Eg vil starta med ærleg å innrømma at dette har vore ei vanskeleg sak både for Kristeleg Folkeparti og for meg. Kristeleg Folkeparti er oppteke av nærleiksprinsippet, av folkestyret og av at dei som er sette til å ta avgjersler, skal ha lojalitet nedover mot folket, ikkje oppover mot eit vesen, eit direktorat eller endåtil staten. Det har prega standpunkta våre. Det var grunnen til at Kristeleg Folkeparti kjempa mot statleg styring av sjukehusa våre der folk ikkje lenger kan nå dei som styrer denne viktige delen av helsevesenet vårt. Det var styrande for våre standpunkt i fjor sommar. Det har vi, meiner eg, også vareteke i Sem-erklæringa, trass i dei endringane som denne saka presenterer. At vi i Sem-erklæringa i tillegg har som mål å bidra til ein reduksjon av byråkratiet, er i god tradisjon frå sentrumsregjeringa sin visjon om eit enklare Noreg. Nærleiksprinsippet er viktig når landbruk og miljøoppgåver no vert flytta til kommunane. Det er på kommunalt nivå at desse oppgåvene bør få si løysing. Slik tek vi også vare på den folkevalde styringa, som jo fungerer utmerkt i kommunane våre. Eg meiner at kommunane også kan handtera BU-midlane, bygdeutviklingsmidlane, på ein tilfredsstillande måte. Men avstemminga vil avgjera om dei vert flytta, eller om dei vert hos SND. Kunne fylka ha gjort denne jobben? Sjølvsagt. Eg har stor tru på fylkeskommunen som regional utviklingsaktør. Regionen kunne vareta både landbruksinteressene og miljøinteressene på ein utmerkt måte. Men kommunane er endå nærare dei som skal leva med vedtaka. Det er eit solid fleirtal i komiteen som er einig i at fylkeskommunen skal styrkjast som regional utviklingsaktør. Intensjonane er at fylkeskommunen skal vera ein viktig samarbeidspartnar for næringslivet, kommunane og den ytre staten. At fylkeskommunen skal få mynde når det gjeld forvaltinga av distrikts- og regionalpolitiske verkemiddel, sluttar også eit breitt fleirtal seg til. Det er faktisk berre Framstegspartiet som heilt vil leggja ned regionalt folkevalt nivå. Å skaffa nok og rett kompetanse for at næringslivet skal ekspandera og nyskaping skje, vert ei utfordring i alle landsdelar. Fylkeskommunen vil spela ei heilt sentral rolle her. Regjeringa sin moderniseringspolitikk inneber også auka delegering og desentralisering. Fleksibilitet og mindre regelstyring betyr auka fridom og større handlingsrom for fylkeskommunen på sektorområde som kultur, som dei har ansvar for, samferdsel, folkehelse og naturlegvis utdanning. Også regionale statsetatar skal verta fristilte, og det trur Kristeleg Folkeparti vil skapa moglegheiter for ein spennande partnarskap på regionalt nivå. Oppland fylkeskommune sitt prosjekt «Fritt fram» er eit eksempel på korleis ein kan skapa entusiasme og handling. Regjeringa opnar for forsøk. Det er positivt. Det er viktig at fylkeskommunar som slår seg saman, skal få behalda effektiviseringsgevinsten, om den skulle finnast. Mest revolusjonerande er vel forsøket med einskapsfylke. At den regionale staten vert integrert med det regionale folkevalde nivået, synest eg er spennande og utfordrande. Resultatet vil verta ein meir oversiktleg og forståeleg region for meinigmann. At fylkeskommunen, fylkesmannen, Statens Utdanningskontor og fylkeslegeembeta vert integrerte, må innebera ei forenkling. Det må også vera mogleg å skilja ut kontroll og tilsyn frå dei mange oppgåvene som er prega av skjønn, og leggja dei siste inn under folkevald styring. Dette er ei moglegheit for demokratisering. Regjeringa ynskjer å halda fylkeslandbruksstyra ved lag. For at det ikkje skal oppstå ein uklar situasjon, trekkjer Høgre og Kristeleg Folkeparti sitt mindretalsforslag, forslag nr. 2, og vi nøyer oss då med å stemma mot forslag til vedtak III. Mi anbefaling til Kristeleg Folkeparti sine medlemer er å stemma for I og mot andre forslag.
Det blir replikkordskifte.
I fjor vår sat representanten Anita Apelthun Sæle i kommunalkomiteen og motarbeidde Høgre og Framstegspartiet sitt syn på det regionale folkevalde nivået. Kristeleg Folkeparti stemde i juni 2001 for å gi fylkeskommunane nye oppgåver. I dag står Kristeleg Folkeparti-representanten og argumenterer for ei styrt avvikling av den same fylkeskommunen. Det gjer ho i lag med Høgre og Framstegspartiet. Avvikling av fylkeskommunen er aktualisert, skriv Kristeleg Folkeparti og Apelthun Sæle i ein merknad i innstillinga. Då stiller eg spørsmålet: Kva slags tankar gjer representanten Apelthun Sæle seg etter å ha gjennomgått eit slikt hamskifte?
Tankane er mange, og mykje vatn har runne i havet på eit år. Sem-erklæringa har skapt samarbeidsforhold der det ikkje fyrst og fremst er Kristeleg Folkeparti som har endra syn, men faktisk Høgre, i denne saka. Men det er eit samarbeid, og derfor er det også endringar. Representanten Sandal seier at vi går inn for ei styrt avvikling. Eg ser det ikkje slik. Også fleirtalet, inkludert Arbeidarpartiet, skriv både i vedtaket og i ein merknad at dei ynskjer «ein modell som skaper reelle partnarskap mellom fylkeskommunane og ulike statlege aktørar, der partane deltek forpliktande i ulike regionale utviklingsprosjekt». Det er jo nettopp det vi skal skapa, og det trur eg faktisk at vi skal klara å skapa. Så seier representanten frå Arbeidarpartiet at nedlegging av fylkeskommunen er aktualisert. Ja, som følgje av at Arbeiderpartiet overførte sjukehusa til staten, er det aktualisert, men vi konkluderer likevel ikkje slik.
Representanten Apelthun Sæle argumenterer veldig sterkt for nærhetsprinsippet, at vedtak skal gjøres så nærme brukeren som overhodet mulig. Da blir min utfordring til representanten: Hvilken tillit og tiltro har hun da til de folkevalgte på kommunalt nivå eller primærnivå i forhold til det? Ser ikke Apelthun Sæle noen mulighet for at kommunene kan bli styrket eventuelt gjennom interkommunalt samarbeid, sammenslåing, og at de sammen kan drive det regionale utviklingsarbeidet som Apelthun Sæle nå ønsker at fylkeskommunen skal drive? Er ikke de grepene vi nå gjør i forhold til fylkeskommunen, bare en videre seigpining av fylkeskommunen og de ansatte som skal drive dette videre? Eller er det rett og slett for å opprettholde de folkevalgte organer med fylkespolitikere, uavhengig av hva som er det beste for innbyggerne i den enkelte region?
Ja, eg trur på nærleiksprinsippet. Eg trur på at dei folkevalde skal stå for styringa og retninga i samfunnet vårt, og at ein ikkje skal overlata det til embetsmenn eller direktorat eller vesen eller kva ein no vil kalla det. Eg trur på at dei folkevalde skal ha handa på rattet når vi styrer samfunnsutviklinga. Så finst det saker som er for store for lokalt nivå. Eg vil seia at vidaregåande skule faktisk er ei slik sak. Det går ikkje an at kvar kommune har sin vidaregåande skule, og det går slett ikkje an at kvar kommune har eit fullt tilbod innanfor vidaregåande skule til alle sine elevar. Då trengst det større regionar. Sjølvsagt går det an med interkommunalt samarbeid, og sjølvsagt vil det oppstå, for det er naturleg. Men det vil vera mykje meir naturleg og ryddig å ta eit litt større område og seia at dette er den naturlege regionen der det føregår interkommunalt samarbeid mellom mange kommunar, nemleg fylkeskommunen.
Jeg mener ikke at dette er en styrt avvikling. Jeg mener at dette er en stø kurs mot den sikre død for fylkeskommunen, som Kristelig Folkeparti har kastet seg på. Jeg vil stille et veldig, veldig enkelt spørsmål til Anita Apelthun Sæle. Hun sier at det er kjempeflott med regional utvikling osv. Men hvis man ser på fylkeskommunen i denne St.meld. nr. 19 som regional utvikler, så kuttes det altså i budsjettene til den regionale utviklingsmuligheten til fylkene. Man flytter miljø- og landbruksavdelingen, enten til staten eller til kommunen. Det åpnes ikke for styrking av fylkeskommunen som planorgan på fylkesplan. Det åpnes for at barnevernet skal kunne desentraliseres, og det er prosjekter med desentralisering til kommunene, tilsvarende for rusomsorg og også for videregående skole. Da er det familievern og tannleger som stort sett er igjen. Da vil jeg spørre: Kan Anita Apelthun Sæle peke på én eneste ting i dette dokumentet som styrker fylkeskommunen som en regional utvikler?
Eg fekk lyst til å sitera Piet Hein, for han seier: «Pessimisterneer dogde reneste tåber –de trorpå det modsatte af,hvad de håber.Nej, de optimister,som livetberor på,er dem,som tør håbepå noget, de tror på.» Eg trur faktisk på at ein skal klara å skapa eit fylke som fungerer som ein regional utviklingsaktør, fordi vi har bruk for fylket som ein regional utviklingsaktør. Eg trur på alle dei fridomsmomenta som er lagde inn i denne saka, i tillegg til dei oppgåvene som fylkeskommunen har, har hatt og framleis kjem til å ha. Eg trur at ein kan klara å skapa ei ynskt samfunnsutvikling ved å satsa på dette. Fylkeskommunen har vi bruk for, fordi vi treng nokon som aukar verdiskapinga, nokon som sørgjer for stabil arbeidskraft, nokon som sørgjer for ein variert arbeidsmarknad, gode tenestetilbod og vekstkraftige regionar osv.
Replikkordskiftet er omme.
Då Stortinget i fjor vår drøfta oppgåvefordelinga mellom stat, fylke og kommune, var det med statleg overtaking av sjukehusa som bakteppe. I år er debatten tilslørt av Høgre sitt openberre ynske om å fjerna fylkeskommunen som forvaltningsnivå og det like openberre ynsket om å fjerna ei rekkje kommunar og dermed svekkja lokaldemokratiet. Knapt noko tema er så grundig analysert og utgreidd som nettopp oppgåvefordelinga og det regionale forvaltningsnivået. Offentlege utgreiingar og forskingsrapportar slår ettertrykkjeleg fast at det tredje nivået i forvaltning og politikk bør haldast ved lag. Senterpartiet meiner også det. Vi vil understreka at velvalde ord ikkje er nok. Skal innbyggjarane oppleva fylkeskommunen som utførar av viktige tenester, må fleirtalet i denne salen vera villige til å stilla opp med nødvendige midlar, jf. revidert nasjonalbudsjett og Regjeringa sin manglande vilje til eit raust og ryddig sjukehusoppgjer. Senterpartiet står fast ved dei prinsippa som vi heldt fram i vår. Fylkeskommunane har viktige oppgåver – innan vidaregåande skule, innan samferdsel, innan kultur og innan regional utvikling. Fylkeskommunane skal overta oppgåver som krev politisk skjøn på regionalt nivå, her medrekna planarbeid og andre oppgåver som krev politisk samhandling og partnarskap mellom stat, fylke og kommune. Vi meiner at fylkeskommunen skal ha myndigheit til å ta avgjerd i saker som har konsekvensar for heile fylket eller for fleire kommunar. Vi meiner at det er ei anna og meir likeverdig form for samarbeid enn at fylkesmannen har si hand over kommunane. Vi ser ikkje denne trusselen om overkommunar som regjeringspartia her prøver å mala på veggen. Tvert imot er det òg undersøkingar som viser at kommunane ikkje har noko imot det tette samspelet som no allereie er utprøvt i nokre fylkeskommunar. Vi vil at dei regionale miljø- og landbruksoppgåvene skal liggja hos fylkeskommunen, med unntak av klagesaker og legalitetskontroll, som fylkesmannen skal ha ansvaret for. Senterpartiet er svært godt fornøgd med vedtaket i dag om at dei bedriftsretta bygdeutviklingsmidlane blir liggjande hos SND. Det er ei ordning som har fungert i to år, og som har brei støtte. Vi meiner dette blir eit viktig bidrag til det samspelet om regional utvikling som etter vårt syn skal vera mellom kommune, fylkeskommune og ulike statlege aktørar. Regjeringa sitt forslag ville gitt ei uheldig oppsplitting og eit auka byråkrati. Reidar Sandal har veldig ryddig gjort greie for vårt felles nei til forsøk med kommunalt ansvar for vidaregåande skular. I mitt fylke, Rogaland, har vi sett kor viktig fylkeskommunen er i forhold til den heilskapsvurderinga som må liggja i botnen når det gjeld opplæringstilbodet. Det er slik skular som Sauda, Ryggjabø og Dalane har hatt moglegheit til å utvikla seg til livskraftige opplæringssenter med store ringverknader både for anna utdanning og for næringslivet. Vi frå Senterpartiet ser gjerne at nye oppgåver blir lagde over frå staten til fylkeskommunane. Vi skjønar ikkje at Regjeringa ikkje kunne vera såpass kreativ at ho såg både på Aetat, på vaksenopplæringa, på kompetansereforma og òg meir på samferdsel i samband med det. Så er det teke visse initiativ frå ulike fylkeskommunar når det gjeld einskapsfylke. Vi går inn for slike forsøk. Vi ynskjer ei klargjering i forhold til den usikkerheita som no måtte vera om korleis desse forsøka skal leggjast an. Vi meiner nok at skal ein få ei reell samordning, og skal ein få til reduksjon og forenkling av byråkratiet, bør ein prøva på tettare forsøk enn det som så langt er meldt. Vi er overraska over Kristeleg Folkeparti, eit parti som vi stod nær saman med både i fjor og tidlegare, og den snuoperasjonen som dei no har føreteke. Dei kan f.eks. ikkje vera med på å seia at fylkeskommunane skal overta oppgåver som krev politisk skjøn på regionalt nivå, her medrekna oppgåver som krev politisk samhandling og partnarskap.
Det blir replikkordskifte.
Arbeiderpartiet og SV ber Regjeringen iverksette forsøk med større fylker, fylker som kan få delegert myndighet over næringspolitikk, distriktspolitikk, samferdselspolitikk, kompetanseutvikling, overordnet arealpolitikk og kultur- og arbeidsmarkedspolitikk. Her er det mange spennende løsninger som kunne ha kommet fram. Og meg bekjent er det faktisk flere senterpartifylkesordførere som ønsker slike forsøk. Dette kan gi mer demokrati, og beslutningene kommer nærmere brukeren. Da er mitt spørsmål: Hvorfor er ikke Senterpartiet med på dette forslaget?
I Senterpartiet har vi følgt desse innspela som Signe Øye no omtalar, med stor interesse. Det er heilt rett, som ho seier, at vi har fylkesordførarar og andre folkevalde på fylkesnivå som har stått sentralt i desse prosessane. Vi er likevel litt overraska over at Arbeidarpartiet stressar dette så kraftig akkurat no, for det er jo faktisk slik, ifølgje Kommunal Rapport så seint som 6. juni i år, at desse prosessane er lagde på vent rundt om i dei ulike fylka. Då ynskjer ikkje vi å overprøva det som desse samarbeidande fylka rundt omkring – anten vi snakkar om innlandsfylke eller fylke på Vestlandet – no har funne ut sjølve. Dei vil heller satsa meir på samarbeid på tvers av fylka, framfor å gå til oppløysing av fylkesgrensene. Difor er ikkje vi med på dette forslaget.
Senterpartiet mener de regionale miljø- og landbruksoppgavene skal ligge hos fylkeskommunen, mens klagebehandling og legalitetskontroll fortsatt skal være hos fylkesmannen. I merknaden er partiet bekymret for det dobbeltarbeid og det unødvendig store byråkrati en desentralisering til kommunen vil bety. Mitt spørsmål til Senterpartiet er: Er partiet her mest bekymret for hvordan landbruket vil bli behandlet om kommunene får for mye å si, eller er partiet mest bekymret for at fylkeskommunen ellers får litt lite å rusle med? Eller er det egentlig slik at Senterpartiet ikke tar sjansen på at kommunene, som de hyller i de fleste andre sammenhenger, har nødvendig kompetanse og evne til å ta ansvaret for en effektiv og rasjonell behandling av landbrukssakene?
I samband med kommuneproposisjonen kan Hogsnes lesa seg til at Senterpartiet har eit sterkt engasjement for at det skal vera oppegåande landbrukskompetanse i den enkelte kommunen. Han kan òg i denne innstillinga lesa seg til at det er oppgåver innan både landbruk og miljø som Senterpartiet ynskjer å desentralisera ut til kommunane. Samtidig meiner vi at det her er visse oppgåver som heilt tydeleg gjeld interkommunale tema, der det er viktig at fylkeskommunen har det overordna ansvaret. Det gjeld både landbruk og miljø. Så går det ein spesiell diskusjon om bygdeutviklingsmidlane. For oss er det avgjerande viktig at dei kan bli brukte frå region til region, og at SND der har det overordna ansvaret.
I forbindelse med Oppgavefordelingsutvalgets innstilling ble det foreslått færre fylker i landet vårt. Det ble foreslått mellom 10 og 15 fylker. Dette var noe som Senterpartiet på det tidspunktet sluttet seg til. Når SV og Arbeiderpartiet i fellesskap har fremmet et forslag om å sørge for å gi de fylker som ønsker det, muligheten til å prøve ut prosjekter der de slår fylkene sammen, med det utgangspunkt at de skal overta flere statlige oppgaver, støtter ikke Senterpartiet dette. Jeg er trygg på at Senterpartiet er tilhenger av et tredje regionalt nivå som en drivkraft, fordi det er viktig for demokratiet. Mitt spørsmål er: Hva slags visjoner har Senterpartiet for hvordan man kan styrke det tredje nivået, hvis man ikke ønsker å gjøre det på den måten som Arbeiderpartiet og SV foreslår her?
Eg er veldig glad for at Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet i hovudsak står saman i denne innstillinga. Eg er desto meir overraska over at Kristeleg Folkeparti har gått frå sine tidlegare standpunkt. Vi får derfor ikkje fleirtal i denne salen for nettopp å styrkja det regionale nivået med fleire oppgåver. I den førre runden, for eit år tilbake, peikte vi på denne moglegheita når det gjaldt delar av Aetat si verksemd, kompetansereforma og viktige oppgåver innan samferdsel. Vi må koma tilbake til dette når vi ser Regjeringa si vurdering når det gjeld både rusfeltet, barnevernet og mange andre område. Eg skjønar ikkje at det å styrkja det regionale nivået med fleire oppgåver skal vera avhengig av å endra fylkesgrensene. Når fylkeskommunane sjølve har lagt slike endringar på vent, har ikkje vi noka særleg interesse av å pusha på det. Men styrkja fylkeskommunen vil vi.
Replikkordskiftet er omme.
Offentlege oppgåver bør løysast nærast mogleg brukarane. Med denne saka tek Regjeringa viktige skritt for desentralisering og styrking av lokaldemokratiet. Samtidig blir det lagt til rette for ei klargjering av oppgåvene til det regionale forvaltingsnivået på ein positiv måte. Dette er moglegheitenes landskap. Venstre tek sterkt avstand frå påstandane om at dette er ei undergraving av fylkeskommunane eller ein start på ein ønskt prosess mot nedlegging. Tvert imot blir det no streka under det som er hovudgrunngjevinga for eit folkevalt regionalt nivå, nemleg behovet for samordning, samarbeid og planlegging innanfor oversiktlege og naturlege regionar og løysing av oppgåver som kommunane kvar for seg er for små til å løysa, fordi dei må sjåast i ein større geografisk samanheng. Det er inga meining i å ha eit regionalt nivå for å løysa oppgåver som andre, spesielt lågare nivå, kan løysa betre eller like bra. Venstre var mot statleggjering av sjukehusa, men ikkje for å behalda oppgåver på fylkesnivå. At andre oppgåver etter dette blir flytta ned på kommunenivå, er positivt. Oppgåver som skal liggja i fylka, må grunngjevast i at dei kan løysast best der. Difor er vi ikkje imponerte over all sutringa frå einskilde fylkespolitikarar over at dei har mista oppgåver. Tvert imot treng vi fylkespolitikarar og parti som no tek dei nye utfordringane og utviklar rolla som regional utviklingsaktør. Dersom fylkeskommunane ikkje klarer dette, er det verkeleg grunn til å spørja om dette har noka framtid. Venstre trur det. Vi vann fram – saman med Kristeleg Folkeparti – i Sem-erklæringa om å behalda eit regionalt, folkevalt nivå. Dette er Regjeringa sin politikk, og vi trur framtida vil visa at det er nødvendig med eit ledd mellom stat og kommune. Noko anna vil i realiteten bety ei storstilt sentralisering, fordi så mange samordningsoppgåver og avgjerder må bli flytta til statleg nivå. For Venstre er det viktig å skilja mellom utøvande politikk på den eine sida og typisk statlege oppgåver som tilsyn, kontroll og godkjenning på den andre. Dette har Regjeringa gjort i opplegget sitt. Det gjeld også planane om forsøk med einskapsfylke. Dette er ei anna stor moglegheit for det regionale nivået. Med samordning av ressursar kan ein få eit meir effektivt og mindre byråkratisk forvaltningsnivå. Alt i dag gjer kommunane mykje av jobben innanfor miljø- og landbrukssaker. Dei får berre ikkje ta avgjerdene, og vi synest det er fornuftig at dei også får det. Overføring av desse oppgåvene er desentralisering og demokratisering – mykje positivt! Det vil det også vera dersom BU-midlane blir forvalta av kommunane, og vi beklagar at det ikkje synest å bli fleirtal for det i dag. Utviklinga av lokaldemokrati og forvaltning er ein dynamisk prosess, og den bør ikkje stansa med det som blir handsama i dag. Etter Venstre sitt syn bør kommunar og fylkeskommunar sjå seg om etter nye oppgåver dei kan ta på seg og løysa betre enn det som blir gjort i dag, på eit høgare forvaltningsnivå. Elles meiner Venstre at dei reformgrepa som no blir tekne, vil føra til ei utvikling som gjer at det blir mindre aktuelt med store regionfylke. Dei demokratiske legitimitetsproblema som fylkeskommunane har, vil ikkje bli mindre med ei endå større og fjernare eining. Vi har stått på for forsøk med einskapsfylke, og vi trur det er vegen kan å gå for å styrkja eit viktig folkevalt regionalt nivå for framtida. Dette krev at våre fylkespolitikarar tek utfordringane. Det har vi tru på at dei vil gjera.
Det blir replikkordskifte.
Jeg blir til stadighet forbauset over den litt arrogante tonen jeg synes Venstre tar i forhold til lokalpolitikere. Før i dag gjaldt det kommunepolitikere og kommuneøkonomien, nå gjelder det fylkespolitikere og hva de måtte mene. Representanten Vihovde sier for det første at hun er lei av sutringa fra fylkespolitikerne som gjerne vil gjøre den jobben Stortinget faktisk har pålagt dem å gjøre. Når de påpeker hvilke oppgaver de mener er meningsfylte, og som de mener de kan løse på en bedre måte enn oss, så får de beskjed om at det har de ikke greie på. Men nå når Venstre har bestemt hva de skal gjøre, skal de få beskjed om at da må de finne på noe nytt. Jeg lurer litt på hva Venstre egentlig mener disse fylkespolitikerne skal få lov til å finne på. Jeg har også lyst til å spørre: Hvis det var slik at Venstre også var imot sykehusreformen, men ikke mente at sykehusene skulle drives av fylkeskommunene, hvem skulle i så fall drive dem?
Først til det siste: Der trur eg representanten Karin Andersen har misforstått meg. Venstre var imot at staten skulle overta sjukehusa, men Venstre meinte at sjukehusa skulle vera ei oppgåve for fylkeskommunane. Men slik blei det ikkje, og då ser vi også at det er ein del oppgåver som naturleg har samanheng med sjukehus og helsetenester, som på sikt må flyttast. Men eg meiner faktisk at i den situasjonen som fylkeskommunane er komne i, ved at dei har mista ein del oppgåver, må fylkespolitikarane våre sjå på kva for oppgåver dei kan løysa betre enn staten. Vi ønskjer å flytta oppgåver nedover, kanskje frå det statlege nivået. Først må vi sjå om kommunane er i stand til å løysa oppgåvene, for vi ønskjer at dei skal løysast nærast mogleg brukarane. Vi ser positivt på dei moglegheitene fylka har, men vi etterlyser litt kreativitet frå fylkespolitikarane til å sjå moglegheitene for fylkeskommunen til å vera ein regional utviklingsaktør og til å sjå dei moglegheitene som måtte liggja både i infrastrukturen og i planleggingsoppgåvene.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Utgangspunktet for Regjeringens arbeid med videreoppfølgingen av oppgavefordelingen har vært Regjeringens moderniseringsarbeid i forhold til offentlig sektor. Utgangspunktet for dette arbeidet er prinsippet om delegering og desentralisering av ansvar og myndighet, og at avgjørelsene skal fattes så nær dem det angår, som mulig. Når det gjelder de spørsmålene vi diskuterer i dag, har også Sem-erklæringen lagt et grunnlag for de prinsipper som Regjeringen har gjennomført ut fra en evaluering av det vedtaket som ble fattet i fjor. Når representanten Reidar Sandal gir uttrykk for at det vi sier om regional utviklingsstruktur, er diffust, har jeg lyst til å si at man må gå tilbake til meldingen fra i fjor og se om ikke det som ble sagt i fjor, var noe mer diffust. Det vi har forsøkt å gjøre, er å gå gjennom dette for å se på den praktiske gjennomføringen – hva man faktisk skal gjøre i de forskjellige delene av offentlig virksomhet som det var foreslått å flytte på, og finne prinsippene vi kan måle mot, nemlig om man får en overkommune, eller om det blir mer byråkrati. Jeg synes nok kanskje at den vurderingen vi har gjort ved pragmatisk å se på hva landbruksavdelingen egentlig gjør, og hva miljøavdelingen egentlig gjør, som prinsipper for om de skulle flyttes til fylkeskommunene eller om det var andre og bedre måter å løse det på, har vist at man i fjor i større grad tok utgangspunkt i fylkeskommunenes behov for oppgaver i stedet for å ta utgangspunkt i det som Regjeringen gikk inn for, nemlig en oppgavefordeling som kan skape gode løsninger for brukerne, gjennom beslutninger om en effektiv måte å løse oppgavene på. Det synes jeg er et annet utgangspunkt enn det jeg syntes gikk frem av hoveddelen av denne debatten, nemlig hvordan man skulle organisere offentlig sektor til en lavest mulig kostnad, men på en mest mulig effektiv måte og en best mulig måte for brukerne. I stedet synes jeg jeg har hørt mange innlegg om hva vi skal gjøre, og hvordan vi skal sikre fylkeskommunen oppgaver. Jeg mener at hvis fylkeskommunen har en berettigelse, vil den også vise sin berettigelse ved de oppgavene som Regjeringen nå legger til fylkeskommunen. Vi har lagt et reelt meningsinnhold i spørsmålet om å bli en regional utviklingsaktør ved at vi også har gitt virkemidler, som regjeringen Stoltenberg i fjor ikke definerte at man skulle få, gjennom å desentralisere virkemidler som Kommunal- og regionaldepartementet i dag har i distrikts- og regionalpolitikken, til fylkeskommunene. Det gir handlingsrom for fylkespolitikerne til å se om de gjennom partnerskapstankegangen kan klare å sørge for at man bruker disse virkemidlene, og skaper et grunnlag for fylkeskommunen som regional utviklingsaktør. Alle svarene gis ikke i disse sammenhengene fra Stortinget eller i form av vedtak i denne salen. Like mange av disse svarenes gis i forhold til hvordan fylkespolitikerne faktisk selv utøver sin rolle og bruker det handlingsrommet de har fått gjennom de vedtak vi gjør i dag. Og så har vi sagt, og det er et ganske vesentlig punkt i de tingene vi har tatt opp, at vi ønsker å ha forsøk for å finne frem til bedre løsninger og modeller for det regionale nivå og ikke minst for de tjenestene som fortsatt ligger på fylkeskommunens nivå og på statlig nivå, og for å finne bedre løsninger i forhold til brukerne. Det er ikke slik at vi ikke har tenkt på spørsmålet om lovlighetskontroll. Unnskyld meg, men vi gjør faktisk et arbeid også i departementskontorene ut fra de prinsippene vi har. Selvfølgelig har vi problematisert de forholdene som Heikki Holmås tok opp i et innlegg her tidligere knyttet til lovlighetskontroll og kontrollsystemene. Det står ganske klart også i meldingen, på side 47, at vi nettopp problematiserer dette i forhold til dette forsøket, og vi sier at dette er områder som vi, når vi gjennomgår forsøkene i detalj, må finne praktiske løsninger på. Derfor har vi også sagt at vi er åpen for at fylkeskommuner som ønsker å delta i disse forsøkene, skal få være med og utforme ulike typer enhetsfylker, med ulike typer styringsmodeller. Men vi skal sørge for at lovlighetskontrollen, rolledelingen opprettholdes. Det er ikke slik at fylkespolitikerne skal få lov til å kontrollere seg selv. De skal heller ikke få kontrollere primærkommunene i forhold til kontrollorganene. Det skal vi sørge for fortsatt ligger under fylkesmannens ansvar, og ikke på det politiske nivået. Jeg tror vi gir kommunene gode nye oppgaver i det vi gjør her, som gjør at kommunene kommer til å oppleve at de får et større ansvar, men også en større mulighet til å gå løs på viktige oppgaver som kommer til å berike det lokale demokratiet både på miljø- og landbruksområdet.
Det blir replikkordskifte.
Det er liten tvil om at det opplegget som statsråden i dag presenterer, innebærer at fylkeskommunene svekkes i forhold til de arbeidsoppgaver som de ville hatt med det opplegg Stortinget sluttet seg til i fjor vår. Regjeringen er for å beholde fylkeskommunen, Regjeringens politikk svekker grunnlaget for fylkeskommunen. For det andre har statsråden tidligere gitt uttrykk for sympati for et færre antall kommuner. Det er ikke Regjeringens politikk. Men er ikke resultatet av en politikk hvor man vurderer å overføre flere oppgaver fra fylkeskommunesektoren til kommunesektoren, at man har en drivkraft i retning av færre og større kommuner på grunn av at de større kommunene vil kunne ivareta en større bredde av oppgaver enn de mindre kommunene – altså nærmest som det man diskuterer i EU, to ulike faser, men hvor det da reelt sett vil være de som er i stand til å ta de nye oppgavene, som vil ha størst utviklingsmuligheter? Kort sagt, er ikke realiteten at statsråden her formelt sett står bak en politikk i Regjeringen hvor man skal beholde fylkeskommunen, og hvor man ikke endrer kommunestrukturen, mens man reelt sett fører en politikk som svekker fylkeskommunen, og som gradvis vil være et press i retning av endringer i kommunestrukturen?
Jeg har altså bare én agenda i disse spørsmålene om organiseringen av offentlig sektor, og det er å skape en bedre offentlig sektor for brukerne. Jeg synes på mange måter at alle diskusjoner med innfallsvinkler som dreier seg om struktur og organisering og ikke har brukerne i fokus, blir litt rare diskusjoner. Jeg mener også at dette har et viktig demokratielement. Hvis offentlig sektor ikke fungerer i forhold til gjennomsiktighet når det gjelder demokrati, så vil det heller ikke bli et bedre demokrati. Det vi gjør her, er etter min mening å gi fylkeskommunen helt klare rolleoppgaver som ikke andre har, og som først og fremst skal være fylkeskommunens oppgaver, ved å desentralisere en del av beslutningene når det gjelder rollen som regional utviklingsaktør. Når det gjelder spørsmålet om færre kommuner, er det i og for seg interessant at Arbeiderpartiet tar det opp. Arbeiderpartiet er det eneste partiet her på Stortinget som ikke er for frivillighet, og som gjerne vil tegne kartet på nytt igjen og alt slikt. Utgangspunktet mitt er at også kommunestrukturen bør følge av det at vi kan gi gode oppgaveløsninger for brukertjenestene. Det kan man gjøre i samarbeid, eller man kan gjøre det gjennom sammenslutning.
At fylkeskommunen driver med regional utvikling, er ikke noe nytt. Ut fra debatten i dag og innstillingen i denne saken virker det som om fylkeskommunen nå skal bli en ny utviklingsaktør. Professor Tor Selstad skriver i Dagbladet 11. juni: «Optimistene hevder at når fylkeskommunen får ansvaret for de regionalpolitiske virkemidlene, da er ikke fylkesplanlegging lenger «å ro uten årer».» Mitt første spørsmål til statsråden er: Deler statsråden det inntrykket? Og hvis det nå er slik at det er årene som har kommet på plass i fylkeskommunen, fører ikke det da rett og slett til at fylkeskommunen utvikler seg til en overkommune? Og når fylkeskommunen nå får årer, har statsråden intensjoner om at disse årene skal bli større og større og flere og flere etter hvert, slik at fylkeskommunen tar over hele rollen til primærkommunene?
Nei, jeg har ikke tenkt at årene skal bli større og større, og at fylkeskommunene derfor skal overta primærkommunenes rolle. Det er nettopp det motsatte vi har forsøkt å sikre oss, ved å måle alle disse endringene som skulle skje i forhold til oppgavefordelingen, ut fra ønsket om at vi ikke skulle ha noen overkommune. Jeg synes at de vurderingene som gjøres når det gjelder hvilken rolle dette har i forhold til fylkesplanleggingen, bærer preg av den samme tankegangen, at den eneste måten man i dette samfunnet kan utføre en oppgave på, er gjennom myndighetsutøvelse definert i lov og roller. Det vi forsøker å si, er at nei, det er ikke den rollen fylkeskommunen skal ha i fremtiden. Det er en partnerskapsrolle. Det er en rolle hvor man ved fordeling av virkemidler i form av penger kan gå inn i konstruktivt samarbeid med andre aktører som er villige til å samarbeide, ikke fordi man står med loven i hånd – med plan- og bygningsloven eller andre lover – og sier at dette skal dere gjøre. Det er for at fylkeskommunen skal kunne si: Vi kan bidra i et konstruktivt samarbeid, og vi vil gjerne bidra på et planleggingsområde for å løse de og de oppgavene i samfunnet. Det er nettopp derfor vi synes at dette blir noe annet enn å knytte det bare til arealplanlegging.
Hvis vi spoler litt tilbake igjen til tiden før Sem-erklæringen, så var Høyre et parti som klart og sterkt ville legge ned fylkeskommunen og la kommunene overta bl.a. oppgaven med videregående skole. Så kommer Sem-erklæringen, og Høyre får ikke lov til å legge ned fylkeskommunen i denne perioden, men må vente til neste stortingsvalgperiode før det skjer. Men hva gjør da statsråden? Jo, for det første så sørger hun for at fylkeskommuneøkonomien er så elendig at videregående skole rammes hardt, og dette går klart ut over skoletilbudet som gis. Og gjelden blir værende igjen i fylkeskommunene etter sykehusene. I tillegg signaliseres det at kommunene skal få overta videregående skole, selv om et samlet Utdannings-Norge er imot og brukerne, som det snakkes så pent om, også er imot. Da er spørsmålet mitt: Kan statsråden avklare om hun ønsker å utsette videregående skole til kommunene, og i så fall komme med noen gode argumenter for?
Statsråden kan understreke at Regjeringen ikke har tenkt å overføre videregående skoler til primærkommunene. Det hadde vært fint om man hadde lest det som står i selve meldingen her. Her står det veldig klart at fylkeskommunens kjerneområder ønsker vi ikke å utsette for noen særlige forsøk, og videregående skole er etter min mening, slik fylkeskommunen er i dag, et kjerneområde. Men vi er svært åpne for at det noen få steder ut fra en pedagogisk tankegang kan være tanker om å se hele grunnskoleløpet i sammenheng med det videregående skoleløpet, og jeg synes egentlig at det ville være dumt for norsk skole hvis vi bombastisk og ut fra denne diskusjonen ikke kunne tillate et og annet lite forsøk med dette, f.eks. i forhold til én kommune, et par videregående skoler eller annet. Jeg tror faktisk at når vi kommer så langt, vil mange fylkeskommuner også se at det er et poeng, og at det vil være noe vi kan være med og stimulere til, fordi det kan bli en ny utvikling i den fremtidige måten å organisere skoler på ut fra pedagogiske tankeganger[[presidenten klubber]] Alle våre forsøk skal være basert på at de kan gi oss bedre tjenester, ikke bare på at andre kan løse oppgavene.
La det ikkje herska nokon tvil om intensjonane til fleirtalet og mindretalet her. Vi er nok alle på våre eigne premissar opptekne av at det er brukarane sine omsyn som skal vera overordna. Eg meiner då det er grunn til å stilla spørsmål i forhold til statsråden si understreking av nettopp dette når ho føreslår endringar på to område som i dag fungerer svært godt. Det eine gjeld denne ordninga med bygdeutviklingsmidlar som SND har hatt hand om i to år, og som brukarar faktisk er svært interesserte i skal verta verande der dei er. Det andre som eg gjerne vil ho skal utdjupa meir enn i førre replikk, er synet på dei vidaregåande skulane. Kvifor skapa denne utryggleiken? Det gjeld òg alle desse forventingane som ho har skapt med dei signala ho har gitt så langt, til store bykommunar om å overta ei overordna rolle i forhold til andre kommunar.
La meg få si et par ord først om bygdeutviklingsmidlene. Argumentene for at vi ønsket å overføre ansvaret for bygdeutviklingsmidlene fra SND til kommunene, var at vi ønsket at ansvaret skulle legges nærmere søker. BU-midlene er lokale. Det skal ikke finnes frem til noen regionale løsninger ved hjelp av BU-midlene, og derfor syntes vi det var naturlig at de legges til et lokalt nivå, siden de skal bidra til lokal landbruks- og næringsutvikling. Vi mente at det ville gi mindre byråkrati, fordi kommunene i dag allerede gjør en stor del av jobben med å behandle søknadene. Så ut fra et byråkratis synsvinkel syntes vi det var riktig. Vi har også gode erfaringer med forsøk på interkommunal forvaltning av BU-midlene i to regioner, i Oppland–Valdres og i Nord-Gudbrandsdalen. De har overbevist oss om at det faktisk var en god idé med nærhet til brukerne, men samtidig på et nivå som gjorde at det ikke bare var én søker til potten, men at det var et stort nok oppland. Vi mente derfor at det var mulig å få til en god bruk av de pengene med mer nærhet innenfor lokaldemokratiets rammer, og at dette var en god måte å organisere denne ordningen på.
Regjeringa meiner at det må drivast ei rekkje forsøk. På den måten kan ein vinne erfaring og skaffe seg ny innsikt. Statsråden har også ønske om at det skal drivast eit omfattande interkommunalt samarbeid, og òg eit ønske om å endre strukturar i kommunane våre. Regjeringspartia går imot forsøk med større fylke som får delegert styresmakt innanfor regional og strategisk utvikling. Kommunal- og regionalministeren har heller ikkje vist engasjement for denne typen forsøk på regionalt nivå. Derfor vil eg gjerne stille følgjande spørsmål: Er statsråden uroleg for at dette kan resultere i samanslåing, noko som kan vitalisere det regionale folkevalde nivået?
Det er ikke slik at vi er redd for et regionalt samarbeid eller en regional sammenslåing. Vi har derimot utvidet litt begrepene i oppgavemeldingen. Vi har sagt at det kan være mange mellomveier i forhold til full sammenslåing, og at vi bør stimulere til og se på interfylkesamarbeid på samme måte som vi har interkommunalt samarbeid, bl.a. fordi vi får inntrykk av at når vi følger debatten rundt omkring i landet, er det mange som synes at en full sammenslåing er et veldig langt skritt å ta, og som derfor ønsker andre varianter på veien. Vi har også sagt at det er mulig for fylkeskommunene å ha forsøk på noen av områdene, men vi har ikke signalisert ut noen enkeltområder for denne typen forsøk. Vi har sagt at innspillene må komme fra fylkeskommunene og fra kommunene i forhold til oppgavedifferensiering. Jeg ser noen områder som kan være mulige. Oppland og Hedmark fylkeskommuner har allerede sendt inn en søknad knyttet til noen områder som staten har ansvaret for, og som jeg også i spørretimen i Stortinget har svart positivt på. Men vi må finne frem til en ramme rundt disse forsøkene som gjør at man ikke forutsetter mye mer penger enn det som brukes på disse områdene i dag, og ikke gir helt andre rettigheter enn det folk har innenfor områdene.
Replikkordskiftet er dermed omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 3527]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til sakens ordfører og 3 minutter til øvrige talere. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker. – Det anses vedtatt.
Det er omsynet til ei omfattande sakliste som gjer at komiteen har funne det nødvendig å bidra med berre eit hovudinnlegg i denne saka. Eg finn grunn til å seia det i innleiinga, for det er ikkje tvil om at i Dokument nr. 8:132 tek Kystpartiet opp eit svært viktig spørsmål, nemleg den forskjellen i kostnader som vi har i dag i transportnæringa i dei nordlegaste fylka samanlikna med i Sverige og Finland. Komiteen er einig i at transportkostnader og avstandsulemper er ein svært stor utgiftspost for næringslivet i distrikta, og dei nordlegaste fylka har heilt spesielle utfordringar både når det gjeld avstandskostnader og klimatiske forhold. Dette gjeld både for produsentbedrifter og for transportnæringa. Så finn komiteen det nødvendig å visa til dagens ordning med differensiert arbeidsgjevaravgift, som er godkjent av ESA fram til 31. desember 2003, og som er godkjent som ei indirekte transportstøtte. Av mange blir denne differensierte arbeidsgjevaravgifta rekna som det viktigaste distriktspolitiske verkemidlet. Men ordninga vart altså akseptert av ESA fordi Noreg kunne dokumentera at næringslivet har transportmeirkostnader som overstig fordelane med nedsett arbeidsgjevaravgift. Vi er no kjende med at Regjeringa har til vurdering korleis dei skal møta ESA sine vidare krav på dette området. Vi finn det då nødvendig å understreka frå heile komiteen: Differensiert arbeidsgjevaravgift er eit svært viktig nærings- og distriktspolitisk verkemiddel, og det er heilt avgjerande for næringslivet og busetjinga at Regjeringa prioriterer ein solid innsats for at denne ordninga kan haldast ved lag òg etter 2003. Dette er tidlegare understreka ved behandlinga av eit eige Dokument nr. 8-forslag, Dokument nr. 8:32 for 2000–2001, i Stortinget. Denne differensierte arbeidsgjevaravgifta medverkar til å sikre rammevilkåra både for produksjonsbedrifter, transportbedrifter og anna verksemd. I sum ser komiteen det som eit betre verkemiddel overfor næringslivet å behalda ei slik ordning framfor ei transportstøtteordning. Difor er det eit fleirtal i komiteen som meiner at Regjeringa bør føreta ein grundig gjennomgang av rammevilkåra for næringslivet i distrikta, under dette også transportbedriftene. Dei som står bak det, er Arbeidarpartiet, Framstegspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Vi meiner at det må vera ein viktig del av Regjeringa si førebuing til arbeidet for å behalda den differensierte arbeidsgjevaravgifta òg etter 2003. Vi legg heller ikkje skjul på at den reduserte satsinga, som Regjeringa har motteke atskillege reaksjonar på i budsjettet for 2002, òg gjer ein slik gjennomgang nødvendig. Så finn Arbeidarpartiet og SV det nødvendig å fremja eit eige mindretalsforslag, der dei ber om ein gjennomgang av praktiseringa av den regionale transportstøtta, og under dette òg å vurdera om den bør vera statleg. Det er i tråd med merknader som desse to partia hadde i Budsjett-innst. S. nr. 5. Høgre og Kristeleg Folkeparti viser til Effektutvalet, som ser på effekten av dei ulike verkemidla i distrikts- og regionalpolitikken, og ynskjer i denne fasen ikkje å leggja spesielle føringar på bruken av bestemte ordningar retta mot transportnæringa. I sum trur eg no eg har gjort greie for dei ulike partia sine standpunkt. Innstillinga er at Stortinget ber Regjeringa føreta ein grundig gjennomgang av rammevilkåra for næringslivet i distrikta, under dette òg av transportbedriftene.
Det er gledelig at kommunalkomiteen har gitt denne saken en slik seriøs og konstruktiv behandling som man her ser. Årsaken til at undertegnede har fremmet dette forslaget, er at avstandsulemper ofte er en avgjørende faktor for eksistensen til enkelte bedrifter i distriktene der fortjenestemarginene ofte er marginale. Når man i tillegg opplever at nabolandene har betydelig bedre ordninger, er det umulig å konkurrere med dem, dette på grunn av at EU har så gunstige støtteordninger vedrørende transportstøtte i bl.a. Nord-Sverige. Det nasjonale støttebeløpet i Sverige var i 2001 345 mill. kr. I Norge er det stort sett bare Nordland fylkeskommune som yter transportstøtte, som for 2001 utgjorde 5 mill. kr. I Sverige får transportøren tilskudd helt fram til mottakeren, selv om mottakeren ligger i Norge. Det får vi ikke i Norge. Den svenske transportstøtteordningen blir i tillegg beregnet etter langt gunstigere vilkår enn den ordningen som er i Nord-Norge for tiden. Den norske transportstøtteordningen er avhengig av fylkeskommunenes prioriteringer på grunn av at den ikke er øremerket. Man har gradvis redusert og fjernet støtteordningen over år, siden den ble en del av rammetilskuddet, noe som jeg har beskrevet i forslaget. Dette synes undertegnede er uheldig og støtter derfor forslaget fra Arbeiderpartiet og SV om en gjennomgang av praktiseringen av den regionale transportstøtteordningen. Undertegnede mener at differensiert arbeidsgiveravgift er et viktig distriktspolitisk virkemiddel. Det finnes undersøkelser og beregninger på at den differensierte arbeidsgiveravgiften på langt nær veier opp for de fordeler svensk og finsk transportnæring har av sin ordning med transportstøtte. Derfor er det viktig å legge til rette for bedre rammebetingelser for dem som har avstandsulempe som et negativt konkurranseforhold i forhold til konkurrenter. Det er derfor gledelig å registrere at flertallet i komiteen har vurdert problemstillingene i forslaget som så viktige og alvorlige at man ber Regjeringen foreta en grundig gjennomgang av rammevilkårene for næringslivet i distriktene, herunder også transportbedriftene. Dette må bety at man ikke bare skal tilpasse seg EU der man har ulemper, men også der man kan få fordeler. Derfor er det merkelig at ikke ESA har registrert denne konkurransevridningen mellom EØS-landet Norge og Sverige, som er med i EU. Man er jo ellers veldig snar til å reagere når det er motsatt. På denne bakgrunn må man kunne forvente at Regjeringen kommer med en grundig vurdering til høsten, slik at det så snart som mulig blir gjort de nødvendige grep for å rette opp den konkurranseulempen som er for bedriftene i distriktet.
Jeg viser til Arbeiderpartiets merknader i innstillingen, og tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet og SV.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har tatt opp det forslaget han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr 3.[[Votering, se side 3528]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til sakens ordfører, og 3 minutter til de øvrige talere. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker. – Dette anses vedtatt.
Først vil jeg rette opp en feil i innstillingen. På side 2 i annen spalte midt på siden står det: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet fremmer følgende forslag:…» Her skal Fremskrittspartiet ut. Innst. S. nr. 270 om en bedre bostøtteordning er et forslag fra representantene Magnhild Meltveit Kleppa og Ola D. Gløtvold. Forslaget innebærer flere endringer i dagens bostøtteordning: justere inntektsgrensene slik at flere kan omfattes av ordningenendre avkortingen av bostøtten ved stigende inntekt, slik at kurven ikke blir så brattinkludere enpersonshusholdninger i bostøtteordningen utover dem som har sosialhjelp som eneste inntektskilde over tid I tillegg er det under behandlingen i komiteen kommet fram følgende punkter som man også vil utrede, bl.a.: fjerning av kravet om at boligen skal ha lån i Husbanken som vilkår for å få bostøttespørsmålet om bostøtteordningen skal deles i to, en for pensjonister og en for barnefamilier og andre mottakere av bostøtteen vurdering av månedlige utbetalinger av bostøtten Komiteen er kjent med at det boligutvalget som har vært nedsatt, har kommet med en innstilling – NOU 2002:2 – og at Regjeringen på denne bakgrunn vil komme til Stortinget med en omfattende boligmelding høsten 2003. Det betyr behandling i 2004, og at virkningene først vil komme fra 2005. Det er lang tid. Et flertall i komiteen bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, som er et mindretall i salen, mener at etter at vi i lang tid har ført en debatt om fattigdomsbekjempelse der bostøtte er ett virkemiddel – et målrettet og treffsikkert virkemiddel som det er all grunn til å utvikle videre – må det være mulig å behandle bostøtten separat og før det Regjeringen legger opp til, med virkning først fra 2005. Og det haster med å få til bedre bostøtteordninger for dem det gjelder, slik at boutgiftene ikke tar mesteparten av inntekten – slik vi ser med dagens høye boligpriser – og man får enda mindre penger til andre utgifter. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener derfor det er fullt mulig å behandle bostøtten separat, og foreslår at det i budsjettet for 2003 legges opp til en gjennomgang av bostøtten med påfølgende endringer innbakt i budsjettet. Det vil bety endringer som vil få virkning fra 1. januar 2003. Det ville vært bra. Men det ser ikke ut til at vi får flertall for dette. Det vil ikke regjeringspartiene, og det vil ikke Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet snakker hele tiden om at de har omsorg og bekymring for de svakeste, for pensjonistene – og det er mange pensjonister som kommer inn under reglene om bostøtte. Men når Stortinget kan gjøre noe, nei, da haster det ikke så mye allikevel. Da har de tid til å vente, ja vente i flere år før positive endringer kan vedtas og gjennomføres. Det er utrolig, men det viser seg nå gang på gang. Representanten Torbjørn Andersen sier fra denne talerstolen i dag: «Når det gjelder prioritering av de fattige, er det slik at Fremskrittspartiet skal være den største garantist for å yte gode velferdstilbud og tilbud for øvrig for de grupper i Norge som ikke har så mange ressurser som andre grupper.» De som får bostøtte, er nettopp en slik gruppe, men da vil man ikke være med. Da blir også troverdigheten ved slike uttalelser bortimot null. Arbeiderpartiet vil også vise til det forslaget vi har fremmet om boligtiltak for ungdom og vanskeligstilte, som ligger til behandling i Stortinget, og som inneholder flere forslag om forbedringer av bostøtten. Det er umulig på denne korte tiden å gå inn på de enkelte forslag til forbedringer som et flertall i komiteen ber om blir vurdert i en helhetlig gjennomgang i forbindelse med budsjettet for 2003.
