Comença la sessió. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Bon dia a totes i tots, tot i que malauradament he de comunicar-los que ahir va morir una dona a Súria a conseqüència de violència masclista. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, es tracta de la primera víctima de l'any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim, i expresso el condol més sincer a familiars i amics. Així mateix, reitero el compromís del Parlament en l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. També els comunico que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Junts pel Sí, ha delegat el seu vot en el president del seu grup, senyor Jordi Turull. També la diputada Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, ha delegat el seu vot en el portaveu del seu grup, el senyor Joan Coscubiela. I també la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista, ha delegat el seu vot en el senyor Miquel Iceta. Saben que la diputada Assumpta Escarp ha tingut una malaltia greu, i li desitgem, tots i totes, una molt ràpida recuperació. La llista de les preguntes a respondre en el Ple està en el dossier del Ple. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a segon punt de l'ordre del dia, a les deu del matí. I també d'acord amb la sol·licitud presentada pel Govern i la conformitat del Grup Parlamentari Socialista, els proposo, d'acord amb l'article 81.3 del Reglament, una alteració de l'ordre del dia, que és que la interpel·lació al Govern sobre les actuacions per a preparar una eventual secessió, que era el punt número 1, pugui ser substanciada en el punt número 4, i la que havia de ser substanciada en el punt número 4 sigui substanciada en el punt número 1. Suposo que hi ha assentiment... [[Pausa.]] Es pot aprovar per assentiment aquesta alteració? [[Pausa.]] D'acord. Doncs, queda modificat, en aquest punt, l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre l'obtenció de dades fiscals]] [[300-00122/11]] I ara comencem amb la interpel·lació al Govern..., perdona, «amb la interpel·lació: pregunta [[veus de fons]] ..., amb la interpel·lació, sí, al Govern sobre l'obtenció de dades fiscals, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bon dia, president, vicepresident, consellers, diputats i diputades. El Grup Socialista interpel·la avui el Govern per aclarir, perquè puguem esclarir la informació que vàrem conèixer, les informacions que vàrem conèixer el passat 26 de gener, de la mà d'alguns mitjans de comunicació, arran de diverses declaracions de l'ex, ja, senador d'Esquerra Republicana Santiago Vidal. El senyor Vidal, ho saben vostès, portava, sembla ser, mesos passejant pel territori, pel país, explicant en diferents conferències i xerrades com hauria de ser el procés. Algunes d'aquestes informacions, la veritat, siguin mentida o siguin veritat, fan posar els pèls de punta, i no sabria dir si és més greu que siguin veritat o que siguin mentida, però en tot cas aquest no és un judici que hàgim de fer en aquests moments. I sobretot és greu tenint en compte que el senyor Vidal és jutge i, per tant, molt bon coneixedor de la legalitat, i a més a més era senador d'Esquerra Republicana, portaveu d'Esquerra Republicana al Senat, per tant, amb una representació institucional i una responsabilitat institucional important. Bé, en aquelles conferències deia moltes coses, no entraré en totes perquè segurament necessitaríem tot el matí, però voldria aturar-me o voldria aturar-se el meu grup parlamentari en un dels temes, que són les dades fiscals. El senyor Vidal, en aquestes conferències i en algunes que hem pogut visualitzar a través de les xarxes, doncs, vèiem com amb un somriure a la boca i amb molta frivolitat, excessiva frivolitat, deia que el Govern tenia les dades fiscals de tots els catalans, que evidentment s'havien aconseguit il·legalment i que estàvem tots fitxats, no? Aquesta era la seva frase, que estàvem tots controlats, i, per tant, doncs, aquesta afirmació greu, sigui veritat o mentida..., però en tot cas el que volem és aclarir de quina dimensió i de quina naturalesa són. Per tant, d'entrada, conseller Junqueras, vicepresident, voldríem que ens confirmés o ens desmentís aquestes afirmacions del senyor Vidal, que, com deia, són greus, i ens agradaria que ho fes en seu parlamentària, perquè fins ara, després de gairebé dues setmanes, encara no hem pogut escoltar un membre del Govern en seu parlamentària donar explicacions. Per tant, avui li donem l'oportunitat de que vostè ho faci. En segon lloc i un cop contestada aquesta pregunta, que podem intuir la seva resposta, voldríem fer una reflexió a l'entorn de les dades fiscals, una reflexió que voldria compartir amb tots els que avui estem aquí. Miri, la Generalitat de Catalunya –i això ho sap molt bé vostè– té accés a dades dels catalans i de les catalanes, moltes dades; dades..., de manera legal, evidentment, no? I, per posar un exemple, doncs, la Generalitat té dades nostres a través de la targeta sanitària; té dades nostres si som uns estudiants que hem aconseguit una beca de la Generalitat, té dades nostres gràcies a això; si hem pagat algun dia l'impost de successions, té aquestes dades nostres... És a dir, la Generalitat té dades dels catalans, evidentment, i de manera legal, però no té totes les dades de tots els catalans. Té unes dades parcials dels catalans i no completes, i aquest és un element que caldria aclarir molt bé. I, si parlem de persones físiques, en té algunes; si parlem d'empreses, aquí les coses es compliquen una mica, perquè hi ha més dificultat per aconseguir i obtenir dades del sector empresarial o del teixit productiu. Per tant, no té dades massives dels catalans, no té les dades necessàries per poder recaptar tots els impostos des del dia 1 de la independència, que segons el senyor Salvadó, en una conferència que va fer el 15 de desembre –fa quatre dies– a Terrassa, doncs, deia que aquest dia 1 hauria de ser l'1 de setembre. No té les dades per fer, per tenir, per poder fer aquesta recaptació, i, per tant, doncs, diguéssim que aquest inici, aquest dia 1, sembla complicat que es pugui tirar endavant. Perquè, senyor Junqueras, conseller, vostè sap tan bé com jo que qui té totes les dades, actualment, fiscals dels catalans és l'agència tributària espanyola. I, si vostès com a govern no són capaços d'arribar a un acord amb l'agència tributària, sembla difícil que les puguem aconseguir. Il·legalment no es poden aconseguir, i segurament és el que vostè m'explicarà, però segurament la manera més lògica d'aconseguir-les seria amb un acord. Perquè, segons paraules d'aquest Govern, i seves també, si no som capaços de tenir unes dades fiscals que ens permetin –una base de dades– recaptar tots els impostos, serà difícil que un estat eventualment independent pugui sobreviure, per dir-ho d'una manera col·loquial. Escolti'm, estem parlant de milers de dades, perquè quan parlem de totes les dades dels catalans parlem de moltíssimes dades. I, a més, no són les dades fiscals d'un any, d'avui, de la foto d'avui: són les dades d'un històric; necessitem un històric per poder cobrar molts impostos, com serien l'IRPF, que és un impost massiu, o l'impost de societats. Per tant, són moltíssimes dades. Moltíssimes dades, a més a més, que són vives. És a dir, avui, per desgràcia, està morint gent, en neixen d'altres, una persona es queda a l'atur, una comença a treballar, una persona té un fill, agafa la baixa de maternitat... Totes aquestes dades constants, que passen cada dia, s'han d'actualitzar. La base de dades no és una foto, és viva, i els mecanismes i l'entramat que necessites per tenir aquesta base de dades, però sobretot per actualitzar-la dia a dia, són complexos, molt complexos. I això ho saben vostès, malgrat que insisteixin en dir que l'1 de setembre posarem en marxa la recaptació de tots els impostos a Catalunya. Miri, senyor Junqueras, jo diria que és quasi impossible fer això l'1 de setembre, per no dir impossible del tot; impossible sobretot si la Generalitat no obté aquest acord amb l'agència tributària. I no ho dic jo, que haguéssim de fer aquest acord, perquè evidentment jo no vull la secessió de Catalunya de la resta d'Espanya, no?, però l'informe número 2 del Consell Assessor per a la Transició Nacional ja en parla, d'això. I és que, evidentment, l'escenari de que no pugui haver acord ni el contempla, i diu: «Perquè nosaltres, perquè Catalunya pugui ser un país independent, ha d'arribar a un acord amb l'agència tributària espanyol, per aconseguir aquestes dades per poder recaptar i poder ser un país que sobrevisqui. Perquè, escolti'm, necessitem cada mes, si es vol ser independent, 5.000 milions d'euros el mes –5.000 milions d'euros el mes–, avui en recaptem 1.200 l'any, amb els impostos cedits i amb els impostos propis. Per tant, les dificultats són molt grans. I diu aquest informe que el que s'ha de fer és un acord amb l'agència i un consorci que pugui generar un..., pugui permetre una transició cap a aquest estat independent. És a dir, ja explica coses, però el que no explica és com de manera unilateral –que és el que vostès diuen que no faran, però cap a on van– es pugui ser un estat i es pugui ser d'alguna manera, doncs, eficient i eficaç i respondre a totes les demandes i necessitats que té un país. Però, miri, tornant a les dades fiscals, tan importants i tan vitals, és veritat, per poder recaptar i gestionar els impostos. El senyor Salvadó deia, en aquesta conferència que jo deia, a Terrassa..., que també és curiós que el senyor Salvadó..., em sembla que ha comparegut dues vegades a la Comissió d'Economia i ha explicat més coses en aquesta conferència de l'Assemblea Nacional Catalana a Terrassa que a la Comissió d'Economia. Vaig escoltar l'hora trenta-set minuts d'aquesta conferència del senyor Salvadó; ja li dic que va donar moltíssima més informació, que després aniré desgranant, que la que dona a les comissions d'Economia. Això també és sorprenent per a un país que vol ser transparent i que vol ser democràtic i que vol entrar en una altra o en una «nova dinàmica, diuen vostès. Doncs bé, en aquesta conferència ell explicava que s'està creant una base de dades, clau per a la recaptació dels impostos. I diu: «una base de dades que la nodrirem o l'estem nodrint de cent trenta fonts d'informació. Senyor Junqueras, després de la pregunta que li he fet a l'inici, ens pot garantir vostè que aquestes cent trenta fonts d'informació de les que parla el senyor Salvadó són legals? M'agradaria que ens pogués contestar aquesta pregunta. I, miri, l'hi dic així... Perquè vostè dirà: «Home, és desconfiada. Bé, l'hi dic perquè en el Codi tributari, a la Llei del codi tributari, que s'està tramitant en aquests moments al Parlament –per cert, una mica aturada, però s'està tramitant–, vostès parlen de col·laboracions entre l'agència tributària i, per exemple, l'Administració local. I l'Administració local, si ho acorda amb l'agència tributària, podria transferir l'encàrrec de gestió d'alguns impostos –l'IBI, les multes, etcètera–, que és el que fa en aquests moments gran part de les diputacions al nostre país. Per cert, no sé si hi ha algun ajuntament que ja ha picat a la porta per demanar-li que vol estar el primer de la llista perquè sigui l'agència tributària qui gestioni aquests impostos. Però, en tot cas, vostè també sap que, si fa un ajuntament un conveni amb l'agència tributària perquè li encarregui la gestió d'aquests impostos, podrà utilitzar les bases de dades fiscals d'aquests ciutadans per a aquests impostos sobre els que té l'encàrrec de gestió; no per fer altres coses. És a dir, si Mataró, per posar la meva ciutat, li encarrega la gestió de l'IBI i de la recaptació de les multes, doncs, vostè no pot fer servir aquestes dades per cobrar l'IRPF als ciutadans. Pot fer-ho per allò, perquè, si no, això seria il·legal; hi estem d'acord –veig que diuen que sí amb el cap. Doncs, m'agradaria que vostè em contestés exactament això: escolti'm, aquestes cent trenta fonts d'informació de les que diuen que estan obtenint les dades per fer aquesta base..., és legal? I si amb aquestes fonts creu el Govern, creu vostè que obtindrà les dades fiscals necessàries per poder recaptar tots els impostos. Perquè aquí està el tema que a nosaltres ens interessa: saber si amb aquestes cent trenta fonts vostè creu que podrà aconseguir totes les dades per recaptar tots els impostos que diu el senyor Salvadó que el dia 1 de setembre podrà començar a recaptar i podrà començar a funcionar com a agència tributària. Aquest és un element clau per a nosaltres: què estan fent i què realment creu que podran fer amb això que estan utilitzant? Per tant, si em respongués aquestes preguntes, podríem continuar, en la segona part, a entrar una mica més al detall. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i Conseller d'Economia i Hisenda.
Bé, bon dia a tothom. És un plaer tenir l'oportunitat de tornar-nos a explicar, i, per tant, agrair-los aquesta intervenció primera, de la senyora Alícia Romero, i les que segur que s'aniran produint al llarg del dia. És un plaer poder-se explicar perquè nosaltres estem convençuts que fem tot allò que hem de fer i que ho fem estrictament com ho hem de fer. I, per tant, fem tot el que ens pertoca i ho fem com ens pertoca, des del marc legal vigent i des de qualsevol marc legal que hi hagi. Per tant, escolti, tota tranquil·litat d'esperit al respecte, i no només d'esperit, eh?, també intel·lectual i professional, al respecte. Per tant, vostè em diu: «Expliqui'm què és el que fan. Jo crec que vostè ja ho sap, però en tot cas aprofito l'oportunitat per explicar-ho una altra vegada, què és el que fem des del Govern al voltant d'aquesta qüestió. La Generalitat, en la versió restaurada de la Generalitat actual, des de pràcticament els primers moments, ha gestionat dades fiscals. Al principi poques dades, de poca complexitat, i a mesura que ha anat passant el temps, doncs, cada vegada més dades i d'una complexitat cada vegada major. Efectivament, hi han moltes fonts d'informació al respecte. Vostè em feia referència a algunes d'elles; jo també n'hi citaré alguna per exemplificar quins són aquests tipus de fonts d'informació que ens permeten gestionar aquestes dades. Doncs, per exemple, les dades cadastrals, que cedeix la Dirección General del Catastro a totes les comunitats autònomes per gestionar l'impost de transmissions patrimonials; doncs, una d'aquestes fonts. O els censos de màquines escurabutxaques; doncs, escolti, una altra d'aquestes fonts. Les relacions de defuncions. Vostè em deia: «Per desgràcia, hi ha gent que es mor, gent que neix... Efectivament, sempre ha sigut així i a tot arreu del món, sense excepció. I tenim una relació de les defuncions que ens facilita l'AEAT per poder gestionar l'impost de successions. Per tant, de fonts, n'hi han moltes, espero que aquests exemples que li posi, doncs, serveixin per il·lustrar els tipus de fonts que nosaltres, i tothom, fem servir. Qualsevol en les nostres circumstàncies també les fa servir. Després, hi ha tot un altre bloc de dades, que són les que es deriven de les tramitacions i liquidacions de cada un dels impostos, evidentment. I això, òbviament, genera un històric. Sí, és clar..., sí, com en qualsevol altra Administració: municipal, autonòmica, estatal, etcètera. Què fa actualment l'agència tributària? Quins són els reptes als quals s'enfronta l'agència tributària? Doncs, són molt grans, aquests reptes, òbviament, sí. I vostès també ho saben perquè els tractem aquí a cada sessió. Tradicionalment, almenys fins ara, l'agència tributària el que ha gestionat, bàsicament, són impostos de naturalesa jurídica: donacions, successions, transmissions patrimonials, actes jurídics documentats, etcètera. Són uns impostos de naturalesa jurídica, deia, d'una certa complexitat, no són periòdics, no responen a grans censos. I, en canvi, quins són els reptes de futur? Doncs, precisament, ser capaços d'afrontar la gestió d'impostos que sí que tinguin un caràcter periòdic, que sí que responguin a grans censos, etcètera. Vostès els coneixen bé –vostès els coneixen bé–; per exemple, l'impost sobre establiments per estades turístiques. Doncs, és evident que aquest ja comença a ser un impost que afecta a un gran cens. O un altre, que es derivarà de l'aprovació de les noves figures fiscals que estem tramitant, com, per exemple, la gestió de 4,5 milions d'automòbils. Doncs, sí; és un..., ja comença a ser, un gran cens. A més a més, tenen un caràcter periòdic, perquè es repeteixen en el temps. Després, hi han uns altres tipus de reptes, que no es deriven de com assumim aquests impostos que afecten grans censos i que són de caràcter periòdic, que són tots els reptes de caràcter tecnològic, de major exigència per part de la societat, cada vegada més digitalitzada, les noves formes de relació entre l'agència i els contribuents, les tramitacions telemàtiques, els pagaments electrònics, etcètera. Per afrontar aquests dos grans blocs –els nous impostos i aquestes noves formes de gestió–, per afrontar tots aquests reptes, doncs, és evident que l'agència està fent coses. Per exemple –per exemple–, la progressiva substitució del programa informàtic G@udí per un nou sistema informàtic, que és l'e-SPRIU. Vostès també ho saben: el programa G@udí era un programa... –té uns quinze anys, aproximadament; per tant, està tecnològicament força obsolet–, era un programa molt pensat per a aquells impostos de naturalesa jurídica, per a aquells impostos de caràcter no periòdic, i és evident que necessitem un nou sistema informàtic que sigui capaç de gestionar aquesta nova realitat. Per tant, l'e-SPRIU respon a aquesta voluntat: impostos que afecten grans censos, que són repetitius, etcètera. Amb això n'hi ha prou? No, amb això no n'hi ha prou. De fet, també cal, per exemple, depurar les bases de dades existents; perquè, entre altres coses, doncs, teníem una base de contribuents de 13 milions, aproximadament, i hem procedit a depurar-la, perquè moltes d'aquestes dades eren dades repetides, dades de mala qualitat, dades caducades, etcètera. I això ens ha permès reduir-ho a uns 7 milions; pràcticament, la meitat. Per tant, hi ha una gran feina de depuració per tal de fer efectiva, per exemple, la lluita contra el frau, la lluita contra l'elusió fiscal, etcètera, o que hi hagin errors o que es repeteixi la mateixa tramitació dues vegades, o que no s'arribi a produir perquè hi ha un error en les dades que es disposa en aquell moment o perquè aquestes dades estan caducades o per la raó que sigui. Com s'ha fet, això? Com es fa, això? Es fa a través del desenvolupament d'eines de data quality, es fa a través d'un sistema de nou management d'aquestes dades, el master data management, etcètera. Per tant, això s'engloba, això s'afegeix al desenvolupament de l'e-SPRIU: netejar les dades que tenim per fer-les més efectives, aquestes dades estaran disponibles encara per al G@udí mentre estigui en funcionament i, òbviament, estaran a disposició del nou sistema tan aviat com entri en ple funcionament. La primera posada en funcionament efectiva de l'e-SPRIU es produirà al voltant de l'1 de juliol, o l'1 de juliol en concret. Tot això, hi insisteixo, és imprescindible per tenir una lluita eficient contra el frau, contra l'elusió fiscal, etcètera. Respecte a la segona qüestió que vostè plantejava..., em sembla que em plantejava dues grans qüestions: una, què fèiem, i l'altra, si el que fèiem era estrictament legal, diguem-ne. Absolutament. De fet, vostès saben que el mateix dia 27 de gener, divendres, vam demanar una auditoria a l'Agència de Protecció de Dades, és una auditoria que s'està desenvolupant des del dilluns 30 de gener, per tant, ja fa uns quants dies. I en tindran els resultats públics, perquè vostès saben que tots els resultats d'aquest tipus de feina, doncs, són públics. I saben que l'agència, en aquest sentit, l'Agència de Protecció de Dades, doncs, té un gran prestigi en la seva gestió. Per tant, què demostrarà? Que les dades que fem servir són les dades que hem de fer servir. Ja està. Resum de la intervenció, doncs? Nosaltres fem la feina que ens pertoca, la fem amb la voluntat de ser el màxim d'efectius possible, la fem també des del màxim del rigor, perquè ens sembla que precisament la nostra credibilitat, que segur que algú voldrà posar en dubte, es basa precisament en fer les coses de la forma més rigorosa possible. I estem a disposició de l'Agència de Protecció de Dades o de qui sigui per aclarir qualsevol dubte al respecte. Resum: fem tot el que hem de fer i ho fem com ho hem de fer. Ja està. En tot cas, ara serà també un plaer poder donar resposta a les preguntes que vinguin afegides.
Moltes gràcies, vicepresident. Té la paraula la senyora Alícia Romero.
Vicepresident, li he fet dues preguntes molt –molt, molt– clares, eh?: si era cert o no el que havia dit el jutge Vidal. Ni l'ha citat. Suposo que, clar, és desagradable tenir a les seves files una persona que ha posat en aquesta situació tan delicada el Govern. Però, potser, vostè podria haver dit: «Miri, el que ha dit el senyor Vidal, senyora Romero, no és veritat. Podria haver-ho dit i ens hauríem quedat tots més tranquils. Tot i així, és veritat, l'Agència de Protecció de Dades està analitzant i segur que dirà que les dades no són il·legals, perquè jo confio en aquest Govern i perquè és molt difícil obtenir les dades il·legalment; molt difícil, per no dir impossible. Però, miri, escolti, en aquesta conferència que jo li deia del senyor Salvadó –i em sap greu anar a la conferència aquesta de Terrassa del 15 de desembre de l'any passat, però és que quan ve aquí no ens explica tantes coses, llavors, clar, una ha d'anar a les fonts–, ell ens diu que l'1 de setembre recaptaran tots els impostos i gestionaran tots els impostos que paguen els catalans a Catalunya. Però necessites dues coses, bàsicament: u, la base de dades. Vostè ara m'estava explicant que tenen dades, i ja l'hi dic jo, dades parcials, però no té totes les dades. És a dir, vostè no pot lluitar... –ara posaré el meu exemple–, no pot lluitar contra mi, contra la meva corrupció, si és que en tingués, perquè no té les meves dades. Com vol lluitar contra el frau fiscal si no té les dades de tots els catalans? Té les dades d'alguns, parcials. Per tant, no digui que lluitarà contra el frau fiscal, perquè no té les dades per poder lluitar contra el frau fiscal. És a dir, no enganyem més –no enganyem més–, senyor Junqueras. I, després, una altra cosa que necessites per poder recaptar i gestionar els impostos, més enllà de la base de dades, és el personal. Avui tenim 400 persones a l'agència tributària, en necessitaríem 5.000 –5.000. No ho dic jo, ho diu el Consell Assessor per a la Transició Nacional, i, a més, ho diu el senyor Salvadó en aquesta conferència de Terrassa. L'1 de setembre probablement en tinguem 800. Home, de 800 a 5.000, en van uns quants. Home, podem ser «supermans tots, però, vaja, no sembla –no ho sembla– possible poder recaptar tot això. Però és que, a més a més, el senyor Salvadó, en aquesta conferència, ja ho diu: «Miri, nosaltres analitzem diferents escenaris; però el més “xungo” –i utilitza aquesta paraula col·loquial– «–el més “xungo”– seria aquell en el que no tinguem acord amb l'agència estatal, amb l'agència tributària, i, per tant, no ens passin aquestes dades. I ens trobaríem en un punt en el que ni dades ni personal; perquè, a més a més, diu... –que realment és una mica sorprenent, les frases que utilitza, minut seixanta-dos de la conferència–, diu: «Miri, un personal que no tenim ni punyetera idea de què treballaran a l'agència i no tenim ni punyetera idea dels impostos, de com es gestionen els impostos de l'Estat. Això és literal. Eh? Ho diu en el minut seixanta-dos d'aquesta conferència. Per tant, tenim un personal que no arribarà perquè no el podrem tenir, no tindrem les bases de dades i no hi haurà acord amb l'agència tributària, no? Doncs, escolti'm expliqui'm com diuen vostès que podran recaptar i gestionar tots els impostos. Perquè aquí al final del que tenim la sensació, senyor Junqueras, és que hi ha un gran engany. Miri, és veritat..., és a dir, el Govern treballa des de la legalitat, no han aconseguit dades il·legals. Hi estem d'acord, i això ja ho compartim; és a dir, ja ens ho creiem –només faltaria!–, confiem en aquest Govern. Però en el que no confiem és en el que vostès diuen que faran, perquè no ho poden fer –perquè no ho poden fer–, i, per tant, aquest escenari «xungo del que parlava el senyor Salvadó, un escenari evidentment molt difícil, a mi m'agradaria que ens expliqués com el salvaran? I si no el poden salvar, que ens expliquin la veritat i no ens enganyis més. Ara, també li haig de dir una cosa: no hem de patir massa, eh?, perquè el senyor Salvadó en aquesta conferència és tremend, diu que «tot s'arreglarà i tot dependrà dels que estan en aquella conferència, a Terrassa. Una gent escoltant, estupenda; a més a més, que es creu de veritat el procés per a la independència, i el senyor Salvadó els diu: «Sap de qui dependrà que puguem recaptar tots els impostos? De vostès, si el dia del referèndum sortim a votar i el guanyem per un 60 per cent. Aquell dia –aquell dia– aconseguirem que la gent..., és a dir, que la recaptació dels impostos sigui efectiva. Per què? Perquè a l'endemà tots els catalans, empreses i bancs –diu ell– aniran a pagar els impostos a l'agència tributària. Home, sincerament..., eh?, sant referèndum –eh?, sant referèndum–, si ha d'aconseguir tantes coses, eh? En fi..., jo sincerament crec que haurien de ser una mica més realistes, perquè el senyor Salvadó no ho diu fa tres anys, ho diu fa quatre dies; secretari d'Hisenda d'un país seriós, rigorós com Catalunya! Home, no podem dir aquestes coses. Em sembla que necessitem més rigor, més estabilitat, més certeses. Perquè, a més a més, vostès, ho saben, estan jugant amb les il·lusions de molta gent que legítimament creu en el procés. Miri, jo no hi crec, no passa res, però hi ha molta gent que sí. Llavors jo..., de veritat, senyor Junqueras, un prec –un prec–: no enganyin més. No facin falses esperances a aquella gent que té tantes il·lusions dipositades en vostès. De veritat, no tiri la pilota endavant només pensant amb el tacticisme del demà. Si us plau, siguin rigorosos. Governar un país és una cosa seriosa. És veritat que veiem poc govern, però és molt seriós governar un país. I els hi demanem una mica més de rigor i una mica més de respecte pels catalans, que realment s'ho mereixen. I, senyor Junqueras, en aquest cas en concret, no en veiem, de rigor. Vostès diuen coses que no podran complir. Per tant, digui'ns la veritat. No passa res. Si no ho podem aconseguir fins al 2025, doncs, fins al 2025. Però no enganyin, perquè l'1 de setembre no passarà el que vostès diuen, perquè, ho diu el senyor Salvadó, no tenen dades, no tenen personal [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i, per tant, no podrem fer això que vostès diuen. I no podrà lluitar contra el frau, perquè no té les dades per poder lluitar.
Senyora Romero...
Llavors, senyor... –acabo.
...ha exhaurit el temps.
Senyor Junqueras... –sí, ja estic–, senyor Junqueras, si us plau, sigui honest i sigui sincer amb els catalans i les catalanes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. Té la paraula el vicepresident del Govern.
Bé, bon dia una altra vegada. Senyora Romero, sóc sincer i honest. L'hi explico. Vostè em pregunta: «Expliquin el que estan fent. L'hi explico; un cop l'hi he explicat, no és capaç de rebatre re del que li he dit, i, llavors, el que fa és construir un escenari en el qual vostè posa en dubte el que passarà en el futur. Escolti, amb tota confiança, amb el que fem ara i amb el que farem en el futur, tingui aquesta confiança, perquè no la decebrem en aquesta confiança. Vostè em diu: «Vostès no podran lluitar contra el frau fiscal. Escolti, contra el frau fiscal ja hi estem lluitant ara! En els dos últims anys hem aixecat 170 milions d'euros de frau fiscal! Per tant, quan vostè diu «és que no ho podran fer, no, no és que no ho podrem fer, és que ja ho estem fent –ja ho estem fent. Per què li dol tant que jo digui que lluitarem contra el frau fiscal? Que no hi està d'acord, vostè, en lluitar contra el frau fiscal? Que no em reconeix que efectivament en els dos últims anys ja hem aixecat 170 milions d'euros de frau fiscal amb aquestes dades escasses que vostè s'entesta a dir que tenim? Doncs, escolti, si amb totes aquestes limitacions que tenim som capaços de fer tot això i de fer-ho tan bé com ho fem –i, de fet, vostè no ha replicat re del que jo li he explicat aquí–, doncs, escolti, llavors vol dir que ha de tenir encara més confiança amb allò que farem. O quina és la recepta? La resignació de continuar en un model en el qual sí que era possible que hi haguessin 170 milions d'euros de frau fiscal que nosaltres hem aixecat? Què hem de fer?, renunciar-hi?, rendir-nos?, no fer-ho? I si m'ho permet, també una altra reflexió que em sembla que és obligada. Escolti, el senyor Santi Vidal, el jutge Santi Vidal ha estat una persona que ha estat perseguida injustament, sí o no? Sí. Ha estat perseguida injustament i se l'ha inhabilitat –i se l'ha inhabilitat– per fer un text, per fer un estudi, sí? Quantes coses més greus que escriure un text o fer un estudi es fan en grups parlamentaris diversos, en institucions diverses i en governs diversos i ningú no els ha inhabilitat? Per tant, escolti, el senyor Vidal –el senyor Santi Vidal– ha estat objecte d'una persecució injusta, sí, i d'un càstig injust, també, i d'una inhabilitació injusta, absolutament. I ho podem dir amb la tota la confiança i amb tota la tranquil·litat i amb un somriure, sí, també, perquè nosaltres sí que tenim la consciència absolutament tranquil·la. Escolti una cosa... [[Veus de fons.]] Escolti una cosa.
Silenci, si us plau.
Hi ha un ministre de l'Interior, o un exministre de l'Interior que l'hem sentit tots plegats conspirant amb un jutge per aixecar proves falses que afirmaven i s'enorgullien de fer tot el possible per enfonsar el sistema sanitari a Catalunya. [[Remor de veus.]] Que han dimitit? –que han dimitit? Que algú els ha inhabilitat? Que continuen...? [[Aplaudiments.]] O, pel contrari, continua l'un fent de jutge i l'altre presidint una comissió en el Congreso de los Diputados designat per un grup parlamentari amb el qual el grup al qual pertany el seu partit va permetre la investidura? Per tant, escolti, jo ja estic acostumat i tots estem acostumats que se'n jutja amb una vara de mesurar absolutament diferent, però no ens en queixem pas, eh? –no ens en queixem pas–; és una enorme oportunitat per fer les coses molt millor i per poder sortir aquí i explicar-li què és el que estem fent quan vostè m'ho pregunta. L'1 de setembre –l'1 de setembre– el que tindrem és el programa e-SPRIU en funcionament, perquè la primera versió estarà en funcionament a partir de l'1 de juliol; l'1 de setembre tindrem el desplegament de les oficines que ens són pròpies, d'aquestes quinze noves oficines, una de les quals ja ha estat inaugurada, que s'afegeix a les que ja existeixen. L'1 de setembre, per tant, disposarem de tot un seguit d'eines que en aquest moment encara no disposem. I el fet de que disposem d'aquestes eines és bo o dolent per a la gestió, per a la bona gestió d'aquest país, per a la confiança dels contribuents, per a la lluita contra el frau, per a la lluita contra l'elusió fiscal? És bo, i per això ho farem, i per això disposarem de més personal, i per això disposarem de millors eines informàtiques i no deixarem de fer tot allò que ens pertoca al servei de la gent d'aquest país, encara que a alguns de vostès els sàpiga greu. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, vicepresident. [[Intervenció del president de la Generalitat sobre el judici per la consulta del 9 de novembre de 2014]] President, per què em demana la paraula?
Sí, per una qüestió d'ordre. Vostè abans ha fet referència, ha donat compte...
Endavant.
...de les absències d'algunes diputades per raó de malaltia, i jo voldria adreçar-me a la cambra, fent ús del Reglament, per explicar el que també és una absència d'una diputada contra la seva voluntat, la senyora Irene Rigau.
President, endavant. Tot i que ho pot fer, tot i que, encara que és una qüestió d'ordre, és conscient de que obre torn i que, per tant, si vostè intervé els altres grups també podran intervenir? [[Pausa.]] Doncs, endavant. [[Pausa.]]
Bon dia, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, vicepresident, consellers, conselleres, avui en aquest Ple hi ha una diputada que no hi pot assistir no pas per cap malaltia ni per cap baixa. La nostra companya Irene Rigau està sent jutjada en aquests moments conjuntament amb els qui van ser també companys de tots nosaltres i que van ocupar els llocs de màxima responsabilitat governamental del país, el president Artur Mas i la vicepresidenta Joana Ortega. Estan essent jutjats acusats del delicte d'haver estat fidels a l'encàrrec que els va fer aquest Parlament, el qual va ser fidel, també, a l'encàrrec rebut dels ciutadans. Per això avui aquest Parlament, en la primera sessió plenària que s'ha convocat i que se celebra durant el judici pel 9 de novembre del 14 no pot fer com si no passés res, no pot mirar cap a un altre costat ni pot romandre indiferent al fet que, en aquests moments, s'està jutjant uns responsables polítics que van permetre que més de 2,3 milions de ciutadans participessin en aquella jornada i enviessin a qui ho volgués sentir un missatge nítid i clar que volien resoldre el problema polític votant, a les urnes. He demanat la paraula per deixar constància davant de la cambra que representa el poble de Catalunya d'aquesta situació excepcional i per formular unes consideracions que van més enllà del moment i recullen la preocupació creixent que hi ha en el si de la societat catalana en general. La immensa majoria de la societat catalana, pensi el que pensi sobre quin ha de ser el vincle entre Catalunya i Espanya, ha demostrat a bastament una actitud democràtica exemplar i ha evidenciat també sempre –sempre– que quan ha calgut mobilitzar-se per defensar drets fonamentals ho ha fet com cap altra: per rebutjar el terrorisme, per oposar-se a la guerra de l'Iraq, per rebel·lar-se contra les mentides del Govern en els atemptats de l'11-M o, en aquests darrers cinc anys i d'una manera sense precedents a Europa, per demanar poder votar. La deriva recentralitzadora, accelerada i agreujada per la sentència contra l'Estatut de Catalunya i la prèvia campanya de recollida de firmes orquestrada fa uns anys confirmen que la democràcia espanyola té un problema estructural que la va deteriorant. Una democràcia que envia a judici els responsables polítics d'una jornada tan edificant i sana com el 9 de novembre, una jornada que crea un profund i noble sentit de ciutadania, és una democràcia que ha emmalaltit, i ja ve de lluny. No va fer net durant la Transició i ara va perdent credibilitat en mans d'uns poders que ara sabem que sempre han estat allí, malgrat que durant uns anys va semblar o que s'havien apartat o que s'havien reconvertit. Avui la democràcia espanyola es permet un judici polític a l'expresident de Catalunya i a dues membres del seu Govern sense ruboritzar-se ni preguntar-se el que bona part de l'opinió pública internacional es pregunta. Una notícia en un mitjà de referència internacional assegurava ahir mateix que aquest judici –cito literalment– «no és quelcom que un esperi veure a Europa. Poques hores després era la influent Internacional Liberal la que s'expressava, ahir a la tarda, en termes molt contundents: «Aquest judici és una farsa i un teatre. Eurodiputats de diferents països també han expressat una enorme preocupació per la deriva que està seguint l'Estat espanyol. Però el sistema polític espanyol no passa ànsia, com es pot comprovar. No hi ha res que l'inquieti. Té al primer partit de l'oposició completament entregat al partit que governa; en té un altre que ja actua com un corrent intern, avui liberal, ahir socialdemòcrata i demà el que faci falta per acabar de garantir la placidesa del Govern; té els suports mediàtics, públics i privats, que s'encarreguen de falcar la seva posició, si cal amb un mur de desinformació i a vegades de veritables manipulacions i mentides, per tal que la societat espanyola tingui dificultats a contrastar la propaganda que els és servida en diferents formats. El president Mas, la vicepresidenta Ortega i la consella Rigau són culpables d'haver cregut en el Parlament i d'haver cregut en la idea que en democràcia el primer que cal atendre i escoltar són els ciutadans que la fan possible. Sense ells, sense els ciutadans, hi pot haver govern, hi pot haver legalitat, hi poden haver tribunals, però no hi ha democràcia ni hi ha llibertat. Una democràcia a la qual no li importi el que pensen i volen els seus ciutadans és incompleta, és mancada, és encunyada per uns límits que ja no són en mans de les persones. Un repàs al que va precedir el 9 de novembre confirma que ja fa anys que hem acreditat una majoria a les urnes i al Parlament que vol decidir el seu futur, i confirma també l'apel·lació al diàleg per resoldre aquest conflicte de manera permanent i a la voluntat també d'arribar a acords. A tot això, ni diàleg, ni pacte, ni propostes. Judicis i amenaces, i una democràcia d'intensitat variable que es regula a conveniència de la majoria que governa. Així, l'Estat pot desobeir cínicament sentències dels tribunals, també del Constitucional, sense que hagi de rebre el més lleu requeriment per part de ningú. Incompleix fins a trenta-quatre sentències, algunes en àmbits tan sensibles com les beques o el 0,7 per cent de l'IRPF; no passa res. Quan l'Estat incompleix les sentències, es veu que l'estat de dret en deu sortir reforçat. El Parlament Europeu emet un informe el 2016 on es denuncia que Espanya és el tercer Estat amb més expedients oberts per incomplir –incomplir– la llei europea. Tampoc passa res. Els ciutadans de Catalunya que es manifesten en suport de l'expresident passen per ser uns coaccionadors de la justícia i els volen amb menys drets que els que té un tertulià i ex-alt càrrec de l'Estat que aconsella un bon afusellament al president Mas. O el director d'un diari que primer acusa i després afina el veredicte que hauria de donar el tribunal quan el judici encara no s'ha acabat. No cal dir que aconsellar l'afusellament del president de Catalunya no té condemna i que pressionar la justícia des de la portada d'un diari és vist amb absoluta normalitat, la normalitat de la impunitat. Perquè a Espanya es pot asseure al banc dels acusats el president de la Generalitat per posar les urnes, però es recol·loca el ministre responsable del Iak-42 al Consell d'Estat. Perquè es poden alterar els resultats electorals amb informes falsos elaborats i pagats amb fons reservats per destruir la reputació del president Mas o l'alcalde Trias, i ningú no en surt ni amb una trista multa. Perquè es revela la conspiració del ministre de l'Interior i l'existència d'una policia política i tot queda arxivat. Perquè s'informa de comptes a l'estranger de responsables policials que acumulen patrimoni i diners que caldrien trenta vides d'assalariat policial per poder-los justificar i cap fiscal ni cap unitat policial irromp a casa de ningú havent avisat prèviament els mitjans de comunicació. Perquè es pot caure en la indecència de vincular la conferència de Brussel·les amb la mort d'una nena, mentre el mateix partit impedeix que se sàpiga què s'ha pagat exactament amb els fons reservats de la vida privada de l'excap d'Estat, diners que surten de les butxaques de famílies humils, dels aturats, dels autònoms, dels empresaris, dels funcionaris, diners públics que no podrem saber si s'han fet servir adequadament ni quants se n'han gastat per a finalitats dubtoses que res tenen a veure amb el que importa a la gent i els problemes reals de la gent. Perquè es pot subvencionar la fundació Francisco Franco i es pot homenatjar la División Azul mentre s'acusa de nazi el president de la Generalitat per haver posat les urnes. Perquè es pot anar a consolar i acompanyar convictes de terrorisme d'Estat, però no es pot tolerar que s'acompanyi els acusats de permetre un procés participatiu, pacífic i exemplar. Diuen que tot això és legal, i diuen que, com que és legal, és democràtic, i que el 9-N, com que creuen que no era legal, ja no és democràtic. Amb aquests criteris avui lluitar per l'objecció de consciència seria antidemocràtic; defensar els drets dels homosexuals a adoptar, també, i oposar-se al desnonament judicial d'una família amb criatures i sense recursos, perfectament legal, seria considerat un acte de pressió inadmissible a la justícia. Per això la democràcia espanyola ha emmalaltit. Potser pensen que la curaran a còpia d'amenaces i d'intransigències; jo crec que és pitjor. Aquest judici serà jutjat per la història com ho va ser la sentència contra l'Estatut i com ho serà la negativa obtusa a dialogar sobre el que està passant entre Catalunya i Espanya, perquè passen coses. No voler-ne parlar –no voler-ne parlar– és una decisió errònia i irresponsable perquè és d'això que hem de dialogar. Dialogar demana voluntat per fer-ho. Si un es veu capaç de fer d'interlocutor entre Donald Trump i tot el que representa, amb Amèrica Llatina, Europa, el nord d'Àfrica i l'Orient Mitjà, hauria de ser encara més capaç de ser interlocutor actiu amb Catalunya. [[Aplaudiments.]] Senyores i senyors diputats, dialoguem, nosaltres que podem i volem. Volen? Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa.
Sí, entendemos que, tal y como ha dicho la presidenta...
Sí, sí.
...se abre turno.
Sí, sí.
Quería saber el tiempo que tenemos...
Sí, sí.
...y el orden de intervención.
El president ha parlat nou minuts. Per tant, ho farem proporcional. Si vol començar vostè o qui vulgui començar, ho poden fer des de l'escó... Doncs, senyora Arrimadas, vostè vol ser la primera? [[Veus de fons.]] Com vulgui. [[Veus de fons.]] Sí, sí. Si vol venir aquí, pot venir, cap problema. [[Pausa.]] Dos minuts. [[Remor de veus.]] Senyora Arrimadas, quan vulgui. Farem el temps proporcional, és a dir, fem..., quan intervé el Govern, és el temps proporcional, cadascú, eh?
No, pero es que... En fin. [[Remor de veus.]]
Ja està? [[Persisteix la remor de veus.]]
No, no es el Reglamento...
Ja han acabat?
...es una cuestión de orden, no es una intervención del Gobierno, por tanto...
Entenc que quan el Govern obre torn, el temps és proporcional per a tots els grups. I entenc que tots els grups voldran intervenir. O no? [[Pausa.]]
Visca la democràcia. Gràcies, senyora presidenta. Señor presidente, hoy de nuevo le hemos visto hablar del único tema del que usted habla. ¿Es el paro? ¡No! ¿Es la corrupción? ¡No! ¿Es la pobreza? ¡No! Es el monotema del 9-N. ¿Usted se da cuenta que lleva más de un año de presidente y no le hemos escuchado hablar de otra cosa que no sea esto? [[Aplaudiments.]] ¿Usted se da cuenta que va a dejar de ser presidente y no ha hablado de otra cosa? Se le va a pasar el mandato y no ha hablado usted de otra cosa que no sea el 9-N. No habla usted de otros juicios de corrupción. No, no, habla de este. Y le digo más: les veo mucho más valientes hablando en el Parlament que lo que hacen luego sus compañeros delante del juez. Porque aquí sacan muchas veces pecho [[aplaudiments]] diciendo que desobedecieron porque el Tribunal Constitucional no es competente, y luego, delante del juez: «Bueno, yo no lo sabía, fueron los voluntarios... [[aplaudiments i remor de veus]] , «la orden no me llegó correctamente... Hombre, también tengan ustedes un poco de respeto, incluso para la gente que fue voluntaria, organizado por ustedes. ¿O es que el 9-N lo pagaron los voluntarios? Porque yo creo que lo pagamos 7 millones y medio de catalanes, estuviéramos de acuerdo o no. Y ustedes hablan mucho de la judicialización de la política. Y tiene razón. Yo creo que cuando ustedes acuden en masa a presentar recursos de constitucionalidad al Tribunal Constitucional, supongo que también eso será judicializar la política, ¿o solo es cuando lo hacen otros? Y usted habla de judicialización de la política, pero a mí me preocupa casi más la politización de la justicia. Ustedes han estado muy cómodos toda la democracia eligiendo a los jueces, y ahora les organizan manifestaciones en la puerta para intentar presionarles. Ustedes en el Tribunal Constitucional se han pasado toda la democracia eligiendo jueces, y ¿sabe por qué ya no los eligen más? No porque no quieren sino porque no pueden, porque están en el Grupo Mixto y ya no tienen capacidad de decidir a los jueces. [[Aplaudiments.]] Ustedes critican mucho al PP y al PSOE pero ahora han hecho lo mismo. Tapan los casos de corrupción, llenan las administraciones de enchufados de su partido, eligen a los jueces, pasan olímpicamente de los problemas de los catalanes y del resto de españoles. Eso es lo que han hecho ustedes en treinta y cinco años. Hacen lo mismo, por tanto, no hagan discursos que parecen diferentes. Y, por último, respecto a la democracia: no hay democracia donde los políticos tengan el privilegio de saltarse las leyes democráticas y la justicia. No existe [[aplaudiments]] , no sé en qué tipo de país antidemocrático se inspiran ustedes, pero no existe democracia donde ustedes pueden hacer lo que quieran. Y le digo más: ustedes llevan años estirando el chicle, pero no les va a durar toda la vida, y Cataluña va a volver a ser noticia, pero no porque ustedes se quieran saltar las leyes o porque quieran declarar la independencia, vamos a volver a ser noticia por la innovación de nuestras empresas, por las oportunidades de esta tierra, por la solidaridad de la gente o por nuestro patrimonio histórico y cultural. Nosotros, en Cataluña, vamos a volver a ser admirados en el resto del mundo. Y la gente va a volver a mirar a Cataluña, no con preocupación, como hacen ahora cuando les ven a ustedes gobernar, sino con admiración, como siempre debería haber hecho..., ustedes. Le digo: se les va a acabar el período, llegamos a un fin de ciclo, estos son los últimos fuegos artificiales, pero espero que en el año 2017 usted convoque elecciones para que vuelva a haber un gobierno en Cataluña que piense en los catalanes, que piense en levantar Cataluña y no en separarnos del resto de España y de la Unión Europea. Muchas gracias. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. Senyor... [[Persisteixen els aplaudiments]] Senyor Iceta. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Senyor Iceta. Pot intervenir, senyor Iceta.
