprej odšteje 12 najvišjih mesečnih zneskov, nato pa še ena tretjina od preostalih mesečnih zneskov prejete pomoči. S predlagano novelo pa rešujemo še eno od preostalih anomalij. V predlogu vladne novele se predlaga črtanje instituta zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve na nepremičnini v lasti upravičenca do denarne socialne pomoči oziroma varstvenega dodatka, ki je do omenjenih pravic upravičen, ker v skladu z zakonskimi določbami nima dovolj sredstev za preživljanje. Kot taka se šteje oseba, ki z lastnimi sredstvi in premoženjem ne presega zakonsko določene premoženjske meje, ter oseba, ki ima v lasti bivanjsko enoto, v kateri dejansko prebiva in ima prijavljeno stalno prebivališče ter katere vrednost ne presega 120 tisoč evrov. Predlagane rešitve veljajo v primeru novih upravičencev do denarne socialne pomoči oziroma varstvenega dodatka ter v primeru že vpisanih zaznamb prepovedi odtujitve in obremenitve. Institut zaznambe se tako ohrani samo za omenjen krog upravičencev do denarne socialne pomoči oziroma varstvenega dodatka. Omejitev dedovanja se izvede do višine vrednosti prejete pomoči, ki jo je oseba prejela ob izpolnjevanju navedenih pogojev. Če pa ima oseba v lasti stanovanje, katerega vrednost presega 120 tisoč evrov, je do omenjenih pravic lahko upravičena le, če center za socialno delo po prostem preudarku presodi, da si preživetja s stanovanjem začasno ne more zagotoviti zaradi okoliščin, na katere ne more vplivati; po preteku primernega časa pa še pod dodatnim pogojem, to je, da se strinja z zaznambo prepovedi odtujitve in obremenitve na vseh nepremičninah v njeni lasti. Za osebe, ki so denarno socialno pomoč oziroma varstveni dodatek prejele po trenutno veljavnem zakonu ter v skladu z zakonskimi določbami niso imele dovolj sredstev za preživljanje, se predlaga, da se dedovanje njihovega premoženja omeji v enakem obsegu, kot ga določa veljavna zakonodaja. Socialni demokrati menimo, da gredo rešitve v pravo smer, zato bomo predlog zakona tudi podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, v njenem imenu Violeta Tomić.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! V Združeni levici smo se ob vseh priložnostih zavzemali za dosledno odpravo vračilu socialnih prejemkov. Za nas je vračanje varstvenega dodatka enako nesprejemljivo, kot bi bilo vračanje otroškega dodatka. Od družine, ki živi v lastniškem stanovanju, nihče ne zahteva, da vrne otroški dodatek ali da vrne subvencijo za plačilo vrtca in šolskega kosila. Na kakšni podlagi se torej od družine ostarelega človeka zahteva vračilo varstvenega dodatka ali doplačila domske oskrbe?! Mi trdimo, da zato ni moralne podlage. V sprejetem proračunu je za vse socialne pomoči in varstvene dodatke namenjenih okrog 200 milijonov, kar je pol manj, kot se namenja za subvencije podjetjem. Večina subvencij in državnih pomoči je nepovratnih. Ko je podjetje sanirano oziroma ko se mu investicija poplača, mu denarja ni treba vrniti. Mi za socialno ogrožene ljudi in njihove dediče zahtevamo samo to, kar velja za družine z otroki ali za podjetja. Zahtevamo, da njihov socialni prejemek preneha biti kredit in postane nepovratna pomoč. Ko je Pahorjeva vlada sprejela ta zakon, smo imeli 47 tisoč prejemnikov varstvenega dodatka in 14 tisoč 600 prejemnic državnih pokojnin. Čez noč se je to število zmanjšalo na samo 13 tisoč, danes pa je prejemnikov že manj kot 11 tisoč. Sama vlada pravi, da je šlo za radikalno zmanjšanje in da upad prejemnikov ni povezan z manjšimi potrebami, ampak z individualnimi odločitvami o neuveljavljanju pravice. Skratka, ljudje ne zaprosijo za pomoč, ker želijo svojim dedičem ohraniti stanovanje ali hišo. In to je racionalna odločitev. Med vsemi kategorijami prebivalstva je namreč največje tveganje za revščino pri starih ljudeh, ki nimajo svojih stanovanj in živijo v najemu. Če hoče koalicija resnično odpraviti problem, ki je nastal leta 2012, mora spremeniti prvotni predlog in odpraviti omejitev v vrednosti pri 120 tisoč evrih. Če bo vztrajala pri prvotnem predlogu, problema seveda ne bo rešila. Vsi vemo, da je bilo vračanje leta 2014 precej omiljeno, vendar se število prejemnikov varstvenega dodatka ni povečalo. Še več, vlada ugotavlja, da se število starejših prejemnikov še vedno vztrajno zmanjšuje. Ta trend lahko prekinemo samo, če iz cenzusa izvzamemo vsako hišo ali stanovanje, v kateri upravičenec prebiva. Absolutno ne drži, da je treba nujno postaviti neko omejitev. V pravosodju velja rek, da je bolje izpustiti deset krivih, kot obsoditi enega nedolžnega. Veliko huje je, da je danes več tisoč socialno ogroženih ljudi brez vsake državne pomoči, kot pa če bo dodatek brez vračanja dobil nekdo, ki si je sezidal hišo v Ljubljani. Finančnih razlogov za vračanje socialnih pomoči ni. Povprečni varstveni dodatek znaša 153 evrov mesečno ali tisoč 836 evrov na leto. Vlada pričakuje, da se bo zaradi njenega predloga število prejemnikov povečalo za 5 tisoč in da bo 9,3 milijona evrov dobila s prerazporeditvijo sredstev znotraj proračuna. Če bi se število prejemnikov zaradi našega predloga povečalo za nadaljnjih tisoč, je to še vedno samo 1,8 milijona evrov na leto. To je z vidika proračuna izjemno malo; za neko ostarelo žensko z revne kmetije, ki so ji odvzeli edini dohodek, nekdanjo državno pokojnino, pa je to ogromno. Tega denarja ne bo prenakazala v davčne oaze ali pa si kupila beemveja, ta denar bo v hipu porabljen v Sloveniji. Zato poslance koalicije pozivam, da odpravijo omejitev na 120 tisoč evrov. Kolikor razumem, bo naš amandma podprla tudi opozicija. Če pa ste proti, to povejte, samo ne izgovarjajte se, da je to, kar mi predlagamo, nemogoče. Govorimo, za božjo voljo, o 1,8 milijonov evrov za tisoč ljudi, ki pomoči ne bodo dobili na lepe oči, ampak samo če res nimajo svojih dohodkov, prihrankov in drugega premoženja kot hišo, v kateri trenutno živijo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, v njenem imenu gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! V Novi Sloveniji že pet let opozarjamo na krivice, ki jih je povzročilo sprejetje zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev. Še posebej so se te krivice izrazile na področju prejemanja denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka, ki sta postala vračljiva kategorija prejemnika. Ljudje, ki so zaradi prenizkih pokojnin že tako živeli na robu revščine oziroma v revščini, so se zaradi tega množično odpovedali prejemanju varstvenega dodatka, da bi ohranili svoje, večinoma edino premoženje. Statistični podatki o posledicah oziroma vplivih tako imenovanega Svetlikovega zakona so porazni. Stopnja tveganja revščine v Sloveniji se je letos po podatkih Umarja, ki sem pri prejšnji točki že navedla, sicer nekoliko znižala, vendar je še vedno višja kot pred krizo. Stopnja tveganja revščine se je znižala samozaposlenim, brezposelnim, neaktivnim in zaposlenim za določen čas. V primerjavi s predhodnim letom pa se je stopnja tveganja revščine poslabšala v skupini zaposlenih za nedoločen čas. Stopnja tveganja revščine med zaposlenimi še nikoli ni bila višja. Stopnja tveganja revščine se je v primerjavi s predhodnim letom povečala tudi nekaterim že doslej najbolj ogroženim skupinam prebivalstva. To so brezposelne osebe, samske ženske, enočlanska gospodinjstva in enostarševska gospodinjstva. In ravno za njih naj bi veljal tudi spremenjen Zakon o socialno varstvenih prejemkih. V Novi Sloveniji smo se predloga zakona, ki ga obravnavamo, sprva razveselili. Prepričani smo bili, da je Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti končno spoznalo zmote Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev in da se bo končno odpravilo krivično vračljivost denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. Po natančnem pregledu zakona pa lahko razočarani ugotovimo, da je besedilo predloga zakona izjemno zapleteno in nerazumljivo, na kar v svojem mnenju opozarja tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Uvedba novih mej za dodelitev pomoči oziroma za zaznambo omejitve dedovanja bo v pravni red vnesla nove možnosti za napake ter bo podaljšala postopke odločanja o pravicah. To je nedopustno in s takim predlogom se še odmikamo od razumevanja in dojemanja pravne države, kjer bi zakoni morali biti kratki, jasni in vsem razumljivi. Ni jasno, ali se pri dohodkovni meji upošteva le stanovanje oziroma hiša ali tudi ostalo premoženje, nepremičnine, gozd, zemljišča ali premičnine. Ni jasno, ali je po tem predlogu absolutna meja vrednost stanovanja oziroma hiše 120 tisoč evrov in kakšno vlogo ima pri ugotavljanju upravičenosti ali zaznambe primerna vrednost stanovanja; in kakšno vlogo ima 48 zneskov minimalnega dohodka. Na seji Odbora za delo smo izpostavili vsa ta vprašanja, pa od državne sekretarke žal nismo prejeli jasnih odgovorov. Na nas se obračajo zmedeni državljani, ki ne vedo, ali se preteklo prejemanje denarne socialne pomoči še vedno vrača ali ne. Enako je z varstvenim dodatkom. Starejši državljani pa nas kličejo in pričujejo, v kakšni bedi živijo, ker jim je Svetlikov zakon odvzel še tistih borih 180 evrov državne pokojnine, ki pa jim je kljub vsemu ogromno pomenila. Če želimo z zakonodajo državljanom omogočiti normalno, ljudem pa dostojno življenje, morajo biti zakoni kratki, jasni, enostavni in razumljivi. Pri pregledu tega zakona pa se nam v Novi Sloveniji zdi zadeva tako zakomplicirana, da bo to resnično samo voda na mlin pravnikom, da bodo vse to iskali in razlagali, ker nekemu prosilcu zadeve niso tako jasne. Bojim se, da še celo delavci na centrih za socialno delo ne bodo vedeli, kako v kakšnem primeru odločati. Zakon bomo kljub vsemu podprli, saj vsaj malo omili sedanje nevzdržno stanje za prejemnike denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, v njenem imenu dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Ponovno vse prisotne prav lepo pozdravljam! Tudi na tokratni seji obravnavamo spremembe Zakona o socialno varstvenih prejemkih, kot smo predlog novele tega istega zakona obravnavali oktobra letos; takrat sicer na predlog Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Razpravljali bomo o tem, ali so sredstva, kot so denarna socialna pomoč in varstveni dodatek, predmet vračanja. In če je vlada v predhodnih