Et av Samarbeidsregjeringens satsingsområder er kampen mot fattigdom. Det er det i denne salen få som er uenig i viktigheten av. For 2000 mottok 110 000 husstander bostøtte en eller flere ganger. Av dem som mottok bostøtte, sier 60 pst. at den er helt avgjørende. Så langt er vi alle enige. Uenigheten begynner når Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet vil legge inn hva de selv har kalt bestillinger i budsjettet for 2003. Det ønsker de samtidig som Regjeringen vil legge fram en fattigdomsmelding for Stortinget til høsten, i år. I fattigdomsmeldingen vil bostøtten være et av temaene som tas opp. I tillegg til det vil boligmeldingen bli fremmet for Stortinget høsten 2003. Denne meldingen vil inneholde en fullstendig gjennomgang av hele bostøtteordningen. Bostøtten er en så viktig ordning at den ikke kan tas ut av sammenhengen. Det er kun i ovennevnte melding at bostøtten vil få den grundige gjennomgangen ordningen skal og må ha. Det vil være gjennom koblinger til fattigdom og boligspørsmål at bostøtten blir behandlet i sin rette sammenheng. Jeg tar derfor opp mindretallets forslag i innstillingen.
Peter Gitmark har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg vil på det sterkeste avvise den kritikk av Fremskrittspartiet som er kommet i denne sak, og vise til at vi er inne i en flertallsmerknad der det står at «Regjeringen har varslet en egen boligmelding i 2003 som oppfølging av Boligutvalgets innstilling … I denne meldingen bes Regjeringen foreta en fullstendig gjennomgang av bostøtteordningen med sikte på å vurdere ordningens struktur og regelverk, hvorvidt andre grupper enn dagens bør komme inn under ordningen samt vurdere hvordan ordningen kan gjøres enda mer treffsikker». Det er derfor ikke «hensiktsmessig å foreta en gjennomgang av bostøtten også i statsbudsjettet for 2003», slik mindretallet her legger opp til. Fremskrittspartiet vil derfor avvente en debatt om bostøtten når den tid kommer, og slik regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet legger opp til. Vi mener det er den beste løsningen. Da vil vi få en grundig gjennomgang av dette, og da er jeg ikke i tvil om at Fremskrittspartiet skal være med på å lage en bostøtteordning som er til hjelp nettopp for dem som trenger den mest i dette landet.
Jeg tenkte jeg skulle snakke litt om urettferdighet. Når et barn i en barnefamilie tjener penger, legges de til husholdningens samlede inntekt og fører til at en fattig familie får mindre bostøtte. Aleneforsørgere får trekk i bostøtten sin dersom de er under utdanning, fordi studielånet regnes som inntekt. Enslige menn som betaler høye barnebidrag, får ikke bostøtte fordi enslige er ekskludert fra bostøtteordningen. Hvis barnefamilier prøver å gjøre seg selvforsørgende og kjøper seg en borettslagsleilighet, men det viser seg at det ikke er Husbanken som har finansiert leiligheten, har de ikke rett til bostøtte. Færre omfattes av bostøtteordningen etter de innstrammingene som Regjeringen foretok til jul, og over hele landet er det færre folk som nå får bostøtte. Den bostøtten er for dårlig og må suppleres med mer kommunal bostøtte, og kommunene får også strammet inn sin økonomi. Når vi konfronterer Regjeringen med dette, sier de at de skal komme tilbake til Stortinget i forbindelse med boligmeldingen høsten 2003 eller i forbindelse med fattigdomsmeldingen til høsten. Men helt enkelt betyr dette at urettferdighetene i bostøttesystemet kommer til å forbli urettferdige i tiden som kommer. Vi gidder ikke å vente. Derfor har SV fremmet forslag sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet om at bostøtteordningen må gjennomgås nå fram til budsjettet for 2003. SV viste i forbindelse med forskjellsmeldingen at bostøtten er noe som fungerer veldig bra for å utjevne forskjeller. Regjeringens egen boligmelding anbefalte en økning i bostøtten på 500 mill. kr. At Regjeringen ikke er opptatt av å gjøre noe med bostøtten, er ikke noe rart. De har ikke råd til å gjøre noe med urettferdighet i budsjettene sine, fordi de er jo mer opptatt av å bruke pengene på skattelette og sabotere barnehagevedtak fra Stortinget! Men at Fremskrittspartiet, som utgir seg for å være de svakes forsvarer i samfunnet, ikke vil ta et løft, da tenker jeg: pinadø, altså! Så til Torbjørn Andersen som nettopp holdt innlegg her. Jeg ville gjerne bedt ham komme opp på Stortingets talerstol og forklare hvorfor han synes det er helt greit å vente med å gjøre noe med disse urettferdighetene. Kan han komme opp og fortelle hvorfor han mener at dersom han bygger et hus uten husbankfinansiering, så skal folk som bor i det huset, ikke ha rett til bostøtte? Kan han forklare hvorfor han mener at enslige menn, fordi de ikke har omsorg for sine barn, ikke skal kvalifisere for bostøtte? Kan Fremskrittspartiet se den 14 år gamle gutten som går med avisene for å få lommepenger, inn i øynene å si: Når du går med avisene, må du også være med på å betale husleien til familien din? Det er mulig Fremskrittspartiet synes det er rettferdig. Det synes ikke jeg. Jeg er utålmodig , og jeg har lyst til å gjøre noe med dette allerede i budsjettet for året som kommer.
Presidenten har stor sans for engasjement, men vil gjerne bidra til at det parlamentariske miljøet synker hen over representanten, og «pinadø» er altså ikke et parlamentarisk uttrykk.
Kristeleg Folkeparti meiner at bustøtta er eit treffsikkert verkemiddel for å utjamna forskjellar og nedkjempa fattigdom. Derfor vert bustøtteordninga sjølvsagt ein viktig del av ei stortingsmelding om fattigdomsnedkjemping som kjem til hausten allereie. Det er ikkje lenge til. Det er rett rundt hjørnet. Og då vert det også rikeleg høve til å meina noko om korleis bustøtta bør endrast og innrettast. Det er ingen grunn for opposisjonen til å vera uroleg for Regjeringas vilje og evne til å fokusera både på bustadpolitikk og nedkjemping av fattigdom. Samarbeidsregjeringa klarte alt i sitt første budsjettforslag å prioritera nedkjemping av fattigdom, noko som Stoltenberg-regjeringa i sitt budsjettforslag slett ikkje hadde den same fokuseringa på. Kristeleg Folkeparti meiner også at det er behov for ei omfattande behandling av bustadpolitikken, og Regjeringa vil i den samanhengen koma med ei bustadmelding neste haust. Det er ikkje lenge til det heller. Om vi skal gjera det skikkeleg, treng vi faktisk litt tid. Dette er eit omfattande politikkområde. Det er lite føremålstenleg å la det verta ein del av budsjettbehandlinga til hausten. Eg anbefaler mindretalsforslaget, som etter alt å døma får fleirtal her i salen.
Dette er ikkje tidspunktet for å dra opp den store bustadpolitiske debatten, men nokre korte merknader frå Senterpartiet, sidan det er eg som har fremma dette forslaget som er til behandling no. Hovudspørsmålet i dag er om Stortinget skal bestilla ein gjennomgang av bustøtta i budsjettet for 2003. Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti må ta eit stort ansvar for at så ikkje skjer. På spørsmål til leiaren i Boligutvalget, Kristian Wibe, om kva som det no hastar mest med å følgja opp, var svaret klart: Sørg for ei utviding av moglegheitene for bustøtte. Ei melding i 2003 står i sterk kontrast til påstått engasjement for å gjera noko for dei som har det vanskeleg no. NOU 2002:2 er svært tydeleg i forhold til kva det betyr å få dekt sine bukostnader. 60 pst. svarar i ei undersøking frå 2002 at bustøtta var heilt avgjerande for om dei hadde moglegheit til å behalda bustaden. 33 pst. svarte at den betyr mykje. Det går fram av forslaget, og det går fram av innstillinga, at ein no ber om ei avklaring på om fleire kan verta omfatta av ordninga, om ein skal gå for ei heving av inntekta – ikkje så bratt inntektskurve – og noko som er avgjerande viktig å sjå nærmare på, er om ein skal inkludera éin-personshushalda. I dag er det slik at det er somme som har så dårleg standard på bustaden sin at dei ikkje får stønad til å dekkja sine utgifter av den grunn. Det ville jo ha vore svært viktig å få dei med i ei slik vurdering. Anita Apelthun Sæle hadde nokre roande ord her. Eg synest ikkje dei var overtydande – slett ikkje sett i forhold til det som statsråden skriv i eit brev der ho vurderer dette forslaget, at ho finn det nødvendig å peika på at bustøtteordninga har både positive og negative sider i forhold til incentiv for å skaffa seg arbeid. Eg synest faktisk begge delar er viktig, både å engasjera seg for at fleire skal få arbeid, og at fleire skal få dekt sine utgifter til bustad – noko som er eit avgjerande og viktig grunnlag for livet i kvardagen. Og eg synest rett og slett at det er trist at Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet ikkje kan vera så framsynte at dei ber om ei slik vurdering i budsjettet for 2003.
Det er ikke for å starte en debatt utenom dagsordenen, men jeg tror det er litt forskjellige norsk-etniske varianter av hva vi synes er støtende. På bergensk er «pinadø» et helt vanlig uttrykk. Jeg vet ikke om jeg ville anse det som særlig uparlamentarisk. Så til saken om bostøtte. Ja, det er urettferdigheter i bostøtteordningen. De urettferdighetene har vi diskutert lenge. Boligfinansieringsavgrensningen har f.eks. vært en urettferdighet som alle partier på Stortinget har vært opptatt av, men som ingen så langt har klart å finansiere i sine alternative budsjetter. Jeg skjønner at det haster å få gjort noe med dette, men jeg vil faktisk si at ikke alle disse temaene er nye. Regjeringen kommer tilbake til bostøtteordningen i flere omganger. Vi kommer tilbake til spørsmålet knyttet til fattigdomspolitikken i forbindelse med handlingsplanen mot fattigdom. Der er det viktig å ha bostøtte som et element, for bostøtten er treffsikker for dem som har det vanskeligst. Og det er helt klart at alle de temaene som har vært tatt opp her, vil etter hvert også bli berørt både i denne sammenhengen og i forbindelse med boligmeldingen Jeg synes på mange måter at det har blitt slik at med en gang det kommer en ny NOU, tar vi ut biter av den og fremmer det som forslag i Stortinget. Nå følger vi det opplegget som et enstemmig storting faktisk mente da vi behandlet forslaget fra Bondevik I-regjeringen, nemlig at vi skulle ha en helhetlig gjennomgang av boligpolitikken, også på disse virkemiddelområdene. Og det er behov for en helhetlig gjennomgang – det er klart at bostøtten fungerer best sammen med en del andre boligpolitiske virkemidler – hvor vi kanskje ikke bare ser på bostøtten, men også på boligtilskuddsordningen. For innenfor de sosiale bolighandlingsplanene i kommunene kan noen flyttes, slik at de fra å være i en leiesituasjon kan gå over i eiermarkedet og dermed få en tryggere situasjon – en kombinasjon av disse tingene. Det er klart at vi også må se dette i forhold til en fattigdomsstrategi. Vi skal ikke lage sosiale ordninger som gjør at noen mennesker blir sittende igjen i en fattigdomsfelle. Det kan man fort gjøre hvis man har en bostøtteordning som ikke tar hensyn til hvilke incentiver man har for å være i arbeid, og hvordan det slår ut hvis man er i jobb. Det har også noe å gjøre med hvilken respekt en slik ordning får hvis noen mennesker i dette landet får mer ved å motta ulike typer sosiale ytelser og bostøtte samtidig, enn de som er i full jobb. Derfor tror jeg det vil være feil ikke å se på den arbeidslinjen som storparten av Stortinget er enig om. Vi må også se hvordan bostøtten virker i den sammenhengen. Derfor kan deling av bostøtten, med litt ulike regler, være riktig. Men jeg må minne om at før 1997 var faktisk bostøtten to forskjellige ordninger. Og noen partier i Stortinget stemte faktisk imot å slå den sammen, fordi det kunne medføre problemer. Men Regjeringen kommer tilbake. Vi kommer til å belyse alt dette, men i sammenheng med andre ting, og ikke bare bostøtten alene.
Presidenten vil bare bemerke til statsråden at vi har forskjellig dagligtale, både fra Nordland og Hedmark, som kanskje likevel ikke passer i dette hus. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 3528]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Presidenten vil foreslå at taletiden begrenses til 5 minutter. – Det anses vedtatt.
Presidenten har lest opp forslaget, som er saken: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for at man i FN starter arbeidet med en revisjon og fornying av flyktningkonvensjonen.» Det burde egentlig være åpenbart at det er et behov for dette. Flyktningkonvensjonen er fra 1951, den ble basert på erfaringene fra 2. verdenskrig da den ble laget. Vi ser at denne flyktningkonvensjonen nå misbrukes av mange i de aller fleste land. Der hvor vestlige land har søkt å få en begrensning og en regulering av sin innvandring, er det nå bl.a. iverksatt en massiv menneskesmugling og omgåelse av lovgivningen for å prøve å få opphold under dekke av å late som at man er flyktning og kommer inn under Flyktningkonvensjonen. Det er i alle europeiske land nok av eksempler på denne strømmen, og på hvor desperate mennesker er. Og det kan jeg ha stor forståelse for når vi vet hvor vanskelig det er i mange land. Men det er ikke nok til at man kan la være å foreta en regulering, og her er det ganske åpenbart behov for det. Det vises i den allmenne debatt ofte til flyktningkonvensjonen. Når det i Norge er prognosert at 18 000 kommer hit dette året, for så i henhold til denne Flyktningkonvensjonen å søke om opphold som flyktning, vet vi at alle disse asylsøkerne ikke er reelle flyktninger. Når det kommer folk på forskjellige forbryterske måter, må man ikke kunne påberope seg denne konvensjonen. Vi har sett de siste dager at det er personer som er tatt for flykapring – en av de verste terrorhandlinger som fins – som etter å ha sonet en altfor liten straff for dette i et annet land likevel er kommet til Norge og har fått opphold og snakker om seg selv som flyktninger – og viser til konvensjonen. Behovet for å revidere denne Flyktningkonvensjonen er relativt åpenbart etter min oppfatning. Det fremgår også av et brev jeg har fått fra statsråden i dag, at det ikke er så klart at man i et land ikke har adgang til å utvise personer som ikke har fått opphold, eller som har søkt asyl og ikke får det, og sende dem tilbake til eget land. Man sier ofte at det ikke kan gjøres fordi den det gjelder, risikerer dødsstraff. Det er også en del som nå har vært misforstått, og det er meget uklart etter det brevet som jeg har mottatt i dag fra statsråden. Særlig når det gjelder de nevnte to kaprere som har fått opphold, vil jeg for så vidt skyte inn og spørre statsråden om hun virkelig aksepterer at UDI har en direktør som til de grader viser mangel på fornuftig skjønn, mangel på evne til å forstå hvordan man skal opptre. At vedkommende kan fortsette som direktør etter å ha gitt opphold til to flykaprere, er meg komplett ubegripelig. Vi har da vel allmenngyldige bestemmelser om kompetanse og evne til å utvise et fornuftig skjønn, undersøke saker, sette seg inn i saker – noe som her åpenbart ikke er tilfellet for vedkommende som har denne stillingen. Jeg vil også be om å få en bekreftelse fra statsråden på at Regjeringen i et av de første møter til høsten vil overlevere til Odelstinget eller til Stortinget et forslag om at i vanskelige saker skal styringen tas tilbake til departementet og det politiske miljø, og ikke sånn som nå hvor flertallet, alle unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, dessverre overførte ansvaret til UDI. Det har også med konvensjonen å gjøre når det gjelder å være veldig klar på dette med utvisning og også hva som er kriteriene for utlevering. Det er en del av begrepene i flyktningkonvensjonen jeg nå snakker om. Det har vært hevdet at man ikke kan utvise eller utlevere personer til land som har dødsstraff i sitt system. Det er feil, hvis man tenker på utleveringsloven. I utleveringsloven § 1 står det: «Den som i fremmed stat er siktet, tiltalt eller domfelt for straffbar handling, og som oppholder seg her i riket, kan utleveres etter bestemmelsene i denne lov.» De to kaprerne jeg har snakket litt om, er ikke tiltalt eller siktet eller har dom i Iran for noe som helst. De er vanlige iranske borgere som har sonet ferdig en straff, og de risikerer ikke noe spesielt, hvis det ikke er noe annet de har gjort i Iran som eventuelt kan medføre risiko for dem. Denne praktiseringen fra UDIs direktør betyr at enhver som kommer fra et land som i sin lovgivning har en mulighet for dødsstraff, kan hyle om asyl i Norge og være garantert å få varig opphold uten å ha gjort noe som helst annet galt, fordi man altså i hjemlandet praktiserer dødsstraff. Jeg håper at statsråden kan svare på et par av de spørsmålene jeg har tillatt meg å stille. Og så regner jeg faktisk med etter det som har skjedd, at det er flere enn Fremskrittspartiet som stemmer for at vi får nødvendig initiativ til en revisjon av Flyktningkonvensjonen.
La meg begynne med å henvise til debatten under Odelstingets behandling av selve loven, da dette forslaget ble tatt opp. Der omtalte jeg også dette forslaget. Dette er et forslag som er kjent, det er ikke første gangen Fremskrittspartiet fremmer et slikt forslag i Stortinget. Høykommissæren for flyktninger foretok i forbindelse med 50-årsjubileet for Flyktningkonvensjonen en gjennomgang og en evaluering av hvorvidt konvensjonen i seg selv fortsatt var en brukbar konvensjon i forhold til det nye flyktningbildet. Det de selv kom til da, og som fikk tilslutning fra undertegnerne av konvensjonen på et møte som jeg deltok på i Genève før jul i fjor, var at konvensjonen var anvendelig, den var brukbar. Vi tok opp ulike problemer knyttet til asyltilstrømningen, men man mente at regelverket som ligger i konvensjonen, var godt nok til å løse problemene, og man ønsket derfor ikke å sette i gang i en ny, stor gjennomgang. Jeg vil derfor synes at det er litt rart å komme tilbake igjen med norske synspunkter nå på hvordan dette skal være. Det vi sa da, var i tråd med det Stortinget tidligere har sagt. Jeg mener faktisk at vi innenfor konvensjonen nok kan løse noen av asylankomstproblemene våre bedre enn det vi har gjort så langt. Jeg kan da også glede representanten Hagen med at vi ikke lenger antar at det er 18 000 asylsøkere som kommer i år. Tallet går ned for tiden. Et sted mellom 15 000 og 16 000 ser det ut til å bli etter de siste asylankomstanslagene. Så noen av de innstramningstiltak som har vært gjort, har kanskje virket. Eller så har det skjedd andre ting. Jeg vil aldri ta rosen for at vi har fått til dette på egen kjøl gjennom de tiltakene som vi har foretatt, men for øyeblikket er det noe mindre ankomst. Vi står imidlertid foran en sommer, som gjør at vi ikke kan garantere at det fortsatt blir sånn. I fjor sommer hadde vi jo en eksplosjon, ikke minst fra Bulgaria. Så til spørsmålet knyttet til om jeg har tillit til UDI-direktørens vurderinger. Jeg har sagt at jeg mener at man ikke har utnyttet det handlingsrommet som kunne ha vært i denne saken ved at man hadde hatt en politisk behandling. Man kunne ha trukket inn Utenriksdepartementet for å finne andre avtaler og få garantier fra de landene vi eventuelt ville sende tilbake igjen til, ikke minst i forhold til at vi hadde en avtale med Russland. Likevel mener jeg at det – så langt vi har gått igjennom saken nå – ikke er gjort noen lovbrudd, det er ikke gjort noen regelverksbrudd, det er ikke gjort noen ting som kan tilsi at det ikke er et korrekt vedtak ut fra det regelverket som UDI har å gjøre med. Men vi mener altså at det er et annet handlingsrom som burde vært utnyttet, og som vi i fremtiden må skjerpe inn at skal utnyttes. Derfor må vi ha noe bedre mulighet til kommunikasjon. Vi ser nå på om vi i fremtiden bør ha endringer i kommunikasjonen og muligheten til å være i forkant av sånne vedtak, som gjør at en statsråd eventuelt kan skrive ut en forskrift, som loven i dag sier at er den måten man kan instruere på, og om det kan gjøres innenfor det lovverket som finnes i dag, eller om vi må ha en ytterligere endring av lov- og regelverk. Jeg lover å komme tilbake igjen til Stortinget med en gjennomgang av dette – jeg kan ikke love at det blir ved første møte til høsten! Dette henger også sammen med den evalueringen vi har av Utlendingsnemnda, for å se hvordan systemet egentlig fungerer. Men jeg tror nok at vi har behov for et hastearbeid for å se på om det er et større handlingsrom innenfor loven, eller om vi må gjøre lovendringer sånn som det er. Så vi lover å komme tilbake igjen med en gjennomgang av dette i løpet av høsten og av det løpet som eventuelt blir hvis vi også kommer med ytterligere lovendringer. Men jeg tror vi må bruke noe mer tid enn en eller to dager på å bestemme oss for akkurat hvor vi skal plassere oss, og hvor stort rom det eventuelt finnes i loven. Så til spørsmålet om at man ikke kan sende tilbake igjen. Det brevet vi har sendt til representanten Carl I. Hagen, er nok riktig i den forstand at Flyktningkonvensjonen i seg selv har noen unntak for å kunne returnere også til land med dødsstraff. Men det er sånn at vi også har Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, og den har så langt blitt praktisert slik i Norge og av Menneskerettighetsdomstolen selv at man ikke sender noen tilbake til et land hvor det er fare for dødsstraff. Jeg er enig i at vi ikke kan påberope oss dette i en hvilken som helst sak, det må sannsynliggjøres at man vil kunne risikere dødsstraff. Og vi har altså muligheten for politisk å inngå avtaler, som vi gjorde med Russland. I forbindelse med utsendingen av flykaprerne til sikting og domsbehandling i 1994, hadde man en avtale om at russerne ikke skulle bruke dødsstraff. Det er fullt mulig med noen politiske handlingsparametre som gjør at man ikke nødvendigvis skal konkludere med at selv om det finnes dødsstraff i et land, kan man ikke sende hjem. For det er mulig å få garantier.
Det er riktig som statsråd Solberg sier, at det forslaget som vi nå skal stemme over, ble debattert da Odelstinget hadde saken oppe til behandling. Det ble gjennomgått da. Fra SVs side finner vi ingen grunn til at dette spørsmålet skal reises fra norsk side, sjøl om Fremskrittspartiet har et helt annet syn på hvem som er verdige flyktninger, enn SV har. Vi velger å forholde oss til de internasjonale avtaler vi har. Så til den saken som jeg antar er grunnen til at representanten Hagen velger å bruke talerstolen her i dag på dette temaet. Det er en uhyre vanskelig sak som har kommet opp. Prinsippene om ikke å sende mennesker tilbake til dødsstraff eller tortur er viktige. Det dreier seg ikke om vi liker disse personene eller ikke, om man har noen som helst aksept for hva som har skjedd eller ikke, men om et prinsipp. Det er jo når det er som vanskeligst, prinsippene er viktigst. Hvis man ikke greier å holde dem da, er det ikke prinsipper, da har man bare pragmatisme igjen. Jeg er enig med statsråden i at handlingsrommet på forhånd ikke var utnyttet, og at det burde vært det. Når statsråden nå igjen konkluderer med at det ikke er begått noen feil, mener SV at det riktigste hadde vært da å stå bak den avgjørelsen som er tatt, og ikke fortsette å gi signaler som kan tolkes som om man egentlig er uenig. SV har også vært kritisk til det systemet som har vært etablert nå, der det politiske miljøet nesten har kastrert seg sjøl i forhold til alle disse typer spørsmål. Vi er enig i at det bør være et system der man ikke politisk skal gå inn i alle enkeltsaker, men der prinsippsaker bør kunne håndteres mye mer smidig enn man har gjort til i dag. Det signaliserer Regjeringen at den kan tenke seg når det gjelder forholdet som vi nå har fått på plass i utlendingsloven, der det nå skal utarbeides en forskrift for hva som skal kunne gi grunnlag for asyl eller opphold på humanitært grunnlag. Det er en mulighet der Stortinget kan be Regjeringen om å agere, eller der Regjeringen kan agere på eget initiativ når man ser at noe blir feil. Det bør også bli et system der man greier å håndtere slike saker på en skikkelig og ordentlig måte på forhånd, før de kommer ut slik som denne har gjort, for det er ikke noen tvil om at dette er en sak som ikke gjør det lettere for dem som trenger asyl. Her er det et rom innenfor loven som bør bli brukt også til fordel for noen av dem som nå får nei, som så absolutt burde fått lov å bli. Vi ser også fram til vurderingen av Utlendingsnemnda, som SV har bedt om lenge, og som Regjeringen nå sier skal komme. For norsk politikk på dette området har jo fått utvikle seg gjennom praktiseringen av bestemmelsene gjennom UDI og departementet før, og nå gjennom Utlendingsnemnda, uten at man har fått innsyn i hva som faktisk har skjedd, og om rettspraksis utvikler seg i tråd med det som man politisk sett mener er riktig, og det som det er politisk flertall for. Vi ser fram til det, fordi vi ønsker et system der Norge forholder seg til sine forpliktelser når det dreier seg om å ivareta flyktninger både når det gjelder asyl og humanitært grunnlag – at vi skal greie det i de sakene som vi alle har hjertet vårt med i, men at vi også skal greie å forholde oss til disse prinsippene når sakene er vanskelige. Da er det imidlertid også viktig at Regjeringen nå i ettertid ikke gir doble signaler, men står fast ved at den beslutningen som forvaltningen tok i denne saken, er riktig. Det tror jeg er den eneste rette måten å håndtere det på.
Ein kort merknad frå Senterpartiet si side, sidan Framstegspartiet no har teke opp ei sak som eigentleg var ferdigdrøfta i Odelstinget og oversend til Stortinget derfrå. Aller fyrst til Flyktningkonvensjonen. Vi stiller oss bak den vurderinga som statsråden her har gitt i høve til om Flyktningkonvensjonen er ein tenleg reiskap i dag, som han var det den gongen han vart grunnlagd. Vi ser ingen grunn til å overprøva FN sine eigne vurderingar av dette, og vi har forstått så langt av Framstegpartiet sitt engasjement at det som har vore deira ynske, er her å ta opp ein stor debatt om innsnevring av omgrepet «flyktning». Så til den vanskelege saka, som eg skjønar er grunnlag for det spørsmålet som er stilt i dag. Frå Senterpartiet si side skal det vera klart at det er ingen som skal kapra seg til opphald i Noreg. Samtidig skal prinsippet om at ingen skal sendast tilbake til tortur og død, stå fast. Denne saka har vist at det er nødvendig med ein gjennomgang i høve til det politiske ansvaret som statsråden har for korleis lovverket blir utøvt. Ho har det politiske ansvaret. I denne saka synest det å ha vore høgst nødvendig med politiske konsultasjonar, og det er viktig at ho følgjer opp dei initiativa som har vore varsla i høve til å ha rutinar som gjer at slikt kan føregå i prinsipielt viktige saker. For vår del vil vi leggja til at det gjeld òg, slik vi ser det, i høve til ankesaker. Fleire av oss blir kontakta om saker som det blir stilt spørsmål ved avgjersler på ute i ulike lokalsamfunn, særleg når barnefamiliar i vanskelege situasjonar blir sende ut av landet. I prinsipielt viktige saker som gjeld korleis ankar skal handterast, synest vi det er viktig å drøfta gjennom på kva måte ein kan styrkja rutinane, slik at òg det politiske ansvaret på det området har kanalar som gjer at det ansvaret kan utøvast. Eg vil i tråd med det eg har sagt, be Senterpartiet si gruppe avvisa forslaget frå Framstegspartiet.
Det er riktig at det ikke er første gang Fremskrittspartiet fremmer dette forslaget. Men kanskje har det aldri vært så aktuelt som nå for de andre partiene seriøst å vurdere å støtte Fremskrittspartiets forslag. Situasjonen er alvorlig, og det er selvfølgelig vanskelig når en får slike saker som dette. Men det burde ikke være vanskelig, tror jeg, for Norge å ta opp denne saken igjen. EU har i helgen et toppmøte i Sevilla, og jeg tror nok at jeg kan garantere overfor Stortinget at denne saken er et aktuelt tema på det toppmøtet. Jeg har i hvert fall blitt intervjuet i denne sammenheng i dag, så EU er faktisk klar over situasjonen. Og jeg kan melde til Det norske storting at de jeg har snakket med i dag, er sjokkert over at Det norske storting ikke er klar over hvilke personer som får opphold i Norge. En slik praksis er de sjokkert over. Det er mulig at statsråden mener at konvensjonen er dekkende, men problemet er jo at i Norge praktiserer vi denne Flyktningkonvensjonen på en helt merkelig måte. For vi blander begrepene. Hvis vi hadde forholdt oss til FNs egne definisjoner på en flyktning, hadde det ikke vært noe problem. Men i Norge siler vi ut asylinstituttet for å bruke det til å gi opphold til folk på flukt. FN er helt klar på dette når de snakker om verdens 40 mill. flyktninger. Det er 25 mill. mennesker som er på flukt i eget land. De resterende har flyktet over landegrensene. De menneskene som har flyktet fra sitt eget land til et annet land i FNs regi, er flyktninger etter FNs definisjon. Mens de menneskene som på eget initiativ beveger seg til Norge og kakker på døra og ber om opphold, er asylsøkere. Og da skal de også behandles som asylsøkere. Men i Norge gir vi dem opphold på humanitært grunnlag, på basis som flyktning. Det er det som er feil i Norge. Og akkurat dette ønsker jo Det norske storting å utvide. Vi ønsker å bruke asylbegrepet også om folk som er forfulgt på andre måter, eksempelvis på grunn av kjønn. Det har Stortinget nylig sagt. Derfor er det enda viktigere at vi får definert hva som er en flyktning, og hva som er en asylsøker. Statsråden prøver på en måte å roe ned det alvorlige i situasjonen ved å si at det nå bare ligger an til 15 000–16 000, men det er bare å se på situasjonen fra i fjor. Det var heller ingenting i fjor på denne tiden som tilsa at vi skulle få 15 000. Men det er nå de kommer. Kanskje kan det være at vi får en litt mindre tilstrømning nå når vi faktisk har en debatt, og har hatt en debatt over lang tid. Så over til den saken som har vært så vanskelig for mange. Jeg ser ikke at den saken er vanskelig lenger. Hvis vi mener at den er vanskelig, sår vi på en måte tvil om de iranske myndighetene og den norske ambassaden, som har konkludert med at det ikke er noen fare å sende de menneskene til Iran. Og det vil ikke Fremskrittspartiet være med på. Det er klart og tydelig sagt derfra at det ikke er noen fare for liv og helse forbundet med å sende dem tilbake til Iran. Og en annen ting: Det er jo slik nå at i hvert fall har undertegnede i løpet av dagen fått signaler om at det er flere kriminelle som har fått opphold i Norge, men at UDI ikke vil tilkjennegi hvilken kriminell handling disse har gjort. De bekrefter imidlertid at det er flere som har fått opphold i år. Det er altså én til to personer i år, og så vet vi da ikke hvor mange som har fått opphold i 2000 eller 2001. Dette er meget alvorlig. Det er meget alvorlig at det norske folk og Det norske storting ikke får vite hvilke personer som får opphold i Norge. Derfor må Fremskrittspartiet be statsråden om å sette i gang en granskning av hele UDI. Hele UDI må granskes, og det tilbake i tid. Vi kan ikke akseptere at direktør Nordby i dag igjen står fram og sier rett ut at han ville ha gjort det samme vedtaket igjen. Da står han altså fast på at det han har gjort, er riktig, uaktet at beslutningen er gjort på feilaktig grunnlag. Og det er en alvorlig situasjon for en person i en slik stilling. Så jeg ber statsråden videre vurdere direktør Nordbys stilling. Det kan verken være i Regjeringens eller Det norske stortings interesse at Nordby nå fortsetter i sin stilling.
Norge må selvsagt opptre i samsvar med våre internasjonale forpliktelser, herunder våre forpliktelser i spørsmål om tilbakesending med fare for dødsstraff. Den aktuelle saken om opphold for personer som har utført flykapring, reiser spørsmål av prinsipiell karakter som åpenbart bør underlegges en prinsipiell politisk vurdering. Saksbehandlingssystemet må innrettes slik at slike prinsipielle politiske vurderinger blir foretatt i denne type saker. Jeg har ikke noe å bemerke til statsrådens uttalelser om manglende saksbehandling i den aktuelle saken, om ønskene om en bredere prinsipiell politisk vurdering og behovene for å vurdere saken i et bredere lys. Arbeiderpartiet forutsetter også at statsråden vurderer grunnlaget for også i den foreliggende saken å foreta en slik prinsipiell politisk vurdering, slik hun også har uttrykt ønskeligheten av. For øvrig vil jeg i forhold til det forslag som foreligger i den sak som nå er til behandling, rå Arbeiderpartiets gruppe til å stemme imot, og viser til statsrådens redegjørelse om saken.
Jeg konstaterer med bedrøvelse at samtlige øvrige partier som har hatt ordet – det inkluderer også statsråden – ikke synes det er noe grunnlag for å foreta seg noe overfor UDI-direktøren, på tross av at flere har sagt at denne saken burde vært lagt frem for departementet, fordi den var en prinsipiell sak, før avgjørelsen ble truffet. Det ble ikke gjort. Det vil heller ikke bli gjort for fremtiden, fordi UDI-direktøren – så vidt jeg har oppfattet ham – ville gjort det samme om igjen, altså latt være å legge saken frem for politisk ledelse. Han ville truffet den samme avgjørelsen og foretatt de samme uakseptable skjønnsmessige vurderinger. Det ingen har forsøkt å fortelle oss og det norske folk, er: Hvor i all verden har man det fra at disse to flykaprerne skulle risikere dødsstraff hvis de ble sendt til Iran? Det foreligger meg bekjent ingen siktelse, sak eller tiltale mot dem i Iran. Etter vår egen ambassades vurdering risikerer de ingenting i Iran. Er det bare fordi Iran har dødsstraff i sitt arsenal av straffereaksjoner dette har skjedd? Hva er det disse to risikerer dødsstraff for? Er det slik at enhver iraner som har kommet til Norge og søkt asyl, og som ikke får asyl og ikke får opphold og skal returneres til Iran, ikke kan returneres fordi det landet har dødsstraff for visse forbrytelser? Det ville være helt meningsløst. Det er også i FNs konvensjon helt klart at flykaprere er det unntak for. Det står det i brevet fra statsråden til meg i dag. Det er unntak i artikkel 1 F. Det samme gjelder terrorister. Og hvis det ikke er det, burde det være det. Men jeg konstaterer at resten av Stortinget synes det er i orden. De har noen kritiske synspunkter, men i hovedsak tiltrer de at direktøren blir sittende og fortsetter på samme måte som tidligere, og aksepterer at disse to kaprerne blir værende i Norge, og igjen gjør Norge til litt spott og spe ute i Europa, hvor dette stort sett ikke ville vært en vanskelig sak, fordi man er enig om at flykaprere skal ikke få opphold – punktum! Det er også Fremskrittspartiets standpunkt. Dette er ikke en vanskelig sak. Det er ikke akseptabelt at flykaprere får opphold i Norge, og særlig ikke når det er opphold på humanitært grunnlag fordi vi skal synes synd på flykaprerne. Her er verden, i Norge, snudd på hodet.
La meg bare få lov til å si to ting til representanten Hagens innlegg nå. Det er altså ikke slik at UDI-direktøren sier at han ville gjøre akkurat det samme på nytt igjen. UDI-direktøren har i samtale med meg og til media sagt at han ser at det burde vært gitt informasjon til politisk ledelse om dette, og at vi har et behov for å skape et handlingsmønster i forhold til prinsipielle saker som man ser skaper store politiske, eventuelt store økonomiske konsekvenser, og at det er en dialog som må opp. Vi må også se hvor sterkt dette skal gjøres, som jeg sa tidligere, om det også betyr at vi må gjøre noe i forhold til det lov- og regelverksystem vi har knyttet til dette. Det at man ikke gir opphold med status som flyktning etter Flyktningkonvensjonen, er jo nettopp det UDI har gjort. De har altså avslått deres søknader om asyl. Disse personene har altså ikke blitt flyktninger, nettopp fordi de har begått en kriminell handling, som gjør at de ikke faller inn under kategorien, og man har nettopp brukt denne artikkel 1 F. Men så er det da det andre spørsmålet, som selvfølgelig kan diskuteres, men hvor det er en vurdering i UDI som ikke går på at man nødvendigvis vil bli straffet på nytt igjen for flykapringen, men som går på at disse personene ved en retur til Iran ville bli oppfattet som fiender av staten Iran – og for det området er det altså mulig å bli utsatt for dødsstraff i Iran. Iran er ikke et land Norge synes skårer høyt på menneskerettighetsstatistikken generelt sett. Det har jeg lyst til å si. Men det som altså var handlingsrommet, og som har vært min kritikk, er at vi gjennom politiske samtaler kunne ha løst dette. Disse personene har altså vært i Danmark. De har fått tålt opphold i Danmark. Til tross for den strenge innvandringspolitikken som Danmark har, har man valgt ikke å sende disse tilbake til Iran, men gitt dem tålt opphold. Det betyr at de fikk lov til å bli i Danmark uten status. Men det hadde altså vært mulig for oss å ha en politisk kommunikasjon med danske myndigheter, med Russlands myndigheter, også eventuelt med aserbajdsjanske myndigheter. Det er det rommet vi burde ha utnyttet, og som vi i fremtiden må sørge for at vi utnytter i denne typen vanskelige saker. For jeg er helt enig med representanten Hagen i én ting: Vi skal ikke akseptere flykapring. Vi skal heller ikke akseptere at vi får et rykte på oss som å være et fristed for folk som har begått flykapringer, ved at vi ikke bruker det handlingsrommet vi har til nettopp å sørge for avtaler med andre land og returnere folk, men innenfor våre menneskerettighetsforpliktelser.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3529]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3530]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3530]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 5 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, Høyre 10 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Regjeringen varslet allerede i sitt korrigerte statsbudsjett at det var behov for å komme tilbake i revidert budsjett med en fornyet vurdering av økonomien i sykehussektoren, fordi det var et behov for å høste erfaring med reformen. Det er dette denne saken nå følger opp. Gjennom denne saken er det etablert en bred enighet om bevilgningsnivået og kravet om effektivisering. Jeg er spesielt glad for at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet i samråd med departementet har lagt grunnlaget for en produksjonsvekst i 2002 på i underkant av 1,5 pst. Hvis en ser revidert nasjonalbudsjett under ett, er det ikke tvil om at det er pasientene som er vinnerne. Underveis i behandlingen fikk vi informasjon fra departementet om at det har vært en positiv utvikling på sykehusene. I 1. tertial 2002 er det indikert en aktivitetsvekst på 1,8 pst. sammenliknet med samme periode i 2001. Pr. 6. juni 2002 er det 12 000 færre pasienter på ventelistene sammenliknet med årsskiftet, og den gjennomsnittlige ventetiden har gått ned med sju dager på samme tid. Det viser at sykehusreformen allerede begynner å gi positive resultater for pasientene. Men en annen viktig begrunnelse for reformen var også å få en mer effektiv drift i helsevesenet. Det var en bred enighet om målsetting – mer behandling for hver krone. Derfor har også komiteen sluttet seg til Regjeringens krav om effektivisering på sykehusene. Kravene er betydelige, og det er derfor viktig å gi sykehusene et balansekrav først i 2003, med en økt ramme for driftskreditt på 1 milliard kr. Spesielt i en periode med så sterk produksjonsvekst som vi er inne i nå, er det viktig at foretakene har god kostnadskontroll. Fordelingen av basisbevilgningen for 2002, og i denne saken, bygger i hovedsak på historiske tall. De ulike foretakene har over tid blitt utsatt for ulike omstillings- og effektiviseringskrav. Dette gjenspeiles dermed i denne fordelingen. Det betyr, som komiteen sier i sin merknad, at omstillings- og effektiviseringspotensialet er ulikt mellom helseforetakene. Opptrappingsplanen for psykisk helse innebærer en helhetlig styrking av det psykiske helsetilbudet. Dette er som det fremkommer av proposisjonen, et område som statsråden har en spesiell oppmerksomhet på gjennom styringssignalene til helseforetakene. Den siste gjennomgangen viser at samtlige regionale helseforetak holder aktivitetsnivået for 2001, og de øremerkede tilskuddene kommer i tillegg for å realisere ny aktivitet. Komiteen er enig med statsråden i at det er viktig å følge dette spesielt opp i forhold til foretakene. Utvalget som gav sin innstilling til Helsetilsynet i 2001 om nyfødtomsorgen, har skapt mye uro omkring tilbudet til de minste og mest ressurskrevende for tidlig fødte. Dette er en pasientgruppe som på lik linje med andre må sikres et godt faglig tilbud. Men komiteen slår allerede nå fast at det ikke skal være kun regionsykehus som skal ha dette tilbudet. I samsvar med brevet til komiteen fra helseministeren pekes det på at det er utviklet gode faglige miljøer i enkelte av sentralsykehusene. Den endelige konklusjonen vil bli trukket i forbindelse med budsjettbehandlingen høsten 2002. Det har vært mye debatt om finansieringen av tilbudet om assistert befruktning. Jeg er derfor glad for at regjeringspartiene i samarbeid med Fremskrittspartiet kom fram til en løsning som nå får tilslutning fra en samlet komite. Ordningen innebærer en egenandel på 18 000 kr, som gir inntil tre forsøk. Denne modellen har mange likhetstrekk med det forslaget som SV fremmet allerede i forbindelse med budsjettet for 2002. Spesielt gledelig er det at vi fant rom for en ordning som også gir tilbakevirkende kraft. Dermed er det ingen som faller mellom to stoler. Nå har også departementets nyoppnevnte prioriteringsutvalg kommet med sin anbefaling i saken. Etter min vurdering er det opplegget som blir vedtatt her i dag, godt i samsvar med utvalgets anbefaling. Samlet sett gir innstillingen en bred tilslutning til Regjeringens styringssignal overfor de regionale helseforetakene. Dette lover godt for muligheten til å lykkes med gjennomføringen av helsereformen.
Vi er nå ved den årvisse anledning hvor vi fyller på sykehusenes, dvs. spesialisthelsetjenestens, budsjetter midt i budsjettåret. Ja, behovet for mer penger er definitivt til stede, for vi ser ennå for lange ventelister og pasienter som er henvist til sykehuskorridorene, selv om det er signal, slik saksordføreren var inne på, som tyder på at pasientbehandlingen øker så mye at køene minker og tiden i køen blir kortere. Det er et positivt tegn som vi skal ta med oss. Jeg, og flere med meg, har tro på at reformen om å organisere spesialisthelsetjenesten i foretak vil bedre vårt helsevesen. En av de sentrale intensjonene i reformen var å bedre ressursutnyttelsen, både de materielle og de menneskelige, gjennom å gi helseforetakene betydelig større frihet i sin daglige drift og samtidig oppfylle de nasjonale helsepolitiske målene. Klarere ansvar, en tydelig eier og desentraliserte beslutninger er en viktig forutsetning. Samtidig har helseforetaksloven vektlagt statens behov for overordnet styring og kontroll med virksomhetene. Jeg tror det er viktig for å oppnå god ressursbruk at arbeidsgiveransvaret er tydelig, og at kapitalbruken snart vil bli et element i den daglige driften ved at vi nå snart må forvente å få etablert åpningsbalanser for helseforetakene basert på prinsippet om gjenanskaffelseskost. Jeg viser her til komiteens samstemte merknad om dette. Det er gledelig at det er funnet rom for en styrking av både drifts- og investeringsbudsjettene, slik at Stortingets forutsetninger om fortsatt vekst i pasientbehandlingen langt på vei kan imøtekommes. Det er også viktig at det stort sett er en samlet komite og et samlet storting som i felles merknad og forslag til vedtak gjør viktige forbedringer som kommer pasientene direkte til gode. Jeg viser her til saksordførerens gode redegjørelse for dette. La meg likevel fremheve noen områder som etter min mening bør omtales. Det er meget viktig at helseministeren holder skarp beredskap på gjennomføringen av opptrappingsplanen for psykiatrien, og at de etter hvert relativt store øremerkede midlene faktisk går entydig til å bedre tilbudet for pasienter med psykiske lidelser. Det må ikke foretas strukturelle endringer i betydning av nedlegging av tilbud før et annet og bedre tilbud er på plass. Jeg er ikke fornøyd med at det bare var SV som gav sin støtte til Arbeiderpartiet om å uttrykke bekymring omkring opplysinger om at effektiviseringstiltak i psykiatrien i noen tilfeller var ensbetydende med fjerning av miljøterapeutiske og aktivitetsskapende virkemidler. Dette er tilbud som i svært mange tilfeller er en nødvendig kvalitet ved behandlings- og rehabiliteringstilbudene. Jeg finner det også nødvendig å nevne komiteens arbeid med å få til en akseptabel finansiering av driften ved Feiringklinikken og Hjertesenteret. Den forandringen som departementet hadde foretatt av finansieringsgrunnlaget for disse to institusjonene, kunne fått dramatisk virkning for disse institusjonenes mulighet til å gjennomføre den til dels høyspesialiserte behandlingen av pasienter med hjertelidelser. Når det meste av kuttet som var foreslått fra departementets side, er rettet opp, er både jeg og Arbeiderpartiet fornøyd. Det ville vært lite pasientvennlig å sette folk med hjertelidelser i lange køer. Saken om assistert befruktning har vært en uheldig sak for mange. Ved innføring av full egenbetaling for denne behandlingen ble mange par på grunn av økonomiske forhold fratatt muligheten til å prøve å få barn. Saken hadde også en sterk følelsesmessig side for dem det angår, fordi ønsket om å kunne få barn er så sterkt hos de fleste. Ved det vedtaket som ble gjort, ble Stortinget ansvarliggjort for det enkelte pars situasjon. Slik kunne vi ikke ha det. For oss i Arbeiderpartiet har vi søkt etter mulighet for å få snudd stortingsflertallet fra før jul i 2001. Selv om en egenandel på 18 000 kr for inntil tre forsøk ikke var Arbeiderpartiets førstevalg, har vi sluttet oss til dette for å få til en bred og robust enighet i Stortinget i denne saken. Det har vi i fellesskap fått til, og det tror jeg gagner alle, både de politiske partiene og ikke minst de som ønsker assistert befruktning, som nå slipper å leve i uvisshet. Jeg nevner også spørsmålet om et nasjonalt innkjøpssenter i Vadsø, en beslutning om samordningstiltak for utstyr og materiell for å sikre kvalitet og god ressursbruk. Jeg er svært godt fornøyd med at alle partiene unntatt Fremskrittspartiet har gitt sin tilslutning til dette. Regjeringen har også med denne behandlingen fått et klart oppdrag. Jeg tror også dette er en sak som tåler å bli nevnt på en dag der Stortinget i andre saker er opptatt av distriktspolitikk. Departementet redegjør i denne saken for at behovet for tilleggsbevilgning er høyere enn det som foreslås. Selv om vi nå vedtar ca. 350 mill. kr i økt bevilgning til driftsformål utover departementets forslag, står en fortsatt igjen med ca. 1 300 mill. kr i effektiviseringskrav til sykehusene for å bringe driften i balanse. Dette er et meget tøft krav til helseforetakene. Jeg og Arbeiderpartiet må forutsette at departementet, og helseministeren i særdeleshet, har vurdert realismen og konsekvensene av et slikt krav, og det tror jeg har skjedd. Jeg er enig i at den nye helsereformen også gir muligheter for driftsfordeler, dvs. mer pasientbehandling for hver krone. Men skal en få dette til, kreves det vilje og evne til forandring på flere områder. For det første kreves det svært mye av lederne, som må håndtere krav til kvalitet og til ansvar, dvs. også ansvarliggjøre ledere på lavere nivå i organisasjonen. Dessuten må lederen, foruten de faglige sidene ved stillingen, også mestre å organisere prosesser som både motiverer og inkluderer medarbeiderne. Andre personer med ansvar i organisasjonen må akseptere og forstå lederens rolle. Slik er ikke alltid virkeligheten i dag i et for profesjonsstyrt helsevesen. Videre er det grunnleggende at oppfatningen av virkeligheten i den enkelte institusjon er noenlunde ensartet, noe en vellykket endringsprosess er avhengig av. Dessuten må det innarbeides en forståelse for at endring er nødvendig, og at en trenger å lære og søke ny kunnskap om drift av en tung organisasjon, slik et sykehus definitivt er. Dette betyr at en må aktivt arbeide mot et miljø som ser verdien av endringer og dermed er positiv til forbedringer. Jeg nevner disse poengene, ikke fordi jeg vil belære noen, men jeg ønsker å uttrykke dette i forbindelse med effektiviseringsspørsmålet. Effektivisering er ikke brutaliserte kutt som går ut over pasientene, men effektivisering skal være forbedret bruk av ressurser og en forbedret organisasjon. Basert på disse prinsippene med sterk fokusering på pasienten, tror jeg at den nye helsereformen kan bli meget vellykket.