Gràcies, senyora presidenta. La intervenció del president ha obert un torn i un debat que jo crec que és obligat i, francament, no se m'hauria acudit mai fer-ho així, però demano a la presidenta que sigui conscient d'aquest context que s'ha produït i que ens doni a tots el marge per produir el debat que el president volia i atendre així al requeriment democràtic de la cambra. Si em fes falta temps, li demanaria llavors una qüestió d'ordre per allargar-ho una mica més. [[Rialles.]] Però voldria aprofitar aquesta intervenció per fer evident i fer avinent a la cambra la posició del nostre grup amb respecte del judici que s'està celebrant, que, efectivament, és un espectacle no desitjat, sense precedents i inútil des del punt de vista que més ens ha de preocupar, que és la solució del conflicte, del problema, del repte que tenim entre mans; posin-li vostès la paraula que vulguin. La judicialització és sempre un fracàs de la política, el fracàs d'unes institucions –totes les que hagin estat incapaces de dialogar i d'acordar i de trobar solucions–, però el fracàs també d'un govern que en un moment determinat, al meu judici de forma molt errònia, va decidir no complir les resolucions del Tribunal Constitucional. I jo els hi he de dir –ens agradi o no–: els membres de l'anterior Govern que estan sent jutjats no ho estan sent per les seves idees, sinó per haver desatès indicacions, resolucions, sentències, del Tribunal Constitucional. I, en efecte, deia el president, amb tota la raó: «No hi ha precedents a altres països d'Europa. Però és que tampoc hi ha gaires països d'Europa en què els governs desatenguin les resolucions, sentències o indicacions dels seus respectius tribunals constitucionals. I, per tant..., en fi, recordem el context concret: això es produeix per la convocatòria de la consulta del 9-N. Escoltin, aquella consulta, segons el Govern, estava perfectament emparada per la Llei de consultes populars no referendàries. Recordaran que és una llei que el nostre grup va votar, advertint en tot moment que no serviria per emparar la consulta que ja estava anunciada, perquè alguns, fora d'aquí, ja havien decidit una data i una doble pregunta encadenada. Per tant, nosaltres podem apel·lar, diguem-ne, a l'autoritat que ens donava haver donat suport a una llei, però al mateix temps dir: «Amb aquesta llei no es pot fer allò que vosaltres voleu fer. I nosaltres ho hem dit en diverses ocasions: qui se situa fora de l'estat de dret no pot trobar en nosaltres ni comprensió ni solidaritat. Fixin-se vostès –i ho ha dit la líder de l'oposició– en l'estratègia de la defensa. L'estratègia de la defensa ens diu: «No teníem consciència ni voluntat de desobeir. Bé, no som nosaltres qui hem de jutjar, serà el tribunal el que haurà de decidir si això és cert o no i si els fets constituïen delicte o no. A nosaltres ens correspon, president, i li agafem el repte que ens fa..., vostè demana: «Impulsem el diàleg. Estem pel diàleg? Vostès, que poden dialogar, dialoguin. Nosaltres, que podem i volem dialogar, dialoguem. Ara, president, m'ha ficat el dit en una nafra –i potser vostè no n'era conscient–, però és que el nostre grup en el darrer Ple va proposar una moció en la que es demanava l'activació de tot un seguit de mecanismes de negociació bilateral i vostès, el Grup Popular i la CUP, hi van votar en contra. Per tant, nosaltres seguirem, i ja que ens emplaça, doncs, potser el diputat Ferran Pedret tornarà a plantejar la mateixa moció, a veure si tenim millor sort en una altra ocasió. Potser no tenim la qualitat democràtica que voldríem, president. I tots som molt conscients que el funcionament de totes les nostres institucions no està a l'excel·lència que voldríem, tampoc aquí, quan s'elaboren lleis de desconnexió fora de la cambra, es diu que són inimpugnables, però que, per si de cas, no s'ensenyen, no fos cas que fossin impugnades. Ara, aquesta qualitat democràtica, la destrossaríem si nosaltres persistim en una idea, i és que és lícit pressionar els jutges i que és lícit pressionar i vulnerar l'estat de dret. Jo he de recordar-li, president, que si el que fa aquesta cambra o el que fa el Govern no és legal, senzillament no és democràtic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Rabell.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, és sorprenent el procediment, efectivament, per encetar aquest debat, semblava més aviat l'inici d'una campanya electoral. Potser estem en aquesta lògica –potser estem en aquest lògica– [[rialles i aplaudiments]] , però benvinguda sigui; si la fem, la fem. Miri, nosaltres..., la nostra posició és coneguda. Nosaltres considerem que no només és un greu error, sinó que ens fica en un carreró sense sortida aquesta dinàmica de judicialització d'un conflicte polític. Ho hem dit sempre, i el dilluns vam acompanyar el senyor Mas fins a l'audiència. Des d'aquest punt de vista, la nostra posició és inconfusible. Ara bé, diguem totes les coses. A veure, nosaltres pensem que tenim un conflicte de naturalesa política i que, per tant, hem de resoldre'l políticament, i que és un fracàs del diàleg i de la política que arribem a un judici espectacle d'aquestes característiques. En aquest sentit, nosaltres apel·lem al retorn a la política. Aquest judici no es produeix exactament perquè l'estat de dret funcioni com un rellotge exacte. Aquest judici es produeix senzillament perquè el Govern espanyol es va emprenyar molt per com el senyor Mas va gestionar el 9 de novembre, senzillament per això, i probablement perquè no va complir un cert pacte tàcit amb el Govern de Madrid, eh?, que li demanava gestionar el 9-N amb certa discreció. Com que no el va gestionar amb discreció, el Govern de Madrid va activar la maquinària judicial. I ara ens trobem en un –perdonin l'expressió– formidable atzucac –en un formidable atzucac–, perquè quan s'engeguen determinades dinàmiques després tenen vida pròpia, eh? Ara expliqueu als jutges que han de moderar la gestió de l'administració de la justícia, després, sobretot, quan s'ha activat també el punt de corporativisme de la magistratura. Nosaltres pensem que cal sortir d'això, però, clar, cal sortir d'això amb veritat i buscant els camins de la política i del diàleg, no d'intentar utilitzar una dinàmica per inflar-ne una altra. Ahir..., no ha sigut la senyora Arrimadas, van ser ahir els companys de la CUP que van assenyalar la contradicció de com s'està gestionant la defensa per part dels acusats en aquest judici, perquè, clar, no va ser allò una intervenció, una declaració estil Fidel Castro: «La història m'absoldrà; va ser: «No ens ho van dir en bona i deguda forma, no érem conscients de que desobeíem. Escolteu, o es desobeeix o no es desobeeix, el que no es pot fer... [[Aplaudiments.]] I us ho diem gent, perdoneu, amb una certa..., amb modèstia, però alguns hem desobeït, i quan desobeeixes acceptes les conseqüències de la desobediència. [[Remor de veus i aplaudiments.]] Quan hem anat a aturar desnonaments acceptàvem que governs com el de Convergència a l'època ens fotéssiu un joc de garrotades de tant en tant i que tinguéssim multes, i ho fèiem amb l'esperança de canviar l'estat de l'opinió pública i canviar les lleis, però assumint les conseqüències de la desobediència. El que no es pot fer és dir: «Desobeïm, per engrescar la parròquia de cara a unes eleccions, i davant d'un tribunal dir: «Doncs, no ho sabíem massa bé. [[Rialles i aplaudiments.]] Sobretot perquè després vindran membres de la Mesa d'aquest Parlament que no podran dir que no ho sabien, que no havien rebut notificació del Tribunal Constitucional en bona i deguda forma, eh? Gràcies per la solidaritat amb els que venen després. [[Aplaudiments.]] Nosaltres els diem això amb tota claredat: de la mateixa manera que estem en contra de la judicialització, estem en contra de la utilització d'aquest conflicte per preparar d'una manera espúria una campanya electoral des de la victimització i la irresponsabilitat. El camí és un altre i ho hem dit moltes vegades: hem d'anar a forçar el diàleg, hem de construir majories socials, i el camí és el d'un referèndum, treballar per ell amb paciència i amb determinació i amb el temps que calgui, però no jugant a enredar la gent, perquè finalment esteu parlant..., com un dia vaig dir en una locució, esteu parlant d'amor i esteu pensant en el sexe; esteu parlant de referèndum i desobediència, i esteu pensant en unes eleccions autonòmiques; aquesta és la trista realitat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rabell. Senyor García Albiol.
Senyor president, quan vostè s'estava referint a comportaments indecents, a que deia que s'està utilitzant els diners..., que se estaba utilizando el dinero de los catalanes y de los españoles en fines no presentables, cuando está diciendo que se está persiguiendo a presidentes que son muy honrados, me parece que, cuando está hablando de todo esto, se ha dejado a alguien muy importante, y es al señor Pujol –al señor Pujol. Ese sí que se llevaba el dinero de todos los catalanes, y me parece que la evidencia lo está poniendo encima de la mesa. Cuando ha hecho usted la redacción de todos los agravios que se están haciendo en Cataluña, se ha olvidado del expresident que ha sido referencia y el fundador de su partido. Quiero decirle que –y usted lo sabe perfectamente– en España no se persigue a nadie por poner urnas ni por ideas; en España a quien se juzga es a aquellos políticos que actúan al margen de la ley; a aquellos políticos, como usted y como sus compañeros de gobierno, que se creen que están por encima del bien y del mal. En estos casos, cuando se vulnera el estado de derecho, es cuando el estado de derecho funciona; lento, pero funciona. Y utilizar la excusa de que se desconocían las consecuencias y se desconocía que se estaba desobedeciendo a una resolución del Tribunal Constitucional pone en evidencia que ustedes, a la hora de gritar, a la hora de organizar movimientos en la calle, son muy valientes, pero cuando se tienen que sentar delante de un juez esa gallardía, esa valentía, parece que les va despareciendo poco a poco. Mire, yo estoy cansado de un relato que están utilizando y que lo he oído, que lo van repitiendo como un mantra a lo largo de los últimos días, de las últimas semanas, para justificar sus argumentos; decir: «Es que el Partido Popular organizó una campaña de recogida de firmas en contra de Cataluña. Y eso es inadmisible, y eso significó un antes y un después para la sociedad catalana. Primero, que el Partido Popular no organizó ninguna campaña de recogida de firmas en contra de Cataluña [[remor de veus]] –no organizó ninguna campaña de recogida de firmas en contra de Cataluña... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
En contra, sí, de determinados articulados de un estatut. Pero, señor president y señores y señoras diputados de Convergència –de Unió ya no hay, pero de Convergència–, si éramos tan malos, si fuimos tan terroríficos para Cataluña en el año 2007 con esta recogida de firmas, ¿por qué en el año 2011 llegaron a un acuerdo de gobierno con el Partido Popular, aquí, en el Parlament de Catalunya? [[Aplaudiments i veus de fons.]] Si éramos tan malos, si éramos tan perjudiciales para Cataluña, si hicimos tanto daño, ¿por qué llegaron a un acuerdo, ustedes, con el Gobierno del Partido Popular de Cataluña, de gobernabilidad, en el Parlament de Catalunya? Por tanto, les pediría un poquito de coherencia. Y, mire, que usted haga referencia a que no hay diálogo por parte del Gobierno de España, eso es una provocación, señor Puigdemont. Aquí el único que no quiere el diálogo, aquí el que le tiene fobia al diálogo es usted. A usted lo que le va es el monólogo, a usted lo que le gusta es salir aquí [[alguns aplaudiments]] , decir, sin que nadie pueda..., sin que otro gobierno pueda entrar en debate con usted y hacer su numerito electoral, que es lo que ha hecho hoy. Pero usted el diálogo es algo que huye, es algo a lo que teme, y las consecuencias las acabaremos pagando todos los catalanes. Yo le pido, señor Puigdemont, en nombre del Partido Popular –pero seguro que en nombre de muchos y muchos catalanes que no son de mi fuerza política, que no votan al Partido Popular–, que se siente con el Gobierno de España, que tenga la valentía de poder afrontar un debate de ideas, que hable del modelo de sanidad, de más inversión en sanidad, en educación, en infraestructuras, de la Ley de dependencia. Siéntese a hablar de estas cuestiones con el Gobierno de España, que se lo están reclamando. Lo que me parece una enorme irresponsabilidad y del todo inadmisible –y voy finalizando– es que cuestione todos estos temas, que son básicos para la inmensa mayoría de catalanes, a un único punto que usted sabe perfectamente que es imposible, que es el del referéndum, porque en Cataluña nadie, y lo sabe perfectamente, va a convocar un referéndum para separar Cataluña del resto de España. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Albiol. En nom de la Candidatura d'Unitat Popular, vol intervenir? [[Pausa.]] La senyora Anna Gabriel.
Bé, moltes gràcies; molt, molt breument, perquè, a més a més, no comptàvem amb la intervenció, però és evident que s'han dit coses absolutament imprescindibles de ser respostes, no tant per la intervenció que ha fet vostè inicialment..., ens semblava de rebut que en el context del que està succeint aquesta setmana el president de la Generalitat pogués fer un breu posicionament. Compartim bona part del que vostè ha assenyalat, en altres coses segurament mantindríem algunes diferències, però ens sembla de molta més rellevància i obligat, per nosaltres, contestar algunes de les coses que s'han dit per part d'altres portaveus. La que vosaltres anomeneu «líder de l'oposició, la senyora Arrimadas, deia que en un any no han sentit parlar de res que no sigui el procés. I ens inquieta; ens inquieta realment la capacitat d'escolta que vostès puguin tenir [[rialles i aplaudiments]] , perquè nosaltres, nosaltres que no som govern i que no som Junts pel Sí, parlem de moltes altres qüestions més enllà del procés. Ens preocupa la marginalitat i l'aïllament polític en el que poden caure vostès si realment en aquest any vostès no han sentit a parlar res més que del procés. Els convidaríem, ara que vostès es reafirmen en ocupar aquest posicionament d'esquerra socialdemòcrata, liberal, progressista, no sé exactament..., que atenguessin a totes les qüestions que es posen sobre la taula en aquest plenari i en els carrers, i que, per tant, comencin vostès a atendre el que els preocupa realment, al conjunt de la ciutadania, que també té a veure amb la independència, però no només. I és que sí, estem en un moment d'excepcionalitat política, mal els pesi i poc que ho escoltin. I és així. I els senyors del Partit Socialista ho saben perfectament, perquè el búnquer del 78 que vostès van contribuir a construir s'està enfonsant. I sí, realment és un fracàs, la judicialització de la política. Suposo que per això no vam arribar a aclarir qui era el senyor ics del GAL, que encara no ha arribat mai a ser jutjat. [[Alguns aplaudiments.]] Els senyors del PP, que emplacen a fer un debat de les idees... Debat de les idees, quan vulguin. No sé amb qui, a l'Estat –no sé amb qui, a l'Estat–; potser debatrem sobre la... «europea? [[Rialles.]] Nosaltres sabem que el 9 de novembre el que havíem de fer no era un procés participatiu; nosaltres el 9 de novembre anàvem a fer una consulta vinculant, i no la vam fer. I el que avui es porta a judici no és la celebració d'una consulta, és la celebració d'un procés participatiu, la qual cosa encara ho fa més greu, encara, perquè l'Estat i els tribunals el que diuen és que no es pot ni tan sols participar, ja no és que no ens deixin decidir. Com deia algú, no era això, companys, no era això; el 9 de novembre no anàvem a fer un procés participatiu, nosaltres volíem fer una altra cosa. I, per tant, ara, mirant endavant, el 2017, el que tenim clar que volem fer és un referèndum. No volem fer una altra cosa que no sigui un referèndum. I no serà legal, és evident. Però quan algú diu «si no hi ha legalitat, no hi ha democràcia, «si no es compleix la llei, no s'està en un marc democràtic, què els hem de dir als lluitadors antifranquistes?, que era democràtic, l'estat franquista, perquè estava dotat d'un ordenament jurídic legal? [[Remor de veus.]] Estem dient exactament això?
Silenci, si us plau –silenci, si us plau.
L'Estat no farà legal un referèndum...
Respectin el torn de paraula.
L'Estat no farà legal un referèndum; per tant, l'Estat no és democràtic, segons el vostre mateix plantejament. Als companys de Catalunya Sí que es Pot, amb aquest abrandament relatiu a la desobediència, tindrem l'oportunitat de desobeir en breu. Segur. [[Veus de fons.]] Manars i garrotades, segurament; com les garrotades que vam patir quan Iniciativa per Catalunya ostentava la conselleria d'Interior. [[Aplaudiments.]] Tindrem l'oportunitat de desobeir en breu, i no dubtem que vostès seran al costat de la democràcia, de la desobediència i, si cal, rebent garrotades com tantes altres vegades hem rebut. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Gabriel. Senyor Turull.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Nosaltres trobem molt oportuna la intervenció d'avui del president. [[Remor de veus.]] I la trobem oportuna..., i la trobem oportuna perquè, si avui hi ha tres persones, i especialment una, i després ens hi referirem, que estan al banc dels acusats per ser lleials als mandats, als múltiples mandats d'aquest Parlament de Catalunya, no seria lògic que aquí féssim veure com si plogués. I per això és molt oportuna la intervenció que ha fet el president i que nosaltres subscrivim fil per randa. I jo, com la senyora Anna Gabriel, també em vull referir a algunes coses que s'han dit aquí i que no podem passar per alt. Miri, senyora Arrimadas, vostè evidentment ha sortit amb el disc ratllat. Nosaltres, a diferència de vostès, no només parlem d'atur, d'autònoms, d'economia..., nosaltres parlem i, sobretot, fem. I, a més a més de fer, estem liderant al conjunt de l'Estat espanyol totes les dades positives, per molta pantalla que vostès hi posin intentant espantar la gent d'aquest país. Nosaltres no només parlem, sinó que fem. Aquest judici que s'està produint és una autèntica vergonya. Algú va dir: «La querella contra Mas es un error político y jurídico. En el caso hipotético..., que creo que no se dará porque la querella no prosperará, la defensa de Mas puede contar conmigo como testigo. Qui ho va dir, això? José Montilla, expresident de la Generalitat de Catalunya. [[Aplaudiments.]] Qui els ha vist, senyor Iceta, qui els ha vist i qui els veu –qui els ha vist i qui els veu–; de passar de defensar la consulta a Catalunya, a votar, com el president del PSC, el 9 de novembre, a fer de palmeros de tota aquella gent que està perseguint judicialment els que defensen la democràcia. [[Aplaudiments.]] Qui els ha vist..., qui els ha vist i qui els veu. Senyor Rabell, jo de vostè em preocuparia, perquè últimament qui més l'aplaudeix és Ciutadans. [[Rialles.]] Jo, de vostè, faria una reflexió. Aquí vostès podran parlar de la desobediència i fer les mil interpretacions; aquí el que hi ha és un expresident, una exvicepresidenta i una consellera que estan al banc dels acusats, no per desobeir, per obeir el poble de Catalunya. Aquesta és la qüestió que s'està jutjant i per això ens estan jutjant. [[Aplaudiments.]] Vostès fan apel·lacions a la independència de la justícia, al respecte a la independència de la justícia i a l'estat de dret. Quin estat de dret hi ha a l'Estat espanyol? L'Estat espanyol no és un estat de dret; l'Estat espanyol... [[forta remor de veus]] , l'Estat espanyol és un estat...
Silenci, si us plau.
...que tira pel dret, que és molt diferent; és un estat que tira pel dret; que la justícia no té temps per perseguir, per investigar, per jutjar el senyor Fernández Díaz i tota la seva banda perquè està ocupat perseguint les urnes. Això no és un estat de dret. Això és un estat que tira pel dret. És una justícia que té fiscals..., és una justícia que té fiscals que afinen, i tot això vostès ho saben. I si obrir un institut és un delicte, perquè la gent pugui votar, per què no van contra tots aquells alcaldes que van obrir les instal·lacions municipals perquè poguéssim votar? Perquè haurien quedat definitivament desemmascarats a nivell de tot Europa. A veure quin dia entenen que aquest procés, tot això, no té un nom i un cognom, no té unes sigles concretes; tot aquest procés que viu Catalunya té centenars de milers de noms i cognoms que estan compromesos. I això és el que vostès no volen entendre. I ens parlen de pressionar la justícia. Pressionar la justícia?, gent que surt al carrer per defensar la dignitat d'un país i la seva pròpia dignitat?, gent que defensa la seva pròpia dignitat? Pressionar la justícia són tots aquests editorials que dia sí i dia també estan demanant mano dura con los independentistas; tots aquests que, sí, després els faran comissari honorari del Ministeri de l'Interior, tots aquells que per ells ens assabentem de les querelles i de les sentències. I, finalment, una cosa. Miri, senyor Albiol, li agraeixo la seva intervenció. Si vostè no ha de dir res sòlid però vol sortir a les notícies i a la televisió, digui el que vulgui, faci els putxinel·lis que vulgui, com va fer l'altre dia. Almenys avui no ha tingut la indecència d'utilitzar les víctimes de la barbàrie més bèstia que ha tingut la història de la humanitat per criticar el procés que viu Catalunya. Li agraeixo que almenys avui aquí no hagi tingut aquesta indecència. [[Aplaudiments.]] L'hi agraeixo. I finalment només dir: jo, de vostès, de veritat, començaria a preparar la campanya del no, perquè coses [[remor de veus]] com aquestes que estan passant..., la setmana, coses com les que estan passant aquesta setmana, a Junts pel Sí ens ratifiquen perquè el referèndum o el referèndum el farem o el farem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Turull. El segon punt de l'ordre del dia és: preguntes al Govern. [[Pregunta al Govern sobre les apostes estratègiques en política territorial]] [[310-00164/11]] Primera pregunta al Govern, sobre les apostes estratègiques en política territorial, formulada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Sergi Saladié.
Molt bé; gràcies, presidenta. Conseller Rull, com és àmpliament sabut lo desplegament de la política territorial plasmada a l'encara vigent llei del 83 mai va ser una de les prioritats dels governs pujolians. Així, en lo període que més territori hem transformat i artificialitzat al llarg de la història, ho hem fet sense uns instruments de planificació territorial adequats i que molt probablement mos haurien estoviat molts dels errors, impactes, conflictes incongruències i 3 per cents que hem anat patint. Los plans territorials parcials, que no van ser aprovats fins l'any 2010, amb vint-i-set anys de retard, estan per estrenar, ja que el paradigma sota el qual havien estat fets ja havia canviat completament quan se van aprovar. I en aquest nou context los recents governs de Convergència i Unió, i ara Junts pel Sí, en comptes d'aprofitar l'aturada de les transformacions territorials per tal de replantejar la política territorial i adequar-la al nou paradigma, vostès opten per una liberalització del sòl encoberta, via modificació de la Llei d'urbanisme. Així, l'any 2012, amb la llei òmnibus, van modificar d'una tacada lo 40 per cent dels articles de la Llei d'urbanisme, una manipulació de la llei que ha donat major protagonisme a la figura dels plans directors urbanístics, als que ara se'ls permet modificar tant lo planejament urbanístic dels municipis com lo planejament establert pels plans territorials, és a dir, per fer planejament a la carta, a gust dels espavilats de torn, i sempre amb l'Incasòl pel mig fent de corredor de finques. Ara bé, l'aposta per fer política territorial via cop de decret aprovant plans directors urbanístics està sent impugnada pels diferents moviments socials i en defensa del territori. Només alguns exemples. La previsió de nou sòl industrial al Pla director urbanístic del circuit de Catalunya quan lo país, segons paraules textuals seues, té un 70 per cent del sòl industrial vacant, ha estat denunciada en un contenciós administratiu davant lo Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. L'esperpent del Barcelona World, fracassat segons les previsions inicials de construir sis complexos de casinos i que ara mos pot arribar a costar 110 milions d'euros de rescat públic d'uns terrenys tòxics de «la Caixa, està impugnat per la plataforma «Aturem Barcelona World, que properament presentarà també un contenciós administratiu. O l'aposta per artificialitzar encara més les ribes del Llobregat amb lo PDU Granvia-Llobregat, al que entitats veïnals ecologistes i partits polítics han presentat més de mil al·legacions oposant-s'hi i que a més no compta amb l'informe favorable de l'AMB. Podem afirmar sense por d'equivocar-mos que la seua política territorial està impugnada en la seua totalitat, és un fracàs estrepitós, va en contra de tota lògica de planejament territorial, en contra dels interessos de la majoria de la població i en contra dels principis d'equitat, respecte ambiental i equilibri territorial. A les portes de l'inici de la construcció...
Senyor Saladié, ha exhaurit el temps.
...d'una república...
Em sap greu, però haurem de ser estrictes amb el temps, avui. [[Veus d'«Ara sí!]] Perdonin, abans tothom ha pogut dir..., i ha tingut tot el temps. D'això, vull dir... Hem deixat el temps abans i, per tant, ara serem estrictes, sí. [[Remor de veus i rialles. Sergi Saladié i Gil continua parlant sense fer ús del micròfon.]] Senyor Saladié, l'hi prego, que ja exhaurit el temps; gràcies. L'hi prego. [[Pausa.]] Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, discrepem severament de la seva anàlisi i del seu plantejament. Vostè sap exactament com estem orientant les coses, perquè, de fet, vostè va ser protagonista d'una moció subsegüent, la qual centrava la seva atenció en la nova llei del territori. Aquesta és una aposta estratègica que nosaltres fem, no com a govern, sinó que volem fer com a país. És una llei que vostès ens demanen que la portem de seguida, ignorant que hi ha una tramitació, des d'un punt de vista administratiu, en el Govern, però sobretot des d'un punt de vista de participació. La Llei de l'urbanisme de l'any 2002 era una llei concebuda des d'una visió de talla única, era una llei que en molts aspectes no resolia les necessitats del país. Els poso un exemple molt clar: és una llei que no distingeix entre un municipi gran i un municipi petit. El primer municipi que va tenir un pla d'ordenació, un POUM, va ser Terrassa, 215.000 habitants. La Llei de l'urbanisme planteja la mateixa reserva de sostre per habitatge protegit en un municipi com Terrassa –200.000 habitants– o en un municipi de 500 habitants; això no té cap mena de sentit. I, per tant, nosaltres ara volem fer un canvi de plantejament, passar d'un urbanisme d'extensió a un urbanisme de reciclatge urbà. Aquesta és una línia que considerem que va adequada, va acompanyada del que és la nova agenda urbana que es va aprovar a Quito. Però, segon tema, el tema dels plans directors urbanístics: són una gran oportunitat. Vostè no pot tornar a repetir –amb tota cordialitat– que els plans directors urbanístics van en contra de les previsions dels plans territorials parcials. Simplement, no és cert; amb tota rotunditat, no és cert. Però nosaltres, en aquests moments, el Govern de Junts pel Sí té una idea molt clara, que és que els plans directors urbanístics sempre els consensuem amb els ajuntaments. Mai no impulsarem un pla director urbanístic en contra de la voluntat del territori expressada pels ajuntaments. Això havia passat abans. Sí que tenim plans directors urbanístics, per exemple els de l'ARE, les àrees residencials estratègiques, plantejats contra la voluntat de molts ajuntaments. Això ja no ho farem. Tots els plans directors urbanístics que està impulsant la Generalitat de Catalunya, el Govern, avui, tenen el consens rotund dels ajuntaments, del món local. Així és com es treballen les coses. Nosaltres no farem un plantejament jacobí, sinó que farem un plantejament de donar oportunitats al territori per crear llocs de treball. Aquesta és la nostra prioritat. Gràcies.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les informacions aparegudes sobre els jutges que treballen a Catalunya]] [[310-00168/11]] Segona pregunta al Govern, sobre les informacions aparegudes sobre els jutges que treballen a Catalunya. Formula la pregunta la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Tornem a parlar de qualitat democràtica i justícia. Conseller, fa uns dies coneixíem les declaracions del jutge Santiago Vidal i, en aquell moment, senador d'Esquerra Republicana, en el marc d'unes conferències per tot el territori sobre l'elaboració de llistes de jutges atenent a la seva ideologia política més o menys pròxima a l'independentisme. Segons aquestes declaracions, aquesta afinitat marcaria la possibilitat que poguessin seguir exercint com a jutges en una Catalunya independent o serien substituïts. Quina és la seva opinió, com a conseller de Justícia, respecte d'aquestes declaracions?
Moltes gràcies, senyora Ibarra. Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia. El Govern ja ha explicat a bastament que desaprova qualsevol afirmació amb relació a llistes de persones. I, de fet, vostè que està tan interessada en parlar de llistes..., li haig d'explicar que l'única llista que coneixem de jutges que s'ha fet és la llista que va fer un diari editat a Madrid en el que assenyala trenta-tres jutges per pensar com pensen. [[Aplaudiments.]] I, per tant, si vostè tan interessada està en les llistes de jutges, denunciï aquesta situació: trenta-tres jutges que són assenyalats per pensar com pensen, un assenyalament que no ha estat perseguit per la justícia; de fet, ha estat arxivat per la justícia, i s'ha negat a investigar com és possible que les fotos d'aquests trenta-tres jutges hagin sortit de la base de dades del DNI de la Policia Nacional. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Té la paraula la senyora Ibarra.
Gràcies. Bé, nosaltres li hem fet una pregunta molt concreta, conseller; veiem que tira pilotes fora. De fet, aquest Govern s'afanya a desacreditar el senyor Santiago Vidal i nega qualsevol vinculació entre les seves manifestacions i els plans del Govern. Però el cert és, conseller, que el 2015, és a dir, fins fa ben poc, el senyor Vidal tenia despatx en el Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada, de la Generalitat de Catalunya. I el cert és que des d'allí va dissenyar part del Llibre blanc de la justícia, com a director del Programa per a l'estudi de les institucions en l'àmbit de l'Administració de justícia i el poder judicial. I el cert és també que aquell 2015 el senyor Vidal, en una entrevista, ja va afirmar que havia començat a buscar jutges per substituir els que marxarien, en concret dos-cents cinquanta, es deia, i que les entrevistes als possibles jutges substituts es feien en el mateix despatx oficial del senyor Vidal. No estem dient que es vagin fer llistes en un diari, sinó una entrevista concreta d'un senyor que tenia un despatx en una entitat oficial, en un organisme de la Generalitat de Catalunya. Com vol que el creguem, conseller? Com vol que creguem, davant les evidències, que aquest Govern no té pensat fer una justícia només per a uns quants? Aquest és l'estat democràtic i de qualitat democràtica i de dret que vol fer aquest Govern?
Moltes gràcies, senyora Ibarra. Té la paraula el conseller.
A vostè està clar que li importa un rave el que jo li respongui quan em fa una pregunta. [[Rialles i remor de veus.]] Vostè em pregunta si estic d'acord amb les afirmacions del senyor Vidal, i li he contestat clarament que el Govern desaprova absolutament aquestes afirmacions. I vostè, com que la resposta no li deu agradar, em continua parlant de les opinions d'una persona que va estar vinculada quatre mesos al Departament de Justícia, quan jo no era conseller, i, per tant, no li puc explicar a què es dedicava exactament. Però li ben asseguro: en quatre mesos que estigués al departament, no va fer un llibre blanc ni va fer tantes coses com vostè li atribueix o ell mateix s'atribueix. Per tant, jo, aclarint-li que el Govern actua escrupolosament amb el respecte a la llei i amb el respecte a totes les persones... I, en tot cas, presenti'm un jutge al que se li hagi preguntat per la seva ideologia. Jo en tot cas li puc recordar: trenta-tres jutges són assenyalats per pensar com pensen; i a partir d'aquí vostès, que presumeixen de parlar sempre del que interessa a la gent i venen a aquesta cambra amb un punt de superioritat moral dient-nos que només parlem [[remor de veus]] ..., dient-nos que només parlem del mateix, aprofiten... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
...aprofiten el temps de control al Govern per parlar de coses que no tenen a veure amb el Govern. Gràcies. [[Remor de veus i aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els conflictes i incompliments del Govern espanyol en l'àmbit educatiu]] [[310-00169/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre els conflictes i incompliments... [[Veus de fons. Pausa.]] Tercera pregunta al Govern, sobre els conflictes i incompliments del Govern espanyol en l'àmbit educatiu. Formula la pregunta el senyor Jordi Cuminal, de Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Consellera, com hem vist, una part d'aquesta cambra dona suport a polítiques que van contra Catalunya. [[Remor de veus.]] Ho tornaré a dir; segur que saben reaccionar una miqueta millor i més educadament. Una part d'aquesta cambra defensa polítiques que van en contra de Catalunya. [[Persisteix la remor de veus.]] Alguns exemples molt clars són la persecució de la llibertat d'expressió o alguns drets fonamentals bàsics, la judicialització de la política, la politització de la justícia, la diplomàcia del boicot, la guerra bruta policial; però també en són exemples els incompliments del Govern, la invasió de competències, el no pagament de beques a escolars i universitaris, i també en són un exemple alguns àmbits, com per exemple el finançament, les infraestructures, la llengua i la cultura, etcètera. Consellera, en matèria d'ensenyament el que volem saber és quin és el capteniment del Govern de Catalunya davant les polítiques en contra de Catalunya que fa l'Estat espanyol. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, presidenta. Senyor diputat, n'estem omplint pàgines, dels incompliments de l'Estat espanyol respecte a l'àmbit educatiu. Ho ha dit abans el president: tenim més de trenta sentències incomplertes que afecten la vida de les persones, i algú en aquest Parlament gosa dir que a Espanya es jutja aquells que van en contra o que actuen al marge de la llei. Això passa, menys quan qui actua al marge de la llei és l'Estat espanyol, que porta incomplint trenta-quatre sentències del Tribunal Constitucional. No té precedents en l'àmbit educatiu, el nombre de recursos i de normativa impugnada que té la Generalitat: decrets de primària, de secundària, el Decret de provisió de llocs de treball, fins i tot decrets de creació de cicles formatius que només es fan a Catalunya, perquè estem molt interessats en la formació professional, com és el de tècnic en tractament d'aigües, Decret d'ensenyaments esportius, resolució de preinscripció, les normes d'organització i funcionament de centres educatius, el nombre de competències vulnerades... Hi ha gent en aquest hemicicle que encara no sap que la LOMCE altera l'ordre constitucional que ells tant defensen i la distribució de competències, i d'això en diuen, o almenys n'hi deien, «operació diàleg. Com a govern català què fem? Seguir defensant la Llei d'educació de Catalunya i aplicant-la, perquè és la garantia de l'escola catalana, perquè és un llei inclusiva i no segregadora, perquè és una llei que potencia la formació professional i no la menysté. En canvi, el Govern de l'Estat no vol ni escoltar els nostres arguments polítics, ni tan sols els pedagògics. Els hi hem posat sobre la taula. La LOMCE no té en compte ni tan sols les recomanacions de la Unió Europea sobre l'aprenentatge competencial, sobre l'autonomia de centre i la confiança en els centres, o un sistema que potenciï l'excel·lència i l'equitat. La recomanació de la Unió Europea és del 2006; fan onze anys tard, i no ens volen escoltar. I per això parlem de país propi, pel menysteniment continuat del Govern espanyol, que afecta –sí, afecta– la vida de les persones, ho ha dit el president: les beques, la pobresa energètica, el dret a l'habitatge. Per això continuarem i seguirem defensant el que defensem. Gràcies.
Gràcies, consellera. Senyor Cuminal, vol fer ús de la paraula? [[Pausa.]] No? [[Pregunta al Govern sobre l'acolliment de les persones refugiades]] [[310-00170/11]] La quarta pregunta és sobre l'acolliment de les persones refugiades. Formula la pregunta la senyora Adriana Delgado, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Bé, com hem fet en altres ocasions en aquesta cambra, avui tornarem a parlar de la crisi humanitària dels refugiats, de la tragèdia que viuen milers i milers de persones al món que fugen de la violència i la repressió, persones que busquen un espai on viure amb seguretat i dignitat, sense por a ser perseguides i amb els drets garantits. Per contra, aquestes persones arrisquen la seva vida per sobreviure i s'amunteguen en camps de refugiats, i viuen en condicions indignes; unes imatges que ens fan venir al cap barbàries de temps passats que no semblen tan llunyans. Davant de la immobilitat dels governs dels estats membres de la Unió Europea, entre ells l'espanyol, el Govern de la Generalitat i el Parlament han mostrat voluntat d'acollida i han treballat per fer-la efectiva amb mesures concretes. La societat civil també s'ha organitzat, com per exemple amb la campanya «Casa nostra, casa vostra, que entre altres actes organitza aquest dissabte un concert al Palau Sant Jordi i una manifestació el dia 18 a Barcelona, que ha de ser massiva. Són les reaccions polítiques i civils davant la rígida gestió dels refugiats per part dels estats. El problema estatal d'asil, que cobreix les necessitats bàsiques dels refugiats, és un sistema centralitzat, restrictiu i burocratitzat, com hem denunciat en altres ocasions. A partir del març, a més a més, alguns d'aquests refugiats ja quedaran fora del programa, que a més a més no avalua els resultats i no hauran assumit una autonomia personal suficient, així que tindran greus problemes per aconseguir recursos, com feina i habitatge, per tenir una millor integració en la societat. Catalunya, terra d'acollida, sí, ho estem demostrant, però també terra d'exili, recordem-ho, apel·lant a la memòria, tant les institucions com la societat civil, com cadascú de nosaltres, ens hem de comprometre amb l'atenció a aquestes persones: és el nostre deure legal, però sobretot humanitari. I hem de treballar per una societat de persones lliures, compromeses amb els drets humans, a casa nostra i arreu del món. Una de les respostes del Govern davant d'aquesta situació ha estat la creació d'un pla d'acollida propi, que es va presentar fa uns dies. Consellera Bassa, què s'està fent en aquest sentit? Quins són els objectius del programa i com es desenvoluparà? Gràcies.
Gràcies, senyora Delgado. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Com vostè molt bé ha dit, l'Estat no ha atès cap de les peticions. Li vull recordar que durant aquest any, i des d'un primer moment, el Govern de la Generalitat hem volgut treballar perquè hi hagi una bona acollida dels refugiats al nostre país. Des d'un inici, un comitè de persones que estàvem estudiant, entre entitats i Govern, la situació de les persones refugiades, el mes de març el mateix president envia una carta al comissari europeu amb el nostre compromís i el compromís d'aquest Parlament d'acollir 4.500 refugiats en un principi. Per tant, hem treballat en els recursos, hem demanat al Govern que obri la porta a 270 persones dels camps de refugiats, escollides per entitats catalanes que estan allà de cooperants, per temes de salut, que els podríem donar acollida aquí. Hem fet propostes, i des de cooperació s'ha treballat en els països a l'entorn dels camps de refugiats, i cap d'aquestes ha estat atesa. Per tant, tot l'any hem estat treballant per poder fer un programa propi, un programa de refugi per diverses raons: per compromís de país democràtic, per cobrir les mancances, que vostè molt bé ha dit, del pla d'acollida estatal mentrestant, però també perquè sigui un pla propi com a país, i perquè tenim base jurídica per fer-ho, perquè el marc legal ens diu..., disset sentències a favor de que tenim tot el marc per acollir en el nostre país. Per tant, despleguem també el Pla de protecció internacional. En què consisteix aquest pla? Una col·laboració plena de la ciutadania, la societat civil i el món local, en una situació de bones pràctiques, bones pràctiques que s'han fet en altres països. Per tant, una situació de formació de mentors que acompanyin aquesta gent. Començarem amb els que estan sortint del pla d'acollida estatal per fer un pla pilot. Demanàvem 500 mentors i li puc dir que en aquests moments ja tenim 1.270 mentors que es comprometen a fer formació, que es comprometen a, quatre hores, estar al costat de les persones refugiades. El Govern ens comprometem a una prestació econòmica. Per tant, les entitats al costat, un pla fet entre tots: Govern, entitats i món local. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'incompliment de l'Estat en matèria de beques universitàries]] [[310-00171/11]] Cinquena pregunta al Govern, sobre l'incompliment de l'Estat en matèria de beques universitàries. Formula la pregunta la senyora Natàlia Figueras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, el Govern espanyol segueix incomplint les sentències del Tribunal Constitucional, per les quals s'hauria de transferir la gestió de les beques a Catalunya. Un traspàs que segueix pendent des del 1994. Les sentències del Tribunal Constitucional donen la raó a Catalunya. La primera, l'any 2001, amb relació als conflictes derivats del Reial decret del 83, del qual l'Estat va regular el sistema de beques i altres ajuts a l'estudi de caràcter personalitzat; les següents sentències del 25 del 2015 i la del 95/2016, en la qual, aquesta última, assenyala que la Generalitat hauria de gestionar la distribució de la quantitat variable –és a dir, hauríem de gestionar les beques–, i fins i tot va un pas més enllà declarant que, donat el temps transcorregut, el manteniment d'aquest regim transitori i excepcional és difícilment conciliable amb les exigències d'un estat descentralitzat, com ho és l'espanyol. Aquests fets comporten un fre a una política pròpia de les beques per part de la Generalitat, i a una critica constant per part de molts grups polítics en aquest Parlament amb relació a les beques. El fet de no tenir o de no disposar d'aquest traspàs és un greuge per als estudiants universitaris, i, sobretot, per aquells que el ministeri deixa sense cap ajut en les matrícules per motius acadèmics. Malgrat aquests incompliments, la Generalitat fa un sobreesforç. I, per tot això, li demanaria, conseller, que ens expliqués en quins temes..., i quines són les conseqüències per als nostres estudiants i les nostres universitats dels reiterats incompliments de les sentències del Tribunal Constitucional per al traspàs de les beques a Catalunya.
Moltes gràcies, senyora Figueras. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, té tota la raó. Aquí, per aquests grups que tant es preocupen de la ciutadania d'aquests país, que quedi clar que l'incompliment reiterat de l'Estat a fer complir la jurisprudència constitucional en matèria de traspàs de beques fa que les famílies d'aquest país, i que moltes famílies d'aquest país, especialment aquelles més necessitades, ho pateixen i ho passen malament. Ho dic perquè els efectes de l'incompliment de determinades sentències, nosaltres els hem d'assumir cada vegada amb més esforç. Miri, si l'Estat transferís la part de recursos que destina a beques a Catalunya o que hem de destinar a beques a Catalunya, només per la part de beca salari o les beques en general, disposaríem de més..., com a mínim, perquè està entre 50 i 80 milions de recursos addicionals, que podríem destinar aquí per fer una política de beques més justa, més adequada a la realitat social d'aquest país i podríem tenir molts més recursos per finançar el preu i l'accés a la universitat de tots els estudiants i estudiants d'aquest país. És així. El que la sentència parla de «difícilment conciliable, darrere d'aquest «difícilment conciliable no hi ha una disquisició entre constitucionalistes o no constitucionalistes, o entre advocats administrativistes o no. Darrere d'aquest «difícilment conciliable hi han famílies. Hi han famílies que, si tinguéssim nosaltres la competència, podrien rebre amb més rapidesa, més promptitud, més celeritat i més quantia uns recursos, uns recursos que es generen amb els seus impostos i que, per culpa de l'incompliment de les sentències de l'Estat, del Tribunal Constitucional per part de l'Estat en matèria d'universitat, no els tenim. Li posaré una dada: el nombre d'estudiants que té Catalunya sobre el conjunt global de l'Estat és gairebé del 16 per cent. El nombre d'estudiants becats amb beques salaris és de l'11 i mig per cent. I sap per què? Perquè les condicions que es fixen a l'Estat en matèria de renda no tenen res a veure amb les necessitats i amb el cost de la vida que hi ha en aquest país. Si fos d'aquesta manera, Catalunya podria tenir més de set mil estudiants becats dels que té ara en matèria de beques salari.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les accions previstes davant l'anunci de la marxa d'Ercros de Flix]] [[310-00167/11]] Sisena pregunta al Govern, sobre les accions previstes davant l'anunci de la marxa d'Ercros de Flix. Formula la pregunta la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, el passat 31 de gener Ercros anunciava l'ampliació de la planta de clor a Vila-seca, canviant la tecnologia de mercuri per la de membrana per complir amb la Directiva europea. I això volia dir el tancament ja definitiu, anunciat des dels ERO del 2012, al final del 2017 de la planta de Flix de la Ribera d'Ebre, la qual afecta uns cent vint treballadors, més o menys, si comptem directes i indirectes. Però a la planta de Flix, a més de la producció del clor, hi ha també des del 2014 una línia de producció de fosfat bicàlcic, que està operada per Timab Ibèrica –bé, ara Phosphea, és una filial francesa– i que treballa en règim de maquila per a Ercros, però aquesta planta depèn, per produir el fosfat bicàlcic, de l'àcid clorhídric residual i que surti a un preu barat. Llavors, les meves preguntes, conseller, són diverses. La primera: sap el Govern si continuarà segur la línia de producció de fosfat bicàlcic a Flix? Dos: sap el Govern quins compromisos està disposada a adquirir Ercros perquè continuï la producció de fosfat amb relació a tot el tema de l'àcid clorhídric residual? Tres: la seva Direcció General d'Indústria està realitzant alguna acció de mediació o facilitació entre Ercros i Covestro? Parlant de Covestro, que aquí hem tingut compareixences..., perquè Covestro va anunciar un hub d'àcid clorhídric al complex de Tarragona, i, per tant, aquí hi ha un desllorigador d'aquesta problemàtica. I quatre: quan té previst, la seva Direcció General d'Indústria, realitzar la reunió anunciada per al mes de novembre passat entre la Direcció General d'Indústria i l'empresa Timab Ibèrica per saber realment si continua o no la producció del fosfat bicàlcic? Perquè, conseller, d'això en depèn la desertització de Flix a nivell industrial, i pensem que és una comarca que ens quedaríem..., bé, de vint-i-tres mil habitants, que acabaria sent una comarca amb una nuclear. Moltes gràcies, conseller. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Sí; gràcies, senyora diputada. Com vostè ha dit, al complex d'Ercros, de Flix, hi treballen uns 110 treballadors: 65 estan fent la producció de clor i 45 estan treballant a maquila per l'empresa Timab per fer fosfat bicàlcic. Què fan? Aquest fosfat bicàlcic, d'on prové? Prové de la planta de Covestro. L'àcid clorhídric prové de la planta de Covestro que té a Tarragona, es passa a Flix i, a partir d'aquí, es fa aquesta producció. Doncs, a les seves quatre preguntes li responc a totes afirmativament. Hem parlat amb Timab, hem parlat amb Covestro, estem negociant amb Ercros i Covestro i estem buscant totes aquelles solucions que ens permetin que hi hagi possibilitats per garantir la continuïtat d'aquests treballadors en aquesta planta de producció de fosfat bicàlcic.