mnenjih zagovarjala stališče, da je pomoč treba vrniti; je danes njeno stališče nekoliko drugačno, in to zato, ker je stopnja tveganja revščine v Sloveniji še vedno visoka in ker se le-ta kaže predvsem pri starejši populaciji, kjer je višja, kot znaša v povprečju v Sloveniji. Ena bistvenih sprememb zakona, ki je pred nami, za večino prejemnikov varstvenega dodatka in denarne socialne pomoči ukinja zaznambe na nepremičninah, dediče pa odvezuje od vračanja pomoči, ki so jo prejemali zapustniki. Predlagana sprememba bo veljala za tiste, ki imajo v lasti nepremičnino v vrednosti do 120 tisoč evrov in v njej bivajo. Presoja, ali si posameznik ali družina zaradi nizkih dohodkov, kljub temu da ima v lasti nepremičnino, začasno ne more zagotoviti preživetja brez denarne socialne pomoči ali varstvenega dodatka, pa bo prepuščena centrom za socialno delo. Upravičenec bo eno ali drugo pomoč države lahko dobival brez bojazni, da bo država uveljavila institut zaznambe na njegovi nepremičnini in bodo dediči prejeto pomoč morali vračati. Čeprav cilje, ki jih s predlagano novelo zasleduje Vlada, podpiramo, v poslanski skupini nismo dobili odgovorov na nekaj konkretnih dilem in zadržkov, ki jih je izpostavila Zakonodajno-pravna služba pa tudi mi. Skladno z novelo, ki jo danes obravnavamo, bo postopke izbrisa že obstoječih zaznamb na nepremičninah opravilo sodišče s pomočjo že obstoječih informacijskih tehnologij. Resnično nas zanima, katere obstoječe tehnologije ima predlagatelj v mislih in ali te tehnologije izključujejo napake, ki bi na primer na udeležence in postopke imeli škodljive posledice. Prepričani smo, da si nihče ne želi kaosa in zmede, ki bi nastala v primeru napačnih izbrisov zaznamb in s tem povezanega poslabšanja položaja udeleženca na eni ali na drugi strani; ter pritožb, ki bi temu sledile. Tu je še novi 54.a člen, ki posega na dva samostojna zakona, ki opredeljujeta pravici do varstvenega dodatka in denarne pomoči, sama novela pa odnosa oziroma razmerja med tremi zakoni ne razjasnjuje. Posebej želim še izpostaviti premoženjski cenzus v višini 120 tisoč evrov, za katerega nikjer ni moč zaznati jasne in določne podlage vrednotenja, na kateri je bil določen. Predlagatelj namreč neprepričljivo obrazloži samo to, da je meja vrednosti 120 tisoč evrov določena na podlagi podatkov Geodetske uprave Republike Slovenije. Tukaj ne morem mimo dejstva, da Geodetska uprava Republike Slovenije nepremičnine vrednoti na podlagi Zakona o množičnem vrednotenju nepremičnin, ki pa je izhajajoč iz odločbe Ustavnega sodišča iz leta 2014 v neskladju z Ustavo Republike Slovenije točno v tistem delu, ki opredeljuje vrednotenje nepremičnin. Upam, da se predlagatelj tega tudi zaveda. Prav tako pa je na mestu tudi opozorilo, da v predlagani noveli pravica do ustreznega pravnega varstva z ničemer ni zagotovljena. Na kakšen način naj se posamezni upravičenec torej sploh pritoži zoper ocenjeno vrednost nepremičnine, v primeru da se z oceno ne strinja? Kdo je dolžan plačati novo cenitev nepremičnine? Vrednost nepremičnine je namreč le podatek v registru nepremičnih, ki ga niti geodetski niti davčni organi ne morejo spremeniti. Zato nas zanima tudi, kakšen pritožbeni postopek zoper ocenjeno vrednost nepremičnine je predlagatelj predvidel in kdo bo v takšnem primeru nosil stroške postopka? V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo novelo Zakona o socialno varstvenih prejemkih podprli, saj menimo, da je kljub našim zadržkom pomembno, da se državljanom in državljankam, če je to le možno, življenje olajša. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, v njenem imenu mag. Tanja Cink.
Spoštovani predsednik, ministrica z ekipo, dragi kolegice in kolegi! Obravnava zadnje novele Zakona o socialno varstvenih prejemkih je na nek način posledica preteklih rešitev, ki so zanemarile moč navad in običajev ljudi, navad, ki se jih ne da spremeniti ne čez noč ne čez leto ali dve. Tak primer kvazirešitve je bila prehod varstvenega dodatka iz pokojninskega sistema v sistem socialnih transferjev, z uvedbo zaznambe prepovedi odtujitve nepremičnine. Od leta 2012, ko je bila pravica do varstvenega dodatka še umeščena v pokojninski sistem, do decembra 2012, ko je bila pravica že del sistema socialnih transferjev, je število prejemnikov varstvenega dodatka močno upadlo, s slabih 47 tisoč na približno 10 tisoč. Zakonodaja, ki se nanaša na socialno varstvene prejemke, se je v zadnjih treh letih zaradi zaznanih težav pri njenem izvajanju že spreminjala. S prvo novelo Zakona o socialno varstvenih prejemkih iz leta 2013 se je razširil krog upravičencev do denarne socialne pomoči, uvedena pa je bila tudi sprememba, zaradi katere danes ni treba več vračati izredne denarne socialne pomoči. Taista novela je omogočila, da se je dedovanje v primeru, ko je oseba prejela denarno socialno pomoč za več kot 12 mesecev, omejilo tako, da se od prejete pomoči najprej odšteje 12 najvišjih mesečnih zneskov, nato pa še ena tretjina od preostalih mesečnih zneskov prejete pomoči. Podobno je bilo s spremembami pri določanju pogojev za upravičenost do varstvenega dodatka. Podatki o številu prejemnikov varstvenega dodatka decembra 2011 in decembra 2012 kažejo, da se je število prejemnikov zmanjšalo za dobre tri četrtine. Veliko posameznikov se je odpovedalo varstvenemu dodatku zaradi zaznambe prepovedi odtujitve in obremenitve nepremičnine. Druga novela Zakona o socialno varstvenih prejemkih iz leta 2013 pa je uvedla omejitev na področju dedovanja, in sicer tako, da se je premoženje osebe, ki je prejemala varstveni dodatek, omejilo do višine dveh tretjin vrednosti prejete pomoči. Učinek teh sprememb pa je bil premajhen. In kaj nam prinaša novela, ki jo danes obravnavamo? Novela, ki je pred nami, ni prvi poskus sprememb zakonodaje na področju socialno varstvenih prejemkov po letu 2011. S preteklimi spremembami zakonodaje se je zasledovalo večjo socialno varnost posameznikov in tako je tudi tokrat; vendar z uvedbo cenzusa 120 tisoč evrov. Tokrat se upošteva posebnost slovenske družbe v smislu visokega deleža lastniških stanovanj in stanovanjskih hiš, navezanost na nepremičnine, predvsem starejših, in visoka stanovanjska nemobilnost starejših. Osebe, ki živijo v lastni nepremičnini v vrednosti do 120 tisoč evrov, bodo po novem upravičene do denarne pomoči in varstvenega dodatka brez zaznambe na tej isti nepremičnini. Prav tako pa se ukinja vračilo obeh pravic. Osebe, ki so socialno ogrožene, vendar presegajo premoženjski cenzus 120 tisoč evrov, bodo lahko po prostem preudarku centra za socialno delo prav tako prejele denarno pomoč ali varstveni dodatek, vendar je v teh primerih po dveh letih obvezna zaznamba pa tudi vračilo prejete pomoči. Zaradi navedenega bomo predlog zakona v Poslanski skupini Stranke modernega centra podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, v njenem imenu gospod Marijan Pojbič.
Na pobudo Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in invalide, ki ga je vodil takratni minister dr. Ivan Svetlik, je koalicija pod vodstvom Socialnih demokratov leta 2010 sprejela Zakon o socialno varstvenih prejemkih, ki je uveljavil hipoteko na nepremičnine socialno ogroženih, ki so želeli prejemati socialne prejemke. Takrat je bila državna sekretarka dr. Anja Kopač Mrak, ki je danes ministrica. Takratni zakon, ki je bil sprejet na predlog resorja, ki so ga vodili Socialni demokrati, je ukinil še državne pokojnine ter prejemnike državnih pokojnin napotil na varstvene dodatke, ki bi jih nato morali vračati iz dediščine, hkrati pa obremeniti svojo nepremičnino s hipoteko za vračilo varstvenega dodatka. S takratnim zakonom se ni samo spremenilo socialnih prejemkov, zavarovan kredit države, temveč se je izbrisalo tudi več tisoč prejemnikov državnih pokojnin. Samo za podatek, po začetku uveljavitve tega neživljenjskega zakona se je v začetku leta 2012 število prejemnikov varstvenega dodatka zmanjšalo za neverjetnih 78 %. Mislim, da je to dovolj zgovoren podatek. V Slovenski demokratski stranki smo že ob sprejemanju tega zakona jasno opozorili, da je takšen zakon, kot je bil sprejet, nesprejemljiv, škodljiv ter še dodatno povečuje revščino in trpljenje ljudi, saj že tako ali tako velika večina le-teh živi na samem socialnem robu. Ker s strani vladajočih ni bilo razumevanja, smo v Slovenski demokratski stranki vložili spremembo predmetnega zakona že v letu 2015 in drugič v letu 2016; pa je bil predlog sprememb predmetnega zakona obakrat s strani sedanje koalicije zavrnjen. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialno varstvenih prejemkih je bil vložen z namenom, da se takšno nedopustno stanje popravi ter vsem prejemnikom varstvenega dodatka in socialne pomoči ponovno omogoči, da se bodo zaradi svojega socialnega položaja ponovno odločili za prejemanje teh dveh socialnih korektivov in vsaj malo odlepili od socialnega dna. Sedaj smo priča, da je ministrstvo in ministrica Anja Kopač Mrak, ki je bila v vladi Boruta Pahorja državna sekretarka na tem ministrstvu in je sooblikovala ta škodljiv zakon, predlagala spremembo le-tega. Prepričan sem, da je to storila zato, ker se bližajo volitve v Državni zbor in Socialnim demokratom kaže na javnomnenjskih anketah slabo. Zato je pripravljena storiti vse, da se ti trendi obrnejo; tudi za ceno, da povoziš vse tisto, kar si prej ognjevito zagovarjal. Tej vladi in koaliciji je resnično malo mar za najbolj obubožane, za tiste z malo pokojnino, za tiste, ki živijo na pragu revščine in pod njim, za delavce z minimalno plačo. Smo pa kljub temu v Slovenski demokratski stranki veseli, da je ta zakon na dnevnem redu in je le delni približek našega predloga, ki smo ga vložili leta 2015 in 2016. Seveda smo pripravili tudi dva amandmaja, ki določata, da zakon velja tudi za tiste socialne prejemke, ki so se prejemali do uveljavitve tega zakona. Povsem nesmiselno in celo manipulativno s strani vlade se nam zdi, da bi se v drugačen položaj vračila socialnih prejemkov postavljalo osebe pred uveljavitvijo zakona in po njegovi uveljavitvi, saj bi morali enaki kriteriji za omejitev vračanja pomoči in varstvenega dodatka veljati za vse enako. Če bosta amandmaja sprejeta, bo ta zakon izboljšan, pravičen in predvsem blizu tistemu, za kar se vseskozi zavzemamo