La meg innledningsvis få si meg godt tilfreds med utviklingen vi nå har i helseforetakene i forhold til økt pasientbehandling. Ifølge offisielle tall har ventetiden for pasientene gått ned. Antall pasienter på ventelistene er redusert og er lavere i dag enn det har vært de siste ti årene. Dette viser med all tydelighet at det var nødvendig med den statlige sykehusreformen, og at den allerede etter tre måneder synes å gi resultater som forventet. Jeg finner i denne sammenheng grunn til å kreditere helseministeren for den nitide oppfølgingen av reformen fra januar som er foretatt, og som nå gir resultater. Det står respekt av helseministerens engasjement for å få reformen på skinnene, særlig da sett på bakgrunn av at Kristelig Folkeparti var ett av de partiene som var sterkest motstander av reformen. For de partier og representanter her i salen som representerer de sterkeste motkreftene mot sykehusreformen, må den utviklingen som nå skjer av positiv karakter, gi grunn til ettertanke. Med henvisning til en av de siste spørretimene ser det imidlertid ut til at enkelte av motkrefter-partiene stadig forsøker seg med en indirekte omkamp på reformen. Til disse partiene vil jeg si: Glem det! Fra Fremskrittspartiets ståsted håper jeg imidlertid at det ikke tar altfor mange år før vi også har et statlig eneansvar både for primærhelsetjenesten og eldreomsorgen. La meg være så personlig og si at jeg av og til ber en stille bønn om at jeg må få oppleve en slik dag. Så langt jeg har kunnet følge med, og som resultatene nå viser for 1. tertial, må en kunne slå fast at administreringen og organiseringen av foretakene har vært særdeles gode så langt. Eksempelvis har Helse Sør lagt opp til et utstrakt godt samarbeid med de ansattes organisasjoner og ansatte ved å gjennomføre omfattende allmannamøter i sykehusene, noe som har gitt som resultat en særdeles positiv innstilling og entusiasme blant sykehuspersonalet. Nevnes må også her den intensjons- og produksjonsavtale som ble inngått ved vårens lønnsoppgjør mellom NAVO og Norsk Sykepleierforbund, en avtale som vil øke pasientbehandlingen i våre sykehus. Det var selvfølgelig et handikap at foretakene måtte starte driftsterminen med en betydelig underbalanse i sine budsjetter, men med den foreliggende proposisjon og det tillegg av ressurser som nå er fremforhandlet mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, vil også de økonomiske problemene et godt stykke på vei være løst for inneværende driftsår, med en ytterligere økning av pasientbehandlingen. De knappe midlene til utstyrsinvestering for inneværende driftsår bekymrer meg imidlertid ganske sterkt. Jeg håper det vil bli mulig ved behandlingen av statsbudsjettet til høsten å kunne foreta en bedre forutsigbar bevilgning også når det gjelder medisinsk-teknisk utstyr. En gjennomgang av åpningsbalansen for foretakene vil nødvendigvis i denne sammenheng være viktig å se på. Når nå sykehusene drives som foretak, må vi her i Stortinget ikke bli fristet til å blande oss inn i foretakenes administrering, organisering og driftsopplegg, noe det er tendenser til i denne innstillingen. Vår oppgave er å påse at foretakene drives etter vedtatte helsepolitiske mål, med likeverdige faglige behandlingstilbud til alle. En samlet komite gir i innstillingen uttrykk for bekymring i forhold til psykiatrien, det være seg voksenpsykiatrien, akuttpsykiatrien eller – og ikke minst – barne- og ungdomspsykiatrien, som synes å ha større problemer enn forventet i psykiatriplanen. Jeg forutsetter at helseministeren legger seg dette på minnet, og at vi i neste års statsbudsjett får en oppgradering av psykiatriplanen. Flere partier advarer i innstillingen mot å legge ned den toppkompetanse på nyfødtmedisin som er etablert på enkelte av våre sentralsykehus, eksempelvis i Bodø og Ålesund, behandlingstilbud som holder internasjonal målestokk, og ser det som negativt at mye for tidlig fødte prematurbarn skal transporteres lange veier til nærmeste regionsykehus. I proposisjonen tilføres foretakene ca. 1,3 milliarder i friske penger. Dette var nok i minste laget. Selv om en forventer en produksjonseffektivitet på tilsvarende beløp, vil foretakene ha behov for større ressurser i annet halvår for å opprettholde den produksjonsøkning som allerede er på gang, og det er derfor gledelig at Fremskrittspartiet i forhandlinger med regjeringspartiene greide å tilføre sykehusene ytterligere 350 mill. kr, slik at en har dekning for en produksjonsøkning på ca. 1,5 pst. I tillegg har regjeringspartiene og Fremskrittspartiet sørget for å sikre den fremtidige drift ved Feiringklinikken og Hjertesenteret med henholdsvis 20 mill. og 10 mill. kr. Begge disse to private sykehusene stod i fare for å måtte redusere sin drift i annet halvår på grunn av endrede DRG-priser. I forhandlinger med regjeringspartiene oppnådde også Fremskrittspartiet en tilleggsbevilgning til opptreningsinstitusjonene på 25 mill. kr, institusjoner som sliter alvorlig med sin økonomi, og endelig oppnådde en å få til en avtale om å øke DRG-prosenten fra 55 til 60 pst. fra 1. januar 2003, noe foretakene har bedt om. I denne sammenheng er det viktig å presisere at DRG-prisene må bli mer treffsikre enn tilfellet er i dag, og fullt ut dekke behandlingskostnadene, noe som kan gi sykehusene en forutsigbarhet i inntektene og dermed gi en bedre forutsetning for en mer treffsikker budsjettering. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet har lyktes i å få en subsidiær avtale med regjeringspartiene når det gjelder egenandeler for kunstig befruktning, med en maksimal egenandel på 18 000 kr for tre forsøk. Fremskrittspartiet fremmer i innstillingen i henhold til sitt landsmøtevedtak forslag om å gi full dekning for kunstig befruktning med tilbakevirkende kraft, og jeg hadde faktisk forventet at særlig Arbeiderpartiet, men også Sosialistisk Venstreparti hadde kunnet gå på dette forslaget, idet disse partiene i vinter og i de seneste dager har laget mye støy og fremført sterk kritikk mot Fremskrittspartiet for såkalt løftebrudd. Det var regjeringen Stoltenberg som fremmet dette famøse forslaget om å frata refusjonen for kunstig befruktning, et forslag som jeg neppe tror den sittende regjering ville ha fremmet. Jeg er freidig nok til å påstå at både i revidert nasjonalbudsjett og i samarbeidet med regjeringspartiene i sosialkomiteen om sykehusøkonomiproposisjonen har Fremskrittspartiet fått betydelig gjennomslag for sin helsepolitikk på flere områder, og jeg håper selvfølgelig at også dette skal bli tilfellet når vi kommer til statsbudsjettet ut på høsten. Interessant er det å registrere at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet også hadde disponible beløp til en styrking av helsevesenet med samme kronebeløp som regjeringspartiene og Fremskrittspartiet hadde kommet frem til. Den foreliggende innstilling viser tydelig at Fremskrittspartiet har avgjørende innflytelse på den helsepolitikk som føres, noe jeg selvfølgelig er svært glad for. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har i innstillingen.
Representanten Alvheim har teke opp dei forslaga han refererte til.
Spesialisthelsetjenesten forbruker på årsbasis omtrent 15 milliarder kr. Det er naturligvis et høyt beløp, men et samlet storting er interessert i at vi skal ha en godt utbygd spesialisthelsetjeneste, og at vi skal ha et helsevesen som sikrer likeverd i helsetjenestetilbudet. Man må derfor ha forståelse for at det koster å drive helsevesenet, og at det vil være behov for å ruste det opp på en del områder ut fra prioriteringer som fremstår som fornuftig. I februar hadde vi en situasjon her i Stortinget der det ble fokusert på ressurssituasjonen i sykehusene, og hvor Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet tok til orde for at man nokså raskt burde komme med en bevilgning til sykehusene og ikke avvente situasjonen til revidert nasjonalbudsjett. I SV var vi uenige i den vurderingen. Vi mente at det var viktig å kartlegge først hvor man skulle bruke ressursene, få en oversikt over det, og så diskutere både størrelsen på beløpet og hvor man eventuelt skulle sette inn innsatsen. Med bakgrunn i den holdningen skrev vi et brev til statsråden den 7. mars, som vi fikk et grundig svar på kort tid senere, og som gav en ganske detaljert beskrivelse av situasjonen innenfor spesialisthelsetjenesten. Etter SVs syn viste det svaret at vi pr. dato mangler en oversikt over spesialisthelsetjenesten generelt med hensyn til situasjonen. Det er vanskelig å vite nøyaktig hvor man skal sette inn prioriteten. Men etter SVs og mitt syn klargjorde brevet at det i hvert fall er en situasjon innenfor psykiatrien generelt og barne- og ungdomspsykiatrien spesielt som man er nødt til å gjøre noe med, og man må gjøre noe med den raskt. I brevet fra statsråden beskrives det at ventetiden for å komme til barne- og ungdomspsykiater eller til spesialist innenfor barne- og ungdomspsykiatrien er over tre måneder. Den var 101 dager ved utgangen av 2000 og hadde gått ned til 97 i 2001. I praksis er jo det nærmest ingen endring. Ca. 2 500 barn venter på en vurdering og en behandling hos spesialist. Det vi vet, er at de barna i praksis har ventet atskillig lenger enn det. Når allmennpraktikere går til det skritt å henvise videre til spesialisthelsetjenesten innenfor det området, snakker vi om barn som er dårlige, og som er i et sterkt behov av hjelp. Det har derfor, med bakgrunn i det brevet vi fikk fra statsråden, vært viktig for SV å prioritere psykiatrien høyere og sette inn ressurser utover det man har lagt til rette for i opptrappingsplanen. Vi hadde også en interpellasjon den 19. mars som gikk på det psykiske helsevernet. I debatten uttrykte statsråden med bakgrunn i en del eksempler der man hadde sett at det var bebudet kutt innenfor barne- og ungdomspsykiatrien: «Når det gjelder de refererte eksempler om kutt i psykisk helsevern i Oslo og Vestfold, er forutsetningene for opptrappingsplanen nå presisert overfor de regionale helseforetakene. Jeg vil påse overfor alle helseforetakene at forutsetningene om videreføring av ressursbruken blir fulgt opp.» Reaksjonene på de bebudede kuttene var sterke også fra andre partier. Arbeiderpartiets Asmund Kristoffersen uttalte: «Hvis det ved gjennomgangen av helseforetakenes disponeringer av penger til behandling av pasienter med psykiske lidelser viser seg at det faktisk er foretatt kutt i behandlingstilbudet og pengebruk, så er det totalt uakseptabelt.» Han uttrykte også: «Foretaksstyrer som saboterer dette, må snarest gjøre det de skal, eller så bør de finne seg noe annet å gjøre.» Det var meget sterke tilbakemeldinger, vil jeg si, i forbindelse med interpellasjonen i forhold til den opptrappingsplanen som Stortinget har vedtatt, som man har forventning om blir fulgt opp, og at man med bakgrunn i det ikke skal ha kutt. Så ser vi av et oppslag i Dagbladet den 19. juni fra Oslo, der det i en protokoll fra styremøtet for barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo helseforetak, datert 7. juni, beskrives at det bebudes et kutt svarende til 8,5 mill. kr, dvs. 15 årsverk innenfor barne- og ungdomspsykiatrien, og at det kommer på toppen av et ekstraordinært kutt innen barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo som allerede er gjennomført, og som er på 26 mill. kr Det skjer altså på tross av at man får en beskrivelse. Man kan sikkert tolke brevet fra statsråden forskjellig, og noen vil si at det er ikke gitt at det nødvendigvis er barne- og ungdomspsykiatrien som kommer dårligst ut. Jeg vil si at det er relativt lett å fortolke brevet dit hen, fordi man ser nedgangen på andre områder, og man ser at det stort sett er voksne som tas godt hånd om. Men likevel får man altså et kutt, kanskje i den kommunen der situasjonen fra før av er verst når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien. Det er ikke en situasjon vi kan leve med. Hvis 15 stillinger skal bort, og man skal ha en opptrappingsplan for å satse på en utvidelse av tilbudet, er man nødt til å foreta seg noe, og man er nødt til å gjøre det raskt. Jeg har registrert når det gjelder et annet område, nemlig hjertekirurgien, at det fra Ullevål sykehus – jeg har selv besøkt sykehuset og fått en gjennomgang der – er beskrevet en overkapasitet innenfor hjertekirurgien. Der tas det nå så mange operasjoner i regi av Feiringklinikken og Hjertesenteret at man tidvis har hjerteteam stående uvirksomme på Ullevål. Det er klart at det er positivt at man får avviklet køene innenfor helsevesenet, og at man har rimelig bra kapasitet når det gjelder hjertekirurgien. Men jeg ser dette opp mot den situasjonen jeg nå har beskrevet når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien. I en situasjon der det er rimelig klart at kapasiteten er god, i en situasjon der Feiringklinikken bygger ut en rehabiliteringsavdeling uten engang å få ekstrabevilgninger til det fra det overskuddet som hjertekirurgien gir, i en situasjon der Feiringklinikken lønner sine hjertekirurger i størrelsesordenen 2,5–3 mill. kr på årsbasis, blir Regjeringen og Fremskrittspartiet enige om at man skal ha en ekstrabevilgning til hjertekirurgien, nettopp mot Feiringklinikken og Hjertesenteret, med 30 mill. kr. Det gjør man samtidig med at man ikke ser noen spor i dette forliket av en økt satsing innenfor barne- og ungdomspsykiatrien. Da er både jeg og SV spørrende til, når man sier at man skal ha en økt satsing innenfor spesialisthelsetjenesten, og når man også beskriver at man skal ha en målrettet satsing, hvor målrettet den satsingen kan være. Når man koster på seg å bruke enda mer ressurser på institusjoner som tydelig viser, gjennom avlønning av sitt personell og gjennom utvidelse av virksomheten, at de har rikelig med midler fra før, og man ikke prioriterer de 2 500 barna som står i kø og venter på behandling, er det noe galt med prioriteringen. Da er det noe galt med prioriteringen opp mot det som Stortinget så klart har uttrykt når det gjelder opptrappingsplanen for psykiatri. Min respekt for statsråden er meget stor. Jeg synes at det har vært en lojalitet i forhold til vedtak i Stortinget, og det har vært en retning på helsepolitikken som SV på mange områder kunne ha vært enig i. Jeg ser at man i framlegget når det gjelder sykehusøkonomiproposisjonen, beskriver en omlegging av cellegiftbehandlingen, der man skal ha den ut der det er praktisk forsvarlig. Det samme gjelder dialysebehandlingen. Jeg er naturligvis positiv til innkjøpsenheten i Vadsø, ikke bare fordi den blir liggende i mitt eget hjemfylke, men fordi den typen koordinerte tilbud også er fornuftig ressursbruk. Men jeg må si at i forhold til det som nå vi ser innenfor opptrappingsplanen for psykiatri, er jeg alvorlig bekymret, fordi vi ikke når den gruppen som burde hatt den høyeste prioriteten, og fordi det er så få spor i sykehusøkonomiproposisjonen av at man er opptatt av å nå denne gruppen. Jeg ser at man skal satse i kommunene på oppbygging av et bedre boligtilbud, omsorgsboliger for psykiatriske pasienter, og det er viktig, og det er bra. Men det er klart at i forhold til det akutte tilbudet til dem som nå står og venter, er det mildt å uttrykke at det er bekymringsfullt at tilbudet nå blir redusert. Man kunne ha sagt mye om mange områder i forhold til sykehusøkonomiproposisjonen. Når jeg her velger å legge så stor vekt på det som har med psykiatrien å gjøre, er det fordi det er en situasjon som bekymrer SV. Den bekymrer oss mye. Vi vet at Stortinget har vært veldig klar i forhold til hva slags retning det skal ha, og jeg må også si at jeg er overrasket – jeg har oppfattet at lederen av sosialkomiteen, Alvheim, også har uttrykt bekymring i de dokumentene – når regjeringspartiene og Fremskrittspartiet lager en avtale og man ikke i større grad går inn og prioriterer nettopp det området som det synes å være en felles erkjennelse i denne salen av at man burde ha prioritert. Jeg håper at statsråden vil komme tilbake og si noe om hvordan man har tenkt å komme i takt med det Stortinget forventer i forhold til den situasjonen man ser i Oslo. Hvordan kan man nå sikre seg at man ikke får en utgang i Oslo der tilbudet reduseres, men at man tvert imot får den styrkingen som Stortinget har vedtatt at man skal ha? Jeg tar opp de forslagene som SV har fremmet i innstillingen.
Olav Gunnar Ballo har tatt opp de forslagene han refererte til.
Omforminga av norsk spesialisthelseteneste frå fylkeskommunal drift i det vesentlege til statlege foretak var og er ein stor operasjon. Meiningane var delte, men det hjelper lite pasientane om vi som var kritiske til denne reforma, i dag ser for mykje attende for å finne stadfesting for at vår motstand mot reforma var rett. Gjennom Samarbeidsregjeringa tek vi medansvar for at dette skal gå godt, og vi er godt i gang. Trass i at det i budsjettet for 2002 vart lagt opp til ein auke av veksten i pasientbehandlinga frå 2000 til 2002 på over 5 pst., har det synt seg nødvendig med ytterlegare påplussingar til spesialisthelsetenesta. Det gjeld både midlar til avrekningsoppgjer med fylkeskommunane og midlar til drift og investering, til saman godt over 2 milliardar kr i innstillinga frå Regjeringa. I budsjettforliket mellom Regjeringa og Framstegspartiet er dette auka med ytterlegare 350 mill. kr. Det gledelege er at dette i hovudsak har vore ei omforeint løysing. Komiteen syner til at med vidareføring av driftsnivået på nivå med 2001, medrekna omstillingskostnader, vil ein ved utgangen av 2002 ha eit underskot på 2,6 milliardar kr i dei regionale helseforetaka. Komiteen er samd i at 1,3 milliardar kr av dette vert tilleggsløyvd i 2002. I dette ligg ei stor utfordring til helseforetaka om å effektivisere drifta slik at ho etter ein overgangsperiode kan kome i balanse. Utfordringa er samstundes å korte ned på ventelistene og få bort korridorpasientane. Av merknadene frå komiteen vil eg avgrense meg til å peike på ein som er svært viktig for mange, ikkje minst i Distrikts-Noreg. Det gjeld utfordringa frå ein samla komite om å ta i vare eit desentralisert fødetilbod med fødeavdelingar og fødestover der det er naturleg, slik at den fødande ved vanlege, normale fødslar ikkje må reise lang veg for å føde, med den auka risiko det fører med seg. Ved den statlege overtakinga var dette eit av dei punkta der ein var mest uroleg for kva som ville skje. I ulike konstellasjonar mellom regjeringspartia, Arbeidarpartiet og Framstegspartiet får Regjeringa fleirtal for det justerte reviderte budsjettet. Det er vi glade for. Eitt punkt som det under budsjettbehandlinga i haust og no under revidert har vore mykje merksemd omkring, er assistert befruktning. Regjeringspartia, Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har samla seg om eit felles framlegg om 18 000 kr i eigendel for inntil tre forsøk. Vedtaket har tilbakeverkande kraft frå 1. januar 2002. Summen på 18 000 kr vart tinga fram mellom Framstegspartiet og regjeringspartia, men det er rett som SV og andre hevdar, at vi brukte deira modell. Det er også funne plass for fritak for eigendel ved sterilisering etter medisinske indikasjonar. Spesialisthelsetenesta står framfor store utfordringar. På mange store og viktige samfunnssektorar synest det å vere eit stort behov for meir midlar. Dei fleste ser at innafor ei forsvarleg økonomisk ramme må også sjukehusa nøye vurdere bruken av sine ressursar, men det må skje utan at det skal gå ut over kvaliteten på tenestene overfor pasientane, som sjukehusa og spesialisthelsetenesta er til for.
Helseforetakene har anvist et udekket behov for drift på 2,6 milliarder kr ut fra driftsnivået i fjor og lønns- og kostnadsøkningen. Regjeringen svarer på dette med å legge inn noe mer midler, ca. halvparten, og så ønsker man å effektivisere for ca. 1,3 milliarder attåt. Vi mener dette er en ikke akseptabel politikk. At aktivitetsveksten nå i forbindelse med det som Regjeringen foreslår, legges på 0,5 pst. for 2002, mener vi er for lavt i forhold til den veksten man allerede har registrert, og de behov som foreligger for økt kapasitet innenfor pasientbehandlingen. Nå legger et flertall inn en økning som er opp mot 1,5 pst. Jeg vil komme noe tilbake til det. Vi har samtidig et stort prosjekt i Norge i dag som går ut på at man etter en avtale mellom LO/NHO og staten skal minske sykefraværet. Vi mener det er behov for å sette inn ekstra ressurser til helsebehandling, både direkte behandling og rehabilitering, for at man skal kunne være med og bidra til at sykefraværet går ned. Tall som vi innhentet fra Finansdepartementet og Helse- og sosialdepartementet i fjor høst, viste at ca. 7 300 årsverk går tapt på grunn av venting utover fire uker på operasjon eller rehabilitering. Hvis en omregner dette til hva det utgjør i lønnskostnader – sykelønn – vil det være ca. 1,9 milliarder kr årlig. SINTEF-Unimed har beregnet at den enkelte bedrift har et tap på ca. 1 700 kr pr. dag pr. arbeidsplass i forbindelse med ekstra administrasjonsutgifter og produksjonstap i forhold til sykefravær og venting i helsekø. Vi mener derfor det er riktig at vi nå prøver å legge inn mer midler til sykebehandling. Vi har et høyt antall leger i dette landet. Vi har en høy andel sykepleiere som arbeider deltid eller i andre yrker. Vi mener det må kunne være mulig å legge forholdene til rette slik at flere av disse, med den fagkompetanse de har, brukes til pasientbehandling i større grad enn hva tilfellet er nå. Etter at sykehusene ble statlige foretak, har vi sett at staten kanskje ikke er villig til å innrømme hvor mye penger en egentlig trenger til sykebehandling. Jeg tror faktisk at fylkeskommunenes tidligere driftsansvar og eieransvar var en sovepute for staten. Fylkeskommunene salderte og toppet driftsbudsjettene med midler som egentlig skulle vært brukt på andre områder. Nå når staten har fått driftsansvaret, må vi erkjenne at kvalitet og effektivitet i spesialisthelsetjenesten tilsier tilstrekkelig med ressurser dersom kvalitet og effektivitet skal komme pasienten til gode. Det må være det motsatte av å be om omkamp på helseforetakssaken. Det er et forsøk på å sikre driftsforholdene på sykehusene også under helseforetaksadministrasjonen. Vi er bekymret for at veksten er for liten i det som det legges opp til fra flertallets side, og vi legger inn en økt bevilgning på 700 mill. kr til sykehusbehandling. Vi legger også inn en økt bevilgning til investeringer for at sykehusene skal kunne fjerne flaskehalser i pasientbehandlingen ved å kunne foreta mindre bygningsmessige endringer og utbytting og anskaffelse av medisinsk-teknisk utstyr som ikke krever de aller største investeringene. Jeg tror det er viktig at det er den fleksibiliteten i den nye formen for sykehusdriftskonsept. Det var jo det som var hovedargumentet. Da må vi også legge forholdene til rette for det. Vi legger inn 300 mill. kr til dette formålet, og samtidig dekker vi her inn refusjon til assistert befruktning – i likhet med de andre partiene i komiteen – samt fritak for egenandel ved sterilisering etter medisinske indikasjoner og et tilskudd til Ryggnettverket, som er omtalt i innstillingen. Vi er bekymret for at psykiatri og kreft og andre områder som det er spesielle satsingsplaner for, kanskje ikke har den veksten og den utvikling som vi skulle se. Derfor kommenterer vi Radiumhospitalets situasjon med nybygging og økt strålekapasitet og ber om at det blir satt i orden snarest mulig. Samtidig bevilger vi 98 mill. kr til psykiatrien, 48 mill. kr til førstelinjetjenesten for kommunenes oppbygging og kompetanseheving og 50 mill. kr til annenlinjetjenesten, der minst 50 pst. av dette skal brukes til psykiatriområdet som gjelder barn og unge.
Jeg konstaterer med glede at sosialkomiteen i hovedsak står samlet bak den innstillingen som foreligger i dag. Den store grad av enighet som kommer fram gjennom innstillingen, gir et godt grunnlag for flere helsetjenester og ytterligere forbedring av helsetjenestene til beste for pasientene. Lovgivning og politiske vedtak slår fast at befolkningen skal ha likeverdig tilgang til viktige helsetjenester, og at sykdommens alvorlighetsgrad skal være det sentrale prioriteringskriteriet. På samme måte som dette var en viktig premiss når fylkeskommunene eide sykehusene, er det en helt grunnleggende forutsetning for helseforetakenes drift. Dette er kjernen i det offentlige oppdraget som foretakene har, og det er premissen for de økonomitiltak og de effektivitetstiltak som foretakene setter inn. En viktig forutsetning for sykehusreformens suksess er at det i helseforetakene utvikles en kultur der de har søkelys på bedre ressursbruk. God ressursbruk gjør at helsetjenestene når fram til flere, og det er også viktig for legitimiteten til den offentlige helsetjenesten. Det å være kostnadsbevisst handler først og fremst om å sikre at ressursene strekker til for flere pasienter. Jeg registrerer også at sosialkomiteen i sin innstilling viser til at bedre utnyttelse av ressursene var et viktig mål med reformen. La meg understreke at de prioriteringene som er gjort i forhold til bl.a. psykiatri og kreft, gjennomføres i tråd med Stortingets forutsetninger. Det er ikke riktig, som representanten Ballo hevdet, at det i proposisjonen er få spor av disse prioriteringene. Proposisjonen inneholder meget detaljerte føringer for prioritering av psykiatri. Det er intet område innenfor spesialisthelsetjenesten som får så klare og presise føringer som nettopp området psykisk helse. Det vil bli fulgt opp i det styringsbrev til de regionale helseforetakene som jeg skal skrive etter denne stortingsbehandlingen. Det vil også bli fulgt opp spesielt når det gjelder situasjonen i Helse Øst og barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo-regionen, som representanten Ballo tok opp. Komiteens innstilling innebærer en økning på totalt 2,125 milliarder kr til helseforetakene. Gjennom styrking av basisbevilgningen skal de regionale helseforetakene legge særlig vekt på å utvikle pasientbehandling som ikke omfattes av ordningen med innsatsstyrt finansiering, bl.a. behandlingstilbudet til mennesker med psykiske lidelser. Tilskudd til realisering av Opptrappingsplan for psykisk helse tildeles gjennom særskilte bevilgninger. Arbeidet med å realisere opptrappingsplanens mål og forutsetninger er et prioritert satsingsområde for de regionale helseforetakene. Opptrappingsplanen innebærer en helhetlig styrking av det psykiske helsetilbudet. Den foreslåtte styrkingen av basisbevilgningen til de regionale helseforetakene innebærer at opptrappingsplanen skal kunne gjennomføres som forutsatt i 2002. Det er nettopp prioriteringen av basisbevilgningen i Regjeringens opplegg som er et uttrykk for at vi er opptatt av de delene av sykehusaktiviteten som ikke er styrt gjennom innsatsstyrt finansiering. Øremerkede tilskudd skal komme i tillegg til og ikke erstatte egenfinansieringen av tjenesten. Vi sier også at økonomiske gevinster ved faglige effektiviseringer skal forbli innen sektoren psykisk helse. Hensikten med tiltak for å bedre ressursbruken er ikke å spare penger, men at flere med psykiske lidelser skal kunne gis et godt behandlingstilbud. Den offentlige helsetjenesten er som alle andre avhengig av inspirasjon og entusiasme. Kilden til dette vil i stor grad være helsearbeiderens møte med den enkelte pasient: å se behov og også få gleden av å se hva behandling, omsorg og lindring betyr for pasienten. Men også den samlede offentlige helsetjenesten som et stort organisatorisk system trenger inspirasjon. Det er derfor med glede jeg kan konstatere at helsetjenester leveres i et omfang som aldri før. Ventelistene ble redusert med 5 pst. i første tertial i år, i en periode da det også var streik ved en rekke sykehus i seks uker. Ventetidene er kuttet, i gjennomsnitt med sju dager. Min ubeskjedne påstand er at dette er indikasjoner på en positiv utvikling. Sykehusreformen virker. Hva betyr det så at reformen virker? La meg trekke fram tre aspekter. For det første må de regionale helseforetakene evne å ta i bruk potensialet for helhetlig styring i regionen, på tvers av de fylkesgrenser man tidligere var bundet av. Med forskjellige innfallsvinkler har alle de fem regionale helseforetakene satt i gang arbeid for å få en bedre koordinert ressursbruk i sine områder. Jeg tillater meg å tro at det allerede har vært med på å påvirke den positive utviklingen i ventetallene. For det andre må virksomhetene som leverer helsetjenestene, de nye foretakene, utnytte den fleksibilitet som foretaksorganiseringen gir mulighet for. Jeg registrerer også her mange positive tiltak og prosesser som er satt i gang. Mitt tredje poeng er at helseforetakene skal operere innen rammen av en felles nasjonal helsetjeneste. Først og fremst betyr dette at det hele tiden skal tilstrebes at helsetjenestens tilbud og resultater blir mest mulig likeverdig. Skal det skje en god utvikling av helsetjenesten, må det være målrettede overordnede strategier og konkrete tiltak som gir bedre pasientbehandling. La meg bruke ett eksempel som vil inngå i det vedtak som sosialkomiteen i sin innstilling legger opp til at Stortinget skal fatte i dag, som en illustrasjon på en god forbindelse mellom den overordnede nasjonale strategi og de konkrete lokale tiltakene: Helseforetakene har i varierende grad tatt i bruk moderne teknologi. Det er fortsatt en rekke sykehus som ikke har elektronisk pasientjournal. Kommunikasjonen mellom sykehus og primærhelsetjeneste skjer i hovedsak på papir. Regjeringens mål er at dette skal endres, slik at datateknologien tas i bruk også på dette området. Dette er på vei. Det første heldekkende nettverket i en region, Helsenett Nord-Norge, ble offisielt åpnet av statsministeren for tre uker siden. Helsetjenestene i Nord-Norge er altså med dette i ett sammenhengende nettverk. Ambisjonen er at det i løpet av 2003 skal være etablert et nasjonalt helsenett ved en sammenbygging av de fem regionale helsenettene. Vi kan i dag bare ane hvilke muligheter datateknologien kan gi. Regjeringen har foreslått å støtte bruken av moderne teknologi ved å sikre finansieringen av behandling med dialyse og med cellegift i Alta, Otta og Ørlandet. Sosialkomiteen støtter dette forslaget – som er en måte å bringe det spesialiserte sykehusets faglighet til pasienten, uten at verken pasienten eller spesialisten må reise. Det viser etter min mening litt av de perspektivene som den nye teknologien kan gi. I tillegg kan dette vise oss nye veier til å kombinere spesialistenes behov for et faglig sterkt miljø og et skikkelig pasientgrunnlag med pasientens ønske om behandling uten å måtte reise langt. Særlig er det viktig for pasienter med langvarig behandling og kroniske lidelser, noe som også ligger til grunn for det forslaget som sosialkomiteen har gitt sin støtte til. Sykehusreformen legger til rette for en demokratisk forankret offentlig helsetjeneste. Selve gjennomføringen av oppgaven bør tillegges dem som har best forutsetninger for dette: foretakenes ledelse og fagfolk. Men mål og rammer for arbeidet skal være politisk styrt. Både i proposisjonen og i sosialkomiteens innstilling er det en rekke premisser knyttet til denne bevilgningssaken. Det gjelder på viktige områder som psykisk helse og nyfødtmedisin, som sakens ordfører var inne på, og det dreier seg om tiltak på enkeltstående områder, som f.eks. dialyse. Skal sykehusreformen lykkes, er det helt avgjørende at det blir en god styringsmessig kobling mellom tjenestene og den nasjonale politiske styringen. Til tider vil det være nødvendig at den politiske styringen knyttes til enkeltsaker. Men det bør også være en felles ambisjon for alle involverte at nasjonale politiske organer styrer hovedlinjene i helsetjenestens utvikling. Derfor satte jeg stor pris på innleggene til representanten Kristoffersen og representanten Alvheim her i dag, som så klart understreket disse viktige premissene for sykehusreformen. Neste prøve vil være fremleggelsen av statsbudsjettforslaget for 2003 og behandlingen av dette. Det er min ambisjon at Helsedepartementet skal bidra til at vi får en helsetjeneste der foretakene på en selvstendig måte kan stå for driften, men der de nasjonale politiske organer reelt styrer hovedlinjene i utviklingen. Helt til sist vil jeg si meg tilfreds med komiteens brede oppslutning om et egenandelsopplegg for assistert befruktning og et fritak for egenbetaling for sterilisering på medisinske indikasjoner. Denne enigheten bør for ufrivillig barnløse bidra til større forutsigbarhet med hensyn til egenbetaling knyttet til behandling for barnløshet. Den egenandel som etter Stortingets vedtak vil gjelde for 2002, tar utgangspunkt i at dette er en lavt prioritert helsetjeneste som bør bli gjenstand for en høyere egenbetaling enn mer prioriterte helsetjenester. En slik gradert egenbetaling for helsetjenester vil være nødvendig og naturlig, dersom vi i fremtiden skal kunne prioritere ressursinnsatsen inn mot de høyest prioriterte tjenestene.
Det blir replikkordskifte.
Helseministeren berørte bredt psykiatriens stilling. Jeg må likevel si at både regjering og opposisjon ofte kritiseres fra bl.a. brukerorganisasjonene for manglende bevilgninger til psykiatrien. Jeg må også si at dette skjer på tross av – tror jeg vi må innrømme hverandre – at vi har en nokså samvittighetsfull oppfølging av opptrappingsplanen så langt det er mulig å bedømme det, iallfall fra Stortingets side. Selv om helseministeren har vært meget klar i sine beskjeder til helseforetakene, iallfall i tale, det har jeg registrert, og sikkert også i skrift, ser vi altså eksempler på kutt, som representanten Olav Gunnar Ballo var inne på, og som vi har sett i media. Da har jeg lyst til å spørre helseministeren: Er det slik at statistikken for vekst i psykiatrien snakker sant? Eller har helseministeren en annen forklaring på at vi faktisk får eksempler som kan tyde på kutt, som vi bl.a. har sett i media?
Det bør vel ikke være nødvendig for meg å minne Stortinget om at vi er snart midtveis i en opptrappingsplan, og at vi ikke er ved slutten av den. Det betyr at vi i tiden fremover vil se klare mangler innenfor psykisk helsevern, som vi har sett det tidligere. Men statistikkene viser at flere får hjelp raskere, og at det stadig utbygges nye distriktspsykiatriske sentre. Det er nå et stort trykk i kommunene når det gjelder å bygge ut boliger. Derfor har Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett foreslått mer enn en dobling av rammen for tilsagn til psykiatriboliger i kommunene. Vi har i proposisjonen som behandles her i dag, varslet et meget detaljert oppfølgingsopplegg når det gjelder å sikre at de øremerkede tilskuddene i sin helhet skal benyttes til psykisk helse, at de øremerkede tilskuddene skal komme i tillegg, og ikke erstatte egenfinansiering av tjenesten, og at økonomiske gevinster ved faglig effektivisering skal forbli innenfor den enkelte sektor, henholdsvis voksenpsykiatri og barne- og ungdomspsykiatri. Det kommer til å bli meget nøye og samvittighetsfullt fulgt opp, ikke bare muntlig, men også skriftlig, og vi vil forsikre oss om at foretakene faktisk følger dette opp. I den grad det ikke skjer, og vi har indikasjoner på at det ikke skjer, vil helseministeren ta i bruk de virkemidlene han har for å få det på plass.
Den gode lønnsøkningen som helsepersonell, særlig sykepleierne, fikk ved årets lønnsforhandlinger, noe jeg personlig er svært glad for, vil koste foretakene et sted mellom 500 og 600 mill. kr. Økte pensjonsutgifter i sammenheng med dette vil koste foretakene et sted mellom 1 og 2 milliarder kr. Mitt spørsmål til helseministeren blir da: Er det tatt høyde for disse ekstra lønnsutgiftene og de ekstra pensjonsutgiftene i foretakenes budsjetter, og hvis ikke, hvordan vil helseministeren løse dette problemet, uten at det går ut over behandlingstilbudene i det enkelte foretak? Og la meg tilføye fra mitt ståsted: Det er ikke noe problem hvis helseministeren trenger støtte fra Stortinget til å løse dette problemet.
En statsråd skal vel alltid sette pris på en utstrakt hånd med tilbud om hjelp fra Stortinget. La meg likevel minne om at en viktig side ved sykehusreformen er at fullmaktene til å disponere sykehusenes ressurser fullt ut ligger i virksomhetene. Det gjelder også personalressursene, og det gjelder ansvaret for å føre lønnsforhandlinger. Arbeidsgiverfunksjonen er tildelt foretakene, det er de som forhandler på grunnlag av de budsjetter Stortinget tildeler dem. I budsjettopplegget ligger det da et grunnlag for lønnsøkninger som foretakene må vurdere når de gir sine fullmakter til den arbeidsgiverforeningen som de har valgt, nemlig NAVO. Jeg tror det er svært viktig at vi ikke havner i en situasjon hvor regningen automatisk i etterkant kan sendes til staten. Det vil undergrave ansvarsposisjonene som foretakene er tildelt etter det nye systemet. Når jeg har markert dette, er det viktig med en supplerende merknad. Det at vi har lagt opp til helhetlige systemer for spesialisthelsetjenestens virkemåte, opphever naturligvis ikke min generelle plikt til samlet å følge med i utviklingen av helsetjenesten, også knyttet til den problemstilling som representanten Alvheim tar opp. Det vil jeg selvfølgelig gjøre.
Jeg registrerer statsrådens svar til Asmund Kristoffersen når det gjelder psykiatrien. Det statsråden sier, er at han vil bevirke at det ikke kommer til kutt, slik jeg oppfatter det. Men det har jo kommet til kutt. Den situasjonen som beskrives innenfor barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo, er en situasjon der man allerede i februar gjorde et vedtak om kutt, og der man har gjennomført en reduksjon på 26 mill. kr. Dette kan man lese ut av en protokoll fra et styremøte 7. juni 2002 i Barne- og ungdomspsykiatri Oslo Helseforetak. Der står det i et av vedtakene, i punkt 2: «Styret finner det derfor nødvendig å pålegge administrasjonen å finne rom for ytterligere reduksjoner i kostnadene tilsvarende 8,5 mill kroner. Dette vil blant annet innebære en reduksjon på inntil 15 årsverk.» Så registrerer jeg naturligvis – jeg har jo lest sykehusøkonomiproposisjonen – det som statsråden beskriver i forhold til dette, nemlig at de øremerkede tilskuddene i sin helhet skal benyttes til formålet, at øremerkede tilskudd skal komme i tillegg til, og ikke erstatte egenfinansiering av tjenesten, osv. Men hva hjelper det om departementet og Regjeringen beskriver en intensjon for bruken av midler, hvis det som nå praktiseres i regi av helseforetakene, er det stikk motsatte? Hvis det man gjør i Oslo, er ut fra en situasjon man selv vurderer som så dramatisk at man må redusere, hjelper det lite om statsråden sier her at han skal medvirke til at det ikke skjer. Man har altså allerede kuttet 26 mill. Det er klart at det vil være helt rimelig for SV å etterlyse hva statsråden på en konkret måte har tenkt å gjøre for bl.a. å kompensere at man har kuttet med 26 mill., som man skriver i dette styrereferatet at man har gjort. Hva skal man i så fall gjøre for å sikre at virksomheten igjen kommer opp på det nivået som var intensjonen? Hvordan har man rent konkret tenkt å sikre at Oslo får den kapasiteten man skal ha? Jeg bruker Oslo som et eksempel her. Jeg har ikke god nok oversikt over det som skjer ellers i landet. Men det er ting, det vet vi fra tidligere i år, som tyder på at situasjonen ikke er ulik i en del andre helseforetak. Hvordan kan vi være sikre på, når vi kommer til oktober, at denne situasjonen ikke er forverret ytterligere?
Som jeg sa i mitt svar til representanten Asmund Kristoffersen, vil det bli sendt et styringsbrev til samtlige regionale foretak hvor Stortingets føringer med basis i proposisjonen, som jeg refererte til, og i innstillingen vil bli meddelt, og hvor de pålegges å følge disse retningslinjene. I den grad det er truffet vedtak som er i strid med disse retningslinjene, vil man måtte treffe nye vedtak. Når det gjelder situasjonen i Helse Øst, og barne- og ungdomspsykiatrien i Oslo spesielt, har jeg bedt om en forklaring fra Helse Øst på det som gikk fram av den artikkelen som representanten Ballo nevnte i sitt innlegg. Jeg har foreløpig fått en forklaring som vil danne grunnlag for en slik oppfølging som jeg nå varsler at jeg vil komme med. Men jeg har lyst til å understreke én ting: Det at aktiviteten skal videreføres og økes, og det at effektiviseringseffekter skal bli innenfor sektoren og ikke tas ut av psykisk helse, kan ikke innebære at hver enkelt tjeneste og hvert enkelt tiltak skal konserveres på det aktivitetsnivå og med de bevilgninger de hadde i fjor. Vi stiller også krav i opptrappingsplanen om omstilling, og omstilling kan måtte bety at noe går opp og noe går ned. Men det som er viktig, er at barna dette gjelder, får et økt tilbud og ikke et redusert tilbud, og det vil være kjernen i min oppfølging av Helse Øst og de andre foretakene på dette punkt.
Replikkordskiftet er avsluttet. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Sosialkomiteens leder omtalte i sitt innlegg «dette famøse forslaget» om full egenbetaling ved assistert befruktning. Det famøse ved forløpet i akkurat den saken er vel at forslaget kom i budsjettforslaget fra regjeringen Stoltenberg – relativt lite forberedt, og som et løsrevet forslag om 100 pst. egenbetaling – og så ble det misvisende omtalt som et forslag om å innføre egenandeler, som om 100 pst. egenbetaling med mening lar seg omtale som egenandel. Men det virkelig famøse var jo at etter et halvt år hadde det parti som fremmet forslaget, snudd 180 grader rundt, og det parti sosialkomiteens leder representerer, som hadde programfestet det samme standpunkt, hadde også snudd 180 grader rundt, bl.a. fordi en meget velsmurt medie- og lobbyvirksomhet, fullfinansiert av den farmasøytiske industri, i mellomtiden hadde klart å gjøre dette til et viktig helsepolitisk spørsmål. Det viktige ved denne saken er at vi tar lærdom av den og innser at på denne måten går det ikke an å drive en troverdig helsepolitikk – at man skifter standpunkt fra det ene ytterpunkt til det annet hvert halvår. Hvis vi skal kunne drive en velbegrunnet form for prioritering innenfor helsepolitikken, haster det etter mitt skjønn med å følge opp det forslaget som ble fremmet allerede i 1997 av det andre helseprioriteringsutvalget om å utrede et system med en gjennomført gradert bruk av egenandeler, som kan begrunnes på en slik måte at befolkningen kan skjønne hvorfor man legger en høyere egenandel på enkelte helsetjenester enn det man gjør på andre helsetjenester. Den lærdommen vi kan trekke av denne ene saken, er at det haster å få på plass et slikt system og få alminnelig aksept for en slik måte å tenke på, for det er bare på den måten vi vil kunne håndtere de virkelig vanskelige helseprioriteringsspørsmålene som ligger foran oss i årene fremover. Derfor registrerte jeg også med glede at helseministeren i sitt innlegg ytret seg slik at han ønsker å følge dette opp, og jeg håper at helseministeren vil sette fortgang på den saken, slik at vi kan få et konsistent system med bruk av graderte egenandeler.
La meg først få lov til å ta opp Senterpartiets forslag, som jeg glemte å ta opp i innlegget mitt. Med fem minutter og ingen replikkadgang er det en del ting som en gjerne har lyst til å kommentere litt mer. Representanten Alvheim, komiteens leder, sa at han var veldig glad for økningen i ISF-andelen, fra 55 til 60 pst., og at alle hadde bedt om at den skulle økes. Jeg har en litt annen oppfatning, og jeg viser til at også legepersonell og andre fagfolk har gått ut i media og sagt at en sterkere økning i ISF-andelen er meget uheldig, bl.a. overfor kronikere og pasienter med sammensatte lidelser, spesielt da en del eldre. Så litt til denne skjevfordelingen mellom helseregionene. Det har det vært reist noen spørsmål omkring. SV og Senterpartiet har også en merknad i forbindelse med de ulike aktivitetsnivåer som budsjettene er basert på, der vi ber Regjeringen om å prøve å utjamne disse nå med den fellespotten som man holder tilbake, og jeg håper at det vil skje fra helsesministerens side. Ambulansetjenesten ble det satt veldig fokus på i Stortinget for ca. ett år siden i forbindelse med akuttmedisinsk melding, og jeg håper at det som nå har kommet av signal, at helseforetakene ikke har prioritert ambulansetjenesten og akuttmedisin, kan snus, og at en får lagt det på plass, i likhet med psykiatrien. Det er veldig viktig, slik flere talere har vært inne på. Jeg er også meget bekymret for psykiatrien. Vi har fått meldinger om at institusjonsetableringer og -utvidelser er lagt på is, og vi har også fått signal om at f.eks. et nyopprettet DPS i Harstad var truet med nedleggelse. Her tror jeg helseministeren faktisk har vært inne i saken, og at det er stoppet, men det er bekymringsfulle signaler som kommer. Senterpartiet har en merknad om Follo sykehus, og jeg skal ikke kommentere det noe nærmere. Men det er en sak fra 1980-tallet, og jeg håper at den snart vil finne sin løsning eller få sin avklaring. Stiftelsen Nasjonal Plan for Astmaskoler har vært debattert i denne salen før, og det er viktig at prosjektet, når prosjektperioden nå er over, får permanente midler slik at den opplæringen som spesialisthelsetjenesten har ansvaret for, kan fortsette, og at skolen kan videreføre sitt arbeid. Så har jeg til slutt lyst til å sette søkelyset på revmatismepasientenes situasjon. Jeg håper det nå blir en avklaring her, slik at revmatismepasientene får sine plasser ved Rikshospitalet. Det har også vært en sak i Stortinget før. En samlet komite gikk da ut fra at det skulle være 45 senger på Rikshospitalet til revmatologi og revmakirurgi, og jeg håper at vi får beholde den kompetansen, og at den kan utvikles istedenfor avvikles. Det ryktes fra andre regioner at det der også er vanskelig for revmatismepasientene.
Ola D. Gløtvold har tatt opp det forslaget han refererte til.
Først til forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, på side 16 i innstillingen, som jeg vil be om blir gjort om til et oversendelsesforslag. Så vidt jeg vet i øyeblikket, har helseministeren allerede grepet inn, og at dette nå ordner seg, slik at Hjertesenteret kan få ferdigrestaurert de nye lokalitetene de skal inn i. Til representanten Inge Lønning vil jeg si at han talte veldig godt for et Lønning III. Min mening om det er at det har vi ikke behov for, vi har mer enn nok med Lønning I og Lønning II. Ellers kunne det jo være interessant å stille et direkte spørsmål til representanten Lønning: Hvilken erfaring og hvilken opplevelse har du med mennesker som er barnløse og ikke kan få barn på naturlig måte? Og hvis disse også i tillegg har dårlig økonomi, skal de være avskåret fra å få barn, slik som bl.a. jeg og Inge Lønning har fått? Så vil jeg tilbake til psykiatrien. Jeg vil berømme representanten Olav Gunnar Ballo og SV som, i likhet med meg og Fremskrittspartiet, har vært meget bekymret for utviklingen innen psykiatrien, særlig barne- og ungdomspsykiatrien. Jeg har personlig i denne sal gjentatte ganger forsikret meg om at psykiatriplanen blir fulgt, og har alltid fått til svar at det blir den. Men jeg har også i tillegg bedt ulike helseministre om å gå inn i denne planen for å se om kart og terreng fortsatt stemmer overens. Jeg har en mistanke om at så ikke er tilfellet. Når det gjelder utviklingen og de vedtakene som er gjort i Oslo-regionen, er jo ikke dette noe nytt. Slik har det vært over flere år, hvor Oslo kommune tidligere har lagt ned psykiatriske tilbud, og vist til at de har etablert andre tilbud som har vært likeverdige. Og slik må det selvfølgelig også være. Man kan ikke holde fast på det man drev i 1960, det kan ikke være populært, og det kan ikke være oppdatert i 2002. Men i den utstrekning det virkelig er reell nedgang i psykiatrisk behandling i Oslo-regionen, har helseministeren en selvstendig instruksjonsmyndighet overfor Helse Øst, og den vil jeg anbefale ham å bruke hvis det skulle være nødvendig.
John I. Alvheim har gjort om forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, til et oversendelsesforslag. Presidenten vil også påpeke at all tale skal rettes til presidenten og ikke til de enkelte representantene.
Det var nærmest for å rette en åpenbar misforståelse – jeg mente ikke å legge inn en bestilling om en Lønning III. Jeg er helt enig med representanten Alvheim i at det er nok med Lønning I og II, på samme måte som det er nok med Oscar I og Oscar II. Vi trenger bestemt ikke flere. Det jeg derimot mente, var å peke på at erfaringen med forløpet av den sak som Alvheim kommenterte, burde lære oss alle, uansett standpunkt til det konkrete stridsspørsmål, at dette ikke er måten å behandle spørsmålene på. Til Alvheims direkte spørsmål: Jeg har kommunisert med ganske mange mennesker som er i den situasjonen som Alvheim beskrev. Det går jeg ut fra at representanten Alvheim også har gjort. Det hadde han formodentlig gjort også da han for et halvt år siden stod på det motsatte standpunkt, som var skrevet inn i Fremskrittspartiets stortingsprogram. Men det som er lærdommen vi bør trekke av denne saken, er at vi ikke bør definere spørsmålet om egenandeler som spørsmålet: intet eller alt – enten skal det offentlige dekke alt, eller så skal den enkelte bruker dekke alt. Det vil de aller fleste mennesker reagere på med rette, for det er en altfor firkantet og unyansert omgang med spørsmål om egenbetaling. Derfor er mitt standpunkt at hvis vi skal komme videre med en rimelig bruk av dette som verktøy i helseprioritering i fremtiden – og prioritering vil vi bli tvunget til å foreta i stadig høyere grad i årene som kommer – ja, så er vi nødt til å skaffe oss andre redskaper enn dem vi hittil har hatt. Ett av de redskapene som kan tas i bruk, er å lage et system med graderte egenandeler som omfatter ikke bare noen tilfeldig utvalgte tjenester innenfor det store spekteret av helsetjenester, men som omfatter hele systemet, og som det er mulig å begrunne på en måte som flertallet uten videre vil finne rimelig og akseptere.
La meg kort tilføye noen kommentarer til et par spørsmål som er blitt reist i debatten. Representanten Alvheim etterlyste en gjennomgang og en oppdatering av psykiatriplanen. Det arbeidet er igangsatt fra Helsedepartementets side. Sosial- og helsedirektoratet er gitt i oppdrag å foreta en slik oppdatering og ajourføring mellom kart og terreng, og Regjeringen vil komme tilbake til resultatet av den gjennomgangen i budsjettforslaget til høsten. Når det gjelder reumatismepasientene, som representanten Gløtvold var inne på, skal jeg bare si at basert på innhentede opplysninger fra Helse Sør, kan det opplyses at reumakirurgisk avdeling ved Rikshospitalet ikke vil bli nedlagt, men overføres udelt inn i et større faglig fellesskap i ortopedisk avdeling. Tilbudet opprettholdes både når det gjelder antall operasjoner og innleggelser, men organiseringen av avdelingen er under endring. Helse Sør ønsker å få til gode pasientforløp og god ressursutnyttelse innen mer fleksible avdelinger, og derfor er en samling av kirurgiske, reumakirurgiske og ortopediske senger et skritt i riktig retning. Rikshospitalet har kompetansesenterfunksjon for barnereumatologi, landsfunksjon for barnereumakirurgi og regionfunksjon for reumakirurgi. Disse funksjoner vil ikke bli redusert som følge av omorganiseringen. Jeg tror det er viktig og i tråd med de beste intensjoner med denne reformen at helseforetakene har betydelig frihet når det gjelder den interne organiseringen i sykehusene. Et av problemene med den tidligere modellen har etter mitt syn vært at eierne har sittet for nær i forhold til ledelsens ansvar når det gjelder å organisere. Kravene til resultater skal eierne være tydelig på. Men hvordan resultatene leveres, må i hovedsak være ledelsens ansvar.