Moltes gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
En trenta segons... Me n'alegro molt que hagin parlat amb ells. Per tant, vostès ens poden garantir que la planta de fosfat bicàlcic continuarà a Flix, i, per tant..., i que..., ja que m'ha contestat a tot que sí, ara aprofito i li obro una altra pregunta: com que sé que hi ha les reunions per als temes de reindustrialització de Flix, que es reuneixen cada dos mesos amb la consultora, l'ajuntament, etcètera, si tenim alguna novetat o podem anunciar alguna nova implantació industrial a Flix, i..., bé, que beneficiaria a tota la comarca. Gràcies.
Té la paraula el conseller.
Des del Govern estem fent tot el possible per garantir que aquests quaranta-cinc llocs de treball continuïn en el futur, i ho estem fent des de tots els àmbits: des de l'àmbit industrial, intentant fer replantejar a Covestro determinades decisions preses perquè puguin portar l'àcid clorhídric cap a Flix; també ho estem fent amb altres departaments de la Generalitat, perquè pugui ser factible la continuïtat d'aquesta producció. Perquè sigui factible la continuïtat d'aquesta producció, no només depèn del preu de l'àcid clorhídric, sinó que també depèn que hi hagi gas o no hi hagi gas, o depèn de determinades taxes que es paguen o que hi són per a l'ús, per exemple, de l'aigua o amb els residus. Ho estem treballant, i la voluntat del Govern és la de procurar que aquesta ocupació es continuï mantenint. Pel que fa a la segona pregunta, sí, estem treballant. Estem treballant l'ajuntament, el Govern i l'empresa encarregada de buscar projectes empresarials perquè n'hi hagi. És veritat que de vegades tenim més dificultats..., hi ha possibilitats. De vegades, tenim més dificultats de les previstes. Per exemple, hi havia un projecte d'inversió en bateries elèctriques que..., després de tot el suport que el Govern espanyol vol donar al cotxe elèctric, que és nul, i amb tots els obstacles, això evidentment també perjudica la implantació de determinades implantacions i determinats negocis a la Ribera d'Ebre.
Conseller, ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre la política fiscal]] [[310-00165/11]] Setena pregunta al Govern, sobre la política fiscal. Formula la pregunta el senyor Fernando de Páramo, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Señor Junqueras, todos hemos escuchado las declaraciones del señor Vidal respecto a lo que han hecho ustedes con los datos de todos los catalanes, ¿puede afirmar hoy, en sede parlamentària, que el señor Vidal miente? ¿Sí o no?
Gràcies, senyor De Páramo. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Senyor De Páramo, ens hem explicat moltes vegades. És un plaer tenir l'oportunitat de tornar-li a dir que la nostra feina és una feina que consisteix en fer tot el que hem de fer i fer-ho amb tota la precisió possible. Estic convençut que s'entén perfectament el que li he contestat. Gràcies. [[Remor de veus.]]
Gràcies, vicepresident. Té la paraula el senyor De Páramo.
Qué poco cuesta contestar una pregunta con «sí o «no. Artur Mas: «Hay cosas que, no siendo mentira, hay que explicarlas de otra forma. Señor Junqueras, usted mismo: «El señor Vidal se ha explicado muy mal. Han tenido ustedes tiempo para desmentir al señor Vidal, porque estas revelaciones las estuvo haciendo durante tres meses, en once conferencias abiertas al público, en espacios municipales, publicitadas en televisiones y en redes sociales. Y pregunto: ¿Nadie de los suyos levantó la mano en una de esas conferencias y dijo: «Oiga, que el señor Vidal está mintiendo? ¿Nadie? Si el señor Vidal ha estado tres meses en once conferencias abiertas al público acusándoles de este delito, ¿nadie del Gobierno dijo: «Vamos a denunciar al señor Vidal, que está mintiendo? ¿No será que al señor Vidal, entre mentira y mentira, se le ha escapado alguna verdad? Se han acostumbrado ustedes al doble juego, porque dicen que desobedecen al Tribunal Constitucional, pero después dicen que no sabían que estaban desobedeciendo. Dicen que vamos a ser independientes, pero después dicen a los inversores que el FLA está garantizado. Van ustedes de revolucionarios, pero luego no se atreven a dar la cara en el Parlament cuando alguno de sus compañeros de partido se va de la lengua. Sean valientes. Sean valientes y digan..., lo mismo que dicen en sus actos de Esquerra, díganlo también en sede parlamentaria. Sean valientes. Intente contestarme con «sí o «no. No lo ha hecho en la primera pregunta. Yo lo voy a intentar: ¿Van a enviar cartas a empresas y ciudadanos para que paguen sus impuestos a la agencia catalana? ¿Lo van a hacer, como decía el señor Vidal? ¿Qué van a hacer con los que no les sigan el juego y quieran seguir cumpliendo con la legalidad? ¿Qué van a hacer con ellos? ¿Les van a presionar también como hacen con los funcionarios y como hacen con los jueces? Miren, jugando a los espías con los datos de todos, presionando a funcionarios, presionando a los jueces, sedes embargadas por corrupción, 3 per cent, Palau, corrupción, corrupción, corrupción y corrupción. Sí. Están haciendo todo eso ahora. ¿Qué no harán ustedes en su república catalana a medida, con todo lo que están haciendo ya? Miren, lo bueno de todo esto es que por fin se les ha visto el plumero. Y hoy, con las intervenciones que han tenido, les he visto sufrir –realmente, se lo digo– para explicar todas las cosas que son inexplicables. El tiempo se les acaba, y lo que ustedes niegan hoy y lo que usted niega hoy, también lo negaban con Banca Catalana, también lo negaban con el 3 per cent; pero al final la verdad siempre llega, y en unos meses la conoceremos también. ¿Qué hará usted, señor Junqueras...
Senyor De Páramo...
...cuando sepamos la verdad del señor Vidal?
...ha exhaurit el temps. [[Veus de fons.]] Respon el vicepresident del Govern.
Gràcies, presidenta. Senyor De Páramo, estic content de que es preocupi per si hem patit o no hem patit, però no s'hi ha fixat bé, o no ho ha vist bé, perquè, en tot cas, de patiment, em sembla que no en reflecteixo gens. Ha fet una escudella barrejada extraordinària, i tan extraordinària i tan exagerada que, llavors, és molt fàcil de respondre. I espero que vostè accepti que jo li doni les respostes que cregui oportunes i no que me les vulgui dictar vostè. I jo, amb el cas Banca Catalana? Però què..., però què diu? [[Rialles i alguns aplaudiments.]] Però..., on arribarem? O què...? Què barreja, aquí? –i és molt respectable, eh?, que tothom barregi el que vulgui. La nostra posició és molt clara, i l'expliquem, i és un plaer tornar-la a explicar aquí. Fem una feina molt ben feta, molt rigorosa, de desplegament de l'agència tributària, tant pel que fa al nombre de personal com pel nombre d'oficines. Hem inaugurat una oficina nova, que vostè sap que cobrirà la zona de Barcelona nord, del Barcelonès nord, Badalona, Santa Coloma de Gramenet, Sant Adrià del Besòs. N'obrirem catorze més fins a l'1 de setembre. A més a més, despleguem tot un nou programa informàtic, que és l'e-SPRIU, que és un programa que és capaç de gestionar impostos de caràcter massiu, impostos de caràcter periòdic, impostos que afecten a grans censos. Jo crec que vostè n'hauria d'estar content, d'això, si no s'ho mirés amb aquest apriorisme ideològic de que li sembla tot molt malament, tot el que fem, si s'ho mirés des d'una perspectiva de ciutadà, de contribuent, haurien d'estar-ne satisfet. Perquè això, precisament, és el que contribueix a que puguem seguir aixecant el frau, per exemple, de 170 milions d'euros. Que no n'està content, d'això? Que no està satisfet de que nosaltres fem aquesta feina i que la fem molt millor del que la fan d'altres? Doncs..., escolti, i si els altres la fessin molt millor, nosaltres ho celebraríem; n'estaríem encantats. Perquè nosaltres el que volem és posar els millors instruments, les millors eines, els millors professionals al servei de la ciutadania d'aquest país. O és que vostè està insinuant que els treballadors, les persones que estan vinculades a aquesta agència tributària fan alguna cosa mal feta? Per l'amor de Déu, clar que no, clar que no la fan mal feta. Al contrari, hi insisteixo, nosaltres fem tot el que hem de fer, ho fem com ho hem de fer, i li garantim que continuarem fent-ho en el futur, tot allò que hem de fer. I aquests relats apocalíptics que els agraden tant d'explicar s'ajusten molt poc a la realitat, diguem-ne –entre altres coses, perquè l'Apocalipsi va estar escrita molt després de la vida de Jesús–, per tant, escolti, l'apocalipsi no hi és i no hi serà.
Vicepresident...
I farem la feina ben feta...
Vicepresident, ha exhaurit el temps.
...i tal com toca... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al vicepresident i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Vuitena pregunta al Govern... [[Pregunta al Govern sobre la situació de l'Administració de justícia a Catalunya]] [[310-00166/11]] ...sobre la situació de l'Administració de justícia. Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Conseller Mundó, el presidente Puigdemont, el día 28 de septiembre de este año, en el debate de la cuestión de confianza, hablando de los trabajos que está realizando su Gobierno para la desconexión, dijo que se trabajaba en centenares de medidas concretas en el ámbito de la justicia, en su ámbito, y que los trabajos se presentarán en el momento políticamente oportuno. Eso, el presidente. El señor Carles Viver i Pi-Sunyer, que, como sabe, trabaja en una oscura oficina, pero cobra lo mismo que usted y no sabemos muy bien qué es lo que hace, dijo: «Sería un suicidio explicar los trabajos que realiza la Generalitat para iniciar la independencia; sería un suicidio. Y usted, este agosto, en la Universidad Catalana d'Estiu, dijo: «El Govern treballa per articular els mecanismes necessaris perquè en el moment de la desconnexió els serveis puguin funcionar. Y usted dijo: «Sería poco hábil explicar qué se está haciendo, porque esto no haría más que incrementar la judicialización del Estado, etcétera. Algo habrá cuando usted piensa que, si habla, van a intervenir los jueces. Eso lo dice usted, no nosotros. Mire, se ve que el señor..., el juez Vidal ha sido poco hábil, o ha cometido un suicidio político, o ha hablado en un momento inoportuno políticamente, pero ha dicho que hay ochocientos un jueces que saben ustedes qué comparten, si comparten sus sueños y sus ideales –han hecho un trabajo de campo–, saben quiénes abrirán los juzgados el día después, han hablado con abogados para sustituirlos... Yo le digo a usted: no lo ha aclarado. Usted ha dicho: «Otros hacen listas. Yo le he dicho, yo le pregunto: ¿Es verdad lo que dice el señor Vidal o miente? ¿Sí o no? Como ha dicho el señor Junqueras, que él no ha respondido, hágalo usted; responda usted, el señor Junqueras no lo ha hecho. Y si no son estos los trabajos que ustedes están realizando, ¿qué trabajos están haciendo?
Gràcies, senyor Carrizosa. Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Doncs, en la tercera oportunitat que tenen d'intervenir en aquesta cambra, vostès ens tornen a exhibir aquells temes que interessen a la gent. Una vegada més [[aplaudiments]] , insistint en el que ja saben. Saben perfectament quina és la posició amb relació al que ha explicat el senyor Vidal. El senyor Vidal no representa el Govern ni expressa les opinions del Govern, i, per tant, aquelles expressions del senyor Vidal serà el senyor Vidal qui les hagi d'aclarir. El que fa el Govern i el que fa el Departament de Justícia és fer la feina ben feta i posar l'Administració de justícia a punt; uns deures que estan pendents de fa dècades, uns deures que ens comprometen a tots. I, per tant, continuarem treballant explicant les coses. I, és evident, qualsevol oportunitat, qualsevol expressió, serveix per fer-nos dir allò que no hem dit ni pensem ni fem. I continuen parlant de llistes com si això fos veritat. Vostè ho pot repetir mil vegades, però l'hi torno a dir, per si no li hagués quedat clar: l'única llista de jutges que hem vist a Catalunya és la que va fer un diari editat a Madrid assenyalant trenta-tres jutges per pensar com pensen, i publicant les fotos de la base de dades del DNI de la Policia Nacional. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gracias, señora presidenta. Señor Mundó, son ustedes un gobierno fotofóbico, tienen fobia a la luz, a la claridad [[remor de veus]] , a la transparencia. Ustedes no explican nada nunca. Lo que está ocurriendo en Cataluña es inaudito. Usted no quiso ir a unas oposiciones, quiere seguir con el personal interino para la Administración de justicia porque no quiere que venga gente de fuera. Ustedes están intentando hacer una administración de justicia a su medida, señor Mundó, y lo hacen subrepticiamente, lo hacen escondidos. Y eso, señor Mundó, nosotros no lo podemos...
Senyor Carrizosa...
...consentir. Niegue o afirme.
...ha exhaurit el temps. Respon el conseller. [[La presidenta riu.]]
Perdó. [[Rialles.]] Disculpi, presidenta. Vostè ja veig que fa bona aquella màxima que repetir una mentida mil vegades es deu pensar que la converteix en veritat. Doncs, ho sento: una mentida repetida mil vegades és mil vegades mentida. Si vostè està tan preocupat pel que passa a l'Administració de justícia a Catalunya i creu que cal avançar en ajudar a descol·lapsar alguns jutjats, ajudi'ns a fer-ho possible. Per exemple, sap que des de l'any 2010 no es crea ni un sol jutjat a Catalunya? Ho sap? Sap qui té avui l'obligació de crear jutjats? És el Ministeri de Justícia. A Catalunya tenim deu jutges i mig per cada cent mil habitants, quan la mitjana de l'Estat són onze jutges i mig. Només que ens situéssim a la mitjana de jutges que té l'Estat espanyol, només que Catalunya tingués onze jutges i mig per cada cent mil habitants, tindríem setanta jutjats més a Catalunya, que sens dubte contribuirien molt a fer possible una descongestió dels jutjats. Això és el que veritablement interessa a la gent, que l'Administració de justícia funcioni; no que aprofitin aquest Parlament com si fos el Club de la comedia per fer espots publicitaris insistint en coses que saben perfectament que són mentida. Presenti'm un sol jutge a qui se li hagi preguntat què pensa o quina és la seva opinió política sobre el que està passant a Catalunya; presenti-me'n un de sol. Jo n'hi puc presentar trenta-tres que han estat assenyalats en un diari per pensar com pensen. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les dades tributàries dels catalans que té la Generalitat]] [[310-00172/11]] Novena pregunta al Govern, sobre les dades tributàries dels catalans que té la Generalitat. Formula la pregunta el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Segons el senyor Santi Vidal, la Generalitat ha recollit les dades fiscals dels catalans de manera il·legal. Vostè s'ha negat a contradir-lo i ha dit simplement que no es va explicar bé. Deu ser contagiós, perquè és evident que vostè avui tampoc; però no perdem l'esperança. Va dir o no la veritat el senyor Vidal? Contesti «sí o «no, ja que li agraden tant els referèndums. [[Rialles.]]
Gràcies, senyor Fernández. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
M'agraden aproximadament igual que a vostè, que n'ha fet per l'OTAN, per la constitució europea, per l'Estatut d'autonomia, per la Constitució espanyola; per tant, més o menys –més o menys–, igual que a vostè. Per cert, avui veig que l'originalitat no brilla..., per la seva presència, diguem-ne, eh?, i que tots pregunten el mateix. I jo els hi agraeixo una altra vegada, perquè és un plaer poder-los-hi tornar a explicar exactament què és allò que fem, eh? Vostè em vol dictar la resposta i la meva resposta ha de ser una resposta caracteritzada per un cert rigor. Quina és la feina que fem? La feina que fem és desplegar aquestes oficines, una que ja hem desplegat, que s'afegeix a les que ja tenim, catorze més que es desplegaran abans de l'1 de setembre, més totes aquelles que són compartides amb altres administracions que també tenen responsabilitats tributàries, i els convenis amb aquelles administracions amb els quals nosaltres no tindrem una oficina compartida, però fent servir aquelles oficines que ja existeixen ens permetrà una atenció als ciutadans de 168 punts en total. Doncs, és bo o no és bo? Sí que és bo. Per tant, què és el que farem? Continuar treballant. I vostès, mentrestant, poden seguir amb el seu monotema.
Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. La revolució dels somriures s'ha acabat. Els senyors, en els darrers dies, Vidal i Artur Mas ja han explicat, han confessat, la Catalunya que estan dissenyant. Ja ho sabíem, alguns. És una Catalunya on els governants, vostès, no estan sotmesos a la llei perquè diuen que el poble els ha votat; en canvi, els particulars no només sí que estan sotmesos a la llei, sinó que poden formar part de llistats de bons i de dolents i, a més, poden veure les seves dades personals vulnerades. És la definició de manual d'un estat policial, aquest és el seu estat propi; no propi dels catalans, sinó estat policial propi de la seva propietat particular. Evidentment, per fer una operació política totalitària d'aquesta envergadura a l'Europa civilitzada del segle XXI calia algú especial, no podia entrar-hi qualsevol, necessitaven fitxar en Santiago Vidal, suspès l'any 2015 pel Consell General del Poder Judicial per greus irregularitats –suspensió que evidentment, per descomptat, vostès van qualificar immediatament d'atac a la democràcia. Vostès el van presentar com a fitxatge a bombo i plateret. Cito textualment: «Com a gran arquitecte constitucional, «visionari expert, «gran intel·lectual català; i en una de les seves conferències fins i tot van dir: «El més llest d'entre tots nosaltres. [[Rialles.]] Destaco aquesta perquè, segons aquell presentador, el segon més llest era vostè, no t'ho perdis. [[Rialles.]] Ara en reneguen –ara en reneguen–, diuen que és megalòman, però l'han porta de bolos, de gira, rient-li totes les gràcies durant mesos, i la cosa no té cap gràcia, és molt seriosa. El fiscal general de l'Estat ha obert una investigació per possibles vulneracions de drets dels ciutadans; el fiscal superior de Catalunya ha obert diligències prèvies per possible comissió de diversos fets delictius, i vostè simplement continua dient que es va explicar malament. En definitiva, va dir o no la veritat el senyor Santiago Vidal? Contesti per dignitat, aquesta dignitat que tant reclamen per a vostès però que la neguen a milions de catalans només pel fet de no ser separatistes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fernández. Té la paraula el vicepresident del Govern.
Bé, em sento obligat, atesa la referència de caràcter personal, si és que es va produir en aquests termes, a desmentir-ho absolutament, eh? Si algú va dir que jo era el segon més llest és evident que es va equivocar, és evident, perquè aquí n'hi han molts que són molt més llestos que jo, òbviament, vostè entre ells, diguem-ne, no? [[Aplaudiments.]] Per tant, escolti, nosaltres li hem explicat, si vol li tornarem a explicar, segur que tindrem ocasió de tornar-li a explicar reiteradament, perquè vostès ens faran el favor de tornar-nos-ho a preguntar, i els era absolutament indiferent allò que nosaltres els expliquem. Per tant, escolti, vostè creu que la revolució dels somriures s'ha acabat, no ho sé. En tot cas, en el meu cas el que es produeix no sé si és una revolució o no, però és un cert riure una mica franc, sincer i que vol ser simpàtic. Escolti, pregunti-ho tantes vegades com vulgui, nosaltres ens explicarem. Avui ho hem fet reiteradament, ja portem unes quantes preguntes sobre aquesta qüestió, ho farem també la setmana que ve i li tornarem a explicar tota la feina que fem, la bona feina que estem fent, que és bona per a tothom, també per a vostè, perquè disposar d'una bona agència tributària és una qüestió cabdal per garantir els serveis públics del nostre país, per impulsar el creixement econòmic, per redistribuir la renda, per fer una societat més justa, una societat més eficaç, i això és el que fem cada dia, i cada vegada que ens ho preguntin, nosaltres aprofitarem per tornar-ho a explicar. Moltes gràcies.
Desena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures previstes pel Govern per a afrontar el repte de l'acollida de refugiats i la defensa dels drets humans]] [[317-00111/11]] Formula la pregunta el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. President, en el nostre món proliferen els murs, no per a les mercaderies ni per al capital financer, que campen lliurement en el marc de la globalització, sinó per a les persones, malauradament. El capitalisme genera desigualtats i les potències econòmiques i militars generen guerres extractivistes i tot seguit construeixen murs per impedir que les víctimes en puguin fugir; murs a la frontera entre els Estats Units i Mèxic, a Calais, al llarg de la Mediterrània, a les fronteres turques, entre d'altres. La Unió Europea ha fracassat en les seves utopies de territori d'acollida i participa en la construcció o legitimació d'aquests murs mentre n'enlaira d'interiors mitjançant el racisme i la xenofòbia. President, com el seu Govern encara aquest repte, tant pel que fa a la seva política i aliances exteriors com pel que fa a les seves polítiques d'acollida i inclusió d'immigrants econòmics i refugiades? Es planteja també la unilateralitat i, si escau, fins i tot la desobediència per tal de superar les polítiques sens dubte regressives de l'Estat espanyol en aquestes matèries?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, efectivament, nosaltres som d'aquells que es van alegrar quan va caure el mur de Berlin, i ens alegrarem que caiguin tots aquests murs que vostè ha assenyalat, que vostè ha assenyalat encertadament, estan impedint que persones puguin tenir dret a un dret bàsic, que és el dret a la vida i a tenir la possibilitat de fer possible el seu projecte de vida i el seu projecte professional. Com encarem aquest desafiament? Com ja ho ha explicat la consellera Bassa, com ja ho ha acreditat aquest Govern i com ho farem tantes vegades que calgui, amb un compromís absolut, irrenunciable, compartint aquest compromís amb els actors també de la societat civil que ajuden a tirar-lo endavant i plantant-nos davant dels incompliments de l'Estat o de la negligència de l'Estat a assumir aquella responsabilitat que té encomanada encara com a Estat per acollir dignament els refugiats.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Gràcies, president, per la seva resposta. Tanmateix, volem assenyalar algunes preocupacions que per nosaltres també són molt centrals en aquests moments. Pel que fa als murs interiors, ens preocupen especialment els que alguns, com per exemple el senyor Albiol, intenten construir en les nostres viles i ciutats –que, sigui dit de pas, nosaltres ens afanyem a enderrocar tan aviat com podem i tenim l'oportunitat– i que serveixen de talaia posteriorment per a la islamofòbia, el racisme i la xenofòbia. N'hem tingut, malauradament, casos molt recents. Sobre els murs exteriors, permeti'm que li assenyali que ens preocupa la seva proliferació i expansió sota l'impuls del nou president dels Estats Units o, per exemple, en el cas de l'Estat d'Israel, pel que fa al cas de Palestina. Té i tindrà el seu Govern en compte aquestes realitats de cara a definir les seves aliances polítiques i econòmiques, tant transatlàntiques com mediterrànies, per tal de garantir que el nostre país i la futura república, que volem inclusiva i d'acollida, restin clarament posicionats a la defensa dels drets humans i dels drets col·lectius dels pobles?
Moltes gràcies, senyor Riera. Té la paraula el president de la Generalitat.
Naturalment, senyor diputat, estem absolutament en contra de tots aquells que fomentin murs interiors al nostre país i tots aquells que, a més a més, frivolitzin amb la idea que es pot aixecar una societat o es pot bastir una societat generant diferències per raons de creences, per raons de raça, per raons de gustos, per raons de procedència, per mil i una raons que tristament n'hem vist massa exemples, com en determinats àmbits això pot proliferar, i sabem quines són les conseqüències d'abaixar la guàrdia. Això es fa cada dia; tenim polítiques, n'hem d'estar orgullosos, d'aquestes polítiques. Tenim actors sobre el territori que fan una feina impagable, tant a l'escola com als ajuntaments com al carrer. Tenim resultats, perquè amb els índexs d'immigració que tenim crec que podem sentir-nos una societat convivencial, però, alerta, això cada dia s'ha d'edificar, perquè sabem que n'hi ha que desconstrueixen cada dia i n'hi ha que fan, amb la seva política, posen en risc conquestes que són molt dures i difícils d'aconseguir. Contra això no abaixarem mai la guàrdia. I això té a veure amb quin és el capteniment o el compromís d'un govern davant dels drets humans i, per tant, de denúncia quan aquests drets humans són trepitjats a casa o són trepitjats fora de casa. I per tant d'estendre la mà a tots aquells països que estan fent un esforç important, especialment a Europa, i deixi'm posar en valor, malgrat totes les mancances, malgrat tots els incompliments i malgrat moltes vergonyes que encara ens fa passar Europa, gràcies a Europa, també, especialment als països que estenen la mà i que saben que malgrat les diferències polítiques, que malgrat les diferències geogràfiques, la fraternitat entre els éssers humans és clau per garantir un planeta...
President...
...sostenible i en pau.
...ha exhaurit el temps. Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els motius pels quals el Govern no ha presentat cap denúncia per calúmnies contra l'exsenador Santiago Vidal arran de les seves declaracions sobre l'obtenció de manera il·legal de dades fiscals]] [[317-00115/11]] Onzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari del Popular de Catalunya.
Gràcies, senyor president. A través de l'exsenador Vidal hem conegut que els ha estat acusant d'atemptar el seu Govern, d'atemptar en contra de la intimitat dels catalans, de tenir-nos a tots fitxats i d'obtenir dades fiscals de manera il·legal. Això, sent independentistes o no, creiem que és inadmissible i és un escàndol per a qualsevol demòcrata. La meva pregunta, senyor president, és molt concreta: si aquestes afirmacions són falses, per què no presenten una denúncia en contra del senyor Vidal per calúmnies i difamacions?
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, senyor Albiol, entre altres coses perquè el senyor Vidal ja ha assumit la seva responsabilitat i, per cert, en un temps rècord, i avui aquest senyor ja no és senador. Tant de bo tots aquells càrrecs públics que s'excedeixen en les seves manifestacions tinguessin la coherència del gest que ha tingut el senyor Vidal de dimitir en vint-i-quatre hores de diferència. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Té la paraula el senyor García.
Senyor president, les acusacions al senyor Vidal no són merament una referència política amb conseqüències polítiques; l'estan acusant de cometre un delicte i, per tant, si està falsejant la realitat el que ha de fer vostè com a president de la Generalitat és presentar una denúncia pel bé i per la tranquil·litat de tots els catalans. Si no ho fa, algun motiu deu tenir, perquè ara resultarà que el senyor Vidal és un il·luminat, eh?, és un il·luminat quan vostès, concretament el senyor Artur Mas, el va fitxar, el va posar en nòmina de la Generalitat de Catalunya per redactar aquesta famosa constitució. Senyor president, tot aquest afer el que ha demostrat, ha posat en evidència és la verdadera cara del seu anomenat «procés, un procés que tracta els catalans com si fóssim menors d'edat, un procés que fa llistes... Sí, senyor Turull, fa llistes. Fa llistes de jutges que són amics i que es podran quedar després de la independència i els que hauran de marxar [[alguns aplaudiments]] , deia el senyor Vidal. Fa llistes d'aquells funcionaris que estan disposats a anar tocar les palmes a la romeria que van organitzar el passat dilluns, i aquells que no han anat a tocar les palmes al president Artur Mas, i aquests, doncs, evidentment, bonament identificats. Per tant, sí, són molt donats vostès a fer llistes, però des del Partit Popular els demanaríem que si tant els agrada fer llistes de catalans...
Si us plau, silenci.
...entre bons i dolents, que es preocupin de les llistes que de debò són les importants, i són les d'aquells de centenars de catalans que estan en llista d'espera dels hospitals; d'aquells catalans que no poden ser atesos en unes condiciones mínimes perquè hi han plantes dels hospitals que estan tancades i els han d'atendre en els passadissos, en lliteres, allà tirats com si fossin qualsevol cosa. Les llistes dels nens de Catalunya que no poden estudiar en condicions en una escola, que estan estudiant en barracots. Preocupi's d'aquestes llistes, que són les importants, i centri's en les que són les prioritats reals de Catalunya. Per tant, senyor president, el que li demanen és que es dediqui a treballar...
Senyor...
...i deixi de provocar...
Senyor García Albiol, ha exhaurit el temps.
...un conflicte polític i social a Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyor Albiol, si haguéssim de posicionar-nos cada vegada que algú ens acusa de fer un delicte, no donaríem per advocats, entre d'altres coses perquè cada dia, en premsa i líders polítics, alguns del seu partit, ens acusen de delictes greus, per exemple de sedició, per exemple. I per tant, quan passa, a més a més, quan passen coses que vostè no deu considerar que siguin delictes, que és considerar que un president de la Generalitat «mereix un bon afusellament, literalment dit per un ex-alt càrrec del seu Govern, quan passa això, quines coses, els jutges ho arxiven. Per tant, molt d'incentiu i molta confiança no ens desperta. Vostè ha parlat de llistes i ha tingut avui el detall de no esmentar la llista de Schindler, perquè suposo que li ha donat temps de veure la pel·lícula d'ençà que va fer aquella consideració desafortunada i avui mateix. Però, si vol, parlem de llistes; jo en tinc una de molt llarga. Miri, aquesta la porto sempre a sobre; són els quaranta-sis punts. I aquesta és una llista que vostè la deu haver llegit, m'imagino, tot i que el Govern del seu partit prefereix parlar-ne amb la senyora Arrimadas abans que amb vostè, una llista que parla dels problemes que interessen a la gent –que interessen a la gent–, i sobre això no en tenim cap resposta. És més, sí que en tenim una, de resposta; en tenim una resposta que quan jo he dit per activa i per passiva, en públic i en privat, que estic disposat a reunir-me amb el senyor Rajoy, la resposta que rebem és que «sap què?, ja ho deixarem per a després del congres del Partit Popular, perquè és més important el congres del Partit Popular que establir un diàleg amb el president de Catalunya, per parlar de, sí, les coses que afecten els ciutadans de Catalunya, de per què no es paguen les beques a temps, de per què no es donen els diners per a la Llei de la dependència, de per què no es compleixen les previsions d'inversió en infraestructures que impedirien aquests col·lapses de Renfe, que encara aquesta setmana hem tornat a tenir. I de tot això, qui és que no té interès a parlar-ne? És evident, el Govern espanyol no hi té cap interès. Quan vulgui fem totes les llistes que vulgui dels deures pendents que té l'Estat espanyol amb Catalunya, i podríem començar per la disposició addicional tercera de l'Estatut. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment dels pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 i de les disposicions relatives a la demanda de fons estructurals al Govern de l'Estat]] [[317-00112/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Molt honorable, avui és el dia de Vidalàndia. Em permetreu que no faci una incursió en aquest país imaginari, però que, seguint en el registre fantasiós, us pregunti pels pressupostos, que també tenen una bona dosi de fantasia. Mireu, la setmana passada vam acabar de debatre les esmenes i la força parlamentària que dona suport al Govern en va perdre més de mil, algunes molt rellevants. La meva pregunta és aquesta, és doble, una doble pregunta. Primer, el seu Govern complirà amb els pressupostos que s'aprovaran previsiblement d'aquí algunes setmanes quan aquestes esmenes tinguin força de llei? I en segon lloc, el seu Govern compten realment tirar endavant els fons estructurals que va pactar amb la CUP i que suposen demanar finançament al senyor Montoro? Ho dic per si de cas estem al matí votant una llei de desconnexió i al vespre va el senyor Junqueras a demanar fons estructurals al senyor Montoro. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Rabell. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, els pressupostos, si són una fantasia o no, serà responsabilitat del Parlament, que és qui aprova els pressupostos, qui incorpora o no les esmenes que de manera, entenc, responsable els grups parlamentaris formulen havent calculat allò que costen, allò que es promet en el territori i es quantifica i els diners disponibles que té el Govern. Suposo que vostè no m'està dient que en un pressupost al qual vostè segurament votarà en contra..., no li estarà retraient al Govern que després estigui fent exactament allò que vostè ha votat, que és no complir-lo. Evidentment que complirem el pressupost, només faltaria –només faltaria. Ara, complirà vostè amb les seves esmenes? És a dir, si vostès, les esmenes, les introdueixen, votaran a favor del pressupost? Jo els convido a que votin a favor del pressupost.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Rabell.
El compliment de les esmenes implicaria, com a poc, començar per introduir una reforma tributària allí on cal introduir-la: en impost de successions, de donacions, en patrimoni i en el tram català de l'IRPF. Sense intentar fer pagar als que més tenen i contribuir a l'alçada de la seves responsabilitats és impossible complir amb aquest pressupost, ni amb cap –ni amb cap–, ni tenir unes polítiques redistributives. La responsabilitat de complir els pressupostos és del Govern, que els aprovarà. Perquè vostès els aprovaran, però els han d'aprovar, els haurien d'aprovar responsablement. Si no, el que passa, finalment, és que estem parlant de desobediència, i l'única veu o l'única autoritat que vostès desobeiran serà el vot del Parlament de Catalunya, serà el Parlament de Catalunya. Perquè, finalment, en aquests pressupostos vostès ens demanen..., i insisteixo molt en aquest aspecte –insisteixo molt en aquest aspecte–, s'inflen vostès a parlar de desobediència, i ens proposen vostès uns punts estructurals que demanen ser bons minyons amb el Govern espanyol i pregar-li, si us plau –si us plau–, que financi allò que no tenen vostès el coratge i la determinació política d'anar a buscar en les classes més acomodades, que sí haurien de contribuir al finançament dels serveis públics de la Generalitat. Per tant, no facin aquest doble llenguatge, rebel·lia oratòria, indisciplina i gest abrandat en el Parlament, i a l'hora de la veritat –a l'hora de la veritat–, doncs, ser bons minyons amb els qui més tenen, i ser bons minyons, també, pressupostàriament, amb el Govern espanyol. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Veig que vostè insisteix en un terme que quan he tingut l'oportunitat de parlar-ne jo l'he aclarit absolutament. Vostè parlava de «desobediència. Sempre que jo m'he referit a aquest concepte he dit que nosaltres estem per l'obediència a aquest Parlament. Per tant, no comenci a practicar aquesta tàctica que a alguns grups de l'oposició els pot escaure, però no a vostès, que és de repetir una mentida mil vegades perquè es converteixi..., com deia el conseller Mundó, una mentida mil vegades repetida. Aquest Govern és un govern seriós, que va iniciar el seu mandat fent un compromís de fer les coses bé, i que amb el més d'un any que porta, fixi's, tots aquells que auguraven que aquest Govern seria atacat perquè no compliria les lleis, no ho faria bé, no li ha passat res. M'entén? I hem pogut continuar governant i governarem fins al final amb aquest compromís d'obediència, de rectitud, de fer les coses serioses. Nosaltres tenim el deure d'infondre confiança a la gent. Tenim el deure també d'una altra cosa que vaig dir el primer dia, que és: «Ens ocuparem del mentrestant. Li sona, no? El mentrestant nosaltres sí que el farem complir, perquè ens interessa també als catalans d'avui, i això no és incompatible amb desitjar per als catalans d'avui un millor futur per als catalans del demà. I això hauria de ser, per cert, una idea que hauria d'inspirar els partits progressistes. Sobre el compliment de les esmenes, jo..., en fi, el que no és responsable és col·locar unes esmenes i llavors votar en contra del pressupost; això no és responsable. Perquè aleshores no s'està intentant que les esmenes funcionin al servei dels ciutadans, s'està intentant que les esmenes siguin trampes. S'està intentant que les esmenes siguin una nosa perquè el Govern no pugui tirar endavant els seus pressupostos, que són bons. Col·locarem unes esmenes, tantes com siguin possibles, les quantificarem, brutal, ei, i després hi votarem en contra.
President...
I, a més a més, després, quan no compleixin...
...ha exhaurit el temps.
...els direm que no compleixen.
Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les accions fora de la legalitat espanyola fetes o previstes per a afavorir el procés independentista]] [[317-00113/11]] Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, senyor president, és per seguir el fil del senyor Rabell, si s'aproven esmenes que el Govern no vol, l'únic que queda demostrat és que aquest Govern no té majoria en el Parlament, i ja està. [[Alguns aplaudiments.]] Però, el que volia dir-li, el que volia preguntar-li té a veure amb les afirmacions de Santiago Vidal. No perquè me les desmenteixi o no, perquè realment a mi m'importa la seva paraula i la seva paraula en seu parlamentària. I per això li pregunto: el seu Govern ha fet, està fent o pensa fer coses fora de la legalitat espanyola per fer avançar el procés independentista?
Gràcies, senyor Iceta. Té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, vostè s'ha referit a les declaracions del jutge Vidal, de l'exjutge Vidal, de l'exsenador Vidal, que ha estat objecte de moltes preguntes de tots els grups de l'oposició, al Govern, al conseller, al vicepresident, i jo li respondré el mateix. Jo li seré encara més explícit, si convé: aquest Govern no ha obtingut i no obtindrà, mentre jo sigui president, cap dada de manera il·legal i il·lícita. Més clar no es pot dir.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Iceta.
President, jo li agraeixo la precisió, però no li puc agrair la completud, perquè jo he dit si ha fet, si està fent o farà res que se separi de la legalitat espanyola. I, miri, el dubte hi és perquè el seu antecessor ens parlava d'astúcies i d'enganyar l'Estat; ara l'hem escoltat davant d'un tribunal dient que no era conscient d'estar desobeint. Però vostè ha dit: «Faré un referèndum acordat o no. Acordat no serà. I, per tant, li queda l'altra alternativa. I l'altra alternativa, si no hi ha acord..., el referèndum serà il·legal. El seu antecessor diu: «És que jo no era conscient d'estar desobeint, perquè no em van advertir suficientment. Però a vostè sí. Aquesta cambra sí, ha estat advertida suficientment pel Tribunal Constitucional des de la declaració de novembre del 2015. Vostè sí que sap que si s'aproven lleis fora del marc constitucional el tribunal les suspendrà immediatament, vostè sí que sap que si vostè signa una convocatòria de referèndum il·legal el Tribunal Constitucional també la suspendrà. No hi ha una sortida unilateral o il·legal al problema que tenim entre mans i li demano, com ja ho vaig fer en el debat d'investidura, que no situï les institucions catalanes fora de la llei i no juguin també amb la idea de que hi han diverses legalitats. Hi ha una legalitat i el Tribunal Constitucional en darrera instància és el que diu què és legal i què no. No prengui falses dreceres que no porten enlloc o que ens aboquen als tribunals el que hauria de ser una qüestió a resoldre en l'àmbit polític. És veritat que no hi ha hagut el debat necessari, el diàleg necessari entre governs, però encara que vostè considerés que el Govern del PP no vol ni voldrà dialogar, això no l'habilita a saltar-se la llei. Per això vull que vostè digui a aquesta cambra si està disposat a desobeir el Tribunal Constitucional i a prendre decisions que trenquin amb la legalitat. I també m'apresso a dir-li, si no troba alternatives a la desobediència o a la legalitat, si no es veu amb cor de fer les coses d'una altra manera, acabi amb aquesta legislatura estèril i convoqui eleccions perquè els catalans puguin decidir el camí a seguir i que aquest Parlament pugui elegir...
Senyor...
...un altre president. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Crec que el que no ha de fer un parlament és fer futurologia. Anem pas a pas –anem pas a pas. Tenim l'encàrrec d'aquest Parlament, encàrrec vigent, que a vostè no li agrada, però que és vigent i que no està suspès, d'intentar un referèndum acordat amb l'Estat. Abans he apel·lat al diàleg. Jo no el dono per mort, mai, fins al darrer minut. Em sorprèn que vostè ja el doni per mort i que no vulgui dedicar el més mínim esforç a fer possible això que és enormement difícil. Però sap per què és més difícil del que hauria de ser? Perquè grups com vostès no pedalen. Perquè si vostè realment cregués que es pot resoldre el conflicte polític que existeix entre Catalunya i Espanya a través del diàleg, com vostè diu, vostè faria tot el possible, escurant al màxim els racons de la llei –que hi són, i vostès ho saben, perquè n'han estat partícips– per fer possible el que aquest Parlament ha votat i continua sent vigent, i és que hi hagi un acord per celebrar un referèndum. Sobre això hi ha el Pacte Nacional pel Referèndum, al qual els convido que se sumin i que facin sentir també la seva versió, i la seva... Perquè tots junts tindrem molta més força per aconseguir allò que a vegades és poc probable o poc previsible en democràcia, però que acaba passant. Abans el senyor Rabell ha fet referència a com van aconseguir canviar unes polítiques en l'àmbit del desnonament. I ha parlat..., fins i tot s'ha reivindicat, com un desobedient, per una bona causa, entenc jo. Per tant, en aquest sentit, va posar la desobediència al servei d'una bona causa que va tenir uns resultats i que, gràcies a aquest resultats, avui tenim un marc legislatiu diferent del que teníem, que feia que sent legals unes pràctiques, eren clarament immorals. I tots hem pres consciència que això es podia haver canviat. Per què? Perquè va haver-hi mobilitzacions, perquè va haver-hi gent que no es va resignar. Jo demano que no estiguem resignats, que no posem..., que no fem futurologia sobre el que passarà, ja ho veurem, el que passarà. Vostè em va sentir el dia 28 de setembre en aquest faristol. Crec que vaig ser molt explícit, crec que, del que vaig dir, no se'n pot deduir ni ambigüitat ni manca de coratge. No m'he desdit d'aquella confiança, perquè, entre altres coses, el Parlament em va atorgar la confiança per continuar-ho fent.
Catorzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures preses el darrer any per a erradicar la corrupció a Catalunya]] [[317-00110/11]] Formulada per la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, el último barómetro de la Oficina Antifraude dice que el 83 por ciento de los catalanes consideran la corrupción como un problema grave o muy grave y el 35 por ciento considera que ha aumentado en los últimos años. Teniendo en cuenta esto, ¿qué medidas concretas ha adoptado su Gobierno durante este año para acabar con la corrupción en Cataluña? Gracias.
Gràcies, senyora Arrimadas. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, com vostè és conscient, perquè ho ha vist des del primer dia, aquest Govern s'ha dotat d'un departament específic sobre la transparència. I un departament que treballa a fons i s'ha dotat d'unes pràctiques de transparència que no tenen –no tenen– rival enlloc d'Europa. Gràcies.
Gràcies, president. Té la paraula la senyora Arrimadas.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, usted siempre habla del Departamento de Transparencia y es de todo menos transparente. Fíjese como tiene que ser que la Mesa del Parlament, esa en la que ustedes tienen mayoría, ha reconocido, ayer mismo, amparo a una diputada nuestra ante la negativa del señor Romeva a darnos documentación que le pedíamos. Yo, con todos los respetos, señor Romeva... [[Aplaudiments.]] Con todos los respetos, el señor Romeva hace política como quien miente en un currículum, porque ni es ministro, ni puede hacer asuntos exteriores, ni mucho menos es transparente. Pero dicho esto, usted no puede decir ni una sola medida para luchar contra la corrupción porque no han hecho ninguna. Y usted no quiere hablar de los temas que le incomodan. Hace siete meses pedimos su comparecencia en este Parlament –la suya–, para poder hablar largo y tendido sobre corrupción y todavía la estamos esperando. Hemos pedido su comparecencia para hablar de las declaraciones del juez Vidal y usted ha dicho que se esconde, que no quiere venir a debatir. Solo le noto cómodo hablando del 9-N, pero en Cataluña va a haber más juicios que el del 9-N. Por ejemplo, yo le pregunto: cuando llegue el juicio del cas Palau y del 3 per cent, ¿usted va a hacer una declaración institucional contra la corrupción, como hizo el lunes con el 9-N? ¿Usted va a pedir a los funcionarios que se cojan el día de fiesta para ir a manifestarse a la puerta del juzgado? [[Remor de veus.]] ¿Ustedes van a organizar una performance desde plaça Sant Jaume hasta el tribunal? Mire, la corrupción es un problema muy grave que preocupa a los catalanes. Y ustedes ahora lo que dicen es que es un invento de Madrid, y nadie que diga que la corrupción no existe o que la corrupción no está presente en Cataluña puede luchar contra la corrupción en Cataluña. De hecho, algunos de los que decían «España nos roba, ahora se van a tener que sentar en el banquillo de los acusados precisamente por robar. Yo le pido hoy, señor Puigdemont, que usted se comprometa con todos los catalanes a dar la cara en el Parlament también de los temas que no le gustan; por ejemplo, la corrupción o, por ejemplo, las declaraciones del juez Vidal. Yo sé que usted se ha puesto fecha de caducidad, yo sé que muy probablemente queden pocos meses para esta legislatura y a usted le queden pocos meses de presidente, pero yo le pido que en los meses que le quedan, por favor, que intente representar a todos los catalanes, que no se gaste más dinero y más tiempo de los catalanes en una independencia que no llegará y también, por favor, que dé la cara, incluso en los temas que le incomodan. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Cregui'm que si hagués optat per viure còmodament, no hauria acceptat el càrrec de president. Per tant, no pateixi per la meva comoditat o la meva incomoditat, que està a prova. Miri, la corrupció és una preocupació dels catalans, dels espanyols, dels francesos..., tristament. I la corrupció, malgrat que els governs –gairebé tots– han pres mesures per anar-la erradicant i que avui crec que podem dir –i aquest Govern n'és un exemple– que tenim bones pràctiques, perquè aquest Govern no està sota la llum de cap sospita, malgrat això, és veritat, tanmateix, que la percepció de la ciutadania sobre la corrupció és preocupant. Tan preocupant és com que en l'índex de credibilitat que li mereixen les institucions, l'última de totes sigui justament l'Administració de justícia, per alguna cosa serà –per alguna cosa serà. Naturalment que aquest és un Govern compromès contra la corrupció; com no ho podia ser? Probablement, més que vostès, que vostès no tenen cap problema a fer president de Govern el president d'un partit dels més corruptes de la història d'Espanya; no hi tenen cap problema. I, a més a més, arriben a acords per intentar... [[remor de veus]] , per intentar acabar amb el que en diuen les «portes giratòries, i els han comprat el mantra, però la primera decisió que pren el Govern és col·locar l'ex-director general de la Guàrdia Civil al Consell d'Administració de Red Eléctrica; fixi's, les portes giratòries, si s'han acabat o no s'han acabat. Naturalment, tots aquells casos que aquest Govern..., i que afectin aquest Govern, en què s'hagi hagut de personar o s'hagi de personar o hagi de declarar, aquest Govern ho farà sense cap tipus de dilació; ja ho ha fet quan ha calgut i ho farà si, tristament, li toca fer en el futur. I respondrem d'allò que aquest Govern hagi de respondre, no d'allò que vostès voldrien que respongués, fent passar, diguem-ne, el riu per allà on no pertoca, per veure si així continuen alimentant allò que he intentat explicar en la meva intervenció en la qüestió d'ordre, que és crear aquesta pantalla en què val –en què val tot–, en què, en aquesta pantalla, hi van posant totxanes de desinformació i d'infoxicació per fer creure coses tan salvatges com, per exemple, que a Catalunya l'economia va malament, que a Catalunya les empreses se'n van, que a Catalunya el procés està espantant l'economia. I, justament, creixem dues dècimes per damunt d'Espanya, tenim quatre punts de diferencial d'atur amb relació a Espanya, som la fàbrica de llocs de treball d'Espanya, som líders en exportacions i som líders en inversió estrangera directa. Això és la realitat, però vostès continuen posant totxanes en aquesta paret de desinformació per evitar que la gent s'assabenti del que realment preocupa i ocupa als catalans.