v Slovenski demokratski stranki, zato bomo ta zakon v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, v njenem imenu mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Spoštovani predsednik, poslanke, poslanci, predstavniki Vlade in drugi prisotni! Pred nami je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialno varstvenih prejemkih, ki ga bomo v Poslanski skupini Desus z zadovoljstvom podprli. Predlog zakona pomeni odpravo veljavnosti neustreznih rešitev predhodnega zakona o socialno varstvenih prejemkih, ki je bil sprejet v času finančne in gospodarske krize; povzročil pa je še dodatne denarne in socialne stiske manj premožnemu in najbolj ranljivemu delu prebivalcev Slovenije. Naj ob tem ponovno spomnim, da bi morala biti vsaka vlada in še posebej pristojno ministrstvo bistveno bolj občutljivo pri posegih po socialnih pravicah najranljivejšega prebivalstva, kot se je to, žal, zgodilo v času finančne krize; da se v prihodnje ne bi ponovno soočili s predlogi vlad in pristojnega ministrstva, ki bi povzročili dodatne socialne stiske najbolj ranljivih prebivalcev, čeprav bi morali še posebej v času gospodarskih kriz skrbeti za odpravljanje socialnih stisk prebivalstva. Posamezniki, še posebej starejši, so se namreč zaradi predhodnega zakona o socialno varstvenih prejemkih množično odpovedovali varstvenemu dodatku in raje životarili s prenizkimi pokojninami ali prihodki, kot pa da bi po smrti prejemnika varstvenega dodatka njihovi dediči vračali varstveni dodatek, ki bi ga prejeli iz dediščine, to je iz prodaje njihove nepremičnine. Nepremičnina uživalca varstvenega dodatka je namreč velikemu deležu tistih, ki so se varstvenemu dodatku odpovedali, pomenila varno prihodnost za bivanje ali preživetje njegovi ožji družini, partnerju ali partnerki, njihovim otrokom ter družinam njihovih otrok. Tako je število prejemnikov varstvenega dodatka od sprememb zakonodaje v letu 2012 padlo s 46 tisoč 700 na okoli 10 tisoč. Namen socialnih pomoči seveda ni in ne sme biti v tem, da bi brez kriterijev bile podeljene komurkoli; pač pa je namen socialne države, da posamezniku, ki živi v skrajnih ekonomskih razmerah materialnega pomanjkanja, zagotovi pravično in upravičeno pomoč, ki jo le-ta potrebuje. Bistveno je, da morajo biti pogoji postavljeni tako, da upravičijo namen socialne pravice in da ni ogrožena pravica do socialne varnosti drugih državljanov. Če so izoblikovani kriteriji prejemanja socialnih pomoči iz javnih sredstev ustrezni, ne bi smelo biti vprašljivo nudenje nepovratnih pomoči ljudem za njihovo preživetje, kar je seveda bistveno bolj upravičeno, kot pa delitev nepovratnih subvencij gospodarskim družbam, ki pa kasneje iz svojih dobičkov dobljena javna sredstva večinoma ne vračajo državi. Zaradi navedenega smo se koalicijski partnerji zavezali, da bomo izboljšali določila socialne zakonodaje na način, da bodo prejemniki varstvenega dodatka, ki imajo v lasti nepremičnino v manjši vrednosti, razbremenjeni prepovedi odtujitve nepremičnine. Ta predlog prinaša še več. Tudi prejemniki denarne socialne pomoči bodo opravičeni zaznambe na njihovi nepremičnini, enako kot upravičenci do varstvenega dodatka. Posamezniki in družine, ki so lastniki nepremičnine v vrednosti do 120 tisoč evrov in v tej hiši ali stanovanju tudi bivajo oziroma imajo tam stalno prebivališče, tako lahko pridobijo denarno socialno pomoč in varstveni dodatek brez zaznambe; ter prejetih zneskov pomoči tudi ne bo treba vračati. Ta zakon je danes že drugi na področju socialnega varstva, ki sprošča pogoje in kriterije ter lajša življenje najranljivejše skupine ljudi pri nas. To so starejši, upokojenci in tisti, ki predvsem zaradi tega, ker ne dobijo dela in s tem lastnega dohodka, prejemajo pomoč države. V Poslanski skupini Desus smo zadovoljni s tem zakonom, saj smo prepričani, da bodo popravki Zakona o socialno varstvenih prejemkih pripomogli k temu, da bodo lahko ljudje vseh generacij in še posebej starejši, ki danes živijo v socialni stiski in so materialno prikrajšani, prejemali varstveni dodatek in denarno socialno pomoč brez strahu, da bi s tem po svoji smrti ogrozili preživetje svojega partnerja in svoje ožje družine. S tem pa se bo bistveno izboljšala kakovost življenja prejemnikov socialnovarstvenega dodatka. Zato bo Poslanska skupina Desus podprla Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialno varstvenih prejemkih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 16. decembra. Ker sta amandmaja Poslanske skupine Združena levica k 1. in 5. členu vsebinsko povezana, bomo o njiju razpravljali skupaj. V razpravo dajem 1. in 5. člen ter amandma Poslanske skupine Združena levica k tema členoma. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijave. [[Nihče.]] Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 7. člen in amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke in amandma Poslanske skupine Združena levica. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijave. Besedo ima gospa Violeta Tomić.
Hvala za besedo. Mi smo predlagali, da se v vračanje nikakor ne vključi stanovanjske enote, v kateri prosilec živi. 120 tisoč evrov je limit in je tako kot vsak limit popolnoma neživljenjski, kajti vemo, da je 120 tisoč lahko garsonjera v Ljubljani ali pa hiša na podeželju. Tudi ne drži argument, kot so nekateri rekli, naj potem prosilec proda hišo pa bo lahko kupil stanovanje. Veste, hiše na podeželju so v vrednosti okoli 20, 30 tisoč evrov in ne vem, kaj naj bi si človek s tem pomagal. Predlagamo, da je stanovanjska enota, v kateri prosilec živi, popolnoma izvzeta iz vračljivosti. Problem je tudi v tem, da se večina prosilcev ne spozna na zapleteno zakonodajo. Veliko jih sploh ne ve, da je bila vračljivost omiljena že leta 2014, in ljudje potem ne grejo računat in špekulirat, ali se jim to bolj splača ali drugo, ali se jim splača delno vračati varstveni dodatek ali ne. Oni samo vejo, da je ogrožena njihova hiša, da je ogrožena stanovanjska problematika njihovih potomcev; in se temu odpovejo. Na to lahko pristanejo samo tisti prosilci, ki nimajo nobenih potomcev in jim je tako in tako vseeno, kdo bo njihovo stanovanje podedoval. Vračljivost moramo odpraviti, če hočemo, da bo ukrep pravičen za vse. V razpravi smo tudi slišali, da imamo v Sloveniji nek sentimentalen odnos do stanovanjskih enot, kar ne drži. Ljudje varčujejo za stanovanje celo življenje in potem bi zaradi enega obroka varstvenega dodatka lahko izgubili vse. Ob tem pa država nima strategije, nima stanovanjske politike in ne zagotavlja njihovim potomcem, da bodo lahko prišli do nove stanovanjske enote kadarkoli. Po izračunih tako čez prst bi recimo človek moral delati okoli 30 let, ob tem da ne bi jedel, pil, si ničesar privoščil, da bi lahko prišel do stanovanjske enote. Absolutno smo prepričani, da je vračljivost treba odpraviti. Zakaj je ta ukrep slab in slabši kot prejšnji zakon? Recimo, da bi v 80 kvadratov velikem stanovanju živeli dve osebi in bi bil lastnik eden od njiju. Stanovanje se oceni malo čez 120 tisoč, recimo 121 tisoč evrov. Po stari zakonodaji vračanje ne bi bilo potrebno, ker je primerno stanovanje za dve osebi 90 kvadratov, po novem zakonu pa se takim ljudem vpiše plombo. Za nekatere skupine socialno ogroženih je ta zakon celo manj ugoden, kot je bil po dosedanji ureditvi. Kajti sedanja ureditev je vezana na primerno stanovanje, medtem ko nova ureditev sploh ne upošteva niti velikosti stanovanja niti števila oseb, ki v tem stanovanju živijo. Treba se je zavedati, da je lastnikov stanovanj ali hiš, ki bi bile vredne več kot 120 tisoč evrov, razmeroma malo, in hkrati se je treba zavedati, da to nikakor niso bogataši. Državna sekretarka Martina Vuk je rekla, da če odpravimo vračljivost za hiše ali stanovanja, v katerih prosilci živijo, se potem lahko zgodi, da bo nekdo živel v vili ali graščini. Malo je verjetno, da nekdo, ki živi pod pragom revščine in ki je upravičen do socialnega prejemka, dejansko živi v nekakšni vili ali pa celo graščini. Predlagamo, da naš amandma podprete, kajti če hočete res narediti pravično rešitev, takšno, ki bo dobra za vse in ki bo dosegla svoj namen, potem ljudi nikakor ne smemo metati iz stanovanjskih enot, v katerih živijo in ki so si jih verjetno precej težko pridobili. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Pojbič. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsednik. V Slovenski demokratski stranki smo predlagali amandma k 7. členu, in sicer da se besedilo člena spremeni tako, da se glasi: »V zapuščinskih postopkih, ki do začetka uporabe tega zakona še niso zaključeni, se omejitev dedovanja premoženja osebe, ki je uživala pomoč v skladu s podpisi o socialnem varstvu, izvede pod pogoji in na način, določen s tem zakonom.« V obrazložitvi smo zapisali naslednje: Z amandmajem se predlaga, da se novi zakon uporablja tudi v nezaključenih postopkih glede omejitve dedovanja premoženja osebe, ki je uživala pomoč v skladu s predpisi o socialnem varstvu, ki so veljali pred uveljavitvijo tega zakona. Tako se bo njihov položaj izenačil s tistimi, ki bodo uživali pomoč na podlagi tega zakona. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da je ta predlog našega amandmaja še kako umesten, ker smo danes slišali v razpravi, da je še veliko odprtih vprašanj, na katere bo izjemno težko odgovoriti. Na to je v nekem delu svoje razprave omenjala tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Prišli bodo trenutki, kjer enostavno v tem trenutku ni ustreznih rešitev ne glede na to, da bo zakon sprejet. In jaz mislim, da je to narobe, in tudi iz ministrstva do tega trenutka nismo dobili ustreznih obrazložitev za cel kup odprtih vprašanj. In ne bi zdaj našteval, na katerega vprašanja ni bilo kvalitetno odgovorjeno. Nam se zdi in tudi meni osebno se zdi, da bi bilo zelo pomembno, ko se prinese zakon v Državni zbor, bi morale biti praktično vse ključne dileme razrešene, tako da tisti ljudje, ki začnejo ta zakon uporabljati, razumejo bistvo tega zakona. In v tem primeru temu ni tako. Kljub temu moram reči, da sem vesel, da je ta zakon v parlamentarni proceduri; in se vsem tistim, ki boste za ta zakon glasovali, zahvaljujem. Nekaj stvari bi pri tem amandmaju tudi omenil. Ker je bila razprava v Državnem zboru s takšnim načinom sprejemanja tega zakona praktično onemogočena, bi bilo prav, da v okviru časa, ki ga imam na voljo, nekaj stavkov rečem o nekih določenih zadevah, kar se tiče tega zakona. Mene strašno moti, jaz nikoli nisem bil dvoličnež in ne razumem tistih ljudi, ki včeraj govorijo o popolnoma enaki zadevi tako; v naslednjem trenutku, v nekaj mesecih razlike, ker se pač bližajo volitve, pa popolnoma drugače. Zanimiva je ta zgodba. Gospa Bačič iz Socialnih demokratov. Zakaj govorim tokrat o Socialnih demokratih? Ker oni so bili tisti, ki so leta 2010 ta zakon sprejeli. Gospa Bačič je 23. aprila 2015 povedala naslednje, citiram: »Tistemu, ki se ne more preživljati, zagotoviti sam z delom, s pravicami iz dela ali zavarovanjem dohodkov iz premoženja in iz drugih virov oziroma z nadomestili ali prejemki po drugih predpisih ali s pomočjo tistih, ki so ga dolžni preživljati, ali na drug način, ki ga določa zakon. Vsi ostali, ki imajo kakršnokoli lastnino, pa morajo za svoje preživetje to premoženje aktivirati. Socialni demokrati menimo, da predlog novele ruši sistem socialnega varstva, ki temelji na socialni pravičnosti, solidarnosti ter na načelih enake dostopnosti in proste izbire oblik; zato predloga zakona v predlaganem besedilu ne moremo podpreti. Glasovali bomo proti sklepu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.« In to je bil zakon, ki ga je vložila Slovenska demokratska stranka leta 2015 in potem še drugi predlog leta 2016. In danes je gospa Bačič povedala naslednje: »Rešujemo še eno od nastalih anomalij. Rešitve gredo v pravo smer.« Spoštovani gospe in gospodje, spoštovani gospod podpredsednik in vsi, ki sedite tukaj v Državnem zboru, mi lahko kdo pojasni to dvoličnost?! Kako lahko nekdo pred nekaj meseci govori tako, danes pa govori popolnoma drugače. To je neverjetno. V tem času se nič od tistega ključnega ni spremenilo. Dejstvo pa je, da so Socialni demokrati izjemno dvolični. In danes tega zakona ne bi bilo na tem mestu. Ne bi bil v parlamentarni proceduri, če se, kot sem že danes dvakrat povedal, ne bi bližale državnozborske volitve. Tukaj nobene druge stranke ne obremenjujem. So tudi nekateri drugi vmes, ki so za ta zakon 2010 glasovali, ampak vsaj na tak način niso dvolično igrali igre. Gospa Bačič pa je že 2015 povedala popolno nasprotje temu, kar je govorila danes. To pa je neokusno, nedopustno, da ne bom rekel še kaj. To pa je pretirano. Prepričan sem, da vsi tisti, ki sedimo tukaj in ki se zavedamo problema, s katerim so se ljudje srečali v trenutku, ko je bil ta zakon sprejet, ko so se državne pokojnine ukinile, se pravi, da je bil direkten udarec po najbolj trpečih ljudeh, tistih, ki imajo okoli 230, ki so imeli okoli 80 ali 120 evrov pokojnine in so potem ostali brez vsega. In potem po tistih, ki so imeli 230, 250; to velikokrat ponavljam, ker je to dejstvo. In s tem zakonom smo naredili ravno to. In da smo rabili od leta 2010 do 2016, da smo ugotovili, da je bila takrat narejena ena največjih napak v zgodovini Slovenije v socialni politiki. Rabili smo 6 let. Vseskozi smo v Slovenski demokratski stranki opozarjali na to anomalijo, na to svinjarijo, na to neumnost, ki se je zgodila. Sem zelo kritičen do vseh političnih strank v tem državnem zboru; tokrat, hvala bogu, smo stopili skupaj in mislim, da je tokrat tudi Desus malo pomagal, moram ga tudi včasih kdaj pa kdaj pohvaliti. To se mi je zdelo lepo, da smo to zadevo prinesli na mizo; ker sicer so tisti, ki so ta zakon sprejeli, naredili čisto vse, da temu ne bi bilo tako. Upam, da bo ta zakon jutri na glasovanju v Državnem zboru tudi dobil ustrezno podporo. Potem imamo vložen še amandma k 9. členu in se bom potem ponovno oglasil. Ta amandma, ki smo ga predlagali v Slovenski demokratski stranki, pa povem, da je zelo umesten; in prav bi bilo in prosim tudi poslanske skupine, ki sedite v Državnem zboru, da bi tudi ta amandma podprli, da malo bolj izčistimo problem, ki se bo zgodil potem, ko bo ta zakon sprejet. In ljudje, ki so v nekem postopku, bodo imeli veliko težavo. Zdaj ne vemo, ali se bodo težave reševale po prejšnjem zakonu ali po novem. Ljudje bodo logično iskali pravno varstvo, kar je tudi logično, prav, pošteno in odgovorno. In kaj v tem primeru? In nismo dobili eksplicitnega odgovora na to vprašanje do tega trenutka, vsaj jaz ga nisem dobil, pa moram reči, da zelo pozorno poslušam, zelo pozorno spremljam vsako izjavo ministrice, državne sekretarke gospe Vuk; ne zaradi tega, ker ona veliko govori, pa to je tudi vse, kar zna. Od ministrice pa seveda pričakujem, da bo tudi danes, ker ima razpoložljiv čas, zelo konkretno, zelo eksplicitno, jasno odgovorila na vprašanja, ki se bodo zgodila še naprej v teh razpravah, da vidimo, pri čem smo. Predvsem pa, da tisti ljudje, ki nas zdajle gledajo, državljanke in državljani, ki so bili najbolj obremenjeni s tem zakonom in so še, da bodo imeli konkreten odgovor, da bodo vedeli, kako v nekem trenutku odreagirati, da ne bodo spet hodili od vrat do vrat, od enega pravnika, drugega, tretjega, petega. Eden jih bo poslal na ena vrata, drugi na druga, tretji na socialno inšpekcijo ali ne vem kam. Ljudje ne bodo dobili ustreznega odgovora in bo spet leto naokrog, da bodo ljudje sploh imeli čisto sliko o tem, kako se bo tisti problem, s katerim se srečajo, se bodo srečali, se pravi na podlagi tega amandmaja, o katerem govorim, kako se bo ta problem v njihovo korist razrešil. In želim, da so te stvari jasne. V zakonu morajo biti stvari izjemno jasno, točno postavljene. Ne sme biti megle noter; ko je megla v zakonu, potem se ve, zakaj je ta megla noter, da lahko nekdo v kalnem ribari. In jaz prosim in upam, da v tem trenutku in v tem zakonu temu ni tako in da to ni primer takšne slabe prakse, ker smo jo tako ali tako že zelo navajeni ob sprejemanju naše zakonodaje. Ker skoraj v vsak zakon, ki pride v Državni zbor, je neka megla posameznih ozkih lobističnih skupin porinjena vanj. In upam, da bo počasi te megle in te svinjarije konec. Hvala, gospod podpredsednik, sem šel malo širše od tega amandmaja, ampak vem, da ste korektni. Hvala vam za to, da ste mi to dovolili.
Hvala lepa. Besedo ima ministrica dr. Anja Kopač Mrak. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Še enkrat lep pozdrav! Ob teh amandmajih in tudi v uvodu je bilo kar nekaj besed izrečenih, pa se mi zdi prav, da nekaj osnovnih pojasnil podamo tudi za državljanke in državljane, ki jih verjetno to področje zelo zanima in tangira. Sistem socialne pomoči je v vseh evropskih državah namenjen tistim, ki so najbolj ogroženi, in vsem tistim, ki nimajo premoženja in si ne morejo na drugačen način zagotoviti preživljanja. In pred tem, preden vstopi država, je tudi zelo pomembna družina. Vi imate v obrazložitvi zakona opisano ureditev v drugih pravnih sistemih; v Nizozemski, Danski, Avstriji, Nemčiji, na kakšen način, kdo je upravičen. Večina držav, če imajo posamezniki večje premoženje, torej stanovanja in nepremičnine, do denarne socialne pomoči, oziroma angleško social assistance, niso upravičeni, ker se jemlje, da imajo vire, da lahko preživijo. Seveda so zelo različno v državah urejene zadeve, je pa pomembna ena stvar. Ko gledamo na eni strani ljudi, ki potrebujejo pomoč in so v svojem življenju pridobili premoženje, in prav je tako, vendar morate vedeti, da za to denarno socialno pomoč plačujejo mladi, ki imajo kredite, ki od svojih težko živijo. Tukaj je treba z vidika pravičnosti države zagotavljati ureditev, ki jo bo večina državljank in državljanov v posamezni državi, v tem primeru govorimo o Sloveniji, jemala kot pravično. V Zakonu o dedovanju, ki je bil sprejet v naši državi leta 1976, je napisano, da je vsa prejeta socialna pomoč oziroma denarna socialna pomoč lahko predmet zapuščinske razprave. To je bilo uvedeno z letom 1976. Leta 2010, kar ste večina izpostavili, je država uvedla zaznambo na nepremičnine tistih, ki so prejemniki denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. Ureditev vračila je veljala od leta 1976. In zdaj morate še nekaj zelo pomembnega vedeti, kar je bistvena spremembe glede na ta predlog zakona. Vsi tisti, ki so dobili denarno socialno pomoč, torej ne samo lastniki nepremičnin, če imajo na koncu, ko umrejo, premoženje, so bili po našem zakonu dolžni vračila. S tem predlogom, ki je danes pred vami, se to ukinja. Vračilo prejete denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka za vse tiste, ki nimajo stanovanjske enote višje vrednosti, kot je 120 tisoč, torej za tiste, ki bodo od sprejetja od uporabe zakona vložili prošnjo, ne bo veljalo nikakršno vračilo. Tega ni nihče izmed vas v razpravi izpostavil. Dejansko danes si lahko prejemnik denarne socialne pomoči kot mlad in na koncu tekom življenja dobiš nepremičnino, si še vedno podvržen lahko dedovanju te nepremičnine s strani države. Torej gre za veliko spremembo obstoječega sistema v naši državi. Veliko ste govorili o meji. Združena levica je izpostavila, da so meje vedno nepravične. Res je, meja, ki jo postaviš, je vedno za tistega, ki preseže za 1 evro, za 1 cent, nepravična. Ampak vseeno se moramo zavedati, da plačujemo denarno socialno pomoč vsi državljani in državljanke, to je s prerazporeditvami, s tako imenovano vertikalno redistribucijo; tisti, ki imajo več, plačajo več; tisti, ki imajo manj, plačajo manj, ampak vseeno vsi plačujemo. Z vidika nekoga, ki nima ničesar, ki mora plačevati kredit, stanarino, prav sedajle mi je en gospod pisal, da temu nasprotuje, ker on mora celo življenje plačevati najemnino in zaradi tega, ker ima za 2 evra višjo pokojnino, ni upravičen do varstvenega dodatka. Vedno so te zgodbe in poskušaš najti rešitev, ki je z vidika vseh sprejeta kot pravična. Zakaj smo postavili 120 tisoč evrov? Pogledali smo celotni sistem. Pri nas je v tem trenutku najvišja vrednost nepremičnin, ko pogledamo prejemnike denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka, je v povprečju za Primorsko in obmorske regije, kjer je pač najvišja cena, v tem trenutku 70 tisoč evrov. Če pogledamo celotno Slovenijo, je krepko okoli 40 tisoč evrov. To je trenutna vrednost prejemnikov DSP in varstvenega dodatka, ki so upravičeni. Koliko je takih, ki ima nad 120 tisoč evrov po Gursu? Torej to niso tržne vrednosti, to so vrednosti Gursa. Vzeli smo najvišjo