Når jeg bad om ordet, var det på bakgrunn av noe som lederen i sosialkomiteen sa knyttet til assistert befruktning. Han utfordret SV i forhold til full inndekning. Jeg vil understreke at SV ikke har gått for det. Vi har gått for en modell som skulle være i størrelsesorden det som Regjeringen nå legger opp til. Vi foreslo det i desember. Det var et noe høyere tall – 23 000 kr – men vi fikk ikke noe støtte for det, dvs. Arbeiderpartiet støttet oss verbalt, men ikke ved bevilgning. Fremskrittspartiet var da direkte uenig i det. I forbindelse med gjennomgangen når det gjaldt evalueringen av bioteknologiloven, ser jeg at i 1994 uttalte den samme Alvheim følgende når det gjaldt egenandeler knyttet til assistert befruktning: «I en tid med særdeles knappe ressurser til norsk helsevesen, vil det etter dette medlems skjønn ikke være riktig av det offentlige helsevesen å prioritere deler av de behandlingsopplegg som skisseres i foreliggende lovproposisjon. Dette medlem tenker da i særlig grad på kunstig befruktning som dette medlem ikke mener bør være et finansielt ansvar for det offentlige.» Så er det altså slik at Fremskrittspartiet ikke bare har vedtatt at det ikke skal være egenandeler på assistert befruktning, men de har også vedtatt at det ikke skal være egenandeler på sterilisering, noe som SV for øvrig er helt enig med Fremskrittspartiet i. Vi legger nå fram et forslag om å fjerne egenandelen i sin helhet når det gjelder sterilisering, men altså ikke når det gjelder assistert befruktning, fordi vi tror at begrepet «medisinsk indikasjon» er totalt uhåndterlig. Hvis man skal begynne å skille mellom sosialmedisinske vilkår og risikofaktorer, vil man byråkratisere hele opplegget med hensyn til hvem som skal ha rett, og hvem som ikke skal ha rett. Vi tror det er lite praktikabelt, og at det er uhensiktsmessig og konfliktskapende. Fremskrittspartiet, som altså på sitt landsmøte gjør akkurat det samme vedtaket når det gjelder sterilisering, går ikke inn for vårt forslag i forhold til å fjerne egenandelen for sterilisering. Begrunnelsen for det skulle jeg gjerne ha hørt, for rent prinsipielt er det ingen skille – så langt jeg kan se – mellom det og pressemeldingen fra Fremskrittspartiets landsmøte når det gjelder fjerning av egenandeler for begge. Men så langt jeg kan fortolke det: Når Fremskrittspartiet uttrykker at de har primær og subsidiær stemmegivning, kan man ikke ta noe primært standpunkt på et gitt spørsmål der man kunne risikert at det hadde blitt flertall for det i denne salen, slik det ville vært ved sterilisering. Det synes jeg er en form for slalåmkjøring som er ganske besynderlig. Det er jo faktisk også slik når det gjelder assistert befruktning, at det ikke er gjennom Fremskrittspartiets stemmegivning det sikres. Det er gjennom støtten fra SV og Arbeiderpartiet, fordi Fremskrittspartiet tvert imot fremmer et helt annet forslag. Jeg synes Alvheim skal være noe mer dempet med hensyn til hvordan man skal sikre at egenandelen går ned på disse to områdene, i og med at Fremskrittspartiet selv ikke er villig til å gå ut med et forslag som hadde fjernet egenandelene når det gjelder sterilisering.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 3530]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3533]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3533]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3533]] Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 18 og 19 behandles under ett – og anser det for vedtatt.
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 10 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet 10 minutter hver, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
St.meld. nr. 31 har i grunnen en misvisende tittel. Undertittelen «Fra hus til hender» er nok mer treffende. Opprustingen av eldreomsorgen må fortsette, da det står meget tilbake før vi har en faglig god nok eldreomsorg, der den enkelte bruker ved behov får en individuell tilpasset omsorg og valgmuligheter. Dette understrekes da også og forsterkes av en enstemmig komite. Et økende antall eldre og en høyere levealder blant de eldre er tilsiktet utvikling som vi alle har ønsket og jobbet for, og må derfor ikke betegnes eller beskrives som et økonomisk problem for Kongeriket Norge. Dette skaper holdninger som rammer de svakeste av de eldre på en utilbørlig måte. Det økte antall eldre over 67 år er derimot en ressurs som samfunnet i liten grad utnytter, og det er for meg et tankekors at eldreomsorgen ikke betraktes som verdiskaping i samfunnet, men alltid får røde tall i samfunnsregnskapet. En samlet sosialkomite er enig med Regjeringen i at de fysiske måltall som ble lagt i innstillingen til St.meld. nr. 50 for 1996-97 i 1997, er oppnådd. Komiteen er også enig i fordelingen av de 12 000 nye årsverkene, og likeledes er komiteen fornøyd med at en i 2005 får en eneromsdekning på 95 pst. i våre sykehjem. Komiteen er også videre enig med Regjeringen i at det fremlegges en ny stortingsmelding våren 2003 som går på kvalitet, herunder organisering i lederutvikling, kompetanseheving, struktur både i den åpne omsorgen og i institusjonsomsorgen. En enstemmig komite ber også om at Regjeringen i den nye meldingen vurderer bemanningsnormer og rekrutteringstiltak. En enstemmig komite konkluderer også med at handlingsplanen fra 1998 har gitt som resultat en betydelig opprusting, modernisering og vekst i kapasiteten både på personalsiden og i antall boenheter, og at de store tilbudsforskjellene i kommunene er betydelig redusert. Før fristens utløp den 1. oktober 2001 var det fra kommunene innmeldt et tilleggsbehov for 9 300 enheter utover tidligere godkjente plasser på 33 400 enheter. I meldingen foreslår Regjeringen å øke antall enheter med 2 000, og da med en prioritering av de kommuner som har lavest sykehjemsdekning. Etter forhandlinger mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet økes antall nye sykehjemsplasser med 3 000 utover de 2 000 enheter som Regjeringen la inn i meldingen, og da med fordelingen 60 pst. sykehjemsplasser og 40 pst. omsorgsboliger. Det gir til sammen 4 200 nye sykehjemsplasser og 800 omsorgsboliger utover de 33 400 enhetene som tidligere er godkjent av Stortinget frem til 2005. Det er delte meninger i komiteen om denne behovsdekningen på 31,5 pst. for heldøgnspleie og omsorg i 2005 for personer over 80 år, som Regjeringen anfører i meldingen, en dekningsprosent for heldøgns pleie og omsorg hvor det settes likhetstegn mellom aldershjem og omsorgsboliger og sykehjem. En samlet komite mener at det vil være et økende behov for flere årsverk i eldreomsorgen frem til 2005. Da min taletid er knapt tilmålt, vil jeg i mitt resterende innlegg kommentere meldingen og innstillingen fra Fremskrittspartiets ståsted. At måltallene er oppfylt, betyr ikke at vi har fått en behovsdekning på 25 pst. for heldøgns omsorg og pleie for eldre over 80 år i 2001, slik det hevdes i Regjeringens melding. Fremskrittspartiet er dypt uenig i at det i meldingen settes likhetstegn når det gjelder heldøgns omsorg og pleie, mellom aldershjem, omsorgsboliger og sykehjem, og at man på denne finurlige måten regner seg frem til en behovsdekning i 2005 på over 31 pst. for heldøgns omsorg og pleie for eldre over 80 år. Vi er alle her i salen kjent med den kapasitetsmangel vi i dag har på sykehjemsplasser i svært mange kommuner, og hvilke konsekvenser og hvilke uverdige forhold som tidvis og altfor ofte avdekkes i media. Norske Kvinners Sanitetsforening skriver vedrørende St.meld. nr. 31 til de parlamentariske ledere i Stortinget at Norske Kvinners Sanitetsforening ikke kan se at den virkelighetsoppfatning som fremgår av stortingsmeldingen, er i samsvar med den virkeligheten våre eldste eldre og sykeste mennesker lever under. Det gjelder først og fremst sammenblandingen av sykehjemsplasser og omsorgsboliger. Det er vår oppfatning at de aller eldste med stort pleie- og omsorgsbehov i 24 timer i døgnet skal ha en lovfestet rett til sykehjemsplass. Meldingen bekrefter til fulle Fremskrittspartiets påpeking av at kommunene av rent økonomiske grunner i for stor grad har prioritert bygging av omsorgsboliger i stedet for bygging av sykehjemsplasser. Sykehjemsdekningen har faktisk gått ned i perioden 1998-2001. Hele 73 pst. av dem som i dag er plassert i omsorgsboliger, er eldre med kroniske sykdommer, aldersdemens og omfattende eller moderat funksjonssvikt. Når en da vet at disse omsorgsboligene i de fleste tilfeller kun betjenes sporadisk av hjemmetjenestene, må enhver forstå at pleie- og omsorgssituasjonen og trygghetstilstanden for mange av de omsorgstrengende i omsorgsboligene ikke er forsvarlig. Det er derfor skuffende at selv sosialministeren som fagperson ikke synes å forstå hvilke problemer dette medfører for sterkt pleietrengende i mange omsorgsboliger. I særlig grad gjelder dette demente, og jeg vil i den sammenheng sitere fra medisinalmeldingen fra fylkeslegen i Nord-Trøndelag for 2001, som uttaler: «Vi ser at mange demente bor i omsorgsboliger, og dette finner vi sterkt problematisk. I de aller fleste tilfeller er omsorgsboliger helt uegnet for demente.» Fylkeslegen i Hedmark uttaler i sin helsemelding for 2001 følgende: «Fylkeslegen mener at hvis ikke omsorgen og fagligheten i omsorgsboligene blir styrket, er det ikke skjedd en styrking og kvalitetsheving av eldreomsorgen i planperioden.» Jeg er personlig helt på linje både med fylkeslegen i Hedmark og fylkeslegen i Nord-Trøndelag. Når vil sosialministeren og Stortingets flertall ta disse tilsynsrapportene på alvor? Det er for hele planperioden frem til 2005 kun forutsatt at det bygges ca. 5 000 nye sykehjemsplasser, inklusiv deler av de 2 000 boenhetene som Regjeringen legger inn i meldingen. For samme tidspunkt vil sykehjemsdekningen i de aller fleste kommunene ha gått ned til mellom 15 pst. og 18 pst., mens målsettingen i St.meld. nr. 50 for 1996-97 var 25 pst. dekning av heldøgns omsorg og pleie for folk over 80 år. De faktiske forhold mener Fremskrittspartiet er at det er flere sterkt pleietrengende som venter på sykehjemsplass i dag, enn det var i 1998, da opptrappingsplanen for eldreomsorgen ble igangsatt. Jeg er derfor svært glad for at Fremskrittspartiet har fremforhandlet en avtale med regjeringspartiene om en økning på 4 200 sykehjemsplasser, slik at vi i 2005 får en økning på 9 200 nye sykehjemsplasser istedenfor 5 000. Jeg er imidlertid skuffet over at det ikke lyktes Fremskrittspartiet å få flertall for å øke investeringstilskuddet til kommunene med 300 000 kr pr. enhet for bygging av sykehjem. Stortinget behandler også i dag et Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet som foreslår at Helsedirektoratet skal utarbeide normerte bemanningsplaner for våre offentlige sykehjem. Alle de rapporter som er laget de ti siste årene, helt frem til tilsynsrapporten fra Statens helsetilsyn i 2001, konkluderer med at de vesentligste manglene i sykehjemmene og de feil man finner der, er begrunnet i for lav bemanning for å utføre en god eldreomsorg. I utviklingen fremover, med et økende antall eldre over 80 år og behandlingsmuligheter for eldre i høy alder, vil sykehjemmene mer og mer ta form av å bli helseinstitusjoner, hvor krav til faglighet øker sterkt både når det gjelder legetjeneste og faglig pleietjeneste. Pasientrettighetsloven vil også måtte bli gjort gjeldende for våre sykehjem. Så langt jeg har oversikt over, har pleiefaktoren i våre offentlige sykehjem ikke økt i takt med pleietyngden, verken når det gjelder legetjeneste eller pleietjeneste. Et lite unntak i så måte er bemanningen ved skjermede avsnitt for senil demente, hvor det har vært en betydelig bedring. Det er her verdt å merke seg at både Den norske lægeforening, Norsk Sykepleierforbund og Norsk Helse- og Sosialforbund sterkt har anbefalt forslaget i Dokument nr. 8:114 om at Helsedirektoratet skal fastsette bemanningsnormer for våre offentlige sykehjem. Det er derfor sterkt skuffende at det ikke blir mulig å få flertall for dette forslaget, selv ikke fra de partier som i innstillingen skriver varmt om at fagligheten i eldreomsorgen bør styrkes. I en interpellasjonsdebatt 22. mars i år uttalte komiteens nestleder, representanten Bjarne Håkon Hanssen, følgende: «Mange tar til orde for å innføre en minstestandard for bemanning i eldreomsorgen. Jeg mener også at dette kan være et hensiktsmessig forslag.» Jeg spør da: Mener ikke representanten Bjarne Håkon Hanssen dette i dag? Fremskrittspartiet har alltid ment og mener fortsatt at skal vi få en fullgod eldreomsorg og brukerstyrt valgfrihet for de eldre, må staten overta finansieringsansvaret fullt ut, og dette ser vi frem til å få gjennomført om ikke så altfor mange år. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har i innstillingen.
John I. Alvheim har tatt opp de forslag han refererte til.
Gjennom behandlingen av dagens sak skal Stortinget sette punktum for den formidable satsing på eldreomsorgen som har funnet sted gjennom Handlingsplan for eldreomsorgen. 34 milliarder kr er brukt over fire år. Flere Regjeringer har tatt ansvar og fulgt opp planen. Den opprinnelige planen er fra før utvidet med 5 000 enheter til 29 400. Stortinget vil i dag vedta en ytterligere utvidelse med nye 5 000 plasser. Samlet vil kommunene ved utgangen av 2005 ha sluttført bygging eller oppgradering av 34 400 sykehjemsplasser og omsorgsboliger. Storsatsing er mulig, når det er politisk vilje. Gode bygninger er en forutsetning for omsorg på brukernes premisser. Eldreomsorgen vil i framtiden ikke bli preget av lange korridorer og åtte brukere pr. bad. Norsk eldreomsorg preges i dag av små enheter, lyse og trivelige, med gode sanitærforhold og – ikke minst – trivelige fellesarealer for måltider og samvær. Moderne bygningsmasse er en forutsetning for god omsorg og godt arbeidsmiljø. Når Stortingets vedtak av i dag er gjennomført, vil vi ha lagt et godt grunnlag for en god eldreomsorg i Norge. Men vi har bare lagt et grunnlag for det. Det er avgjørende viktig for en framtidig god eldreomsorg at dagens debatt ikke gir det inntrykk at ferdigstillelsen av Handlingsplan for eldreomsorgen medfører at politikernes oppmerksomhet kan flyttes bort fra eldreomsorgen. Gode bygg gir ikke alene grunnlaget for en god eldreomsorg. Nå må all fokusering rettes mot innholdet i eldreomsorgen. Det er ingen tvil om at her gjenstår mye arbeid. Og jeg er noe bekymret for framtiden. Regjeringen mente at bygging av 2 000 enheter var tilstrekkelig for å fullføre handlingsplanen. Det ville vært altfor lite, og Stortinget må derfor mer enn fordoble innsatsen for å fullføre nødvendig bygging. Samtidig legger Regjeringen opp til en kommuneøkonomi som langt fra vil tilfredsstille kommunenes behov for økonomisk utvikling, dersom en skal satse på kvalitet og innhold i eldreomsorgen. Regjeringen sier at den til våren skal komme med en egen stortingsmelding om innhold og kvalitet i tilbudet til de eldre. Det er bra. Regjeringen lider i dag et klart nederlag her i salen. Til og med regjeringspartiene innser at en bygging av 2 000 enheter er altfor lite. Jeg vil signalisere at Arbeiderpartiet vil bidra til at Regjeringens forslag vil lide samme ublide skjebne i Stortinget dersom ikke den kommende stortingsmeldingen om kvalitet og innhold offensivt tar innover seg eldreomsorgens behov og utfordringer. La meg særlig peke på en av Arbeiderpartiets merknader i innstillingen. Denne berører det faktum at det i mange av pressområdene er mangel på egnede tomter til bygging av bl.a. omsorgsboliger. Arbeiderpartiet vil gjøre noe med det. Vi vil etablere en låneordning gjennom Husbanken hvor kommunene kan få rente- og avdragsutsettelse på lån til tomtekjøp. Det er fremmet et Dokument nr. 8-forslag om dette i Stortinget. Det er viktig at dette forslaget får tilslutning. Vi er ikke så optimistiske med hensyn til tempo som Regjeringen og komiteens flertall. Presset i byggebransjen og mangel på tomter tilsier bl.a. at vi burde la etternølerne få mulighet, ut fra individuelt fastsatte frister, til å søke og ferdigstille fram til 2007. Et av de temaene som oftest diskuteres når eldreomsorgen står på dagsordenen, er spørsmålet om hvorvidt heldøgns omsorg og pleie bare kan gis forsvarlig i sykehjem. Det var jo også representanten Alvheim sterkt inne på i sitt innlegg. Flertallet slår fast at utvidelsen av antall enheter fra 2 000 til 5 000 enheter utelukkende skal komme i form av sykehjemsplasser. Arbeiderpartiet er enig i at utbyggingen av de siste 5 000 enhetene i hovedsak skal være sykehjemsplasser, men vi mener at det må være et større rom for de kommuner som ønsker å satse på å gi heldøgns omsorg og pleie på andre måter enn å bygge sykehjem. For noen kommuner vil det fortsatt være riktig med omsorgsboligsatsing. Derfor går vi inn for en fordeling av de 5 000 plassene med 70 pst. til sykehjemsplasser og 30 pst. til omsorgsboliger tilrettelagt for å kunne gi heldøgns omsorg og pleie. Jeg skal innrømme at jeg selv har vært i tvil om hvorvidt heldøgns omsorg og pleie kan ytes på en faglig god måte utenfor sykehjem. Derfor har jeg i vår tatt meg tid til å reise rundt for å se på noe av det som er bygd gjennom handlingsplanen. Jeg har latt meg imponere over mange nye og fine omsorgsboliganlegg, med tilstedeværende bemanning hele døgnet. Jeg føler meg derfor trygg på vårt standpunkt i dette spørsmålet. Denne debatten omfatter også Dokument nr. 8:114 om bemanningsplaner ved landets sykehjem. Jeg har ingen problemer med å innrømme at jeg har vært skeptisk til forslaget om å lage bemanningsnormer. Denne skepsisen har sitt grunnlag i særlig to forhold: For det første den åpenbare fare som ligger i at bemanningsnormen i praksis blir en minstenorm. Det vil bety at bemanningen legges opp i henhold til en norm og ikke i henhold til brukernes behov for pleie og omsorg. For det andre bekymrer det meg dersom en slik norm bare blir gjeldende for sykehjemmene. Faren er stor for at mange kommuner da blir tvunget til å bygge ned den hjemmebaserte omsorgen for å kunne tilfredsstille normen på sykehjemmet, til tross for at kommunen eventuelt ut fra en samlet vurdering på faglig grunnlag helst ikke ville bygge ned den hjemmebaserte omsorgen. En slik nedbygging vil da også i neste omgang øke presset nettopp på sykehjemmet. Jeg skal likevel innrømme at jeg etter hvert også ser at bemanningsnormer kan ha sine positive effekter. Jeg deler synet til mange av høringsinstansene i denne saken. Både Lægeforeningen, Sykepleierforbundet og Norsk Helse- og Sosialforbund gir uttrykk for at bemanningsnormer kan være en nødvendig brekkstang for å få på plass nødvendig bemanning. Jeg er derfor glad for at en samlet komite ber Regjeringen om en bred utredning av hvilke alternativer som vil være aktuelle for å sikre en tilstrekkelig rekruttering til og bemanning i pleie- og omsorgstjenestene, herunder eldreomsorgen. Komiteen gjør det klart at denne utredningen også må omfatte spørsmålet om bemanningsnormer. Her må Regjeringen gjøre et grundig arbeid, og vi i Arbeiderpartiet vil ikke i dag avvise at vi kan gå inn for å etablere slike normer. Jeg mener at dagen i dag er en merkedag for Stortinget. Det var mange som uttrykte skepsis til hvorvidt det var mulig å gjennomføre Handlingsplan for eldreomsorgen da den ble vedtatt i 1997. Det har vi greid, og vel så det. Nå står norsk eldreomsorg overfor nye utfordringer. Hvis vi vil, så greier vi dem også. La meg avslutningsvis ta opp det forslag Arbeiderpartiet har fremmet i innstillingen.
Bjarne Håkon Hanssen har tatt opp det forslaget han refererte til.
St.meld. nr. 31 setter et verdig punktum for avslutningen for Handlingsplan for eldreomsorgen. Målet om å bygge opp heldøgns pleie- og omsorgsplasser tilsvarende 25 pst. av befolkningen over 80 år er nådd. Dekningsgraden er med Regjeringas forslag 31,6 pst., der dekningen utover 25 pst. er en buffer fordi omsorgsboliger varierer med hensyn til omfanget av pleie og omsorg. Høyre og Regjeringa er glad for at dekningsgraden er styrket gjennom den avtalen regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har inngått om å gi tilsagn om ytterligere 3 000 nye sykehjemsplasser. Det betyr en økning totalt sett på 5 000, som har fått en bred tilslutning i innstillinga. Det har vært viktig for regjeringspartiene å avslutte handlingsplanen på en god måte. Handlingsplanen var ment som et løft i eldreomsorgen, og ikke som en permanent tilskuddsordning til kommunene. Den brede enigheten som framkommer i denne innstillinga, er en verdig avslutning på et løft som også ble startet av et samlet storting. Handlingsplanen har resultert i en kraftig opprustning og modernisering og en betydelig vekst i kapasiteten, både på personellsiden og når det gjelder sykehjem og omsorgsboliger. Opprustninga har ført til en langt bedre kvalitet på sykehjemmenes bygningsmasse. I meldinga fra Regjeringa går det fram at hele 45 pst. av sykehjemsplassene enten vil være nybygg eller modernisert boligmasse. Avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vil gjøre denne prosenten enda høyere. Sykehjemsutbygginga har som forventet holdt tritt med utviklinga av antall eldre over 80 år. Når de ytre rammene nå snart er på plass – når «snekkeren har gått hjem», som sosialministeren liker å si – må kvalitet og innhold stå i fokus. Tida vil da være inne for å sikre kvalitet i form av trygge og gode pleie- og omsorgstilbud og arbeidsplasser. En del pasienter kan etter lengre sykehusopphold rehabiliteres tilbake til egen bolig eller til selvhjelp på et lavere nivå enn i sykehjem. I den sammenheng mener Høyre og Regjeringa at behovet for aktivisering, rehabilitering og opptrening må sterkere inn i sykehjemmenes tilbud. Høyre og Regjeringa mener det er viktig at bemannings- og tjenestetilbudet i sykehjem ikke ses uavhengig av tilsvarende tilbud i eget hjem og i omsorgsboliger der den enkelte ønsker det. En fast bemanningsnorm eller statlig godkjenning av bemanningsplaner svarer dårlig til den brukerorientering og tilpasning til enkeltmenneskets behov som Regjeringa ønsker å legge til rette for i pleie- og omsorgstjenesten. Bemanningsnormer, godkjenninger, kan fort bli brukt som maksimumsnorm der behovet permanent eller i perioder er større enn normen. Forholdet til individuell tilpasning og saksbehandling etter helse- og sosiallovgivninga bør tas med i en slik vurdering for å kunne gi den enkelte pleietrengende et pleie- og omsorgstilbud som er individuelt tilpasset. Det betyr at bemanningsnormen må være fleksibel og kunne tilpasses både sykehjem og den øvrige pleie- og omsorgstjenesten. Regjeringa har signalisert at den vil sette ned et lovutvalg med sikte på å harmonisere helse- og sosiallovgivninga i tråd med tidligere ønske fra Stortinget. For å unngå å gripe inn i kommunenes mulighet til å utnytte og sette inn ressurser der de gir størst effekt, vil flere forskjellige organisasjonsmodeller bli vurdert. Komiteens flertall ber derfor Regjeringa i den varslede stortingsmeldinga om kvalitet i eldreomsorgen å utrede hvilke alternativ som vil være aktuelle for å sikre en tilstrekkelig bemanning i pleie- og omsorgstjenesten. Pasienter i sykehjem har varierende pleiebehov, og pleietyngden i sykehjemmene har økt. Økninga i antall demente bidrar til at mange eldre i dag er svært pleie- og omsorgstrengende. Bemanningssituasjonen og organiseringa innen pleie- og omsorgssektoren er svært viktig for arbeidstakerne og deres arbeidssituasjon. Til tross for at bemanningsfaktoren har økt, er det fremdeles udekkede behov i mange kommuner. Regjeringa vil derfor legge til rette for ytterligere personelløkning gjennom vekst i kommunenes frie inntekter. Det er derfor å håpe at årets lønnsløft vil bidra til å rekruttere flere til pleie- og omsorgsyrket. Når Handlingsplan for eldreomsorgen nå endelig avsluttes, blir slagordet videre «Fra hus til hender». Den bebudede kvalitetsreformen fra Regjeringa skal bidra til bedre grunnbemanning, flere hender i arbeid og økt kvalitet. Kvalitetsreformen har som mål å bidra til bedre arbeidsmiljø og trivsel, mindre slitasje og dermed redusert sykefravær blant de ansatte, og sist, men ikke minst et bedre pleie- og omsorgstilbud til brukerne.
Stortingsmeldinga om Handlingsplan for eldreomsorgen handler om både fortid, nåtid og framtid. Jeg vil i all hovedsak konsentrere meg om framtida i dette innlegget. Når det gjelder det som har skjedd så langt fra Stortinget vedtok handlingsplanen for eldreomsorg, er det SVs oppfatning at det krafttaket som den gang ble tatt, var nødvendig. Derfor tok også et samlet storting ansvar for det løft som handlingsplanen var, der statens ansvar også for kostnadene var en del av planen. SV erkjenner at den videre utbygging av boenheter på 2 000 nye plasser som Regjeringa forslo, er for liten. Vi legger derfor til grunn det anslaget som fylkesmennene har gjort på 5 000 nye enheter. Dette er også det tallet som en nesten enstemmig komite nå har samlet seg om. Det er noe uenighet om hvilken type plasser disse 3 000 ekstra skal være. For SVs del er vi opptatt av at dette skal være plasser som er tilrettelagt for heldøgns pleie og omsorg, fordi det er her behovet er størst. Samtidig er vi opptatt av at kommunene skal kunne ha en mulighet til å utvikle disse plassene for heldøgns pleie og omsorg på en måte som er mest hensiktsmessig i den enkelte kommune. Derfor er SV uenig med flertallet, som består av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som vil avgrense dette til kun å være sykehjemsplasser. Likevel er det slik at i spørsmålet om hva som er nødvendig å gjøre når det gjelder bygninger og boenheter, er det relativt stor enighet i Stortinget. Så over til framtida. For SV blir det aller viktigst å sikre en betydelig bedre kvalitet i det pleie- og omsorgstilbudet som skal gis, enten det nå skjer i sykehjem, i omsorgsboliger eller i den hjemmebaserte omsorgen. Derfor er det bra at Regjeringa nå varsler en ny stortingsmelding som skal komme neste vår, og som skal inneholde et nytt utviklingsprogram for bedre kvalitet og enklere ordninger. Dette kommer til å bli et stort og svært krevende løft. Mange eldre og pleietrengende har riktignok gode tilbud i sine hjemkommuner, men vi vet også at for mange er situasjonen alt annet enn god. Mangelen på mange nok og godt nok kvalifiserte ansatte i pleie- og omsorgssektoren gjør hverdagen tung og vanskelig, ja til dels uverdig både for ansatte og for brukerne. SV aksepterer ikke forhold i eldreomsorgen der eldre og syke ikke får tilstrekkelig med mat og drikke, der de må bli liggende til langt på dag eller må gå til sengs tidlig på ettermiddagen, eller der mulighetene til toalettbesøk og personlig hygiene langt fra er gode nok, for ikke å snakke om det behovet for personlig kontakt og omsorg mange eldre og pleietrengende har, men som på grunn av lav bemanning og en stresset arbeidsdag ikke blir godt nok ivaretatt. Alle partier i komiteen er enige om at tiden er inne til å gjennomføre tiltak som kan bedre disse forholdene, og da kommer vi ikke utenom bemanningen. Slik SV ser det, dreier dette seg i all hovedsak om folk og hender til å gjøre jobbene. Da snakker vi om flere folk og godt kvalifiserte folk. Klarer vi ikke nå raskt å gjøre noe som monner når det gjelder rekruttering og bemanning til denne sektoren, kan vi om kort tid komme til å oppleve en verre krise i eldreomsorgen enn vi noen gang har hatt. SV ser derfor med forventning fram til en handlingsplan for rekruttering som skal komme fra Regjeringa etter bestilling fra Stortinget. Dette haster, og SV forventer at dette arbeidet har svært høy prioritet i Regjeringa. Et annet viktig tiltak som etter SVs mening må settes i verk, er et langsiktig og systematisk arbeid for å heve kompetansen og gi muligheter for etter- og videreutdanning i pleie- og omsorgsyrkene. Spesielt er det stort behov for kompetanseheving på alle plan når det gjelder pleie og omsorg av demente. Dette er også alle partier enige i. Regjeringa varsler, som jeg sa, en stortingsmelding våren 2003, som skal inneholde et utviklingsprogram for bedre kvalitet og enklere ordninger. Dette syns SV er bra, i likhet med alle de andre partiene. Jeg kunne nevne flere ting: Forskrifter til sosialhelsetjenesteloven og prosjektet for ledelses- og kvalitetsutvikling i samarbeid med KS er eksempler på dette. Ett tiltak som SV er noe usikker på om er det mest hensiktsmessige, er spørsmålet om å innføre bemanningsnormer. Vi frykter at en fast bemanningsnorm kan bli et hinder for en bemanning som er godt tilpasset de enkelte brukernes behov. Derfor vil vi gjerne, i likhet med et stort flertall i komiteen, ha dette spørsmålet utredet. Så langt er det altså stor politisk enighet i Stortinget om behovet for økt kvalitet og til dels også om hvilke virkemidler som må tas i bruk. Men så er det slutt på den politiske enigheten. Når det kommer til den politiske viljen til å forplikte seg i forhold til de kostnader som denne kvalitetsreformen fører med seg, skiller partiene lag. SV er ekstremt opptatt av at Stortinget også må ta det økonomiske medansvaret for de reformer og forbedringer dette stortinget vedtar, og som andre skal gjennomføre. Den beste og eneste måten å gjøre det på, er å sørge for at norske kommuner som skal gjennomføre denne reformen på vegne av oss her i denne salen, blir satt økonomisk i stand til å gjøre det. Alt annet er uansvarlig, slik SV ser det. Derfor har SV ved behandlinga av denne stortingsmeldinga om eldreomsorgen og Dokument nr. 8-forslaget om bemanningsnormer tydeliggjort at vi også vil ta det økonomiske ansvaret for de store løft dette betyr ute i kommunene. Det hadde vært et gledelig brudd med en praksis som har skapt mye frustrasjon ute i kommunene, om Stortinget denne gangen allerede nå hadde gitt klare signaler om å stille opp også med penger når reformen skal gjennomføres. Men det er på dette punktet flertallet i Stortinget svikter fundamentalt. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet unndrar seg konsekvent alle forpliktende formuleringer og forslag som gjelder kostnadene knyttet til den forbedringa av eldreomsorgen som alle sier er nødvendig. Ikke bare er dette uansvarlig politikk, det er også en politikk som er egnet til å skape forventninger ute blant folk knyttet til en reform som skal komme, men som så i neste omgang blir snudd til en gedigen skuffelse fordi stortingsflertallet ikke er villig til å betale prislappen. Dette er en type politikk som SV ikke vil være med på. Vi er skuffet over at regjeringspartiene ikke tar det nødvendige ansvar for at Stortinget nå slutter med denne praksisen, som bare er egnet til å skape politikerforakt. Men dette er antakelig en direkte følge av det opplegget for kommuneøkonomien som regjeringa Bondevik har lagt fram. Det er fra Regjeringa sjøl uttalt at dette opplegget vil føre til dårligere velferdstilbud i mange kommuner. Men hvis det er det Regjeringa ser for seg, burde den etter SVs oppfatning kanskje latt være å komme med en stortingsmelding som gir signaler og forventninger om et bedre velferdstilbud. Enda mer skuffet blir jeg av Fremskrittspartiet i denne saka. Det partiet som kanskje framfor noen andre har prøvd å framstå som de eldre og pleietrengendes parti, driver etter SVs oppfatning et dobbelt bokholderi som til syvende og sist rammer de svakeste. Fremskrittspartiet er med på alle formuleringer og forslag i denne saka som understreker hvor viktig det er med en verdig og anstendig standard på pleie- og omsorgstjenestene, og det er bra. SV er glad for at det er en brei politisk oppslutning om det. Men også Fremskrittspartiet hopper av i svingen når det kommer til spørsmålet om å betale regninga. Så vet jeg veldig godt at Fremskrittspartiet har en annen modell for finansiering av eldreomsorgen enn resten av partiene her på Stortinget: den statlige stykkprisfinansieringa. Jeg respekterer det. Men så lenge et solid stortingsflertall har bestemt at pleie- og omsorgstjenestene skal være et kommunalt ansvar, må også Fremskrittspartiet ta ansvaret for at kommunenes økonomi er slik at kommunene kan gi det gode tilbudet partiet vil ha. Noe annet er en stor ansvarsfraskrivelse – ja, verre enn det. Når partiet ikke vil styrke kommuneøkonomien fordi de vil ha en annen finansieringsmodell, er det ikke rådmenn, ordførere og kommunepolitikere som blir rammet. Nei, det er nettopp de svakeste av innbyggerne i kommunene, de eldre, de funksjonshemmede, de syke og pleietrengende. Fremskrittspartiet hadde sjansen i forliket med Regjeringa om revidert, men benyttet den ikke. Tvert imot uttalte representanten Per Sandberg fra Fremskrittspartiet i en annen debatt her i formiddag at den lille økninga som ligger i forliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet når det gjelder kommuneøkonomien, skjedde mot Fremskrittspartiets vilje. Dette er å svikte de svake gruppene Fremskrittspartiet stadig hevder å representere. Så vil jeg til slutt ta opp de forslag SV har fremmet alene eller sammen med andre i de to sakene vi nå behandler.
Sigbjørn Molvik har tatt opp de forslag han refererte til.
Handlingsplanen for eldreomsorga starta som eit tverrpolitisk fellesprosjekt, og vert med litt ulike merknader og mindretalsframlegg også avslutta som ein brei tverrpolitisk dugnad. Det er ein styrke for saka at vi på Stortinget kan syne at vi også har vilje og evne til å strekkje oss for å finne samlande løysingar. Alle parti utanom Senterpartiet summerer opp at ein til saman vil gå inn for 5 000 omsorgs- og sjukeheimsplassar for å avslutte handlingsplanen for eldre. Eg trur det er eit såkalla nederlag som sosialministeren lett ber. Målsetjinga var at det skulle vere 25 pst. eineromsdekning. Det kan vere ulikt syn på om det er nok, men det er iallfall ingen tvil om at slik dei fleste på Stortinget reknar grunnlaget for denne dekninga, med både omsorgsbustader og sjukeheimsplassar, er det godt overdekt allereie i Regjeringa sitt framlegg, og det vert ytterlegare forbetra med kompromisset på Stortinget. Det meste av dette skal vere sjukeheimsplassar, og ein skal syte for ei utjamning kommunane imellom, slik at alle kjem på om lag same nivå, tilpassa lokale tilhøve. Senterpartiet har eit avvikande framlegg, som går på at alle dei resterande 9 300 godkjende søknadene pr. 1. oktober 2001 får finansieringstilsegn. Dette tek ikkje i vare punktet om utjamning mellom kommunane, som har vore eit sentralt element, og det vil såleis føre til at ulikskapen held fram. Etter at denne bureforma er fullført, er det viktig å ta skikkeleg tak i innhaldet i eldreomsorga. Eg deler ikkje Framstegspartiet sitt syn, at omsorgsbustader ikkje kan innebere fullverdig heildøgnspleie. Det kjem an på bemanninga. Eg vil også streke under at desse oppslaga vi av og til ser, om kor veldig negativt det er innan eldreomsorga enkelte plassar, kan verke til at ein får eit bilete av at det stort sett er elendig. Eg synest det er viktig å slå fast at i det vesentlege har vi folk både i leiande og vanlege jobbar innan eldreomsorga som gjer ein god jobb, og dei medieframstillingane som vert gjorde, kan av og til verke urettferdige. Det er likevel nok å ta fatt i, og det gjer Samarbeidsregjeringa, som har varsla at alt våren 2003 kjem ho attende til Stortinget med ei eiga melding med ein fullstendig status for situasjonen i norsk eldreomsorg og eit nytt handlingsprogram for kvalitet i omsorgstenesta. Der vil ho m.a. også kome med ei vurdering av bemanningsnorm eller ikkje, slik det går fram av komiteen si tilråding i samband med Dokument nr. 8:114. Kristeleg Folkeparti vil ikkje drage konklusjonar no, men eg vil vise til at det på fagleg hald er ulike syn på om det skal vere bemanningsnorm eller ikkje. Til slutt vil vi frå Kristeleg Folkeparti si side streke under følgjande: Det vert satsa over 30 milliardar kr på bygningar. Det har vore ei stor og krevjande fellesoppgåve som storting og regjering har løyst i fellesskap. Det neste vert, som fleire har vore inne på, å sikre ein kommunal økonomi som gjer ein i stand til å drive omsorga på ein kvalitetssikker måte. Dei fleste av oss ser at di fleire økonomisk tunge reformer som vert vedtekne, di trongare vert det økonomiske handlingsrommet for kommunane, anten ein har vore for eller mot reformene. Det vert ei stor fellesoppgåve for alle å løyse dette. Men med tilvising til debatten tidlegare i dag, og med tilvising til eit par tidlegare innlegg frå Arbeidarpartiet og SV, er det dokumentert at den kommuneøkonomien som Regjeringa i samarbeid med Framstegspartiet har handla seg fram til, er minst like god som det Arbeidarpartiet har forfekta, sjølv om noko anna har vorte påstått. Spørsmålet er kva ein legg inn som skal dekkjast av kommuneøkonomien. Lat meg som nyleg avgått kommunepolitikar likevel også leggje til at dette kan vere bra, men det er på ingen måte nok, med dei store oppgåvene som kommunane har i framtida. Det vert ein kjempejobb, uansett utgangspunktet i dag, innafor ansvarlege rammer å syte for det lyftet som må til for at kommunane skal løyse denne og andre oppgåver. Ein må gjere det innafor ei ramme, og ein må gjere det med kalkulator. Skal vi operere som politikarar utan kalkulatorar og seie ja til alle tiltak, kjem vi i alle fall i vårknipe, sjølv om det er haust.
Som saksordfører for Innst. S. nr. 258, jf. Dokument nr. 8:114, skal jeg redegjøre litt for den først. Innstillingen gjelder et forslag fra representantene Alvheim og Nesvik der det bes om at Regjeringen legger godkjenningsmyndigheten for bemanningsplaner ved landets sykehjem til Helsedirektoratet, slik at pleietrengende sykehjemsbeboere sikres et faglig forsvarlig nivå på bemanningen, uavhengig av bosted. En samlet komite minner om at sosialkomiteen ved flere anledninger har påpekt at bemanningen i pleie- og omsorgssektoren er av avgjørende betydning for nivået og kvaliteten på tjenestene. De pleie- og omsorgstrengende har som et minimum krav på å få dekket sine primære behov, som f.eks. mat og drikke, hygiene, mosjon og en akseptabel døgnrytme. Dessverre avdekkes det for ofte at institusjonsbeboere til og med lider av uttørring og underernæring. Utbygging av den hjemmebaserte omsorgen, tilbudet om omsorgsboliger og en sterk vekst i antall innbyggere over 80 år gjør at de som i dag er, og de som i morgen blir, sykehjemsbeboere, jevnt over har et større behov for både medisinsk behandling, pleie og omsorg enn hva som var tilfellet for bare kort tid siden. En samlet komite mener også at behovet for aktivisering, rehabilitering og opptrening må sterkere inn i sykehjemmenes tilbud og tjenesteopplegg. Dette er viktig ikke minst fordi sykehusene i dag har en tøff utskrivingspraksis, og det er mange som må innom sykehjemmene i kortere eller lengre tid etter at de har vært behandlet på sykehus. En styrking av bemanningen vil også gi eldre på korttidsopphold en mulighet for tilbakeføring til eget hjem på en bedre måte. En slik rehabilitering har klare positive sider både velferdsmessig og økonomisk, mener en samlet komite. Bemanningssituasjonen og organiseringen innen pleie- og omsorgssektoren er etter komiteens mening også svært viktig for arbeidstakerne og deres situasjon. Dagens forhold fører ofte til sykmeldinger, utbrenthet/uførhet og «flukt» fra pleie- og omsorgsyrket. Det er også grunn til å merke seg at manglende rekruttering preger dette området i dag, og det avspeiler seg klart bl.a. i synkende interesse for utdanning til disse yrkene både på videregående nivå og høgskolenivå. I innstillingen ber et flertall i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, om at Regjeringen i den varslede stortingsmeldingen om kvaliteten i eldreomsorgen, som skal legges fram første halvår i 2003, utreder hvilke alternativer som vil være aktuelle for å sikre en tilstrekkelig bemanning i pleie- og omsorgstjenestene. Denne utredningen må også omfatte spørsmålet om bemanningsnormer både når det gjelder sykehjem og den øvrige pleie- og omsorgstjenesten knyttet til forskjellige organisasjonsmodeller. Denne utredningen skal også omfatte godkjenningsordninger og godkjenningsmyndighet. Dette er viktige områder som det er stort flertall for. Alle i komiteen er enige med forslagsstillerne om at de pleietrengende sykehjemsbeboerne må sikres et faglig forsvarlig nivå bl.a. når det gjelder bemanningssiden. Men det er ikke bare å sette bemanningsnormer og lage godkjenningsordninger med eventuelle sanksjonsmuligheter som er løsningen. Derfor ber også komiteens flertall om at dette forslaget blir vedlagt protokollen, og går ikke inn på realitetene i forslaget. Det er også slik, som bl.a. representanten Molvik nevnte, at det er viktig å styrke økonomien om en skal kunne øke nivået og kvaliteten innen pleie- og omsorgssektoren. Det gjelder også å øke den medisinske oppfølging og behandling innenfor sykehjemsområdet, og det tilsier at både legedekningen og pleie- og omsorgsbemanningen må styrkes hvis det skal bli en bedring ved våre sykehjem. Det en imidlertid kan merke seg, er at vi skiller lag når det kommer til en mer forpliktende formulering på økonomi. Senterpartiet og SV ber Regjeringen foreta en grundig beregning og konsekvensutredning av hva en tilfredsstillende bemanningsnormering og en nødvendig kompetanseheving innen pleie- og omsorgssektoren generelt, og for sykehjemmene spesielt, vil bety i økte kostnader for kommunene. Tallmaterialet og forslag til hvordan dette skal dekkes økonomisk, ber vi om skal legges fram i forbindelse med den bebudede meldingen om eldreomsorgen og omsorgstjenestene i første halvår 2003. Dessverre følger verken Arbeiderpartiet eller Fremskrittspartiet opp dette, selv om de i merknads form er i nærheten av slike ønsker. Jeg synes det ville ha vært riktig om vi hadde fått på bordet tallmateriale som viser hva økt kvalitet for en gangs skyld koster. Det hadde vært å konkretisere og få et realistisk og forpliktende dokument på bordet, i stedet for fortsatt kanskje å få veldig mange fine formuleringer og gode ønsker, men ikke nok forpliktende forhold, slik vi må ha her i Stortinget hvis vi skal følge opp vårt pålegg til kommunene for å få økt kvalitet. Så litt over til handlingsplanen for eldre. Eldrereformen har vært viktig, og det har vært en eldrepolitisk dugnad, slik Senterpartiet foreslo før reformen ble vedtatt i 1998. Men prognosene og behovsanalysene var for lave. Handlingsplanen har vært utvidet, først med 9 000 plasser, så fikk vi en utvidelse i fjor ved at søknadsfristen ble forlenget til 1. oktober sist høst, og etter den siste fordelingen – på grunnlag av søknadene som forelå – står 9 300 plasser igjen på søkerlisten. Regjeringens svar på dette er at det skal bygges 2 000 plasser. Etter forliket med Fremskrittspartiet blir det 3 000 plasser i tillegg. Likevel gjenstår 4 300 plasser, som ikke vil finne sin løsning innenfor reformens rammer og finansieringsordninger. Både Regjeringen og en samlet komite understreker kommunenes ansvar og frihet til selv å utforme sine bo- og tjenestetilbud ut fra lokale forhold, i forhold til innbyggernes behov og i samarbeid med den enkelte bruker. Forventningene både hos kommunene og hos brukerne har vært store, men disse forventningene blir til en skuffelse for nesten halvparten, på grunnlag av de søknadene som ligger inne nå. Eldreplanens målsetting er nådd, sies det i meldingen. Jeg mener at den ikke er det, når 4 300 plasser ikke blir realisert. Alle fylker har vekst i aldersgruppen over 80 år. Det er kommunale variasjoner, men det er likevel slik at ca. 200 søkerkommuner viser til at det er lokale behov som ikke er dekket, og disse lokale behovene bør tas på alvor. Istedenfor å la kommunene få anledning til å følge opp sine planer, blir altså 4 300 plasser strøket av søkerlisten. Behovet vil øke. Vi vet at aldersutviklingen framover gjør at vi får enda flere 80-åringer og de som er eldre. De tallene kjenner vi alle ut fra det som også står i meldingen. Utskriving fra sykehusene og spesialisthelsetjenesten betyr at sykehjemmene også vil være aktuelle arenaer for å plassere folk på overvåking, medisinsk oppfølging og rehabilitering, og det skaper også økt behov for sykehjemsplasser, nærmest på sykestuenivå. Valgmulighetene for den enkelte eldre og omsorgsplasstrengende har det også vært fokusert på her i denne salen ved at den enkelte eldre og omsorgstrengende skal kunne velge vertskommune og bosted, men da må det være en plasskapasitet som gir rom for dette, ellers blir det bare talemåter. Alle sier vi at vi skal ha den valgfriheten, men hva gjør vi med den? Det er skuffende at bl.a. Fremskrittspartiet, som ønsker å framstå som eldrepolitikkens garantister, ikke er med på en større etterkommelse av de søknadene som ligger inne nå. Det viser seg at det verbalt er gode formuleringer, men realitetene gjennom forslagene viser at det ikke er oppfølging og ansvar i forhold til å løse de problemene som ofte blir påpekt, og med rette. Da er det betimelig å antyde at det er et svarteper-spill som er ute og går her. Kommunene sitter igjen med skylden. Men Stortinget tar heller ikke sitt ansvar. Jeg trodde også at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti skulle være med på en bedre dekningsgrad. Ikke minst er jeg skuffet over Kristelig Folkeparti, som stod sammen med oss i fjor vår med klare formuleringer om hvordan utbyggingsbehovet og målet for pleie- og omsorgsplasser skulle oppfylles. Når Regjeringen kommer med sitt tilsvar på 9 300 søknader ved å etterkomme 2 000, er det oppsiktsvekkende og må kunne betegnes som et uhørt svar på kommunenes behov og søknadsframlegg. Regjeringen lider riktignok nederlag ved at også deres egne går imot det forslaget som fremmes i meldingen, men det er likevel slik at resultatet betyr noe for dem som trenger plasser og omsorgsbehov, og det uteblir. Da er det en mager trøst at det er et politisk nederlag for en regjering som her har lagt fram en for dårlig melding, etter min mening. Bemanningsbehovet må jeg i tilfelle komme tilbake til, men det er helt klart at vi også trenger flere folk enn det Regjeringen legger opp til i denne meldingen. Jeg fremmer til slutt de forslag som Senterpartiet har lagt fram.
Ola D. Gløtvold har fremmet de forslagene han har referert til.