President...
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'afectació del judici a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau per la consulta del 9 de novembre de 2014 en la imatge del país]] [[317-00114/11]] Quinzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, ja ho he dit abans, que avui per força ens volem referir a una qüestió que no pot passar per alt. I ho hem dit: que avui en aquest Ple no hi som tots els que hi hauríem de ser. En el nostre Grup Parlamentari avui no hi ha pogut assistir la diputada Irene Rigau. I no hi ha pogut assistir, per què? Doncs, perquè es troba asseguda al banc dels acusats. I asseguda al banc dels acusats per quin suposat delicte? Doncs, per ajudar a fer possible una consulta als ciutadans de Catalunya; al banc dels acusats, per ser lleial als reiterats mandats d'aquest Parlament; al banc dels acusats, per ser lleial al mandat democràtic de les urnes d'aquelles eleccions que, de 135 diputats, 107 van seure aquí amb el compromís amb els ciutadans que sobre el futur polític de Catalunya serien consultats. Per tot això, que és tan noble, tan coherent i, sobretot, tan democràtic resulta que es troba al banc dels acusats. I com ella, l'expresident Mas, màxim responsable polític d'aquella jornada històrica, i l'exvicepresidenta Joana Ortega. A l'Estat espanyol li hauria de caure la cara de vergonya per aquest episodi, i si no ho fa ara ho farà més endavant. Fer judicis polítics en ple segle XXI en una suposada democràcia no té ni solta ni volta. Li hauria de caure la cara de vergonya, també, per forçar al màxim i al límit que prosperés aquesta querella, en contra del criteri jurídic dels fiscals de Catalunya. Avui un tribunal els jutja a ells, però, com ho hem dit molt aquests dies, ens sentim tots jutjats, tots els que tenim conviccions democràtiques –votem que sí a la independència, votin que no a la independència–, tots aquells que no ens espanten les urnes. Avui els tribunals els jutgen a ells, però la història i el temps jutjaran severament aquesta farsa de judici. Des de Junts pel Sí, ja ho he dit abans, ho reitero ara, aquests episodis de judicialització de la política i de politització de la justícia ens refermen encara més en el nostre compromís a fer-ho bé, a fer-ho més junts, a fer-ho ràpid i a poder culminar el procés. Podran fer les mofes que vulguin de la mobilització, podran parlar de numeritos, podran dir el que vulguin, però si segueixen així estem segurs que un dia miraran i ja no hi serem, perquè haurem marxat i ho haurem fet pacíficament i democràticament. És per tot això, president, que li volem preguntar com i de quina manera creu que afecta el judici d'aquesta setmana a l'expresident Mas, l'exvicepresidenta Ortega i l'exconsellera Irene Rigau...
Senyor Turull...
...pel 9 de novembre...
...ha exhaurit el temps.
...en aquest compte enrere?
Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Turull, té dos tipus d'afectacions. Una, que crec que és negativa per a Espanya, per a la marca Espanya, per a la imatge d'Espanya, pel paper que pot jugar Espanya al món. Perquè enlloc –enlloc–, i, fins i tot, podria dir de països que estan obertament en contra que Catalunya sigui un país independent, enlloc, això és ben vist. No és bo. Quan un estat és incapaç de resoldre per la política el que és un afer polític i envia als jutjats amb intent d'escarni, a més a més, i intent d'enviar un missatge, i alliçonador, per veure si agafen por els que hem de preparar el referèndum, és que és un estat enormement feble en el qual no es pot confiar. I això és dolent per a Espanya. És a dir, el fet que el Govern espanyol tingui la pretensió de convertir-se en interlocutor davant del president dels Estats Units per ser interlocutor amb Europa, amb el nord d'Àfrica, amb l'Orient Mitjà i amb Sud-amèrica quan té a casa, a cinc-cents quilòmetres de distància de Madrid, un afer polític que li crema els dits des de fa més de cinc anys –acreditat i no inventat, real– i és incapaç no de resoldre'l, sinó tan sols de reconèixer-lo com a problema i asseure's en una taula a parlar-ne sense cap condició, demostra que aquest és un estat, hi insisteixo, que té mala peça al teler. Però té un altre tipus d'afectació, que aquesta és la que ha comprovat també la gent que es va manifestar el dilluns donant suport als tres encausats, i és que recorda que aquest és un procés que neix de baix i va cap a dalt. Al revés del que ha fet la transició espanyola, per exemple, que es va fer de dalt cap a baix. Aquest és un procés que mentre hi hagi la gent al costat, que és el que veritablement espanta, que és el que veritablement irrita i per això els principals desqualificatius van a ridiculitzar l'esforç de tanta bona gent... –dient-los que són pallassos, de fet, que fan un numeret i que van a fer de comparses, que si els hem pagat els autobusos, que si els hem pagat els entrepans, deu ser que estan molt acostumats a omplir els mítings a base d'aquest tipus de tàctiques–, quan aquesta gent s'adona, en fi, que el procés és en mans de la ciutadania, és quan aquest procés, diguem-ne, fa respecte. Per això hi dediquen tant de temps, per això hi dediquen tant d'esforç. Si fos una cosa de quatre polítics, si fos una cosa de quatre partits, cregui'm que no li concedirien tanta importància. Deu ser l'únic portaveu avui que no ha parlat del jutge Vidal. Ho celebro. No li concedirien tanta importància. Per què preocupa? Preocupa perquè, justament, com es va demostrar dilluns i tots aquests anys enrere i els que calgui i les vegades que calgui, aquest és un procés que és feliçment en mans de la gent.
President...
Moltes gràcies.
...ha exhaurit el temps. Un cop acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i els contractes]] [[200-00002/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és: debat i votació del dictamen de la comissió sobre el Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i contractes. [[Remor de veus.]] D'acord amb l'article 121.1 del Reglament intervé, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia. [[Remor de veus.]] Gràcies per sortir de pressa i en silenci. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui.
Moltes gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, director de la Comissió de Codificació de Catalunya, president de la Secció d'Obligacions i Contractes, vocals de la Secció d'Obligacions i Contractes i de la Secció d'Harmonització, director general de Dret i Entitats Jurídiques i totes les persones que ens acompanyen avui a la tribuna, també la presidenta de la federació Dincat, senyores i senyors, benvinguts tots al Parlament de Catalunya en un dia que és important. Avui és un dia important per a la història del dret de Catalunya perquè culminem un edifici que hem anat construint col·lectivament durant els últims quinze anys, amb l'esforç de molta gent, des del consens, des de les diferents forces polítiques i amb una implicació molt rellevant de la comunitat jurídica del país. És just agrair, i vull començar per aquí, l'esforç i la determinació que han mostrat tots els consellers de Justícia que m'han precedit, els seus equips, les comissions de justícia de les diferents legislatures en aquest Parlament, la Comissió de Codificació i l'Observatori de Dret Privat de Catalunya. Sense la seva contribució avui seria impossible aprovar el sisè, i últim, llibre del Codi civil de Catalunya. Molt poques generacions tenen l'oportunitat de legislar de nou un codi civil i tots nosaltres ens sentim afortunats d'haver-hi pogut participar. Tenim el convenciment que aquest és un codi que servirà per donar una resposta útil per al present, i també una resposta útil per als reptes de futur. El Codi civil del segle XXI, que és el que avui completem, té les arrels profundes en les institucions catalanes del dret privat que han perviscut al llarg dels segles. I per això també per a aquells que encara s'esforcen a posar en dubte la condició de nació, l'arrelament del dret civil és la prova més evident de que Catalunya és una nació mil·lenària. Aquesta llei és fruit del treball, la dedicació i el rigor dels millors experts que, després de llargues discussions doctrinals, han sabut elaborar un text útil i ponderat amb una qualitat tècnica inqüestionable. En aquest sentit, el fet que un grup parlamentari hagués sol·licitat un dictamen al Consell de Garanties Estatutàries ha servit per constatar la solidesa d'aquesta llei i per esvair qualsevol dubte a tots els diputats d'aquesta cambra, inclosos aquells que van sol·licitar el dictamen. La llei que avui aprovem culmina l'estructura del Codi civil de Catalunya, incorpora tota la legislació vigent en matèria d'obligacions i contractes, comporta la derogació de cinc lleis especials i contribueix a la necessària racionalització i simplificació de l'ordenament jurídic. A partir d'avui només quedarà un darrer esforç per harmonitzar el codi i completar alguns aspectes finals. És important destacar que amb l'aprovació d'aquesta llei substituïm definitivament una norma que ha estat la referència durant molts anys: la Compilació del dret civil de Catalunya de 1960, que va assentar les bases del dret català modern. Vull subratllar aquest fet i agrair la tasca realitzada per una generació d'autèntics savis del dret civil, formada per grans juristes que, amb una visió eminentment pràctica i en un context extraordinàriament hostil, van saber recopilar i modernitzar el nostre dret històric preservant-lo per a les generacions futures. Avui, des de l'agraïment als que ens han precedit en aquesta tasca, certifiquem la defunció de la Compilació de 1960 i celebrem la culminació del Codi civil de Catalunya. Fets els agraïments i subratllada la importància d'una norma tan cabdal per al nostre sistema jurídic, entraré a destacar el contingut principal del llibre sisè, que inclou la definició de l'estructura, una regulació completa dels contractes de compravenda, permuta i mandat i els contractes continguts en les lleis especials. El contracte de compravenda es regula en el capítol primer, el del llibre sisè, i és l'aportació més rellevant del projecte de llei, perquè, com saben, el de compravenda és el contracte civil per excel·lència. Entre els trets més destacats de la regulació que es fa de la compravenda, cal remarcar que s'ofereix una regulació unificada que inclou la compravenda de béns mobles i immobles, i també la compravenda de consum. En aquest àmbit s'ha posat una especial atenció en la normativa de protecció dels consumidors i usuaris i s'ha transposat el contingut de les directives comunitàries en aquesta matèria. Fidels a la tradició jurídica que hem heretat, s'han mantingut, degudament actualitzades, dues figures històriques del dret català com són: la venda a carta de gràcia i la rescissió per lesió. Pel que fa a la compravenda de béns immobles, s'ha regulat respectant la tradició jurídica, però també donant una resposta útil als problemes actuals. En aquest sentit, el projecte de llei incorpora solucions pròpies de la pràctica notarial i registral que busquen oferir més i millors alternatives als compradors; principalment, als compradors d'habitatges. Per posar un exemple, el text incorpora el pacte de finançament per un tercer que permet al comprador deslligar-se del contracte i recuperar les arres si no obté una hipoteca en el termini fixat. També es regula la compravenda d'immobles en construcció o rehabilitació en situació de comunitat, millorant la protecció del dret del comprador que ofereix l'actual legislació estatal. Una altra mesura important del projecte de la nova regulació és la regulació de la institució de la condició resolutòria. Hem volgut recuperar aquesta figura i convertir-la en una alternativa vàlida a la hipoteca, atès que la seva deficient regulació actual l'havia fet caure en desús. Pel que fa al contracte de permuta, s'ha decidit regular-la de forma independent, diferenciant-la de la compravenda i de la cessió de finca d'aprofitament urbanístic a canvi de construcció futura. El capítol segon ofereix una nova regulació molt completa del contracte de mandat que resol diverses qüestions no contemplades en la legislació vigent i que, fins ara, s'havien anat resolent per la via doctrinal i jurisprudencial. En aquest cas, el que regula el llibre sisè és el mandat en sentit estricte, és a dir, el mandat representatiu, que implica la legitimació i l'obligació d'actuar per part del mandatari. D'altra banda, el capítol segon també recull la gestió d'afers aliens que, tot i que no és pròpiament un contracte, necessita unes regles per al cas que no sigui ratificada. De fet, aquesta figura es concep com una institució residual respecte al mandat, atès que la ratificació de la gestió implica l'aplicació de les regles del mandat. Pel que fa als contractes de conreu, inclosos en el capítol tercer, hem establert clarament els drets i les obligacions dels propietaris i dels conreadors, donant plena seguretat jurídica i precisant alguns aspectes vinculats a la problemàtica existent en molts territoris amb relació a les dejeccions ramaderes. En el capítol quart es regulen els contractes aleatoris, entre els quals es troba el violari, o pensió vitalícia, i el contracte d'aliments, que s'ha desenvolupat i actualitzat. Una altra de les novetats que s'incorpora en el capítol quart és el contracte de custòdia del territori. Amb aquest contracte adoptem experiències del dret comparat i donem carta de naturalesa institucional a una modalitat que en aquests moments ja té una certa trajectòria i implantació en el nostre país. La finalitat d'aquest contracte és conservar la biodiversitat, el paisatge i el patrimoni natural i cultural de Catalunya. El capítol cinquè regula els contractes de cooperació, i incorpora la llei de contractes d'integració, de màxima importància en el nostre sector ramader, degudament sistematitzada i actualitzada, especialment pel que fa a la delimitació de les obligacions contractuals i administratives de les parts. Finalment, el capítol sisè està dedicat als contractes de finançament i de garantia. La incorporació més rellevant en aquest àmbit és el contracte de censal, que ens ha de servir per readaptar aquesta institució a la seva finalitat de finançament a llarg termini com a alternativa al préstec. Explicats els principals elements del llibre sisè, vull destacar algunes de les millores introduïdes en altres llibres del Codi civil. Com saben, aquesta llei també servirà per actualitzar els llibres primer, segon, tercer, quart i cinquè, aportant solucions a problemes concrets i incorporant demandes socials, algunes llargament reivindicades, que milloraran la qualitat de vida de tots els ciutadans. Per exemple, d'acord amb la nova llei de jurisdicció voluntària, hem aprofitat l'aprovació del llibre sisè per simplificar algunes qüestions relacionades amb el dret de família i les successions, com l'anomenada «interrogatio in iure, que facilitaran la feina dels operadors jurídics i també de tots els ciutadans. El que pretenem amb aquesta mesura és descarregar els jutjats d'un seguit d'afers en què no existeix pròpiament una controvèrsia que requereixi un pronunciament judicial i simplificar les coses als ciutadans, que podran satisfer les seves necessitats de forma més ràpida i econòmica, no havent d'assumir l'esforç que implica iniciar un procediment judicial. En aquesta mateixa línia hem corregit el greu problema que s'havia generat als jutjats amb els censos. L'anterior modificació legislativa estava carregada de bones intencions però a la pràctica ha suposat una càrrega de treball molt important als tribunals, amb expedients on hi ha centenars de parts implicades. A partir d'ara, oferim alternatives que permetran evitar la via judicial i reduir el col·lapse dels jutjats afectats, assegurant plenes garanties als interessats. Una altra novetat molt rellevant i que té una gran transcendència pràctica, per exemple en la protecció del dret a l'habitatge, és la modificació del llibre cinquè en el sentit de donar més garanties als deutors i consumidors, sobretot de cara a un eventual procediment d'execució hipotecària. El text que avui aprovem determina que la cessió d'un crèdit o préstec hipotecari s'ha de notificar fefaentment al deutor indicant quin és el preu o valor i les condicions essencials de la cessió, essent aquesta una notificació irrenunciable per al deutor. A ningú no se li escapa que aquesta novetat tindrà efectes molt importants en la gestió de paquets hipotecaris per part de grans fons d'inversió, que a partir d'ara no podran executar la propietat hipotecada si abans no s'ha notificat expressament la cessió d'aquest dret al deutor. Aquests són alguns dels molts exemples que serveixen per mesurar l'impacte sobre els ciutadans d'una norma com el Codi civil. També hem aprofitat aquesta iniciativa legislativa per introduir la definició del concepte de masoveria urbana a la Llei del dret a l'habitatge. Com saben, aquesta és una modalitat particular d'arrendament urbà cada cop més estesa a les nostres ciutats. Amb la voluntat de fer un codi civil útil per a les persones i sensible a cada situació, també hem modificat el llibre segon en allò relatiu a la capacitat d'obrar de les persones amb discapacitat. A partir d'ara, cada cop que un jutge decreti una incapacitació judicial haurà d'estar obligat a pronunciar-se expressament sobre el dret de vot de la persona incapacitada. Aquesta és una llarga reivindicació de les entitats que treballen amb persones discapacitades i em satisfà especialment haver-la pogut incorporar al Codi civil de Catalunya. I el que hem de fer és centrar l'interès en la capacitat de les persones i no en les seves discapacitats. Tenint en compte la importància de la mesura, hem acordat, el conjunt de grups, que aquesta part de la llei entri en vigor el proper dia 1 de març. En definitiva, avui acabem la teulada d'un gran edifici que hem construït amb les mans, la feina i el talent de molta gent durant els darrers quinze anys. Vull agrair a tothom l'enorme feina feta. Aquesta és, sense cap mena de dubte, una de les lleis més importants que pot aprovar aquest Parlament. Per alguns potser serà vista com una cosa tècnica i pròpia dels que saben de lleis, però el cert és que té un impacte molt rellevant en la vida de les persones d'aquest país. Vull agrair les esmenes presentades per tots els grups parlamentaris, que en molts casos han servit per millorar i enriquir la llei. Hem fet un esforç molt important per integrar-les en el text, amb l'ànim de reforçar el caràcter col·lectiu d'aquesta obra i preservar l'enorme consens que històricament ha definit el dret civil del nostre país. En aquest sentit, crec que tots ens podem reconèixer i sentir com a nostra la llei que avui aprovarem; per això els demano que hi votin a favor. Acabo reiterant la satisfacció que em genera haver participat en l'elaboració del Codi civil de Catalunya del segle XXI. Aquest és un codi que s'aixeca sobre els fonaments d'una tradició jurídica de molts segles, però que es modernitza per donar resposta als reptes dels ciutadans del segle XXI. Crec honestament que de forma col·lectiva ens en podem sentir molt orgullosos. L'aprovació d'aquesta llei també és un homenatge als excel·lents juristes i professionals del dret que ens han precedit en el temps i que en situacions extraordinàriament difícils van mantenir viu el nostre dret. El text que avui aprovarem també porta la seva empremta. Confiem que tots nosaltres siguem uns dignes hereus d'aquesta tradició. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. A continuació, per presentar els treballs de la comissió, té la paraula el senyor Jordi Orobitg, que en fou ponent relator.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller Mundó, diputades, diputats, també vull fer una salutació especial, com bé ha fet el conseller, a tots aquells que ens acompanyen i que són una part essencial del desenvolupament i la confecció d'aquest projecte, sense la participació dels quals, lògicament, no seria realitat, no? Bé, ho ha expressat bé el conseller; ha dit que avui és un dia important per a tots aquells que creiem en el dret del nostre poble a construir el seu futur mitjançant institucions pròpies, i és ben evident que el dret és una de les estructures fonamentals en les que es fonamenta qualsevol societat i qualsevol estat, no? Amb aquest llibre sisè completem l'estructura normativa en l'àmbit civil. I, per tant, des d'aquest punt de vista ens podríem qualificar com un país normal. Això no hauria estat possible sense la tasca, evidentment, del Departament de Justícia, que és qui ha promogut aquest projecte de llei, però especialment tampoc sense la tasca de la Comissió de Codificació, amb què he tingut la feliç oportunitat, en l'esdevenir d'aquest projecte, de reunir-me, tractar sobre els aspectes fonamentals del projecte de llei i veure la seva voluntat i flexibilitat per mirar d'acollir totes aquelles esmenes que enteníem que tenien la capacitat d'enriquir el text i, en definitiva, ens servien per dotar-nos d'un dret millor al servei dels nostres ciutadans. Crec que també és de rebut que expressi el meu agraïment als ponents de la llei, als representants dels altres grups parlamentaris, que van tenir la deferència, doncs, d'escollir-me com a relator d'aquest projecte de llei en la seva tramitació parlamentària, i els vull esmentar personalment, per tant, així passaran a la història, ni que sigui breument, en la transcripció, en una acta –el senyor Benet Salellas, la senyora Esperanza García, el senyor Coscubiela, la senyora Rosa Maria Ibarra i José María Espejo–, pel fet, hi insisteixo, d'haver confiat en mi per fer de relator d'aquest projecte i, en qualsevol cas, per la seva actitud, cordialitat i capacitat de treball, eh? Ens haurem entès més o menys, però jo crec que hem tingut la capacitat de dialogar i de fer propostes en positiu. I que també, lògicament, també, hem de fer un agraïment especial al personal de la cambra, a la tramitadora, i, en especial, també, a la lletrada, que ens acompanya, a la senyora Imma Folchi, no?, perquè la seva tasca ha estat imprescindible per a la coordinació d'un projecte important, amb un text molt ampli, molt potent i que, lògicament, per aquestes condicions, ha estat subjecte a moltes propostes d'enriquiment, via esmenes, que constatarem aquesta riquesa quan procedim a les votacions, si no ho tinc mal entès, fins a seixanta-cinc, no? Així doncs, si avui és voluntat dels diputats serà definitivament aprovat un projecte de llei que va decaure la passada legislatura, la desena, que ja havia superat un debat a la totalitat, per les esmenes, en aquell cas, del Partit Popular i de Ciutadans, i que ja havia fet un tràmit de compareixences. No obstant això, hem tingut la capacitat i la flexibilitat de fer un nou període de compareixences, passat el tràmit de l'esmena a la totalitat, presentada pel Partit Popular, i ha estat un període de compareixences crec que profitós per a tots els grups i que ha servit també per fer propostes que han millorat el text, no? Hem tingut la capacitat d'incorporar, i ho dic modestament, aquelles esmenes que enriquien el text i que no tenien a veure amb un posicionament estrictament polític que qüestionava la competència d'aquest Parlament per legislar en aquest àmbit. I, per tant, vull indicar que s'han incorporat, han decaigut, pel fet de que s'ha donat resposta a la seva iniciativa, o han estat transaccionades, fins el 16 per cent de les esmenes del Grup Parlamentari de Ciutadans; el 36 per cent de les esmenes del Grup Parlamentari del Partit Socialista; el 62 per cent de les esmenes del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot; el 86 per cent de les esmenes del Grup Parlamentari de la CUP, i el 100 per cent, en aquest cas, de les esmenes proposades pel Grup de Junts pel Sí, no? En el cas del Partit Popular, lògicament, també s'han acceptat algunes esmenes; se n'han transaccionat algunes, poques, però és de rebut que diguem que el seu plantejament era molt bel·ligerant pel que fa a la competència del Parlament per legislar en aquest àmbit, i lògicament no podien tenir acollida en el grup parlamentari que està promovent aquesta iniciativa legislativa en aquest Parlament. Aquest prejudici, tot i que d'una altra manera, també ha estat expressat pel Grup Parlamentari de Ciutadans, i, com bé ha expressat el conseller, en aquest cas es va demanar un dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, que no ha qüestionat en cap cas..., ha acabat concloent que no era qüestionable, com es feia pel Grup de Ciutadans, ni el rigor en la seva tramitació, i, per tant, les esmenes presentades per Junts pel Sí en el tràmit de presentació d'esmenes eren completament lícites i admissibles, i fins i tot han estat, han pogut ser transaccionades –altra cosa ha estat la voluntat dels altres grups parlamentaris de fer ús d'aquest dret o no. Tampoc es qüestiona, hi insisteixo, ni que hagi existit el dret de participació ni tampoc es qüestiona en cap àmbit, ni l'avantatge injust, el contracte de mandat, la gestió d'afers aliens, la permuta, l'adaptació de contractes, a l'empara..., es respecta, en qualsevol cas, a l'empara de l'article 129 de la Llei de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. En definitiva, una norma que surt reforçada per aquest aval del Consell de Garanties Estatutàries, que preveu, com bé ha dit el conseller, novetats importants, no només en la mateixa regulació del contracte de compravenda, incorporant les més modernes directives i la transposició, en aquest cas, de la Unió Europea, però sí que també preveient supòsits nous i innovadors usos d'interès per a la societat, com és la compravenda d'hipoteques titularitzades, la regulació de nous tipus contractuals...
Senyor Orobitg, ha exhaurit el temps.
...–ja acabo, senyora presidenta– i la regulació de la masoveria urbana i també la regulació, en aquest cas, de les dejeccions ramaderes en l'àmbit dels contractes de conreu. En definitiva, amb aquesta llei ens dotem d'una regulació integral del dret civil, moderna, que es fonamenta en institucions històriques, que s'ajusta als estàndards europeus més exigents i que ha de servir al desenvolupament, amb plena seguretat jurídica, també en l'àmbit privat...
Em sap greu, però és que ha exhaurit molt el temps.
...de la república catalana. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Orobitg. Per defensar les esmenes reservades, té la paraula el senyor José María Espejo, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, diputats, diputades, en primer lloc també donar les gràcies al senyor Orobitg per la feina que ha fet de redactor, tot i que..., creo que en realidad el conseller se ha apropiado del trabajo que el Grupo de Junts pel Sí ha hecho, porque ha dicho que hemos modificado el libro segundo, tercero, cuarto... No, creo que eso lo ha hecho el Grupo Parlamentario de Junts pel Sí y no el Gobierno. Creo que usted comparecía en nombre del Gobierno y no en nombre del Grupo Parlamentario de Junts pel Sí. Es que en este proyecto de ley creo que ha habido una cierta confusión de papeles, pero en todo caso yo le reconozco al señor Orobitg el trabajo hecho y la apertura siempre para hablar, todo y que, evidentemente, como el mismo ha dicho, pues no hemos estado de acuerdo en casi nada en lo que se refiere..., en este proyecto, que, por otra parte, él dice que completa la estructura normativa del derecho civil catalán. Hombre, déjeme que le diga, no completa ni siquiera el propio libro sexto, ¿cómo va a completar la estructura del derecho civil catalán si es una ley que regula dos títulos que no tienen ningún redactado? Podemos decir lo que queramos, pero no digamos cosas que no tienen sentido ni se ajustan a la realidad. Miren, desde Ciudadanos, tal como expusimos ya en el debate a la enmienda a la totalidad relativo a este proyecto de ley, la intención nuestra era que con nuestras intervenciones y enmiendas pudiéramos darle un contenido útil y práctico al mismo para la vida de los ciudadanos, que cumpliera, un texto como este, sus principales finalidades, que no son otras que, en primer lugar, reducir las trabas, las dificultades y, en definitiva, los costes que tienen los ciudadanos para contratar, y en segundo lugar, que no se crease un marco normativo confuso, complejo y, a veces, sobrecargado, porque esto último precisamente no facilita una contratación libre y justa entre los ciudadanos, sino que añade trabas y costes a la misma; un marco contradictorio, un marco que puede dificultar, cuando además se hace desde una perspectiva de conflicto competencial, el tráfico jurídico entre los ciudadanos y la interpretación del derecho en los tribunales. También les advertíamos del riesgo de un proyecto que, tal como estaba redactado en un inicio, como en tantos otros ámbitos, no servía a la defensa de los intereses legítimos de los ciudadanos, porque añade en muchos casos a las relaciones civiles entre particulares más complejidad y confusión, a un ordenamiento jurídico ya de por si complejo, salvo excepciones que en este proyecto yo creo que hay que alabar –por ejemplo, el tema al que se ha referido el conseller de las discapacidades–, pero lo necesario en general es que se faciliten y protejan las actividades económicas privadas entre los ciudadanos. Recuerdo que el derecho civil es un derecho entre particulares. La Generalitat tiene muchas competencias en materia de consumo que no ejerce como debiera para proteger a los ciudadanos, frente a los abusos de las grandes empresas y corporaciones. En fin, también nos han explicado..., aparte de todos esos expertos a los que se refería el conseller, que me merecen el mayor de los respetos, ha habido otros expertos en la comisión que han comparecido allá donde han podido comparecer –porque en algunos se nos ha privado a los diputados del derecho a pedir comparecencias–, han expresado también su oposición al proyecto tal y como estaba redactado, incidiendo en algunos de los problemas que podía tener. Pero, bueno, nosotros ya sabemos que esto de los intereses privados, en un proyecto como este, es algo que al Gobierno le interesa poco, porque, como ya hemos visto y se deduce de los discursos que han hecho tanto el señor Orobitg como el conseller, el único objetivo de un proyecto como este –y lo dijo también el señor Llach en su momento– era hacer una ley diferente de la española, no hay otro objetivo que ese: hacer un código civil distinto que el español, una estructura de estado. Esto lo han dicho ustedes, no me lo invento yo; podría suponerlo, aunque no lo hubieran dicho, pero es que además lo han dicho ustedes. Y, además, con el objetivo de aprobarlo a toda costa, lo importante era aprobarlo a toda costa, que no se debatiera... Yo creo que en eso, gente que va a votar incluso a favor del dictamen, yo creo que en eso coincidiríamos: había que aprobarlo, porque ya lleva mucho tiempo, y da igual un poquito como se hagan las cosas; si se violenta el Reglamento del Parlamento, no pasa nada, pero esto hay que aprobarlo. Cuando ustedes se empecinan en trabajar exclusivamente con un objetivo, que es: las estructuras de estado, la separación, separar legislaciones..., se olvidan de que el resultado lo pagan los ciudadanos; lo pagan los ciudadanos con normativas que pueden complicarles la vida, porque después pueden tener un problema competencial importante –un problema competencial importante. En fin, nosotros, como digo, les tendíamos la mano para desencallar el libro sexto, porque nosotros siempre hemos defendido que el derecho civil catalán tiene que desarrollarse, tiene que actualizarse, porque es un marco jurídico importante para el desarrollo de las relaciones civiles entre particulares en Cataluña, pero siempre y cuando el resultado final fuese útil y conforme con el conjunto del ordenamiento jurídico. Y les advertíamos que Ciudadanos no se prestaría con sus votos a la creación de un cuerpo normativo cuyo único objetivo y contenido fuera desplazar el derecho y la normativa del derecho civil común por el mero hecho de su origen. En fin, esto no son posicionamientos ideológicos, los problemas competenciales no son posicionamientos ideológicos. Para ustedes sí, para ustedes son posicionamientos ideológicos, para nosotros no. Para nosotros los problemas competenciales son problemas que después pueden ir a un juzgado y hacer que esta ley no pueda ser aplicada en sus partes incluso buenas, que puedo compartir. ¿Por qué? Porque se han hecho vulnerando la competencia establecida en el Estatuto de autonomía de Cataluña. Eso no es un posicionamiento ideológico, es un posicionamiento jurídico hecho por un jurista, como todos éramos en la ponencia y como es usted también, conseller. Pero yo creo que a ustedes la inseguridad jurídica no les importa. Han instalado a Cataluña, desde que abrazaron todo este... [[Veus de fons.]] Sí, es así, yo tengo esta opinión. Ustedes han instalado a Cataluña en la inseguridad jurídica, y creo que es algo bastante evidente. O sea, no hace falta casi ni que lo argumente, solo hace falta mirar los periódicos, y..., en fin, o escuchar a consellers llamando a los funcionarios a manifestarse ante la puerta del juzgado, o escuchar que tienen una ley de transitoriedad jurídica aquí, debajo del atril, pero que no la quieren sacar... En fin, la inseguridad jurídica en la que han instalado a Cataluña. Todos estos –todos estos– motivos son más que suficientes para el que es evidente que será nuestro voto en sentido negativo. Negativo porque ustedes se han negado desde un inicio a aceptar prácticamente ninguna de nuestras enmiendas, que pretendían hacer el texto compatible con la Constitución y el Estatuto de autonomía, y han perseverado en esa obsesión a la que me refería, con tal, insisto, de que la ley sea distinta a la española, porque esa es para ustedes casi la única virtud de esta norma, y no otra. Igualmente, el conjunto de autoenmiendas... ¿instadas por Junts pel Sí o por el Gobierno? Es que todavía me queda la duda; no lo sé. No lo sé, porque usted las ha asumido como una acción del Gobierno, pero luego las presentó Junts pel Sí; entonces, a mí todavía me queda esta duda. En fin, es que ustedes nos tienen ya acostumbrados al fraude democrático en gran parte de las iniciativas que se llevan a cabo en este Parlament. O se saltan la ley y el reglamento, o dicen tener una ley que no quieren entrar a tramitar, en un ejercicio de transparencia, pero cualquier cosa vale, porque ya, lo que es la vergüenza institucional, yo creo que la han perdido. Ustedes introdujeron con sus..., en fin, con sus diputados de Junts pel Sí –no sé si usted les llamó para que lo introdujeran o cómo...– una serie de enmiendas ómnibus que introducen un contenido, objeto y alcance totalmente diferentes y que desvirtúan lo que presentó el Govern y, además, privando al resto de grupos parlamentarios de la posibilidad de aportar nada: no pudimos pedir comparecencias, enmendar el texto de estas enmiendas... En fin, era un proyecto de ley encubierto dentro de una enmienda. Y por eso, entre otras muchas cosas, presentamos el dictamen, al que se ha referido usted, al Consell de Garanties Estatutàries, que usted afirma que les ha dado la razón en todo. Pues, yo le recomiendo que se lo lea. Y, como no lo ha hecho, se lo voy a leer yo dentro de un rato, una parte que seguro que le va a gustar. Porque en una decisión del Consell de Garanties, en cuyo fondo sí que discrepamos porque se aparta, creemos, de la doctrina constitucional y seguramente sea contradicha en algún momento por el Tribunal Constitucional, tuvo que reconocer, eso sí –que ya es decir–, que ustedes perjudicaron los derechos de las minorías parlamentarias. [[Veus de fons.]] No se lo ha leído, veo que no se lo ha leído. El mismísimo consell lo declaró, pero no se sabe muy bien por qué vino a decir que, bueno, que sí, que se vulneran los derechos, pero que da igual. Yo supongo que [[veus de fons]] ..., sí, ahora le explico, y ya, si no, luego me explica usted aquí por qué dice una cosa y luego dictamina lo contrario. A lo mejor..., en fin, yo, con su forma de argumentar las cosas..., igual es por esto de la politización de la justicia, no lo sé. Yo respeto lo que diga el consell, porque yo sí que acato las resoluciones de los órganos que están reconocidos en las leyes. Ustedes no, lo dicen. No, no, ustedes no, ustedes aquí votaron..., no sé si usted en concreto, porque no sé si es diputado, pero se votó que el Tribunal Constitucional no tenía nada que decir. Yo sí reconozco que el Consell de Garanties Estatutàries tiene que decir y ha dicho. Muy bien, lo respeto y lo acato, pero puedo no compartirlo. Eso es la democracia. Lo que no es democrático es desobedecer y después decir: «No, no, pero yo es que no sabía que estaba desobedeciendo. Eso no es democrático. En fin, insisto, creemos que se van a plantear conflictos competenciales innecesariamente ocasionados por esta forma de proceder. Pero es que en cuanto a la tramitación en sí, insisto, el propio Consell de Garanties realiza una serie de afirmaciones que a mí, si fuera del Grupo de Junts pel Sí, me avergonzarían. Mire, se describen y se reconocen y se ponen de manifiesto auténticas malas prácticas parlamentarias, propias de una mayoría parlamentaria, que no social, que lamina –que lamina– los intereses y derechos de los grupos de la oposición. Y eso lo dice el Consell de Garanties Estatutàries. Es algo que realmente es triste, pero ha dejado de ser excepcional. Yo le recuerdo que en esta legislatura hasta en cinco ocasiones la mayoría parlamentaria, que no social, ha violentado el derecho de los ciudadanos a participar en igualdad de condiciones en los asuntos públicos. Reconocido por sentencias, ¿eh? –reconocido por sentencias–, no es que lo diga yo –reconocido por sentencias. ¿Le leo lo que dice, no el Tribunal Constitucional, no, el Consell de Garanties Estatutàries, cuyos miembros han sido nombrados por esta cámara y que usted decía y ahora avalaba y demás? Bueno, pues respecto de este proyecto, que veo que usted no se lo leyó, dice lo siguiente: «Els diputats de l'oposició es van trobar d'una manera sobtada amb una esmena del grup majoritari que introduïa una modificació quantitativament extensa de preceptes del Codi civil que no figuraven en el text del projecte i que no es referien al llibre sisè. La seva capacitat d'intervenció sobre aquesta nova regulació era limitada, ja que no podien esmenar-la ni fer propostes transaccionals, atès que les transaccions requereixen esmenes vives. Aquest hàbit descrit, emprat per les majories, és criticable i constitueix una forma de procedir del tot inapropiada, que podria alterar substancialment la formació de la voluntat legislativa de la cambra i afectar els drets dels parlamentaris. Lo leo un poquito despacio porque a lo mejor usted lo ha leído muy rápido –son cien páginas–, el dictamen, y por eso no se había percatado de que esto estaba aquí, pero creo que lo dice muy claro; dice: «podria alterar substancialment la formació de la voluntat legislativa de la cambra i afectar els drets dels parlamentaris. Es que usted ha dicho que el consell ha avalado por completo esto. No lo ha avalado –no lo ha avalado. No lo dice Ciudadanos, no lo dice el PSC, no lo dice el PP, no lo dice Madrid, no lo dice el Tribunal Constitucional, ni lo dice Donald Trump: lo dice el Consell de Garanties Estatutàries, esto –esto. Pero no hay que preocuparse porque al final, como usted ben dice, después de decir esto, no se sabe bien por qué, el consell dice que no pasa nada, que tiremos «palante. No pasa nada –no pasa nada. Se pueden vulnerar los derechos, pero no pasa nada, sigamos adelante –sigamos adelante–; total, estamos en Cataluña y esto de las leyes y los reglamentos es muy relativo, o sea que de perdidos [[l'orador riu]] al río. En definitiva, salvo algunas excepciones minoritarias del articulado, yo creo, mi grupo cree que estamos ante otra oportunidad perdida para hacer una actualización del derecho civil catalán verdaderamente útil, una nueva muestra de que lo único que les interesa es crear estructuras de estado inútiles y condenadas al fracaso, porque no han seguido, no han respetado esa distribución competencial; una fuente, por tanto, evidente de inseguridad jurídica, y un modelo de separación de regulaciones en el marco de una economía que es cada vez más abierta. Por lo tanto, insisto, una muestra de indiferencia entre los verdaderos intereses de los ciudadanos...
Senyor Espejo, ha exhaurit el temps.
...y por eso vamos a votar en contra. Muchas gracias.