posplošeno vrednost v Republiki Sloveniji po Gursu, je 118 tisoč, smo zaokrožili na 120 tisoč, ker se morate zavedati, da je vseeno to vrednost, ki je vrednost, ki ni zanemarljiva. Nekateri ste celo rekli, da je bila prejšnja ureditev bolj pravična in da se to ne bi moglo zgoditi. Žal smo v sistemu po pregledu ugotovili, da je družina s štajerskega dela Slovenije prejemnik denarne socialne pomoči in ima hišo v vrednosti 506 tisoč evrov. Verjetno to ni sistem, ki je najbolj pravičen do vseh tistih, ki do nepremičnin ne pridejo. Mi smo se veliko ukvarjali z mejo. Veliko smo iskali možnosti, kaj bi bilo v državi pravično. Dejstvo je, da mi vsi skupaj v Državnem zboru s tem, ko postavljamo in ko razglabljamo, tudi k temu prispevamo, kaj naše državljanke in državljani jemljejo kot pravično, kaj dojemajo kot pravično. Jaz vem, da bi si vsi želeli, da nepremičnine niso del, da ni zaznamb, ampak v sistem plačujemo in prispevamo vsi. Tudi tisti, ki plačujejo, morajo razumeti ta sistem kot pravičen. Pomembno je povedati, da ne bo kakršnekoli nejasnosti, za nazaj nismo posegali. Za tiste, ki so prejemali denarno socialno pomoč in varstveni dodatek pred uveljavitvijo, pred uporabo tega zakona, veljajo določbe po prejšnjih zakonih. Zakaj nismo posegali na predlog, kot ste ga dali z amandmajem? Ker je kar nekaj državljank in državljanov v tem vmesnem obdobju vrnilo del prejete denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka po veljavnih zakonih, ki so veljali. In postavljamo te državljanke in državljane v neprimeren položaj, če bi sedaj stvari spreminjali za nazaj. In ni mogoče, tudi da rečemo, da samo zapuščinske razprave se pa končajo po obstoječem zakonu, ker morate vedeti, da so ljudje po drugih predpisih, ki so veljali pred sprejetjem tega zakona, pridobili pravico do denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka, ki so bile drugačne. In s tem bi šele naredili zmedo v sistemu. Tudi o tem smo veliko razmišljali na ministrstvu, ampak s tem je najbolj jasna ureditev. Z novim zakonom, nova ureditev na tem področju, nova pravila igre, ki bodo veljala od dne, ko bo to veljalo. Morda še ena stvar glede dvoličnosti. Naj morda ta visoki zbor spomnim, da je zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki je bil zavrnjen na referendumu, vključeval pravico do državne pokojnine. Žal predlog, ki je bil sprejet v času vlade Janeza Janše in ki je bil sprejet v tem državnem zboru, te enake možnosti vrnitve državnih pokojnin ni vpeljal v sistem in sprejet zakon. Torej Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki je stopil v veljavo 1. 1. 2013, tega ni vključeval. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Prosim, če se prijavite. Besedo ima gospod Luka Mesec. Izvolite.
Hvala za besedo, lep pozdrav! Tudi v Združeni levici že od začetka mandata opozarjamo, da so tako imenovane zaznambe, plombe na nepremičnine nepravičen poseg in da ga je treba odpraviti takoj. Socialna pomoč mora biti pomoč in ne kredit. Tukaj dejansko iz prejemnikov socialnih pomoči, iz najšibkejših delamo dolžnike oziroma za dolžnike delamo njihove potomce. Po 6 letih od uveljavitve tega zakona je skrajni čas, da smo v Državnem zboru zbrali politično voljo, da končno začnemo to odpravljati; je pa predlog, ki ga imamo na mizi, na žalost ostal nekje na pol poti. Zato smo v Združeni levici predlagali dva amandmaja, ki ju bom zdaj na kratko tudi predstavil. Prvič; to, da se kot meja vrednosti nepremičnine, do katere socialna pomoč ni kredit, ampak je socialna pomoč, postavi neka številka 120 tisoč, je administrativna meja, ki je neživljenjska. V neenak položaj postavlja recimo reveža iz Ljubljane ali reveža iz periferije. Nekdo, ki živi na vasi, ima verjetno lahko večjo nepremičnino, pa je manj vredna, medtem ko nekdo, ki je v Ljubljani, lahko živi konec koncev tudi v enosobnem stanovanju ali celo garsonjeri, pa vrednost te nepremičnine presega 120 tisoč zaradi cen nepremičnin na tukajšnjem trgu. Reči temu človeku, naj proda stanovanje in naj se preseli drugam, je tako, če bomo to rekli nekomu na periferiji, ki ima recimo relativno veliko nepremičnino, katere vrednost nominalno presega 120 tisoč, je vprašanje, ali to sploh lahko stori, ali bo našel kupca za to nepremičnino. Vemo, da povpraševanje za stare hiše velikih kvadratur na periferiji ravno ni, tako da je zelo težko tega človeka pripraviti do tega, da nepremičnino proda zato, da bo upravičen do varstvenega dodatka. Po drugi strani pa nekoga, ki živi v majhnem stanovanju, zdaj prisiliti, da se preseli v neko drugo socialno okolje, on je že tako deprivilegiran, lahko živi nekje blizu centra Ljubljane, tukaj okoli ima nek socialni krog, tukaj poteka njegovo življenje. In zdaj njega premakniti nekam izven Ljubljane zato, da bo upravičen do varstvenega dodatka, je spet precej brutalen ukrep. In zato v Združeni levici mislimo, da je edina možnost, da zagotovimo socialno pravičnost tega, kar imamo pred seboj, ta, da enostavno rečemo, da se izbriše ta fiktivna meja vrednosti nepremičnine 120 tisoč evrov. V vseh ostalih scenarijih pridemo do takšnih rezultatov. Nekateri poslanci koalicije so razpravljali, da je kultura v Sloveniji takšna, da se ljudje oklepajo svojih nepremičnin. Lahko je reči, da je kultura takšna; ampak ta kultura je odziv na nekaj. Ta kultura je odziv na to, da država nima stanovanjske politike. Vi lahko človeka grdo sterate iz stanovanja, ampak, prvič, javnega stanovanjskega programa pri nas skoraj ni, torej je vprašanje, kam se bo on preselil. In drugič, ali bodo njegovi potomci potem dobili nepremičnino. Tudi za njih, za mlado generacijo teh nepremičnin ni. To dedovanje, da nekdo lahko dobi neko v redu nepremičnino, je verjetno ena izmed redkih možnosti. Drugo, kar ostane, je, da vzameš kredit za 100 tisoč ali več evrov, ga odplačuješ 30 let in postaneš za praktično celotno življenje kreditni suženj. Zato ta meja, ki je postavljena, ni škodljiva samo za starejše ljudi, proti katerim je neposredno uperjena, ampak je škodljiva tudi za mlade generacije, ki bi se lahko nekoč preselila v ta stanovanja oziroma ki si predvsem v periferiji v zgornjih nadstropjih ureja svoje stanovanje. Kar se nas tiče mi, smo absolutno za to, da se ta fiktivna meja izbriše in da se ljudi ne podi iz nepremičnin, enostavno povedano. Druga zadeva je bila že omenjena v razpravi, naš predlog je, da se tudi za odprte postopke upošteva nov zakon. Za tiste, ki so sedaj v postopku dedovanja in so na njihove nepremičnine oziroma na nepremičnine, ki jih dedujejo, vpisane zaznambe, da se jih izbriše in da se upošteva ta nov predlog. Kot sem že prej rekel, nesprejemljivo je, da je bila leta 2010 pod socialnodemokratsko vlado socialna pomoč pretvorjena v kredit. To je nevredno kakršnekoli civilizirane družbe in to je treba končati za vse primere, kjer to lahko končamo in ustavimo. Toliko na kratko z moje strani. Upam, da boste naše amandmaje podprli in da naredimo v tem letu na zadnji seji vsaj še nekaj dobrega ne samo za upokojence, ki so se množično odpovedali varstvenemu dodatku. Če samo pogledamo številke, leta 2010 je varstveni dodatek prejemalo 47 tisoč ljudi, danes ga samo še 11 tisoč, se pravi da gre v prvi vrsti za zastraševalni ukrep. Na drugi strani pa, kot sem rekel, da ponudimo tudi roko prihodnjim generacijam in da jim ne odrekamo stanovanj, ki jih lahko podedujejo od svojih starih staršev. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Tanja Cink. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Koalicija se je že v koalicijskem sporazumu zavezala, da bo prejemnike varstvenega dodatka, ki so lastniki nepremičnine manjše vrednosti, razbremenila prepovedi odtujitve te nepremičnine. S tem predlogom tudi danes ponuja svojo zavezo. Moram poudariti, da smo se tudi v Poslanski skupini Stranke modernega centra precej časa ustavili ravno pri debati o premoženjskem cenzusu, ko gre za lastništvo stanovanja, saj so bila mnenja zelo deljena in se nam je porajalo vprašanje, ali je res meja 120 tisoč evrov tudi tista prava. Jaz sem mnenja, da jo je treba določiti, in se mi zdi tako pravično, zato mislim, da je tudi v predlogu zakona določena relativno visoko in še vedno zajame širok krog upravičencev do varstvenega dodatka oziroma denarne pomoči. To, kar je za poudariti, je morda tudi to, da s tem država resnično pomaga tistim, ki se znajdejo v socialni stiski, ampak resnično socialni stiski, seveda ne po svoji krivdi, in ki nimajo dovolj sredstev za preživetje. To je tudi osnovni namen teh dveh prejemkov. Kar se pa vračila tiče, o čemer je bilo prej govora, če se dobro spomnimo, je bilo s trenutno veljavnim zakonom kar nekaj očitkov, da država v bistvu kreditira upravičence, čemur se s tem predlogom, ki ga imamo sedaj pred seboj, lahko sedaj izognemo. Če oseba, ki je prejemala pomoč, zapusti premoženje, s katerim bi si lahko sama zagotovila preživetje, je tudi utemeljeno sklepati, da ni bila v socialni stiski. Omejitev dedovanja po Zakonu o dedovanju temelji tudi primarno na zahtevi, da se premoženje, ki ostaja zaradi pomoči države, vrne državi in ne razdeli dedičem. Jaz sem prepričana, da se je do sedaj veliko starejših odpovedalo recimo varstvenemu dodatku, da ne bi enkrat v prihodnosti ogrožali svojih otrok. Ali pa so se odpovedali zato, ker so v tej nepremičnini, v katero so vlagali, videli svoje trdo delo in žulje, tako da vseeno mislim, da gre tudi za sentimentalni odnos do nepremičnine. Za zaključek bi morda rekla še to, da na podlagi široke razprave, ki smo jo imeli v koaliciji, skupaj z ministrico in ekipo, vendarle verjamem, da je ministrstvo pripravilo predlog, ki je v danih razmerah oziroma za sistem socialne politike, ki ga imamo, primeren in tudi bolj pravičen, zato bom zakon tudi podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Jaz bi najprej spomnila ministrico, ki je šla v tem zakonu v daljno leto 1976, ni pa se želela ustaviti pri letu 2010. To je leto, v katerem je tako zelo socialna stranka storila nezaslišan nesocialni korak. Dejstvo je, da je socialno državo, ki je v skladu z Ustavo Republike Slovenije, spremenila v kreditiranje. To je bilo preprosto kreditiranje. Danes smo 7 let po tem, ko rešujemo nek problem; ampak kaj je pa teh 7 let, spoštovani?! Kaj pa za ljudi, ki so 7 let to