Eldreomsorgen kom på 1990-tallet på etterskudd i forhold til den sterke veksten i tallet på eldre innbyggere med behov for pleie og omsorg. Det var derfor nødvendig med et solid norsk skippertak for å endre på dette. Handlingsplanen for eldreomsorgen ble igangsatt i 1998 med bred oppslutning i Stortinget. Det var behov for en kraftig utbygging av kapasiteten både når det gjaldt personell og bygninger, og en opprustning og kvalitetsforbedring av gammel bygningsmasse. Et sentralt krav var å fjerne dobbeltrommene i aldersinstitusjonene og tilby enerom til alle som ønsket det. Nå sluttføres handlingsplanen, og jeg er glad for at det er en bred oppslutning også om denne avslutningen. Men det betyr ikke at vi skal avslutte arbeidet med norsk eldreomsorg. Nå er det tid for å skifte hovedfokus fra bygninger og årsverk til kvalitet og innhold i tjenestetilbudet – «Fra hus til hender», som vi satte som undertittel på meldingen. I perioden 1998–2001 er pleie- og omsorgstjenesten tilført 13 000 nye personellårsverk, og det samlede tilbudet av aldershjem, omsorgsboliger og sykehjem har økt med 10 850 boenheter. Både bemanning og botilbud er bygd ut raskere enn veksten i antall eldre innbyggere. Fortsatt er nærmere halvparten av prosjektene under bygging og vil bli tatt i bruk de nærmeste fire år. Når sluttresultatet av handlingsplanen skal vurderes, må vi derfor se helt fram til 2005. En prognose for sluttresultatet i 2005, før de siste 5 000 boenhetene er fordelt, angir en samlet dekning på 31,6 institusjonsplasser og omsorgsboliger pr. 100 innbyggere over 80 år, mot 26,4 da handlingsplanen startet. Samtidig vil nesten 45 pst. av alle sykehjem i Norge enten være nybygd eller opprustet og modernisert. Eneromsdekningen vil være om lag 95 pst., mot 83 pst. før handlingsplanen. Handlingsplanen har derfor nådd sine mål og sørget for at eldreomsorgen både har holdt tritt med veksten i antall eldre og skapt ytterligere kapasitetsvekst. Dette har vært helt nødvendig også for å ta igjen noe av det forsømte og legge grunnlaget for den videre utvikling i årene som kommer. Det er min oppfatning at kommunene har tatt utfordringen og bidratt til et nasjonalt skippertak for eldreomsorgen. For landet sett under ett innebærer resultatene av handlingsplanen store og viktige endringer. Utbyggingsmønsteret ser ut til å følge disse hovedlinjene: sykehjemsutbyggingen holder tritt med økningen i antall eldre over 80 åreneromsreformen blir gjennomførtsykehjemmene rustes opp og gjennomgår en omfattende standardheving og moderniseringen stor del av aldershjemmene blir nedlagt og erstattet med omsorgsboligerdekningsgraden øker først og fremst i form av vekst i tallet på omsorgsboliger med felles servicearealutbyggingen av nye omsorgsboliger følges opp med bemanningsøkning i hjemmetjenestene I 2005 vil det samlede tilbudet bestå av 60 pst. sykehjemsplasser, 5 pst. aldershjemsplasser og 35 pst. omsorgsboliger. Ser vi landet under ett, er sykehjemmene fortsatt det viktigste tilbudet. Gjennom handlingsplanen for eldreomsorgen har kommunene stått fritt til å utforme og bygge ut et tjenestetilbud tilpasset lokale forhold og behov, og selv velge organisatoriske løsninger og tjenestemodeller. Dette har resultert i at noen kommuner har valgt å satse på sykehjem, mens andre har valgt å bygge ut omsorgsboliger og hjemmetjenester med heldøgnstilbud. Det foregår for tiden en spennende utvikling i kommunene, der det beste fra to ulike tradisjoner er i ferd med å smelte sammen. Snart ser vi ikke lenger forskjell på moderne, små sykehjemsenheter med høy bostandard og lokale bo- og servicesentre med omsorgsboliger. Vi har fått sykehjem med omsorgsboligstandard og omsorgsboliger med sykehjemstilbud. Nesten alle nye omsorgsboliger bygges nå med fellesareal og i tilknytning til lokaler for helse- og sosialpersonell. Samtidig utvikles nye modeller for bygging og drift av sykehjem med gode enerom, organisert i små bogrupper med egne fellesfunksjoner. På denne måten kombineres erfaringene fra institusjon og mer åpen omsorg. Utfordringen ligger i å utvikle tilbud som både gir trygghet og individuell tilpasning til den enkeltes behov. Det er imidlertid ikke boformen, men bemanningen som er det avgjørende for muligheten til å gi et heldøgnstilbud. Det er derfor betryggende at utbyggingen av omsorgsboliger følges opp med hjemmetjenestepersonell. Mer enn halvparten av de 13 000 nye personellårsverk som er bygd ut de siste fire år, er kommet i hjemmetjenesten. Jeg har merket meg at behovet for ytterligere personellvekst understrekes i komiteinnstillingen. Regjeringen er innstilt på å legge til rette for det gjennom vekst i kommunenes frie inntekter. I dag reguleres tilbudene i sykehjem og omsorgsbolig i to forskjellige lover. Det er ulike klageordninger og rettighetsbestemmelser, og betalingsordningene er helt forskjellige. Etter hvert som tjenestetilbudet i sykehjem og omsorgsboliger mer og mer overlapper hverandre, blir det også nødvendig å pålegge kommunene å sikre brukerne samme vilkår og rettigheter uavhengig av boform. Regjeringen vil derfor sette ned et lovutvalg for bedre harmonisering av den kommunale helse- og sosiallovgivning. Videre vil vi gå gjennom og vurdere brukerbetalingsordningene. En brukerorientert tjeneste krever enklere ordninger og et mer enhetlig lovverk som gir reell valgfrihet og tjenestetilbud tilpasset den enkeltes behov og ønsker. Handlingsplanen for eldreomsorgen har også medført større mangfold i boformer, driftsmodeller og organisasjonsløsninger tilpasset de ulike lokale forhold og behov. Samtidig har handlingsplanen bidratt til å skape større likhet i samlet tjenestetilbud kommunene imellom ved å heve de kommunene som hadde lavest dekningsgrad. Gjennom fastere styring og klar prioritering ved fordeling av tilskuddsrammene, har Regjeringen sikret bedre fordeling mellom kommunene. Ved å løfte alle, men mest de kommunene som lå lavest, er geografiske forskjeller utjevnet. Når Regjeringen fant det nødvendig å utvide handlingsplanen med ytterligere 2 000 nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger, var det bl.a. for å forsterke en slik profil. Før handlingsplanen kan avsluttes, skal alle kommuner som har søkt om det, få mulighet til å bygge opp et tilbud om heldøgnspleie og –omsorg svarende til 25 pst. av befolkningen over 80 år, enten dette gis i sykehjem, aldershjem eller omsorgsbolig. Stortingsflertallets forslag om ytterligere 3 000 sykehjemsplasser innebærer at vi kan godkjenne flere sykehjemssøknader. Flertallet i sosialkomiteen understreker samtidig at kommuner med lavest dekningsgrad skal prioriteres. Flertallets prioritering av sykehjem og kommuner med lav dekning er i tråd med den prioritering Regjeringen har lagt til grunn for fordeling av den allerede vedtatte tilsagnsramme for i år. Den utvidede rammen vil bli fordelt på prosjekter i kommunene ut fra de føringer flertallet i komiteen har gitt om dette. Fortsatt er det mange og store utfordringer og uløste oppgaver i eldreomsorgen. Når utbyggingen er fullført, vil de handle mer om kvalitet og tjenesteinnhold enn om bygninger og kapasitet. Tilsynsmyndighetene avdekker hyppig svikt i grunnleggende rutiner ved enkelte sykehjem. Mange eldre får ikke de tilbud de har krav på etter helse- og sosiallovgivningen, den medisinske oppfølgingen er ofte mangelfull, og deler av tjenesteapparatet sliter med manglende rekruttering. Regjeringen vil derfor la handlingsplanen for eldreomsorgen bli avløst av et utviklingsprogram for bedre kvalitet og enklere ordninger i helse- og sosialtjenesten, med følgende hovedpunkter: enklere og bedre harmonisert regelverk for helse- og sosialtjenesteneenklere finansiering og brukerbetalingfelles tilsyn for helse- og sosialtjenesteneledelse og organiseringkompetanse og rekrutteringkvalitetsforskrift og internkontrollplikt til eneromsaksbehandling og rettssikkerhetoppfølging og rådgivning Når alle de nye byggene står ferdige i 2005, er de ytre rammene på plass, og det er tid for å endre fokus og konsentrere seg i det videre arbeidet om tjenestenes innhold og kvalitet. Regjeringen tar sikte på å legge frem en egen stortingsmelding om dette våren 2003. Regjeringen vil der også utrede alternativer for å sikre tilstrekkelig bemanning i pleie- og omsorgstjenestene, slik flertallet i innstillingen til Dokument nr. 8:114 ber om. Regjeringen ønsker å ta utgangspunkt i hva den enkelte bruker av omsorgstjenesten selv opplever som god kvalitet. Det betyr at vi midt oppe i behandlings- og rehabiliteringshverdagen i pleie- og omsorgstjenesten ikke må miste av syne det vanlige livet. Uansett hvordan det er fatt med oss, setter de fleste pris på duften av nybakt brød eller god musikk, og helt til det siste er vi avhengige av mellommenneskelig nærhet og varme.
Det blir replikkordskifte.
Vi opplever for tiden et opprør i Kommune-Norge. Stortinget har sett delegasjoner av ordførere i fortvilelse komme til Oslo og rapportere om en svært stram kommuneøkonomi, og gjennomgangstonen fra Kommune-Norge er at greier vi ikke å styrke kommuneøkonomien utover det som nå ligger til grunn, greier man ikke å opprettholde velferdstilbudet. Stortinget vedtar i dag 5 000 nye enheter. Men det er jo ikke Stortinget som skal ut i Kommune-Norge og bygge disse 5 000 enhetene, det er det kommunene som skal gjøre. Selv om vi da sender med et statstilskudd, er det åpenbart at dersom sykehjemsplassene skal bygges, betinger det at kommunene har økonomisk evne til selv å bidra til at bygging finner sted. Med den bakgrunn er det jo grunn til å uttrykke bekymring over hvorvidt Stortingets vedtak i dag, knyttet til å bygge 5 000 nye enheter, faktisk vil bli realisert. Mitt spørsmål vil da være: Når statsråden er i kontakt med Kommune-Norge som har søkt om å få bygge flere nye enheter innenfor eldreomsorgen, føler hun seg trygg på, med den kommuneøkonomien hennes regjering står for, at vi, når vi møtes i 2005, faktisk har fått 5 000 nye enheter?
Med bakgrunn i de søknader som er kommet til Sosialdepartementet, forutsetter jeg også at kommunene har prioritert når de ønsker å bygge ut og har behov for det. Det viser også erfaringene fra de utbyggingene som allerede har skjedd, at kommunene har evnet å prioritere eldreomsorgen. Det er jo ikke bare snakk om det å evne å bygge, men det er også snakk om å evne å drive og drifte. Regjeringen har gjennom opplegget for kommuneøkonomien, som også har blitt diskutert her tidligere i dag, lagt opp til vekst i kommunenes frie inntekter, og erfaringene viser at kommunene har fulgt opp både på byggesiden og på personellsiden. Økonomi er en forutsetning for gode omsorgstjenester, men også andre forhold er viktige. Jeg ser også at vi har sammenlignbare driftsenheter – sykehjem – med samme økonomiske ramme, med samme personellstab, med tålig likt antall beboere, som får ulikt ut av eldreomsorgen.
Det måtte vel være en forsnakkelse fra sosialministerens side når hun sier at nå skal vi bort fra bygninger og årsverk og over på kvalitet. Kvalitet og årsverk henger nøye sammen. Men det var neppe noen forsnakkelse når sosialministeren uttaler – og det synes jeg var dristig – at «sykehjemsutbyggingen holder tritt med økningen i antall eldre over 80 år». Dette er ikke riktig, ærede sosialminister! Vil statsråden bekrefte det i sitt svar til meg? Det har under denne reformen foregått en betydelig tvangsflytting av eldre syke mennesker milevis bort fra den pleie og omsorg de fikk i sin hjemkommune eller på sitt hjemsted, og ikke sjelden flyttes og skilles ektepar fra hverandre med liten mulighet til videre kontakt. Jeg nevner her sykehjemmet i Lavik, for å ta et ekstremt eksempel, men det finnes mange av disse over hele landet. Hvis sosialministeren mener at dette er riktig å gjøre, vil da den regjeringen sosialministeren tilhører, gå inn for å endre vielsesritualet, som i dag lyder: «inntil døden skiller eder ad», og endre det til: «inntil døden eller kommunen skiller eder ad»?
Ja, så langt har utbyggingen – når vi kommer til 2005 og de planene vi har – holdt tritt med økningen av antall eldre over 80 år. Men det er klart at dette skal vi følge nøye. Det er også vår intensjon. Vi er sånn sett ikke ferdig med å følge opp og fokusere på både kapasitet og kvalitet i eldreomsorgen. Jeg er helt enig med representanten Alvheim i at kvalitet også er nøye knyttet til personell, og det går på både kompetanse og tilstrekkelig personell. Jeg skal ikke gå inn i den konkrete saken i Lavik, men jeg deler representanten Alvheims syn på at det er kommunene som har ansvaret for å drifte eldreomsorgen. Vi kommer også til å følge nøye med på hvordan eldreomsorgen følges opp i den enkelte kommune, for det kan ikke være slik at man ikke klarer å forvalte et regelverk. Man må klare å kombinere det med både hjerte og med hode.
SV er, som jeg at i mitt hovedinnlegg, glad for at Regjeringa neste år vil komme med en stortingsmelding som omhandler kvaliteten og innholdet i eldreomsorgen. Vi er ikke tilfreds med tilstanden slik den er. Dette er Regjeringa vel kjent med fra flere debatter om dette her i salen tidligere. Det kommer vel heller ikke som noen overraskelse på statsråden at SV er alvorlig bekymret for kommunenes mulighet til å gjennomføre de foreslåtte tiltakene og skape den kvaliteten som er nødvendig. I SV har vi vært åpne for å se på løsninger sammen med Regjeringa og regjeringspartiene her i Stortinget for å forsøke å finne løsninger også på den økonomiske delen av eldresatsinga. Men slik situasjonen er nå, virker ikke dette helt enkelt. I sitt økonomiske opplegg for kommunene neste år sier nemlig Regjeringa at opplegget blir så stramt at velferdstilbudet kan bli dårligere i mange kommuner. Jeg regner med at denne stramheten ikke bare skal gjelde for 2003, men også for årene deretter dersom denne Regjeringa får lov til å sitte. Det blir mer og mer åpenbart at denne stramheten er et ledd i en større strategi. Samtidig varsler nå Regjeringa, ved sosialministeren, i St.meld. nr. 31 at den vil komme med tiltak som skal gjøre velferdstilbudet for eldre og pleietrengende i kommunene bedre. Da begynner dette å bli vanskelig å forstå. Betyr disse dobbeltsignalene at pleie- og omsorgssektoren skal skjermes for kutt i årene framover, og at kvalitetsforringelsen dermed må ramme tilsvarende hardere i andre sektorer, som f.eks. skole og barnehager, eller hvordan er dette å forstå? Jeg vil gjerne at statsråden forklarer dette både for meg og kanskje også for andre her i Stortinget som lurer på dette.
Jeg regner med at vi ikke skal ta neste års behandling av budsjettene under denne saken. Jeg oppfatter det også slik at Stortinget støtter at vi skal ha et arbeid som går på innholdet i eldreomsorgen, altså hva som skal skje etter at snekkeren har gått hjem, og at dette ikke må stå i motstrid, at vi har en ambisjon om å gjøre det bedre. Vi må se på lovverket, se på tilsynsordningene, rettighetene, finansieringsordningene og fokusere på det som går på kvalitet i eldreomsorgen. Så har vi i kommuneøkonomien, som har vært behandlet tidligere i dag, lagt opp til vekst i kommunene når det gjelder frie inntekter. Vi ser av erfaring at kommunene faktisk er i stand til å prioritere og gjøre godt arbeid. Vi ser også at kvaliteten i eldreomsorgen er svært varierende selv om man har de samme rammebetingelsene, noe som nok skyldes helt andre forhold enn økonomi. Men økonomi er selvfølgelig viktig.
Replikkordskiftet er dermed omme. Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 18 og 19.[[Votering, se sidene 3533 og 3534]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3534]]
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til sakens ordfører og 5 minutter til en representant fra hver av de øvrige gruppene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Første taler er John I. Alvheim – for sakens ordfører.
Den sittende Bondevik-regjering fant ikke en million pensjonister og uføretrygdede verdige til å bli invitert til den lønnsfesten vi alle har opplevd de siste månedene. Forhandlingene om årets trygdeoppgjør mellom pensjonistenes organisasjoner og staten foregikk 15. og 16. mai. Det ble brudd i forhandlingene den 16. mai. Pensjonistenes organisasjoner la Stortingets forutsetninger i Budsjett-innst. S. nr. 11 til grunn, om at en skal ta hensyn til både den forventede og historiske lønnsutvikling i forbindelse med fastsettelse av grunnbeløpet. Under forhandlingene i 2001 ble det vedtatt å legge til grunn en lønnsvekst fra 2000 til 2001 for alle grupper på 4 pst. Under trygdeoppgjøret i 2001 ble det oppnådd enighet om en økning av G på 4,6 pst. Organisasjonene legger til grunn at 0,6 pst. var til dekning av en del av tidligere etterslep. For å dekke opp for avviket mellom utviklingen i grunnbeløpet og årslønnsveksten for alle grupper i 2001, krevde organisasjonene at grunnbeløpet skulle justeres opp med 0,8 pst fra 1. mai 2002. Organisasjonene har lagt til grunn at det ordinære lønnsoppgjøret ville få en økning på mellom 5 pst. og 6 pst. for alle grupper i 2002. Organisasjonene viste også til at den beregnede lønnsveksten i to tidligere trygdeoppgjør var blitt lavere enn faktisk utvikling. Ut fra dette krevde organisasjonene en økning av grunnbeløpet på 6 pst. Tillagt etterslepet på 0,8 pst. fra året før ble det endelige kravet på 6,8 pst. Organisasjonene viste til den underregulering av grunnbeløpet som har skjedd gjennom en årrekke, og pekte på at dette hadde ført til at grunnbeløpets verdi er betydelig lavere enn forutsatt da folketrygden ble etablert. Staten la frem et forslag om en økning av grunnbeløpet på 2 810 kr, eller 5,2 pst., basert på en anslått lønnsøkning for yrkesaktive på 5 pst., som var lagt til grunn i revidert nasjonalbudsjett for 2002. Dette innebærer at oppgjøret for skoleverket blir holdt utenom. Organisasjonene kunne ikke akseptere dette tilbudet. Komiteens flertall, regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, har i Innst. S. nr. 272 støttet Regjeringens forslag om en økning av grunnbeløpet på 2 810 kr, det samme tilbudet som organisasjonene avslo den 16. mai. Et annet flertall, Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, slår fast at når Stortinget har vedtatt at G skal reguleres minst på linje med lønnsutviklingen, må etterslepet fra foregående år kompenseres. Deretter skal forventet lønnsutvikling i forhandlingsåret legges til. Et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet fremmer forslag om at Regjeringen skal legge frem sak om retningslinjene for trygdeoppgjøret, slik at nye retningslinjer kan vedtas i forkant av trygdeoppgjøret i 2003. Dette forslaget vil Fremskrittspartiet subsidiært støtte. Både SV og Senterpartiet fremmer forslag om en høyere økning av grunnbeløpet enn regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. SV vil øke G med 5,8 pst., tilsvarende 3 270 kr, og Senterpartiet med 6 pst., tilsvarende 3 420 kr. Senterpartiet legger også frem et forslag om en opptrappingsplan over fem år for minstepensjonene, som skal legges frem før trygdeoppgjøret i 2003. For øvrig overlater jeg til de respektive partier å presentere sitt syn på årets trygdeoppgjør. Fremskrittspartiet mener at resultatet av dette trygdeoppgjøret er nok et slag i ansiktet på landets ca. en million pensjonister og uføretrygdede. Regjeringen har etter vår mening ikke oppfylt det vedtaket som ble fattet av stortingsflertallet i fjor høst, om at utviklingen av G skal være minst på linje med lønnsutviklingen. At enkelte grupper med svært god lønnsutvikling skal holdes utenfor ved beregningen av lønnsveksten, hører ingensteds hjemme. På den måten kan Regjeringen til enhver tid plukke ut de grupper som vil bidra til at lønnsveksten øker, og sørge for at grunnbeløpet holdes på et nivå som passer den enkelte regjering til enhver tid. Denne tankegangen har noe med politiske holdninger å gjøre i forhold til de eldre generasjoner. Jeg er svært skuffet over regjeringspartienes manglende vilje til å sørge for at landets pensjonister behandles likt med andre grupper i dette land. Men mest skuffet er jeg likevel over Arbeiderpartiets representanter, som tydelig, svært tydelig, har gitt uttrykk for medfølelse med de pensjonistgrupper som har en vanskelig økonomisk situasjon og hver dag må vurdere sin økonomi. Jeg trodde faktisk på representanten Bjarne Håkon Hanssen da han i fjor, den 12. desember, fra Stortingets talerstol sa følgende: «Vi ser at mange av dem som lever på trygd, må oppsøke sosialkontoret for å få ytelser utover folketrygden. Dette er nødvendig for å kunne greie både de faste og de løpende kostnadene. Slik kan vi ikke ha det. Derfor må vi sørge for at vi årlig regulerer folketrygdens ytelser i tråd med kostnadsutviklingen, uavhengig av hvilket system vi i framtiden får.» Dette har tydeligvis representanten Bjarne Håkon Hanssen fra Arbeiderpartiet glemt i dag. På Arbeiderpartiets internettsider ligger følgende uttalelse fra den samme nestlederen i komiteen, Bjarne Håkon Hanssen: «Regjeringen har gjort en dårlig jobb for pensjonistene» Og videre: «Regjeringen har også gitt pensjonistene et magert oppgjør. Jeg har stor forståelse for at pensjonistene er misfornøyd med dette.» Minstepensjonister og uførepensjonister med svært lite å leve av kan ikke leve av representanten Bjarne Håkon Hanssens forståelse. Dette er et svik jeg kan forestille meg at mange gode, gamle arbeiderpartivelgere har vondt for å godta. I Aftenposten den 5. januar i år erkjenner representanten Bjarne Håkon Hanssen at Arbeiderpartiet har mistet tillit i sosialpolitikken. Han peker også på at Bondevik går i feil retning. «I disse spørsmålene kommer vi til å se klare ideologiske skillelinjer mellom Ap.s politikk og Regjeringens», sa han i Aftenposten. I trygdeoppgjøret er skillelinjene totalt utvisket. Arbeiderpartiet støtter Regjeringens forslag fullt ut, til tross for at representanten Asmund Kristoffersen i en artikkel nylig skrev følgende: «Tida for underregulering av pensjonene i forhold til lønnsutviklinga i samfunnet må være forbi.» For meg er det vanskelig å forstå at Regjeringen ikke har mer omtanke for de mange med små pensjoner som sliter hardt for å klare seg i dagens dyre Norge. En statsminister fra Kristelig Folkeparti, som selv sier han setter menneskeverdet svært høyt, må ha glemt dette når han glemmer at uføre og minstepensjonister også er avhengig av at G utvikler seg i tråd med lønningene ellers. Jeg må nok en gang konstatere at det er bare Fremskrittspartiet som tar en million norske pensjonister på alvor, og som ønsker at de skal få del i den lønnsutviklingen som vi andre mottar. Til slutt tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag, og annonserer samtidig at vi subsidiært vil stemme for det forslaget som jeg har omtalt.
John I. Alvheim har tatt opp det forslaget han refererte til.
La meg først få gi uttrykk for at jeg mener det er all grunn til å kritisere Regjeringen for at årets trygdeoppgjør oversendes Stortinget først den 7. juni. Det ble brudd i forhandlingene med pensjonistorganisasjonene den 15. mai. For meg er det fullstendig uforståelig at Regjeringen da venter helt til 7. juni før saken behandles i statsråd. Dette er en stor og viktig sak, og vi i Arbeiderpartiet mener at vi på ingen måte har fått tid nok til å gi saken en så grundig behandling som vi ønsket. Årets trygdeoppgjør er av mange imøtesett med ekstra spenning. Det har selvfølgelig sammenheng med at Stortinget i forbindelse med budsjettbehandlingen i fjor høst vedtok at årets trygdeoppgjør må sikre pensjonistene en regulering av grunnbeløpet «minst på linje med» lønnsutviklingen for øvrig. Gjennom dette vedtaket mente Stortinget å legge en klar føring for hvordan Regjeringen skulle håndtere årets trygdeoppgjør. Tidligere har retningslinjene gitt Regjeringen større handlingsrom, fordi reguleringen av G skulle skje «om lag på linje med» lønnsutviklingen for øvrig. Som vanlig når Bondevik er statsminister, greier man ikke å få til en avtale om trygdeoppgjøret. Pensjonistorganisasjonene har brutt årets forhandlinger fordi de mener at Regjeringens tilbud var for dårlig, ikke minst med bakgrunn i de nye føringene fra Stortinget. Kjernepunktet i dagens debatt er dermed: Har Regjeringen i årets trygdeoppgjør fulgt opp Stortingets vedtak om regulering av grunnbeløpet? Regjeringen hevder at den har gjort det. Den viser til at G i fjor ble regulert med 4,6 pst. Lønnsutviklingen var på 4,8 pst. Det gir et etterslep på 0,2 pst. Årets lønnsutvikling er i revidert nasjonalbudsjett anslått til 5 pst. Et tilbud på 5,2 pst. er derfor en regulering av G på linje med lønnsutviklingen for øvrig, ifølge Regjeringen. Jeg mener at dette er feil måte å regne på. Etterslepet må beregnes ved å definere forskjellen på forventet og faktisk lønnsutvikling foregående år. Det gir et etterslep fra i fjor på 0,8 pst., noe som igjen tilsier at årets oppgjør minimum burde ha gitt pensjonistene en regulering av G på 5,8 pst. – og ikke 5,2 pst., som Regjeringen gir. Men jeg erkjenner at Stortinget ikke har gitt noen entydig beskrivelse av hvordan dette etterslepet skal beregnes. Derfor hevder Regjeringen at Stortingets vedtak er oppfylt, og når Stortinget ikke har vært entydig, er det vanskelig å kunne si at Regjeringen entydig har brutt Stortingets forutsetninger. Jeg er derfor svært glad for at Arbeiderpartiet får flertall for sitt forslag om at Regjeringen må legge fram en sak der Stortinget kan vedta nye og mer entydige retningslinjer for trygdeoppgjøret i forkant av trygdeoppgjøret neste år. Dette arbeidet må bl.a. munne ut i en klar felles forståelse av hvordan etterslepet skal beregnes. Andre partier reagerer på at Arbeiderpartiet ikke finner det riktig at Stortinget i år overprøver Regjeringen og fastsetter G på et høyere nivå enn det Regjeringen foreslår. Det er et viktig prinsipp for Arbeiderpartiet at det er Regjeringen som fører forhandlingene med pensjonistorganisasjonene. Stortinget skal fastsette retningslinjene for disse forhandlingene. Dersom Stortinget mener at retningslinjene ikke er fulgt, så må Stortinget etter vår mening sende oppgjøret tilbake til Regjeringen. Arbeiderpartiet har seriøst vurdert grunnlaget for å foreslå en slik behandling i år, men har kommet fram til at retningslinjene ikke er så entydige at det grunnlaget finnes. Derfor ønsker vi å gjennomgå retningslinjene, slik at Stortinget har det nødvendige grunnlag for et slikt vedtak neste år – dersom det viser seg nødvendig.
For SV har det vært viktig at trygdeoppgjøret skjer på en måte som kompenserer for lønns- og prisveksten. Det betyr at grunnbeløpet hvert år – etter SVs syn – skal justeres ut fra to komponenter. Det ene er den forventede lønns- og prisveksten, når man ser den samlet i forhold til alle yrkesgrupper. Jeg er helt enig i de betraktninger som lederen av sosialkomiteen hadde, som går på at dersom man begynner å trekke ut enkeltgrupper for så å lage et annet beregningsgrunnlag, har man en situasjon der det ikke er den generelle lønns- og prisveksten man står overfor, men en justert lønns- og prisvekst. Det vil SV være uenig i, selvsagt slik at man for å sikre en utvikling rent inntektsmessig for pensjonister må følge den generelle lønns- og prisveksten. Så det er én komponent som er viktig. Da er det viktig å få et beregningsgrunnlag for dette som er udiskutabelt, så man ikke begynner å diskutere ut fra ulike størrelser fordi man er uenig i hva den forventede lønns- og prisveksten skulle være. Da må man altså ha klare bestemmelser knyttet til det. Den andre komponenten vil være forskjellen mellom forventet lønns- og prisvekst og den lønns- og prisveksten som så viste seg å inntreffe. Fra SVs side må vi si at det løp som Regjeringen her kjører ut fra det som Stortinget har forutsatt, er et på mange måter besynderlig løp. Man klarer altså å lage en fremstilling ut fra den forrige kompensasjonen på 0,6 pst. i differanse mellom forventet lønns- og prisvekst og reell lønns- og prisvekst ved foregående oppgjør, som om man har lagt inn et høyere beløp enn man i realiteten har gjort når det gjelder forventet lønns- og prisvekst det siste år. Slik kan man ikke håndtere det. Det må være mye ryddigere slik som pensjonistorganisasjonene selv har foreslått, at man først kompenserer for forskjellen, og så går direkte inn og ser på forventet lønns- og prisvekst for det året som kommer. For SV blir regnestykket, når man da summerer de to størrelsene, det samme som Bjarne Håkon Hanssen satte to streker under, nemlig 5,8 pst. Man kunne ha gjort det samme som Fremskrittspartiet gjør, og til dels også Senterpartiet, nemlig at man kompenserer utover det. Men vi ser at skal vi gjøre det, får vi en betydelig tilleggsøkning i utgiftene, som vi ikke er beredt til å ta i år. Vi i SV er heller ikke beredt til, slik vi ser at Fremskrittspartiet og Senterpartiet tar til orde for, at man innen 2007 skal kompensere for den underreguleringen som har funnet sted over mange år. Man må gjøre det på andre måter, og man må gjøre det over en lengre tidshorisont. Men vi ønsker å være med på å gjøre det. Derfor er det for SV viktig med den formuleringen som et flertall i sosialkomiteen var med på før jul: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at reguleringen av grunnbeløpet ved trygdeoppgjøret for 2002 foretas slik at grunnbeløpet reguleres minst på linje med lønns- og prisutviklingen for øvrig i samfunnet.» Det har Regjeringen altså ikke gjort ved dette oppgjøret. Da blir det viktig at man nå entydig forandrer retningslinjene slik at det kommer med. Derfor slutter vi oss – sammen med Fremskrittspartiet og Senterpartiet – til et forslag til en formulering der det tas inn. Vi er også enig med Arbeiderpartiet i at man bør gjennomgå reglene generelt, men når det gjelder retningslinjene, bør det likevel være mulig allerede nå å gjøre den endringen som klargjør dette, for vi må unngå den uverdige situasjonen at vi på ny, til neste år, ikke får den justeringen som man har blitt forespeilet, og som Stortinget også har vedtatt. Her er jeg enig med komiteens leder i at Arbeiderpartiets håndtering av denne saken blir veldig spaltet. Man sier at man skal være med og sikre det, men man gjør det ikke. Det er klart at sett fra vårt ståsted, burde Arbeiderpartiet i hvert fall ha vært med på det forslaget som vi fremmer, som jo nettopp er en justering minst på linje med lønns- og prisveksten.
Ved forhandlingane om trygdeoppgjeret for dette året la staten fram forslag om å auke grunnbeløpet med 5,2 pst., dvs. med 2 810 kr. Det vil då seie at grunnbeløpet vart auka frå 51 360 kr til 54 170 kr. I revidert nasjonalbudsjett for 2002 er det lagt til grunn ein lønsvekst frå 2001 til 2002 på ca. 5 pst. for alle grupper når det særskilde lønsoppgjeret for lærarane er halde utafor. Stortinget vedtok sist haust at grunnbeløpet skulle regulerast minst på linje med løns- og prisutviklinga elles i samfunnet. Kristeleg Folkeparti meiner at å auke grunnbeløpet gjennomsnittleg med 5,2 pst. er i samsvar med Stortinget sitt vedtak om å auke grunnbeløpet minst på linje med løns- og prisveksten elles i samfunnet. Det er viktig at ein ved trygdeoppgjeret legg til grunn den same økonomiske utviklinga som elles i samfunnet. Med bakgrunn i føregåande års oppgjer meiner Kristeleg Folkeparti og dei andre partia, alle utanom Framstegspartiet, at det er grunnlag for å gjennomgå og vurdere retningslinjene på nytt. Det er ikkje godt at ein skal ha ein diskusjon om forståing av innhald og retningslinjer. Då vil ein få eit ulikt utgangspunkt også for vurdering av prosentar og kroner. Eg håper at ein kan kome fram til ei brei semje om desse retningslinjene og forståinga av dei dersom ein finn det nødvendig å endre dei. Det er Stortinget som vedtek retningslinjene. Regjeringa sitt ansvar er å føre drøftingar med organisasjonane på bakgrunn av dei jamne retningslinjene. Det er viktig at dei som fører tingingane på begge sider, fullt ut prøver å kome fram til eit tingingsresultat og utnytte den institusjonen, og ikkje altfor fort sender saka over til Stortinget. Det kunne for ein som står litt utafor, verke som om dei som forhandla frå trygdemottakarane si side, gav seg noko fort dette året. Eg trur dei ville tent på å kanskje å ha gått ein runde eller to til. Representanten Alvheim har heva seg nokså høgt i kraftige angrep på særleg Kristeleg Folkeparti, som har statsministeren, og kunne slå fast at det berre er Framstegspartiet som tek pensjonistane på alvor. Vel har Framstegspartiet eit stort engasjement for pensjonistane – eg skal innrømme det – men eg trur kanskje eg må bruke uttrykket «særdeles sjølvgodt» når Framstegspartiet kan bruke eit slikt uttrykk om statsministeren spesielt, men generelt om alle andre politiske parti. Eg synest det går over alle grenser når ein karakteriserer andre, og at det berre er eitt parti som tek pensjonistane på alvor. Det går ikkje an! Vi kan ha ulike syn på storleik, vi kan ha ulike syn på satsar, men å hevde at det er dei aleine – det synest eg er uanstendig.
Det begynner å bli sent, og jeg synes vi har relativt dårlig tid til å behandle en veldig stor og betydningsfull sak for mange av landets innbyggere. Det dreier seg om store beløp, selv om kanskje den enkelte synes at det er for dårlig – og det resultatet som blir vedtatt i kveld, er for dårlig. Men de store beløpene refererer seg til de provenyer som denne saken har i sum, og da er det store penger. Partene og staten hadde møte den 12. april. 15. og 16. mai var det drøftingsmøter og forhandlinger, og det ble brudd. Jeg er enig med representanten Bjarne Håkon Hanssen i at det blir litt håpløst når vi får denne saken gjennom statsråd først den 7. juni og skal behandle den relativt raskt – og kanskje til og med nesten uansvarlig. Allikevel har vi i Senterpartiet tatt et standpunkt. Jeg synes det som ble framført, er en litt dårlig unnskyldning for Arbeiderpartiets standpunkttagen, men vi mener at også vi – som et apropos til det som representanten Alvheim var inne på her – tar pensjonistene på alvor. Det er et flertall i komiteen som er enig om at retningslinjene for dette opplegget og disse drøftingene bør gjennomgås. Derfor håper vi at vi får en sak tilbake fra Regjeringen, der den legger fram retningslinjer for trygdeoppgjøret på en slik måte at det kan tas til følge allerede neste vår når dette skal opp. I innstillingen viser komiteens flertall – alle utenom Høyre og Kristelig Folkeparti – til det som ble vedtatt i Innst. S. nr. 11 for 2001–2002. Der står det: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at reguleringen av grunnbeløpet ved trygdeoppgjøret for 2002 foretas slik at grunnbeløpet reguleres minst på linje med lønns- og prisutviklingen for øvrig i samfunnet.» Vi mener at dette ikke har skjedd ved dette oppgjøret, og at staten legger fram et for dårlig tilbud i den sammenheng. Vi mener for det første at gjennomsnittlig lønnsvekst fra 2001 til 2002 blir mer enn 5 pst. Så er det en diskusjon om hva som bør reguleres i forhold til underdekning og etterslep og det mer tekniske som kommer inn her. Det er i hvert fall en underdekning på 2 pst. hvis en ser på nivået på pensjon og nivået på inntektsrammene for vanlige lønnsmottakere. Organisasjonene mener at det bør være en justering av grunnbeløpet på 8 pst. for å dekke avviket, og det er også en diskusjon om læreroppgjøret bør holdes innenfor eller utenfor dette oppgjøret. I sum mener i hvert fall vi at det er grunnlag for å legge inn en vekst i grunnbeløpet på 6 pst., og det utgjør at 1 G fra 1. mai 2002 bør være 54 780 kr. Vi har også et ønske om at minstepensjonistenes situasjon bedres, og fremmer et forslag i den sammenheng. Senterpartiet bidrog sterkt til et løft for minstepensjonistene ved oppgjøret 1. mai 1998, og vi mener at Regjeringen nå bør komme tilbake med en plan for en opptrapping av minstepensjonsinntektene over en periode på fem år, og at denne planen blir lagt fram for Stortinget, slik at vi kan ta stilling til den før trygdeoppgjøret i 2003.
Jeg vet ikke om uttrykket skinnhellig er innenfor parlamentarisk uttrykksform. Men etter å ha lest komiteens merknader til trygdeoppgjøret har jeg konstatert at Regjeringen ikke har fulgt Stortingets pålegg om å sikre at justeringen blir minst i tråd med lønnsutviklingen i samfunnet. Likevel aksepterer flertallet en ny underregulering av G. Da er ordet skinnhellig det som best beskriver komitemerknadene. Det er bare Kristelig Folkeparti og Høyre som synes at denne underreguleringen er tilfredsstillende. Kristelig Folkeparti, som i 1997 innledet sitt til nå fem år lange utenomekteskapelige forhold til Fremskrittspartiet med å love 1 000 kr ekstra til minstepensjonistene, og som siden gjennom underregulering, skatte- og avgiftsøkninger har tatt denne tusenlappen inn igjen for lengst, aksepterer i tillegg ikke Stortingets pålegg om å heve grunnbeløpet i første omgang slik at det følger pris- og lønnsutviklingen i samfunnet og gjennom årlige oppjusteringer utover pris- og lønnsveksten sørger for at etterslepet, som Arbeiderpartiet i all hovedsak bærer ansvaret for, tas igjen. Etter 1997 har Kristelig Folkeparti hatt medansvar for hvert eneste budsjett som har blitt vedtatt, og de har ikke et eneste år funnet rom for at pensjonistene skal få den pensjonen de er blitt lovet, og som de har vært pålagt å innbetale avgift for. Da Stortinget i fjor ikke hevet grunnbeløpet utover Regjeringens forslag, var begrunnelsen at man ikke skulle gripe inn i en vedtatt avtale. I år brøt pensjonistene forhandlingene og satte sin lit til Stortinget, og det forplikter. Kystpartiet vil primært støtte Fremskrittspartiets forslag, men innser at dette ikke er mulig å få gjennomslag for. Vi vil henstille til de andre partiene å samle seg om ett av de alternativene som da foreligger, og som vil være et skritt i riktig retning mot rettferdige pensjoner. Vi mener det burde være rom for at stortingsflertallet kunne støtte forslaget fra Senterpartiet som ligger nærmere. Vi kan ikke stelle oss slik i dette huset at det beste blir det godes fiende, og at vi ut fra behovet for egen partimarkering lar pensjonistene bli sittende igjen med svarteper nok en gang. Når ikke Regjeringen vil, må opposisjonen kunne klare å samle seg for å bedre pensjonistenes levekår. De har gjort sin plikt, og nå må de få sin rett. Det er under det gamle arbeiderpartislagordet «Gjør din plikt–krev din rett» at våre pensjonister har bygd grunnlaget for vår velferd. Det er skammelig om ikke også Arbeiderpartiet vil bidra til at de får sin alderdoms rett. Oljefondets legitimitet er bygd på at avkastningen fra fondet skal sikre pensjonene. Det tjener Stortinget til liten ære om vi nå, når det er politisk enighet om å fase fondsavkastningen inn i de årlige budsjetter, ikke setter pensjonistenes innbetalte rettigheter først. Det står i grell kontrast til Stortingets egen pensjonsordning. Jeg vil minne om at en oppjustering til det nivå som var forutsatt i 1967, langt på vei utlikner den skrikende forskjellen mellom stortingspensjoner og andre pensjoner. Forskjellen vil da være at andre pensjonister må arbeide i 40 år for å få den samme relative pensjonsverdi som stortingsrepresentanter får etter 12 år. Kystpartiet støtter Fremskrittspartiets forslag og vil subsidiært støtte Senterpartiets forslag og anbefaler Stortinget å samle seg om det.
La meg begynne med å minne om at Regjeringen altså har foreslått en økning av grunnbeløpet på 5,2 pst. Samtidig regner Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett med en prisstigning på 1,4 pst. En slik utvikling vil gi en meget betydelig realvekst i folketrygdpensjonene i år. Når representanten Alvheim sier at dette forslaget ikke innebærer at pensjonistene får del i det han omtaler som «lønnsfesten» i år, er det positivt galt. Det er snakk om en kraftig realøkning i grunnbeløpet i Regjeringens forslag. I henhold til Stortingets retningslinjer skal siktemålet med reguleringen av grunnbeløpet være å gi pensjonister med folketrygdpensjon en inntektsutvikling om lag på linje med ventet utvikling for yrkesaktive og i tråd med de prinsipper og mål som er lagt til grunn for gjennomføringen av det inntektspolitiske opplegget ellers. Ventet inntektsutvikling for yrkesaktive skal etter retningslinjene bli fastsatt med utgangspunkt i inntektsoppgjørene for offentlige tilsatte og LO/NHO-oppgjøret. Det vil alltid være relativt stor usikkerhet knyttet til tall for lønnsveksten for inneværende år, og det er vanskelig å gi et sikkert anslag på lønnsutviklingen. I revidert nasjonalbudsjett er det lagt til grunn en gjennomsnittlig årslønnsvekst på om lag 5 pst. Styrkingen av den norske kronen samt den generelt sterke veksten i lønningene bidrar til en svekkelse av norsk næringslivs konkurranseevne. Det i seg selv vil bidra til at lønnsglidningen i år dempes. I den forbindelse vil jeg også trekke frem at Statistisk sentralbyrå i sin kvartalsrapport Økonomiske analyser 3/2002, som ble lagt frem i forrige uke, også anslår lønnsveksten i inneværende år til å bli 5 pst. På bakgrunn av dette mener jeg det er helt klart at Regjeringens foreslåtte regulering av grunnbeløpet på 5,2 pst. tilfredsstiller Stortingets vedtak om at grunnbeløpet skal reguleres minst på linje med lønns- og prisutviklingen for øvrig i samfunnet. Organisasjonene fremmet under drøftingene en del krav knyttet opp mot både regulering av grunnbeløpet og forslag om opptrappingsplan for pensjonene. Når det gjelder det sistnevnte, vil jeg bare kort vise til at Pensjonskommisjonen, som skal legge frem sin innstilling i oktober 2003, vil ta opp spørsmål knyttet til dette. Det ville være uheldig dersom eventuelle bindinger fra Stortingets side nå kan bidra til å skape uklarheter i forhold til Pensjonskommisjonens arbeid. Jeg er derfor glad for at ikke sosialkomiteens flertall fulgte opp de to forslagene om opptrappingsplan fra henholdsvis Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Jeg har merket meg at flertallet i sosialkomiteen ber Regjeringen legge frem en sak om retningslinjene for trygdeoppgjøret. Saken skal legges frem, slik at Stortinget kan vedta eventuelle nye retningslinjer i forkant av trygdeoppgjøret i 2003. Det vil selvfølgelig Regjeringen følge opp. I innstillingen går Stortingets flertall fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet i sine merknader ganske langt i å legge føringer for kvantifisering av ulike komponenter i G-reguleringen. Noen av disse føringene går etter min oppfatning kanskje for langt i retning av en indeksering av G eller en automatisk regulering av grunnbeløpet basert på lønnsstatistikk. En indeksering av en så stor budsjettpost gir betydelige bindinger i finanspolitikken som det kan være grunn til å advare mot. I tillegg vil en tilnærming til G-reguleringen som nærmest gjør dette til et regnestykke, reise spørsmål om hvorvidt selve drøftingsinstituttet med pensjonistorganisasjonene har noen funksjon. Jeg tror det er viktig, så lenge vi har et drøftingsinstitutt, at vi tar drøftingsinstituttet på alvor. I det at det skal være et drøftingsinstitutt, skal det være et betydelig element av skjønn og vurdering fra begge parters side. Legger man føringer som går så langt som flertallet synes å antyde, betyr det at man må se på selve drøftingsinstituttet også. Men dette er problemstillinger Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med i forbindelse med vurdering av eventuelle nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet. La meg til slutt legge til en liten ting til: Regjeringen gikk inn i drøftingene med pensjonistorganisasjonene med et reelt ønske om å prøve å komme frem til en forhandlingsløsning. I år måtte vi dessverre konstatere at forhandlingsviljen fra den annen parts side ikke syntes å være spesielt stor, noe som kanskje hadde sammenheng med at den annen part mente at en appell direkte til Stortinget var bedre enn bruk av drøftingsinstituttet. Jeg håper at vi alle kan være med på, så lenge vi har dette instituttet, å gjøre det instituttet til et sentralt virkemiddel for å forsøke å komme frem til en løsning. Til slutt vil jeg nok en gang uttrykke tilfredshet med at flertallet i sosialkomiteen slutter opp om Regjeringens forslag til grunnbeløpsregulering, og samtidig går inn for de nødvendige bevilgningsendringene som følger av denne reguleringen.
Det blir replikkordskifte.
La meg først få lov til å uttrykke stor tilfredshet med den måten statsråden møter forslaget på ved å komme tilbake til Stortinget med en egen sak om retningslinjene. Det synes jeg var en positiv og aktiv holdning fra statsrådens side. Det er jo helt åpenbart at statsråden berører viktige elementer i denne saken når han tar opp drøftinger av hele drøftingsinstituttet kontra en indeksering av utviklingen av G. Dette vil vi få rikelig anledning til å komme tilbake til en grundig drøfting av. Men jeg tror det er rett av meg nå å utfordre statsråden på at man også i denne saken er nødt til å drøfte og gå grundig inn på en analyse av hvordan man skal kunne definere et etterslep på G, og hva slags grunnlag man skal ha for å vurdere lønnsutvikling i det året oppgjøret skal finne sted. Så kan Stortinget avgjøre hvorvidt man vil følge en slavisk definisjon, eller hvorvidt man vil holde på et slingringsmonn, et drøftingsmonn, videre i systemet. Men vi kan liksom ikke fortsette å leve med at ulike partier i Stortinget og Regjeringen har vidt forskjellige oppfatninger av hvordan de ulike begrepene skal forstås. Derfor må det være en målsetting i saken i alle fall å kunne bidra til en felles begrepsforståelse. Jeg håper at statsråden kan bekrefte at han også vil være opptatt av det.
Jeg kan bare uttrykke min fulle enighet med representanten Bjarne Håkon Hanssen i det spørsmålet. Det jeg forsøkte å få frem, er at vi nok i den forbindelse tvinges til å måtte diskutere og treffe et valg mellom en tilnærmingsmåte hvor man bruker et drøftingsinstitutt som må innebære et betydelig element av skjønn, og en løsning som innebærer at vi nærmer oss en indekseringsløsning. Vi kan vanskelig leve med begge deler. Når det er sagt: Uansett hvilken løsning som måtte velges, tror jeg nok det er behov for en klarere presisering av Stortingets retningslinjer. I dag har vi to sett føringer fra Stortinget. Vi har vedtaket fra i fjor om regulering minst på linje med lønns- og prisutviklingen, et vedtak og retningslinjer som ikke gir noen særlig føring i det hele tatt. Den betingelsen kunne faktisk i år vært oppfylt med en oppregulering av G med en hvilken som helst prosent over 1,4 pst. Den andre føringen er den som ligger fra 1999, som sier at pensjonistene skal ha en inntektsutvikling minst på linje med lønnstakerne i samfunnet. Den er mer presis, men den er også uklar når det gjelder hvilken tidsperiode og hvilket grunnlag det skal være for dette. Uansett er det behov for en avklaring av retningslinjene, men den må altså ses i sammenheng med spørsmålet om drøftinger kontra direkte behandling i Stortinget.
Det er ganske fantastisk at statsråden fra denne talerstol får seg til å si at pensjonistene virkelig har fått en lønnsfest av de store, fordi prisstigningen bare har vært på 1,4 pst., og så tilbyr man 5,2 pst. Hva er utgangspunktet, ærede statsråd, for disse prosentene? Skal man ikke også se på det? Så er det jo ikke riktig, som det ble anført fra statsrådens side, at retningslinjene for dette årets trygdeoppgjør skulle være at det skulle gis en kompensasjon «om lag på linje med». Det er ute i år. Det er Stortingets flertallsvedtak fra budsjettbehandlingen i fjor som skulle være utgangspunktet for denne justeringen. Vi vet at det har vært gode oppgjør både for KS og NAVO og i Oslo kommune som kanskje ligger over 6 pst. Like fullt fastholder Regjeringen at lønnsutviklingen vil bli på ca. 5 pst., og det har de med i sitt reviderte nasjonalbudsjett. Tror virkelig statsråden på dette selv? Det kunne det være artig å få et svar på om lønnsutviklingen så langt kun blir på 5 pst. Forutsetter man med denne beregningen å ta unna de som har fått gode oppgjør, slik man har gjort i proposisjonen når det gjelder lærerne?
Selvfølgelig tror jeg på det anslaget på lønnsutviklingen i år som Regjeringen har fremlagt i revidert nasjonalbudsjett. Jeg styrkes i troen på det av at Statistisk sentralbyrå senest i forrige uke anslo lønnsutviklingen til 5 pst. Vi kan selvfølgelig alltid finne eksempler på oppgjør som gir mer enn gjennomsnittstallet, men vi har også eksempler på oppgjør som klart kommer til å gi mindre enn dette tallet. Slik utviklingen ser ut nå, og spesielt på bakgrunn av den sterke kronekursen og problemene som konkurranseutsatt næringsliv har, er det all mulig grunn til å tro at lønnsutviklingen vil bli langt lavere enn det en del av de oppgjørene som vi har hatt på slutten av lønnsoppgjøret, kan indikere. Så til spørsmålet om lønnsfest. Jeg mener at når dette oppgjøret vil innebære at G oppjusteres med reellt 3,8 pst., er det ingen som må kunne hevde at ikke også pensjonistene har fått del i den reallønnsøkningen som finner sted generelt i inneværende år.
Jeg vil bare først ta opp det forslaget som SV har fremmet i innstillingen, så er det gjort. Ellers må jeg si at jeg er glad for at statsråden ikke skylder meg penger. Hvis han det hadde gjort, ser jeg at hvis det var to regninger det var snakk om, og han gjorde opp for den ene, så ville han i neste øyeblikk argumentere for at han også har gjort opp for den andre. Det er jo den måten statsråden her argumenterer på. Man kompenserer for fjorårets oppgjør, og når man så skuer framover og antar at man vil få en lønns- og prisvekst på størrelse med et visst beløp, tar man med det man har kompensert for i beregningsgrunnlaget. For å få en eventuell bekreftelse eller avkreftelse på om det er slik statsråden tenker, kunne jeg tenke meg å være helt presis med hensyn til at man altså forventer en lønns- og prisvekst i utgangspunktet på 5 pst. La oss si at lønns- og prisveksten for det kommende året blir på 5,2 pst., nøyaktig 5,2 pst. Vil statsråden da hevde at man helt ut har kompensert for lønns- og prisveksten fordi det nettopp er 5,2 pst. som ligger inne i tilbudet til pensjonistene, eller vil statsråden ta innover seg at man da også har kompensert for et oppgjør tidligere?
Olav Gunnar Ballo har tatt opp det forslag han refererte til.