A continuació, per a defensar les esmenes reservades, té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, en nom del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellers, relator, fem avui un pas més en la compleció del dret civil català. Creiem que arribats a aquest punt hem de fer un exercici de memòria, de memòria històrica o historicolegislativa, si em permeten. Voldria recordar en aquest moment les paraules d'un jurista, lluitador pels drets dels treballadors durant el franquisme i diputat socialista d'aquesta cambra entre els anys 1980 i 1988; em refereixo a Francesc Casares. Precisament en l'acte de lliurament a títol pòstum del Premi de Justícia 2016, el seu fill va recordar la seva implicació en el desenvolupament del dret civil català. I no puc deixar de referir-me a les seves paraules, que des d'aquest mateix faristol, ara fa trenta anys, utilitzava a propòsit del Projecte de llei de reforma de l'article 6 de la Compilació del dret civil de Catalunya. Al referir-se a la funció del legislador català i a l'abast de les seves competències, deia en Francesc Casares que calia tenir present una interpretació correcta de l'article 149.1.8 de la Constitució, que refusa totalment limitar el concepte del dret català al dret compilat. «Si no fos així, deia, «seria difícil, per no dir impossible, entendre el significat de la paraula “desenvolupament” aplicada al nostre dret. I és agafant aquest esperit, el de la necessitat del desenvolupament del nostre dret com a element viu, tant com ho és la mateixa societat, amb el que els socialistes hem treballat durant aquests trenta anys en la legislació, en l'actualització i en el desenvolupament del nostre dret. Hem de posar en evidència que, dels sis llibres, que un cop aprovat el que avui debatem tindrà el nostre Codi civil, quatre han estat aprovats per governs encapçalats per presidents socialistes. Ha estat també amb la voluntat de seguir desenvolupant el nostre dret la que ha guiat la nostra actuació en la tramitació d'aquest llibre sisè que avui debatem; una voluntat que s'ha vist expressada en el fet de no posar traves a la seva tramitació i al seu debat. No ho vam fer en la legislatura passada i no ho hem fet en aquesta. El llibre que avui aprovem, relatiu a les obligacions i als contractes, recull la regulació del contracte de compravenda i de permuta, la incorporació de contractes regulats en lleis especials i la substitució de la Compilació del dret civil de Catalunya –abans el conseller deia que en certificàvem la defunció. És l'últim dels llibres del Codi civil català, un llibre que permet tancar tota la regulació civil; un llibre, però, incomplet. El caràcter obert que té el Codi civil de Catalunya ha permès la formació successiva d'aquesta regulació civil estructurada en diferents llibres, i, atenent a aquesta mateixa formació successiva, el Govern ens planteja avui un llibre incomplet, en el qual no s'entren a regular els títols primer i tercer d'aquest, sens dubte per no caure en conflictes de competència. No se'ns pot dir, per tant, com ens ha semblat escoltar del relator, que aquest és un pas més en les estructures d'estat. Per nosaltres, és un pas més en el desenvolupament del nostre dret, de la mateixa manera que ho han estat els llibres que han precedit aquest. I amb aquesta idea hem treballat com hem dit abans. Hem de dir, però, que la nostra voluntat de treballar per la compleció del nostre dret civil no ha estat corresposta de manera clara, o, si més no, no hem vist la voluntat per part del Govern ni per part del Grup de Junts pel Sí –que sí que és cert que de vegades s'ha confós una mica el paper de cadascú– en buscar els majors consensos necessaris; uns consensos als que ja es referia el diputat Casares l'any 1987, quan parlava que el camí per recuperar la competència exclusiva, la de desenvolupar el nostre dret civil, no seria un camí fàcil, i que prendre consciència d'aquestes dificultats ens obligaria, al Govern abans que a ningú, a buscar les coincidències necessàries per fer-ho. No podem passar per alt com ha actuat el Govern i el grup que li dóna recolzament en aquesta tramitació. Si en el debat a la tramitació d'aquest projecte de llei criticàvem que el seu Govern, conseller, presentés literalment el mateix text que en la legislatura passada, no podem ara deixar de manifestar el nostre descontentament de com el text inicial, que l'any passat ens presentaven, ha desembocat en el que avui ens presenten a l'aprovació. I si bé és cert que vam poder demanar les compareixences de juristes rellevants i persones amb expertesa i coneixements concrets sobre les diferents figures que conté aquest llibre sisè –o, almenys, les que contenia el text original–, també és cert que en el tràmit d'esmenes el grup que dóna suport al Govern ha entrat la regulació d'una figura tan important com és el contracte de mandat, o fins i tot ha modificat forces punts d'altres llibres del Codi civil. I sobre aquests punts, per com s'ha portat tot el treball d'esmenes, no hem tingut l'oportunitat, des de la Comissió de Justícia, ni de buscar l'assessorament suficient de possibles compareixents ni de debatre a bastament. Sembla que la pressa per tancar aquest llibre sisè –bé, la part del llibre sisè que es regula– ha portat finalment el Govern a una precipitació que en cap cas és positiva. Una vegada més constatem que la brevetat de la legislatura condiciona el treball d'aquest Parlament. Aquesta no és la manera de respondre a la voluntat de treballar a favor del nostre Codi civil. Aquesta no és la manera de buscar els consensos necessaris en un tema tan important com aquest, i en un moment en què la fragilitat dels acords és evident. Fa molt de temps que s'està treballant en aquest llibre. Ahir, un jurista m'apuntava que feia al voltant d'uns quinze anys que ja s'havia començat a treballar en aquest llibre. I amb aquest escenari temporal, unes setmanes més realment no semblen una dilació innecessària, sinó una garantia de fer bé les coses. Esmerçar més temps en preparar un text on s'incorporessin la figura del mandat, o totes les modificacions que s'havien de fer en els altres llibres del Codi civil, algunes totalment necessàries per l'adaptació d'aquest a la Llei de jurisdicció voluntària del 2015, hauria estat una bona pràctica legislativa. Introduir-ho tot plegat via esmenes amb poques sessions per debatre-ho, no ho és. I, en aquest sentit, ens remetem a l'informe del Consell de Garanties Estatutàries, en els que considera aquesta pràctica com a inapropiada i criticable, i que fins i tot el porta a proposar una millora reglamentària per evitar situacions futures. En qualsevol cas, amb la voluntat de desenvolupar el nostre dret civil, com deia, en un àmbit de tanta importància hem treballat el text presentat, i hem fet les aportacions via esmenes que hem cregut oportunes, encaminades a millorar, al nostre entendre, el redactat. Ho hem fet basant-nos en les compareixences en comissió de juristes, acadèmics i experts, ja sigui aquesta legislatura o en l'anterior, que han aportat el seu punt de vista de vegades, com comentaven, des d'un punt de vista contradictori. Hem proposat, per exemple, evitar en algun punt els conceptes jurídics indeterminats que poden portar a inseguretat jurídica. Hem volgut equilibrar la posició de les parts en el contracte de compravenda, en el cas de la notificació de conformitat del bé o en el termini de l'exercici de les pretensions i accions dels remeis. Només és per posar algun exemple, i no m'estendré més. I també ens hem fet ressò de les indicacions que des del sector agrari ens han fet arribar referent als contractes de conreus i que hem entès que milloraven la proposta inicial. Algunes de les esmenes, poques –abans el relator deia que un 36 per cent–, s'han acceptat per via de transacció, cosa que valorem positivament, tot i que lamentem que hagin estat tan poques: un 36 per cent realment ens semblen poques. I, en aquest sentit, els equilibris polítics del Govern han marcat, al nostre entendre, l'adopció en major o menor mesura de les esmenes presentades pels grups. I, per acabar, voldríem fer unes reflexions, unes reflexions referides a la utilitat jurídica, però sobretot social que ha de tenir tota norma. Només podrem entendre que la nostra feina ha reeixit si la llei del llibre sisè del Codi civil és útil als operadors jurídics, que són els qui l'hauran d'aplicar dia a dia, i, sobretot, si és útil als ciutadans i ciutadanes. I, en aquest sentit, els posaré l'exemple de la compravenda en condició resolutòria, que pot ser positiva en tant que pot donar altres vies de finançament en alguns casos, per exemple, per accedir a la propietat. Però aquesta fórmula ja existeix. De fet, havia estat utilitzada fa temps i ha caigut en desús. Per tant, voler tornar a donar-li vida ens genera dubtes, dubtes d'utilitat jurídica, però sobretot social, com dèiem. Tot i això, amb la voluntat de desenvolupar el nostre dret amb la idea de que sigui útil, realment útil, hem treballat aquest llibre, hem presentat les esmenes que crèiem oportunes, de les quals ens n'hem reservat per poder ser debatudes i votades en aquest Ple, i al final acabem tenint el convenciment que només l'aplicació efectiva de les diferents figures que conté aquell llibre ens portarà al convenciment de l'encert o no de la seva elaboració. Finalment, dir-los que avui acabem el procés de compleció del Codi civil català, un procés que ha estat llarg, intens, però que evidentment no tanca la necessitat de seguir regulant aquelles situacions que puguin sorgir en el futur de la vida social i econòmica a Catalunya, perquè, com ja hem dit, el dret és tan viu com ho és la mateixa societat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Ibarra. A continuació, per presentar les esmenes reservades, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Estimat conseller, membres de la comissió de compilació del dret civil..., bé, crec que haurien d'estar tots satisfets, uns moderadament, els altres molt, suposo, amb el fet de que arribi de nou, i aquesta vegada per la seva aprovació definitiva, el llibre sisè del Codi civil. Malauradament, tots els que estem aquí sabem que «aprovació definitiva no vol dir «entrada en vigor. I no perquè hi hagi una vacatio legis llarga, sinó perquè molt em temo que el camí que s'ha escollit és un camí que ens pot portar a certs problemes, problemes fonamentalment competencials, que, quasi ben segur acabaran en el Tribunal Constitucional. Després recuperaré aquest plantejament, perquè crec que sincerament podríem haver fet les coses d'una altra manera. Aquest és un debat amb el que un servidor, com a ponent, es sent satisfet, almenys en una part, crec. Personalment, crec que hem pogut aportar tota la nostra capacitat, que és limitada i modesta, sobretot tenint en compte el treball previ, molt elaborat i molt rigorós dels que van elaborar el projecte de llei inicial, i, en aquest sentit, espero que algunes de les esmenes plantejades hagin ajudat a millorar-lo. Però hi ha hagut un altre debat, que continua existint aquí, que malauradament no ha estat positiu, que no és el debat del Codi civil, és el debat que malauradament aplana i destrossa tota la vida política d'aquest país, que és la manera d'entendre la política com un conflicte de blocs absolutament irreconciliables i sense capacitat de comunicar-se en si mateixos. I és en aquest sentit que jo vull destacar algunes coses, però abans deixin-me que els digui una cosa. Reitero una altra vegada més una cosa que és una evidència al llarg d'aquests trenta anys, el compromís del nostre grup i dels que ens van precedir, el Grup del Partit Socialista Unificat de Catalunya, el Grup d'Iniciativa per Catalunya - Verds, Esquerra Unida i Alternativa, amb el desenvolupament i consolidació del dret civil català. I ho dic no per una qüestió d'auctoritas, sinó perquè possiblement així s'entenguin millor algunes de les critiques que vull formular en aquest moment. A veure si som capaços de centrar-ho, perquè fins i tot avui una altra vegada el conseller i també l'amic Jordi Orobitg, de manera prudent, però, han tornat a plantejar-ho, vinculat això al tema de la república catalana, vinculat això amb el tema de les estructures d'estat. No, miri, la tasca d'actualització del dret civil català és anterior i serà posterior passi el que passi amb el debat de les estructures polítiques de Catalunya. Haver-ho contaminat així no ens ha ajudat gens i, sobretot, ha dificultat, crec, una major capacitat de millora d'aquest text. Hauríem d'haver-li fet cas a les paraules sàvies de l'amic Francesc Casares que acaba de recordar-nos l'amiga Ibarra. Ho va deixar molt clar, però formava part de la seva mentalitat molt útil amb relació a la utilització del dret. Ell plantejava de manera nítida que l'adaptació del dret civil català en el moment que s'estava fent tot el procés de compilació no era només una qüestió de manteniment i momificació del que havia estat el dret civil històric, sinó que era, sens dubte, una qüestió d'actualització. I això no ho nega ningú, entre altres coses perquè, si no, no hauríem pogut abordar qüestions tan importants com és el tema del contracte de custodia del territori, que evidentment no existia en el moment que es van fer altres qüestions, o no podríem haver actualitzat tot el tema del contracte de conreu, amb una problemàtica socialment actual com és el tema de les dejeccions ramaderes, de les quals jo em sento particularment satisfet, fruit del procés de transacció. Ara, dit això, crec que des d'aquesta perspectiva el plantejament que s'ha fet no ens ha ajudat gaire. Sincerament, nosaltres hauríem preferit un altre model d'aproximació, i era possible –era possible. No és imprescindible per donar sentit a una normativa creure que s'ha d'abordar en la seva totalitat. Creiem que no hi han àmbits legislatius que puguin conviure amb el català, especialment en matèria de drets i obligacions, perquè si altres llibres no han estat conflictius i aquest sí que ho ha estat, no és per una mania del que alguns anomenen «els unionistes de plantejar dificultats, és per una dificultat objectiva: estem parlant d'un àmbit que té una forta regulació europea i estem parlant d'un àmbit que afecta les relacions econòmiques, que té una gran capacitat d'interrelació, que requereix espais d'harmonització. I, per tant, des d'aquest punt de vista, aquesta concepció de creure que el llibre sisè ho havia de veure tot, encara que fos només limitant-se a traduir al català trossos sencers del Codi civil espanyol, crec que no ens ha ajudat. I no ens ha ajudat perquè..., bé, ens podem sentir molt satisfets de que hem creat una estructura d'estat, però a on acabarà aquesta estructura d'estat o una part d'aquesta estructura d'estat? I si acaba en una de les papereres dels tribunals? [[Veus de fons.]] No, sí, clar, això no serà responsabilitat nostra, però es podrien haver fet les coses d'una altra manera. Ens ho va recomanar en Francesc Casares, en el seu moment, ja fa molts anys. I ho dic així només, perquè és que jo crec que d'una vegada per totes aquest Parlament hauria de fixar la seva prioritat en l'efectivitat per la ciutadania de les polítiques, no l'efectisme dels gestos. I a vostès els perd constantment aquest efectisme dels gestos. Bé. Deixo aquesta critica aquí. Crec que ho podíem haver fet d'una altra manera. Crec que, a més a més, ens hauríem d'acostumar tots, també la gent que continuï treballant en el tema de l'elaboració i adaptació del Codi civil català, que ja no hi hauran mai legislacions tancades, mai, i molt menys en àmbits que afectin les relacions econòmiques, obligacions i contractes, que tenim tota una legislació europea, que tenim uns tribunals de justícia de la Unió Europea que estan constantment deixant en precari la legislació espanyola en matèria de drets dels consumidors. Per tant, no hauria estat cap barbaritat si s'hagués produït una autolimitació de l'executiu i a continuació del legislatiu espanyol per fer que el resultat fos un resultat més segur i més eficient. Alguns haurien pensat que érem poc agosarats, que no som valents, que no tenim prou empenta, però molt probablement la legislació catalana del Codi civil i de ciutadania de Catalunya hauria sortit beneficiada d'aquesta altra estratègia, d'haver optat per aquesta altra opció. Dit això, entrem en matèria. El nostre grup ha presentat tot un seguit d'esmenes. Som conscients que són esmenes modestes; el text venia amb una fase d'elaboració molt gran, venia de l'anterior legislatura, amb l'exconseller Gordó impulsant-lo, des d'aquest punt de vista, però, bé, hem intentat millorar el text i agraïm que algunes d'aquestes esmenes hagin estat acceptades. Li volem agrair molt clarament i sincerament al diputat Jordi Orobitg el treball que ha fet. Ha fet un treball propi del que havia de ser un ponent relator, en aquest sentit, amb capacitat de diàleg, d'acordar fins a l'últim moment, fins ahir, pràcticament, amb algunes transaccionals. I em consta que si no ha pogut fer-ho més ha estat per aquesta cosa que a vegades passa, que és que no és el legislatiu el que controla el Govern, sinó el Govern el que controla el legislatiu, especialment si és el grup de la majoria. Passa a tots els llocs, és una pena. I també per una cosa que, ja que estan aquí els membres de la comissió de compilació, els voldria dir: jo, Déu nos guard posar en dubte la seva qualificació tècnica i la superioritat des del punt de vista de la seva aportació; però, mirin, vostès ens han bloquejat algunes esmenes que jo no he acabat d'entendre. I si ara hem hagut de modificar aquest text per incorporar canvis en la legislació de llibres anteriors –que se'ns acaba de dir, crec que amb relació al cens emfitèutic, havien estat de molt bona fe, però que s'han de modificar–, amb una certa major capacitat de porositat en la seva ciència hauria estat d'agrair; ens hauria facilitat a tots, i especialment a l'amic Jordi Orobitg, amb el qual hauríem pogut arribar a més acords si no hagués estat per aquest bloqueig en origen. Dit això, no entenguin això com una crítica, sinó, en tot cas, com un suggeriment d'una major capacitat de col·laboració entre vostès, científics de les ciències socials del dret, i nosaltres, als que ens toca al final l'última paraula, que com s'ha vist en aquest cas no ha estat l'última; han decidit vostès, no hem decidit nosaltres. De totes maneres, deixi'm dir que l'aspecte del que em sento més a disgust és una cosa que ha aparegut ja aquí, que és de la mala pràctica legislativa que suposa que es presenten canvis significatius en el projecte original –tan significatius que han obligat a canviar el títol d'aquesta llei, perquè ja no és la llei del llibre sisè del Codi civil– per incorporar modificacions significatives en altres aspectes del Codi civil. Se'ns ha explicat que és que es tractava de fer adaptacions amb relació a llibres anteriors que havien estat modificats per legislacions posteriors; concretament –sí, és veritat–, amb la Llei de jurisdicció voluntària. Però deixi'm que li digui, al Govern: això ja se sabia quan es va presentar el projecte de llei, i es podria haver incorporat ab initio i haver-nos permès la possibilitat, als grups de la cambra, de millorar, i sobretot millorar-ho no des de la perspectiva només dels nostres drets com a diputats, que els tenim, però també del resultat. I si ho ressalto és perquè si no s'ha fet no és perquè no hi hagi hagut l'oportunitat, ni tan sols perquè, segur, no hi havia la capacitat de fer-ho, és que una altra vegada ha primat més l'efectisme dels gestos que l'eficàcia de les polítiques. Es tractava de fer-ho ràpid, tan ràpid que es va estar a punt d'impedir les compareixences; gràcies a la tossuderia i al bon fer institucional del president de la Comissió de Justícia, l'exconseller Gordó, que es va plantar i va dir: «No. Sí hi hauran compareixences, perquè vull que sigui així. Però vostès volien anar tan ràpid perquè, en definitiva, el que es volia és un altre peix al cove de les estructures d'Estat. I això és el que ens ho ha dificultat moltíssim. Perquè hi han coses que són molt raonables, jo no tinc cap tipus d'inconvenient en reconèixer que s'ha millorat significativament per aquesta via, la via de l'esmena incorporada al final via Junts pel Sí en el que hauria de ser el text inicial, els drets electorals d'unes persones en situació de discapacitat que en aquests moments els tenien restringits, i benvingut sigui haver aprofitat. Però en això hi ha consens. Però, és clar, per exemple ens han colat per la porta del darrere el tema –disculpin que sigui clar– del negoci dels notaris, no? Vull dir, la possibilitat de situar determinats elements que fins ara feien els tribunals en el marc de l'activitat de les notaries. Bé, doncs, això, que potser està bé, no ho sé, jo, és clar, és que vaig discutir-ho amb el senyor Gallardón al Congrés dels Diputats. Si hagués escoltat vostè el seu amic..., el meu amic i el seu camarada Tardà, les coses que li va arribar a dir sobre aquesta qüestió al conseller de Justícia, sobretot perquè es van incorporar moltes vegades utilitzant aquestes tècniques legislatives; és clar, si quan ho fa el PP ho fa malament i el critiquem tots, quan ho fan vostès també ens han de permetre que ho digui. Perquè, en definitiva, suposa una tècnica que utilitzen els governs que deteriora la qualitat legislativa d'aquest Parlament. I si volem construir alguna cosa nova, almenys que no sigui amb vicis antics; almenys que sigui deixant a Espanya tot allò de dolent que té –perdoni'm la ironia–, no copiant tot allò que té per construir una cosa nova amb els mateixos defectes. Bé, malauradament, crec que això ja és inevitable. Nosaltres ens hem volgut quedar amb la part positiva, perquè la té, i molta, i per això votarem a favor; si no, no ho faríem. Crec que és positiu que s'hagi portat aquest llibre sisè; que, òbviament, no tanca el Codi civil català, perquè no el pot tancar, entre altres coses, perquè pretendre regular des de Catalunya els principis jurídics dels drets i les obligacions, quan és una cosa que està, en aquests moments, tan europeïtzada –per no dir tan internacionalitzada–, és d'una certa ingenuïtat. Això també els que volen crear un estat propi a mi també m'agradaria, des d'aquest punt de vista, que entenguin que això d'estat propi no vol dir autarquia, i molt menys al segle XXI; vol dir, sobretot –sobretot–, sobiranies compartides, també en l'àmbit del Codi civil. Possiblement, si s'hagués tingut aquesta visió, avui no ens trobaríem amb tants riscos. El conseller pot dir, i és veritat, i Junts pel Sí: «Ens ho haurien impugnat igual davant del Tribunal Constitucional per una altra cosa. Sí, miri, però jo m'hauria sentit amb més autoritat moral per criticar això. Perquè ara tinc seriosos dubtes, perquè escolto algunes de les persones que no han estat en el procés d'elaboració d'aquest projecte de llei, gent molt solvent també de l'àmbit del dret, de l'àmbit del notariat, que hem posen bastants dubtes amb relació a la capacitat que té la Generalitat de Catalunya per regular alguns aspectes. M'hauria agradat poder discutir amb vostès aquest marge de finezza que a vegades requereix la política i també el dret, des d'aquest punt de vista. És clar que com que tots estem..., no, tots no, alguns estan tan còmodes amb el conflicte de blocs, la finezza és una cosa que destrueix l'estratègia; fins i tot, la finezza i els «finezzos estan abocats, com els ponts, quan es produeixen conflictes d'aquest bloc, a ser el primer que salta pels aires en aquest debat. Bé, valoració positiva, ja ho hem dit. Torno a dir que ens hauríem pogut estalviar alguna cosa. Per cert, se m'oblidava una cosa: fixin-se vostès, són una mica peculiars a l'hora de..., utilitzo paraules suaus avui, que vull estar bé amb vostè, senyor conseller, que és que, després d'haver modificat per la via de les esmenes de Junts pel Sí aspectes que afectaven altres títols del Codi civil, resulta que se'ls va escapar una cosa del cens emfitèutic i ens ho ha col·locat a la Llei d'acompanyament..., perdó, a la Llei de mesures fiscals i administratives, que no sé què hi tindrà a veure. Escolti'm, una certa qualitat en l'elaboració legislativa tampoc estaria de més. Bé, votarem a favor, cosa que és òbvia. Votarem a favor perquè crec que, a aspectes molt positius, s'ha fet una bona tasca en general; les crítiques, des del nostre punt de vista, no amaguen aquest bon treball, crec, en la fase d'elaboració tècnica. Crec sincerament que el que ho ha fet pitjor és el Govern, però, miri, en aquestes condicions hem de treballar i ells tenen un guió; el guió, no se'n surten –estructures d'estat, república catalana, tot això, ja està. Agraeixo una altra vegada, de veritat, a Jordi Orobitg, l'amic Jordi Orobitg, el treball que ha fet. Quan ens critiquem, cal dir-ho; quan es fa bé la feina, crec que és importantíssim destacar-ho. I nosaltres només hem intentat no deslluir aquesta feina, modestament; la nostra aportació ha estat modesta. Però, de veritat –de veritat–, ens sentíem molt aclaparats per aportacions com la del mestre Francesc Casares o com la de l'amic Salvador Milà, que durant molt de temps ha estat treballant en la línia del nostre projecte polític per fer del Codi civil català una de les maneres d'entendre la nostra societat i les nostres relacions econòmiques. Malauradament, tot apunta a que aquesta llei serà suspesa abans de que entri en vigor; no és responsabilitat nostra, sens dubte. Ho torno a dir: crec que ho podíem haver fet d'una altra manera. I si serveix per a algunes altres iniciatives que pugui prendre el Govern [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , que mirin més l'efectivitat que no l'efectisme, doncs, haurà estat benvingut o hauré aprofitat aquesta intervenció.
Senyor Coscubiela, ha exhaurit el temps.
Gràcies a tots els que heu contribuït.
A continuació, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Bon dia a tothom. Presidenta, gràcies. En primer lloc, senyor Orobitg, li haig de dir..., on el tinc? D'acord, li haig de dir a vostè que la cortesia parlamentària no ha anat acompanyada, malauradament, de l'assumpció de responsabilitat d'un govern que fa un projecte que està abocat a la suspensió. Dit això, al final, aquello de «lo que empieza mal, acaba mal no solo es un dicho –no solo es un dicho–, al final es la lógica consecuencia de que persistir en el error finalmente conlleva consecuencias muy nefastas. Este proyecto de código nace de la legislatura pasada, una legislatura donde no dio tiempo a aprobarlo, con un idéntico texto que el que hoy se presenta aquí. En esa legislatura se presentaron dos enmiendas a la totalidad: Partido Popular y Ciutadans. En esta, ha habido cambios. ¿Por qué ha habido cambios? Solo se ha presentado una enmienda a la totalidad, que ha sido la que hemos presentado nosotros desde el Partido Popular. ¿Por qué lo hacemos? Por los mismos motivos que lo hicimos con el texto de la pasada legislatura, que es, repito, idéntico. El procés ha generado una cierta aceleración, no solo en la presentación y en la querida aprobación exprés de este libro, sino también en ciertos posicionamientos que, desde el Grupo Parlamentario Popular, nos han sorprendido; unos, esperados, y otros, sobrevenidos. Los esperados, el Govern, ¿no? Es evidente que ya en la legislatura pasada nosotros advertíamos que este texto y que este libro no conducía a una simplificación del derecho civil catalán propio ni significaba una mejora en las condiciones de ejercicio de derechos de todos los catalanes a nivel contractual y a nivel civil, en absoluto, sino que funcionaba y ya adolecía de muchísimos conflictos competenciales en su texto, tanto constitucionales como del Estatut, como de la Ley hipotecaria; es decir, que ya nacía totalmente viciado. Lo que era esperado es que ustedes por fin dijeran cuál era la voluntad en crear este libro. Y lo han dicho con un orgullo tremendo, gritándolo y clamándolo a los cuatro vientos desde este faristol. El objetivo de esta ley era, por supuesto, generar una estructura de estado. Es más, hasta el día de hoy lo repiten, hecho que se les agradece, por tanto, porque la sinceridad es importante también en el ejercicio de la política. Entonces ustedes han utilizado, al final, la coartada del derecho propio para generar esa nueva estructura de estado. Esa que permita, según palabras del propio conseller, desconectar aquellos negocios jurídicos, que son casualmente los más habituales, que son la compraventa, de la legislación española. Una quiebra y una ruptura absoluta de todo el marco de las relaciones de actividades económicas entre particulares y no particulares. Por tanto, esa claridad explicativa del señor Mundó y del señor Llach con respecto a la verdadera intención de este libro sexto nos hace, a nosotros por lo menos, mantenernos en esa enmienda a la totalidad, acompañada, además, de una serie de razonamientos de carácter jurídico que entendemos que son esenciales. Y es que el texto que se presenta, en definitiva, no desarrolla, sino que pone en riesgo el derecho propio y, además, va a generar múltiples problemas de aplicación jurídica, es decir, va a generar conflictos jurídicos permanentes. Era esperada también la posición del Partido Socialista y de Catalunya Sí que es Pot. Yo entiendo –entiendo– que el ser señalados como los responsables del estancamiento, no evolución, del derecho propio civil catalán es complejo. Pero ante esa amenaza, ante ese riesgo, y sabiendo las verdaderas intenciones de este Govern en la presentación de este libro, yo creo que deberían ustedes haber tenido el arrojo suficiente para introducir enmiendas en aquello que sí que era desarrollo de derecho propio y mejorar ese redactado del texto y, sin embargo, oponerse en aquello que saben y además reconocen desde este mismo faristol que es difícil que entre en vigor porque es inconstitucional y tienen dudas muy serias sobre ello, incluso después de que el Consell de Garanties le dé el visto bueno. Se ha dicho desde aquí que este es un paso hacia delante..., això és un pas endavant del dret civil català. I dic jo: cap a on? Cap al Tribunal Constitucional? Cap a un nou recurs d'inconstitucionalitat? Complementar –complementar– la legislació catalana, és aquest el pas? En el cas del senyor Coscubiela, li voldria dir una cosa. Ya que usted ha dicho tan claramente que sigue teniendo muchísimas dudas sobre la constitucionalidad, yo le pido encarecidamente que en el ejercicio de la responsabilidad vote nuestras enmiendas en todo aquello que usted diga y afirme con cierta claridad que tiene dudas de que sea constitucional. Yo le animo, de verdad, no tenga miedo, vote esas enmiendas, porque yo creo que es importante que en esto tengamos una posición clara. Esas eran todas las reacciones esperadas. La reacción no esperada, a pesar del discurso que hemos oído aquí, en el faristol, es la de Ciutadans. Entre otras cosas porque, habiendo presentado por idéntico texto una enmienda a la totalidad en la pasada legislatura, en este no lo ha hecho; y, es más, no ha votado a favor de la enmienda a la totalidad que presentó el Partido Popular en este mismo Pleno, y ni siquiera ha planteado enmiendas que supriman todo aquello que en el texto aparece como claramente de ser susceptiblemente suspendido por el Tribunal Constitucional por inconstitucionalidad. Cambiar de opinión es legítimo, desde luego; cambiar de ideología, también. Pero dejar los posicionamientos a comodidades o no de mercadotecnia política es un riesgo, entre otras cosas, porque ahora nos encontramos ante una situación que seguramente abocará a un nuevo recurso frente al Constitucional, recurso que al final lo que va a ocasionar es que el Govern, pues, siga haciendo uso de ese victimismo constante, y además nos vamos a encontrar ante una posibilidad de abrir la veda a una incerteza y a una inseguridad jurídica. Yo pediría que hubiera un replanteamiento a la hora de proceder a esas votaciones y que no abandonemos a aquellos catalanes que no estando de acuerdo con la generación de leyes que son estructuras de estado, que sirven para confrontar, para romper, para dividir, sino todo lo contrario, para mejorar su actividad diaria..., pues, que ustedes no dejen a esos ciudadanos al desamparo de una nueva ley que, lejos de fortalecer el ejercicio de sus derechos, lo pone en riesgo. Nosotros hemos adoptado, eso sí, una posición muy comprometida con respecto a lo que sí que es desarrollo de derecho propio, y esto sí que me gustaría decirlo, ¿no? Nosotros hemos introducido una serie de enmiendas, muy poquitas han sido admitidas, señor Orobitg –lo ha dicho usted al final–, porque precisamente a nosotros se nos han admitido incluso algunas que desde otros grupos parlamentarios se extrañaban o se llevaban las manos a la cabeza de que no fueran admitidas, porque desde el punto de vista técnico o jurídico eran buenas, y sí que es verdad que nos hemos comprometido precisamente a que ese derecho civil propio se desarrolle y no se quede estancado, ni arcaico, ni antiguo. Y hemos prestado apoyo y mejoras también a esas figuras, ¿no?, pues, como los contratos de conreu, la carta de gracia, el violari, el contracte d'integració... En todo esto, desde luego, el Partido Popular tiene un claro compromiso de ayuda a la consolidación del derecho propio, pero nunca puesta en riesgo del mismo. Creo que, desde nuestro compromiso, al final hemos situado una serie de condicionamientos básicos que se deben ejecutar en todas las leyes que pretenden modificar un marco normativo tan extenso como este. Y es que, frente a la inseguridad normativa, hemos introducido enmiendas de supresión; frente a la divergencia normativa, hemos intentado armonizar; frente a la incerteza jurídica y a la merma de derechos, hemos intentado introducir cláusulas y enmiendas que den una cierta seguridad, cláusulas que ustedes han considerado que no mejoraban el texto y las han votado en contra. Se ha dicho mucho acerca del dictamen del consell. Poco se ha dicho, muy poco se ha dicho sobre las comparecencias que se han producido en comisión. Y yo creo que es importante. Entre otras cosas, porque las frases que les voy a destacar no las dice el Partido Popular: lo dicen los expertos que de común acuerdo acordamos que aparecieran y nos dieran explicaciones en esa comisión. Se ha dicho al respecto que hay contenidos clarísimos en este libro que vulneran la Constitución e incluso el propio Estatut de autonomía y Ley hipotecaria. Se ha dicho además que se confunde la venta de consumo con la venta de particulares –elemento esencial. Se ha dicho que se desnaturaliza el contrato de compraventa, dejando sin garantía al vendedor. Se ha dicho –lo mismo que les he dicho yo aquí– que es un campo abonado a la conflictividad jurídica. Se podría decir, dijo incluso un compareciente –y atentos–, que se ha revivido al muerto. Esto es lo que hemos escuchado en la comisión. Y, ante esas opiniones y ante esas advertencias, ha habido una negativa a modificar en esencia este libro. Se han introducido, eso sí, y se han aceptado una serie de enmiendas, que son más de estilo y de práctica y de técnica jurídica, pero no de contenido. Ustedes al final –y se lo digo tal cual lo venimos advirtiendo desde el primer proyecto del libro sexto–, ustedes con este texto lo único que quieren es generar un nuevo conflicto; un nuevo conflicto competencial y un nuevo recurso de inconstitucionalidad ante el Tribunal Constitucional que les permita seguir con la campaña que iniciaron ustedes el lunes pasado, su propia campaña electoral, donde el hilo musical es el victimismo constante. Quieren ustedes al final, con este texto, ahondar todavía más en el abismo que quieren crear, no solo entre Cataluña y el resto de España, sino también con Europa. Y les digo por qué. Este derecho contractual que fijan ustedes en este libro incluso –incluso– contraviene todos los trabajos previos que desde la Unión Europea se están haciendo para armonizar el derecho contractual y fijar un derecho contractual común, que es eso al final lo que permite el facilitar las relaciones económicas, sociales y entre particulares y empresas, en un mundo donde ya las barreras no existen a nivel de negocios jurídicos. Eso es precisamente lo que pretenden con este libro. ¿Y nosotros qué le vamos a decir? Lo mismo que les dijimos la legislatura pasada, nosotros nos mantenemos en nuestra opinión, no la modificamos: desarrollo del derecho propio, sí; cómplices del derecho del enfrentamiento, de la conflictividad y de la separación, eso nunca.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a defensar l'esmena presentada, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller..., no voldria començar aquesta intervenció sense remetre una abraçada fraternal als tres imputats que hi ha avui asseguts com a acusats davant del Tribunal Superior de Justícia; una d'elles, diputada d'aquesta cambra. Crec que el pitjor que ens podria passar com a país, com a intent de democràcia, seria que arribéssim a normalitzar que es jutgi aquelles persones que el que fan és complir mandats parlamentaris. I, per tant, des de la distància ideològica, que és molta i que és evident, amb les tres persones que són acusades, els enviem una abraçada fraternal des del grup parlamentari, sobretot, hi insistim, perquè no normalitzarem que aquestes situacions es produeixin i perquè potser fins i tot ens hauríem d'haver plantejat haver suspès la sessió d'aquest Parlament avui i demà, perquè no podem restar impassibles davant de judicis com el que hi ha en aquests moments al Tribunal Superior de Justícia. Dit això, i sobre la nostra posició amb relació al Codi civil i al Projecte del llibre sisè, ja ho hem dit aquí quan vam fer el debat a la totalitat, i després en comissió: nosaltres som favorables a la tramitació d'aquest llibre sisè. Hem facilitat, crec, bastant la tramitació i la posició en aquest sentit de defensar el projecte que va remetre el Govern a la cambra. I hem de dir, doncs, que nosaltres –ho hem dit moltes vegades– qualsevol acte de recuperació de sobirania, de sobirania jurídica en aquest cas, en un àmbit com el dret civil català, que s'ha demostrat, doncs, pioner, emancipador, especialment..., diguem-ne, ha avançat en àmbits en els que ha estat pioner en àmbit estatal, com en la qüestió de les parelles de fet, de la custòdia compartida –no cal aquí repetir-ho–, doncs, per tant, nosaltres estem a favor d'aquesta posició. Ho estem també amb relació al llibre sisè, doncs, perquè pensem que no només ha fet una actualització de figures històriques, sinó que fins i tot ha entrat a regular matèries que no són pròpiament les que, d'acord amb el repartiment constitucional, li tocarien en aquesta cambra. Nosaltres això ho acceptem com un gest positiu, com un gest de sobirania i com quelcom que a nosaltres ens agrada, precisament, doncs, desbordar marcs constitucionals i generar més sobirania jurídica d'aquest Parlament. Dit això, hi ha la mirada que a nosaltres també ens agrada sempre posar sobre la taula, no?, i és que pensem que el text és excessivament neutre. És excessivament neutre perquè, davant d'una realitat tossudament injusta, pensem que el dret està convidat a tenir una funció de reequilibrar les situacions de desigualtat; el dret no pot estar..., no pot, d'alguna manera, mirar-s'ho, sinó que el dret ha de ser sobretot un mecanisme contrahegemònic per transformar les desigualtats. I, per tant, des d'aquesta perspectiva i, per exemple, pensant, doncs, en el contracte de compravenda d'un bé tan important i de primera necessitat com és l'habitatge, a nosaltres ens semblava i ens semblaria, en aquest sentit, que el text hauria d'haver estat més agosarat i, per tant, no ha introduït aquest element que nosaltres, d'alguna manera, pensem que és imprescindible i que és necessari en qualsevol actuació legislativa que es fa des d'aquest Parlament. Sí que és cert que s'ha introduït una esmena que nosaltres plantejàvem, que és la qüestió de les hipoteques titulitzades o, diguem-ne, d'alguna manera, introduir mecanismes per frenar la cessió totalment salvatge en fons voltors i en mercats descontrolats de les hipoteques que estan afectant habitatges de gent que viu al nostre país i que té greus conseqüències després, a l'hora de resoldre les controvèrsies que es donen en fase d'execució, en fase de desnonament i tota aquesta qüestió. I és cert que finalment, via el punt 10 de la disposició final cinquena, es modifica l'article 669/28 del Codi civil i s'introdueix el text, més o menys, que nosaltres havíem plantejat. És un text que no només respon a la visió de la CUP, respon a una lluita de les persones afectades, algunes d'elles en el marc de la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca, d'altres des d'altres espais, que han insistit a denunciar la gravetat que s'ha donat en la qüestió de les hipoteques titulitzades i dels fons voltors, i, per tant, està molt bé que aquest Parlament es posicioni al costat del feble, es posicioni, d'alguna manera, intentant corregir aquesta asimetria que tan present es fa per part del nostre sistema politicoeconòmic. Nosaltres hauríem apostat que hagués tingut efectes retroactius, que hagués sigut més potent, i per això, doncs, hi ha una esmena viva nostra amb relació a aquesta qüestió, que ja som conscients, d'alguna manera, que no tirarà endavant, però que hem volgut posar-la sobre la taula, perquè s'han fet les coses bé, però també s'haurien pogut fer encara millor. S'han utilitzat, per part d'alguns dels grups de l'oposició, el concepte «inseguretat jurídica i el concepte «conflictivitat. No m'ha quedat clar, la senyora García, si parlava de conflictivitat jurídica o de conflictivitat social; no ho sé. Però, en qualsevol cas, sí que nosaltres no volem deixar de posar sobre la taula que des de la nostra posició la inseguretat jurídica no ve del llibre sisè, no ve del que nosaltres fem o desfem en aquesta cambra: ve del problema que tenim a Catalunya amb la forma amb què s'escullen els jutges i jutgesses que treballen davant dels tribunals a Catalunya. I crec..., i m'ha estranyat que ningú no ho hagi dit, però que si som honestos i honestes hauríem de dir que els tribunals catalans no apliquen el dret civil català, o no l'apliquen amb la contundència, amb l'exhaustivitat i amb el rigor amb què s'hauria d'aplicar el dret civil propi. Hi ha matèries en què, efectivament, s'aplica més –en successions i en família–, però en la resta de regulacions del nostre dret civil els tribunals espanyols a Catalunya no compleixen la llei. Ho repeteixo, si volen, perquè..., vostès, que són tant de complir lleis: els jutges i jutgesses espanyols a Catalunya no compleixen la llei. [[Remor de veus.]] I els jutges i jutgesses que treballen a Catalunya, que funcionen per un sistema d'oposició estatal que discrimina claríssimament les persones que venen de Catalunya, no apliquen la llei aprovada per aquest Parlament. I el dia que vulgui parlem claríssimament d'això; però jo..., per mi no és tant una culpa de les persones concretes que ocupen aquest lloc, sinó que té a veure amb el sistema d'oposició. I si no, diguin-me en quin lloc de les oposicions per jutges de l'Estat espanyol apareix el tema relatiu al dret civil català; o diguin-me en quin lloc de les oposicions dels jutges que exerceixen a Catalunya apareix el dret civil mallorquí, o el dret civil valencià. Perquè des de la posició de l'Estat tenen una clara voluntat d'anorrear les institucions civils pròpies dels Països Catalans i de la resta de pobles que viuen a l'Estat espanyol. I no només això, no només hi ha aquest biaix, diguem-ne, unionista i de visió centralitzadora de l'Estat espanyol, sinó que a més a més hi ha una problemàtica relativa a la confluència entre dret civil i dret administratiu. És a dir, tenim un problema greu quan aquest Parlament fa una llei d'accés a l'habitatge, una llei de dret a l'habitatge boníssima, l'any 2007, i després, quan intentem que aquesta llei s'apliqui davant dels tribunals espanyols a Catalunya, no hi ha manera que aquesta llei s'apliqui, perquè els jutges civils entenen que, com que és normativa administrativa, la normativa administrativa no els vincula a l'hora d'aturar un desnonament. I, per tant, tenim un problema; en aquesta separació que es fa del que afecta el dret civil i el que afecta el dret administratiu, tenim un problema greu, perquè llavors resulta que a l'hora de resoldre sobre un desnonament només afecta o només és vàlid o només és d'obligat compliment allò que regula el dret civil. Per tant, tenim una doble mirada, no?, un esbiaix espanyolista i un esbiaix de classe, com sempre: la normativa que protegeix els consumidors no s'aplica als tribunals espanyols. Crec que això ho tenim pendent, crec que és un debat que hem d'afrontar, i, per tant, doncs, ens agradaria també, no?, en el marc d'aquests debats que tenim sobre el llibre sisè, per què no?, afrontar amb serenitat i amb honestedat què passa en l'aplicació del dret civil i del dret administratiu català davant dels tribunals espanyols a Catalunya. I, finalment, hi ha un aspecte en el que nosaltres discrepem molt de com s'ha treballat en aquest llibre sisè, i a mi em sap especialment greu, i, per tant, no té a veure amb una qüestió de cortesia, que evidentment el Govern ha estat molt cortès a l'hora de parlar d'aquesta qüestió, o el relator ha estat molt exquisit i atent, però té a veure amb una qüestió política, amb una qüestió precisament de com afrontem les pressions dels lobbys i si cedim o no cedim a les pressions dels lobbys. I, per tant, ens dol especialment a la Candidatura d'Unitat Popular que nosaltres no podrem donar els nostres deu vots favorables al llibre sisè, malgrat que compartim la filosofia, malgrat que compartim la necessitat de sobirania jurídica, malgrat que compartim tot el que ja hem dit en aquesta i en altres intervencions, precisament perquè via les esmenes que entra Junts pel Sí de la mà de la comissió codificadora, s'intenta..., es privatitza part del nostre sistema de justícia. I per què diem que es privatitza? Doncs, perquè diversos procediments vinculats al dret successori es donen en exclusiva a tramitar-los als notaris i notàries de Catalunya. Nosaltres tenim una posició molt crítica sobre el paper de la notaria en aquest país, i penso que socialment és bastant compartida. Hi ha hagut una responsabilitat, com a mínim per omissió, dels notaris i notàries en garantir els drets dels ciutadans a l'hora de subscriure contractes d'hipoteca..., que em sembla que és obvi i evident, que la gent ha firmat contractes d'hipoteca que no sabia què firmava, que ha firmat clàusules que no sabia què firmava, hi ha hagut gent que ha firmat hipoteques fins i tot sense entendre la llengua en què estava redactada l'escriptura hipotecària, i els notaris i notàries s'han tapat els ulls. I s'han tapat els ulls per beneficiar la banca. I fins que no hi hagi una certa autocrítica i un cert reconeixement de la seva responsabilitat en la crisi habitacional que ha viscut aquest país, nosaltres no podem fer confiança en els notaris i notàries –primer. [[Aplaudiments.]] Però fins i tot si els féssim confiança, estaríem disposats a un sistema dual, és a dir que part..., que qui volgués pogués tramitar aquests expedients davant dels notaris i que qui pogués o volgués pogués fer-ho davant de l'Administració de justícia. Però el Govern, a petició de la comissió codificadora.... i, en aquest sentit, vull preguntar si aquesta comissió codificadora en la qual hi ha present els interessos i representants de les notaries de Catalunya... –no dels afectats de la hipoteca, és evident–, si aquesta comissió codificadora treballa per l'interès públic o treballa per protegir determinats lobbys. I el Govern, i el grup majoritari que li dona suport al Govern, si treballa pels interessos públics, pels interessos col·lectius, o treballa per cedir davant dels interessos d'un lobby. Al nostre entendre és molt lleig, el que s'ha fet, perquè repeteixo que nosaltres estàvem disposats a que els notaris tinguessin aquesta facultat però fos compartida amb els jutges. I vostès han insistit en que fos exclusiva per als notaris. I això ens sap molt de greu, perquè insisteixo que provoca que nosaltres no puguem votar aquesta qüestió, que és transcendental, que és de model i sobretot és d'actitud, d'actitud davant les elits, davant d'aquells que pressionen, davant dels lobbys. I en favor de protegir els interessos públics i col·lectius..., que nosaltres haurem de votar-hi en contra. I per això hem demanat votació separada. I també m'agradaria saber quins són els altres grups de la cambra que ajuden el Govern en aquest sentit a tirar endavant el negoci dels notaris. I ja acabo. Nosaltres tenim clar que qualsevol pas que fem per desenvolupar el nostre dret civil és un pas en favor de la sobirania, és un pas per deixar sense efectes el Decret de Nova Planta, per deixar sense efectes l'ocupació franquista quan entrava a Barcelona, a València o a Menorca. Perquè, a més a més, curiosament, la història del nostre dret civil no pot deslligar-se de la història de la lluita per la llibertat, no només nacional, sinó de la lluita per l'emancipació dels homes i dones que viuen al nostre país. La lluita pel dret civil català no es pot deslligar de la lluita relativa als contractes de rabassa morta; de la lluita per l'existència de les parelles de fet i el seu reconeixement, que després el Tribunal Constitucional espanyol, en l'enèsima revocació, ha deixat sense pensions de viudetat. Perquè en aquesta dialèctica entre Tribunal Constitucional demòfob i regressor..., el dret civil català ha tingut un paper emancipador i de transformació. I, per tant, ens té al seu costat, i nosaltres el defensarem fins on faci falta. Curiosament, es dona en aquest país, com en tantes altres coses, una situació contradictòria, al revés de la que passa en altres països de l'Europa Occidental. En la majoria de països de l'Europa Occidental el dret civil és cridat a tenir una funció conservadora, una funció de protecció de les institucions, i al nostre país el dret civil té una funció d'emancipació, una funció de canvi. I, per tant, aquesta contradicció a nosaltres ens agrada, la vivim i la compartim. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; moltes gràcies, senyora presidenta. Intentaré contribuir a l'agilitat del debat, pels imprevistos d'aquest dematí. En tot cas, vull agrair el to de tots els portaveus, i no així, lògicament..., evidentment, he d'evidenciar que no comparteixo els continguts que alguns d'ells han expressat. Pel que fa, en aquest cas, al portaveu de la Candidatura d'Unitat Popular, amb una al·legació que ha fet conjuntament, si no recordo malament, amb el senyor Coscubiela, pel que respecta a aquesta part de l'esmena del Grup Parlamentari de Junts pel Sí que tenia a veure amb la jurisdicció voluntària, i, per tant, amb l'ampliació de les funcions que els notaris venen a dur a terme en aquest àmbit, perquè vull recordar que la legislació ja preveia la tasca de protocol·lització en aquest cas dels testaments, i en aquest cas el que fem és ampliar la tasca a la d'adveració, jo, desmentint les darreres paraules que hem escoltat, no crec que s'estigui treballant per l'interès de col·lectius determinats, en tot cas es pot treballar per agilitzar els tràmits que han d'escometre moltes vegades els nostres ciutadans que són problemàtics, i més en el context en el que es duen a terme, que moltes vegades tenen a veure amb la defunció d'un familiar o una persona propera, no? En aquest cas crec que contribuïm a la seva agilitat, i això no està en contradicció amb buscar mecanismes que permetin moderació dels costos que siguin inherents a aquest servei públic, perquè, en definitiva, els notaris no deixen de prestar també un servei públic. I aquesta solució que s'ha operat moltes vegades, si parlem de que es treballa per lobbys o col·lectius, probablement pensem que es fa en detriment d'altres operadors jurídics que moltes vegades tenen implicació en aquestes tasques, com poden ser advocats i procuradors, i que lògicament també es meriten uns costos inherents d'aquest servei que probablement d'inici són més elevats que aquests que són els més propis d'un aranzel que ha estat taxat, no? Pel que respecta a la senyora Esperanza García, ha fet molt d'èmfasi a fer veure que el Partit Popular és el principal garant de la legalitat, i és tan així que ha defensat ben bé la vigència de la llei de Murphy, i jo crec que l'ha expressat malament, perquè, en aquest cas, i contradient-la, ni això ha començat malament ni acabarà malament; ha començat molt bé i acabarà millor, eh? Jo crec que, en interès evidentment del nostre país, això ha d'acabar millor del que va començar. No existeix discriminació per raó de qui ha formulat les esmenes. Sempre hem fet incís en el tema de que ens trobàvem amb una norma de caràcter molt tècnic, que qualsevol alteració del text necessitava una validació jurídica. I, hi insisteixo, si vostès s'han distingit en el tràmit d'esmenes per fer aportacions d'algun tipus, ha estat per presentar un volum d'esmenes de supressió ingent, que lògicament contrasta, és irreconciliable, des del punt de vista competencial, amb allò que es ve defensant no només en aquest cas des del Grup de Junts pel Sí, que és el que fa de suport al Govern, sinó per la majoria de la cambra. Jo crec que la majoria dels grups parlamentaris s'han expressat des del punt de vista d'entendre que el dret civil de Catalunya no pot ser aquella instantània en el temps que es va prendre, eh?, i que, per tant, no pot ser subjecte de..., perquè, clar, aquí sembla que l'any 1714 els catalans no compraven ni venien; sembla que només ho feien els castellans. Escolti'm, jo crec que nosaltres tenim una societat plena i normal, que du a terme amb normalitat totes les tasques i activitats de qualsevol societat moderna, i és lògic que, en ús d'aquestes facultats de la nostra tradició històrica, de les nostres institucions jurídiques i de la voluntat del nostre país, ens dotem dels instruments legals que hi donin resposta. Clar, vostè, ha fet una sèrie de qüestionaments respecte de l'àmbit competencial que contrasten profundament amb les reflexions que fa el Consell de Garanties Estatutàries quan respon a la sol·licitud de dictamen que va demanar el Grup Parlamentari de Ciutadans. No és cert, però podrà ser cert que algun compareixent proposat per vostès, i potser amb un component ideològic determinat, manifesti que el text que s'està portant a l'aprovació del Parlament incorre en causes d'inconstitucionalitat o que vulnera el mateix Estatut, però el que és cert és que aquesta cambra compta amb un instrument, que és el Consell de Garanties Estatutàries, que és qui determina en seu parlamentària si els procediments, si les normes, vulneren aquest tipus..., ja sigui la Constitució espanyola, ja sigui l'Estatut de Catalunya, ja sigui el mateix Reglament del Parlament. I el cert és que aquest dictamen, en les seves conclusions, és palmari, i m'hi referiré quan parlem, en aquest cas, amb relació a la intervenció del portaveu del Grup de Ciutadans. Pel que respecta al senyor Coscubiela, del Grup de Catalunya Sí que es Pot, escolti, sincerament m'he incomodat i tot, per les seves floretes, l'hi he de dir, però li estic molt agraït. Jo crec que hem pogut mantenir una relació franca i sincera, que hem treballat molt, i vostè especialment, i que el fet de que s'hagin incorporat tantes esmenes del seu grup parlamentari no obeeix a una especial predilecció per vostè, no obeeix a una especial predilecció pel seu grup, obeeix –obeeix– a aquest treball ingent, a aquesta intercomunicació, a aquest flux d'informació entre nosaltres que ha fet possible, perquè vostè ha insistit molt, que s'aprovin algunes de les seves esmenes. Probablement, si alguns dels portaveus que avui s'han estat queixant aquí de que no se'ls han acollit, les seves esmenes, haguessin perseverat com ho ha fet vostè, probablement ens hauríem trobat amb un resultat igual de satisfactori i ens trobaríem en la tessitura d'agrair els mutus elogis que crec que ens fem, perquè vostè, lògicament, i així ho dic, ha treballat molt activament en el si de la ponència perquè poguessin reeixir les seves propostes. Bé, a la senyora Rosa Maria Ibarra, jo li agraeixo en qualsevol cas el to positiu de la seva intervenció. Vostè diu que no hem buscat consensos, i jo crec que amb el que acabo de dir l'he desmentit. Hem tingut la capacitat de treballar amb Catalunya Sí que es Pot i amb el seu portaveu activament per incloure moltes de les seves propostes. I jo crec que és que vostès es van desanimar molt ràpidament, perquè, com bé ha dit el senyor Benet Salellas, vam arribar a un acord inicial molt important pel global del text; és evident que amb l'esmena que havíem d'introduir ha existit aquesta discrepància, una discrepància, des del punt de vista ideològic important, però el que sí que és cert és que aquest desànim els ha portat, potser, a no perseverar com han perseverat altres grups parlamentaris per mirar de tirar endavant les seves propostes. I, lògicament, si el grup parlamentari que fa costat al Govern, que té una proposta que ve en forma de projecte de llei des del Govern, compta ja amb un aval suficient per tirar endavant aquest projecte, lògicament no esmerçarà més temps del necessari per mirar de trobar altres consensos; consensos que, hi insisteixo, són proactius. Jo..., la meva tasca com a relator ha estat la de mirar de trobar el màxim consens amb tothom, però això és un camí de dos sentits. Vostès també han de ser molt proactius, molt insistents, per mirar que es puguin acollir les seves sol·licituds. I acabant ja, i referint-me a la intervenció del Grup Parlamentari de Ciutadans, clar, vostè, senyor Espejo, ha començat dient: «No, es que claro, ustedes..., esta ley..., esto comporta un marco sobrecargado. Jo crec que el problema que vostès tenen és que no accepten la diversitat, eh? Pel seu naixement, per la seva procedència, per com es va promoure el naixement de Ciutadans, sabíem que no respectaven, eh?, que no acceptaven la diversitat lingüística. Però crec que ara ja és palmari, ja ho van demostrar en la passada legislatura, presentant una esmena a la totalitat del projecte de llei. Però jo crec que és que, a part, no han obrat amb honestedat i honradesa, eh? I ho dic així de clar. Perquè té tota la raó la senyora Esperanza García, és que té tota la raó del món: el posicionament que vostès han seguit al llarg d'aquesta ponència era per haver presentat una esmena a la totalitat quan es va fer el debat de totalitat. Vostès han volgut adoptar un rol de centralitat, aspirant a captar vots no sé de quin centredreta català, mostrant una imatge de moderació, i ho han intentat suavitzant les formes, però els continguts són els mateixos, i d'això se'n diu ser deshonest, eh? Nosaltres entenem que proposar redaccions d'esmenes que de forma sibil·lina donen a entendre que el Parlament de Catalunya no té la capacitat, ni la competència, ni els seus ciutadans, que són qui ens escullen, per poder fer la regulació del seu dret civil propi, és el mateix que presentar una esmena de supressió, com ha demanat, en aquest cas, el Grup Parlamentari del Partit Popular i ha defensat o va defensar al seu dia la senyora Esperanza García. Però és que és més, en aquest faristol vostè també ens ha dit que el Consell de Garanties Estatutàries està d'acord amb vostè. Escolti, això no és cert, perquè el Consell de Garanties Estatutàries ha presentat unes conclusions a la sol·licitud de dictamen que vostès van demanar i un dictamen molt extens, si no ho recordo malament, de cent deu pàgines, i jo sí que me les he llegit. Escolti, jo quan..., i jo, havent-les llegit, jo arribo a la conclusió que la transcripció que vostè ens ha expressat és la transcripció que es feia en el dictamen de la sol·licitud del seu grup parlamentari. Però el que sí que és cert és que en les tres conclusions del Consell de Garanties Estatutàries es determina l'absoluta pulcritud del text que resulta, del text que s'està sotmetent a votació i que esperem que feliçment tiri endavant, i que, per tant, no hi ha raó de ser perquè vostè en certa manera barregi, empastifi una institució pròpia com és la del Parlament dient que, una forma poc honesta, ha recollit les seves peticions en el cos del dictamen i les ha pervertit en les seves conclusions, perquè això també seria tractar de corrupta a una institució parlamentària, que crec que no s'ho mereix, no? En definitiva, agrair a tothom les aportacions. Ningú ens traurà la felicitat d'aquest moment. Jo estic amb el conseller: és un moment molt feliç per a tots aquells que ens estimem el dret del nostre país. Que els adjectius polítics i les floritures que tots hi posem a les normes poden estar..., poden estar polititzats, però el que és cert és que el dret civil és dret civil per als d'esquerres, per als de dretes i per a tots els ciutadans de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Orobitg. Estem cridant a votació. Començarem amb les votacions de les esmenes reservades, que estan ordenades per grups parlamentaris, i en acabar votarem el text final del dictamen. [[Veus de fons.]] Senyor Salellas, per què em demana la paraula?