trpeli in na tak način živeli?! In ravno v to smer grejo tudi amandmaji Slovenske demokratske stranke. Predsedujoči, jaz upam, da ni težave, da združimo amandmaje, saj so tudi nekateri se še vračali nazaj; in prav je, da potem tem govorimo o vseh vsi. Preprosto mi razložite. Vemo, da se jih je ne vem koliko, 78 %, mislim, da je prej povedal kolega Pojbič, odpovedalo tako imenovanemu varstvenemu dodatku. Kako bomo vrnili tem, ki so se jim odpovedali zaradi tega, ker so želeli svojim potomcem pustiti tisto, kar so v življenju prigarali?! Nekateri so tudi podedovali, nekateri v tistih nepremičninah živijo že stoletja, ker gre za potomce potomcev. Povejte mi, kako boste rešili to, da tisti, ki so se odpovedali varstvenim dodatkom in živeli, tolkli dobesedno dan za dnem revščino in vse ostalo, kako boste zdaj to uredili?! To zadevo enostavno moramo rešiti z amandmajem Slovenske demokratske stranke, 9. člen, da se stvari uredijo tudi za nazaj. In še nekaj, dve leti nazaj, 2014 in potem še 2016 smo v Slovenski demokratski stranki praktično predlagali podobno rešitev. Tudi ti dve leti bi marsikdo lahko prejemal ta varstveni dodatek, ki se ga je ravno zaradi teh omejitev odpovedal. In zdaj vi, ker se seveda pripravljate na nek lov za nove glasove, ker se očitno volitve bližajo, zdaj nekaj popravljate na horuk; ampak krivice, ki je bila storjena, s tem ne popravljamo. Hvala bogu bomo rešili vsaj tiste, ki so v tej situaciji danes, jutri. Kaj pa za vse ostale nazaj? V prejšnji točki smo poslušali predlog Združene levice, ki se jim je zgodilo nekako podobno. Podoben predlog so v preteklosti predlagali, seveda ni bil sprejet, ker ni bil čas pravi, situacija v državi je tam tam, težko me boste kakorkoli tukaj obračali, ker se še vedno močno zadolžujemo in tudi z vsakim letom se. Situacija in stanje pa tukaj ni drugačno. Ampak v redu, rešili smo otroke, čeprav jaz trdim, da je treba rešiti družine, rešiti je treba njihove starše, ki bodo lahko leteli za nazaj še iz nepremičnin, če seveda ne bi bile zadeve za nazaj urejene. Ne bodo otroci lačni, ampak še brez strehe nad glavo. Pa ne samo to, če ne bomo rešili družin, bodo ti otroci tudi poleti, v poletnih počitnicah lačni, ker šole ni. To so rešitve, ki so nekako na pol, in tudi ta predlog je še kako na pol. Krivica je bila storjena in krivico je treba rešiti v celoti. Ne zdaj zato, ker je nekomu res do nekih političnih točk, rešuje na pol. Najbolj žalostno pa je, ko sem poslušala kolegico Cink, ki je rekla, da imajo to v koalicijski pogodbi. Dobro jutro! Leta 2015 in 2016 ste lahko to rešili. Že s predlogom Slovenske demokratske stranke, ker ga sami prej niste rešili, pa tega niste podprli. Se pravi, da koalicijska pogodba ali pa program velja samo zato, če predlagamo mi. Če pa predlaga katerakoli druga stranka, pa predlog seveda podpore ni vreden. Pa dajmo nehati, no. Jaz se tukaj pridružujem, da je pač uvidela to napako iz 2010, ker je bila tudi takrat v koaliciji stranka Desus; in se je pač ta čas zavzemala za to, da se te stvari popravijo. Ampak če jih popravljamo za naprej, dajmo urediti še obdobje od 2010 do 2017. Zdaj pa delamo spet nove krivice in vsi tisti, ki so se takrat odrekli, spoštovani, bodo drugorazredni, ker niso dobili ne tega dodatka, ker so se mu odpovedali; po drugi strani pa mi povejte, kaj bo z vsemi tistimi, ki imajo zdaj te plombe. Prej je ministrica rekla – mi smo leta 1976 samo zaznambo dali. Kaj pa je zaznamba?! Zaznamba je odtujitev pravice, ministrica. Ne zdaj obračati besed – mi smo samo uredili zaznambo na nepremičnino. Kaj pa je zaznamba, kdo pa lahko proda nepremičnino, če ima zaznambo na nepremičnini? A svojci, ki komaj živijo, da bodo potem še tisto plačevali ali pa se bodo izselili. In res je, kar je bilo prej izrečeno tudi s strani druge opozicijske stranke, da dejansko je danes velik problem tudi te nepremičnine prodajati. Ali jo bodo prodali čisto pod ceno?! Zdaj pač vi ocenjujete to po nekih vrednostih Gursa, pa dobro veste, da so nekatere od teh ocen smešne; ker po tistem, kar je določeno, se lahko samo smejejo in mahajo s tistim papirjem. Trg je tisti, ki odloča cene. In vemo, da je danes trg za nepremičnine še kako neugoden, zato tudi ta cenzus, ki je določen in po katerem nekateri menite, da gre za pravično rešitev; vprašanje, kako je pravična. Upam, da ne delamo novih krivic. Kot rečeno, nekaj je določena nepremičnina po nekih vrednostih Gursa, drugo pa je, kaj na trgu dejansko za njo dobiš. Ampak mi v Slovenski demokratski stranki predvsem z 9. členom želimo, da se stvari uredijo tudi za vse tiste, ki so v teh sedmih letih zaradi zgrešene politike, zaradi zgrešenega zakona bili ob varstveni dodatek, predvsem pa ob nepremičnino; pa kakorkoli že, so pač poravnali neke stvari s svojci. To je treba zdaj urediti tudi za nazaj. Sicer je čisto upravičeno, da bo nekdo pozvonil tudi na vaša vrata, ministrica, kar se tiče ministrstva seveda; danes pravite, da dobivate SMS-je. Ko bodo rekli, kaj pa mi?! In prav bodo imeli, to je vaša politika, vi ste naredili napako. Popravite jo. Če ste v času interpelacije 20 minut govorili o tem, kaj vse počnete dobrega in kako napredujete; rešite to zadevo. To je vaša napaka, to je bila vaša vlada in tukaj ste zgrešili na celi črti. Socialno državo ste spremenili v državo socialne podpore na način kreditiranja. Ker sicer bi se človek že malo ustrašil, da bo naslednjič že kakšen predlog padel, da vsem tem, ki ste jim dali brezplačna kosila, se bo nekdo spomnil pa rekel, naj gre to potem prav tako na neke nepremičnine staršem. To je čisto podobno. Govorimo o tistih najbolj ogroženih in zdaj bomo seveda reševali za naprej, ker zvoni zvonec volitev in je treba verjetno poskrbeti za vse interese še do konca, pa predvsem za posamezne stolčke; ne bomo pa rešili napake, ki je vse to povzročila. Če nam gre res za to, da se ta stvar uredi, potem je treba najti rešitev za tistih 78 % ljudi, ki so se odpovedali; pa predvsem za tiste, ki so v tem času že kaj izgubili, pa morajo tako ali drugače vračati. To je celovita rešitev. In jaz upam, da bo tukaj zdaj vsaj toliko ta socialni čut res prevladal, ki ga tako radi poudarjamo – smo socialno usmerjeni; pa da vidimo, če res prevlada. Ali nam je za to, da rešimo problem v celoti, se posipamo s pepelom, čeprav v tem mandatu, ko nismo odgovorni za ta zakon; in rešimo stvari za nazaj. Tem ljudem se je teh sedem let jemalo, odpovedovali so se; na drugi strani pa v tej isti državi nimamo enega praktično pred sodiščem, ki je pa kriv za bančne luknje in kraje denarja. Kaj se je pa tem ljudem vzelo? Še vemo ne, kdo so. Ni jim bilo treba jemati njihovega, še to, kar so pokradli, se ni vrnilo. Tukaj pa pravimo, da je rešitev in da je to pravična rešitev, spoštovani, da nekdo, ki je celo življenje garal za tisto nepremičninico, mogoče jo je obnavljal, ker jo je podedoval, če je nek cenzus, bo moral vračati nazaj. Poskrbimo, da bodo tisti, ki so pokradli to premoženje, vrnili denar; pa bo dovolj za vse; predvsem tiste, ki so se znašli na robu revščine in ne po lastni krivdi. In če je res kaj v tem državnem zboru, oprostite, vredno, da govorimo o socialni politiki, o 300 tisočih na robu revščine, o lačnih otrocih, prej sem poslušala – »lakota, lačni otroci, Božiček, novo leto« Dajmo generalno stvari rešiti, ni nam treba tukaj nekih čustvenih izlivov, pa Božičke, novo leto klicati; ampak rešimo stvari tako, kot se spodobi za eno državo, kjer vlada vladavina prava in zadeve celovito rešimo. Če je bila stvar narobe, ne funkcionira, danes se vidi, sicer tega popravka ne bi bilo, potem je treba zadeve rešiti tudi za nazaj. Politika Socialnih demokratov je tukaj pač zatajila na celi črti, takšen je bil njihov pogled na socialno državo – dajmo kredite ljudem, tistim poštenim, vzemimo jim tiste hišice, ki so si jih priborili; če pa ne, pa se naj temu odpovedo pa tolčejo revščino naprej. Jaz sem proti takšnim rešitvami in zato upam, da boste podprli amandma Slovenske demokratske stranke, tudi k 7. in 9. členu, kjer želimo stvari rešiti tudi za nazaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Uroš Prikl. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi! Jaz sem dobil občutek na seji Odbora za delo, družino, socialne zadeve in invalide, da smo si povsem enotni, da smo si čisto povsem enotni. Izid glasovanja, ki je bil 13 : 0, zdaj sem še enkrat preveril, je govoril v to smer. Zdaj, ko poslušam to razpravo, pa nisem čisto prepričan, ali mi govorimo o isti zadevi, o istem ZSVarPre-E oziroma o istem zakonu, ki na nek način, zdaj pa lahko interpretiramo, popravlja napako iz preteklosti, popravlja anomalijo, kakorkoli jaz mislim z eno besedo, da ta zakon omogoča večjo in boljšo socialno državo v prihodnje. Mislim, da je danes pomemben dan, pravzaprav bo jutri še bolj pomemben, ker bomo glasovali o tem zakonu, za katerega verjamem, prepričan sem, da je dober. Glasovali bomo tudi o zakonu, ki mehča neke v preteklosti zategnjene pravice in daje večjemu krogu učencev oziroma dijakov možnost brezplačnega kosila. In vse to so pomembni prispevki k socialni državi. To so sicer majhni premiki, majhni koraki, postopni koraki, ampak vendarle. Ocenjujem, da se počasi pa vendar le približujemo temu, da bomo lahko v pravem pomenu besede govorili, da smo socialna država. Zakaj ni bila zadeva popravljena leta 2015 ali pa leta 2016? Lahko bi se upravičeno vprašali, zakaj ni bil zakon ZSVarPre, zakon, o katerem danes govorimo, modificiran v obdobju 2012–2014. Ampak nazaj gledati pa biti toliko kritičen, na trenutke morda celo nesramen, mislim, da ni toliko produktivno. Prav je, da se ozremo naprej, da z rešitvami, ki jih prinaša ta zakon, ne delamo potencialno novih krivic in omogočamo ljudem, da zaživijo življenje, ki jim pritiče, da zaživijo dostojno življenje. In mislim, da jim spremembe tega zakona omogočajo boljše in dostojnejše življenje. Bo že res, da je ta zakon dober, če je kolega Pojbič pohvalil, celo Desus, redko se to zgodi v tem državnem zboru, ampak so tudi svetli trenutki. Marijan, najlepša hvala za tvojo tokrat pozitivno kritiko. Spomni pa se tudi, kaj sem ti takrat rekel, če ne bo ta vlada prišla s spremembo zakona – in ta vlada je prišla s spremembo tega zakona, ki jo podpiramo tudi in predvsem v Desusu –, sem