Staten har en lang og etablert tradisjon for at man verken i trygdedrøftingene eller i statsoppgjøret ønsker å dekomponere det tallet man kommer frem til, gjennom forhandlinger eller som resultat av et brudd, i økning i inneværende år kontra kompensasjon for etterslep fra tidligere år. Dette er et gjennomført prinsipp i alle statlige forhandlinger. Man ønsker ikke å lage matematikk ut av noe som skal være en vurdering. Det har gjentatte ganger vært sagt i debatten at grunnlaget for økningen i fjor var et anslag på lønnsutviklingen på 4 pst. Jeg har lyst til å presisere at det i forhandlingsresultatet fra i fjor står at partene er enige om at organisasjonene har lagt til grunn en forventet lønnsutvikling på 4 pst. Men staten hadde ikke nødvendigvis lagt det til grunn. Det er det som ligger i at det i hele drøftingsinstituttet og forhandlingsinstituttet skal være en skjønnsmessig vurdering. Inntil Stortinget eventuelt som følge av den diskusjonen om retningslinjer som kommer til neste år, pålegger Regjeringen å dekomponere sine tilbud i henholdsvis kompensasjon for etterslep og økning for inneværende år, vil Regjeringen holde seg til det som er etablert praksis, nemlig at Regjeringen ikke deler opp sitt tilbud i form av et regnestykke hvor summen er a + b + c.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er brukt harde ord mot meg og Arbeiderpartiet om at vi står for et «svik» overfor pensjonistene ved at vi stemmer for Regjeringens forslag til trygdeoppgjør. Dette sviket knyttes opp til at vi, særlig ifølge Alvheim, ikke følger opp det vedtaket vi stemte for før jul. Men det som jo er poenget, er at Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, da vi formulerte det forslaget og fikk det vedtatt i stortingssalen før jul, gjorde et særdeles dårlig politisk håndverk. For hva er det som står i det vedtaket? Jo, vi må følge opp den generelle lønns- og prisveksten. Hva betyr det? Er det gjennomsnittet av en forventet lønnsvekst på 5 pst. og en prisvekst på 1,4 pst. vi mener? Hvis lønnsveksten er høyere enn prisveksten, skal vi følge lønnsveksten? Hvis prisveksten er høyere enn lønnsveksten, skal vi da følge prisveksten? Det er en målformulering uten mening og innhold slik den er formulert. Jeg har ikke noen problemer med å være så tydelig på at det vedtaket vi formulerte, gir ingen klar føring til Regjeringen. Representanten Ballo har sagt i hele dag sagt at G må reguleres i tråd med lønns- og prisveksten. Hva betyr det? Mener han da gjennomsnittet av lønns- og prisveksten? I så fall kunne Regjeringen ha kommet med et trygdeoppgjør på ca. 3 pst. og gått til Stortinget og sagt: Vi har fulgt opp et gjennomsnitt av lønns- og prisveksten. Man har ikke noe grunnlag for å komme i denne sal og si at Regjeringen ikke har fulgt opp Stortingets vedtak, fordi Stortingets vedtak er til de grader utydelig – til de grader utydelig. Det er derfor vi må gå veien om å få retningslinjene til ny behandling, slik at Stortinget kan bli tydelig. Personlig er jeg helt klar på at det vi bør fokusere på, er lønnsutvikling. Andre land har tatt andre standpunkt og fokuserer utelukkende på prisutvikling. Den debatten får vi nå grunnlag for å ta når vi får retningslinjene. Vi hadde muligheten før jul, men Stortingets flertall benyttet seg ikke av den muligheten.
Regjeringa foreslår å øke folketrygdens grunnbeløp med 2 810 kr pr. 1. mai 2002, fra 51 360 kr til 54 170 kr. Dette gir en vekst i grunnbeløpet på 5,2 pst fra 2001 til 2002 og merutgifter på 4 887 mill. kr, inkludert reguleringen av statspensjonene pr. 1. mai 2002. Høyre og regjeringspartiene er tilfreds med forslaget fra Regjeringa, og viser til at grunnbeløpet med dette reguleres minst på linje med lønns- og prisutviklingen for øvrig i samfunnet og i tråd med Stortingets tidligere vedtak og forutsetning. Regjeringspartiene og komiteens flertall viser til at det er Stortinget som gir retningslinjene for trygdeoppgjøret, og at det er Regjeringa som har ansvar for å føre drøftinger med organisasjonene på bakgrunn av gitte retningslinjer. På bakgrunn av foregående års oppgjør mener flertallet at det er grunnlag for å gjennomgå og vurdere retningslinjene på nytt, og ber derfor Regjeringa legge fram sak om retningslinjene for trygdeoppgjøret i forkant av trygdeoppgjøret i 2003. Regjeringspartiene viser videre til at Pensjonskommisjonen for tida utreder folketrygdens framtid, og skal avgi sin innstilling 1. oktober 2003. Samarbeidsregjeringa finner det derfor uheldig dersom det nå legges eventuelle bindinger fra Stortingets side som kan bidra til å skape uklarheter i forhold til Pensjonskommisjonens videre arbeid. Regjeringspartiene ser fram til en avklaring av hovedmål, retningslinjer og prinsipper for et samlet pensjonssystem i forbindelse med det arbeidet som nå gjøres i Pensjonskommisjonen. Det er i forbindelse med denne gjennomgangen at debatten om alle sider av vårt pensjonssystem bør komme, i godt samarbeid med de enkelte partiorganisasjoner, slik at vi finner fram til gode løsninger for framtida. Regjeringas opplegg vil få flertall med støtte fra Arbeiderpartiet, og man følger dermed opp det som har vært tidligere års tradisjon, at Regjeringa får flertall for enten den framforhandlede avtale eller det som har vært siste tilbud i forhandlingene med organisasjonene.
Hvis det er tillatt, vil jeg gi representanten Bjarne Håkon Hanssen det råd at han ikke går mer på talerstolen og prøver å forklare seg bort fra det vedtaket som ble gjort, og som de har sviktet totalt. Nå er det enda en forklaring, nå er ikke forslaget godt nok. Det var det siste. Hva blir neste hvis han skal ha flere treminuttere? Fremskrittspartiet går for 6,8 pst., som er organisasjonenes krav, og vi tar det for hele året. Derfor får vi et tilleggsbeløp på 4 030 kr mot 2 810 kr, som er det som antakelig blir vedtatt i kveld. For Fremskrittspartiet er pensjonistenes situasjon en av våre viktigste verdisaker. Vi kommer ikke til å glemme pensjonistene, og jeg tror Regjeringen og særlig statsministeren burde merke seg denne viktige verdisaken for Fremskrittspartiet med tanke på neste korsvei.
Bjarne Håkon Hanssen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg har etter hvert forstått at det kan være ubehagelig for Alvheim å bli minnet om at han ikke er ufeilbarlig. La meg få stille følgende spørsmål til Alvheim: Kan Alvheim gi meg tallet – tallet – for lønns- og prisveksten i 2000 og 2001? Hvis det forslaget som Stortinget vedtok, så åpenbart er entydig, hva var tallet for lønns- og prisveksten i 2000 og 2001?
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 21.[[Votering, se side 3535]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3540]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Norges finforgrenede flyplassnett har en helt sentral plass i vårt samferdselssystem. Flyrutene utligner avstandsulempene og demper effekten av vanskelige topografiske forhold. Luftfartssystemet bidrar således til å opprettholde bosettingsmønsteret og til næringsutvikling utenfor de store bokonsentrasjoner. Dette var grunnen til at Høyre var pådriver for utbygging av de regionale flyplasser, og vi tar vårt fadderskap, eller tør jeg si farskap, alvorlig. Samferdselskomiteen mener at vår flyplasstruktur skal kutte reisetid mellom ulike deler av et langt land. De regionale flyplassene er og skal fortsatt være et virksomt element i nærings- og distriktspolitikken. Regionale flyplasser skal knytte distrikter opp mot regionale sentre og langdistanseruter. Totalt sett har Luftfartsverket ansvar for 44 flyplasser pluss Værøy, som er en helikopterstasjon. I prinsippet har disse vært selvfinansierende gjennom et system med kryssubsidiering. Unntaket har vært anbudsrutene på de regionale flyplassene. Komiteens luftfartstalsmenn har vært på befaring til de aktuelle flyplassområder og lyttet til synspunkter fra begge sider. Komiteen er delt i synet på hvor mange anbudsruter det bør være på det regionale flyplassnettet. Flertallet vil begrunne sin innstilling senere. Siden de regionale flyplasser ble tatt i bruk, har veisystemet og alternative transportformer blitt vesentlig bedre, uten at flyplasstilbudet er blitt redusert. Luftfartens økonomiske fundament er svekket. Vi har sett en nedgang i trafikken siste år, samtidig som kostnadsutviklingen de siste ti år er bekymringsfull. I 1990-årene har det vært en passasjerøkning på om lag 25 pst., mens overføringene til de regionale flyplassene og rutene har økt med rundt 45 pst. i faste kroner. Bedriftsøkonomisk underskudd til regionale lufthavner for 2002 beløper seg til ca. 660 mill. kr. Minimum investeringsstandard de neste ti år er beregnet til 1,5 milliarder kr på dette nettet, begrenset oppgradering er anslått til 2,6 milliarder kr. Disse to elementene, gode transportalternativer og en bekymringsfull økonomisk utvikling tilskynder politisk handling. I motsatt fall vil luftfartstilbudet bli svekket. Jo lenger vi nøler med å ta de nødvendige grep for å styre tilbud og økonomi, jo verre blir konsekvensene for Luftfarts-Norge. De beskjedne grep Regjeringen foreslår i St.prp. nr. 61 for 2001–2002, gir en samfunnsøkonomisk besparelse i netto nåverdi på 670 mill. kr. Budsjettvirkningen er en innsparing på 46 mill. kr årlig, 46 mill. kr som vil være et kjærkomment tilskudd til oppgradering av øvrige flyplasser. Ved å ta ut Vardø, Narvik og Fagernes fra anbudsrutetilbudet vil de alternative flyplasser kunne innkassere fordeler som hyppigere avganger, billigere billetter og bedre passasjertilbud. Det vil samtidig demme opp for en stadig utarming av eksisterende lufthavner. Derfor mener Regjeringen at totaleffekten i de berørte regioner vil være positiv. Naboflyplassene vil stå bedre rustet til å møte fremtidige utfordringer. Det er elementær husdyrlære at du får mer melk av å normalfôre 15 kyr enn av å sultefôre 20. Så minner jeg om at det tar en time på normalføre å kjøre til nærmeste flyplass fra både Narvik og Vardø, og om det faktum at trafikken på Fagernes er så liten at hver billett må subsidieres med inntil 2 000 kr. Det er de tre uoverstigelige problemmassiver som våre fryktsomme kolleger i Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet ikke tør gå inn i. I St.meld. nr. 46 for 1999-2000 bebudet Stoltenberg-regjeringen full gjennomgang av det regionale nettet, med eventuelle endringer i statens engasjement ved ny anbudsperiode fra 2003. Det er utført av denne regjeringen. Stoltenberg-regjeringen ville trekke inn vurderinger av teknisk, operativ og sikkerhetsmessig art. Det er også utført av Bondevik-regjeringen, gjennom Luftfartsverkets rapport av oktober 2001. Det var Stoltenberg-regjeringen som listet opp ti utslagsgivende kriterier for fortsatt drift av ruter. Det første var nærhet til alternativ lufthavn. Mitt svar er at det tar en time å reise fra både Narvik og Vardø til alternativet. Det andre Stoltenberg-kriterium var alternativt transporttilbud. I dette tilfellet er det bil og buss. Det tredje Stoltenberg-kriterium var Luftfartsverkets bæreevne til å opprettholde bedriftsøkonomisk ulønnsom virksomhet. Mitt svar er: vesentlig dårligere i dag enn det var da. Det femte Stoltenberg-kriterium var flyplassenes betydning for bosetting og verdiskaping. Mitt svar er at en flyplass med godt tilbud og flere avganger er viktigere enn en time mindre reisevei. Det sjette Stoltenberg-kriterium var statens kostnader til flydrift. Mitt svar er at den er dyrere enn noensinne, økt med 45 pst. i faste kroner i løpet av siste tiårsperiode. Det syvende Stoltenberg-kriterium var tiltak for å oppnå god og nødvendig konkurranse og dermed mindre subsidieringsbehov. Mitt svar er: jo større trafikk, jo mer interessant for selskaper å legge inn anbud. Sannheten er at de aller fleste av de kriterier som Stoltenberg-regjeringen i sin tid listet opp, er som skreddersydde premisser for de tre tiltak som Bondevik-regjeringen ønsker. Da blir det nærmest pinlig at Arbeiderpartiet i flertallsmerknadene gir ordføreren i enhver flyplasskommune nærmest vetorett i forhold til de strukturendringer Stoltenberg-regjeringen så åpenbart åpnet for. Arbeiderpartiet er på kollisjonskurs med seg selv. Regjeringspartiene har ønsket å dempe ulempene for de tre lokalsamfunn ved å tilby veiutbedring mellom Narvik og Evenes for 30 mill. kr, og sør for Fagernes for 40 mill. kr. Dertil kommer styrket vintervedlikehold på veien mellom Vardø og Vadsø samt fremskyndet igangsettelse av byggearbeider på Kirkenes lufthavn. Dette er positive tiltak som ingenlunde har evnet å skremme Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet ut av handlingsvegringens skygge. Opposisjonen har hatt god tid. Allerede i St.meld. nr. 46 for 1999-2000 bebudet Stoltenberg-regjeringen gjennomgang av det regionale flyplassnettet, som nevnt fulgt opp av Bondevik-regjeringen gjennom Luftfartsverkets rapport i oktober i fjor. Samferdselskomiteen ble orientert om analysen i et møte med Luftfartsverket like etter. Å bruke enda mer tid på å foreta nødvendige grep vil ytterligere forsterke problemene i luftfarten. Det er ikke tid vi trenger mer av, men besluttsomhet og mot for å beskytte et nå robust nett. Vi er orientert om at flyplassene vil bli omfattet av nye sikkerhetskrav. Det er vel da logisk at nedleggelse av anbudsruter blir utsatt til Stortinget vet hva de nye sikkerhetskravene går ut på. Dette argumentet er kun gyldig hvis vi er usikre på hvor naboflyplassene står i forhold til flysikkerhet. Verken Evenes, Vadsø eller Kirkenes har problemer med å møte slike fremtidige krav. Derfor kan rutene i Vardø, Narvik og Fagernes tas ut av anbudene uten at vi risikerer store hull i nettet senere. Det foregår en debatt om Arbeiderpartiet, om det nye Arbeiderpartiet. Eksemplet regionale flyplasser føyer seg utmerket inn i rekken av saker hvor Arbeiderpartiet finner frem til stadig mer intime samværsformer med SV og Fremskrittspartiet, stadig mer intimt i alle andre deler enn dette ene: inndekning – dette besværlige fenomen vi politikere har et slikt hormonelt forhold til. I heseblesende velgerkurtise finner Arbeiderpartiet frem til flertall for utgiftsøkninger på en rekke antatt populære formål. Hormonene har løpt løpsk denne våren: Under full barnehagedekning skal populærkameratene innføre maksimalpris på barnehageplasser uten felles inndekning. Pris: 1,5 milliarder kr.Arbeiderpartiet legger inn ekstra til kommunene. Pris: 1,5 milliarder kr.Arbeiderpartiet innfører fond som sikrer økte kommunale pensjoner. Pris: 6 milliarder kr.Arbeiderpartiet ønsker null egenandel ved kunstig befruktning. Pris: 104 millioner kr.Arbeiderpartiet ønsker null egenandel ved fri rettshjelp. Pris: mellom 70 og 100 mill. kr.Arbeiderpartiet ønsker avskrivningssats på maskiner fra 15–20 pst. Pris: 1,6 milliarder kr.Arbeiderpartiet reduserer skatt og avgifter, ifølge Aftenposten den 16. juni. Pris: 9 milliarder kr over tre år.Arbeiderpartiet øker husbankrammen med 2 milliarder kr og lånerammen for SND med 0,5 milliarder kr.Arbeiderpartiet ønsker statlig strukturfond på mellom 20 og 50 milliarder kr. Med disse eksemplene er det lett å forstå at samfunnsøkonomiske innsparinger i netto nåverdi på 670 mill. kr for de tre flyplassene ikke imponerer Arbeiderpartiet synderlig. Stoltenberg-regjeringen understreket i nevnte stortingsmelding at omfanget av bedriftsøkonomisk ulønnsom virksomhet måtte tilpasses Luftfartsverkets budsjett. Skal Arbeiderpartiet lytte til dette råd fra egen regjering, må de enten følge Bondevik-regjeringen eller utarme flytilbudet. Andre løsninger finnes ikke. Med det våryre milliardslipp Arbeiderpartiet har stått som eksponent for de siste måneder, aner jeg et parti i dyp identitetskrise, der ledelsen har heller dårlig kontroll med populærutspill. Dårlige meningsmålinger har skapt frykt, og frykt er ofte en upålitelig rådgiver. Jeg håper jeg tar feil når jeg ved avslutningen av stortingssesjonen konstaterer et politisk paradigmeskifte der Arbeiderpartiet hopper på stadig flere av ytterpartienes useriøse populisthåndteringer av skattebetalernes penger – uten felles inndekning. Det er det partiet som tross alt har hatt langsiktighet og helhet i sin rolle som regjeringsparti og regjeringsalternativ. Det er ikke uten grunn at Thorbjørn Jagland advarer sin egen stortingsgruppe mot å bli det tredje medlem av popgruppen SV-FrP. Det er, som Jagland sier, lettest av alt å få flertall for utgiftsøkninger. Men er det realistisk å bli enig med disse partiene om et helt statsbudsjett, eller en helhetlig politikk? Jeg tror ikke det, sier Jagland. Undertegnede vet at den tvilen deles av flere i og utenfor Arbeiderpartiet. Det er ytterst alvorlig om Arbeiderpartiet skulle tape av syne sin historiske funksjon som seriøst regjeringsalternativ. Også i behandlingen av herværende St.prp. nr. 61 aner jeg et arbeiderparti som vegrer seg mot å ta upopulære avgjørelser. Langsiktighet betinger at politikken tar tak i utviklingen, og ikke venter på at utviklingen betvinger politikken. Jeg tar med dette opp mindretallets forslag.
Hans R. Kjæstad har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg trodde vi skulle diskutere den regionale flyplasstrukturen, og ikke bruke tiden til en historisk beskrivelse av Arbeiderpartiet. Den saken får vi komme tilbake til. Det er en bra kveld. Vi har fått et flertall som går mot å ta flyplassene i Vardø, Narvik og Fagernes ut av anbudsrutesystemet fra 1. april 2003. Vi i Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med å ha flertallet sammen med SV, Fremskrittspartiet og Senterpartiet i denne saken, et flertall som i motsetning til regjeringspartiene ikke behandler norsk luftfartspolitikk overfladisk, eller på godt nordlandsk: i hytt og pine. Flertallet har slått fast at norsk luftfart er viktig. Både det regionale flyplassnettet og stamflyplassene er viktige og en naturlig del av samferdselsinfrastrukturen, spesielt kanskje for distriktene. Arbeiderpartiet mener at spørsmålet om flyplasstrukturen skal behandles i sin fulle bredde i forbindelse med rulleringen av Nasjonal transportplan, og det er heller ikke noe nytt. Da skal perspektivet være hvilke muligheter og utviklingspotensial som er knyttet til et godt flyplass- og reisetilbud, mens Regjeringen bare baserer sitt syn på relativt avgrensede vurderinger av transportkostnader. Arbeiderpartiet mener at vurderinger av å innlemme andre flyplasser og eventuelt nye i stedet for eller i tillegg til de eksisterende flyplassene hører hjemme i en slik sammenheng, altså i Nasjonal transportplan. Arbeiderpartiet forutsetter sammen med flertallet at spørsmålet om hvor viktig lufttransporten er for distriktene, blir vurdert nøye. For deler av Vestlandet og Nord-Norge er flyet en kollektiv transportform både internt i landsdelene og i fylkene, og i forhold til landet ellers. Avstander, vanskelige geografiske og værmessige forhold og manglende alternative transportformer gjør at flyet er en viktig transportform. Det gjelder både det regionale nettet og stamrutenettet. Utilfredsstillende reisetilbud og høye priser fører til problemer og kostnader både for næringslivet, for privatpersoner og for det offentlige. Flertallet forutsetter at det i rulleringen av Nasjonal transportplan i forbindelse med denne saken blir gjort en grundig vurdering av prisnivået og reisemønsteret internt i landsdelene/fylkene og en vurdering av samspillet mellom stamruter og regionale ruter. En gjennomgang av overgangsprising på reisende som må nytte flere selskap, er også meget viktig. I tillegg må samferdselsministeren gå nøye gjennom systemet for offentlig kjøp av tjenester og – kanskje det aller viktigste – prisnivået på flytransport. Det skal komme et nytt regelverk for sikkerheten på flyplassene, og vi forutsetter at dette også blir behandlet i den samme gjennomgangen. Stortinget skal behandle alle saker på en ordentlig måte. Vi som representanter kan godt arbeide døgnet rundt, men vi kan ikke som i denne saken få saker så seint at Stortinget ikke kan behandle det på en ordentlig måte – ikke for vår egen skyld, men for alle som blir direkte berørt av de vedtak vi fatter i denne salen. Det må samferdselsministeren ta på alvor. Statsråden har i flere saker blitt møtt med samme kritikk. Jeg håper at samferdselsministeren nå begynner å ta Stortingets behandling på alvor. Kort oppsummert: 1. Stortinget går imot at lufthavnene Fagernes, Narvik og Vardø ikke skal omfattes av systemet med anbudsruter fra 1. april 2003.2. Stortinget ber om at det i rulleringen av Nasjonal transportplan blir innarbeidet en grundig informasjon og en vurdering av situasjonen for hele luftfartsområdet i Norge, at den enkelte flyplass blir vurdert ut fra totale samfunnsmessige hensyn, og at det spesielt blir vurdert hvilken rolle luftfarten har i distriktene, og spesielt i forhold til bosetting og næringsliv. Dersom Regjeringen velger å komme tilbake til Stortinget med forslag til strukturelle endringer i flyplasstrukturen, er det en forutsetning at avbøtende tiltak er på plass før eventuell nedlegging av en flyplass, dersom noe annet ikke er akseptert av kommuner/områder som er omfattet av en nedlegging, og at Regjeringen har et tett samarbeid med involverte parter for å sikre gode løsninger, slik at alle kan leve med dem. Arbeiderpartiet mener at det er uakseptabelt å svekke samferdselstilbudet for befolkningen og næringslivet i distriktene, og mener at denne saken føyer seg inn i rekken av distriktsfiendtlig tiltak fra denne Regjeringen.
Når en hører på saksordførerens, representanten Kjæstads, elendighetsbeskrivelse, skulle en tro at dette landet var bankerott, på ferd rett ned i grøfta – og uten penger. Sannheten er at vi har nærmere 600 milliarder kr på bok. Det er faktisk slik at dette landet har råd til å ha et godt tilbud både på vei og i luft. Vi har råd til å gi innbyggerne i dette landet et godt transporttilbud. Jeg registrerer at Høyre er mer interessert i å investere i brusfabrikker og sigarettfabrikker i utlandet enn å gi befolkningen et godt transporttilbud. Det er Høyres prioritering, det er ikke Fremskrittspartiets. Bruk av fly i Norge er en del av kollektivtransporten, selv om kollektivmeldingen ikke omhandlet verken stamrutenettet eller regionalnettet. Den norske befolkningen ligger på verdenstoppen når det gjelder antall flygninger pr. innbygger. Det skyldes Norges topografi og at befolkningen er spredt over store avstander. I de deler av Norge der avstandene er store, er man totalt avhengig av fly, og her spiller de regionale flyplassene en viktig rolle. La meg derfor slå fast at det regionale flytilbudet er av avgjørende betydning for store deler av Distrikts-Norge, ikke bare for at næringslivet skal kunne eksistere og utvikle seg, men det er også særdeles viktig for at befolkningen for øvrig skal kunne bo i Distrikts-Norge. Men det betyr ikke at man skal lukke øynene for at det skjer en utvikling av veinettet. Når det bygges tunneler, og bruer og veier bygges ut og legges om, slik at trafikkmønsteret forandrer seg, kan dette selvfølgelig føre til at flyplasser legges ned. Nedlegging basert på slike fakta vil Fremskrittspartiet være med på. Derfor bør nedleggelser av flyplasser helst gjøres etter en totalvurdering i forbindelse med behandling av Nasjonal transportplan. I Regjeringens forslag om å nedlegge flyplasser i Narvik, Vardø og Fagernes, ligger ikke slike totalvurderinger til grunn. Det er faktisk slik at på enkelte veistrekninger er det stor rasfare når man skal komme seg til nærmeste flyplass. Det gjelder spesielt veien mellom Narvik og Evenes, men også enkelte strekninger mellom Fagernes og Gardermoen. Jeg må si at det er noe forunderlig at Regjeringen velger å foreslå nedlegginger før noen av disse veiene er utbedret, noe som kan sette liv og helse i fare for folk som må kjøre til nærmeste flyplass. Som de fleste vet, har Fremskrittspartiet vært i forhandlinger med regjeringspartiene om en eventuell nedleggelse av de tre flyplassene. Bakgrunnen for at Fremskrittspartiet gikk inn i slike forhandlinger, var at vi skulle gjøre en tilnærmelsesvis Nasjonal transportplan-behandling for disse spesifikke områdene, det vil si se disse områdene i en helhet der avbøtende tiltak ble gjort, som veiutbygging, rassikring eller andre tiltak som er nødvendige. Dette førte dessverre ikke fram. Det fremgår rimelig klart ut fra merknadene fra regjeringspartiene at de midlene de har tenkt å legge inn som avbøtende tiltak, både på veien mellom Narvik og Evenes og på veien mellom Fagernes og Gardermoen, med respekt å melde er småpenger, og ville ikke ha hjulpet på situasjonen i det hele tatt. Derfor har Fremskrittspartiet konkludert med at når det ikke var mulig å komme fram til en fornuftig måte å ta disse områdene ut på for å gjøre en helhetlig vurdering, ville det etter vårt syn være uansvarlig ikke å vente til behandling av Nasjonal transportplan før en foretok vurderinger av en eventuell nedleggelse av flyplasser. Når det gjelder de enkelte flyplassene som Regjeringen har foreslått nedlagt, vil jeg starte med Narvik lufthavn. Nærmeste flyplass er Evenes flyplass. Veien mellom Narvik og Evenes er i til dels meget dårlig forfatning, med stor ulykkesbelastning. I tillegg til dette er veien altså meget rasutsatt. Det er planlagt utbedring av det rasutsatte området, men det skal ikke skje før i 2005, altså tre år fra i dag. Når det gjelder utbedring av E6 mellom Evenes og Bjerkvik, er dette ikke med i Nasjonal transportplan. Det sier seg selv at det vil være direkte uansvarlig å legge ned denne flyplassen før man har gjort disse utbedringene. Når det gjelder Fagernes lufthavn, Leirin, er det mange områder med til dels meget dårlig vei mellom Fagernes og Gardermoen. Store deler av Rv 33 mellom Fagernes og Minnesund er dårlig. Jeg nevner bare Tonsåsen, Vardalsåsen og Skreiaberget. For enkelte områder ligger det inne forbedringer i 2005, men langt fra for alle områdene. Det er også verdt å merke seg at flyruten mellom Fagernes og Gardermoen mildt sagt har vært rammet av mye turbulens. Det har vært flere flyselskap inne de siste årene, noe som har ført til at det har vært store uregelmessigheter i rutetilbudet. Det har selvfølgelig ført til dalende passasjertall. Etter at Arctic Air overtok, har passasjertallet steget kraftig, etter en aggressiv markedsføring og gode tilbud. Det ville derfor være feil å fjerne dette tilbudet før en får se om det er liv laga for et slikt tilbud. Når det gjelder Vardø, er det forholdsvis kort avstand, men det er verdt å merke seg at store deler av året er det dårlig sikt på veien på grunn av snøvær og mye vind. Det fører til at det kan ta opp til fem timer å kjøre mellom Vardø og Vadsø, og det er spesielt alvorlig når det gjelder ambulansekjøring. Sett i en helhet vil det derfor være uansvarlig å legge ned disse flyplassene uten at avbøtende tiltak av en viss størrelse blir utført. Det er ikke tilfellet med forslaget fra Regjeringen, og heller ikke er slike forslag kommet fram under forhandlinger med Regjeringen. Derfor går Fremskrittspartiet mot Regjeringens forslag om å nedlegge de tre flyplassene Narvik, Fagernes og Vardø.
Forslaget om å legge ned lufthavnene Narvik, Vardø og Fagernes burde i utgangspunktet ikke ha vært behandlet som sak i Stortinget i dag. Den viktigste premissen for å kunne ta stilling til om noen flyplasser i det hele tatt skal legges ned, er de nye kravene til sikkerhet, og de foreligger ikke. Forskriftene er ute på høring og forventes å være klare til neste år. Vi kjenner ikke til hvordan forskriftene vil bli endelig utformet, heller ikke Luftfartsverkets vurdering av hvordan de nye kravene skal innpasses på den enkelte flyplass. I tillegg bør ikke kortbanenettet behandles isolert fra øvrig infrastruktur. Flyplasstrukturen må ses i sammenheng med vei, båt, jernbane osv. Derfor er den naturlige sammenhengen å drøfte kortbanenettet i forbindelse med revidering av Nasjonal transportplan våren 2004. Det er også konklusjonen til samferdselskomiteen. Regjeringen valgte å se bort fra disse opplagte forholdene og allikevel sende saken til Stortinget. Resultatet blir da også deretter. Saken kommer tilbake til Regjeringen med klare føringer om å se flyplasstrukturen i en helhetlig distriktspolitisk sammenheng, som strekker seg lenger og bredere enn det spinkle grunnlaget Regjeringen bygger sine tall om samfunnsøkonomisk lønnsomhet på. Der inngår nemlig ikke en meget vesentlig faktor, lokalsamfunnenes tap av arbeidsplasser og fremtidige tap av mulige nye arbeidsplasser. Det er selvsagt vanskelig å tallfeste, men det er allikevel en svært viktig side av saken når den helhetlige samfunnsøkonomiske konsekvensen skal vurderes. Når kortbanenettet en gang skal behandles på nytt, må Regjeringen gi disse faktorene stor tynge i helhetsvurderingene. Jeg skal ikke bruke mye tid på den enkelte flyplass. Men kort: Jeg har merket meg at Regjeringen har forhandlet med Fremskrittspartiet om kompenserende tiltak utover det som Regjeringen har foreslått i saken. Fremskrittspartiet har krevd penger til opprusting av veiene til nærmeste flyplass. Dersom det er mindretallsmerknadene som er tilbudet fra Regjeringen, kan det synes som om regjeringspartiene har holdt Fremskrittspartiet for narr i 14 dager. Det foreslås nemlig at det i perioden 2003–2005 skal bevilges 30 mill. kr til tiltak på veien mellom Narvik og Evenes, hvorav 20 mill. kr til neste år. Det som er planen som veisjefen i Nordland har jobbet etter, og som har vært forutsetningen også i forhold til Nasjonal transportplan, er at det skal bygges en tunnel til 100 mill. kr forbi det rasfarlige område Leirvik, med påbegynnelse neste år. Det betyr at tilbudet til Fremskrittspartiet er dårligere enn det som er i eksisterende planer for veiopprusting. Det som Narvik kommune og Nordland fylkeskommune har sagt, og som også er omtalt i Transportplanen, er at når veien mellom Narvik og Evenes blir gjort kortere med bru over Rombaksfjorden, alternativt blir opprustet med lang tunnel, kan flyplassen legges ned. Uansett vil det som lokale og regionale myndigheter anser som akseptable kompenserende tiltak for Narvik-området, koste ca. 700 mill. kr. Og når vi er i Narvik: Saksordføreren har en rekke ganger kommentert at 80 pst. av dem som reiser med fly fra Narvik, reiser fra Evenes. Det faktiske forholdet er at flyplassen i Narvik har sin hovedfunksjon i kommunikasjonen mellom Narvik og Bodø. Bodø er fylkeshovedstaden i Nordland og ligger 30 mil fra Narvik, og behovet for kommunikasjon mellom disse to byene er stort. Det reiser årlig over 30 000 med fly mellom Bodø og Narvik. Vi snakker om næringslivets bruk av flyplassen, og vi snakker om pasienter som reiser til sykehus. For flyreisene ut av Nordland derimot, til Oslo, bruker folk fra Narvik-regionen Evenes flyplass. Narvik er kortbaneflyplassen, Evenes er stamruteflyplassen. For Vardø er det ikke foreslått spesielt kompenserende tiltak utover det Regjeringen har foreslått. Det kommer vel av at man har skjønt at det er værforholdene som er problemet i Vardø, og det kan verken regjering eller storting gjøre noe med. Det er i lange perioder så dårlig sikt på veien som følge av sterk vind at det tar svært lang tid å kjøre mellom Vardø og Vadsø, det har vært nevnt her opptil flere timer. Vardø fikk sin flyplass som en kompensasjon da sykehuset ble lagt ned,. Behovet er like stort i dag. Den situasjon Vardø er i for tiden med store tap av arbeidsplasser – i dag gikk en hjørnesteinsbedrift, Aarsæther, konkurs, med tap av 190 arbeidsplasser – tilsier at kommunen må få beholde flyplassen. Den blir svært viktig når Vardø skal kjempe for nye arbeidsplasser i årene som kommer. Flyplassen på Fagernes skal jeg ikke si så mye om. Den ble i sin tid bygd for turisme, chartertrafikk. De er vel naturlig å se fremtiden for den flyplassen i det perspektivet. Det er grunn til å kritisere behandlingsmåten i denne saken. Samferdselsministeren lovte klart og tydelig på spørsmål fra meg i debatten om samferdselsbudsjettet at de berørte kommuner og fylkeskommuner skulle bli hørt før flyplassaken ble lagt fram for Stortinget. Det har ikke skjedd. Fylkesordføreren i Finnmark har sagt helt klart fra om at de hadde forventet å få et høringsutkast, men ingenting kom. Det samme gjelder Nordland. Det er sterkt kritikkverdig at så alvorlige spørsmål for lokalsamfunn ikke blir sendt på høring før Stortinget får en slik sak til behandling. Det må skje neste gang denne saken kommer tilbake. Det er et forhold som er blitt avdekket i denne saken, og som må kommenteres. Det er inntrykket jeg har av total mangel på samordning av statens politikk og virksomhet. Etter at Regjeringen avgav sin innstilling om flyplassene, er det blitt satt spesiell fokus på situasjonen i Vardø og Narvik. Det som fremkommer som en konsekvens av omstillingen av statlig virksomhet, Posten, Telenor, NSB, Vegvesenet osv., er at disse kommunene har blitt særlig hardt rammet. Vardø har mistet mellom 400 og 500 offentlige arbeidsplasser de siste 10–15 årene. Vi snakker om en kommune med et par tusen innbyggere. Narvik har mistet 600–700 statlige arbeidsplasser i løpet av de siste 8–10 årene. Felles for begge kommunene er at de jobber knallhardt for å skape nye arbeidsplasser. Narvik har som omstillingskommune maktet å etablere 300–400 nye innen privat sektor. Flyplassene er for begge kommunene en svært viktig del av infrastrukturen når nye bedrifter skal inviteres til å etablere seg. Jeg må spørre om samferdselsministeren kjenner til disse forholdene. Kjenner samferdselsministeren til at f.eks Narvik kommune har fått flere millioner kroner i omstillingsstøtte, og at det å legge ned flyplassen kan bety at mye av det arbeidet som er gjort, kan gå tapt. Jeg tror ikke det, og jeg sitter inne med et sterkt inntrykk av at det ene departementet ikke vet hva det andre gjør. Sumvirkningen av statlig virksomhet er det ingen som har oversikt over. Kommunalminister Erna Solberg har også til dels erkjent til avisen Fremover at staten ikke har oversikt. Den oversikten forventer jeg at samferdselsministeren har når hun neste gang kommer til Stortinget med flyplassaken. Saksordfører Kjæstad har ved en rekke anledninger sagt at når flertallet setter seg imot nedlegging av disse flyplassene, vil det nærmest medføre at vi vil få et dårligere flytilbud i Norge i fremtiden. Vi smører pengene utover mange flyplasser istedenfor å satse på et bedre tilbud til færre. Poenget er at befolkningen i Vardø- og Narvik-regionen ikke får et bedre, men et dårligere tilbud dersom flyplassene blir lagt ned. Det er disse regionene som står på dagsordenen. For befolkningen og næringslivet i Narvik-regionen blir tilbudet særdeles mye dårligere, fordi det ikke er lagt inn anbud på flyging mellom Bodø og Evenes, som skulle være alternativet. Men vi kan få et dårligere flytilbud dersom Kjæstad, Høyre og Regjeringen ikke har tenkt å bevilge mer penger til Luftfartsverket i fremtiden. Da må mange flyplasser legges ned for å løse investeringsbehovet, hvis det er dette som er alternativet. Jeg har merket meg at flertallet kuttet 30 mill. kr i forhold til Regjeringens forslag om en økning på 100 mill. kr til Luftfartsverket i revidert nasjonalbudsjett. Jeg skjønner godt at Luftfartsverket blir engstelig for fremtiden når slike signaler kommer. Men det vil fra SVs side overhodet ikke bli åpnet for nedlegging av kortbaneflyplasser for å løse Luftfartsverkets økonomiske problemer. Luftfarten er den delen av samferdselssektoren som gjennom årene har mottatt minst penger fra statskassen, og med den betydningen den har for kommunikasjonen i dette landet, ikke minst i distriktene, bør det være bred politisk enighet om at det bør bevilges mer penger i årene som kommer. Kortbanenettet slik det er i dag, må nødvendigvis ikke se slik ut i all fremtid. Bedre kombinasjoner og nedkorting av avstander mellom flyplasser kan gjøre det riktig å se på strukturen. Men i dag er ikke det riktig. Regjeringen må behandle denne type spørsmål på en langt grundigere og bedre måte enn hva tilfellet har vært denne gangen. Jeg er glad for det flertallet som ble oppnådd i saken. Jeg er glad på Vardøs vegne, som slipper å få flyplassen nedlagt på toppen av de problemer de har i dag. Jeg er glad på Narviks vegne, som i dag faktisk har hovedmarkering av byens 100-årsjubileum. De slapp å få nedlegging av flyplassen som gave fra staten. Og jeg er glad for de politiske føringer som er lagt. Det skal fokuseres på kortbanenettets betydning for Distrikts-Norge.
Vi har like mange flyplasser i Nordland fylke som det finnes i Sverige til sammen, og dette setter egentlig flyplasstilbudet vårt i et klart relieff. Fra den tid da de regionale flyplasser ble anlagt og fram til i dag, har det i mange flyplassområder skjedd en utvikling av veisystem og alternative transportmidler, uten at dette har medført justeringer i flyrutetilbudet. Det meste av dette regionale luftfartstilbudet ble etablert på 1970–1980-tallet for å gi deler av Distrikts-Norge en rask og effektiv tilknytning til omverdenen, og slik redusere avstandsulempene. Kristelig Folkeparti ser tryggheten i at det foreligger et tilbud med raske reisemuligheter. Det er av stor betydning for befolkningen og den regionale næringsutviklingen. Siden hovedstrukturen ble etablert, har det funnet sted en betydelig forbedring i det øvrige transporttilbudet. Nye bruer, veier og tunneler har redusert reisetiden til øvrige lufthavner og andre destinasjoner. Også utviklingen av buss- og båttransport har bidratt til å knytte regionene nærmere sammen. Flere steder er det derfor oppstått en overlapping mellom dekningsområder til flere lufthavner. Regjeringen Stoltenberg varslet i Nasjonal transportplan for 2002–2011 en gjennomgang av det regionale flyplassnettet før neste anbudsrunde, som starter 1. april 2003, for å vurdere om det skulle foretas endringer i lufthavnstrukturen. Denne gjennomgangen foreligger nå. Luftfartsverket anslår investeringsbehovet ved de regionale lufthavnene til å være minimum 1,5 milliarder kr i den kommende tiårsperioden. Luftfartsverket har også som følge av nedgangen i lufttrafikken en meget anstrengt økonomi, og dette bidrar til at det er et betydelig etterslep når det gjelder oppgradering og utbygging av Luftfartsverkets regionale lufthavner. En økning i lufttrafikken er viktig for å bedre Luftfartsverkets økonomi og mulighet til å oppgradere og bygge ut de regionale lufthavnene. Vi har en plikt til å gjøre tilbudet når det gjelder lufthavnene og flyrutene, mer tjenlige og effektive på et samlet sett bedre økonomisk grunnlag. Det vil igjen komme luftfarten og de reisende til gode gjennom et samlet sett bedre tilbud. Målet er således å sikre robuste arbeidsmarkedsregioner med økt velferd og økonomisk utvikling for brukere og næringsliv. Uten endringer i tilbudet vil de statlige tilskuddene til det regionale flyplassnettet måtte økes vesentlig over tid eller rutetilbudets kvalitet og omfang bli redusert. Utredningene Luftfartsverket har gjennomført, har vist at driften av flere regionale lufthavner med anbudsruter ikke er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Det er derfor formålstjenlig i forbindelse med nye anbud å konsentrere ruteføringen i Harstad/Narvik-området og Vardø/Vadsø-området. Videre foreslås anbudsruten på Fagernes lufthavn nedlagt på grunn av liten trafikk og tilfredsstillende alternative transportmuligheter. I tillegg foreslås at Luftfartsverket viderefører utredningen av felles flyplass i Nord-Helgeland og ny flyplass for Honningsvåg og omliggende distrikt. Kristelig Folkeparti beklager at Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet nå utsetter den nødvendige endring for luftfarten som bidrar til å bedre Luftfartsverkets mulighet til å oppgradere og bygge ut de regionale lufthavnene. På lengre sikt er jeg redd for at disse partiene bare har gjort vondt verre. De gjør det vanskeligere å opprettholde det regionale luftfartstilbudet. Ved ikke å ta ansvar nå skyver de problemene foran seg. Regjeringen Bondevik har fulgt opp regjeringen Stoltenbergs initiativ om å vurdere strukturen på det regionale luftfartstilbudet. Justeringene bidrar til å styrke Luftfartsverkets anstrengte økonomi. Omleggingen vil medføre årlige nettobesparelser på 46 mill. kr for staten og netto samfunnsøkonomiske besparelser på opp mot 670 mill. kr. En videreføring av eksisterende struktur på regionalnettet vil kunne medføre langt større strukturendringer på et senere tidspunkt. Kristelig Folkeparti har ønsket å ta Luftfartsverkets dårlige økonomi på alvor. Vi har derfor valgt å måtte nedlegge de minst samfunnsøkonomisk lønnsomme flyplassene. Dette sikrer mange av de andre viktige flyplassene. Likevel har vi også valgt å styrke situasjonen i områdene rundt Vardø, Narvik og Vadsø med ulike avbøtende tiltak. Kristelig Folkeparti støtter mindretallets forslag.
Det er eit ord som seier: Har du ei dårleg sak, hev stemma eller snakk om noko anna. Saksordføraren gjorde begge delar, og det fortel litt om kor dårleg sak mindretalet har i denne debatten. Sist torsdag debatterte Stortinget kollektivmeldinga. I dag debatterer vi tilbodet på kortbanenettet. Flytilbodet var ikkje med i kollektivmeldinga, sjølv om dette for store delar av landet er ein svært viktig del av kollektivtilbodet. For delar av Distrikts-Noreg er faktisk flytilbodet det einaste reelle kollektivtilbodet over lengre avstandar. Kortbanenettet er avgjerande for å redusere avstandsulempene i landet. I denne saka er det ikkje snakk om ekstra satsing, slik det var når det gjaldt kollektivmeldinga for ei veke sidan. No er det snakk om å redusere tilbodet for å spare utgifter. Er dette nok eit eksempel på Bondevik II-regjeringa sin distriktspolitikk? Saksordføraren gjorde eit poeng av at utgiftene til luftfart har auka. Men det saksordføraren ikkje sa noko om, er at luftfarten i stor grad har vore sjølvfinansierande. Rett nok har ein kjøpt ein del tenester på kortbanenettet, men elles er det i hovudsak brukarane sjølve som har betalt kostnadene. Med den nedgangen som har vore i luftfarten, har inntektene til Luftfartsverket gått ned. Det avgrensar Luftfartsverket si evne til å føreta investeringar. Difor er det viktig og nødvendig at løyvingane til Luftfartsverket vart auka med 100 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett. Denne auken har også regjeringspartia vist til i merknadene sine. Men det desse partia ikkje fortel, er at i budsjettavtalen med Framstegspartiet har dei redusert denne auken med 30 mill. kr. Det blir lite truverdig når regjeringspartia både i merknader, i media og i debatten her gir uttrykk for stor uro for økonomien i Luftfartsverket, samtidig som dei reduserer løyvingane til Luftfartsverket. Eg hadde dessutan håpa at regjeringspartia hadde vore villige til å leggje iallfall litt vekt på kortbanenettet sin verdi for distrikta, og ikkje berre sjå på dette som ei sak der det er mogleg å spare pengar. Regjeringa la fram saka om tilbodet på det regionale flyplassnettet i mai. Vi har alle visst at denne saka har lege i Samferdsledepartementet frå i haust. Det er difor uhøyrt at ei sak som har så mykje å seie for så mange, blir lagd fram samtidig med mange andre saker, og på eit tidspunkt som medfører at komiteen får for lite tid til å gjere grundig arbeid. Eg merka meg at saksordføraren meinte at når ein visste at saka ville komme, kunne ein tydelegvis begynne å jobbe med ho, men det er ikkje den måten ein arbeider på i Stortinget. Ein ventar til ein ser kva som ligg i proposisjonen, før ein startar arbeidet. Møreforsking har laga ein rapport for Luftfartsverket der ulike sider ved kortbaneflyplassane har blitt vurderte, bl.a. samfunnsøkonomisk lønnsemd. I høyringar i komiteen har Luftfartsverket opplyst at i den samfunnsøkonomiske gjennomgangen er det f.eks. ikkje vurdert kva verdi flyplassane har for lokalt næringsliv. Dermed gir ikkje rapporten noko bilete av kva kortbaneflyplassane har og har hatt å seie for utvikling av lokalsamfunna og næringslivet. Senterpartiet har tidlegare, bl.a. i Nasjonal transportplan, hevda at det må gjennomførast ei grundig vurdering av konsekvensane for dei aktuelle distrikta før det eventuelt skjer endringar i flyplasstrukturen. Vi har òg meint at det må vere etablert transportforbetringar, slik at endringar i flyplasstrukturen ikkje medfører ulemper for dei aktuelle regionane. Det kan slett ikkje seiast å ha vore lagt særleg vekt på dette i stortingsproposisjonen som Regjeringa har lagt fram. Eg er difor glad for at eit fleirtal i komiteen ikkje går inn for nedlegging av flyplassar no, men meiner at flyplasstrukturen bør handsamast i si fulle breidd i samband med rullering av NTP. I denne gjennomgangen må det innarbeidast ein grundig informasjon og ei vurdering av situasjonen på heile luftfartsområdet i Noreg, det må skje ei vurdering av den einskilde flyplassen ut frå totale samfunnsmessige omsyn, og det må gjennomførast ei særskild vurdering av luftfarten si rolle i distrikta. Skulle Regjeringa også ved rulleringa av NTP kome tilbake med forslag om nedlegging av flyplassar, føreset fleirtalet at avbøtande tiltak er på plass før eventuell nedlegging av ein flyplass, dersom ikkje noko anna er akseptert i kommunar/område som er omfatta av nedlegginga. Fleirtalet føreset òg at Regjeringa legg opp til ein heilt annan dialog med involverte partar enn det som har vore tilfellet hittil. Komiteinnstillinga gir klare føringar for korleis fleirtalet meiner prosessen bør føregå. Med ein slik prosess vil grunnlaget for å vurdere strukturen for kortbanenettet bli langt betre enn grunnlaget som ligg i St.prp. nr. 61.
Et omfattende, velfungerende tilbud av rutetransport med fly er nødvendig i et land som Norge, med lange avstander og spredt bosetting. Derom er det ingen tvil. Det er noe jeg vet at alle i denne salen kan slutte seg til, både de i posisjon og i opposisjon. Derfor er dette ikke en debatt om vi skal ha flytransport i norske distrikter eller ikke. Det skal vi – og Regjeringen legger opp til at staten skal bidra minst like sterkt til det i årene framover som vi har gjort til nå. Vi har allerede gått inn med mer midler til flytransport enn det som har vært gjort tidligere. Tilleggsbevilgningen til Luftfartsverket i revidert nasjonalbudsjett og fjerning av flypassasjeravgiften bl.a. på de viktigste rutene mellom Nord- og Sør-Norge er et klart uttrykk for at Regjeringen prioriterer luftfarten i distriktene høyt. Samtidig må vi som sitter med ansvaret for helheten i samferdselspolitikken, til enhver tid sørge for at vi får mest mulig samferdsel igjen for de ressursene vi bruker. Det er ikke noe mål i seg selv å bruke flest mulig statlige kroner på å opprettholde status quo dersom de samme kronene kan gi bedre samferdsel. Det har skjedd en stor utvikling av både vegsystem og alternative transportmidler siden det regionale flyplassnettet ble anlagt for noen tiår siden. Vi vet også at mens passasjertallet på kortbanenettet de siste ti årene har økt med 25 pst., har kostnadene økt med nesten det dobbelte. At vi til enhver tid har et mest mulig tjenlig og effektivt flyrutenett, med et trafikkmessig og økonomisk sterkt grunnlag, er god distriktspolitikk. Dette vil komme hele luftfarten og de reisende til gode gjennom et samlet sett bedre flyrutetilbud, og gi muligheten til framtidsrettede investeringer som gjør framtiden tryggere for de aller fleste flyplasser og regioner i luftfartens infrastruktur. Regjeringen Stoltenberg varslet ved framleggelsen av Nasjonal transportplan at man ville komme tilbake til Stortinget med en egen sak om flyplasstrukturen tidsnok for eventuelle endringer i neste anbudsperiode. Et bredt flertall, bestående av dagens regjeringspartier, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, var ved behandlingen av NTP innstilt på en slik gjennomgang. Regjeringen Stoltenberg tok i neste omgang initiativet til de omfattende utredningene og samfunnsøkonomiske analyser for et utvalg av flyplasser som denne proposisjonen bygger på. Jeg merker meg at flertallet på Stortinget, inkludert det daværende regjeringspartiet, nå mener at disse utredningene og analysene er langt fra tilfredsstillende. Bygd på de klare signaler et bredt flertall på Stortinget tidligere har gitt, er altså denne våren det rette tidspunktet for å ta en slik gjennomgang. Regjeringen har derfor foreslått å gjøre visse endringer i strukturen. Vi foreslår at flyrutene i Vardø–Vadsø-området konsentreres til Vadsø Lufthavn, mens flyrutene i Narvik–Harstad-området konsentreres til Harstad/Narvik Lufthavn, Evenes. I begge tilfeller vil det etter Regjeringens syn gi bedre regionale løsninger vi har enn i dag. Vi foreslår dessuten at anbudsruten Fagernes–Oslo nedlegges på grunn av liten trafikk og gode alternative transportmuligheter. Samlet sett ville dette også ha styrket det økonomiske handlingsrommet for Luftfartsverket med nesten 50 mill. kr hvert eneste år framover. Jeg tar selvsagt til etterretning at stortingsflertallet når alt kommer til alt, likevel ikke ser på dette som rette tidspunktet å gjøre endringer i strukturen på, men vil avvente det til våren 2005. Det betyr at både Vardø, Narvik og Fagernes fortsatt vil ligge inne i anbudsrutene staten skal kjøpe de neste tre årene. Men det vil også ha klare kostnader. Luftfartsverkets evne til selvfinansiering vil bli ytterligere redusert, noe som svekker mulighetene til å gjøre nødvendige investeringer på det øvrige regionale flyplassnettet. Jeg tror både flertallet og mindretallet i denne saken er oppriktig opptatt av å gjøre samferdselstilbudet i distriktene best mulig ut fra behovene til folk og næringsliv. Forslaget Regjeringen la fram, er det forslaget Regjeringen mener gir best samferdsel for norske distrikter samlet sett. Flertallet på Stortinget har nå avvist dette forslaget. De økonomiske konsekvensene av det, for andre flyplasser og for andre samferdselsformål, vil Regjeringen måtte komme tilbake til i budsjettsammenheng. Luftfarten har store økonomiske utfordringer. Flertallets vedtak her i dag gjør ikke disse utfordringene mindre.