Diguem-ne, per explicació de la intenció de vot. Molt, molt breument, perquè hi ha hagut alguns diputats i diputades que m'ho han demanat, i, per tant, aclarir que el punt relatiu a la cessió en exclusiva de les notaries de determinats procediments judicials és l'apartat 32 del punt 6, del guió de votacions. Gràcies, presidenta.
D'acord. [[Pausa llarga.]] Senyor Salellas, li faig notar que el que ha dit vostè està a la disposició addicional quarta, que es vota separadament... [[Algú diu: «Final.]] A la disposició final quarta, que es vota separadament.
Sí, que es vota separadament i que en el guió de votació es correspon, en el punt..., dins el punt 6, al punt 32. [[Veus de fons.]] Doncs, el vint-i...
D'acord... –d'acord.
Sí? [[Veus de fons.]] No, no..., si no..., és a dir, m'agradaria que quedés clar, i, si no, demanaré la lectura i que específicament es digui quin és el punt. No voldria que hi hagués dubtes sobre aquesta qüestió, eh? I, en tot cas, que la Mesa ens informi de en quin moment es procedirà a votar-ho.
El punt de votació és: disposició final quarta. [[Veus de fons.]] Ho direm així. [[Veus de fons.]] Disposició final quarta, que es vota separadament. D'acord? [[Pausa.]]
Doncs, senyora presidenta, avisarà vostè el moment en què es procedirà a votar aquesta disposició quarta? O em diu el punt del guió de votació on es troba?
És que, quan anem a votar, diré: «Anem a votar la disposició final quarta.
Gràcies.
D'acord? [[Pausa.]] Doncs, iniciem la votació. En principi, votarem les esmenes del... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa...
Sí.
...per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada al punt setè, votació de la resta del dictamen, i, a part, l'esmena tècnica. O sigui, votar l'esmena tècnica per una banda i la resta del dictamen per una altra. [[Veus de fons.]]
D'acord... –d'acord.
Gràcies.
Ja està incorporat. Gràcies. Procedirem ara, doncs, a la votació de les esmenes del Grup Parlamentari de Ciutadans. Atès que tenim peticions de votacions separades, votarem, en primer lloc, les esmenes número 5, 7, 8 i 10. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor i 106 en contra. A continuació votarem l'esmena número 12. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 41 vots a favor, 79 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 23. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 41 vots a favor i 90 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes número 29, 83, 110 i 134. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 106 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 47. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 25 vots a favor, 96 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 61. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 35 vots a favor, 96 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 85. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 51 vots a favor, 80 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes 90 i 133. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 98 en contra i 8 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 92. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 41 vots a favor, 81 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem les esmenes del Grup Parlamentari Socialista. Com també hem tingut peticions de votacions separades, votem, en primer lloc, les esmenes número 61 i 102. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Perdó... –perdó–: 6 i 102. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 16 vots a favor, 105 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem les esmenes número 14, 15, 17, 58, 112 i 114. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 16 vots a favor, 105 en contra i 10 abstencions. A continuació votarem les esmenes número 56, 84, 97, 101, 118 i 202. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 26 vots a favor, 104 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 105. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 60 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes número 176, 190 i 198. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 26 vots a favor, 96 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem les esmenes número 179, 180 i 181. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 16 vots a favor, 96 en contra i 19 abstencions. Votarem, a continuació, les esmenes del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Atès que també tenim peticions de votacions separades, votem, en primer lloc, l'esmena número 16. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 51 vots a favor, 80 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 19. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 26 vots a favor, 105 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 25. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 11 vots a favor, 120 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes número 53, 78 i 103. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 10 vots a favor, 121 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes número 59, 107 i 115. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 26 vots a favor, 105 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 91, atès que la 132 ha estat transaccionada. Votem l'esmena número 91. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 26 vots a favor, 96 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 116. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 10 vots a favor, 104 en contra i 16 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 177. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 35 vots a favor, 96 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 191. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 26 vots a favor, 96 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem les esmenes del Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Votarem, en primer lloc, les esmenes reservades números 3 i 18. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 34 vots a favor i 97 en contra. A continuació votarem l'esmena número 108. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 34 vots a favor, 97 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 119. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 19 vots a favor, 112 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 120. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 9 vots a favor, 122 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes números 123, 126 i 130. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 106 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de les esmenes del Partit Popular de Catalunya. Cal que digui la xifra o no cal?, la resta. [[Pausa.]] D'acord, doncs. Votem la resta de les esmenes del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 9 vots a favor, 122 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Començarem votant l'esmena número 196. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 20 vots a favor, 111 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el text de la transaccional amb l'esmena 132 del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. S'inicia la votació. L'esmena ha estat aprovada per 92 vots a favor, 2 en contra i 36 abstencions. A continuació votarem el text del dictamen. Votem, en primer lloc, l'article 1 del dictamen, anem a votar l'article 1 del dictamen. Comença la votació. L'article 1 del dictamen ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem els articles següents: el 2, 621.64, 621.65, 623.1, 623.2, 623.3, 623.5, 623.6, 623.7, 623.10, 623.11, 623.14, 623.15, 623.16, 623.17, 623.18, 623.21, 623.22, 623.23, 623.31, 623.32, 623.34, 624.3, 624.4, 624.5, 625.2, 625.3, 625.6, 626.4, 626.6; article 8, disposicions transitòries segona, tercera, quarta, cinquena, sisena, disposició derogatòria, disposicions finals primera, segona, tercera; 621.49, apartat 1. S'inicia la votació. Les esmenes han estat aprovades per 101 vots a favor, cap en contra i 30 abstencions. A continuació votarem les esmenes números 621.1, 621.3 [[veus de fons]] ... Perdó, perdó. A continuació procedirem a la votació dels articles números 621.1, 621.3, 621.4, del 621.6 al 621.26 i del 621.29 al 621.44. S'inicia la votació. Els articles han estat aprovats per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem ara l'article 621.2. Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Teníem un bloc d'articles, dels quals sembla ser que han saltat alguns, i no els tenim controlats. Voldríem saber quins articles han saltat d'aquest primer bloc que anava del 621.1 al 621.44. [[Pausa. Algú diu: «Estan al final.]]
Sí... Senyor Rodríguez, estan al final, que els votarem separadament. [[Pausa. Veus de fons.]] Són: 621.2, el 621.5, el 621.27 i el 621.28. [[Pausa. Veus de fons.]] Sí, estaven agrupats, però ens han demanat votacions separades i ara els votarem tots separadament: el 621.5, el 621.27, el 621.28. D'acord? [[Pausa.]] Repetirem la votació del 621.2... Doncs, ara anem a votar l'article 621.2, d'acord? –621.2. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 76 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.5. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 76 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.27. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 75 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.28. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 76 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.44. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 76 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.45. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. A continuació votarem l'article 621.46. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.49. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem de l'article 621.50 fins a l'article 621.54. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 2 de l'article 621.56. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 76 vots a favor, 50 en contra i 5 abstencions. Votem ara l'article número 621.57. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. A continuació votarem l'article 621.59. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 2 de l'article 621.60. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 126 vots a favor, cap en contra i 5 abstencions. Votem ara l'apartat número 621.2. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 6 en contra i 30 abstencions. Votem ara els articles números 621.61 i 621.62. Comença la votació. Els articles han estat aprovats per 116 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
Amb relació a la votació anterior sobre el 621.2.
Sí.
Com que és una votació que ha estat duplicada perquè aquest article ja havia estat votat, almenys com he vist que per part del nostre grup hi havien alguns diputats que no han votat, expressar que el sentit de vot, per nosaltres, el vàlid ha estat la primera votació que ha tingut sobre aquest article.
D'acord. Gràcies, senyor Rodríguez. Continuem. Votem ara l'article 621.63. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra i 14 abstencions. A continuació, votarem l'article 621.66. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 1 de l'article 623.8. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. A continuació, votem ara l'apartat 1 de l'article 623.13. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 92 vots a favor, 8 en contra i 31 abstencions. A continuació, votem l'article número 623.19. Comença la votació. L'article ha estat aprovat per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. A continuació, votarem l'apartat 2 de l'article 623.20. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. Votem ara els articles número 623.24 a 623.26. S'inicia la votació. Els articles han estat aprovats per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. Votem ara l'apartat 4 de l'article número 623.27. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 2 de l'article número 623.30. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 92 vots a favor, 34 «no i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 4 de l'article número 623.33. L'apartat ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en conta i 5 abstencions. Votem ara l'apartat 3 de l'article número 623.35. Comença la votació. L'apartat ha estat aprovat per 117 vots a favor, 9 en contra i 5 abstencions. A continuació, votarem els articles 624.8 al 624.11. Comença la votació. Els articles han quedat aprovats per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. Votem ara la disposició transitòria primera. Comença la votació. La disposició transitòria primera ha quedat aprovada per 92 vots a favor, 34 en contra i 5 abstencions. A continuació, votarem la disposició final quarta. Comença la votació. La disposició final quarta ha quedat aprovada per 69 vots a favor, 21 en contra i 41 abstencions. Votarem ara la disposició final novena, relativa a l'entrada en vigor de la llei, incorporant l'esmena tècnica que ha estat signada per tots els grups parlamentaris. Votarem ara la disposició final quarta, relativa a l'entrada en vigor de la llei, sense incorporar l'esmena tècnica perquè el Grup Parlamentari de Ciutadans demana que la votem després, d'acord? [[José María Espejo-Saavedra Conesa demana per parlar.]] Senyor Espejo.
Gràcies, presidenta. Jo no sé si és que tinc el guió de votació que no tinc l'actualitzat, però és que tinc que la votació de la resta del text del dictamen amb l'esmena tècnica incorporada, jo el que havia demanat és que l'esmena tècnica és votés a part. Però el punt 7 del guió posa: «Votació de la resta del text del dictamen. [[Remor de veus.]]
Ara votarem la disposició final novena, relativa a l'entrada en vigor de la llei, incorporant l'esmena tècnica que ha estat signada per tots els grups parlamentaris. D'acord? –d'acord? [[Pausa.]] Molt bé, doncs. Comença la votació. La disposició final novena amb l'esmena tècnica ha estat aprovada per 126 vots a favor, cap en contra i 5 abstencions. Per acabar, votarem la resta del text del dictamen, que inclou el preàmbul. Comença la votació. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Aturem la votació. Senyor Rodríguez.
Ha dit que inclou el preàmbul. A mi em consta que el preàmbul es vota separadament. [[Remor de veus.]]
D'acord, doncs. Votarem en primer lloc el preàmbul i després votarem la resta del dictamen, d'acord? Comença la votació del preàmbul. El preàmbul ha estat aprovat per 92 vots a favor, 9 en contra i 30 abstencions. Ara votarem la resta del text del dictamen. Comença la votació. El Projecte de llei de modificació del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, relatiu a les obligacions i als contractes, ha quedat aprovat per 101 vots a favor, 25 en contra i 5 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Interpel·lació al Govern sobre les actuacions per a preparar una eventual secessió]] [[300-00121/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les actuacions per a preparar una eventual secessió, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per exposar-la, té la paraula el senyor Ferran Pedret. Reprendrem la sessió a les quatre de la tarda. [[Remor de Veus.]] No, ara fem aquesta interpel·lació però ja els aviso, perquè ho sàpiguen, que reprendrem la sessió a les quatre de la tarda. Si us plau, els demano que surtin de pressa i en silenci perquè hem de continuar amb la sessió. Senyor Pedret, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Si hem d'evitar alguna hipoglucèmia d'algun diputat o diputada, doncs, serà a fi de bé aquesta sortida. Mirin, potser després de debatre sobre el llibre sisè del Codi civil s'hagi pogut asserenar un xic la sessió que havia estat una mica agitada durant el matí. Per això, amb tota la serenor i també amb tota la sinceritat, voldria sortir al pas d'alguns recursos retòrics que s'han emprat al llarg de la sessió del matí. En primer lloc, ens preocupa des del Grup Parlamentari Socialista, que s'empri una altra vegada aquesta visió un xic patrimonialista del país o de la democràcia que consisteix a concebre-la només com a allò que un defensa i, per tant, reclamant a la resta una adhesió als seus postulats o, contràriament, classificant-los com a mals demòcrates o poc demòcrates. En segon lloc, ens preocupa i volem manifestar-ho que s'hagi emprat el que alguns sectors dels mitjans de comunicació d'aquest país fan, i fan molt malament, que és fer determinades llistes de jutges en funció de la seva ideologia, per etzibar-ho a alguns dels grups com si tinguessin alguna responsabilitat sobre aquesta matèria quan no és així. A nosaltres no ens ha tremolat ni la veu, ni el pols, ni la mà en cap moment a l'hora de denunciar l'actuació, per exemple, del senyor De Alfonso i del ministre de l'Interior, de qui vam exigir, i en un dels casos, perquè podíem, vam recolzar el seu cessament. Si les proves que van ser publicades al seu dia en els diaris haguessin estat obtingudes d'una altra manera probablement s'hi donaria un altre pa i no s'haurien arxivat les actuacions. En tot cas, gravíssim. Gravíssim això, gravíssim els insults i amenaces que reben diputades de la CUP a les xarxes socials per expressar al seva opinió, el president Puigdemont, el senyor Boada per exposar les seves idees en un programa de televisió, etcètera. I els atacs, diguem-ne, amb pintura o com sigui contra seus, siguin de l'esquerra independentista, del PDECAT, del PSC, de Ciutadans o de qui sigui. Afortunadament tot això no ens representa, eh? No ens representa com a país, no ens representa a nosaltres com a grups parlamentaris i hauríem de procurar, en la mesura de la nostra responsabilitat contribuir a que això no passés i no tirar-nos-ho pel cap com si, diguem-ne, fos responsabilitat d'alguns dels grups que estan en aquesta cambra. Però això no ens pot fer de cap de les maneres menys exigents amb el Govern que tenim l'obligació de controlar, i és això el que estem intentant també amb aquesta interpel·lació. Miri, nosaltres per què els interpel·lem sobre les actuacions del Govern per preparar una eventual secessió? Perquè volem saber què està fent el Govern en una matèria tan transcendent i delicada com aquesta i que, a més, ha situat en el centre de la seva acció de govern en aquest mandat i –probablement, també podríem convenir-hi– en l'anterior. I ho fem també perquè fins ara no hem obtingut resposta. Nosaltres, al maig del 2016, vam preguntar al Govern sobre les mesures que està portant a terme per iniciar la creació d'un estat català independent; sobre les mesures per preparar les bases d'una futura constitució catalana; sobre l'existència d'algun esborrany de redacció articulada de la llei del procés constituent –ara sembla que potser en diuen «de transitorietat jurídica–; sobre l'existència d'algun esborrany de redacció articulada per la llei de seguretat social catalana; sobre l'existència d'algun esborrany de redacció articulada de la llei d'hisenda pública catalana; sobre la continuïtat de les relacions amb la jurisdicció espanyola; sobre el compliment de les normes aprovades per les Corts Generals en matèries de competència estatal; sobre la institució política amb la qual vol negociar el Govern per a la creació d'un estat català independent; sobre el calendari de negociacions amb les institucions espanyoles i europees amb relació al contingut de la Resolució 1/XI; sobre la consideració que li mereix al Govern aquesta mateixa Resolució 1/XI i si es podia comprometre –l'hi vam preguntar– a afirmar que no està obligant cap càrrec públic a fer activitats que poguessin comportar el desacatament de la legalitat. I per tota resposta, com a tota resposta, se'ns va dir que actuarien –i se'ns va dir així per escrit– sota els principis bàsics de seguretat jurídica i de garantia de l'aval democràtic en la presa de decisions. Bé, podem convenir que això és una resposta excessivament succinta per al que els demanàvem. També els vam demanar que ens facilitessin la documentació relativa a la preparació d'una eventual secessió. I els ho formulàvem en uns termes així d'amplis, dèiem: «Es sol·licita disposar de tota la documentació relativa a qualsevol encàrrec realitzat per part del Govern de la Generalitat a l'Institut d'Estudis de l'Autogovern o a qualsevol altre organisme, fundació o associació o ens de qualsevol mena al que s'hagi adreçat, d'informes relatius a l'eventualitat d'una secessió de Catalunya respecte a la resta d'Espanya, als seus actes de preparació o la seva execució, les seves possibles conseqüències en qualsevol àmbit, sia que l'abast de l'encàrrec abasti només parcialment o tangencial aquesta matèria, sia que el seu abast sigui més ampli o que tracti matèries connexes. Es sol·licita, així mateix, disposar de qualsevol informe, estudi, estudi preliminar, pla de contingència o qualsevol altre document elaborat per qualsevol ens públic o privat en resposta als encàrrecs que s'han esmentat. I com a tota resposta se'ns va dir que les funcions d'assessorament al Govern no impliquen necessàriament l'elaboració de documentació escrita i que l'eventualitat de la creació d'un estat català independent s'intentarà fer de mutu acord amb l'Estat espanyol i seguint els procediments legalment previstos, i resta condicionat a una validació ciutadana. Francament, una resposta decebedora, perquè no se'ns facilita en absolut la informació que s'havia demanat. La pregunta és: no s'han encarregat tots aquests estudis, plans de contingència...? No hi ha cap assessorament en la matèria? No en tenen o senzillament no ens els volen facilitar? El darrer seria greu, molt greu, diria. El primer seria, pel cap baix, curiós. Ens diuen que la naixença del nou estat és a tocar de dits, prometen que ho tenen tot a punt, almenys ho fan així en les conferències que fan pel territori, i quan amb enjòlit els demanem una concreció respecte a això ens rebaixen la cosa del nasciturus al concepturus, i aquí ens quedem tots sense saber massa què està fent el Govern en matèria de preparació d'aquesta eventual secessió. Està tot en marxa i en preparació per a qualsevol eventualitat o no? Perquè també els vam demanar si tenien informes per a l'eventualitat d'un referèndum unilateral per la independència. I la resposta va ser encara més concisa, i en aquest cas sí concreta, ens van dir: «No, no s'han encarregat informes. No disposem d'informes respecte a aquesta eventualitat. Doncs, els veiem, francament, molt segurs que el podran fer, per no disposar d'aquest assessorament. Per tant, els demanem que el Parlament pugui disposar de tota aquesta informació sobre el que el Govern està fent. No els puc demanar sobre el que no està fent, perquè seria una llista molt llarga –la d'aquest Govern i la de qualsevol, eh?, sempre–, però sí del que està fent en aquesta matèria. Però tornem a la resposta, certament escarida, que ens van donar. Deien allà que provarien de fer-ho de mutu acord amb l'Estat, seguint els procediments legalment previstos, i que la decisió restaria condicionada a una validació ciutadana. Això sembla una mica incompatible amb la rotunda afirmació de que es farà o referèndum o referèndum, i sembla encara més incompatible amb afirmacions recents de portaveus de la formació que dona suport al Govern, referides al caràcter de la llei de transitorietat com a declaració d'independència, que, a més, no es podrà impugnar. Aleshores, el referèndum, sobre què el farem? El farem proforma? El farem sobre una decisió ja presa? Sobre un fet a complir? Sembla, certament, incompatible amb el que se'ns deia en la resposta per escrit. Ha tingut una mica més de sort Catalunya Sí que es Pot en una sol·licitud d'informació que els va fer sobre un document, un informe de l'Institut d'Estudis d'Autogovern que es deia Un referèndum acordat sobre la independència de Catalunya. Algunes claus jurídiques per a una hipotètica negociació política. Els van facilitar aquest informe, que, d'altra banda, quan ho van fer, doncs, ja estava publicat a la web de l'institut, i, més enllà de l'opinió que ens mereixi l'informe en el seu conjunt, té un passatge certament molt interessant, en l'epígraf tercer, titulat «Compatibilitat del referèndum amb la continuació del procés, on diu, cap al final: «Ara bé, sembla raonable acceptar que tal preparació, en vista d'un oferiment estatal de referèndum legal i negociat, hauria de ser més escrupolosament respectuós amb la legalitat, que en un context de no referèndum acordat –em permeto afegir per al context. Clar, diguem-ne, molt bé. I si no és aquest el context en què cal ser escrupolosament dins de la legalitat, en altres contextos, els han assessorat que no caldrà ser tan curosos? Això, certament, ens preocupa, i és per això que li demanem resposta, en aquest primer torn, senyora Munté. Certament, seria molt tranquil·litzador per a tots que ho pogués fer. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. Respon la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Moltes gràcies, presidenta. Senyors diputats i diputades, conseller... Senyor diputat, vostè ha iniciat aquesta interpel·lació manifestant la seva preocupació, deia, pels recursos retòrics que s'han emprat avui i també pel que vostè ha anomenat una visió patrimonialista del terme, del concepte de «la democràcia. Res més lluny, en aquest segon aspecte, però permeti'm que jo també, retòricament, li pregunti a vostè quina mena de recurs utilitza vostè avui per fer una interpel·lació d'aquestes característiques; tot i que, vagi per endavant, com hem defensat sempre des de Junts pel Sí, des d'altres grups parlamentaris, és evident que en aquest Parlament, en aquest hemicicle s'ha de poder parlar de tot. Però, en tot cas, deixi'm que faci referència a diferents aspectes que vostè ha tocat, però deixant ben clar que les informacions que vostè ha sol·licitat a través dels diferents mitjans de què disposa com a diputat d'aquesta cambra, han estat respostes en el seu conjunt. Altra cosa és que vostè perseguís un altre tipus d'informació, o un altre tipus d'afirmacions, com segurament és el cas d'avui, amb aquesta interpel·lació, però respostes n'ha tingut, i vostè ha fet referència a un informe de l'Institut d'Estudis d'Autogovern que diu moltes més coses de les que vostè aquí ha referit. Deu ser, segurament, per manca de temps, i que, com vostè també ha reconegut, està penjat a la pàgina web i, per tant, és de coneixement d'absolutament tothom. Vostè ha manifestat també preocupació i interès en que el procés que eventualment ens porti a la creació d'un estat, d'un estat independent, es dugui a terme amb plenes garanties i dins d'un marc legal. Coincidim plenament en aquest punt. És exactament això el que estem demandant, i és exactament en aquesta línia i en aquest terreny de joc que estem treballant. La prova la té, per buscar-ne un exemple recent..., després me n'aniré una mica enrere perquè és evident que avui també, aquí, hem de poder parlar dels canvis d'orientació i de posicionament que el seu grup parlamentari i la seva formació política ha experimentat en el temps, perquè són canvis molt acusats, però deixi'm posar-li un exemple ben recent, en el manifest que la setmana passada va acordar el Pacte Nacional pel Referèndum, a partir del document que va elaborar el comitè executiu d'aquest pacte –un comitè que, per cert, encapçala un exdiputat socialista aquí, al Parlament de Catalunya, el senyor Joan Ignasi Elena–, un document que advoca per cercar un acord amb l'Estat i celebrar un referèndum. Perquè entenem que aquesta és una eina d'aprofundiment democràtic, que permet el debat polític, la recerca de consensos, la consecució d'acords que siguin eficaços, la participació dels ciutadans, que siguin cridats a les urnes –això que a alguns els fa tanta i tanta por–, i un resultat que sigui, evidentment, vinculant per a tots. I, quina és la idea, i qui avala aquest concepte de referèndum? Doncs, una majoria parlamentària que existeix en aquesta cambra, i una majoria social que podríem xifrar en més d'un 80 per cent. Un referèndum que, si és possible, el volem acordat, perquè entenem que és perfectament possible la realització d'aquest referèndum, perquè es tracta d'un tema de voluntat política –de voluntat política–, senyor diputat, i no de legalitat. Es tracta, en definitiva, de trobar solucions democràtiques als problemes polítics existents, no d'agreujar els que ja existeixen ni de crear-ne de nous. I li asseguro que cap voluntat de patrimonialitzar allò que, de fet, si és patrimoni d'algú, ha de ser de tots, com és el cas de la democràcia, de la participació i de l'aprofundiment amb eines plenament legítimes d'aquesta democràcia. Succeeix, per tant, a Catalunya, que existeix aquesta majoria, que és social i que és parlamentària, a favor d'un referèndum, que considerem que és votant com es poden resoldre aquestes qüestions. Estem parlant d'això, senyor diputat, i la pregunta retòrica, si em permet, que jo a vostè li formularia, és: vostès de quin costat estan? Si dels que demanem que els ciutadans de Catalunya puguin decidir democràticament i lliurement el seu futur polític, dels que quedem perplexos davant del judici que s'està produint aquesta setmana al Tribunal Superior de Justícia o si vostès estan amb els que neguen aquest dret democràtic i els que porten als tribunals les persones que treballen per aprofundir la democràcia d'aquest país. El senyor Iceta, el president del seu grup parlamentari, deia abans-d'ahir que a qualsevol país democràtic del món, si una institució no atén les resolucions del seu Tribunal Constitucional, tard o d'hora acaba als tribunals. I també deia: «I no puc citar exemples perquè hi ha pocs governs que se saltin la llei. Jo el que puc afirmar, senyor diputat, és que aquest Govern no es salta la llei –aquest Govern no es salta la llei. Però també, i de la mateixa manera, que no hi ha cap govern del món que sigui jutjat per posar les urnes, cosa que, en canvi, malauradament, sí que passa a nivell de l'Estat espanyol. Suposo que aquí del que es tracta és de poder parlar de com dirimim..., de com des del Govern ens responsabilitzem de donar resposta al que són els mandats parlamentaris i a les demandes d'una majoria sòlida de ciutadans i de ciutadanes. Suposo que es tracta d'això i que és d'això del que vostè vol que jo avui li parli. I de la mateixa manera que ho hem fet amb les respostes a les qüestions que vostè abans s'ha referit i que han adreçat al Govern, doncs, podem fer-ho avui també sense cap mena de problema. Necessàriament faré referència, potser d'idèntica manera i amb els mateixos termes, a les respostes que li hem donat, perquè és aquesta la resposta, l'única que existeix, i que fins i tot s'ha sentit aquí, en seu parlamentària. I ho ha fet el president Puigdemont, per exemple, en el debat de la qüestió de confiança, en el sentit de que si es produeix el trànsit cap a un eventual estat independent, això es farà de l'única manera que es pot fer: de manera ordenada, amb garanties de seguretat jurídica, de viabilitat econòmica del nou estat, de sostenibilitat dels comptes públics, de continuïtat de les prestacions socials i de tot allò que té a veure amb els serveis públics propis d'un estat del benestar com el que volem preservar i, si és possible –i segur que és possible– millorar-lo. Per tant, amb plenes garanties jurídiques, amb plenes garanties democràtiques i, sí, vostè ho ha citat literalment, amb la necessària validació ciutadana per poder anar de les urnes fins a les urnes. I el mecanisme més clar i més acceptable, aquí i arreu, per poder fer això possible, és un referèndum, senyor diputat, si és possible, un referèndum acordat amb l'Estat. I és clar que hem de parlar de les estructures que siguin necessàries; estructures d'estat necessàries per tenir les màximes i les més potents eines per donar resposta a les necessitats dels nostres ciutadans. Els millors serveis a la gent. Seria irresponsable no pensar-hi, no parlar-ne, no preveure quins són aquests escenaris i quines són aquestes estructures. Li recordo també..., li deia que aniria enrere i miraré de fer-ho en el que em resta de temps ara, i en el segon torn. Li deia que venim de lluny, venim de molt lluny, i sé que vostè coneix perfectament quina ha estat la cronologia, que no sempre deu ser agradable de recordar des de la seva posició, venint d'aquella promesa incomplerta de respectar el referèndum, el resultat del referèndum sobre l'Estatut de Catalunya que sorgís d'aquest Parlament. Venim d'una sentència que va retallar l'Estatut d'autonomia que va aprovar per referèndum el nostre poble. Venim de manifestacions multitudinàries, la primera d'elles el 10 de juliol de 2010, presidida per l'aleshores president Montilla, sota el lema «Som una nació. Nosaltres decidim. Venim d'unes eleccions de l'any 2012, on els partits que defensàvem la celebració d'una consulta per decidir el futur polític de Catalunya obtenien 107 escons dels 135 que hi ha en aquesta cambra, i vostès hi eren entre aquests 107 diputats. Hi eren perquè els seu programa electoral es comprometia a promoure, deia, literalment, «les reformes necessàries perquè a Catalunya es pugui exercir el dret a decidir a través d'un referèndum o consulta acordat en el marc de la legalitat. I això sota un epígraf que deia: «Un referèndum perquè els catalans i catalanes decideixin –un referèndum perquè els catalans i catalanes decideixin. Vostès estaven aquí, fixi's. Qui els ha vist, senyor diputat, i qui els veu. A partir d'aquí, l'aprovació de la declaració de sobirania; la proposta del seu propi grup parlamentari, per tal d'instar de nou el Govern de la Generalitat a iniciar un diàleg amb el Govern de l'Estat per fer possible la celebració d'una consulta sobre el futur de Catalunya. Vostès aquí hi eren absolutament. Després del resultat d'aquella sessió en el Congrés dels Diputats, on la proposta que es va fer des de Catalunya va obtenir una àmplia negativa del Congrés, negativa també dels diputats del PSOE i del Partit Socialista. El senyor Miquel Iceta, el juliol del 2014 insistia: «El PSOE no vol la consulta, nosaltres, sí –el PSOE no vol la consulta, nosaltres, sí. I, a partir d'aquí, el procés participatiu del 9 de novembre. Les seves conseqüències, malgrat ser absolutament desacreditada aquella jornada i ridiculitzada per molts, però que ha tingut unes conseqüències que estem vivint aquesta setmana. Després, necessàriament hi faré referència. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] En tot cas, senyor diputat, se m'acaba..., en aquests moments se m'està esgotant el temps.
Sí, consellera.
Vull recordar-li que vostè ha tingut ocasió de preguntar tant com ha volgut en seu d'aquest Parlament, en les comissions corresponents...
Consellera, em sap greu, però, sí, se li ha exhaurit el temps.
...–molt bé–, i pot continuar-ho fent, també a mi, per descomptat, en el següent torn. Gràcies.
Senyor Pedret, té la paraula.
Gràcies, presidenta. Anem a veure, anem a pams. En primer lloc, quin recurs retòric uso? Parlar, diguem-ne, és el que he fet. No crec que hagi fet excessives filigranes amb la retòrica avui; no sé si en soc capaç, però, en qualsevol cas, no crec que avui hagi fet excessives filigranes. En segon lloc, puc preguntar i ho he fet, i puc sol·licitar informació i ho he fet. i puc interpel·lar i ho estic fent, però segueixo obtenint la mateixa resposta absolutament escadussera, que és dir que hi ha l'informe que hi ha publicat a la web de l'Institut d'Estudis d'Autogovern, alguns altres que hem pogut seguir, tant del Consell Assessor de Transició Nacional com de l'Institut d'Estudis d'Autogovern i que, pel que fa a la resta de qüestions que li preguntàvem, no hi ha res. I miri que li he llegit la literalitat de la sol·licitud d'informació que fèiem, que abastava tot informe, assessorament possible, a l'Institut d'Estudis d'Autogovern, a qualsevol altre ens, amb preparació de qualsevol eventualitat relacionada amb la secessió, les seves conseqüències, el transit d'una situació a l'altre, etcètera. I em diu que m'he de remetre a la resposta que em van donar per escrit, que és que tot això no existeix. Aleshores, deixa un panorama preocupant, perquè, en fi, figura que tot això vostès ho volen tenir a tocar de dits, al setembre, i res de tot això està estudiat ni han rebut assessorament respecte a la matèria, etcètera. Aleshores, en base a què afirma que el transit es farà amb plenes garanties jurídiques, amb respecte als drets de tothom, que serà de les urnes a les urnes, de la llei a la llei, etcètera? En base a què? A banda de que jo hagi de fer un acte de fe. Jo el que li demano és: doni'm els informes que vostès ja hagin estat demanant per poder asseverar això amb aquesta tranquil·litat d'esperit de la que han fet gala durant tota la jornada d'avui. No demano pas gaire més que això, eh? I, miri, l'hi demano, si us plau, que no fugim d'estudi quan s'interpel·la sobre aquestes qüestions. Perquè vostè ens pot fer aquí tota, diguem-ne..., no sé com ho diré..., tota la corrua de retrets que vulgui. És un recurs parlamentari que tots n'abusem moltíssim. Segur que nosaltres tenim les nostres contradiccions, però no estan precisament on les assenyala, eh? Nosaltres hem dit, des del principi, que la situació política que es viu a Catalunya requereix d'una sortida igualment política, en clau democràtica, que passi perquè els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya es manifestin sobre el seu futur polític col·lectiu. És més: posi's d'acord... –no és que hi hagi gaires consellers i conselleres aquí, però en té un al costat–, posi's d'acord amb el senyor Romeva, que l'altre dia feia l'honor de citar una obra meva, un opuscle, sobre aquesta qüestió, que és ben recent, publicat per la Fundació Rafael Campalans, per tant, pel partit, eh?, i que es contradiu amb el que vostè em pretén retreure. No facin això perquè en el fons, a falta d'un referèndum, nosaltres en volem dos. Miri, en volem un sobre la reforma de la Constitució, que volem que transformi Espanya en una federació democràtica i social, i en volem un sobre un nou estatut de Catalunya, que ben bé podria donar naixença a un estat català, federat amb la resta d'Espanya. Per tant, diguem-ne, quan ens pregunta: «De quin costat estan? Estem del costat de que la gent pugui pronunciar-se sobre el seu futur polític, evidentment. El que passa és que això no vol dir avalar qualsevol forma, manera, camí que vostès triïn per fer-los pronunciar-se sobre allò que a vostès, amb tota legitimitat, els interessa que es pronunciïn. No vol dir que els puguem avalar tot perquè nosaltres tinguem aquesta posició política, o és que vostè ha pretès subreptíciament tornar a allò que jo retreia en el principi, que és qualificar de mals demòcrates els que no estiguin d'acord amb la ruta que vostès han triat? Escolti, nosaltres el que li hem dit també en diversos debats parlamentaris és que el consens democràtic és quelcom bastant fràgil, que requereix que una àmplia majoria de ciutadans i ciutadanes reconeguin que les seves institucions són a la vegada legítimes i representatives, i que el camí que vostès han triat posa en risc que aquest consens es pugui donar. Perquè vostès mateixos parlen d'un període de coexistència de dues legalitats en les quals els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya hauran de triar quina és la que creuen legítima i quina és la que creuen que no. I això és una situació que qualsevol governant responsable hauria de voler evitar. Vostè avui ha tornat a fugir d'estudi, no ens contesta o alternativament, que és el que hem de creure, no tenen en absolut cap assessorament, cap informe, cap dictamen, cap pla de contingència respecte a allò que diuen voler assolir abans del setembre d'aquest mateix any.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació, té la paraula la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè té tot el dret a preguntar i a requerir informació, i nosaltres responem i donem aquella informació que existeix. Vostè arriba aquí i formula una interpel·lació sobre aquesta eventual secessió i la preparació d'aquesta eventual secessió, i vostè deu voler parlar d'això, però és que jo he de parlar del que realment hi ha i del que realment està fent aquest Govern. I, si em permeti dir-ho d'aquesta manera, jo vull parlar, perquè és mandat d'aquest Parlament i mandat de la ciutadania, de referèndum, de votar, de resoldre políticament allò que és un conflicte polític que existeix a Catalunya, i és d'això, del que nosaltres l'informem. Tinc, com es pot imaginar, còpia de les respostes que nosaltres li hem donat a partir de les seves preguntes, i és efectivament així: l'informem, com també va tenir ocasió de preguntar i de repreguntar, tantes vegades com faci falta, només faltaria, al president de l'Institut d'Estudis d'Autogovern. Les funcions d'aquest institut i dels diferents organismes que coordinen els treballs que tenen a veure amb l'impuls i la defensa del nostre autogovern. És prou evident que les funcions d'assessorament que té aquest organisme no impliquen sempre i necessàriament l'elaboració de documentació escrita. I li reitero l'existència d'informes que estan penjats que són públics i que faria vostè bé d'analitzar en el seu absolut conjunt, com és el cas d'aquest informe al que abans s'ha referit, on es parla de moltes altres qüestions, sobre la formulació d'una pregunta, sobre quins són els estàndards internacionals d'un referèndum com el que nosaltres volem tirar endavant. Vostè deia: «Nosaltres també tenim propostes. I ha parlat de la reforma constitucional. Perfecte, senyor diputat, però li recordo que venim d'un debat de política general on les propostes de resolució relatives a la celebració d'un referèndum van obtenir, respectivament, setanta-dos i setanta-tres vots afirmatius dels diputats d'aquesta cambra. Recorda: referèndum o referèndum. I estem treballant en aquest marc de cercar un acord, un pacte, una negociació amb el Govern de l'Estat per fer un referèndum pactat. Setanta-tres diputats. La formulació de la seva proposta sobre una reforma constitucional va obtenir un èxit indescriptible, si vostè m'ho permet, perquè va obtenir només els vots dels seus diputats i diputades. En tot cas, senyor diputat, i atès que vostès tenen capacitat, ben segur, d'influir en l'actitud i en les accions del Govern de l'Estat, perquè vostès han contribuït a constituir aquest Govern que presideix el senyor Mariano Rajoy. Ho deia aquest matí el president: nosaltres no donem el diàleg per mort i no el donarem per mort, però vostès farien bé d'ajudar, de contribuir a que aquest debat sigui possible. Vostès ens pressionen a nosaltres. No ens impressionen, però ens pressionen a nosaltres. Per què no fan el mateix respecte al Govern de l'Estat? Per què no contribueixen... –d'acord amb la seva nítida trajectòria democràtica i constructiva no només a Catalunya sinó en el conjunt de l'Estat–, per què no contribueixen a modificar marcs normatius que han quedat obsolets o que poden ser fins i tot immorals en aquests moments. Ajudi'ns des de la manca de resignació, com dèiem aquest mateix matí, a poder canviar aquestes qüestions. Torno a referir-me, i em sap molt de greu, però..., al senyor Miquel Iceta que parlava aquest matí de «qui se situa fora de l'estat de dret no pot trobar en nosaltres, deia, «recolzament. Qui se situa fora de l'estat de dret? Qui incompleix de manera reiterada sentències del Tribunal Constitucional i del Suprem, fins i tot normativa europea? Qui permet que s'afinin informacions, que finalment el que fan és aportar proves falses contra persones absolutament honorables? Això no situa el Govern de l'Estat en col·lisió amb els principis cabdals d'un estat de dret? Doncs, com és que vostès, això, no ho denuncien? Com és que no hi posen fi? Com és que vostès no donen suport a les nostres demandes en aquest sentit? I, qui judicialitza, senyor diputat? Qui judicialitza? El Govern de la Generalitat defensa les seves competències, els drets i les llibertats dels ciutadans i les eines de què disposen les entitats socials o les empreses, per exemple. No és el Govern de Catalunya qui judicialitza. Pedalin amb nosaltres. Ajudi'ns a fer possible un marc acordat per tal de fer aquest referèndum; però, sobretot, entengui que nosaltres complirem, fil per randa, els mandats democràtics del Parlament i del poble de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Veus de fons.]] Senyor Torrent, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta, per una qüestió d'ordre i perquè consti en acta. Des del nostre grup celebrem que s'hagi pogut celebrar i que la Mesa hagi admès a tràmit una interpel·lació com la que acabem d'escoltar, com la que acabem de veure; una interpel·lació que tenia per títol..., o anava referenciada amb relació a una eventual secessió de Catalunya. Ho celebrem, perquè això vol dir que es pot parlar de tot, que es constata efectivament que amb aquest títol una interpel·lació d'aquest estil pot ser admesa per la Mesa. I, per tant, ho celebrem. I, en tot cas, en prenem nota per al futur. Moltes gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Moltes gràcies a totes i a tots. Es suspèn la sessió fins a les quatre de la tarda... [[Veus de fons.]] Senyor Iceta, per què em demana la paraula?
Perquè consti en acta que és, primer, gràcies al Grup Socialista que en aquesta cambra es pot parlar de tot a partir d'avui. [[Rialles i aplaudiments.]]
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda a totes i tots. [[Salutació a representants municipals i comarcals i assistents del Penedès]] Abans de començar, em plau saludar els alcaldes i alcaldesses i presidents i presidentes dels consells comarcals que ens acompanyen, i especialment tota la gent del Penedès que està aquí, a la sala de sessions, però també en una altra sala, seguint aquesta sessió. Molt bona tarda a tots. [[Aplaudiments perllongats.]] [[Proposició de llei d'adaptació de la Llei 30/2010, del 3 d'agost, de vegueries, a la nova comarca del Moianès i a la creació de la vegueria del Penedès]] [[202-00035/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és: debat i votació del Dictamen de la Comissió de Governació, Administracions Públiques i Habitatge sobre la Proposició de llei d'adaptació de la Llei 30/2010, del 3 d'agost, de vegueries, a la nova comarca del Moianès i a la creació de la vegueria del Penedès. D'acord amb l'article 121 del Reglament, té la paraula, per a presentar els treballs de la comissió, la senyora Neus Lloveras.