ti takrat povedal, da bom jaz vlagal zakon, ki bo odpravil neke anomalije ali pa neke nedoslednosti iz preteklosti. Ni mi bilo treba tega narediti, ministrstvo je zakon pripravilo in verjamem, da bo ta zakon dober ne glede na nekatere pomisleke, ki jih mnogi izmed vas tukaj in pri tem zakonu imate. V isti sapi govorim, jaz bi si želel, da vsak zakon, ki se ga sprejme, ima – ne vem, kako naj to po slovensko povem – poskusno vožnjo, torej da se ga eno leto uvaja, da se v tej uvajalni dobi, Probefahrt po nemško, enostavno uvaja in se vidijo anomalije in nedoslednosti. Potem pa se ga ustrezno modificira po tem letu uvajanja, pa ni verjetno samo Nemčija tak primer uvajanja posameznih novih ali pa modificiranih zakonov. Jaz bi si iskreno želel kot Uroš Prikl, da ne bi bilo treba socialno varstvenega prejemka, nadomestila za brezposelne osebe, denarne socialne pomoči. V bistvu bi si želel tudi, da otroškega dodatka ne bi bilo treba, ker vemo, da je samo v enem delu razvojni transfer, v pretežnem delu pa socialni transfer. Želel bi si, da bi bili tako bogata država, tako socialno ozaveščena, da bi imeli brezplačno, v pravem pomenu besede, šolstvo, zdravstvo; da ne bi bilo treba nobenih socialnih transferov. Verjemite, tudi nobenih prerekanj v zvezi s tem, kaj je manj pravično, kaj je bolj pravično, ne bi bilo. Ko gremo v kaskadni sistem, stopničasti sistem, vedno pridemo do neke točke, ko za nekoga, ki za evro, dva ali pa pet preseže – ni pravično. In to je tudi tukaj, to je tudi pri regresu, pa drugo leto več temu ne bo tako, ker bomo vsem upokojencem dali regres. To je podobno kot v primeru otroških dodatkov, ko tudi gre na nek procent do 99 % povprečnega osebnega dohodka po glavi družine. Ko gre za kaskadni sistem, je pač zadeva včasih zelo za nekoga neugodna ali nepravična. Če mene vprašate, kaj si mislim o tem limitu, tej meji 120 tisoč evrov, bom povedal sledeče. Želim si, da bo držalo vse to, kar je bilo s strani vlade oziroma s strani ministrice povedano, da praktično ne bo ali pa sploh ne bo prihajalo do takih anomalij, ko bi bil nekdo resnično upravičen do socialno varstvenega prejemka, pa zaradi tega, ker njegova hiška, hiša oziroma njegovo stanovanje po podatkih Gursa, poudarjam – po podatkih Gursa, ki so nižji, kot so tržne ali ekonomske cene, presega 120 tisoč; da se bomo ustrezno tudi na podlagi diskrecijske pravice tistih, ki o tem odločajo na centru za socialno delo, ustrezno odločili in da z novim zakonom ne bomo nikoli več in nikdar delali novih krivic in novih nedoslednosti. Ko sem jaz prvič videl ta znesek 120 tisoč, sem prvo rekel, 150 ali pa še višje. Ti podatki, ki so bili tudi danes vsem nam v Državnem zboru predstavljeni in so bili tudi na odboru za delo predstavljeni, so me na nek način prepričali, da je morda v tem trenutku pač dejansko razmerje moči tako, podatki o tem govorijo; pa naj bo 120 tisoč. Ko bo ali pa če bo do tega prihajalo, pa dajmo takrat govoriti o eventualnih modifikacijah in uveljaviti tisto diskrecijo, ki je odločevalcem na CSD na voljo. Če sem jaz govoril o sentimentalnosti, o sentimentalnem odnosu Slovencev do nepremičnin, ne vem, ker včasih me malo zavede, ko je kakšna taka tema. Zagotovo pa sem govoril o nekem kulturnem vzorcu in navezanosti naših državljanov in državljank na svoje nepremičnine, na svoje hiše, na svoje stanovanje; pa ni verjetno to zgolj samo navezanost naših državljank in državljanov na zidove, na stene svojih bivalnih enot, ampak verjetno tudi na geografsko okolje. In jaz mislim, da je prav, da je temu tako, to ni nič slabega. In ravno iz tega razloga, ker je pri nas specifični – mislim, da lahko vsi skupaj ugotavljamo – specifični vzorec, čemur sledi tudi lastništvo stanovanj in ostalih nepremičnin, mislim, da je prav, da sprejmemo tak zakon. In to je tak zakon, ki bo omogočal, da se ljudje ne bodo odrekali svojih nepremičnin, da zaradi tega, ker bi želeli poskrbeti za svoje zanamce, za svoje otroke, vnuke, bodo še vedno lahko obdržali to nepremičnino, v njej seveda živeli, verjamem, da dostojno živeli; pri tem pa ne, kot rečeno, prizadeli svojih dedičev. Kolegice in kolegi, jaz verjamem, da tam, kjer smo si vsaj v tistih osnovnih izhodiščih enotni, ne delajmo tam nekih razlik, ker človek resnično ne bi pričakoval po rezultatu 13 : 0 na odboru, da pa danes tako različno pojmujemo ta zakon, ga tako ceframo in gremo v leto 2010, pa še več, pa še v obdobje samoupravnega socializma, v davno leto 1976, kar nima nič več s predlogom tega zakona. Jaz bom izjemno vesel, da bomo jutri ta zakon v čim večjem številu podprli, ker verjamem, da je to prispevek k socialni državi. Prepričan pa sem, da je to majhen kamenček v tem mozaiku, da bo treba še kar dobro prevetriti tudi ostale politike te države: družinsko, socialno, ekonomsko, zaposlovalno in še in še bi lahko našteval. Predvsem pa ne gledati nobene stvari čisto parcialno in čisto ločeno od drugih. In če nam bo to uspelo, verjamem, da bomo lahko ljudem natočili več optimizma in jim zaželeli lepšo prihodnost. Verjamem, če bo pri nas ta složnost in ta pripravljenost, da vendarle nekaj za ljudi naredimo, da ne bi smel rezultat tudi izostati. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Gospod Pojbič je dvignil roko, pa ne vem. Gospa Anja Bah Žibert, proceduralno.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Jaz prosim, da gospoda Prikla opozorite, da nekateri v tej dvorani natančno vemo, o čem govorimo. In smo govorili o amandmajih Slovenske demokratske stranke in nimamo težav, da pridemo za govornico in beremo stališča k neki drugi točki. Jaz bi pač prosila, da ga v tem delu opozorite. Spoštovani, kar naprej poslušamo o tem, zakaj se ni vse rešilo v nekem dobrem polletnem obdobju neke druge vlade, in to s strani tistih, ki so v vladah ves čas, odkar praktično obstaja ta Slovenija. Res prosim, da smo vsaj objektivni, in prosim za opozorilo, ker nekateri zelo dobro vemo, o čem govorimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Prikl je slišal. Gospod Pojbič, boste razpravljali? Potem pa prosim, da se prijavite. Besedo ima gospod Marijan Pojbič. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik! Ko teče razprava v smer, da že v tem trenutku, ko sprejemamo ta zakon, ne v dovoljšnji meri, zaznavamo tiste probleme, ki se bodo zgodili in ki so posledica sprejetja tega zakona. Jaz pravim, da te probleme zaznavamo, in ravno zaradi tega smo vložili tudi amandma k 9. členu, da bi sedaj, ko se ta zakon sprejema, ta problem tudi uredili znotraj tega zakona. Dejstvo je, da tisti upravičenci, ki bodo začeli po novem zakonu prejemati socialno pomoč oziroma varstveni dodatek, ji le-tega ne bo treba vračati. Tisti, ki pa so prejemali do tega trenutka, ko bo začel ta zakon veljati, bodo pa to morali vračati. To se meni zdi nekorektno, nepošteno in nepravično. In to smo zaznali vsi, ki sedimo v tem parlamentu. In mi se nič ne razhajamo pri tistem delu, ko zakon sprejemamo; se pa v tem trenutku razhajamo v tistem delu, ker bi lahko tudi to problematiko za nazaj rešili v tem zakonu. Zakaj mi potrebujemo še leto, dve, tri, da bomo videli, kakšni bodo rezultati, ki bodo izhajali iz tega zakona?! Ne, v tem trenutku vemo, kje je ključni problem; poleg tistih, ki jih rešujemo. In ta je, da so v neenakopravnem položaju tisti, ki bodo prejemali naprej; in tisti, ki so do tega trenutka prejemali in ki so padli v to svinjarijo leta 2010, ker so Socialni demokrati ta zakon predlagali in je tista koalicija tudi ta zakon sprejela. Sedaj se mi pa zdi še ena zelo pomembna stvar. Spoštovani gospod predsednik, ker so vsi govorili bolj na široko, ste verjetno tudi ugotovili, jaz upam, da ni nikogar v tem parlamentu in da tudi ministrica ni namigovala na to, da bi kdo izmed nas razmišljal, da tisti, ki imajo veliko bogastva, tajkuni, lopovi, veliki kradljivci, lenuhi, da bi bili tisti upravičeni do prejemanja socialnih pomoči in varstvenega dodatka. Jaz upam, da ni kdo namigoval na to; saj nihče v tem državnem zboru ni za to, da bi ti dobivali. Mi smo za to, da tisti, ki so pokradli premoženje, nazaj prinesejo denar. In pravosodna veja oblasti naj to naredi skupaj s policijo in tistimi organi, da bo denar prišel nazaj v proračun, saj se potem o tem ne bomo pogovarjali, da je treba zaseči nekomu nepremičnino zato, ker je vredna okoli 30 tisoč ali 40 tisoč evrov in je tako ali tako v Slovenskih goricah ali pa tam, od koder prihaja kolega Jurša, in je ne moreš prodati. Ni variante, da jo prodaš. In kaj ti potem taka zaznamba pomeni? Nič ti ne pomeni, ker če tiste nepremičnine ne moreš prodati, tistega denarja ni. To je neaktiven denar, to je denar, kot da ga nimaš. Čisto enako; razen da imaš streho nad glavo. In upam, da nihče ne razmišlja o tem, da so ti lopovi, o katerih sem govoril, upravičenci do denarne socialne pomoči in varstvenega dodatka. Zakaj? Čisto vsak, ki je prejemnik socialne pomoči in varstvenega dodatka, mora iti skozi določeno sito, preden sploh je upravičenec, preden sploh pride do tega, da dobi socialno pomoč in varstveni dodatek. Zato pa imamo socialno inšpekcijo, imamo centre za socialno delo, imamo ministrstvo za socialo in tako dalje, ki mora o tem odločiti s skladu z zakonom, kdo je lahko prejemnik in kdo ne. In fino bi bilo, da bi ti gospodje iz centrov za socialno delo bili tudi tako organizirani, da bi šli malo med ljudi in bi videli, kdo je tisti, ki dobiva to socialno pomoč in varstveni dodatek, in kdo ni upravičen. Gledajo samo tisto skozi papirje. In bi to lahko videli in se to ne bi dogajalo. Pri nas je ravno obratno, nihče ne gre ven, razen nas politikov; potem pa smo vse politiki krivi. Vsi tisti, ki pa delajo narobe, ki nič ne delajo ali pa slabo delajo, pa ni nobenega problema, lepo prejemajo plačo pa za nič niso odgovorni. In tudi nič ne želijo narediti, ker takrat, ko nič ne delaš, tudi ne odgovarjaš za nič. Ampak ne trdim, da so vsi enaki, veliko, veliko je pridnih in dobrih ljudi, tudi v državni in javni upravi. Jih je pa najmanj 10 ali 15 %, ki bi mogli že zdavnaj biti na cesti. In tudi v resorju, o katerem govorimo danes, v socialnem resorju in v centrih za socialno delo, ker vemo, za kaj gre, in vemo, v katero smer. Želim sedaj tudi razpravljati, da vemo na koncu, da niso stvari tako enoznačne, kot