Det blir replikkordskifte.
Når det gjelder det som står i St.prp. nr. 61 om en fellesflyplass på Helgeland, er det gjort noen utredninger i forhold til å erstatte Mosjøen, Sandnessjøen og Mo i Rana. Det står også i proposisjonen at den værmessige tilgjengeligheten blir lav. Det ser ut til at man nå fortsatt ønsker å utrede det alternativet som gjelder Stormoen og Drevja. Da blir mitt spørsmål: Ser ikke statsråden, ut fra det som Luftfartsverket har sagt nå, at man kanskje også burde se på andre alternativer for å erstatte de tre flyplassene hvis det er ønskelig? Og hvorfor lytter ikke statsråden til sin fagetat når man har fått beskjed om at tilgjengeligheten er lav? Hadde det ikke da vært naturlig at man også hadde utredet andre alternativer? Hvorfor har man ikke tatt tak i dette, så man kunne ha sett på de andre mulighetene og de problemstillingene som er rundt dette? Derfor ønsker vi å få et veldig konkret svar nå på hvorfor statsråden ikke har tatt det med seg.
Når det gjelder lufthavnstrukturen i Norge, er jeg hele tiden på jakt etter at vi skal ha den beste lufthavnstrukturen ut fra de behovene vi har her i landet. Derfor vil jeg ikke nå avvise å vurdere noen alternativer. I den grad det skulle dukke opp noen alternativer jeg ikke har hørt om pr. i dag, er jeg selvfølgelig villig til å se på dem, om det er på Helgeland eller det er andre steder. Nå har det vært holdt mange innlegg mot det å gjøre noe med konkrete flyplasser. Mitt spørsmål er da: Hvilke flyplasser ønsker representantene som har vært inne på de konkrete flyplassene? Hvilke flyplasser får samferdselsministeren anledning til å vurdere i neste omgang? Slik jeg tolker innleggene hittil i dag, er man i prinsippet interessert i å analysere lufthavnstrukturen, men jeg klarer ikke helt å tolke hvilke lufthavner man faktisk er interessert i å vurdere.
Vi har nettopp behandlet kollektivmeldingen i denne salen. Der er det en voldsom satsing på enkelte ting. På jernbane skal vi satse milliardbeløp i fremtiden, på trikk i byer skal vi bruke hundrevis av millioner i fremtiden, buss skal det gis store tilskudd til osv. Samlet skal man altså gi milliardtilskudd. Flytoget har man ettergitt 9 milliarder kr i gjeld. De har et underskudd i år som ser ut til å bli på 60 mill. kr, på å frakte Oslo-borgere til og fra flyplassen. Det ser ut for meg som om denne regjeringen har et voldsomt behov for å kaste milliarder av kroner etter transportformer, bare de går på skinner! Bare det er rett type transport, kaster de altså milliarder av kroner. Men når det gjelder å spare penger, skal man altså legge ned tre flyplasser langt ute i distriktene. Da skal man spare 46 mill. kr. Her kaster man altså sedler og sparer ører. Det er helt uforståelig. For meg virker det som om Regjeringen i festtaler er garantisten for distriktene, men når det kommer til realitetene, er det Fremskrittspartiet som må slå til for å redde det. Og det er jo interessant når man ser, som representanten Kjæstad sa, at det var for å spare penger. Her har man altså alternativet mellom å spare 46 mill. kr og å sette disse 46 mill. kr i sigarettfabrikker og brusfabrikker. Mitt spørsmål til ministeren er: Er det slik at det er mer samfunnsbyggende å plassere disse pengene i aksjer i sigarettfabrikker og brusfabrikker enn å bygge infrastruktur for transport i dette landet?
At denne regjeringen kaster milliarder etter jernbaneskinner, vet jeg ikke om det er stor enighet om. Det er mulig det oppfattes slik, men jeg tror kanskje ikke det er det vi har klart å gjøre ennå, selv om vi vel gjerne skulle gjort det. Når det gjelder hva vi har gjort på luftfarten, vil jeg minne om at denne regjeringen gav en lette på en verdi av 1,5 milliarder kr når det gjaldt flypassasjeravgiften, som et bidrag i forhold til å få prisnivået ned. Det er lagt inn ekstra midler som også vil komme til nytte i forhold til det regionale flyplassnettet nå i revidert nasjonalbudsjett. Det kan vi ikke skryte like mye av når det gjelder kollektivtransport for øvrig på det nivået. Så jeg vil virkelig påstå at vi på luftfarten har gjort en betydelig innsats.
Man har pekt på en del årsaker til at Luftfartsverket har dårlig økonomi – 11. september og nedgang i trafikken er en vesentlig årsak. Men en annen årsak er ikke nevnt i det hele tatt, og den heter Gardermoen. Luftfartsverket har ikke lenger Fornebu som den pengemaskinen den var som brakte store inntekter til Luftfartsverket. Gardermoen gjør ikke det på den måten, og dermed har man også svikt i inntektene. Men det var vel ingen som mente at man skulle legge ned flyplasser i distriktene for å finansiere driften av Gardermoen. Det var ikke det jeg skulle spørre om, men jeg følte behov for å nevne det. Det jeg skulle spørre om, var regnestykket i forhold til de 46 mill. kr. som det nå kommer fram at man skal spare. Når det gjelder Narvik-regionen, har samferdselsministeren sagt at man skal få et like godt tilbud ved å bruke Evenes. Men Regjeringen har ikke lagt strekningen Evenes–Bodø ut på anbud som en kompensasjon for Narvik–Bodø. Så her er det ikke noe alternativt tilbud. Og da stiller jeg spørsmålet: Mener samferdselsministeren at man ikke skal ha et alternativt tilbud i det hele tatt, og at man skal ta bilen og kjøre til Bodø fra Narvik? Dersom man har tenkt å legge strekningen ut på anbud, vil det bli en kostnad. Den kostnaden vil bli en økt utgift, og regnestykket 46 mill. kr vil dermed ikke gå opp. Det vil altså bli lite å spare på det hele. Så jeg vil gjerne at samferdselsministeren sier noe om det faktum at man ikke har lagt ut Evenes–Bodø på anbud.
Vi har det faktum at det går flytrafikk mellom Evenes og Bodø og mellom Narvik og Bodø. De som er avhengige av å bruke Evenes, har et rimelig dårlig tilbud sammenlignet med det Narvik har. Hvorfor det? Jo, fordi de som driver de kommersielle rutene mellom Bodø og Evenes, ser liten butikk i å gjøre det samtidig som de skal gå parallelt med en rute hvor staten er inne og kjøper tjenester. Det finner man ikke kommersielt interessant. Men jeg har fått klare signaler om at hvis passasjergrunnlaget bedres på Evenes – og da vil jeg igjen minne om at mellom 70 og 80 pst. av passasjerne som reiser fra Narvik kommune, pr. i dag faktisk reiser fra Evenes – er det kommersielt interessant å drive den ruten. Det betyr at man kanskje slipper anbud på den ruten. Dermed sparer staten midler, og man får et bedre tilbud for regionen, som da er avhengig av Evenes. Her vil jeg minne om at jeg har fått gode og sterke innspill fra regionen som nettopp har vist til at hvis vi hadde fått et bedre tilbud mellom Bodø og Evenes, ville det ha vært et stort framskritt for regionen.
Fyrst ein liten kommentar til statsråden, som fleire gonger no har lagt vekt på at ein ved å ta bort passasjeravgifta har gitt ein stor lette til flytrafikken. Men no diskuterer vi kortbanenettet og FOT-rutene, og passasjeravgifta har ikkje særleg mykje å seie for desse. Så til spørsmåla. For delar av Distrikts-Noreg, og spesielt Nord-Noreg og Nordvestlandet, har kortbanenettet ein avgjerande verdi både for busetnad og næringsliv. Mange stader er næringslivet etablert nettopp i nærleiken av ein flyplass. I rapporten som Møreforsking har utarbeidd for Luftfartsverket, er ikkje dette vurdert i den samfunnsøkonomiske samanhengen. Ser ikkje statsråden at ei viktig side ved vurderinga av flyplassane nettopp er kva dei har å seia for næringslivet? Når ein les St.prp. nr. 61 og merknadene frå regjeringspartia, blir inntrykket at spørsmålet om flyplasstruktur i stor grad er eit økonomisk spørsmål. Er det òg statsråden si meining at det er økonomi som skal vere den viktigaste, ja kanskje den avgjerande sida ved flyplasstrukturen? Meiner ikkje statsråden at den verdien flyplasstrukturen har for distriktsutviklinga, òg skal takast med, eller er det noko vi berre skal leggje til side?
Det at flypassasjeravgiften ble senket, har betydning også for det regionale flyplassnettet, for det at trafikken øker, og at det dermed blir bedre økonomi for en del av flyplassene, får også betydning for den totale økonomien for Luftfartsverket, og på den måten også for det regionale flyplassnettet. Jeg vil gjerne få lov til å understreke at det faktisk har en betydning for hele flyplassnettet her i landet. Så til virkningen av en flyplass i forhold til næringslivet. Det har en betydning. Det er viktig at vi får så gode analyser av det som mulig. I den grad vi ikke har det, må vi arbeide for at vi får en best mulig analyse også av disse aspektene. Da vil jeg heller ikke glemme at det faktisk har en betydning i den grad at resultatet av vår politikk blir at vi får et dårligere tilbud. Det har også en stor betydning for næringslivet. Og det er jeg også litt redd for. Så vil jeg minne om et spørsmål jeg har stilt én gang før. Nå er det kanskje slik at det ikke er mitt privilegium å stille så mange spørsmål til Stortinget, men jeg ønsker likevel å gjøre det: Hvilke flyplasser skal samferdselsministeren få lov til å vurdere i neste omgang? For i flere av de innleggene som har vært, sier man: Neste gang samferdselsministeren kommer tilbake med en vurdering – og den skal komme i NTP. Denne analysen ønsker jeg virkelig å gjøre, men jeg må få lov til å vite hvilke flyplasser som skal få lov til å være med i en slik vurdering.
Eg må fyrst få seia at eg er glad for at statsråden ikkje var så aggressiv i si tilnærming til stortingsfleirtalet som saksordføraren var. Det kan vera at det er lurt, dersom ein ynskjer å få fleirtal for nokre saker i denne salen framover, at ein ikkje gjer alle til fiendar. Til spørsmålet frå statsråden, som for så vidt inneber eit spørsmål frå meg i neste omgang, vil eg seia at dette må gjelda dei flyplassane der ein har fått greidd ut at dei totale samfunnsmessige tilhøva tilseier at dei skal leggjast ned. Det er ikkje snakk om dei samferdselsøkonomiske tilhøva eller Luftfartsverket sin økonomi, men om dei totale samferdselsøkonomiske tilhøva tilseier at ein skal leggja dei ned. Det må gjelda dei flyplassane der ein har sett til at akseptable alternativ er på plass før flyplassen vert lagd ned, medrekna tilbringartenesta til og frå flyplassen, og dei flyplassane der det har vore gjort eit godt fotarbeid i tett samarbeid med dei det gjeld, før ein kjem med forslag til at flyplassane skal leggjast ned, og der det er aksept eller i alle fall forståing for at ein må gjera det på ein ny måte. Då er mitt spørsmål til statsråden: Kan me gå ut frå at statsråden gjer desse vurderingane før me får ein ny gjennomgang av flyplasstrukturane i Nasjonal transportplan? Det er ikkje slik at me ikkje er tøffe nok til å leggja ned ein flyplass, men det er kraftige inngrep i sårbare lokalsamfunn det handlar om. Då må me ha eit skikkeleg grunnlag for avgjerdene. I tillegg må me ha skikkeleg tid til å behandla sakene. Dersom statsråden kan lova det, skal me ta ein seriøs debatt i samband med Nasjonal transportplan.
I de områdene som var berørt av denne analysen som ble gjort for Luftfartsverket, var det dialog med kommuner og fylkeskommuner. Derfor hadde vi innspill på hva som var synspunkter knyttet til de konkrete forslagene om nedlegging. Denne utredningen forelå i departementet før regjeringsskiftet. Det betyr at det var ikke noe nytt som lå her. Vi vet også – ikke minst fra de innspill som har kommet i dag – at en ny gjennomgang kommer ikke til å bli noe enklere enn den som har vært nå. På ingen måte. Det som regjeringen Stoltenberg la fram i forhold til kriterier for en slik analyse, må ligge i bunnen hele veien. Det har vi vært inne på før. Analysen hittil har gått ut på at kanskje er transportstandarden så god i landet at det er flyplasser pr. i dag som det er mulig å legge ned. Så går utviklingen videre, og kanskje vil det være nye flyplasser. I enhver sak er det naturlig – såpass ydmyk må man være – at det skapes et engasjement lokalt fordi man ikke ønsker å miste det man opplever som et gode der man bor, og der man arbeider, for den saks skyld. En nedleggelse av en flyplass vil bety at noen opplever et tap. Men det vi har som oppgave, er å vurdere: Vil regionen og lokalsamfunnet vinne på dette? Det er det vi tror er det vi har lagt fram for Stortinget, og jeg må gjenta: Jeg ser fortsatt ikke hvilke flyplasser som Stortinget ser for seg at vi kan ha i en seriøs analyse.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg registrerer at samferdselsministeren ikke akkurat har fått noe pålegg om å komme tilbake med nye forslag om å legge ned flyplasser. Vardø kommune er i en alvorlig situasjon. En vesentlig årsak til det er en ukoordinert nedleggelse av statlige arbeidsplasser. Hver for seg har ulike sektorer og etater kommet til at de kan omorganisere sin virksomhet, og at tjenestene overfor befolkningen kan legges til et annet sted. Men det som for hver enkelt etat kan være rasjonelt, har for Vardø-samfunnet samlet sett ført til at sykehuset er lagt ned, televerket er lagt ned, postkontoret er lagt ned, tollkontoret er lagt ned, politimesterembetet er lagt ned, sorenskriverembetet er lagt ned, fiskeriinspektøren er lagt ned, fiskerikontoret ble foreslått lagt ned, arbeidstilsynet er lagt ned, Norges Banks avdeling er lagt ned, og Luftforsvarets stasjon er lagt ned. Summen av dette er dramatisk, dels ved at det har ført til tap av et stort antall arbeidsplasser, men også ved at innbyggerne ser en utvikling hvor staten trekker seg ut, og at man derfor stiller spørsmålstegn ved hva storsamfunnet vil med kommunen. Det rammer selvtilliten og stoltheten i en by hvor innbyggerne er stolte av sin by og dens historie. Det finnes få, om noen, kommuner som er så sterkt rammet av omstillingene i offentlig virksomhet. Siden 1985 har Vardø mistet rundt 530 arbeidsplasser. Siden 1980 er folketallet redusert med 32,5 pst. Det var bakgrunnen for at regjeringen Stoltenberg besluttet å gi Vardø status som nyskapings- og omstillingskommune. Samtidig besluttet regjeringen Stoltenberg at det skulle opprettes 30-50 nye statlige arbeidsplasser for å motvirke de negative virkningene av tidligere nedleggelser. Det har regjeringen Bondevik stadfestet. Så kom beslutningen om å legge ned det statlige fiskerikontoret. Så kom forslaget om å legge ned Vardø kystradio, så kom Regjeringens forslag om å legge ned Vardø lufthavn. Nedleggelse av flyplassen ville bety at nok en stein ville bli revet bort under kommunens framtid. Nedleggelse av flyplassen ville bety nedleggelse av muligheter til næringsutvikling. Nedleggelse av flyplassen ville bety økt usikkerhet for forbindelse til sykehus, og under de klimatiske forholdene som er langs kysten av Finnmark, er ikke 75 km alltid en times biltur. Det kan være flere timers biltur, skillelinjen mellom liv og død. La meg minne statsråden om: Det har ikke skjedd noen endring av det øvrige transporttilbudet mellom Vardø og Vadsø siden flyplassen ble åpnet. Det har nok heller ikke skjedd noen endring i de klimatiske forholdene. Jeg registrerer at Regjeringens egen representant, fylkesmannen i Finnmark, også i brev til Regjeringen har uttrykt forståelse for bystyrets frustrasjon over at omstillingsmidlene i stedet for å bidra til vekst vil kunne gå til å dekke opp for statlige arbeidsplasser som forsvinner etter at kommunen ble omstillingskommune. Fylkesmannen har også forståelse for at bystyret etterlyser en samordnet strategi fra Regjeringen i forhold til kommunen. Jeg er derfor glad for at flertallet i Stortinget i dag sier nei til Regjeringens forslag om å legge ned Vardø lufthavn. Så registrerer jeg representanten Kjæstads bekymring for Arbeiderpartiet. Jeg kan forsikre Kjæstad om at Arbeiderpartiet vil følge opp de løfter partiet har gitt, og det er innenfor handlingsregelen for budsjettpolitikken. Høyre har nå plutselig fått bekymring for at de som etablerer flertall for et tiltak, også må ha felles budsjettopplegg. Nå er Kjæstad ny i Stortinget, men hadde Høyre flertall for inndekning da de inngikk avtale om kontantstøtte? Hadde Høyre et flertall for inndekning da de etablerte flertall for å fjerne formuesskatten på såkalt arbeidende kapital? Hadde Høyre flertall for inndekning da de endret takseringsreglene for boliger, da de bestemte bevilgning til forskning på OECD-nivå, da de skapte flertall for skattefradrag for forskning, og for å bevege oss til disse dager: Regjeringen og Arbeiderpartiet har inngått avtale om 118 milliarder kr til Forsvaret. Har da Kjæstad sett noen avtale mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet om inndekningen for det? Jeg har ikke sett det. Ja, Regjeringen er faktisk ikke engang enig med seg selv om hvordan de skal betale for egne skatteløfter som er trukket opp i Sem-erklæringen. Kanskje Kjæstad heller skulle prøve å forklare hvorfor Regjeringen vil svekke transporttilbudet i Distrikts-Norge. Det kan også være fristende å minne statsråden om at samtidig som flypassasjeravgiften ble fjernet, ble også nullsatsen i momssystemet fjernet. Det betyr i sum at avgiftene på lufttransport i Nord-Norge utenom Tromsø og Bodø ble økt.
Då eg kom inn i salen her og høyrde saksordførar Kjæstad, lurte eg faktisk på om vi hadde kome langt uti debatten om revidert nasjonalbudsjett som visseleg skal gå føre seg noko seinare i dette døgeret. Men innlegget var slik at ein faktisk kunne få litt medkjensle med Regjeringa og representantar frå regjeringspartiet Høgre, som har så dårleg politikk at dei ikkje eingong kan stå og prate om sin eigen politikk, men faktisk brukar eit innlegg om regionale flyplassar og flytrafikken til ein lang tirade mot Arbeidarpartiet sin økonomiske politikk. Vi kan love representanten Kjæstad at det som Arbeidarpartiet måtte ha av påplussingar på Regjeringa sitt forslag, skal vi syte for å dekkje inn. Regjeringa er tydelegvis veldig desperat, fordi vi har faren for ein renteauke om hjørnet. Da må eg minne representanten Kjæstad om at når revidert er ferdig behandla i morgon, er det faktisk Arbeidarpartiet som har stramma inn budsjettet med 680 mill. kr. Det gjer vi ut frå faren for renteauke og ut frå den situasjonen som konkurranseutsett næringsliv er inne i. Når det gjeld neste års budsjett, er det faktisk Regjeringa og regjeringspartia som meir enn nokon annan har bunde det opp, med løfte ut frå Sem-erklæringa om 30 milliardar kr i skattelette innan dei første fire åra. Det er jo nettopp dette som gjer Regjeringa så desperat, og som gjer at dei no har behov for å skyve ansvaret over på opposisjonen. Det er vel nettopp for å finansiere dette at Bondevik-regjeringa fører ein politikk med dramatisk nedbygging av distrikts- og næringspolitiske verkemidlar og ikkje kan avhjelpe den prekære situasjonen for kommunane, og altså no kjem med forslag om å leggje ned regionale flyruter. Gode kommunikasjonar er avgjerande rammevilkår for næringsutvikling og busetjing. Derfor er forslaget om å avslutte statleg kjøp av flyruter på Fagernes, i Narvik og Vadsø ille for dei regionane som her blir påverka. Regjeringa bruker som ei grunngjeving at det har skjedd ei utvikling av vegsystem og transportmiddel som endrar behovet for flyrutene. Men når det gjeld Fagernes- og Valdresregionen, må eg spørje kva dette er. Regionen er i ei kommunikasjonsmessig bakevje, der det er enormt viktig å halde oppe flyruta. Regionen seier da også sjølv at vidareføring av flyruta uomstridt er den einskildsaka som vil ha størst verknad for næringsutvikling og busetjing i regionen framover. Distriktet har da òg satsa ca. 70-80 mill. kr i tillit til at staten tok sitt ansvar for kortbanedelen og ruteopplegget i tråd med det som tidlegare luftfartsplanar og stortingshandsamingar har lagt opp til. Kombinasjonen rute- og chartertrafikk har i 1990-åra generert ein årleg næringsøkonomisk gevinst på ca. 120 mill. kr i tillegg til ein stor sysselsetjingseffekt. Når Regjeringa og regjeringspartia vil leggje ned flyruta ved å vise til liten trafikk, som òg statsråden var innom her, og for store subsidiar, blir dette direkte usakleg når ein berre brukar tala for 2000 som grunnlag. År 2000 er lågmålsåret for både rute- og chartertrafikken: rutetrafikken fordi reisetida ikkje på nokon måte var tilpassa behovet, og det var brot og opphald i tilbodet, og chartertrafikken fordi charteroperatøren flytta til Oslo i slutten av 1999. Skal ein meine noko om dette, må ein i alle fall sjå på trafikktalet over fleire år, som gjev eit årleg snitt på 18 000 med rute- og charterfly, medrekna periodar utan rutetilbod. Ser ein i tillegg på trafikkgrunnlaget og potensialet, er det svært stort med tanke på ei meir lønsam drift. Ikkje minst har det vore ei enorm satsing i reiselivsnæringa som gjer dette. Det er ikkje trafikkgrunnlaget, men det ustabile og kvalitativt dårlege rutetilbodet som har vore årsaka til trafikknedgangen. Frå 1. april i år kom eit nytt selskap i gang, og no ser vi eit stigande trafikktal. I proposisjonen er det sagt at Luftfartsverket vil halde ved lag drifta på Fagernes lufthavn, Leirin, slik at chartertrafikken kan vidareførast. Det høyrest vel og bra ut, men problemet er at rutetrafikken er sjølve fundamentet for både drifta og chartertrafikken. Utan rutetilbod svekkjest også chartertrafikken. For at flyrutene på Fagernes skal få dokumentere sin livsrett, trengst det eit godt og føreseieleg rutetilbod over minimum tre år. Og eg meiner at departementet her burde vurdere ei tilknyting mellom Fagernes lufthavn og flyplassane på Vestlandet. Det går 15 fly over Valdres-området kvar veg dagleg. Om eit fly kunne mellomlande på Leirin morgon og kveld, måtte det vere ei god løysing. Det ville gi nye moglegheiter for reiselivsnæringa, auke trafikkpotensialet svært mykje og ikkje minst gi store samfunnsøkonomiske gevinstar. Dette er ei løysing som Valdresregionen har peikt på, og når samferdselsministeren har uttrykt i denne prosessen at ho ville vere lydhøyr overfor alle innspel frå lokalt hald for å utvikle eit rutetilbod som tener befolkninga, reknar eg med at dette blir følgt opp.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Flertallet i denne innstillingen mener at spørsmål om flyplasstruktur bør ses i sin fulle bredde i sammenheng med rulleringen av Nasjonal transportplan. Vi i Arbeiderpartiet mener at et perspektiv bør være hvilke muligheter og hvilket utviklingspotensial som er knyttet til et godt flyplass- og reisetilbud, og ikke bare relativt avgrensede vurderinger av kostnader. Arbeiderpartiet mener at vurderinger av å innlemme andre flyplasser og eventuelt av behov for nye istedenfor de eksisterende flyplassene, hører hjemme i en slik sammenheng. Det er håp i hengande snøre, sies det. Gjentatte ganger både i stortingssalen og gjennom skriftlige spørsmål har jeg interpellert samferdselsministeren om Lista flyplass i Farsund. Like mange ganger har jeg og lokalsamfunnet stått igjen uten svar. Siste gang var gjennom et skriftlig spørsmål 10. juni i år. Spørsmålet var: «Hva er kriteriene for å komme inn på kortbanenettet ?» Svaret var at Lista lå ca. 100 km fra Kjevik, og at E39 går gjennom Vest-Agder fylke. For det første er distansen til Lista ikke rett. Men hva slags svar er dette? Jeg spurte hva kriteriene for å komme inn på kortbanenettet var. Da forventer jeg svar på det. Jeg er fra regionen, og selvsagte ting er det unødvendig å fortelle meg. Reisetiden fra Lista til Oslo er 5 timer, er reisetid et kriterium? Regionen har et elendig veinett, er dette et kriterium? Vest-Agder fylke og Farsund kommune har søkt om driftstilskudd, er dette noe som blir vektlagt? Forrige uke vedtok Stortinget nytt veinett i regionen. Når veien er ferdig om 3–4 år, vil flyplassen ikke trenge statlige midler. Flyplassen var en militær flyplass fram til Forsvaret la ned sin virksomhet på 1990-tallet. Hvis aktiviteten som i dag sponses av private, blir lagt ned, vil kostnadene for statens opprydding beløpe seg til ca. 500 mill. kr. Det må være mulig å bruke sunn fornuft. Det er håp i hengande snøre! Dermed har statsråden fått en konkret flyplass som hun kan vurdere i Nasjonal transportplan.
Rutedriften på Leirin Fagernes Lufthavn var av Regjeringen foreslått tatt ut av anbudsordningen. I stortingsproposisjonen fra statsråden står det ingen ting om chartertrafikken fra utlandet. Det står heller ikke et ord om flyskolen som nå er etablert på Fagernes Lufthavn, og heller ikke et eneste ord om NATO-kursene som foregår hver eneste vinter. Hele stortingsproposisjonen består av negativitet og faktiske feil. Antall brukere henvises til år da flyplassen stort sett ikke hadde flyruter. Videre henvises det til at man har et tilfredsstillende kollektivtilbud fra Fagernes til Gardermoen. Et tilfredsstillende kollektivtilbud er for departementet 25 mil med buss Fagernes – Oslo, så vente og skifte over til buss til Gardermoen. 250 km og 5 timer er altså tilfredsstillende for departementet. Det er utrolig, men sant. At folk dermed tar bilen den korteste veien gjennom Oppland, nemlig Rv 33 til Gardermoen, virker for departementet å være helt utrolig. I våre forhandlinger med regjeringspartiene hadde departementet lagt inn at naturlig reisemåte ut i den store verden skulle gå med fly fra Sogndal. Tenk det! Hvor er geografikunnskapene til departementet? Bil eller kollektivtrafikk fra Fagernes over Fillefjell, deretter ferge over fjorden og så fly fra Sogndal til Gardermoen før man reiser ut i den store verden. Dette kom fra departementet. At dette departementet ikke har særlig sans for Valdres, har jeg skjønt i mange år, men maken til dårlige geografikunnskaper har jeg aldri før møtt. Det står til stryk. La nå Leirin få 3 år på seg, og jeg håper at Arctic Air får det nye anbudet ved neste anbudsrunde. De vil allerede i år ha tre ganger det antall passasjerer som Luftfartsverket har i sine prognoser. Så vil jeg minne Oslo-representanten Kjæstad om at besparelsen er kun 46 mill. kr for tre flyplasser i Distrikts-Norge. Når representanten Kjæstad bruker flytoget til Gardermoen, har Oslo-representanten Kjæstad fått 9 milliarder kr i statlig støtte, og i år er underskuddet 60 mill. kr, fordi 45 km på motorvei var for langt. Så det er representanten Kjæstad som er den mest kostbare for skattebetalerne, og Oslo-representanten burde be Distrikts-Norge om unnskyldning, herr president.
Denne herr president er en dame. Det er ikke måte på hva man skal måtte finne seg i.
Beklager, det er langt på natt.
Hovedinnlegget fra Kristelig Folkeparti er holdt. Jeg har først og fremst bedt om ordet for å be om at avstemningen blir lagt opp slik at jeg får anledning til å stemme imot begge forslagene i innstillingen. Jeg vil presisere at det ikke betyr at jeg ikke i framtiden vil være med på å legge ned lufthavner, med avbøtende tiltak på plass. Men det er én lufthavn som er foreslått lagt ned, som jeg ikke kan være med på å legge ned, og det er Vardø Lufthavn. Det er den ene årsaken til at jeg må få stemme imot mindretallsforslaget. Når det gjelder flertallsforslaget, går det etter mitt skjønn for langt i å foreskrive hva Regjeringen skal ta hensyn til i forbindelse med framlegget til Nasjonal transportplan. Jeg ber derfor om å få anledning til å stemme imot begge forslagene.
Jeg skal denne gangen prøve å ordlegge meg på en slik måte at det ikke avstedkommer en stor replikkutveksling. Til Arbeiderpartiets representanter som var opptatt av hva jeg sa, har jeg lyst til å replisere at det antakelig var vel så riktig å rette noen av spørsmålene til representanten Jagland, om de kommentarene jeg hadde i så måte. Det var ikke først og fremst salderingselementet jeg var opptatt av, men mer hvem man prøver å saldere sammen med, som var de assosiasjonene jeg prøvde å gi. Ellers er det helt feilaktig at regjeringspartiene i denne saken har prøvd å konsentrere seg om innsparinger. Vi mener faktisk at vi samlet sett kan få et bedre flytilbud ved å samle de flyplassene som ligger så nær hverandre som de gjør. Og etter den reisen vi foretok i Finnmark, har jeg fått klare fornemmelser av at utenfor Vardø, og i Nord-Norge utenfor Narvik, er synspunktene svært varierte på hva som tjener regionen, ikke ut fra at man skal skjære ned på noe her og der, men ut fra hva som samlet sett gir et bedre luftfartstilbud. Det er det grepet som Stortinget må ta, grep som vi forstår kan være upopulære noen steder, men som altså vi tror det samlet sett er nødvendig å foreta.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 23.[[Votering, se side 3541]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3541]] Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 25 og nr. 26 behandles under ett – og anser det som vedtatt.
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 55 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet 10 minutter hver, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
: Trass i ein litt oppheta debatt i førre sak vil eg i denne saka takka statsråden for godt arbeid, eit arbeid som måtte opp på politisk plan for å finna si løysing, og eit arbeid som gjer det mogleg å forsera utbygginga av E6 gjennom Østfold. Me har nullvisjon for trafikken, ein visjon om at ingen skal omkoma eller skadast. I Østfold har ulukkene vore mange og store. Seinast denne veka omkom to ungdomar på E6. Det er meiningslaust. Heilt meiningslaust. Arbeidarpartiet har møtt offer og pårørande i Østfold tidlegare. Det er sterke opplevingar. Sjølvsagt er det mange andre farlege vegstrekningar i Noreg som òg må utbetrast. Men no handlar det altså om E6 i Østfold. Mange har vore opptekne av å forsera utbetringa av E6 gjennom Østfold. Det har òg me i Arbeidarpartiet. Vegen er sjølvsagt viktigast for østfoldingane, men han er òg særs viktig for person- og varetransport frå og til heile Noreg. Eg plar seia til folk heime som trur alt er såre vel her på Austlandet, at det er liten vits i å koma raskt og trygt til Oslo over fjellet eller langs kysten dersom ein vert ståande i kø på dårlege og utrygge Østfold-vegar. E6 og E18 er våre hovudtraséar til Sverige og nedover til Europa, og ny veg vil gje stor gevinst for så vel næringsliv som privatpersonar. I budsjettinnstillinga for i år gav Arbeidarpartiet uttrykk for at me såg svært alvorleg på dei svære ulukkestala på stamvegane gjennom Østfold, og at me såg det som ynskjeleg at heile Østfoldpakka vart ferdig tidlegare enn planlagt i Nasjonal transportplan. Fleirtalet gjev òg uttrykk for ynske om forsering i budsjettinnstillinga. Arbeidarpartiet la inn 40 mill. kr ekstra i finansinnstillinga, noko me diverre ikkje fekk fleirtal for. Men no er me likevel nøgde. Då er det slik at eit breitt fleirtal, alle unnateke Framstegspartiet, i dag går inn for 100 pst. bompengefinansiering av Svinesundsbrua og ei forsering av E6-utbygginga. Me går inn for at Svinesundsbrua vert bygd med sikte på opning 7. juni 2005 – ikkje for å opna for ny union med Sverige, men for å opna for betre kommunikasjon mellom dei to tidlegare unionslandaØstfoldpakke 1 med fire felts motorveg mellom Oslo og Göteborg kan stå ferdig i 2009, minst 6–8 år før det som låg inne i planane for Nasjonal transportplan. Dette er ei nasjonal sak. Det er ei viktig nasjonal sak. Difor kan fleirtalet leva godt med at det vert 100 pst. bompengefinansiering av brua. Me har registrert motstanden i Halden kommune og i einskilde brukarorganisasjonar. Me skjønar for så vidt denne motstanden, men når fylkeskommunen støttar dette, finn òg fleirtalet å kunna gjera det. Så om E18 gjennom Østfold. Det same fleirtalet føreset, som Regjeringa, at ei forsert utbygging av E6 i Østfold ikkje skal gå ut over E18 gjennom fylket. Sidan det no ligg føre godkjend reguleringsplan for strekninga Sekkelsten–Krosby, er me opne for at bompengeselskapet får høve til å ta opp lån for å framskunda oppstart av prosjektet, men at statsråden kjem tilbake til dette i samband med budsjettet for 2003. Det er eit poeng at det vert aktivitet og gravemaskinar å sjå om ikkje så altfor lenge. Så til alle dei frå andre fylke som måtte lytta til dette – seint på natta. Det er ein føresetnad at dette ikkje skal føra til omprioritering av statlege midlar frå andre fylke. Eg trur at eg har komitefleirtalet med meg når eg no uttrykkjer glede over at saka har funne ei så god løysing. Når det gjeld Dokument nr. 8:134, forslag frå representantar frå Framstegspartiet, har fleirtalet sagt at me vil koma tilbake til dei enkelte strekningane som er omtalte i dokumentet, i Nasjonal transportplan – og i samband med dei årlege budsjetta.
Jeg vil slutte meg til det som saksordføreren har lagt fram. Jeg vil så legge til litt fra meg selv – og fra Høyres ståsted. I motsetning til Stoltenbergregjeringen har denne regjeringen klart å forsere utbyggingen av E6 med flere år. Jeg vil i den anledning gi honnør til statsråden. E6 gjennom Østfold får stadig store overskrifter i riksmedia. Hver gang jeg ser E6 nevnt, forbinder jeg det med noe tragisk. Veistrekningen er sterkt trafikkbelastet, og mange tragiske ulykker skjer her. Denne veistrekningen er en viktig transportkorridor til og fra kontinentet, spesielt for tungtrafikken mellom Norge og Sverige. I Nasjonal transportplan for 2002–2011 er det ikke omtalt noe konkret om når Østfoldpakka skal stå ferdig. Imidlertid innebærer rammene i transportplanen at ferdigstillelse vil kunne ta 15–20 år. I budsjettbehandlingen for 2002 uttalte flertallet i samferdselskomiteen følgende, og jeg viser til Budsjett-innst. S. nr. 13 for 2001–2002. «Komiteens flertall, medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, vil vise til den sterke trafikkveksten som har vært på E6 gjennom Østfold de siste årene. E6 gjennom Østfold er Norges viktigste vegstrekning for eksport og import på landevegen og det er viktig at strekningen blir bygget ut til firefelts motorveg raskere enn det ble lagt opp til ved Stortingets behandling av Østfoldpakka.» Derfor er det gledelig at Regjeringen har lagt fram denne proposisjonen. Det betyr forsert utbygging av E6 i Østfold til firefelts motorvei. Målet er at den skal stå ferdig i 2009. Forslaget omfatter felles bompengefinansiering med Sverige av ny Svinesundsforbindelse. Denne forbindelsen tas ut av Østfoldpakka, og de frigjorte midler skal brukes til forsert utbygging av E6 i Østfold. E18, som inngår i Østfoldpakka, vil ikke bli berørt av dette og vil ha en framdrift som planlagt. Når det gjelder strekningen Sekkelsten–Krosby, ny E18 gjennom Østfold, har den ifølge Nasjonal transportplan oppstart i 2004. Vi er kjent med at det er ferdig reguleringsplan for nevnte strekning, og signaler fra lokalt hold er et ønske om en oppstart tidligere. Høyre er positiv til at bomselskapet eventuelt kan ta opp lån for å framskynde oppstarten, og da etter planer som sikrer en rasjonell framdrift av parsellen. Vi vil for øvrig komme tilbake til saken i forbindelse med budsjettet for 2003. Med denne forseringen av utbyggingen av E6 og E18 gjennom Østfold har vi all grunn til å glede oss. Den nye veistrekningen gjennom Vestfold viser oss viktigheten av å satse på firefelts veier der trafikkmengden er stor og økende. Vi sparer mange liv, og mange menneskelige tragedier vil bli unngått. Denne investeringen må også ses på som en god samfunnsøkonomisk investering.
Det er en glede at statsråden nå endelig er kommet litt på banen når det gjelder E6. Det tok sannelig lang tid. Statsråden har fulgt i sporene til tidligere statsråder når det gjelder å behandle norsk veibygging på en dårlig måte – og spesielt E6. E6 gjennom Østfold er Norges hovedvei for eksport og import på landeveien. I årtier etter årtier har veiene på norsk side blitt sultefôret, mens svenskene har bygd ut nesten til norskegrensen og vil være ferdig senest i 2005. Statsråden har gjort et lite forsøk på en spinkel utbyggingsforsering, men her har alle partiene, unntatt Fremskrittspartiet, igjen lagt kostnadene på bilistene – bommer over alt, nå også en for å finansiere ny Svinesundsbro. Fremskrittspartiet vil ha fortgang i utbyggingen av E6/E18 fra Svinesund/Ørje via Oslo til Kristiansand. Veiprosjektene foreslått av Fremskrittspartiet dekker fylker med til sammen over 2 mill. innbyggere, dvs. 47 pst. av landets befolkning. Provenyet av avgifter på biler og bilbruk for inneværende år er budsjettert med over 32 milliarder kr – uten bompenger. 47 pst. av dette er ca. 15,4 milliarder kr. Byggeprisen for hele dette enorme veisystemet er altså finansiert av brukernes alminnelige bil- og bensinavgifter i løpet av mindre enn åtte måneder. Et annet forhold er at antall trafikkulykker vil bli dramatisk redusert. Den nye firefelts strekningen på E18 mellom Drammen og Horten er et meget illustrerende eksempel. Her var det årlig 2–3 dødsfall og 25–30 skadde pr. år før utbyggingen. Etter utbyggingen og innføringen av 100 kilometers fartsgrense er ulykkene tilnærmet lik null. Et omfattende firefelts veisystem på landets tettest trafikkerte veistrekninger vil spare samfunnet for enorme midler og redusere antall nye trafikkofre. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet, som er tatt inn i innstillingen.
Thore A. Nistad har tatt opp det forslaget han refererte til.
De fem minuttene jeg har til rådighet, skal jeg ikke bruke, men jeg tar ordet for å presisere SVs standpunkt i saken. Vi støtter forslaget om en forsert utbygging av E6 gjennom Østfold. Vi mener at den måten dette løses på, ved å frigjøre penger fra Svinesundsforbindelsen til forsering av Østfoldpakka, er fornuftig. Denne løsningen vil bidra til en forbedring av en svært ulykkesbelastet veistrekning. En forsert utbygging vil forhåpentligvis bidra til at ulykkestallene raskere blir redusert. Den økonomiske løsningen kan gjennomføres uten at det blir nødvendig å omprioritere fra investeringer i andre deler av landet. I vår merknad har vi sterkt fokusert på at denne forseringen ikke må gå ut over eller svekke jernbanens konkurransekraft i forhold til vei gjennom Østfold. Dersom så skulle skje, vil det sannsynligvis om 10–15 år bli behov for å bygge ut motorveien kanskje til både seks og åtte felt, og det vil ikke være ønskelig. Derfor er det så viktig å se trafikkproblemene gjennom Østfold også i et langsiktig perspektiv. Det vil være tvingende nødvendig å få mer av godstrafikken over på jernbane i årene som kommer. Derfor må investeringene til dobbeltsporet jernbane gjennom Østfold i årene som kommer, prioriteres.
Samferdselsdepartementet har allerede bestemt 7. juni 2005 som åpningsdato for ny bro over riksgrensen mellom Sverige og Norge. Dette betyr at fremdriften tas på alvor. Samferdselsdepartementet har også fremmet forslag til en finansieringsplan som vil kunne bidra til at utbyggingen av E6 gjennom Østfold blir fremskyndet og avsluttet innen 2009, noe vi er svært glad for. I den forbindelse vil jeg si at Kristelig Folkeparti er glad for denne forseringen. Nå kan E6-forkjemperne slippe jubelen løs. For både Kristelig Folkeparti i Østfold og meg er dette en merkedag. Jeg tror at jeg med frimodighet kan si at dette er min beste dag på Stortinget gjennom svært lang tid. Jeg har kjempet for Østfoldpakka inklusiv E6 i mange år, de siste åtte månedene som medlem av samferdselskomiteen. I løpet av disse månedene har det vært hardt arbeid, men nå kan jeg se en slutt på en av de mest belastede veistrekninger gjennom Østfold med et positivt resultat. Finansieringen av E6 er allerede i gang. Penger som kreves inn ved bomstasjonen på fylkesgrensen, går til dette prosjektet. Ny bro over Ringdalsfjorden blir et spleiselag mellom norske og svenske bilister. Nye bomstasjoner blir ikke satt opp før den nye broen er ferdig. Dermed får bilistene se resultatet før betaling skal skje. Jeg har lyst til å motsi representanten Nistad når han direkte feilinformerer om at statsråden ikke har vist engasjement i denne saken. Jeg vil tvert imot gi en stor honnør til samferdselsminister Torild Skogsholm, som allerede etter ganske få uker i sin posisjon målbevisst startet arbeidet med denne saken, og som har vist vilje til å lytte til signalene. Hun har holdt sine løfter om en raskere utbygging. Mange statsråder før henne har opp gjennom årene hatt E6-saken på dagsordenen. Ikke bare manglende bevilgninger fra Stortinget har forsinket saken, men også forhandlingene med svenskene har dratt ut. Nå er vi endelig blitt enige om bompengekonseptet og plassering av broen, og jeg vil derfor takke statsråd Skogsholm for et meget godt utført arbeid. Forslag om fullfinansiering av ny Svinesundsforbindelse med bompenger fra en felles norsk-svensk bompengeordning på riksgrensen ved Svinesund er viktig. Det er positivt at spriket mellom svensk og norsk side skal tas igjen. Et felles norsk-svensk bompengeopplegg vil innebære at Svinesundsforbindelsen blir trukket ut av Østfoldpakka. Det fremmes forslag om at midler som på denne måten frigjøres, blir benyttet til å forsere utbyggingen av E6 gjennom Østfold. Et slikt opplegg vil kunne bidra til at E6 gjennom Østfold kan stå ferdig som sammenhengende firefelts motorvei i løpet av 2009. Dette er en meget viktig sak – for fylket og for Norge. En bompengeordning er i tråd med Stortingets tidligere vedtak. Stortinget gav ved behandlingen av stortingsproposisjonen om første fase av Østfoldpakka tilslutning til å starte innkreving av bompenger for å delfinansiere utbygging av E6 gjennom Østfold til firefelts motorvei og gjenstående parseller på E18 gjennom Østfold til to- og eventuelt delvis firefelts motorvei. Bompengeandelen ble da forutsatt å være minst 50 pst. Trafikkøkningen på E6 gjennom Østfold er større enn på de fleste andre veistrekninger i landet. Veien har altfor dårlig standard, og antall alvorlige trafikkulykker øker. Beklageligvis har vi sett dette helt fram til de siste dager. Dette er en viktig utbygging som Regjeringen nå har tatt på alvor og vært villig til å framskynde. Videre er jeg er glad for at framskyndingen av E6-utbyggingen ikke skal gå på bekostning av utbyggingen av E18 gjennom Østfold. Også denne veien må fortsatt ha vår oppmerksomhet som et sentralt element i Østfoldpakka – fase 1.
Saksordføraren hadde ein grundig gjennomgang av saka, og eg kan i hovudsak slutte meg til det som vart sagt om situasjonen for E6 i Østfold. Eg kan òg difor gjere innlegget mitt svært så kort, men eg vil gi uttrykk for at Senterpartiet er tilfreds med at det er inngått ein avtale med den svenske regjeringa om full bompengefinansiering for den nye Svinesundsbrua. Og det er jo nettopp det som gir opning for ei forsering av arbeidet med E6, ved at midlane som skulle brukast til bru, no kan setjast inn på E6. E6 i Østfold har lenge vore høgt prioritert, men med stramme samferdslebudsjett har den planlagde utbyggingsperioden blitt lengre enn mange ønskjer. Det er difor svært gledeleg at det no er høve til å forsere utbygginga utan at det går ut over andre prosjekt, korkje i Østfold eller andre stader i landet. Senterpartiet har òg registrert ynske frå lokalt hald om raskare oppstart av parsellen Sekkelsten–Krosby på E18. Og når det ligg føre godkjend reguleringsplan for denne strekninga, er vi med på å opne for at Østfold Bompengeselskap får høve til å ta opp lån for å framskunde oppstart – då må føresetnaden vere at selskapet legg fram planar som sikrar rasjonell framdrift av parsellen, slik at ein unngår stopp og ekstrakostnader ved arbeidet.
Først vil jeg si at jeg er glad for innleggene fra saksordføreren, fra regjeringspartiene og Senterpartiet, og fra SV, som også har støttet dette opplegget. Noe av det første jeg gjorde som ny samferdselsminister i fjor høst, var å befare Østfold for å se nærmere på forholdene knyttet til E6 gjennom fylket. Situasjonen har blitt stadig mer uholdbar, med mange tragiske trafikkulykker og dårlig framkommelighet. Det var etter mitt syn helt nødvendig å forsere utbyggingen av denne vegen, både av hensyn til trafikkmengden og ikke minst trafikksikkerheten. Det opplegget Regjeringen nå foreslår, vil føre til at firefelts E6 i Østfold vil kunne stå ferdig i 2009. Det er så tidlig som det pr. i dag planmessig og anleggsteknisk er mulig å ferdigstille utbyggingen, og mange år tidligere enn forutsatt i Nasjonal transportplan. Med det finansieringsopplegget Stortinget nå slutter seg til, vil firefelts E6 fram til Åsgård ferdigstilles i 2005, bl.a. fordi vi stiller til disposisjon ytterligere 40 mill. kr i 2002 for å framskynde utbyggingen på strekningen Jonsten–Patterød. Jeg er svært tilfreds med at et flertall i Stortinget, bestående av regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, støtter Regjeringens forslag. Jeg vil understreke at E6 gjennom Østfold er en av våre viktigste veger. Utbyggingen vil komme ikke bare befolkningen i Østfold, men hele landet, til gode. Ikke minst gjelder det næringslivet. Flertallet støtter også Regjeringens forslag om bompengefinansiering av ny Svinesundsforbindelse, slik at ny bru ved Svinesund kan stå ferdig i 2005, ved 100-årsjubileet for unionsoppløsningen. Det vil nå være mulig å ta fatt på anleggsarbeidet med Svinesundsforbindelsen allerede på ettersommeren. Ny Svinesundsforbindelse omfatter firefelts veg mellom Nordby i Sverige og Svingenskogen i Norge, inklusiv ny bru over Iddefjorden. Som nevnt i proposisjonen, skal ikke forsering av E6-utbyggingen gå på bekostning av utbyggingen av E18 gjennom Østfold. Også utbyggingen av E18 er viktig. I tråd med flertallsinnstillingen vil jeg komme tilbake til Stortinget i statsbudsjettet for 2003 med et forslag til videre framdrift for prosjektet Sekkelsten–Krosby på E18.
Ingen har bedt om ordet til replikk. Neste taler er Svein Roald Hansen, deretter Martin Engeset – rent tilfeldig, skulle presidenten anta, men det er en del østfoldinger som står i kø her nå.
Presidenten har nok rett i det, for det er en gledens dag for alle som har kjempet for å få større fart på utbygging av E6 til en moderne firefelts vei gjennom Østfold, enn det Stortinget vedtok for et år siden. Representanten Anne Berit Andersen sa at det måtte en ny regjering til for å få til det den forrige regjeringen ikke greide. Jeg tror at de nåværende regjeringspartier og Arbeiderpartiet sammen må ta ansvaret for at da Østfoldpakken ble vedtatt i fjor, hadde den et utbyggingsperspektiv på 15–16 år. Jeg må nesten få minne om at regjeringen Stoltenberg la fram en ekstrabevilgning til planlegging. Det var en forutsetning for at planleggingsarbeidet kunne skyte fart, og er en forutsetning for at vi nå kan vedta 2009 som sluttmål. Men jeg gir gjerne blomster til statsråden for det engasjementet hun har vist i saken, og for at hun i dag har holdt det hun har lovet, å komme til Stortinget med et forslag som innebærer en mye raskere utbygging. Jeg regner med at hun også sørger for de midler som er nødvendige når veiplanen skal rulleres i 2005, for det er neste forutsetning for at denne nye tempoplanen skal holdes. Å få en firefelts E6 gjennom Østfold er viktig for Østfold. Men det er like viktig for næringslivet i hele Sør-Norge. 70–75 pst. av all varetransport ut og inn av landet skal gå over denne veien. Men framfor alt er dette viktig av trafikksikkerhetsgrunner. Altfor mange har måttet bøte med livet eller blitt alvorlig kvestet på denne vel 6 mil lange strekningen. Og som andre har nevnt: Den siste dødsulykken skjedde tirsdag og kostet to unge mennesker livet. Vedtaket i natt – må vi nesten si – vil sørge for at trafikantene kan se fram til å kjøre på en langt sikrere vei, seks–sju år tidligere. Det vil spare mange liv og mange ulykker. Fjorårets vedtak kunne ikke bli stående, for hvis den framdriftsplanen hadde blitt fulgt, ville veien først vært ferdig et par år etter at bommene skal tas ned. Det ville vel i så fall vært en ny og tvilsom rekord innen bompengefinansiering her i landet. Nå ville det selvsagt vært ønskelig om vi kunne nøyd oss med én bom på denne veistrekningen og unngått bompengefinansiering av Svinesundsbroen, men svenskene ville det annerledes. Denne ekstra bommen skal vi tåle, med tanke på å slippe seks–sju år ekstra med en livsfarlig veistrekning, hvor trafikken øker med opptil 10 pst. i året. Og alle som måtte være bekymret for at handleturen til Sverige skal bli litt dyrere, kan jeg berolige: Det er allerede meldt i avisene at butikkene i Svinesundsområdet har annonsert at de refunderer bompengene etter at handelen er gjort. Det er også gledelig at SV støtter denne forseringen som nå vedtas, selv om ett av partiets medlemmer i samferdselskomiteen ifølge avisene ikke så så mange biler på E6 da komiteen besøkte Østfold tidligere i år. E6 er en del av Østfoldpakken som også omfatter utbygging og oppgradering av E18, den andre hovedåren ut og inn i landet her sørpå. Det er gledelig at et flertall åpner for at utbyggingen av parsellen ved Askim kan framskyndes ved at bomselskapet kan ta opp lån. Det er like viktig å få større fart på framdriften av denne veien som av E6. Til slutt: Fremskrittspartiet har et eget forslag om denne utbyggingen – et Dokument nr. 8-forslag. Det er to ting å si om dette forslaget. Det ene er at det er satt fram av gode, gamle Fremskrittspartiet med populistisk velgerfrieri, uten mulighet til å bli vedtatt. Det andre: Dette forslaget viser at Fremskrittspartiet ennå har et stykke å gå før det er helt modent som et mulig regjeringsparti.