Molt bé; molt bona tarda a totes i tots. Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputades, diputats, i sobretot bona tarda, gent del Gran Penedès. Fa goig veure aquest hemicicle amb tanta gent acompanyant-nos en aquest moment tan i tan especial per a la gent del Penedès. Un agraïment per la presència dels presidents dels consells comarcals, alcaldes i regidors, molts amics i amigues, i també destacar que aquí tenim un conseller també del territori, del Gran Penedès; gràcies, conseller, també per ser-hi. Bé, avui s'acaba el tràmit parlamentari de la Proposició de llei de modificació de la Llei 30/2010 de vegueries, per a la creació de la vegueria Penedès, i també per a la incorporació de la nova comarca del Moianès. Aprofito també per saludar el president comarcal del Moianès, que crec que també ens acompanya. Aquesta proposició és una proposició presentada de manera conjunta per 99 dels 135 diputats del Parlament, tres quartes parts, el passat 2 de juliol, i ho vam presentar per procediment d'urgència. En aquesta primera intervenció em correspon, com a ponent relator, explicar la feina que ha fet la ponència i, per tant, parlaré en nom de tots els ponents representatius de totes les forces polítiques d'aquest Ple. La ponència..., el debat inicial va ser el 28 de juliol de 2016, que crec que molts de vosaltres ja hi vau assistir. Després, el 27 de setembre es va reunir la Comissió de Governació, on es va tractar sobre com organitzar aquesta ponència. La majoria dels membres de la comissió van valorar que corresponia agilitzar al màxim el tràmit d'aquesta proposició de llei, i en aquest sentit es va decidir, en primer lloc, realitzar les compareixences a nivell ponència, i en segon lloc, també possibilitar que aquelles persones que no podien ser-hi presents poguessin fer les seves compareixences per escrit. Per tant, vam voler anar de pressa, això sí, però no vam voler obviar la possibilitat de tenir tota una sèrie de compareixences que poguessin enriquir i millorar el debat. El 28 de setembre es va realitzar la primera reunió de la ponència i es va convocar, es va fer la llista de compareixences, i es va decidir fer-ho tot en un mateix dia, també, amb aquest objectiu de concentrar al màxim el temps i de ser el màxim d'àgils possible. Es va fixar finalment el 17 d'octubre per fer totes aquestes compareixences, les presencials, i crec que podem afirmar que les compareixences van ser molt diverses i totes elles molt, molt interessants. Algunes de les persones que van estar aquí amb nosaltres estan avui al públic, i penso que va ser força encertada la gent que es van, finalment, citar per comparèixer. Hi van haver representants del món empresarial i teixit econòmic, del món sindical, representants d'entitats mediambientals, historiadors, representants del municipalisme, geògrafs, urbanistes, entitats culturals, i segur que me'n deixo algun, però, en tot cas, aportacions des d'un gran coneixement, molt diverses i molt enriquidores, que van donar lloc a un debat molt sa i molt interessant aquell dia de la ponència, on vam fer un dia concentrat, sí, en van ser moltes, però tothom va seguir, va tenir la voluntat d'intentar sintetitzar al màxim les seves aportacions, i a partir d'aquí es va obrir un debat molt i molt interessant. Per tant, en primer lloc, i començant alguns agraïments que vull fer avui, aquesta tarda, un agraïment a totes les persones que van tenir la voluntat de venir i, a més, van tenir aquesta predisposició a tenir aquest debat concentrat, però molt, molt enriquidor i molt participatiu. I també un agraïment a aquelles persones que no van poder venir, però que sí que van comparèixer per escrit i que també van ser, penso, ser aportacions molt, molt interessants en aquest debat. Després d'això, de les compareixences, que, com deia, es van fer totes el 17 d'octubre, el 19 de desembre es va reunir la ponència i va debatre les esmenes presentades. Es van presentar un total de vuit esmenes, i es va fer, jo crec, per part de tots els ponents el màxim d'esforços per intentar buscar la manera d'acceptar-ne el màxim possible. És en aquest sentit que dues de les esmenes van ser transaccionades i finalment recomanades; dues més van ser recomanades; una va decaure, perquè el seu contingut ja estava recollit, i tres van resultar no recomanades, bàsicament, perquè considerava la ponència que el seu contingut no corresponia al que s'estava tractant, sinó que feia més aviat referència a posar en dubte la Llei de vegueries. Per tant, aquestes no van quedar recomanades i aquestes van ser unes esmenes que va presentar el Partit Popular i que ha mantingut avui per al debat. Finalment, es va elaborar l'informe de ponència i el predictamen de proposició de llei, el qual es va presentar el passat 31 de gener a la Comissió de Governació, on va ser debatut i votat. El resultat és el dictamen definitiu de la comissió que es presenta avui per a la seva aprovació. Per acabar la meva intervenció, aquesta primera intervenció, que, com deia, parlo en nom de tots els grups d'aquest Parlament que vam participar en aquesta ponència, voldria fer dos agraïments. En primer lloc, a tots els ponents, a totes les formacions, a tots els grups parlamentaris que van estar, que van participar en la ponència, que van ser tots, evidentment. Crec que tots hi van participar molt activament; hi va haver voluntat per part de tothom de facilitar el debat, i, per tant, crec que va ser un procés molt, molt positiu. I en segon lloc, també un agraïment als assessors de la ponència, al lletrat i a tot el seu equip, perquè ens van ajudar moltíssim. Amb això deixaria aquesta primera intervenció. He intentat, igual que ja va ser un procés que vam intentar resumir, també he intentat aquí resumir-ho al màxim possible, i a partir d'aquí crec que donarem pas a la part interessant d'aquest debat, que és aquest últim debat abans d'allò que molts i moltes dels que estem aquí fa molts anys que esperem, que és que per fi la vegueria del Penedès sigui una realitat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lloveras. A continuació passarem a la intervenció per defensar les esmenes reservades pels grups parlamentaris. En primer lloc, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellers, senyores i senyors diputats, una salutació cordial a totes les persones del Penedès que ens acompanyen en aquest debat d'avui. Em permetran que comenci expressant quina és la visió que del que haurien de ser les vegueries tenim des del Partit Popular, perquè explica molt quina és la nostra voluntat amb relació a les vegueries, però també amb relació al Penedès. Nosaltres veiem les vegueries, ho hem defensat al llarg dels anys i ho continuem defensant, com la divisió territorial de la Generalitat de Catalunya i, per tant, com l'organització territorial dels serveis propis de la Generalitat de Catalunya. Hi ha una segona visió important també, rellevant, que és veure les vegueries com a govern intermunicipal de cooperació local, i, per tant, té aquest component i ha de tenir aquest component també d'administració i de govern local. Aquesta és la nostra visió de les vegueries; visió que, per cert, també té el seu recolzament estatutari, l'Estatut del 2006 recull també aqueta visió de les vegueries, i per tant des d'aquest punt de vista ho compartim plenament. Salto ara al Penedès. Compartim els arguments que es puguin donar, que s'han donat al llarg dels anys i que es puguin donar amb relació al Penedès. Entre d'altres coses, els compartim perquè nosaltres mateixos, el Partit Popular –i vull tenir unes paraules de record per a la diputada Dolors Montserrat, que va ser una de les pioneres en la defensa del Penedès en aquest Parlament–, ho hem defensat i els hem fet nostres, els arguments per defensar aquest caràcter propi del Penedès des del punt de vista territorial, des del punt de vista geogràfic, polític, econòmic, social, cultural... Podem compartir fins i tot arguments històrics, però, com ja vàrem dir també en les compareixences que varen tenir lloc a la ponència, la nostra visió històrica no justifica l'acció de futur. Pensem més en el 2300 que no pas en l'any 1300, les administracions del futur que no pas la història del passat; però en qualsevol cas creiem que tots aquests elements, per si sols, li donen entitat al Penedès. I hem estat coherents al llarg de la història, i vull defensar avui aquí que continuem sent coherents, tot i que aquesta llei no tindrà el nostre vistiplau. Vàrem impulsar a mitjans de la dècada passada diverses propostes de resolució i fins i tot la proposició de llei que va acabar amb el reconeixement de l'àmbit funcional de planificació del Penedès, amb una llei aprovada en aquest Parlament, quinze dies abans que s'aprovés la Llei de vegueries que avui es pretén modificar. Sí, el Partit Popular va ser proposant d'aquella llei. També el Grup de Convergència i Unió, però també el Partit Popular. Però el que tenim avui al davant és la Llei de vegueries que precisament es va aprovar aquells quinze dies després que s'aprovés l'àmbit funcional del Penedès i que ja va tenir el vot en contra del nostre grup parlamentari, perquè la concepció que es desprenia i que es desprèn de la Llei 30/2010 no és només una concepció de que les vegueries siguin divisió territorial de la Generalitat, siguin una eina de cooperació municipal de les administracions locals, sinó que el que es desprenia d'aquella llei –i aquesta és la clau de volta de tot plegat– és que les vegueries el que havien de ser és la substitució de les províncies i de les diputacions provincials. I aquí nosaltres no hi podem estar d'acord. I no hi podem estar d'acord perquè entenem –entenem– que les províncies i les diputacions provincials formen part de l'organització territorial de l'Administració de l'Estat, i, per tant, ha de ser..., com de fet reconeix la mateixa llei, i segurament per aquest motiu la Llei 30/2010 no ha tingut desenvolupament per part del Govern, perquè està esperant que es canviïn les províncies, que canviïn les lleis de les Corts Generals, obviant que aquesta mateixa llei permet que el Govern de la..., no permet: mana –mana– al Govern de la Generalitat que organitzi els serveis territorials d'acord amb aquestes vegueries. Res impedia al Govern, en aquests sis anys i mig de vigència de la Llei de vegueries, organitzar-se d'acord amb aquesta organització territorial. Però no s'ha fet. No s'ha fet precisament perquè la voluntat d'aquella llei era suprimir províncies i ficar-se amb l'organització territorial de l'Administració de l'Estat. I algú dirà –ho hem sentit a dir–: «És que amb les vegueries el que volem és simplificar l'Administració. Compartim aquesta voluntat, compartim la voluntat de simplificar l'Administració. Però em permetran que simplificar de quatre diputacions provincials a vuit vegueries sembla bastant menys coherent que intentar simplificar de quaranta-dos consells comarcals a vuit vegueries. Home, si em pregunten què és el que simplifica, jo crec que passar de quaranta-dos a vuit és el que realment simplifica. En resum: vegueries, sí. I ja he exposat quina és la nostra visió de les vegueries. Penedès, sí, amb la visió que els he expressat de les vegueries. Ara bé, aquesta Llei de vegueries, no. I la prova més evident de que aquesta Llei de vegueries és ineficaç és el fet de que havent passat sis anys i mig de la seva aprovació per part d'aquest Parlament, no s'ha desenvolupat, ni tan sols en allò que era més senzill, que és que els departaments del Govern de la Generalitat organitzessin els seus serveis territorials d'acord amb les vegueries. Contradic la relatora: no s'han presentat vuit esmenes, simplement, el nostre grup parlamentari va presentar-ne deu –deu. Altra cosa és que la Mesa de la Comissió de Governació, presidida per un diputat de la CUP, va decidir –vaja, que allò de que es pot parlar de tot a vegades no és així– que podíem parlar de moltes coses, però no podem posar en discussió ni les comarques ni l'abast de la Llei de vegueries ni si les vegueries s'havien d'adequar al que nosaltres pensàvem. Doncs, nosaltres volíem parlar de tot, volíem parlar també de si les vegueries, tal com estaven definides a la llei, eren les adequades o no. Jo no sé si el criteri de la Mesa de la comissió era encertat o no, home, el que sí que sé, i ho haig de dir, és que la decisió de la Mesa de la comissió s'emparava en una sentència del Tribunal Constitucional. Magnífic. El president de la CUP de la Mesa de la Comissió de Governació rebutja la tramitació de set esmenes que ha presentat el Grup Parlamentari del Partit Popular, d'acord amb una sentència del Tribunal Constitucional. Magnífic. [[Veus de fons.]] No ho posem en discussió, home, però permetin-me, com a mínim, posar en evidència les seves pròpies contradiccions. Per exemple –per exemple–, una de les esmenes que no va admetre a tràmit la Mesa de la Comissió de Governació d'aquest Parlament és coincident amb una esmena que va presentar el Grup Socialista. I que a ells no se'ls posa en discussió que es pugui tramitar a la ponència. La del PP queda rebutjada, la del Grup Socialista es debat en ponència. Encara els hi diré més: l'esmena que presenta el Grup Socialista la incorporen al text de la llei. Magnífic. Si la presenta el PP, la rebutgem i no l'admetem a tràmit; si la presenta el Grup Socialista no només l'admetem a tràmit, sinó que fins i tot la recomanem en tràmit de ponència. Bé, magnífic. Jo crec que posa bastant en evidència, aquesta situació, les contradiccions que, doncs, algú té quan defensa segons quines teories i segons quins postulats. I en aquest moment, en queden vives tres, de les deu que vam presentar el Partit Popular, que bàsicament intentaven que la Llei de vegueries parlés únicament i exclusivament de les vegueries com a divisió territorial de la Generalitat i com a Administració local de la Generalitat i com a eina de cooperació local; en queden tres. De les tres, ja els anuncio que en retirem una, que és la número 2, que no ha estat admesa. No ha estat admesa perquè portava la firma del PP, perquè sí que s'han admès altres esmenes que diuen exactament el mateix però que no portaven la firma del PP. I, per tant, han estat incorporades al text. Magnífic –magnífic. Aquesta deu ser una voluntat de consens que, francament, nosaltres no compartim. Mantenim les altres dues, que són les esmenes 1 i 3. I anunciem també el vot favorable, si és que es manté, a l'esmena que queda viva del Grup Socialista, que bàsicament el que demana és que hi hagi una comissió de coordinació territorial. Perquè, clar, després de que afegim ara el Penedès i tinguem vuit vegueries més quaranta-dos conselles comarcals, bé, alguna mica de..., i els departaments de la Generalitat, cadascun organitzat amb la quantitat de divisions territorials que ha tingut per convenient al llarg dels anys –perquè en aquest moments ja no n'hi haurà cap ni una que s'adeqüi al que són les vegueries, fins ara hi havia la de salut, que, per cert, no necessitava la llei per adequar-s'hi sinó que ja s'hi adequava des de l'any 2005–, doncs, serà necessari que hi hagi una mica de coordinació entre totes aquestes administracions. I, per tant, donarem suport a l'esmena que queda viva del Partit Socialista, si es manté. Per acabar. Senyores i senyors diputats, avui tindrem Penedès, però lamento fer-los evident que el que continuarem sense tenir són vegueries. Tindrem el nom, però no tindrem aquella eina que realment és el que desitgem la gent del Penedès: tenir una eina per desenvolupar totes aquelles potencialitats que tenim i que no han estat possibles. Tindrem Penedès, però no tenim vegueries. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, té la paraula la senyora Eva Martínez, del Grup Parlamentari Socialista.
Bé; gràcies, presidenta. Consellers, diputats i diputades, vull saludar, en primer lloc, totes les persones i institucions del Penedès i el Moianès que avui ens acompanyen. I és que avui és un dia important ja que finalitzem la tramitació i aprovarem amb el recolzament d'una àmplia majoria d'aquesta cambra la Proposició de llei de modificació de la Llei de vegueries per a crear la vegueria del Penedès que inclou també l'adaptació d'aquesta llei a la nova comarca del Moianès. En el cas del Moianès tots els municipis d'aquesta nova comarca s'integraran a la vegueria de la Catalunya central. La creació de la vegueria del Penedès és la qüestió que va suscitar més debat, tot i l'acord de quatre dels sis grups d'aquesta cambra, que vam entrar a registre la proposició de llei ara ja fa vuit mesos. El nostre grup ha volgut participar de forma directa en tot el tràmit i ser partícip de la consecució d'aquesta fita històrica per al Penedès. I per això es va sumar com a grup proposant tot recollint les veus del territori. I és que durant els últims anys no podem obviar que el 93 per cent dels ajuntaments del territori, el cent per cent dels consells comarcals, tretze associacions empresarials, 131 entitats i associacions i milers de ciutadans a títol individual s'han adherit a la reclamació de la vegueria Penedès. Si fem una mica de memòria, el pare del debat de la nova organització territorial i de la Llei de vegueries, aprovada l'any 2010, va ser el Govern tripartit amb el president José Montilla al capdavant, amb la voluntat de modernitzar la ja desfasada distribució provincial. De fet, tot i que al juliol del 2010 s'aprovava l'àmbit de planificació territorial del Penedès, no és fins a set anys després que es podrà fer realitat la demanda de la vuitena vegueria. Per això cal una valoració crítica cap a aquells partits que han pogut desenvolupar aquesta llei, amb responsabilitat de govern, però que no ho han fet fins a set anys després. I el Govern, de fet, no ha fet la proposta, l'està fent el Parlament. Dit això, en aquests anys els socialistes no hem deixat de treballar per la unitat d'acció del Penedès, com recollien els nostres posicionaments de finals dels vuitanta. Hem treballat incansablement per impulsar la gestió compartida de serveis a través de la Mancomunitat Penedès-Garraf, com també en l'ampliació dels plans estratègics del Penedès incloent les comarques de l'àmbit Penedès. Per als socialistes, la delimitació territorial de Catalunya ha de ser un instrument per a l'eficàcia, l'apropament de les administracions públiques als ciutadans i la reducció de costos de la gestió pública. Amb aquesta idea creiem que aquesta vegueria s'ha de plantejar, a efectes pràctics, com una mancomunitat de serveis ampliada a tot el Penedès i amb un consell d'alcaldes i alcaldesses on s'hi debatran i s'impulsaran els projectes, de manera que la vegueria apropi encara més l'Administració als ciutadans. És des d'aquest punt de vista que vam creure convenient adherir-nos a la proposició de llei i obrir el debat. El Grup Socialista va voler donar veu a tots els actors i escoltar. Creiem que el tràmit de compareixences es podria haver allargat i que no calia fer una sessió maratoniana d'un dia –matí i tarda–, en concret el dia 17 d'octubre, on van passar per la sala 4 del Parlament catorze representants d'entitats o experts, quasi una quarantena de persones. Molt interessant, però difícil de pair en una jornada. A més, es va decidir que representants polítics no fessin compareixences presencials, sinó per escrit, una decisió de la ponència que no hem compartit. Els alcaldes, alcaldesses, regidors i regidores són part activa de la societat penedesenca, i un protagonisme més viu dels mateixos, creiem que hauria propiciat un major debat amb els pobles i ciutats del territori. La nostra aportació es va concretar en quatre esmenes de caràcter bastant tècnic, les quals han estat recollides o transaccionades quasi en la seva totalitat en el dictamen fet per la ponència. En aquest sentit, retirem la part de l'esmena 7, que encara estava viva, i, per tant, no caldrà posar-la a votació. Pel que fa a la feina feta per la ponència, vull destacar i felicitar el treball fet per tots els diputats, de tots els grups, i el to col·laboratiu també en la discrepància. I la feina feta pels lletrats i els serveis del Parlament. Amb l'aprovació d'aquesta modificació de la Llei de vegueries es crearà una nova vegueria, i aquest no és el final del procés, sinó el principi. En el tràmit de compareixences, a través de les veus expertes i coneixedores de la realitat penedesenca, s'han posat sobre la taula els reptes de futur. Cal adaptar l'organització de la Generalitat a les vegueries, perquè, com ja s'ha dit, tenim diferents referents territorials quant a regions –sanitària, escolar, transport, territori–, la dificultat de redistribuir la renda i la desigualtat existent entre els municipis. També s'evidencien els problemes de transport i mobilitat entre els diferents territoris entre si, i es coincideix a destacar la greu problemàtica de l'atur al Baix Penedès, i també a l'Anoia, on es sumen processos de desindustrialització. Les dades més recents contradiuen les paraules que aquest matí deia el president Puigdemont, on qualificava Catalunya de fàbrica de llocs de treball. Bé, doncs, la taxa d'atur al Baix Penedès el gener de 2017 és del 21,5 per cent, i només ha millorat mig punt des del juny del 2016, i la distància amb la taxa d'atur de l'Alt Penedès s'ha incrementat en aquests mesos. Per tant, és un tema en què hem de posar accions. I per escometre aquests reptes, la creació de la vegueria no és suficient, sinó que calen polítiques fermes i recursos del Govern contra l'atur i per l'activació econòmica. Però, no ens volem quedar aquí. Des del PSC creiem que és aquesta una oportunitat de millorar la prestació de serveis amb una potent descentralització de recursos de la Generalitat cap a les entitats locals. Amb aquesta crisi, els ajuntaments han demostrar la seva capacitat d'adaptació, de resposta, de bona gestió. Els ajuntaments no només han atès les famílies en la situació d'emergència social, sinó que s'han preocupat per la reactivació econòmica. I creiem que la Generalitat ha de transferir més recursos a les entitats locals. El Penedès, de fet, ja té eines de gestió pròpies, com la Mancomunitat Penedès-Garraf, el pla estratègic, l'àmbit d'actuació... Per tant, ja hi ha interrelació entre els governs locals i cooperació. S'han d'aprofitar les estructures existents i transferir recursos cap al món local. A dia d'avui la creació de la vegueria Penedès no generarà una nova estructura administrativa, ja que, com s'ha posat de manifest durant les compareixences, fins que no hi hagi una modificació dels límits provincials i una clara voluntat política d'activar les vegueries, aquestes no seran efectives. Per tant, caldrà una major implicació del Govern de la Generalitat en les plataformes que ja existeixen. Hi ha molta feina per fer, per donar resposta als reptes que té aquesta vegueria, que ja comentava: l'alta taxa d'atur, la desigualtat entre els municipis o la desindustrialització. És necessari articular el finançament i les inversions en el territori de la vegueria i un pla d'actuació per no crear una nova vegueria buida de contingut i que frustri les expectatives dels seus defensors. Finalitzem aquí un camí de vuit mesos per a fer una modificació de la llei. Òbviament hauria sigut més fàcil i ràpid fer una declaració unilateral, però llavors no tindria validesa jurídica. Després de deu anys de reivindicacions, s'ha assolit la majoria social i parlamentària per a fer possible aquest canvi. Això és la democràcia parlamentària. I, per últim, i acabo, i no menys important, vull fer un reconeixement a les entitats i persones que amb la seva perseverança han aconseguit una majoria ben àmplia per a fer realitat un anhel de molts penedesencs i penedesenques: la vegueria Penedès. La feina per fer la vegueria no finalitza aquí, sinó que només comença. Cal fer de les vegueries una realitat administrativa i el centre de les decisions polítiques que afecten el territori, i la veritable concreció dels serveis, de l'organització territorial de la Generalitat. Així que bona feina i visca la vegueria Penedès! Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Martínez. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Gràcies, consellers, diputats, diputades. Gràcies per la vostra assistència, també, als representants de les diferents organitzacions del Penedès. Bé, nosaltres a l'hora de valorar aquest projecte de vegueries no és tant la valoració del Penedès, sinó una reflexió global sobre la necessitat de fer o no aquestes vegueries. A l'exposició de motius del projecte de llei per la modificació deia que la divisió territorial s'havia de fer d'acord amb un sentiment de pertinença. El preàmbul de la llei diu que s'ha de buscar una institució històrica, i la divisió administrativa anterior als Decrets de Nova Planta. Clar, nosaltres pensem que les referències no han de ser quina era l'Administració que hi havia abans dels Decrets de Nova Planta, que forma part dels mites, eh?, d'aquests mites que tenim aquí, mites construïts pel nacionalisme. Pensem que a l'hora de parlar de la divisió..., de l'organització territorial hauríem de fer-ho amb criteris d'eficiència, perquè la qüestió és quin model territorial volem: un model territorial que ens serveixi per construir relat, per construir identitat, o un model territorial que busqui l'eficiència? Clar, jo recordo que durant la ponència hi va haver un representant que deia que el Penedès havia d'ocupar el lloc que li correspon, no? Aquesta idea, doncs, com de la transcendència. La transcendència del vincle, de pertinença és una cosa que està una mica allunyada de..., és a dir, és molt emocional i no tant racional, no? «El vincle emocional amb el territori, que a més va ser una de les frases que es van dir, la tenia apuntada literal, com també tenia apuntat literal «la voluntat d'ésser, no?, de ser. I, per nosaltres, el ser, l'ésser, és el projecte vital de cada persona, dels individus. I per això hem de tenir igualtat d'oportunitats, hem de tenir una administració que sigui eficient a l'hora de tenir la millor educació, la millor sanitat, bones polítiques d'habitatge, bones polítiques d'ocupació, mobilitat. Això és el que facilita que les persones puguin desenvolupar els seus projectes vitals sense que tinguin un impediment aliè a la seva pròpia voluntat o a les seves pròpies condicions d'origen. En aquest sentit, per aconseguir que els ciutadans puguin dur a terme els seus projectes vitals ens calen les vegueries? Nosaltres pensem que no, que el que cal és que tinguem bones polítiques, que el que cal és que hi hagin bones inversions, que hi hagi bona gestió pública, bones polítiques públiques, que hi hagi, en definitiva, una planificació més integral, eh?, i no pedaços, perquè potser estem actuant fent pedaços. I sí que ens caldria una llei de governs locals, que..., bé, nosaltres tenim intenció d'impulsar-la. I també caldria que comparéssim amb què han fet altres països del nostre entorn, perquè quan parlem de model territorial, de l'organització de l'Administració, doncs, podríem veure què han fet altres països, no? Perquè cal una simplificació administrativa, i fer vegueries quan tenim províncies, tenim comarques sense fer una reflexió general, doncs, potser no estem contribuint a aquesta racionalització administrativa. Vull fer un comentari, no? A Dinamarca, que és un país que les coses li van bé, econòmicament, doncs, està bé..., doncs, van passar de 278 municipis a 98; al Regne Unit van passar de 1.500 municipis a 400; a Alemanya van passar de 25.000 a 8.400. Altres comunitats autònomes d'Espanya tenen menys nivells administratius que nosaltres. Clar, la reflexió aquí seria si no hauríem de fer una mica com els altres països, que estan alleugerint l'Administració perquè els modes de funcionament actuals, les comunicacions, la capacitat tecnològica, ens permet, doncs, reduir el cost polític perquè aquests recursos vagin a parar a serveis. Estic pensant que els consells comarcals costen..., tenen un cost d'uns 500 milions d'euros l'any. Això, si féssim una reorganització, potser podríem alleugerir aquests costos, no? Recordo també un representant sindical que a la ponència va dir que veia aquestes vegueries o aquest model com una manera de continuar engreixant aquesta maquinària partitocràtica que servia també, doncs, perquè hi hagués polítics, càrrecs de confiança, col·locats i vivint a costa de l'erari públic. El nostre model és més d'alleugerir el cos polític i posar professionals en la gestió pública. Pensem que els funcionaris, doncs, que han passat uns criteris de formació, han hagut de fer unes oposicions, doncs..., reforçar el cos professional de l'Administració i reduir el cos polític, que més que polític, bé, és el viure al voltant dels partits i els càrrecs de confiança i tot això, no? Respecte a la comarca del Moianès, també, una reflexió: la Unió Europea recomana que els cens administratius municipals siguin de, com a mínim, 15.000 habitants, i em sembla que a l'àmbit geogràfic del Moianès són 13.000. No és una crítica al Penedès, no és una crítica al Moianès perquè nosaltres el que entenem és que tots els ciutadans de Catalunya, tots els ciutadans d'Espanya i tots els ciutadans de la Unió Europea han de tenir igualtat d'oportunitats visquin on visquin. Però és aquesta reflexió sobre si aquest model, el de les vegueries, és l'adient. I com que és un model que no s'ha fet des del plantejament general, de dir «va, mirem com tenim el mapa organitzatiu de l'Administració i intentem racionalitzar-lo, doncs, és una cosa que és un pedaç, no és una..., no ens sembla que sigui una bona llei, no és una bona proposta, perquè no és l'eina. El que cal és això: racionalitzar l'Administració per millorar serveis i atendre les necessitats de la gent. En canvi, si fem una llei que, en el fons, no?, porta sis anys i mig en un calaix, ara aprovarem això i també, doncs, tornarà al calaix, estem fent focs d'artifici, estem fent fum, eh? I mentre fem això, doncs, potser no estem atenent les coses de debò, les coses que són reals. Perquè, sí..., bé, aquí s'aixequen expectatives, s'escalfen uns sentiments, però és fals que això serveixi per arreglar res. La racionalitat. Necessitem un govern seriós. Es necessiten bones polítiques públiques, atendre les necessitats i gestionar. Aquí, al Parlament, a més..., bé, personalment porto poc temps, però ja he vist que es fan moltes lleis que no es compleixen. És a dir, també tenim la Llei d'habitatge del 2007 que no s'ha fet res, tenim una sèrie de lleis aquí que s'aproven, que ens serveixen per fer grans titulars, però que a l'hora d'aconseguir els objectius, doncs, veiem que no es fa. I és lamentable, no? Potser, doncs, hauríem de fer menys focs d'artifici i exigir al Govern, que està completament descentrat del que hauria d'estar centrat un govern que vulgui ser responsable, i com..., bé, ja hem tingut una mica de circ, aquest matí, no?, amb el president, quan..., vinculat tot això del judici... [[L'orador riu i veus de fons.]] Sí, sí..., ha estat un circ. [[Remor de veus.]] Bé, els demano, doncs, això: que fem una reflexió de què s'està en aquest Parlament... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci, si us plau!
...i que treballem per donar solució als problemes de l'atur, als problemes del transport – que em consta que al Penedès tenen problemes de transport–, als problemes de l'energia, als problemes de l'habitatge, les desigualtats... Perquè, si fem això, de debò, serà llavors quan estiguem fent honor al càrrec que ens han donat els ciutadans votant per constituir aquest Parlament. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sanz. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera, consellers..., una salutació molt cordial a totes les persones del territori que avui ens acompanyeu, als presidents dels consells comarcals, alcaldes, alcaldesses, regidors, regidores, als veïns i a la gent de la Plataforma per una Vegueria Pròpia, que sou una mica l'ànima també d'aquest impuls. I perdoneu que abans d'entrar en matèria de la llei..., és que no me'n puc estar: m'encanta que després de gairebé deu anys es reivindiqui la Llei d'habitatge del 2007. Perquè, bé, sembla ser que al final algú reivindica quelcom que vam fer el govern tripartit del que jo molt orgullosament en vaig formar part. I avui ha passat dues vegades. I ho sento molt, però us ho havia de dir. [[Alguns aplaudiments.]] Dit això, fet aquest parèntesi..., la llei que aprovem avui: a veure, avui, formalment o jurídicament, aprovem una reforma petiteta, puntual de la Llei 30/2010, que afecta bàsicament l'article 9 de la llei, que és el que establia les demarcacions veguerials, i ho fem per adaptar tant la creació de la nova comarca del Moianès, adaptar-la a la vegueria de la Catalunya Central, com per crear la vegueria del Penedès, i, per tant, modificar les altres vegueries que queden afectades. Clar, formalment, jurídicament, és un canvi petit, però no oblidem que arribem aquí d'un camí molt llarg, i no cal que diguem de qui ha sigut culpa de qui..., no: un camí molt llarg, en què aquí tots som responsables que anés com ha anat, un camí llarg que comença el 14 de juliol del 2010 quan aprovem..., el Ple aprova la creació de l'àmbit funcional, després s'aprova la Llei de vegueries, que exclou la vegueria del Penedès; el juny del 2011 es suspèn el desenvolupament de la Llei de vegueries, i, finalment, aquesta legislatura quatre forces presentem aquesta proposició conjunta, i, en aquest sentit, vull donar les gràcies a tots els ponents, tant als proposants com als que no, el treball que hem pogut fer. I també aquí vull recordar, diputats i diputades, que, tot i que ara no han format part de la ponència, en l'altra legislatura també van estar al darrere i sabem que han estat impulsant la creació d'aquesta llei. Però, clar, aquest aspecte formal i petit, no?, que jurídicament és un canvi petit, crec que a nivell de país té una importància..., significa un canvi gran. Per què? Perquè avui aquest Parlament esdevé la veu d'un territori; un territori que vol ser reconegut i vol reconèixer-se amb els seus trets històrics, socioculturals, paisatgístics; que vol deixar de ser ròtula, que vol deixar de ser la ròtula entre dues grans realitats territorials, entre dos grans àmbits metropolitans, un més gran, efectivament, Barcelona, i Tarragona; que vol deixar de ser terra de pas, de veure com passen per sobre del seu territori grans infraestructures sense que, a més, els ciutadans i ciutadanes de moltes d'aquestes se'n puguin beneficiar. Un territori que es reinventa, que es reinventa des dels seus factors més tradicionals, com la vinya, la pagesia, però també amb altres d'innovació tecnològica, i es reinventa per poder fer front a aquesta gran taxa d'atur que pateix, una de les més altes de Catalunya, sobretot al Baix. Un territori, i aquí tindrem feina, amb capitalitats compartides, o que, com a mínim, té la vocació de que aquestes capitalitats hauran de ser compartides. I que això caldrà que ho tinguem molt en compte quan desenvolupem la llei, la disposició transitòria primera, que a més ens deixa en mans del Parlament com se resoldrà el tema d'on s'ubiquen els serveis. Per tant, ens ve feina també, no? Nosaltres esperem que amb l'aprovació d'aquesta llei quedin aparcades definitivament les estratègies aquestes partidistes que van utilitzar aquesta voluntat ferma del territori, i que puguem continuar treballant per anar avançant. Però, també –ho vaig dir quan vam fer l'esmena a la totalitat, i ho repeteixo–, no oblidem que en el marc legislatiu actual en el que ens trobem per poder fer efectiva aquesta llei cal modificar molta normativa estatal perquè tingui efectivitat real. O sigui, podem funcionar amb vegueria com l'organització de la Generalitat, però tenim..., hauríem de canviar bastants textos que avui dia condicionen el que realment la vegueria funcioni com a tal amb tots els ets i uts, i és la Llei reguladora d'hisendes locals, la LOREG, la Llei orgànica que delimita els límits provincials, etcètera. I aquestes proposicions de llei, mentre siguem una comunitat autònoma i no tinguem un altre règim, doncs, són necessàries si volem que la vegueria funcioni, ja us ho dic, al cent per cent i que puguem tenir, doncs, això, les vuit demarcacions, etcètera, els consells i tot això. Un altre tema que ens preocupa –i aquest sí que creiem que és urgent i prioritari– fa referència a l'àmbit de planificació territorial del Penedès, és a dir, l'elaboració del pla territorial parcial. La primavera del 2016 deien el conseller Rull i el director general, l'Agustí Segarra, que estava molt avançat, que ja tenien diversos documents avançats... És important, perquè també fa temps que s'està elaborant, acabar aquest pla territorial, i també és molt important després posar-ho a exposició pública, fer els processos de debat i informació amb el territori. I això també serà important, sobretot, també per a la gent de l'Anoia, perquè puguin col·laborar i perquè realment aquest sentiment de construcció de quelcom nou, que supera les comarques, jo crec que l'aprovació d'aquest pla el pot afavorir. Per tant, és molt important que puguem tenir aquest diagnòstic compartit sobre infraestructures, sobre si ens calen centres logístics o no, sobre quin territori preservem o no, i que això es faci de manera compartida. Per tant, jo crec que això són uns deures que ara té el Govern a sobre de la taula i que, bé, si fem cas de les declaracions que va fer el conseller Rull, ens podran presentar durant el 2017. Un altre tema, una altra qüestió que també, bé, ens interpel·la i ens preocupa és que, per declaracions que han fet vostès en el territori, sembla que no acaba d'haver-hi acord entre si la desconcentració i descentralització..., per exemple, el nomenament d'un delegat territorial ha de ser ja o això s'ha de fer progressivament. En aquest sentit, no coincideixen, vicepresident, les seves declaracions, que vostè va fer a la reunió, que va dir que ràpidament es nomenaria un delegat territorial, amb les declaracions de la consellera Borràs. Per tant, aquí, com que són dues forces diferents les que conformen aquest Govern, jo suposo que vostès hauran d'arribar a un acord per explicar-nos com ho fem, això, si nomenem delegats..., i com farem aquesta creació dels serveis territorials, bé, que han de posar fil a l'agulla i dir-li al territori, dir als representants electes i a la gent de la plataforma com ho faran; el que faran i com ho faran. Crec que aquest és un tema important en què cal..., que ho sapiguem. Per què? Perquè realment l'efectivitat, més enllà dels sentiments, que són molt lícits, eh?, els sentiments territorials..., la vegueria, una potencialitat que té és això: desconcentrar, descentralitzar i acostar l'Administració de la Generalitat en el territori, la presa de decisions. I això sempre és bo..., bé, i aquest principi de proximitat sempre és bo. I, per tant, jo crec que com més aviat aclarim com es farà això, i quan es farà, doncs, és millor. Sense que això suposi –i això també ho va deixar clar, vicepresident– incrementar la despesa. En aquest sentit jo crec que això és responsabilitat de tots, en aquest moment, que aquesta desconcentració i descentralització no suposin un augment de despesa. Per tant, jo crec que avui no s'acaba re, al contrari. Avui és un dia de joia per a aquest Parlament i per a la gent del territori. Tot just avui comença un altre període, que jo espero que si la gent del territori, sobretot la gent de la plataforma, continueu sent tan tossuts i tan perseverants, doncs, podrem desenvolupar i podrem fer que el principi efectiu d'aquesta vegueria sigui una realitat. Això és el que la nostra força també desitgem, en això estarem al vostre costat, així que visca el Penedès! Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Grau. A continuació té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, consellera, gent del Penedès, bona tarda. Abans de res, permeteu-me una prèvia, que és en contesta, en resposta a la intervenció del diputat Santi Rodríguez, del Partit Popular. Dir-li només..., dir-li les coses, perquè se sàpiguen: les esmenes que no van ser discutides a comissió són esmenes que no van prosperar a la ponència, són esmenes que van venir acompanyades d'un informe del lletrat, i que, a més a més, es va decidir per majoria de la Mesa; vull dir, no va ser una decisió del Garriga, sinó que va ser una decisió de la Mesa de no atendre-les. I és allò: cap problema en debatre; ara, els debats s'han d'organitzar. Dit això, l'aprovació avui de la modificació de la Llei de vegueries per incloure la creació del Penedès a la reordenació territorial de Catalunya obre una porta important per al futur de les comarques d'Anoia, el Garraf, Alt i Baix Penedès, i col·loca el Penedès, de fet, dins de l'organització territorial del país amb les mateixes condicions que les altres regions. Aquest era, de fet, l'escenari que volíem, el dibuix que molt anys de lluita i reivindicació per part de la gent del territori, gent d'alguna manera avui representada en la tribuna, doncs, ha fet possible. A tots vosaltres, doncs, moltes gràcies. Debatem i aprovem una modificació sorgida de la vostra lluita, de la vostra persistència, de les vostres aportacions, de la quantitat enorme de raons que heu sabut explicar en cada un dels fòrums, reunions, debats sobre el model territorial de Catalunya o com enteníem, dibuixàvem i volíem aquest Penedès en el mapa del país, precisament per poder mirar el món. Hi arribem amb interrogants, amb dubtes, amb molts pros i contres damunt la taula, però també amb opinions, moltes, i voluntats compartides i el clar convenciment de que segurament el que estem fent és el millor per a la nostra comarca, per a la nostra gent, i també per al nostre país. Defensant la vegueria del Penedès no ens hem reclòs en cap melic històric d'un suposat reducte ni ens hem posat en posicions de defensa localista. No és cert, això, sinó que ho hem fet i ho fem amb projecció social, humana i política d'un territori concret dins de l'àmbit nacional de Catalunya. En la defensa del Penedès com a vegueria ens hem passat molts anys, aportant multitud de raons per tal de convèncer la gent: un territori que substancia la diversitat geogràfica de manera harmònica i equilibrada; una massa critica que té dret i possibilitats de tenir serveis; un territori amb ciutats fortes, viles i pobles dinàmics; una diversificació econòmica; una universitat; en definitiva, un pòsit cultural forjat durant molts anys, envejable, i un excel·lent marc patrimonial. Som coneixedors de quins són els nostres fonaments geogràfics i humans, de les nostres limitacions que encara tenim al damunt, de la mateixa manera que som coneixedors de les nostres possibilitats i, naturalment, de les necessitats del nostre territori. Ara és hora de posar a debat damunt la taula de treball les potencialitats de què tant hem parlat, aquelles que posem al servei de l'articulació del territori, una articulació que ens ha de permetre la gestió d'un territori amb dimensió humana, gestionat des d'una proximitat assumible, creant sinergies entre comarques, generant riquesa i fent-ne una distribució justa i equitativa, creant òrgans de gestió de polítiques actives d'ocupació que treguin per sempre més algunes de les nostres comarques de ser líders en atur, una articulació per preservar els espais agraris propis del Penedès, els valors econòmics vinculats a aquest i la conservació del paisatge com un potencial turístic i, per tant, de dinamització econòmica, i fer també de l'acció universitària una complicitat amb els actors econòmics i socials de les comarques, de les nostres comarques, com a motor de canvi, i potenciar la convivència de diversos sectors de producció. Com bé deia algú, és evident que som un territori de pas; així és la història. Però d'aquesta situació cal treure'n les millors possibilitats i donar-los precisament un actiu territorial. Terra de pas, doncs, sí; però amb unes infraestructures al servei del mateix territori, i no solament de servitud, que contribueixin a l'equilibri interterritorial. No hem arribat fins aquí ni per egoismes localistes ni per actituds ruralitzants, sinó tot al contrari: estem on estem per haver fet un camí de volada llarga, mirada oberta i horitzó de país. Un camí construït amb aportacions importants fetes des del món cultural, associatiu, des del món econòmic, social i polític; un trajecte en el qual hem pogut escoltar, i de fet ho hem escoltat al llarg de moltes reunions i en les compareixences mateix, persones compromeses i coneixedores de la geografia, el territori i l'urbanisme. Aspirem a disposar d'un territori cohesionat políticament i administrativament, amb voluntat de simplificar duplicitats administratives, amb voluntat de vertebrar serveis, de fer xarxa, d'evitar la intromissió de plans externs a la nostra estructura territorial, que fa que tinguem pèrdua de factors de creixement propis i estar sempre depenent d'interessos metropolitans. Per tant, no acceptem ni volem que se'ns pengin falses etiquetes, ni sota falsos discursos progressistes o suposadament modernitzadors, ni sota la fal·làcia de simplificar administracions i agilitzar tràmits dins de suposats àmbits territorials que, prepotents –que prepotents–, sempre –sempre– s'han manifestat com a no inclusius. Avui, amb l'aprovació d'avui, no renunciem ni beneïm res del que afecta els nostres pobles i comarques. El nostre sentiment de la modificació de la llei i a favor de la creació de la vegueria Penedès no és cap benedicció ni cap xec en blanc a les propostes que avui, pensem o creiem, estan damunt la taula del Govern i que dibuixen el futur urbanístic de la regió i que han de contemplar les potencialitats i necessitats del conjunt de les nostres comarques. Aprovant la modificació de la Llei de vegueries per incorporar-hi la del Penedès prenem una opció, la que, pensem, és més encertada, la que, pensem, ens pot anar millor, la que, pensem, respon a les nostres necessitats. En cap cas, però, defugim les problemàtiques que en el transcurs del debat d'aquests anys hem mantingut obertes. Tenim voluntat de participació i volem ser allà on es decideixen les coses, en particular aquelles que afecten la territorialitat del nostre país. És des d'aquest saber mirar les potencialitats i analitzar bé les necessitats que pensem que cal fer una nova mirada, que s'ha escrit, entorn de l'articulació del nostre territori, i no donar res per beneït. Una nova mirada a la concreció en el mapa, en els serveis de sanitat, d'ensenyament i altres; a la concreció dels espais urbans, industrials, agraris, forestals, i a les comunicacions, on una òptica metropolitana, reforçada per la servitud de pas, potser no ha donat l'oportunitat al transport públic, element important de cohesió i equilibri territorial per al Penedès. Tot i que en el debat i en les compareixences han sorgit posicionaments oposats amb referència a l'àrea metropolitana de Barcelona, situat entre les dues grans àrees de Barcelona i Tarragona, el Penedès, pensem, té clar quin paper vol jugar, entre mantenir la força i la capacitat de redistribució de riquesa i el perill de metropolització, rígid i invasiu, al qual solament es pot fer front des d'una posició prou..., pròpia i prou potent. Cal donar una nova mirada al mapa de les infraestructures dibuixat, i cal fer-ho des d'aquest àmbit territorial que avui oficialitzem sobre el paper. Tot plegat, dins un concepte clar de possibilitats presents i futures. Una nova mirada on poder plantejar l'equilibri paisatgístic, agrari, industrial, econòmic, amb una visió global del Penedès. Com s'ha dit, aquest és un pas més dins de l'aposta de diàleg obert, honest i estructurat en termes d'eficàcia i sobretot realista, en la mesura que cerca ser fidel a la realitat humana, cultural, mediambiental del Penedès. I permeteu-me, per acabar, una reflexió. No és casual, ja ho vaig dir un dia aquí, no és casual que avui, en plena discussió política i social sobre la necessitat de construir una nova república catalana independent, sigui possible un cop més donar respostes a la nostra gent i respostes al nostre territori, perquè és en el marc d'aquesta voluntat emancipadora que la lluita de més de deu anys de vegueria per al Penedès hi troba resposta, unitat i força parlamentària. Moltes gràcies. [[Forts aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Garriga. A continuació té la paraula... [[Persisteixen els aplaudiments.]] A continuació té la paraula la senyora Neus Lloveras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bona tarda novament, consellers, vicepresident, diputades, diputats, representants de la Plataforma per la Vegueria Penedès i amics i amigues, molts –molts–, del territori. Ahir, quan estava al meu despatx preparant-me la intervenció per a avui, en aquest cas la meva intervenció per fixar la posició de Junts pel Sí, em costava, em costava trobar arguments que encara no s'haguessin explicat aquí i a tot arreu moltes i moltes vegades, sobre la conveniència de crear la vegueria Penedès. I rumiant, rumiant, vaig pensar que, efectivament, aquest segurament és un dels arguments principals pels quals vam presentar conjuntament els grups de Junts pel Sí, Catalunya Sí que es Pot, Partit Socialista i CUP aquesta proposició de llei per incloure la vegueria Penedès a la Llei de vegueries. Bàsicament, perquè ja portem massa temps parlant-ne, ja n'hem parlat massa, i perquè ja és hora –ja és hora– d'esmenar l'error que es va cometre quan es va aprovar, el 27 de juliol de 2010, una llei de vegueries sense tenir en compte la vegueria Penedès, quan pocs dies abans, concretament quinze dies abans, s'havia aprovat l'àmbit funcional de planificació. Per tant, això s'havia d'arreglar. I, home, jo crec que això és un dels principals motius que ens han mogut a presentar aquesta proposta i a fer-ho, a més, amb aquest tràmit d'urgència i que, a més, l'hem intentat accelerar, en tot cas. I mentre feia aquestes reflexions, estava al despatx i vaig agafar un llibre que tenia allà al costat, que és el llibre El Penedès era possible –que jo crec que el títol, evidentment, hauria de ser El Penedès és possible, no?–, de la Plataforma per una Vegueria Pròpia; un llibre que és un molt bon resum de més de deu anys de feina incansable per part de la plataforma. I després de fullejar-lo, voldria començar el meu argumentari fent referència a un apartat del pròleg escrit per Ramon Folch, doctor en biologia i socioecòleg, i parla, diu, així –un trosset molt curtet d'aquest pròleg–; parla de que «la vegueria del Penedès ja ha existit; per tant, no pot dir-se que es tracti d'una pretensió sense base històrica. Ara bé, la vegueria Penedès no neix de la nostàlgia històrica, sinó de la voluntat d'anar còmodament cap al futur. El concepte de “comoditat territorial” no surt als llibres, però és percebut per les persones; és la reconfortant sensació de veure l'imaginari espacial de la població en harmonia amb la realitat administrativa. Vaig pensar que era una molt bona definició del que estem parlant quan estem parlant del Penedès, del gran Penedès. I sobretot voldria fer referència a algunes afirmacions que s'han fet avui en aquest hemicicle, on es valorava com una cosa molt poc important, perquè al cap i a la fi només estem parlant de pensaments. Home, doncs, ben bé crec que han escoltat poc, perquè no és això, la vegueria del Penedès és bastant més, i crec que aquesta petita introducció en el pròleg ho defineix molt clar. Per tant, del que estem parlant és d'adaptar la realitat administrativa a la realitat territorial, una realitat que confereix al territori un caràcter d'unitat, d'unitat basada en criteris geogràfics, històrics, però també sociològics i econòmics, un territori divers, heterogeni, interessant, ple de singularitats. Però precisament unes singularitats que afavoreixen una relació de complementarietat entre els municipis. Per tant, molts –molts– arguments que justifiquen plenament la conveniència de dotar de centralitat específica el territori de la vegueria Penedès. Primer, per afavorir una organització més eficient, perquè s'adapta a allò que el territori està habituat i que considera natural; es potencia la proximitat i la simplificació administrativa, en contra del que algú ha argumentat. No té cap sentit que les quatre comarques de la vegueria Penedès estiguin absolutament segregades administrativament, tal com ara és el cas. I segon –segon i importantíssim–, per facilitar el desenvolupament socioeconòmic del territori. Cal poder aprofitar molt millor totes les complementarietats existents dintre del territori. Aquí no hem d'oblidar, i alguna diputada n'ha fet especial referència, que són comarques amb uns índexs d'atur notables i que, per tant, la generació d'activitat econòmica ha de ser una prioritat. Per tant, i resumint, amb el reconeixement de la vegueria Penedès, què estem fent exactament? En primer lloc, estem reconeixent la singularitat territorial del Penedès. I aquí voldria fer un incís. No he sentit jo avui en aquest hemicicle cap –cap– argument contrari a aquesta singularitat territorial, ni del Partit Popular ni de Ciutadans, que s'han pronunciat en contra. Per tant, vostès estan discutint la Llei de vegueries, i aquest no és el debat avui, avui estem discutint que Catalunya té vuit vegueries en lloc de set que es van fixar a la llei, i crec que s'ha argumentat clarament i llargament avui aquí. I també voldria fer una breu referència al diputat de Ciutadans, perquè ha fet una afirmació que li voldria contradir clarament: tots els països on s'ha fet fusió de municipis han augmentat els costos, excepte Israel, i amb la pèrdua de proximitat i despoblació que ha provocat. Per tant, li recomano que revisi la seva documentació, perquè aquí ha errat una miqueta. Doncs, bé, parlaven que, en primer lloc, estem reconeixent la singularitat territorial del Penedès, no estem discutint la Llei de vegueries. En segon lloc, avui estem reconeixent l'expressió de la voluntat popular majoritàriament manifestada durant molts anys. I aquí voldria fer referència a unes paraules que va dir la diputada Teresa Vallverdú a la seva intervenció del dia 28 de juliol, que deia: «La política s'omple de sentit quan respon a la voluntat de la gent. I jo crec que això és un dels punts importantíssims que avui argumenten la idoneïtat de fer aquesta aprovació d'aquesta modificació de la Llei de vegueries. Avui és el que estem fent: donar compliment a allò que el territori fa més de deu anys que reivindica. En aquest sentit, voldria aprofitar per felicitar molt especialment la Plataforma –ja ho he fet abans, però crec que és oportú tornar-ho a fer– per la Vegueria Pròpia per deu anys de feina incansable. Un moviment reivindicatiu al qual s'han adherit 66 ajuntaments, que representen el 93 per cent de la població; quatre consells comarcals; tres associacions empresarials; 5.250 empreses, i més de vint mil empreses, entitats i particulars a títol individual. Per acabar, voldria fer referència a totes les diputades del grup, –i hagi de dir «diputades perquè són diputades– del Grup Parlamentari de Junts pel Sí del territori, que hem estat treballant conjuntament per tirar endavant aquesta modificació de la Llei de vegueries: Alba Vergés, Maria Senserrich, Maria Rosell i Teresa Vallverdú. Però també –també– voldria fer referència als diputats i diputades –un diputat, concretament– que van treballar aquest tema en la legislatura anterior, i en especial l'alcalde de Vilafranca, que avui ens acompanya, Pere Regull. Avui és un dia de gran felicitat per a moltes dones i homes que creiem fermament en la necessitat de posar en valor les singularitats dels diferents territoris del nostre país. El Penedès ha de deixar de ser perifèria per convertir-se en el centre, en una Catalunya descentralitzada i ben vertebrada. Estem en un moment on molts catalans i catalanes volem definir el país que volem. El territori del gran Penedès volem ser presents en aquest debat, però començant amb igualtat de condicions, com a vuitena vegueria. Gràcies a tots i totes per escoltar-me, i anem a «disfrutar d'aquest moment que tants i tants homes i dones del Penedès fa molts anys que esperàvem. Gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Moltes gràcies, senyora Lloveras. Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Estem cridant a votació. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Per al·lusions del senyor Garriga.