izgledajo na prvi pogled. Jasno je, da je sistem, kjer veljajo neka pravila, zakon je tisti, ko ga sprejmeš, mora tisti, ki ga izvaja, seveda izvajati ta zakon. Nam nič ne pomaga, če bomo mi sto zakonov tu sprejeli, če tisti, ki ga izvajajo, tega ne bojo naredili. In na koncu bomo ponovno imeli iste probleme in spet tisti, ki bi morali dobiti socialno pomoč ali varstveni dodatek, ga ne bojo dobili ali se mu bojo odpovedali. Tisti, ki do njega niso upravičeni, ga bodo pa dobili. To pa zato, ker sistem ne funkcionira. In sistem v sociali ne funkcionira, zato bi že zdavnaj bilo treba zamenjati Socialne demokrate in jih spraviti ven iz tega državnega zbora, da ne bodo imeli pod kontrolo celotnega socialnega sistema. Od pike do pike, zaključen krog, v enem centru za socialno delo je od 130 zaposlenih kar 123 članov Socialnih demokratov. Tak sistem ne preživi nikjer na svetu. Nikjer na svetu. To ni normalno in potem se dogaja korupcija in potem je možno v kalnem ribariti in tako dalje. In dokler ne bomo tega presekali, dokler ne bomo tu postavili neke zgodbe na pravo zgodbe, tako dolgo ne bo funkcioniralo nič. Mi lahko 100 zlatih zakonov tu notri sprejmemo, bomo vedno tarče mi tukaj, mi. Tisti, ki pa lepo jemljejo z levo in desno roko in se lepo s takimi ali drugačnimi avti vozijo, imajo jahte tam in tam, nepremičnine po celem svetu, pa ne bodo nikoli za nič odgovarjali, ker pri nas sistem ne funkcionira, ker imamo paradržavo. Mi smo tukaj, da ne bom rekel, kljukci. Mene je sram. Od zadaj nam pa tisti, da ne bom rekel, strici iz ozadja s svojo ekipo dirigirajo, kako in kaj. V Slovenski demokratski stranki temu nasprotujemo in nismo in ne želimo biti del tistih, s katerimi lahko ti strici iz ozadja na tak način manipulirajo. Upam in verjamem, da bodo v naslednji parlament prišle stranke, ki bodo skupaj z nami udarile po mizi in rekle – stop. Raztrgale te podsisteme, ki sedaj ne funkcionirajo zaradi tega, ker imajo posamezne stranke svoj vrtiček. In to ni v redu za normalno delovanje politike, države in tako dalje. V Slovenski demokratski stranki bomo amandma k 9. členu, ki smo ga predlagali, tudi podprli.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Poslušam to današnje popoldne, ki je prepleteno s temami nekih bivših sramot, ki se še niso rešile. In sedaj lahko rečem, da me ministrska ekipa čaka, pa v pisarni bi se radi pogovarjali o prihodnji strategiji Slovenije. Dobro, vemo historiat, povedali ste ga eni in drugi in tretji, te sramote iz leta 2010, sedanji rektor Univerze v Ljubljani iz kvote Desusa, sedanja ministrica iz kvote Socialnih demokratov. Ljuba draga gospoda, od leta 2010 do danes ste z izjemo Združene levice bili vsi na oblasti. Malo se je treba posipati s pepelom in bi lahko to zadevo do danes že stokrat rešili, ne enkrat; ne glede na prečenje nekih političnih sil, ki ste takrat bile na oblasti. To je dejstvo. Žal je tudi dejstvo ogromno od tega, kar je govorec pred menoj, gospod Pojbič, govoril. Tu se nam v osnovi postavi vprašanje, ali je politika in domet politike v Sloveniji to, kar recimo najbolj ubesedujejo Socialni demokrati v praksi, da se usedeš na resorje, kjer je veliko penez, in potem svoje ljudi razporediš; ampak to je delala tudi desnica. Spomnim se takrat, ko je Janševa vlada padal in se je razporejalo ljudi po domovih starostnikov. Na ta okus je sedaj žal prišla tudi Stranka modernega centra, upam si trditi. In to je tisti izziv za prihodnje politike, za katere pa se mi zdi , da jih morajo oblikovati tudi neki prihodnji in drugačni ljudje. Če se sedaj dotaknem vsebine zakona, ker je bila tu zelo prosta razlaga. Ko sem poslušal poslance koalicije, ko sem poslušal prej kolega Prikla, se mi zdi, da bom moral to in naslednje leto zelo skrbeti za prihodkovno stran proračuna, pa tudi odhodkovno, ker če se bo pol teh obljub uresničilo, sicer smo res v adventnem času, bo tisti, ki bo postal naslednji župan, imel podobno srečo ali nesrečo kot v našem Mariboru, ker bo imel spet prezadolženo državo. Ampak če gremo k zgodbi, zdi se mi, da se pri tem operiranju pozablja, ali je 120 tisoč evrov prava mera ali ni, ali je kaskadni model ali ne. Na zgodovino prostorske politike ali stanovanjske politike bolj, kot bi nekdo rekel, bivšega režima kot sedanjega, ki dejansko te politike nima, za neko generacijo naših, mojih staršev, ki je v 70. in 80. letih zidala te bajte, tudi zaradi tega, ker jim takrat trg tudi ni mogel ponuditi stanovanj; in nekako jih potem kaznujemo zaradi tega. Luka je prej govoril o kulturi oklepanja nepremičnin. Ne, tudi zaradi tega, ker mi že četrt stoletja nimamo ustrezne stanovanjske politike, se to dogaja. In se pozablja na to, da je nepremičnina tudi strošek. V osnovi, če bi strogo govoril, nepremičnina niti ni tako dobra naložba. Tudi diamanti niso tako dobra naložba, ki jim cena pada, čeprav še vedno tulijo o diamantih nekatere dame. In zdaj se smejimo, recimo mene je pretekli teden res vrglo, ko sem odprl Delo in se Javni stanovanjski sklad Mestne občine Ljubljana hvali, kako bo naredil 30 stanovanj, oziroma jih je že, za mlade z nekoliko nižjo kvadraturo, ker gre za mlade in prehodnost. Ampak takšno stanovanjsko kulturo žal pri nas imamo. Ta sramota, ta obrat na glavo socialnih transferjev v smeri kreditov, jaz sem že večkrat rekel in me žalosti, ker gospod Svetlik in stanovska kolegica Mrak Kopač sta prišla iz neke dobre skupine na FDV, ki se je ukvarjala s kvaliteto življenja. In da potem ti ljudje tako izvedejo, ne razumem tega; kolegica, niti vas niti stanovskega kolega Svetlika. Če se izrazim, upam, da nikoli ne bom takega obrata sam pri sebi izvedel. Prihajam tudi iz okolja, kjer je bilo že kar nekaj deložacij, kjer je kar nekaj deložacij na čakanju. Evo, prejšnji teden, niti nisem imel časa komunicirati z njim, so mojega dobrega prijatelja tudi deložirali. To je neko stanje, s katerim se moramo mi ukvarjati; ne pa da tukaj nek pingpong igramo in se gremo nek precenen populizem. Če se dotaknem kaskadnosti. Živimo v 21. stoletju, gospod s sedeža 90 rad reče tako – Slovenija bo digitalna ali pa je ne bo. To je Nezbitova finta iz sredine 80. let. Dandanes analizirati in izračunati zadeve, razen če nismo takšni šušmarji kot mi s tisto Gursovo oceno, ni se ravno izstreliti z raketo na Mars. In tudi pri kaskadnih modelih se da optimalizirati zadeve tako, ali bo zaradi tega kaskadnega modela 5 tisoč ljudi potegnilo kratko, ali se pa kaskadni model malo drugače nastavlja, z občutkom za ljudi. To so neke zadeve, ki bi jih jaz pričakoval. Kot bivši profesor moram reči, ko dobim na mizo neke predloge zakonov s strani ministrstev, da sem besen. Če bi to bili moji študenti, bi jih nekam poslal, ker me poznajo kot zelo direktnega. Zakaj? Ker so zadeve enostavno preveč šalabajzersko narejene, ker zadeve ne izhajajo iz dovolj poglobljenih analiz. Neko tabelico imamo tam, ponavadi niti dvorazsežno. Imamo nek odvod v času, neko časovno vrsto, pa že tukaj bi lahko metodološko kaj težil, ali se je kaj spreminjalo v statistiki ali ne. Potem se včasih prepiše kakšen doktorat, včasih se prepiše del kakšne diplome. Zelo pogosto, ker imam to profideformacijo, gospa ministrica, ko jaz to pogledam, že vidim, da nihče niti ni naredil natančnega branja. In to je žaljivo do Državnega zbora, tako tulite o hramu demokracije, jaz sem grozen tukaj in tako naprej. In pri tem zakonu in pri drugih zakonih bi želel na analizi nekaj dosti bolj resnih podatkov. Da se to, moji bivši študentje so naredili Parlameter. Da se to dandanes. Pa zaposlimo mlade ljudi, ki znajo to delati. Na pamet govoriti o teh nepremičninah, ko imate potem tudi pritisk na trg, navsezadnje pa se bo prodajalo pod ceno. Verjetno tudi ni v interesu ljudi, da bi prodajali. Tudi tukaj smo se recimo kregali o brezplačni pravni pomoči ljudem ali ne, ki bi rešila kakšno težavo deložacije. Gre za neke zneske nekaj 100 jurjev v proračunu, pa je bilo to spet nek konec sveta. Skratka, imamo celo vrsto nekih zadev tukaj, to sramoto, ki je niste popravili, politično prečenje, imamo nek zakon. Kolega Prikl se čudi. Dostikrat se na odborih izglasuje, vsi za, potem pa se zapne. Zapne se zaradi tega, ker v tem državnem zboru številni ne razumete vloge našega dela. Če prihaja nek zakon s strani izvršilne oblasti, je naloga opozicije to, kar v angleščini imenujemo fine-tuning, da smo pač za detajle pozorni in da v tem smislu amandmiramo. Naši amandmaji in amandmaji, ne bom jih zdaj ponavljal, Slovenske demokratske stranke gredo v tej smeri. Niso škodoželjni amandmaji. So amandmaji, ki hočejo ta zakon še izboljšati. So amandmaji, ki hočejo tudi neke krivice popraviti; in ne vem, zakaj in od kje začudenje. To je opis naših nalog in del, ki jih mi tukaj počnemo, mi preostali. Ali je tu sploh kdo [[…]]? Evo, predsednik je iz Ljubljane, mi bi to lahko imeli v Celju ali v Mariboru, pa bi tam malo bolj situacijo poznali, lahko tudi na Šentilju, ali bi šli gor do sladkogorske, pa bi videli, kako se Paloma privatizira, da bi malo videli teren. Ni dovolj samo, da, bom še jaz malo populističen, pride nek izraelski svetovalec svetovati vladi ali gospodu Cerarju; malo je treba tudi hoditi naokoli. Jaz se bom na tej točki ustavil, ker sem rekel, da me že čakajo. Upam, da takih popoldnevov, ko bomo na tak sramoten način reševali neke sramote slovenske politike, ki ste jih pač zakuhali, v tem desetletju ne bo več ali jih bo čim manj, če sem optimistični pesimist. In upam tudi, da boste podprli naše zakone in tudi zakone Slovenske demokratske stranke. Hvala.
Hvala lepa. Lahko zaključimo razpravo k 7. členu? Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 9. člen ter amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Želi kdo razpravljati? [[Ne.]] Hvala lepa. Zaključujem razpravo, ker ni več želje. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 20. decembra, v okviru glasovanj. S tem prekinjam 5. točko dnevnega reda. Poslanke in poslance prosim, da zaradi jutrišnje obravnave 27. točke, ki bo potekala na seji brez navzočnosti javnosti, iz dvorane odnesete vsa gradiva; in da v skladu z 11. členom Uredbe o varovanju tajnih podatkov jutri s seboj prinesete samo svoje poslanske izkaznice. Prekinjam 25. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Lep večer želim še naprej!