Neste taler er Martin Engeset, deretter Signe Øye – alle fra Østfold.
Ja, egentlig er det litt pussig at det stort sett er bare østfoldrepresentanter som deltar i denne debatten. Jeg tror faktisk at dette er en sak som er viktigere for Norge enn bare for Østfold, hvis vi ser den i det store perspektivet. Det er en stor glede og virkelig en personlig tilfredsstillelse å kunne ta ordet her i dag, eller rettere sagt i natt, fra talerstolen i Norges nasjonalforsamling på vårsesjonens nest sist dag – nå er det faktisk gått over til den aller siste – i trygg forvissning om at Stortinget, med ganske stort flertall, straks kommer til å vedta en kraftig forsering av utbyggingen av firefelts E6 gjennom Østfold. Rask ferdigstillelse av firefelts E6 gjennom Østfold har vært en viktig kampsak for Høyre i Østfold og for meg gjennom mange år. Kampen har vært ført på mange fronter: I kommunestyrer, i fylkestinget, i programprosesser og i budsjettdebatter – helt frem til denne sal. Hvem teller vel de tapte slag på seierens dag? I dag kan vi konstatere at det måtte en ny regjering til for å få denne saken på rett spor. Derfor er det all grunn til å gi honnør til samferdselsministeren som kun etter få uker på statsrådstaburetten, viste handlekraft og gikk fra ord til handling. Takk også til komitelederen og samferdselskomiteen som ved sin raske behandling gjorde det mulig å få saken til realitetsbehandling i denne sesjonen. Dette er virkelig en stor politisk seier, for hva var utgangspunktet? La meg minne om det. For bare seks år siden lå det an til at firefelts E6 gjennom Østfold ville stå ferdig engang i 2025 eller 2030 – med de lusekronene av årlige veibevilgninger som denne veien ble tilgodesett med da Kjell Opseth var samferdselsminister. Provoserende nok for oss østfoldinger sluttet den firefelts E6 forbi Vestby akkurat på fylkesgrensen mellom Østfold og Akershus. Det vi ble avspist med, var noen korte parseller med en bastardløsning av en trefelts vei – kanskje ikke så rart når det politiske flertallet i Østfold fylkesting inntil 1997 ikke var i stand til å stille det selvfølgelige krav overfor statlige myndigheter, nemlig om firefelts E6 gjennom Østfold. Høyre ble nedstemt i Østfold fylkesting da vi krevde dette, og vi ble forsøkt latterliggjort ved at politiske motstandere, bl.a. fra Arbeiderpartiet, karakteriserte oss som partiet for fri fart. Fylkestinget i Østfold kom omsider til fornuft og sluttet opp om Høyres krav om firefelts E6 gjennom Østfold. Østfoldpakkens fase I ble født, og med Dørum som samferdselsminister ble prinsippet om dugnad og spleis sjøsatt. Med halvparten statlig finansiering og halvparten brukerfinansiering ble Østfoldpakkens fase I banket gjennom i Stortinget, ikke i fjor, men i februar 2000. Nå skulle firefelts E6 være ferdig tidligst i 2016 eller 2017. Dette var selvfølgelig et fremskritt, men det var allikevel så totalt meningsløst at det skulle ta minst 16–17 år å bygge seks mil med vei. Det er grunn til å understreke at Østfoldpakkens fase I består av tre hovedelementer: Firefelts E6, to- og delvis firefelts E18 gjennom Østfold samt bygging av en ny jernbaneparsell gjennom Moss. Til sammen utgjør disse tre elementene i Østfoldpakken en helhet. Den proposisjonen som vi behandler her i dag, dreier seg imidlertid først og fremst om forsering av ett av disse elementene, nemlig firefelts E6. Jeg er imidlertid svært glad for at samferdselskomiteen har tatt grep som kan gjøre det mulig med økt fremdrift også på E18, slik at vi kan komme i gang med den viktige parsellen forbi og rundt Askim. Det er grunn til å konstatere at dette først og fremst er en viktig nasjonal samferdselssak. 55 pst. av landets import og eksport på vei går på E6 over Svinesund. Tar vi også med E18 over Ørje, snakker vi om 75–80 pst. av Norges landbaserte godstransport inn og ut av Norge. E6 gjennom Østfold har fått det tragiske tilnavnet dødsveien, med 55 drepte de siste ti år. Dette er en Åsta-ulykke hvert tredje år. Ut fra et slikt perspektiv burde jo E6 vært stengt for lenge siden. Med det opplegget som vedtas her senere i natt, ligger det an til anleggsstart rett etter sommeren, med full trøkk på utbyggingen. Med det engasjement og den iver som Statens vegvesen i Østfold og lokale reguleringsmyndigheter legger i denne saken, har jeg faktisk tro på at vi kanskje også skal kunne greie å ferdigstille firefelts E6 gjennom hele Østfold tidligere enn i 2009. Under enhver omstendighet skal vi greie å bli ferdig om lag samtidig med svenskene.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Først vil jeg gi ros til statsråden for innstillingen om en forsert utbygging av E6 gjennom Østfold og ny Svinesundsbro. Det er gode nyheter, ikke bare for oss som kommer fra Østfold, men for alle dem som kjører på denne veien, som er den viktigste hovedfartsveien til kontinentet. Derfor er ikke dette bare en Østfold-sak, men i høyeste grad en nasjonal sak. Den dårlige veistandarden har ført til mange dødsulykker. 716 mennesker ble skadet eller drept på E6 i løpet av den siste tiårsperioden. I går skjedde det nok en tragisk dødsulykke, der to mennesker ble drept. Derfor er det så viktig med en forsering av utbyggingen. Det har også Stortinget etter hvert forstått. Derfor er det mange som skal ha æren for at vi nå får fattet et slikt vedtak i dag. E18 har i løpet av den siste tiårsperioden hatt en nesten like høy ulykkesfrekvens. 655 er skadd eller drept i løpet av siste tiårsperiode. Dette er uhyggelige tall. Derfor er det svært gledelig at komiteen under behandlingen i Stortinget også går inn for å få til en raskere oppstart på strekningen Sekkelsten–Krosby på E18 enn forutsatt i Nasjonal transportplan. Flertallet vil åpne for at Østfold Bompengeselskap skal få mulighet til å ta opp lån for å framskynde prosjektet. Bompengeselskapet får nå i oppdrag å legge fram planer som sikrer en rasjonell framdrift av parsellen, slik at en unngår stopp og ekstrakostnader ved arbeidet. Veisjefen i Østfold sier at dette gir nye muligheter. Vegvesenet har planene klare og kan starte opp allerede fra nyttår, ett og et halvt år tidligere enn forutsatt. Dette er bra. De vedtak som blir fattet her i kveld, gjør at E6 blir bygd ut seks år tidligere enn det Stortinget tidligere har vedtatt. Etter hvert er det bevist at firefelts veier med fysiske skiller, slik E6 skal bli, vil gi få eller ingen dødsulykker eller alvorlige ulykker. De dystre tall fra de siste ti årene viser at det Stortinget gjør i kveld, vil spare over 400 liv eller alvorlige skadde mennesker. Det er det grunn til å glede seg over. Jeg har merket meg at SV ikke er med i merknadene. De vil ikke gå inn for de forslagene som ligger her, og skal stemme imot dette. Og Fremskrittspartiet har fortsatt den tro at veiene i Østfold kan bygges uten bompenger, og stiller seg dermed utenfor enhver innflytelse. Det er et tankekors når man vet hvor mange liv vi her kan regne med å spare.
Det er ikke på grunn av min spesielle taletrengthet at jeg tar ordet kl. 01.40., men i iver for sakens realiteter. Høyre i Østfold, som gikk til valg på dette, ønsket å gjøre det som stod i vår makt for å få en forsert utbygging av E6 og E18 gjennom Østfold. Det er svært gledelig at Regjeringen, og nå stortingsflertallet senere i natt, har tatt signalene fra østfoldingene. 30 års utrettelige kamp krones endelig med forsert utbygging av E6 gjennom Østfold. «Blodveien»s tider er snart forbi. Endeløse køer, dødsfall og mange lemlestelser har påvirket beslutningen om en ny E6 gjennom Østfold. 21. juni 2002, er en god dag for hele Østfold, men også for Norge, særlig når det gjelder sikkerheten, og ikke minst i forhold til norsk næringsliv. Hvis man ser i St. prp. nr. 68, så står det: «For den norske delen av prosjektet et netto nytte kostnadsforholdet beregnet til 0,2. Det er hovedsakelig innsparing i tids- og kjøretøykostnader[[720 mill. kr]] samt innsparte og reduserte ulykkeskostnader[[320 mill. kr]] som gjør prosjektet lønnsomt.» Planene fra Regjeringen er en klar prioritering av E6 og Østfold på grunn av økte trafikkmengder og dårlig veisikkerhet. Østfold har vært det undertrykte fylket i lang tid, og Arbeiderpartiets epoke i regjeringskvartalene sendte pengene i helt andre himmelretninger. Nye koster i regjering og storting har gjort at Østfold har blitt satt på kartet etter mange år med ørkesløs vandring hvor intet skjedde. De gamle planene vedtatt av det forrige storting så sent som i 2001, hadde ingen plan for når E6 skulle står ferdig. Jeg leser fra Innst. S. nr. 265: «Det er i NTP 2002-2011 ikke uttalt noe nærmere om når utbyggingen vil kunne stå ferdig. Imidlertid innebærer rammene i transportplanen at ferdigstillelse av E6 i Østfold vil kunne ta 15-20 år.» I 1973, da man bygde ut E6 til tofelts vei, la man også til rette for en firefelts utbygging, men ingen trodde det ville ta opptil 50 år før man fikk en firefelts utbygging. Man skal være klar over at trafikkmengden de siste fem år har økt med 53 pst. I tillegg til det vil jeg nevne at trafikken gjennom Østfold står for ca. 80 pst. av all trafikk på vei og bane til utlandet. I Regjeringens program, Sem-erklæringen, er det også fremmet en samferdselspolitikk som sikrer god fremkommelighet og effektive transportkorridorer. Dette er et godt eksempel på det, og jeg vil sitere samferdselsminister Skogsholm, som har vært en meget iherdig forkjemper for Østfold, og jeg vil takke henne for den innsatsen hun har gjort: «Dette er ikke holdbart, og regjeringen ønsker derfor å framskynde utbyggingen», uttalte ministeren. Jeg vil gi en takk til Regjeringen og til samferdselsministeren for det arbeidet hun har gjort.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 25 og 26.[[Votering, se sidene 3541 og 3542]]
Fremskrittspartiet foreslår i Dokument nr. 8:106 at Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å ettergi 3,6 milliarder kr som er gitt som lån til Oslo Lufthavn AS, Gardermoen. Det argumenteres i Dokument nr. 8-forslaget med at verdiene fra Fornebu, ca. 2,3 milliarder kr, ikke i sin helhet ble overført til Gardermoen, slik forutsetningen var. Jeg vil på vegne av komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, vise til at det i 1999 ble bevilget 2,3 milliarder 1992-kroner, over Luftfartsverkets budsjett til innskudd i ansvarlig lånekapital fra Luftfartsverket til Oslo Lufthavn AS. Flertallet i komiteen er enig med departementet i at betegnelsene for tilføring av egenkapital til Oslo Lufthavn AS dermed er oppfylt. Jeg registrerer at forslagsstillerne har endret argumentasjon etter at departementets svar forelå. Jeg siterer fra innstillingen: «Disse medlemmer mener det er urimelig at flypassasjerene skal betale alle ekstrakostnader som følge av at hovedflyplassen på Gardermoen ble mye dyrere enn om en annen lokalisering var blitt valgt.» Det er etter mitt skjønn en annen argumentasjon enn det som ligger til grunn i Dokument nr. 8-forslaget. I Kristelig Folkeparti tolker vi snuoperasjonen i argumentasjonen som et uttrykk for at Fremskrittspartiet innser at verdiene fra Fornebu i sin helhet er overført til Gardermoen. Den vanskelige situasjonen for luftfarten og for Luftfartsverkets økonomi vil vi komme tilbake til i de årlige budsjettene. Kristelig Folkeparti er med i flertallet i komiteen, som avviser det fremsatte forslaget i Dokument nr. 8:106.
Det er ikke korrekt at vi har forandret argumentasjonen. Den samme argumentasjon står i selve Dokument nr. 8-forslaget som vi har lagt fram. I rapporten fra Luftfartsverket som forelå den 15. april 1986, konkluderte man med at «samfunnsøkonomiske kostnader for perioden 1987 – 2014, neddiskontert til 1987[[1995-kroner]] vil være 6,7 mrd. kroner høyere ved valg av Gardermoen fremfor alternativet Delt trafikk II». Dette beløpet vil det naturligvis knytte seg store usikkerheter ved. Likevel burde deler av merkostnadene ved lokaliseringen på Gardermoen løftes av passasjerenes skuldre. Skjønnsmessig foreslås en gjeldssanering på 2 milliarder kr som følge av merkostnadene ved lokalisering på Gardermoen. Totalt foreslår jeg dermed at Oslo Lufthavn gis en gjeldssanering på 3,6 milliarder kr. Jeg tar dermed opp det forslaget.
Representanten Kenneth Svendsen har tatt opp det forslaget han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 27.[[Votering, se side 3542]]
I Dokument nr. 8:137 fra Jan Arild Ellingsen, André Kvakkestad og Kenneth Svendsen om rettighet for godkjente taxiselskap til å inndra drosjeløyve/kjøreseddel for personer som er volds- og overgrepsdømte, og personer som har opptrådt utilbørlig i sitt arbeid, blir det tatt opp mange viktige forhold. Det er, som forslagsstillerne også sier, mye negativt knyttet til drosjenæringen, da spesielt i Oslo. I oppslag etter oppslag i aviser og TV blir det vist et bilde av en næring som helt tydelig trenger noe mer – et lov- og regelverk som sikrer både sjåfører, eiere og ikke minst passasjerer. Nå skal jeg umiddelbart understreke at også i denne saken er det de ytterst få som ødelegger for de mange. Men det er ikke grunn til ikke å gjøre noe. I Dokument nr. 8:137 omtales forhold som åpenbart trengs å endres på. Intensjonene i forslagene i innstillingen er også gode, men det ville være feil om vi nærmest over bordet snudde opp ned på en hel bransje. Bedring av drosjenæringen er så viktig og saken så sammensatt at slik saksbehandling ikke kan tilrås. Dessuten er det også andre forhold som må vurderes, bl.a. muligheten for å registrere hvert enkelt drosjeløyve som aksjeselskap. Jeg viser til innstillingen til ny yrkestransportlov, som nylig ble behandlet her på Stortinget. Regjeringen har i Ot.prp. nr. 74 varslet at de raskt vil komme tilbake til Stortinget med en sak om behovsprøving av drosjeløyve. I denne saken vil det være naturlig å behandle de forhold som er beskrevet i denne saken og i Innst. O. nr. 66. Først da vil vi få tilstrekkelig bredde i saken. Jeg er sikker på at samferdselsministeren også er opptatt av å bedre situasjonen for passasjerer, eiere og sjåfører i drosjenæringen. Derfor føler jeg meg helt sikker på at samferdselsministeren når det legges fram sak om behovsprøving, har med seg en bred gjennomgang av drosjenæringen. Dette fortjener passasjerene og de som driver i drosjenæringen. Derfor mener Arbeiderpartiet og flertallet at dette bør behandles i forbindelse med den varslede saken om behovsprøving, og at Dokument nr. 8:137 for 2001–2002 vedlegges protokollen.
Det er ofte sånn i denne salen når Fremskrittspartiet legger fram forslag, at man er oppe på talerstolen og er veldig enig, men derfra og til å få folk til å stemme for forslag, skjer ikke fullt så ofte. Representanten sier at man kan ikke behandle dette, for det kom over bordet. Det er ikke korrekt, det kom ikke over bordet. Dokument nr. 8-forslaget er fremlagt i denne salen på en ordentlig måte, det er sendt til en komite, det er behandlet i komiteen på en ordentlig måte, det har vel vært innom departementet, slik at det har gått hele runden. Dette er altså en seriøs behandling av en sak, der man konkluderer med det motsatte av det man sier. Og dette er et problem, spesielt i Oslo. Man leser til stadighet i media om at taxisjåfører som er volds- og overgrepsdømte, har begått vold og overgrep mot passasjerer eller har vist ekstremt utilbørlig atferd uten at det har fått konsekvenser for arbeidssituasjonen. Taxinæringen er avhengig av tillit mellom sjåfører og kunder for å kunne drive sin virksomhet. Denne tilliten er nå merkbart redusert etter gjentatte oppslag og klagesaker mot sjåfører fra publikum som ikke har ført fram. Jeg viser også til Innst.O nr. 66, innstillingen til Ot.prp. nr. 74, der vi har skrevet noe om dette. Jeg tar opp forslaget.
Representanten Kenneth Svendsen har tatt opp det forslag han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 28.[[Votering, se side 3542]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3543]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3543]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3543]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3543]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart. Før vi går til votering, vil presidenten takke sosialkomiteen, kommunalkomiteen, samferdselskomiteen og familie-, kultur- og administrasjonskomiteen for samarbeidet, slik at det var mulig å bli ferdig innen en for så vidt akseptabel tid.
Under debatten er det satt fram 53 forslag. Det er forslagene nr. 1–5, fra Ivar Østberg på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkepartiforslagene nr. 6 og 7, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 8–10, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartietforslagene nr. 11–22, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 23–39, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 40–45, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 46–52, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartietforslag nr. 53, fra Karl-Anton Swensen på vegne av Kystpartiet Forslag nr. 53, fra Kystpartiet, er gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da med endret ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2003 om å legge til grunn at selskapsskatten skal gjøres kommunal og at den skal tilfalle de[[n]] kommunen[[e]] som produksjonen skjer i, uavhengig av selskapets hovedkontor.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det voteres så over forslag nr. 48, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa i statsbudsjettet for 2003 fremje forslag om å innføre ei statleg toppfinansiering for særleg ressurskrevjande brukarar av kommunale tenester der 80 pst. av kommunane sine utgifter utover 600 000 kroner pr. brukar vert dekte av staten.»
Det voteres så over forslagene nr. 46, 47, 49, 50, 51 og 52, fra Senterpartiet. Forslag nr. 46 lyder: «Veksten i dei samla inntektene i kommunesektoren skal vere 7,6-8,1 mrd. kroner for 2003.» Forslag nr. 47 lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å førebu endringar i inntektssystemet som inneheld eit administrasjonstilskott for barne- og ungdomsskular.» Forslag nr. 49 lyder: «Stortinget gir Kommunal- og regionaldepartementet fullmakt til å fordele etter skjønn 3 744 mill. kroner for 2003. Midlane vert foreslått løyvde over kap. 571 Rammetilskudd til kommuner og kap. 572 Rammetilskudd til fylkeskommuner.» Forslag nr. 50 lyder: «Stortinget ber Regjeringa bidra til at konsultasjonsordninga mellom staten og kommunesektoren blir gjort meir forpliktande slik at dei totale ressursane innan offentleg sektor kan nyttast betre, ikkje minst gjennom at ein i fellesskap tek eit større ansvar for gjennomføring av statleg politikk.» Forslag nr. 51 lyder: «Stortinget ber Regjeringa i samband med budsjettet for 2003 leggje til grunn oppstartingstilskot til 4 000 bueiningar som del av utfasinga av eldreplanen.» Forslag nr. 52 lyder: «Veksten i dei frie inntektene i kommunesektoren skal være 5.05 mrd. kroner for 2003.» Kystpartiet har varslet at de vil støtte disse forslagene.
Det voteres over forslag nr. 40, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i budsjettet for 2003 legge fram en plan for reduserte egenandeler i kommunesektoren.» Kystpartiet og Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Det voteres over forslag nr. 44, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i 2003 innføre en statlig toppfinansiering for særlig ressurskrevende brukere av kommunale tjenester der alle utgifter over 600 000 kroner pr. bruker dekkes av staten.» Her har Kystpartiet varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Det voteres så over forslagene nr. 41, 42, 43 og 45, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 41 lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være 8-8,5 mrd. kroner for 2003.» Forslag nr. 42 lyder: «Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 6,75 mrd. kroner for 2003.» Forslag nr. 43 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endringer i lov av 6. juni 1975 om eigedomsskatt til kommunane, som innebærer at eiendomsskatt kan skrives ut likt for hele kommunen, og som gjør det mulig med raskere endringer i eiendomsskattenivå enn dagens ordning.» Forslag nr. 45 lyder: «Stortinget gir Kommunal- og regionaldepartementet fullmakt til å fordele etter skjønn 3810 mill. kroner for 2003. Midlene foreslås bevilget over kap. 571 Rammetilskudd til kommuner og kap. 572 Rammetilskudd til fylkeskommuner.»
Det voteres så over forslagene nr. 23, 27, 28, 29, 34 og 39, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for å overføre økt myndighet til det lokale selvstyret i saker som angår plan- og arealsaker.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at den statlige tilskuddssatsen til bygging av sykehjem økes med 300 000 kroner pr. plass i 2004.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innføre en ordning med statlig toppfinansiering for særlig ressurskrevende brukere. Ordningen medfører at staten dekker alle årlige utgifter over 600 000 kroner pr. bruker.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å pålegge at staten til enhver tid skal sikre og garantere en statlig fullfinansiering av enhver ny oppgave som staten pålegger kommunene å utføre.» Forslag nr. 34 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og foreslå en ordning der kommunene gis fri beskatningsrett.» Forslag nr. 39 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en egen sak om drift og investeringssituasjonen i norsk skole senest i forbindelse med fremleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen for 2004.» Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte disse forslagene.
Det voteres så over forslagene nr. 24, 25, 26, 30, 31, 32, 33, 36, 37 og 38, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avvikle dagens rammefinansieringssystem og erstatte dette med et nytt system for direkte statlig stykkpris-finansiering av grunnleggende velferdsgoder som helse-/sosialtjenester, omsorg og utdanning.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utarbeide forslag til lov som påbyr kommunene å konkurranseutsette driften av de ulike kommunale tjenestetilbud.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig gjøre kompensasjonsordningen for merverdiavgift til fylker og kommuner generell.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innlemme Nord- Norge-tilskuddet i det generelle innbyggertilskuddet så lenge dagens inntektssystem er gjeldende.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innlemme regionaltilskuddet i det generelle innbyggertilskuddet så lenge dagens inntektssystem er gjeldende.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innlemme basistilskuddet til kommunen i det generelle innbyggertilskuddet så lenge dagens inntektssystem er gjeldende.» Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til alternative finansieringsmodeller for skoler og institusjoner innen eldreomsorgen, der kommunenes ansvar avløses av et kriteriebasert statstilskudd til den enkelte skole/institusjon.» Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber Regjeringen nedsette et utvalg med mandat å foreslå konkrete sammenslåinger av kommuner i Norge og samtidig beskrive ulike strategier og virkemidler for en slik prosess. Utvalgets arbeid og innstilling skal danne grunnlaget for en bred offentlig debatt om dagens kommunestruktur, som er ment å gi som resultat en mer hensiktsmessig og tidsmessig kommuneinndeling, bygget på frivillighet.» Forslag nr. 37 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede en ordning som går ut på å tilby delvis statlig gjeldssanering for kommuner som velger å slå seg sammen frivillig.» Forslag nr. 38 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme egen sak om etablering og finansiering av omsorgs- og rehabiliteringsboliger i utlandet, senest i forbindelse med fremleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen for 2004.»
Forslag nr. 35 er gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da med endret ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen om å tilbakeføre deler av selskapsskatten til kommunene fra og med 2003.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det voteres så over forslagene nr. 11–22, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 11 lyder:
Det voteres så over forslagene nr. 8 og 9, fra Arbeiderpartiet. Forslag nr. 8 lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være 3,5-4 mrd. kroner for 2003.» Forslag nr. 9 lyder: «Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 1,75 mrd. kroner for 2003.»
Det voteres så over forslag nr. 10, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere en statlig toppfinansiering for ressurskrevende brukere. Regjeringen bes fremme forslag i statsbudsjettet for 2003.» Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de støtter forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 6 og 7, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2003 komme tilbake med et forslag om hvordan økninger i de gjennomsnittlige pensjonskostnadene kan løses.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med en permanent ordning for hvordan svingningene i kommunesektorens pensjonspremier kan jevnes utover i tid.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen avslutte handlingsplanen for eldreomsorgen med utgangspunkt i de søknader som er kommet inn fra kommunene innen fristen 1. oktober 2001. Tilsagnsrammen for handlingsplanen utvides med 3 000 sykehjemsplasser utover Regjeringens forslag. Oppstartingstilskuddet for 3 000 av de ekstra enhetene vil først komme til utbetaling fra 2004.» Kystpartiet har varslet at de ønsker å støtte forslaget.
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme endelig forslag om toppfinansieringsordning for særlig ressurskrevende brukere i kommuneproposisjonen for 2004.»
Forslagene nr. 3, 4 og 5 vil presidenten komme tilbake til.
Presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
President! Kan jeg få be om at vi tar denne voteringen på nytt? Jeg tror det er noen som har stemt feil.
Hvem er noen? Er det åpenbart at noen har misforstått voteringsopplegget? Da foreslår presidenten at vi tar hele voteringen på nytt.
Her foreligger det et alternativt forslag, nr. 3, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen avsette 30 mill. kroner til utflytting av yngre funksjonshemmede som er bosatt i alders- og sykehjem innenfor en uendret totalramme for skjønn.»
Her regner presidenten med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Her foreligger det et alternativt forslag nr. 5, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen tilgodese fylkeskommunene Østfold og Nord-Trøndelag med til sammen 30 mill. kroner innenfor skjønnsrammen som en kompensasjon for at disse har benyttet inntekter fra kraft til å finansiere sykehussektoren.»
Presidenten regner med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Her foreligger det et alternativt forslag nr. 4, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen tildele byene Fredrikstad, Tromsø og Drammen i år 2003 et storbytilskudd på totalt 17 mill. kroner og fordele på følgende måte:Fredrikstad: 6,3 mill. kroner.Tromsø: 5,6 mill. kroner.Drammen: 5,1 mill. kroner.»
Presidenten regner med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram 11 forslag, etter at forslag nr. 2, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, er trukket. Det er forslag nr. 1, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 3, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 4–11, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 12, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti Når det gjelder forslaget fra Sosialistisk Venstreparti, har forslagsstilleren bedt om at det blir gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å foreta en større gjennomgang av lovverket på miljø- og naturvernområdet for å forsterke den nasjonale politikken og ansvaret for miljø og natur.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det skal voteres over forslagene nr. 4–11, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 4 lyder: «Det avholdes ikke fylkestingsvalg i 2003, de sittende fylkesting avvikler fylkeskommunen over to år.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sette i gang arbeidet med å avvikle fylkeskommunen som selvstendig forvaltningsnivå.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede alternativ finansiering av de videregående skolene og institusjonene innen sosial omsorg, med basis i en stykkprisfinansiering.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen endre mandatet til planlovutvalget slik at ny plandel i plan- og bygningsloven baseres på at fylkesplanlegging avvikles.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innvilge forsøk med at kommuner overtar ansvaret for videregående skoler hvis enkeltkommuner ønsker dette.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen praktisk iverksette forsøk med å overlate fylkeskommunens oppgaver til kommunene og avvikle fylkeskommunen hvis et flertall av befolkningen og kommuner i et fylke ønsker å delta i et slikt forsøk.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utvikle forslag hvor enkeltkommuner og interkommunale samarbeidsorganer får overta rollen som regional utviklingsansvarlig, og dermed de virkemidler som tillegges fylkeskommunen knyttet til regional næringsutvikling.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette forsøk hvor kommuner som ønsker det kan få overta ansvaret for kollektivtrafikk og tilhørende midler.»
Det voteres over forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at forsøk med enhetsfylke ikke iverksettes.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette forsøk med større fylker, som får delegert helhetlig myndighet over bruken av tildelte virkemidler og strategivalg innafor regional og strategisk utvikling, – det vil si i næringspolitikk, distriktspolitikk, samferdsel, kompetanseutvikling, overordnet arealpolitikk, kultur- og arbeidsmarkedspolitikk.»
Presidenten regner med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten har Karl Eirik Schjøtt-Pedersen satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjennomgå praktiseringen av den regionale transportstøtten, og herunder vurdere om den bør være statlig.»
Under debatten har Peter Gitmark satt fram et forslag på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:133[[2001-2002]] Det voteres alternativt mellom forslaget og komiteens innstilling.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen fremme nødvendige lovforslag slik at riksmeglingsmannen kan påby en organisasjon å sende meglingsforslaget til uravstemning og at det bør være lovfestet fredsplikt i avstemningsperioden.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen fremme nødvendige lovforslag slik at den enkelte bedriftsklubb selv gjennom uravstemning kan godta eller motsette seg arbeidsnedleggelse som er bestemt sentralt.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen utrede og vurdere nærmere om någjeldende ordning med plassoppsigelse som vilkår for iverksettelse av streik/lockout bør endres til et system med konfliktvarsel etter svensk mønster.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for at man i FN starter arbeidet med en revisjon og fornying av flyktningkonvensjonen.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen om å klargjøre praksisen i bosettingssaker ved forskrift som presiserer hva som kan regnes som rimelighetsgrunner.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 14. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag som sikrer brukermedvirkning i Aetat.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 14. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det settes som vilkår for inngåelse av samarbeidsavtale mellom en juridisk person og kommunen at ved opphør av samarbeidsavtalen, kan angjeldende andel eller eierseksjon ikke lenger beholdes til annet formål av vedkommende juridiske person.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 14. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen vurdere forslag til hvordan samarbeidsordninger mellom borettslag, sameier, kommunen og andre aktører kan styrkes for å sikre gode bomiljøer.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 13. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringa vurdera om lov om arbeidstiden på skip ikkje skal gjelda for dei sjøfolka som skattemessig ikkje høyrer inn under ordninga med sjømannsfrådrag, men at dei i staden kjem inn under arbeidsmiljølova.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak forslaget.
Regjeringspartia er for forslaget.
Presidenten foreslår at vi tar voteringen en gang til.
Under debatten er det satt fram åtte forslag. Det er forslagene nr. 1–5, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 6 og 7, fra Olav Gunnar Ballo på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 8, fra Ola D. Gløtvold på vegne av Senterpartiet Forslag nr. 8, fra Senterpartiet tas opp til votering. Forslaget lyder: «I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner706Sosial- og helsedirektoratet1Driftsutgifter, økes med 500 000fra kr 195 330 000 til kr 195 830 000730Statlig helsetjeneste70Innsatsstyrt finansiering av sykehus, overslagsbevilgning, økes med 624 956 000fra kr 14 575 000 000 til kr 15 199 956 00071Refusjon poliklinisk virksomhet ved sykehus m.v. overslagsbevilgning, økes med 140 000 000fra kr 3 456 000 000 til kr 3 596 000 000 732Regionale helseforetak70Tilskudd til helseforetakene, kan overføres, økes med 578 700 000fra kr 20 000 000 til kr 598 700 00071Tilskudd Helse Øst RHF, kan overføres, økes med 479 140 000fra kr 10 316 504 000 til kr 10 795 644 00072Tilskudd Helse Sør RHF, kan overføres, økes med 335 648 000fra kr 6 349 251 000 til kr 6 684 899 00073Tilskudd Helse Vest RHF, kan overføres, økes med 274 173 000fra kr 4 574 736 000 til kr 4 848 909 00074Tilskudd Helse Midt-Norge RHF, kan overføres, økes med 191 712 000fra kr 3 392 361 000 til kr 3 584 073 00075Tilskudd Helse Nord RHF, kan overføres, økes med 179 371 000fra kr 3 136 498 000 til kr 3 315 869 00090[[ny]] Lån til investeringsformål i helseforetak, bevilges med 1 000 000 0002750Syketransport mv.77Syketransport, økes med 800 000fra kr 1 467 000 000 til kr 1 467 800 0002790Andre helsetiltak70Bidrag lokalt, økes med 20 000 000fra kr 530 500 000 til kr 550 500 000»
Det voteres over forslagene nr. 6 og 7, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 6 lyder: «I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner732Regionale helseforetak71Tilskudd Helse Øst RHF, kan overføres, økes med 820 049 000fra kr 10 316 504 000 til kr 11 136 553 00072Tilskudd Helse Sør RHF, kan overføres, økes med 504 198 000fra kr 6 349 251 000 til kr 6 853 449 00073Tilskudd Helse Vest RHF, kan overføres, økes med 488 618 000fra kr 4 574 736 000 til kr 5 063 354 00074Tilskudd Helse Midt-Norge RHF, kan overføres, økes med 431 595 000fra kr 3 392 361 000 til kr 3 823 956 00075Tilskudd Helse Nord RHF, kan overføres, økes med 611 152 000fra kr 3 136 498 000 til kr 3 747 650 0002750Syketransport mv.77Syketransport, reduseres med 1 467 000 000fra kr 1 467 000 000 til kr 0» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å fjerne egenandelene ved sterilisering med virkning fra 1. juli 2002.»
Det voteres over forslagene nr. 1, 3, 4, og 5, fra Fremskrittspartiet: Forslag nr. 1 lyder: «I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner73071Refusjon poliklinisk virksomhet ved sykehus mv. overslagsbevilgning, økes med126 513 000fra kr 3 456 000 000 til kr 3 582 513 000 73270Tilskudd til helseforetakene, kan overføres, økes med 320 000 000fra kr 20 000 000 til kr 340 000 000275077Syketransport, økes med 1 800 000fra kr 1 467 000 000 til kr 1 468 800 000275170Legemidler, økes med 63 000 000fra kr 7 140 000 000 til kr 7 203 000 000» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at de sentralsykehus som i dag har etablert nyfødtavdelinger for for tidlig fødte, fortsatt kan opprettholde sin virksomhet på dagens nivå.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen ikke kreve egenandeler for behandling for ufrivillig barnløshet.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at alle som har hatt utgifter til kunstig befruktning i 2002, får refundert sine utgifter fullt ut.»
Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, er under debatten omgjort til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å sørge for at Hjertesenteret får et lån på 100 mill. kroner til restaurering av Revmatismesykehuset og anskaffelse av medisinsk-teknisk utstyr fra den gitte låneramme til helseforetakene for nyetablering av drift ved Revmatismesykehuset.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Asmund Kristoffersen på vegne av Arbeiderpartiet oversendt fra Odelstingets møte 18. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn en refusjon på 95 prosent for Remicade av gjeldende veiledende utsalgspris fra 1. oktober 2002 og ut året.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 18. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen sikre at sykehusets utgifter til legemidler under ny § 5-15 i folketrygdloven dekkes.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet står bak dette forslaget.
Under debatten er det satt fram 4 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Bjarne Håkon Hanssen på vegne av Arbeiderpartietforslag nr. 2, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra Sigbjørn Molvik på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 4, fra Ola D. Gløtvold på vegne av Senterpartiet. Forslag nr. 4, fra Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen påse at samtlige av de 9 300 godkjente søknadene som gjenstår etter søknadsfristen i oktober 2001, får finansieringstilsagn i tråd med handlingsplanens ordninger. Regjeringen må i statsbudsjettet for 2003 legge fram en fullstendig finansieringsplan for en slik utvidelse av handlingsplanens rammer.»
Forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa utover de 2 000 plassene som Regjeringa foreslår i St.meld. nr. 31[[2001-2002]]
Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om en egen budsjettramme for etablering av omsorgs-/sykehjemsplasser i utlandet.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen særskilt følge opp de kommunene som har lav dekningsgrad av plasser med heldøgns omsorg og pleie for eldre, og legge til rette for ytterligere satsing i disse kommunene med inntil 3 000 enheter med gjennomføring fra 2004 til utløpet av 2007.Disse 3 000 enheter fordeles med 70 prosent sykehjemsplasser og 30 prosent omsorgsboliger med arealer for basisbemanning.»
Under debatten er det satt fram 2 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Sigbjørn Molvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartiet Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å tillegge Sosial- og helsedirektoratet godkjenningsmyndighet for bemanningsplaner ved landets sykehjem, slik at pleietrengende sykehjemsbeboere sikres et faglig forsvarlig nivå på bemanningen uavhengig av bosted.»
Forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en grundig beregning og konsekvensutredning av hva en tilfredsstillende bemanningsnormering og en nødvendig kompetanseheving innen pleie- og omsorgssektoren generelt, og for sykehjemmene spesielt, vil bety i økte kostnader for kommunene. Tallmaterialet og forslag til hvordan dette skal dekkes økonomisk, legges fram i forbindelse med den bebudede meldinga om eldreomsorgen og omsorgstjenestene våren 2003.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 6. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen om å gjennomgå retningslinjene for Økokrims virksomhet ut fra formålet om å gjøre det enklere for Økokrim å kunne avdekke trygdemisbruk.»
Under debatten er det satt fram 6 forslag. Det er forslag nr. 1, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 2 og 3, fra John I. Alvheim på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 4, fra Olav Gunnar Ballo på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 5 og 6, fra Ola D. Gløtvold på vegne av Senterpartiet. Det voteres over forslag nr. 5, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Grunnbeløpet i folketrygden blir satt til 54 780 kroner per 1. mai 2002.I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner660Krigspensjon70Tilskudd, militære, økes med 12 000 000fra kr 279 000 000 til kr 291 000 00071Tilskudd, sivile, økes med 30 000 000fra kr 683 000 000 til kr 713 000 000664Pensjonstrygden for sjømenn70Tilskudd, økes med 8 000 000fra kr 178 600 000 til kr 186 600 000666Avtalefestet pensjon70Tilskudd, økes med 26 000 000fra kr 592 000 000 til kr 618 000 000 2660Uførhet70Grunnpensjon, økes med 583 000 000fra kr 13 138 500 000 til kr 13 721 500 000 71Tilleggspensjon, økes med 870 000 000fra kr 19 580 000 000 til kr 20 450 000 000 72Særtillegg, økes med 57 000 000fra kr 1 287 000 000 til kr 1 344 000 000 2662Yrkesskadetrygd gammel lovgivning70Pensjoner, økes med 4 000 000fra kr 81 000 000 til kr 85 000 000 2663Medisinsk rehabilitering m.v.70Rehabiliteringspenger, økes med 277 000 000fra kr 6 248 000 000 til kr 6 525 000 00072Foreløpig uførestønad, økes med 10 000 000fra kr 218 000 000 til kr 228 000 0002670Alderdom70Grunnpensjon, økes med 1 238 000 000fra kr 27 880 000 000 til kr 29 118 000 00071Tilleggspensjon, økes med 1 627 000 000fra kr 36 645 000 000 til kr 38 272 000 00072Ventetillegg, økes med 7 000 000fra kr 160 000 000 til kr 167 000 000 73Særtillegg, økes med 231 000 000fra kr 5 205 000 000 til kr 5 436 000 0002680Etterlattepensjonister 70Grunnpensjon, økes med 51 000 000fra kr 1 155 000 000 til kr 1 206 000 00071Tilleggspensjon, økes med 44 000 000fra kr 990 000 000 til kr 1 034 000 00072Særtillegg, økes med 3 000 000fra kr 67 000 000 til kr 70 000 0002683Stønad til enslig mor eller far70Overgangsstønad, økes med 97 000 000fra kr 2 192 000 000 til kr 2 289 000 0002543Ytelser til yrkesrettet attføring70Attføringspenger, overslagsbevilgning, økes med 262 000 000fra kr 5 897 000 000 til kr 6 159 000 00071Attføringsstønad, overslagsbevilgning, økes med 13 000 000fra kr 2 057 000 000 til kr 2 070 000 000»
Presidenten vil komme tilbake til forslag nr. 6, fra Senterpartiet. Det voteres over forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Grunnbeløpet i folketrygden blir satt til 54 630 kroner per 1. mai 2002.I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner660Krigspensjon70Tilskudd, militære, økes med 12 000 000fra kr 279 000 000 til kr 291 000 00071Tilskudd, sivile, økes med 29 000 000fra kr 683 000 000 til kr 712 000 000664Pensjonstrygden for sjømenn70Tilskudd, økes med 8 000 000fra kr 178 600 000 til kr 186 600 000666Avtalefestet pensjon70Tilskudd, økes med 25 000 000fra kr 592 000 000 til kr 617 000 000 2660Uførhet70Grunnpensjon, økes med 558 000 000fra kr 13 138 500 000 til kr 13 696 500 000 71Tilleggspensjon, økes med 831 000 000fra kr 19 580 000 000 til kr 20 411 000 000 72Særtillegg, økes med 55 000 000fra kr 1 287 000 000 til kr 1 342 000 000 2662Yrkesskadetrygd gammel lovgivning70Pensjoner, økes med 3 000 000fra kr 81 000 000 til kr 83 000 000 2663Medisinsk rehabilitering m.v.70Rehabiliteringspenger, økes med 265 000 000fra kr 6 248 000 000 til kr 6 513 000 00072Foreløpig uførestønad, økes med 9 000 000fra kr 218 000 000 til kr 227 000 0002670Alderdom70Grunnpensjon, økes med 1 183 000 000fra kr 27 880 000 000 til kr 29 063 000 00071Tilleggspensjon, økes med 1 555 000 000fra kr 36 645 000 000 til kr 38 200 000 00072Ventetillegg, økes med 7 000 000fra kr 160 000 000 til kr 167 000 000 73Særtillegg, økes med 221 000 000fra kr 5 205 000 000 til kr 5 426 000 0002680Etterlattepensjonister 70Grunnpensjon, økes med 49 000 000fra kr 1 155 000 000 til kr 1 204 000 00071Tilleggspensjon, økes med 42 000 000fra kr 990 000 000 til kr 1 032 000 00072Særtillegg, økes med 3 000 000fra kr 67 000 000 til kr 70 000 0002683Stønad til enslig mor eller far70Overgangsstønad, økes med 93 000 000fra kr 2 192 000 000 til kr 2 285 000 0002543Ytelser til yrkesrettet attføring70Attføringspenger, overslagsbevilgning, økes med 250 000 000fra kr 5 897 000 000 til kr 6 147 000 00071Attføringsstønad, overslagsbevilgning, økes med 12 000 000fra kr 2 057 000 000 til kr 2 069 000 000»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Grunnbeløpet i folketrygden blir satt til 55 390 kroner per 1. mai 2002.I statsbudsjettet for 2002 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner660Krigspensjon70Tilskudd, militære, økes med 15 000 000fra kr 279 000 000 til kr 294 000 00071Tilskudd, sivile, økes med 36 000 000fra kr 683 000 000 til kr 719 000 000664Pensjonstrygden for sjømenn70Tilskudd, økes med 9 000 000fra kr 178 600 000 til kr 187 600 000666Avtalefestet pensjon70Tilskudd, økes med 31 000 000fra kr 592 000 000 til kr 623 000 000 2660Uførhet70Grunnpensjon, økes med 687 000 000fra kr 13 138 500 000 til kr 13 825 500 000 71Tilleggspensjon, økes med 1 024 000 000fra kr 19 580 000 000 til kr 20 604 000 000 72Særtillegg, økes med 68 000 000fra kr 1 287 000 000 til kr 1 355 000 000 2662Yrkesskadetrygd gammel lovgivning70Pensjoner, økes med 4 000 000fra kr 81 000 000 til kr 85 000 000 2663Medisinsk rehabilitering m.v.70Rehabiliteringspenger, økes med 327 000 000fra kr 6 248 000 000 til kr 6 575 000 00072Foreløpig uførestønad, økes med 11 000 000fra kr 218 000 000 til kr 229 000 0002670Alderdom70Grunnpensjon, økes med 1 459 000 000fra kr 27 880 000 000 til kr 29 339 000 00071Tilleggspensjon, økes med 1 917 000 000fra kr 36 645 000 000 til kr 38 562 000 00072Ventetillegg, økes med 8 000 000fra kr 160 000 000 til kr 168 000 000 73Særtillegg, økes med 272 000 000fra kr 5 205 000 000 til kr 5 477 000 0002680Etterlattepensjonister 70Grunnpensjon, økes med 60 000 000fra kr 1 155 000 000 til kr 1 215 000 00071Tilleggspensjon, økes med 52 000 000fra kr 990 000 000 til kr 1 042 000 00072Særtillegg, økes med 3 000 000fra kr 67 000 000 til kr 70 000 0002683Stønad til enslig mor eller far70Overgangsstønad, økes med 115 000 000fra kr 2 192 000 000 til kr 2 307 000 0002543Ytelser til yrkesrettet attføring70Attføringspenger, overslagsbevilgning, økes med 308 000 000fra kr 5 897 000 000 til kr 6 205 000 00071Attføringsstønad, overslagsbevilgning, økes med 15 000 000fra kr 2 057 000 000 til kr 2 072 000 000» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av 2002 legge frem en opptrappingsplan som skal ha som resultat at fullt opptjent pensjon i 2007 skal utgjøre 2/3 av tidligere lønnsinntekt.»
Det voteres over forslag nr. 6, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med en plan for en opptrapping av minstepensjonsinntektene over en periode på fem år. Denne planen må legges fram slik at Stortinget kan vedta denne i god tid før trygdeoppgjøret i 2003.» Fremskrittspartiet ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Retningslinjene for trygdeoppgjøret endres slik at første avsnitt skal lyde:Siktemålet for reguleringa skal vera å gi pensjonistar ei inntektsutvikling minst på linje med utviklinga for yrkesaktive og i tråd med dei prinsipp og mål som er lagt til grunn for gjennomføringa av det inntektspolitiske opplegget elles.»
Jeg stemte for, jeg skulle ha stemt mot.
Da er de riktige tallene 63 stemmer mot forslaget og 35 stemmer for forslaget. Forslaget er dermed ikke bifalt.
Under debatten har Hans R. Kjæstad satt fram et forslag på vegne av Høyre og representanten Odd Holten. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at lufthavnene Fagernes, Narvik og Vardø ikke betjenes med anbudsruter fra 1. april 2003. Drift av Fagernes lufthavn opprettholdes og infrastrukturen i Vardø lufthavn vedlikeholdes i samsvar med de retningslinjer som framgår av St.prp. nr. 61[[2001-2002]]
Under debatten har Thore A. Nistad satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Regjeringen bes i tillegg legge fram en ny sak der E6 i Østfold inkludert ny Svinesundbro står ferdig i 2006 uten etablering av bompengestasjoner. Regjeringen bes samtidig foreslå de nødvendige bevilgninger over statsbudsjettet.»
Presidenten regner med at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Under debatten har Kenneth Svendsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Regjeringen bes fremme forslag om en fremdriftsplan for, og tilleggsfinansiering utenom de nåværende samferdselsbudsjetter, av forsering av utbygging av E6/E18 fra Svinesund/Ørje til Oslo med ferdigstillelse innen 2007 og E18 fra Vinterbro via Oslo til Kristiansand som motorvei klasse A med ferdigstillelse innen 2010.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Kenneth Svendsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å ettergi 3,6 mrd. kroner som er gitt som lån til Oslo Lufthavn AS, Gardermoen.» Det vil bli votert alternativt mellom forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Kenneth Svendsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag og fatte de nødvendige vedtak som medfører:1. Godkjente taxiselskaper innvilges rett til å vurdere sjåførens egnethet til å inneha drosjeløyve/kjøreseddel, og til å kunne anmode overfor politiet og fylkeskommunen om å inndra disse i forhold til vandel, utilbørlig oppførsel, lovstridige handlinger og klager fra publikum.2. Kjøreseddel utstedes kun for fem år av gangen, hvorpå en ny vurdering av sjåførens egnethet blir foretatt.3. Det søkes opprettet en ordning i samarbeid med godkjente taxiselskaper, om eksamen og fagbrev for å få innvilget drosjeløyve, for slik å skjerpe kravene til sjåførenes egnethet.4. Personer som er dømt for sedelighets- og grove voldsforbrytelser eller misbruker sin stilling som taxisjåfør for annen kriminell virksomhet, mister retten til inneha drosjeløyve/kjøreseddel.» Det vil bli votert alternativt mellom forslaget og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2002: «Meirutgiftene til stillingar m.v. knytta til ordninga med prikkbelastning vert redusert med 20-30 pst.» Fremskrittspartiet har meddelt at de støtter forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2002: «Det vert frå 2003 løyvd 5 mill. kroner meir til politikontroll på dei mest ulukkesutsette vegstrekningane.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2002: «Trygg Trafikk får frå 2003 auka sine løyvingar med 2 mill. kroner til tiltak for å betre tryggleiken for skulebarn.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står bak dette forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Tor-Arne Strøm på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2002: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med hver rullering av Nasjonal transportplan komme tilbake til Stortinget med en evaluering av anbud i ferjedrifta.»
President! Til en tidligere votering!
Per Sandberg får ordet.
Beklager, jeg ønsker ikke å trekke ut møtet lenger enn nødvendig. Men Fremskrittspartiet skulle ha stemt for V under voteringen i sak nr. 2. Jeg tror ikke det ble gjort, så hvis det er mulig å få tatt den voteringen om igjen, vil Fremskrittspartiet sette pris på det.
Presidenten må da først spørre om Stortinget kan akseptere at denne voteringen tas om igjen. Presidenten har for sin del ikke noe imot det. – Det anses enstemmig vedtatt.
Presidenten skjønner hvorfor det er om å gjøre å ta den voteringen på nytt.
Det foreligger ikke noe referat.