Trenta segons.
Gràcies, presidenta. Senyor Garriga, ens sembla molt bé, ens sembla magnífic que vostè, en la seva tasca com a president de la Comissió de Governació, segueixi les recomanacions dels lletrats i, per tant, celebrem que estigui vostè més del cantó de l'obediència. El que lamentem és que altres diputats i diputades d'aquest Parlament no segueixin també les recomanacions dels lletrats. Gràcies. [[Joan Garriga Quadres demana per parlar.]]
Senyor Garriga, per què em demana la paraula?
Per al·lusions. [[Rialles.]]
Trenta segons.
I per aclarir...
Trenta segons.
Per aclarir... No, no.
Trenta segons, senyor Garriga.
Només –només– dir una cosa, que nosaltres no vam seguir les indicacions del lletrat, vam tenir en compte les indicacions del lletrat. I ho vam fer per majoria de la Mesa. [[Algú diu: «Molt bé, tu.]] [[Aplaudiments.]]
Primerament, en primer lloc, votarem les dues esmenes del Grup Parlamentari Popular, que són les esmenes número 4 i 6. Comença, doncs, la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 9 vots a favor, 94 en contra i 25 abstencions. Votarem ara la resta del text del dictamen. Comença la votació. La Proposició de llei d'adaptació de la Llei de vegueries a la nova comarca del Moianès i a la creació de la vegueria del Penedès ha estat aprovada per 94 vots a favor, 34 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Decret llei 6/2016, del 27 de desembre, de necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària]] [[203-00007/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: debat i votació sobre la validació del Decret llei 6/2016, de 27 de desembre, de necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària. D'acord amb l'article 155.2 del Reglament, presenta aquest decret el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda. [[Remor de veus. Pausa.]] Moltes gràcies per sortir en silenci i de pressa perquè puguem continuar la sessió.
Bé, bona tarda a tothom. I felicitant encara els darrers representants del Penedès que surten de la sala, començo la presentació del Decret llei 6/2016, de 27 de desembre, de necessitats financeres del sector públic i altres mesures urgents en pròrroga pressupostària. Senyora presidenta, senyors diputats, senyores diputades, el Govern va aprovar el decret, el Decret llei 6/2016, de necessitats financeres del sector públic i altres mesures urgents en pròrroga pressupostària, abans que acabés l'any 2016, atès que els pressupostos del 2017 feia poc més d'un mes que havien entrat en aquest Parlament per a la seva tramitació. Certament, han transcorregut ja dos anys, gairebé dos anys, des de l'aprovació d'una llei de pressupostos. Des de llavors han sorgit noves necessitats que no podien esperar la tramitació de la nova llei, ja que no podem incórrer en incompliments en moltes de les nostres obligacions, evitant, si les incomplim, així les conseqüències indesitjables que aquest fet podria comportar. Ens hauria agradat que la vigència d'aquest decret llei hagués estat la més curta possible, poder tenir aprovats els nous comptes avui mateix i posar ja a disposició de la ciutadania els recursos amb què la Generalitat compta per a aquest any 2017. Com comentava, aquest decret llei que avui els presento tindrà vigència fins que aquest Parlament aprovi el Projecte de llei de pressupostos del 2017. Fins aleshores, demanem, en nom del Govern, que aquest Ple convalidi aquest text normatiu. La darrera llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya, com dèiem, aprovada és la Llei 2/2015, d'11 de març, de pressupostos per a l'any 2015. Com estableix l'article 33 de la Llei de finances públiques de Catalunya, si l'1 de gener el pressupost no ha estat aprovat es considera prorrogat automàticament en els seus crèdits inicials i fins a la publicació dels nous al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. Així doncs, mentre es mantingui la situació de pròrroga pressupostària en l'exercici 2017, és convenient adequar determinades necessitats financeres, com les situacions que necessiten endeutament públic per al seu equilibri, situacions financeres que han de ser autoritzades per una norma amb rang de llei. Aquest decret conté un únic article i una disposició final d'entrada en vigor. L'article únic dona resposta a les necessitats financeres inajornables en determinades entitats del sector públic i es considera adient, també, preveure els avals que estan previstos en el Projecte de llei del pressupost per al 2017. Aquest únic article conté quatre punts. El primer punt es refereix a que la Generalitat de Catalunya pugui formalitzar operacions d'endeutament amb entitats financeres que permetin superar el límit d'endeutament autoritzat en la Llei de pressupostos de 2015, d'acord amb els programes d'endeutament que s'aprovin en aplicació de la normativa d'estabilitat pressupostària. El segon punt fa referència a que les entitats del sector públic que han de pagar quotes d'amortització derivades d'operacions financeres les puguin atendre mitjançant la formalització d'operacions d'endeutament durant el període de pròrroga pressupostària. El tercer punt de l'article fa referència a que els increments de deute de la Generalitat i de les entitats del sector públic no podran superar la suma dels límits que ja estaven autoritzats a la Llei de pressupostos de 2015. I el quart i darrer punt d'aquest article únic autoritza el Govern a prestar els avals que estan previstos en el Projecte de llei de pressupostos per al 2017, com l'aval, per exemple –en poso alguns exemples, eh?–, de 25 milions d'euros en garantia de les operacions financeres que subscriguin les cooperatives agràries amb secció de crèdit. O, un altre exemple, l'aval de 46 milions d'euros en les operacions de préstec o bestretes reemborsables concedides per l'Estat al Parc Científic de Barcelona. O, un altre exemple, l'aval de 6 milions d'euros per una operació d'endeutament a llarg termini de la Fundació de l'Institut Català de la Recerca de l'Aigua. I altres exemples d'aquest tipus, que entenc que donen una mica la idea de quin és el contingut d'aquests avals. Així, doncs, sotmetem a la consideració d'aquesta cambra la validació del Decret llei de necessitats financeres del sector públic en pròrroga pressupostària. Moltes gràcies, i esperem comptar amb el seu suport per poder realitzar aquestes operacions a l'espera de l'aprovació dels pressupostos.
Gràcies, vicepresident. Per fixar posició, els diferents grups parlamentaris, té ara, en primer lloc, la paraula el Grup Parlamentari de Ciutadans, a través del seu diputat Carlos Carrizosa.
Gracias, señor presidente. Señoras y señores diputados, el 3 de febrero de 2016 votamos, aquí, en este Parlament, sobre la convalidación del Decreto ley 4/2015, de prórroga presupuestaria, que permitió prorrogar los presupuestos de 2015 a 2016. Esto fue hace un año y cinco días. Hoy es febrero, 8, de 2017 y volvemos sobre lo mismo. En realidad, vamos a votar sobre la convalidación del Decreto ley 6/2016, de necesidades financieras del sector público en prórroga presupuestaria, pero lo podríamos denominar con más propiedad «decreto ley de segunda prórroga de los presupuestos de 2015, porque es que volvemos a votar la prórroga de aquellos presupuestos de 2015 que ya prorrogamos en 2016. El preámbulo del decreto ley, además, se inicia así: «La presentació dels pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2017 s'ha endarrerit –s'ha endarrerit– fins al 29 de novembre de 2016. O sea, que se utiliza la forma de verbo impersonal «s'ha endarrerit –s'ha endarrerit–, la presentació s'ha endarrerit. Bueno, querrán decir: el Gobierno ha retrasado la presentación de los presupuestos hasta el 29 de noviembre de 2016. La Llei de finances públiques de Catalunya establece que se deben presentar los presupuestos como máximo el 10 de octubre. ¿Por qué en Cataluña tenemos que tener un año tras otro bajo los gobiernos de Convergència... –ahora, también es cierto, bajo la secretaría de Esquerra Republicana y el señor Junqueras–, por qué tenemos que tener siete años consecutivos de prórroga de los presupuestos? ¿Por qué en Cataluña no podemos tener unos presupuestos puntuales? En esta ocasión, si recuerdan, esto ya parece como siempre..., la actualidad política se sucede con tanta rapidez que hoy votamos una prórroga de presupuestos, pero yo creo que hay que recordar el porqué se han presentado tarde. Es que el Gobierno estaba enfrascado en intentar convencer a sus socios antisistema de que estos presupuestos..., que son los propios, pues, de una autonomía, quiérase o no, de un país, de una democracia occidental con un sistema capitalista, que tiene que generar suficientes ingresos, moderar suficientemente el gasto y atender, con esos ingresos del Estado y aquello que se ahorra de partidas superfluas, tiene que atender a los ciudadanos, sobre todo prestar servicios de educación, de justicia, de asistencia social, tiene que hacer infraestructuras, tiene que atender muchos gastos importantes. Claro, si quien dirige la negociación de esos presupuestos es un partido político que, con todos los respetos a su opción política, ellos se configuran como una opción antisistema que decide sus cosas en asambleas, pues, ciertamente, eso dificulta mucho presentar unos presupuestos a tiempo. Eso básicamente es lo que ha pasado aquí. Este año. Otros años no se sabe qué pasaba, porque, ya digo, este ha sido el séptimo. Van a hacer bueno ustedes al tripartito porque los últimos presupuestos que se presentaron a tiempo fueron precisamente los últimos del tripartito, los de 2010. A partir de entonces ni una sola vez se han presentado a tiempo. Además, mientras tanto, qué ocurre, en vez de presentar el 10 de octubre, como se debía, ¿qué es lo que se hizo con los grupos parlamentarios? Ningunearlos absolutamente. No se nos daba información. La información se daba en píldoras a través de los medios de comunicación. Así estuvieron: «¡Van a ser los presupuestos más sociales de la historia! ¡Vamos a tener un gasto social impresionante! Iban lanzando la propaganda, pero no daban explicaciones allí donde las tenían que dar. En eso emplearon el tiempo también y en eso, y por eso, se demoraron para la presentación de los presupuestos. Y eso nos lleva a considerar cuál es la consideración que tiene el Gobierno por una herramienta tan importante como son unos presupuestos, cuando se administra una parte del Estado como es una autonomía. Los presupuestos son un instrumento esencial del estado de derecho, porque suponen la plasmación económica, la reserva económica que se da para llevar un programa de gobierno a cabo. Son también..., suponen la autorización del resto de grupos parlamentarios, que son los representantes de la ciudadanía, la autorización o la oposición, pero por lo menos una autorización de una mayoría suficiente como para llevar a cabo la repartición del dinero público en las prioridades que se establecen. Son una previsión de ingresos y una previsión de gastos, y por tanto con ellos una de las funciones democráticas principales es que gracias a los presupuestos se puede controlar el dinero público, a dónde va y la acción de gobierno. Por eso se ha dado, de siempre, tantísima importancia a unos presupuestos. Los primeros presupuestos en España fueron precisamente los de las Cortes de Cádiz. No hubo presupuestos en España hasta que la primera Constitución de Cádiz de 1812 los estableció. Y los primeros presupuestos que hubo..., por cierto, esa sesión inaugural de las Cortes de Cádiz fue presidida por Ramon Llàtzer de Dou i de Bassols, que era un barcelonés que luego murió en Cervera y que fue un liberal que fue partidario de aquel primer presupuesto. No fue fácil, esa noción de presupuesto en España, en cincuenta años, después solo hubo quince años en los que hubo presupuestos, y fue precisamente cuando gobernaban las fuerzas políticas liberales. Esos primeros liberales fueron los primeros que tuvieron la noción de que había que repartir el dinero atendiendo a las prioridades del pueblo y no del monarca. Por tanto, es una conquista de la democracia; no de la democracia, sino del sentido de ciudadanía y de pueblo, y de soberanía del pueblo, lo que se plasma en unos presupuestos, en esos presupuestos por los que ustedes demuestran tener tan poco respeto. Les he dicho también que unos presupuestos, como son la herramienta de control de lo que hace el gobierno..., yo no puedo, digamos, dejar de hablar aquí, aunque estemos en sede, de prórroga presupuestaria. Primero les reprocho esa poca consideración a la oposición y a la figura misma de unos presupuestos, y, segundo, es que no nos podemos dejar de referir aquí a, después de toda la prórroga que nos hemos..., o se están ustedes viendo obligados a hacer, los presupuestos que han presentado no cumplen ese cometido principal que han de tener unos presupuestos, que es estar sometidos absolutamente al control del órgano representante de los ciudadanos. Y no lo cumplen porque contiene partidas opacas. Ese principio de control ustedes no lo cumplen. Y no lo cumplen porque los fondos de contingencia esta vez ascienden a 330 millones, que son 130 millones de euros más que en el año anterior, y esos 130 millones de euros no los vamos a poder controlar debidamente. Igual que no podremos controlar debidamente, por la dificultad de la técnica ambigua e inconcreta que se utiliza para redactar estos presupuestos, cuánto dinero –cuánto dinero–, al final, del Departamento de Presidencia y del Departamento de ustedes, señor Junqueras, de Economía, cuánto va..., cuánto cuesta el Institut d'Estudis d'Autogovern, la Oficina per a la Millora de les Institucions d'Autogovern, la comissió interdepartamental, la Secretaria de..., la companyia d'Autogovern; en fin, esas oficinas opacas que tienen ustedes allí retribuyendo al señor Viver Pi-Sunyer para que lleve adelante todos esos trabajos que luego les preguntamos a ustedes aquí y no sacamos agua clara de qué es lo que están haciendo ustedes verdaderamente, de a quién están pagando y en qué se están gastando el dinero de todos. Por tanto, eso, más la burbuja informática que ya hemos denunciado nosotros, que es que son 400 millones que se gasta la Generalitat en informática, que es lo mismo que tiene el Departamento de Cultura entero. Ese presupuesto: 400 millones, en informática. ¿Por qué? ¿Haciendo bases de datos, quizá? No lo sabemos, y ese es el problema. Ustedes no tienen respeto por la herramienta parlamentaria y democrática de los presupuestos porque ustedes al final demuestran que no tienen respeto ni por esta cámara, ni por los catalanes, ni, en realidad, por sus controles democráticos.
Gràcies, diputat. També, per fixar posicions, en nom del Grup Parlamentari Socialista, té ara la paraula la diputada Alícia Romero.
Gràcies, president; bona tarda, vicepresident. Doncs, bé, com deia el diputat Carrizosa, som aquí avui per aprovar o no la pròrroga pressupostària que vostès ens presenten, una pròrroga pressupostària que ens presenten avui aquí perquè no han sigut vostès capaços d'aprovar uns pressupostos, d'aprovar uns pressupostos quan toquen, perquè la pròrroga pressupostària és un element extraordinari, un instrument extraordinari que s'utilitza quan el Govern no és capaç de posar en marxa, l'1 de gener, un pressupost. I la veritat és que el que és extraordinari i excepcional s'acaba convertint en la norma, en aquest Parlament. Passen coses molt estranyes, en aquest Parlament, i una és aquesta, que des del 2011 que no aprovem un pressupost a l'hora. Hem anat fent pròrrogues pressupostàries, el 2011, el 12, el 13, el 14, el 15, el 16 i el 17 també. O sigui que portem uns quants anys d'anormalitat, i potser valdria la pena que el Govern es plantegés –i ara, el nou Govern, que fa ara tot just un any que hi és– si no podríem ser capaços de que l'1 de gener entrés en marxa un pressupost que desenvolupi el nou Govern, perquè en aquests moments farem una pròrroga perquè no sabem quan es posarà en marxa el nou pressupost. I li vull dir, perquè semblava que ho anunciava a la seva intervenció, que la responsabilitat... –i l'hi dic sempre, eh?, senyor Junqueras, sóc molt pesada, ja ho sé–, la responsabilitat de presentar i aprovar uns pressupostos a l'hora és del Govern, només del Govern –la responsabilitat i l'obligació és del Govern. I, per tant, el fet de que l'any passat ens presentessin una pròrroga i aquest any en tinguem una altra, doncs, és irresponsabilitat seva. Ja entenc –ja entenc–, senyor Junqueras, que la CUP no l'hi posa fàcil, perquè, és clar, la decisió de la CUP de saber si recolza o no uns pressupostos ens va portar a que el 28 de gener hi hagués una assemblea i allà es decidís alguna cosa. Sembla que van decidir que sí, i per tant els pressupostos tiren endavant. Però també vam viure fa uns dies en la Comissió d'Economia com la CUP, explícitament o implícitament, feia prosperar més de 1.200 esmenes de l'oposició. Per tant, no sé si aquest pressupost, amb aquestes incorporacions, se'l farà seu Junts pel Sí, se'l farà seu el Govern, no? Per tant, passen coses excepcionals i coses extraordinàries en aquest Parlament, i la veritat és que no estaria malament posar-hi una mica de normalitat. I, per tant, que l'1 de gener entressin en marxa uns pressupostos, que és la data en la que toquen. De moment això no ho hem aconseguit en els darrers anys, i ara, doncs, es presenta una pròrroga més per... –recordem-ho, no?, i ho deien–, per prorrogar el del 2015, eh?, que era un pressupost que va fer el president Mas amb Convergència i Unió al Govern; és veritat, amb el suport d'Esquerra, eh?, però vull dir que ja queda com lluny, això, que passen tantes coses en aquest Parlament que queda molt lluny aquell 2015; però, en tot cas, anem a prorrogar aquest pressupost. És veritat que aquest decret que vostè ens presenta és més curt, més breu que el de l'any anterior, perquè, de fet, només parla de necessitats financeres, perquè l'altre, doncs, ja està prorrogat, i també és curiós que només es parli d'això, i té una lògica, no?, hem de fer front... –i vostès ho diuen en el seu informe, no?–, la importància de cobrir les necessitats financeres rau en què l'Administració de la Generalitat..., i ho llegeixo textualment: «Ni l'Administració de la Generalitat ni els seus ens participats poden incórrer en incompliments, ni per un moment, de les seves obligacions front a les entitats financeres, per raó que els clausulats dels contractes financers sancionen els incompliments, inclús els que es produeixen amb tercers, amb anticipació de venciments i corresponent obligació de pagar. I ho entenem perfectament. Jo crec que la majoria dels que estem aquí entenem que ens hem de fer càrrec d'aquests pagaments i d'aquests venciments dels deutes que tenim amb tercers. El que no sé és si això ho tindrà tant clar la CUP, que suposo que li deu votar aquest decret llei. Però, en tot cas, no sé si aquesta explicació, que al final és l'argument clau perquè s'aprovi aquest decret llei, perquè permeti, diguéssim, adequar les necessitats financeres del Govern per pagar aquests venciments, no sé si amb això la CUP hi està molt d'acord. Tampoc sé si hi estan massa d'acord vostès, perquè, a vegades, entra en contradiccions, i ho dic perquè una de les seves propostes de la Llei de mesures és eliminar, suprimir la Llei d'estabilitat pressupostària. Amb això suposo que la CUP sí que hi coincideix. Per tant, sincerament, a vegades un acaba despistant-se una mica amb vostès, perquè al matí eliminem la Llei d'estabilitat pressupostària, però a la tarda aprovem un decret llei que diu que degut a que s'ha de complir, evidentment, amb el pagament dels deutes a tercers, doncs, cal adequar unes necessitats financeres. Per tant, en fi, tot plegat a vegades sembla una mica surrealista. Però, com els deia, la responsabilitat d'aprovar uns pressupostos al gener és seva; no han sabut portar-lo a terme, no van saber fer-ho el 2016, que de manera inèdita no es va aprovar el pressupost, i ara, el 2017, tampoc han sigut capaços. Per això tornem a tenir aquí una pròrroga pressupostària. Podríem dir que no van fer la feina quan els toca i potser que no l'han fet prou bé. I miri que em sap greu perquè veig a la tribuna el senyor Pere Aragonès, que al final semblarà que l'estimi més del compte, però és veritat que jo crec que és un molt bon secretari d'Economia i sabem del seu rigor, però tampoc depèn d'ell que s'aprovin els pressupostos ni que la feina es faci bé ni quan toca, no? Ell segur que hi posa tota la seva voluntat i tot el seu coneixement, però el cert és que la situació amb la que ens trobem és aquesta. Ens presenta, com deia, un decret de pressupost amb un article únic per adequar aquestes necessitats financeres, amb alguns elements més, amb la prestació d'avals que ara fa la Generalitat en comptes de l'ICF; alguns elements que podrien ser, doncs, lògics de recolzar i de donar suport. Però nosaltres per als elements que els explicava i els arguments anteriors, no podem donar suport a aquest decret llei, a aquest decret de pròrroga. Creiem que el que hauria de fer vostè és portar el pressupost quan toca. I, sincerament, també l'hi diré, hem parlat d'aquest decret llei avui. És veritat que probablement no toqui que ens truquin per a res, no?, però..., bé, ens truquen pel decret llei, no ens truquen per negociar esmenes, no ens truquen per presentar-nos el pressupost..., doncs, un al final també pensa que és poc important. I, per tant, que el nostre «no a aquest decret té tot el sentit i és coherent amb el que hem dit des de fa unes setmanes, i, en tot cas, a vostès tampoc, doncs, els sabrà prou greu. M'imagino que és perquè tenen el suport de la CUP. També un suport sorprenent llegint els informes jurídics que acompanyen aquest decret llei. En tot cas, tant de bo tinguem aviat el pressupost aquí. Veurem quin pressupost, veurem com el podem portar a terme, però el que els demanaria és que si realment o si finalment, doncs, poguessin mantenir-los un any més i, per tant, no hi hagi eleccions anticipades, que l'any que ve, l'1 de gener, si podem tenir un pressupost en marxa. I, per tant, mirin de fer la feina quan toca i mirin de fer la feina bé, perquè segurament també els catalans ens ho agrairan. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, ens presenta vostè un altre cop un decret de pròrroga pressupostària com una mera qüestió tècnica, com un pur tràmit pressupostari, però no ho és i vostè ho sap. A menys que es consideri una qüestió tècnica la situació d'endeutament que viu avui el Govern de la Generalitat, amb un deute públic, ens ho faran arribar concretament, però que es pot apropar als 80.000 milions d'euros, dels quals vull recordar que dues terceres parts ho són d'endeutament amb l'Estat espanyol. I ho dic ara per recuperar després una reflexió posterior. Aquesta pròrroga pressupostària, al nostre entendre, posa de manifest la situació de greu inestabilitat política que viu el Govern català des de l'any 2010, i el doble llenguatge del Govern i dels grups que li donen suport. Un any més es fa necessari que l'aprovació i el debat dels pressupostos es faci en una situació excepcional. Portem set anys consecutius amb pròrroga pressupostària. Els darrers, ja s'ha dit aquí, que es van aprovar amb temps d'acord amb la Llei de fiscalitat, amb la Llei de finances públiques de Catalunya, van ser els del 2010. Des d'aleshores, tots els altres han estat prorrogats puntualment o definitivament per la incapacitat d'aprovar els pressupostos. Des d'aquest punt de vista, permeti'm que els faci una mica de memòria i els recordi què ha passat en aquests set anys, perquè crec que és bastant adequat per endevinar, per intuir què és el que passarà, també, durant el 2017, perquè a Catalunya gairebé tot es repeteix, gairebé res és novetat, des d'aquest punt de vista. Deuen recordar vostès que els primers pressupostos del Govern de Mas, del «Govern dels millors, els del 2011, van ser aprovats amb l'abstenció del Partit Popular. Els del 2012 ja es van aprovar, el mes de febrer, amb el vot favorable del Partit Popular. Per fer memòria, ho recorden? Va ser aquell any del quid pro quo, «tú me das, yo te compenso. Uns van votar els pressupostos..., el PP va votar els pressupostos a Catalunya i la Llei òmnibus, que va desmantellar l'acció del tripartit i, entre altres coses, aquella Llei d'habitatge de la qual avui tothom es vanagloria i que han hagut de treure del cistell per poder encarar la situació d'emergència habitacional. I CiU, en compensació, va votar a Espanya tot el que se li va posar per davant: lleis d'estabilitat pressupostària, reforma laboral i reforma energètica. I no va votar res més perquè no se l'hi va proposar. Les eleccions del 25 de novembre del 2012, convocades per ampliar la majoria, van provocar exactament el contrari i la conseqüència va ser que el 2013 no hi van haver pressupostos a Catalunya. Per què? Bastant evident: CiU necessitava canviar de soci de govern, necessitava canviar de parella de ball, i això necessitava temps. Passar d'abraçar el PP a fer-se amics d'Esquerra Republicana mantenint les mateixes polítiques no és una cosa que es pugui fer fàcilment. Requereix una bona posada en escena, requereix un treball continu, requereix que la divisió mediàtica a Ítaca faci bé la seva feina. No es pot fer en dos telenotícies, això requereix una mica de tasca. I també Esquerra Republicana, el partit que vostè presideix, necessitava un temps d'adaptació, perquè passar de ser l'oposició a ser el principal suport del Govern, però sense ser el cap de l'oposició, és una cosa que fins i tot a un polític molt híbrid com vostè..., no és una cosa fàcil, vull dir que calia fer-ho; i, per tant, els del 2013 no van poder ser: va caler esperar els del 2014. Recordin que aquells pressupostos del 2014 van ser uns pressupostos una altra vegada excepcionals. Per a alguns van ser tan excepcionals perquè van mantenir les polítiques de retallades, perquè van continuar amb les polítiques de privatització de serveis públics i perquè van autoritzar la major venda de patrimoni de la Generalitat que s'ha vist. Per cert, una venda de patrimoni públic de la Generalitat que espero que algun dia algú en doni comptes, perquè tenim dades ja de que ha estat, des del punt de vista patrimonial, bastant ruïnosa. Però per a uns altres la situació excepcional era d'un altre caliu. Per a vostès, per a la gent d'Esquerra Republicana de Catalunya, l'argument pel qual s'havien d'aprovar aquells pressupostos que mantenien la mateixa política del Govern dels millors i que havia recolzat el PP eren uns altres. Vull recordar-li les seves paraules, senyor Junqueras: «Votem aquests pressupostos perquè són els darrers pressupostos autonòmics, els del 2014. Els del 2015 ja seran els de l'Estat, d'un nou estat: l'Estat català. Els sona a vostès d'alguna música això? Els sona d'alguna musica recent, d'aquestes que es van reproduint constantment? A mi sí, eh? Perquè és la mateixa que s'està fent en aquests moments amb relació als pressupostos del 2017. Aquest és el tema que va suscitar i, evidentment –evidentment–, el que va passar a continuació no va tenir res a veure amb aquesta realitat. Com està passant en aquest moment, l'única diferència, al meu entendre, i amb el respecte del paper de cada grup parlamentari és que l'espai que en aquell moment feia la CiU dirigint la política pressupostària ara la fa Esquerra Republicana, i l'espai que ha deixat lliure Esquerra Republicana de Catalunya ara l'ocupa la CUP amb arguments molt semblants. El guió és el mateix, només canvien els actors. Des d'aquest punt de vista, aquesta mena de donar suport al Govern continuant a l'oposició és una pràctica que s'està mantenint. I arribem als pressupostos del 2015. Recordin, eh?, van ser uns pressupostos que van donar continuïtat –van donar continuïtat– a les polítiques de privatització, de venda de patrimoni, de privatització dels serveis públics, de retallades. No és una opinió només meva o del Grup Parlamentari d'Iniciativa - Esquerra Unida i Alternativa. Vull portar aquí a col·lació l'opinió que en el seu moment va emetre l'amic David Fernàndez, portaveu de la CUP, en aquell debat: «Aquests són els pressupostos del fanatisme de l'austeritat i una declaració de guerra a les classes populars. Els del 2015, eh?, aquests que prorroguem i que continuen marcant la nostra realitat. Però, en canvi, vostès, Convergència i Unió i Esquerra Republicana els van presentar altra vegada com els darrers pressupostos autonòmics. Aquella vegada sí, aquella vegada sí que aniria de veritat: els del 2016 ja serien una cosa absolutament diferent. És evident que no és així. És evident que d'aquells pressupostos va quedar el de sempre: retallades, privatitzacions, venda de patrimoni i una política que no té res a veure amb les polítiques de progrés. Arribem al 2016, com que és més recent suposo que a ningú se li deu haver oblidat el que va passar el 2016. Permetin-me que els digui que crec que els pressupostos del 2016 tenen una certa similitud amb els del 2013. Calia una mica més de temps perquè aquells que havien qualificat els pressupostos del 2015 com un atac sense precedents a les classes populars i, sobretot, una declaració de guerra, doncs, tinguessin un temps de maduració i poguessin acabar votant uns pressupostos diferents però que mantenen aquestes mateixes línies. I això és el que sembla que pot passar amb els pressupostos del 2017. Hi insisteixo, el guió és el mateix, només canvien els actors, que lògicament es van renovant i van ocupant uns els espais de l'altre. Uns pressupostos, se'ns diu ara –se'ns diu ara–, que estan fets, fins i tot alguns plantegen la necessitat de demanar sacrificis a les classes populars perquè són imprescindibles perquè aquest Parlament pugui aviat aprovar una llei de transitorietat jurídica que ens obri la via a un nou estatus. Perdoni'm, eh? Poden canviar una mica les paraules, però és que el discurs continua sent des de fa exactament cinc anys el mateix des d'aquesta perspectiva. I sobretot –i sobretot–, està muntat sobre una ficció absoluta. L'hi hem dit moltes vegades, perquè vostès ens presenten ara una pròrroga pressupostària per arribar a una aprovació dels pressupostos, però una aprovació dels pressupostos que és capaç de contenir dins seu un apartat que diu que es deroga la Llei d'estabilitat pressupostària, conjuntament amb la Llei de mesures fiscals, i, simultàniament, s'aproven unes esmenes que són la mare dels ous del pacte entre la CUP i Junts pel Sí que el que diu, literalment, que «totes les polítiques socials que s'acorden es finançaran a partir d'un procés d'endeutament que haurà de ser d'acord amb les lleis d'estabilitat pressupostària, que –segons l'article 14.3 diu– hauran de ser autoritzats pel senyor Montoro. Bé. Jo només li demano una cosa, senyor Junqueras, si és possible, no coincideixin amb el dia. Que el dia que vostè vagi per la tarda a demanar-li autorització al senyor Montoro per aquest endeutament no sigui el mateix dia que pel matí aquest Parlament de Catalunya hagi aprovat la llei de transitorietat jurídica. No seria la primera vegada que això passa perquè vostès són capaços d'estar constantment situats en la ficció. Doncs, bé, l'hi ha dit avui el president del nostre grup, és que..., no. Miri, escolti, nosaltres recolzem el referèndum, estem disposats a batallar fins al final, estem disposats a aconseguir pressupostos socials. Per cert, com l'hi hem de dir?, no hi hauran pressupostos socials mentre no hi hagi una reforma fiscal que permeti fer pagar els que més tenen per finançar les necessitats de la gent més necessitada. Tot allò altre no pot ser; ni tan sols l'endeutament amb el senyor Montoro, que vostè sap que està condicionat a complir un dèficit públic. I està condicionat, a més, a que cada mes vostè està endollat amb un cordó de respiració assistida amb el que el FLA li va donant determinats recursos. No, miri, escolti, desobediència, es digui com es digui, i submissió al mateix moment no pot ser, excepte que vostè no cregui en l'aigua seca. Jo sé que, per vostè, aquestes coses han demostrat durant molts anys que són capaços de fer-les. Però, bé, no ho sé; si la gent continua creient que això és possible, doncs, miri, el felicitarem des d'aquesta perspectiva. Bé, com pot imaginar, nosaltres no hi podem donar el nostre vistiplau. Per dues raons. Primera, vostè ha fet el debat pressupostari en un parlament en miniatura; és a dir, de setanta-dos diputats, no? Doncs, ara, ho sento; no ens pot venir a demanar als altres que li aprovem una cosa que vostè no ens ha mai permès intervenir-hi; ha volgut vostè veure-ho només amb els seus socis de la CUP. És legítim, eh?, absolutament legítim, però aleshores no ens vingui després a buscar això. I segona qüestió. No li donarem el vistiplau a una pròrroga dels pressupostos que, vestida d'autorització de necessitats financeres [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , comporta la pròrroga...
Senyor Coscubiela, ha exhaurit el temps.
...–acabo, dues paraules, només dues– d'uns pressupostos que suposen claríssimament, en paraules de l'amic David Fernàndez, una agressió sense precedent a les classes populars...
Senyor Coscubiela...
...d'aquest país.
...porta vint-i-cinc paraules. [[Rialles.]] No n'eren dues? [[Pausa.]] Gràcies. A continuació té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputats, diputades, per posicionar-nos amb relació a aquest mal anomenat decret de pròrroga pressupostària. I ara explicaré, tot seguit, el per què «mal anomenat, no? En primer lloc, coincideixo amb moltes de les coses que ja s'han dit. La segona..., insisteixo en la denominació col·loquial de «pròrroga pressupostària; tot i que estrictament no és una pròrroga pressupostària, sí que és la segona del 2015. Per tant, acumulem aquesta..., d'alguna manera és referendar els pressupostos del 2015, per un costat. Per un altre costat, és la setena vegada, el setè exercici que no hi ha possibilitat de tenir uns pressupostos aprovats en data, és a dir que puguin estar en vigor l'1 de gener. I sí que em permeto fer-li una simple correcció, molt breu, al senyor Coscubiela, i és que el 2012, igual que en el 2011, en tot cas, Convergència i Unió va aprovar els pressupostos amb l'abstenció del Partit Popular; no el vot favorable, com vostè deia. Però deia, estrictament, que aquesta no és una pròrroga perquè la pròrroga dels pressupostos és automàtica, d'acord amb la Llei de finances públiques de Catalunya. Si l'1 de gener no hi han aprovats uns nous pressupostos, automàticament queden prorrogats els de l'any anterior. El que es fa en aquest decret i el que s'ha fet en els decrets que en diem de pròrroga dels exercicis anteriors és autoritzar el Govern a que pugui formular determinades operacions d'endeutament. Bé, també hem de dir que, en situació de restriccions pressupostàries com hi han hagut en exercicis anteriors, aquests decrets acostumen a comportar també una limitació dels crèdits de què pot disposar el Govern. No és aquest cas. L'escenari, afortunadament, és molt diferent, i, per tant, no hi ha aquesta restricció. Però sí que el decret el que fa és autoritzar el Govern a formular determinades operacions d'endeutament, precisament per atendre les amortitzacions del deute que són necessàries en el període que hi pugui haver des de l'inici de la pròrroga pressupostària, 1 de gener, fins al moment en què s'aprovin els pressupostos. És magnífic. Suposem que té el suport de la CUP per referendar aquest decret llei per autoritzar major endeutament i pagar les amortitzacions del deute, la qual cosa és molt coherent per part del Govern i suposo que per part de la CUP també. Ens crida l'atenció –ens crida l'atenció– especialment el fet que, quan el Govern aprova aquest decret llei, ja han presentat els pressupostos en aquest Parlament, i, per tant, ha començat el tràmit parlamentari. I això ve a «qüento en el sentit que s'incorpora en aquest decret una autorització al Govern per concedir uns avals que, segons es diu, i així és, són unes disposicions que ja figuren en el Projecte de llei de pressupostos presentat en el Govern. Poca confiança tenia el Govern en aprovar els pressupostos de 2017 quan, un cop presentats en el Parlament, inclouen en el decret llei la previsió d'aquests avals per si de cas aquells pressupostos del 2017 no acaben resultant aprovats. El nostre grup votarà en contra d'aquest decret llei. Bàsicament el vot en contra ho és, una, per la forma que ha tingut el Govern de tramitar els pressupostos, però també de tramitar el decret llei; suposem, doncs, que té una majoria parlamentària suficient com per fer-ho. Llàstima que aquesta majoria parlamentària no li hagués donat per presentar els pressupostos i aprovar-los en forma. Però també perquè el fet simbòlic que representa donar suport a aquest decret llei suposa referendar els pressupostos del 2015, que tampoc no van tindre el suport del nostre grup parlamentari. I, per tant, el nostre posicionament serà en contra de la convalidació d'aquest decret llei. Gràcies, presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. Bona tarda. De fet, quan discutíem amb el grup parlamentari què fer, una de les temptacions que teníem era dir: «Vagi-se'n al diari de sessions del 3 de febrer de 2016, i ja hem acabat la intervenció i tornem a seure. Però havent escoltat algunes de les coses que s'han dit, no ens podem estar de dir algunes coses. La primera, i per al senyor Carrizosa, només una anècdota que, ja que vostè ha parlat del president de les Corts de Cádiz, Ramon Llàtzer de Dou, és curiós que vostè, venint d'on ve, de la força política que ve, es remeti a Ramon Llàtzer de Dou, que el 1811 va dir que «a Cataluña se la trató como provincia conquistada, referint-se a que després de 1714 el Principat havia pagat molt més, amb relació a la seva població, que la corona de Castella. És curiós, si més no, eh? No acostumo a fer referències d'aquestes, però ens ha fet gràcia, i creiem que era interessant posar-ho sobre de la taula. Fem història, i ja està. Però, més enllà d'això, nosaltres farem..., i dèiem que podíem agafar el diari de sessions de l'any passat, doncs, en el fons farem exactament el mateix que vam fer l'any passat. En coherència amb el que vam dir i vam fer l'any passat, però també en coherència, malgrat que algú consideri que no, amb el que el 2015 vam dir dels pressupostos del 2015, perquè seguim pensant exactament el mateix dels pressupostos del 2015, seguim pensant exactament el mateix del que era el Projecte de llei de pressupostos del 2016 i seguim pensant exactament el mateix del que són els pressupostos del 2017, que ho hem dit per activa i per passiva. Per tant, això no canvia res. I per si a algú li queda algun dubte, aquí tinc la mà dreta, aquí la mà esquerra; anem de cara, diem les coses a la cara, no és que la mà dreta escriu una cosa i la mà esquerra en vota una altra; funcionem i anem de cara a per tot. [[Veus de fons.]] I sí, va per vostè, senyor Coscubiela, perquè el Twitter el veu tothom. I aprofito i ja ho dic de cara: nosaltres no és que amb la dreta escrivim un discurs de crítica al Govern i amb l'esquerra decidim votar uns pressupostos; és que, amb les dues mans, que es comuniquen, treballem i diem les coses allà on toca, al carrer i aquí, sempre que sigui necessari. Dit això, davant del debat sobre el deute, el dèficit..., que també surt recurrentment, també pel discurs que al llarg de molt temps..., i segueix fent la CUP, el que nosaltres critiquem és l'augment exponencial, com una bola de neu, del deute públic des de l'any 2007 fins ara, i critiquem l'augment de deute fet d'esquenes a la ciutadania i fet perquè s'enriqueixin uns quants. El deute públic i el dèficit públic per se no són dolents. Vull dir, de fet, ens hauríem de plantejar què és el dèficit públic, i si defensem que estem en contra dels topalls de dèficit imposats per Montoro i la troica, en el fons, sí que plantegem que cal deute públic. El que nosaltres diem és que cal impagar aquell deute que és il·legítim, allò que s'ha contret d'esquenes a la ciutadania i allò que el que ha provocat és que uns quants s'enriqueixin. I, per tant, que analitzem totes les polítiques del llarg dels darrers deu anys de la Generalitat de Catalunya. Perquè és evident que a més dèficit més deute, però també és evident que els ingressos es poden augmentar. I encara tenen marge. Senyor Junqueras, té marge, encara. Es pot plantejar encara ara; tenint en compte que de moment ja el Partit Socialista ha entrat o ha fet el recurs al Consell de Garanties Estatutàries i finalment Ciutadans i PP s'han posat d'acord també per fer-ho, té marge perquè el seu Govern i el grup que li dóna suport, Junts pel Sí, realment abordin d'una vegada per totes aquest debat. Perquè no és només una qüestió de dèficit, o de límits de l'Estat en el que vivim, i, per tant, de l'autonomia, i de com vivim d'ofegats i com la Generalitat està intervinguda, sinó que també és una qüestió de voluntat política i de que les eines que tenim a l'abast, com a Generalitat, en una situació de context autonòmic, les aprofitem totes. I d'això, de moment, saben, i ho saben perfectament, que no ho han fet i que no han volgut fer el debat. Per tant, tenen temps. Aprofitem aquestes setmanes que hi ha de marge per com a mínim fer aquest debat i abordar d'una vegada per totes aquesta possibilitat d'augment d'ingressos, més enllà del que avui aprovem amb el decret llei o el que es pugui arribar a aprovar en el moment que sigui la Llei de pressupostos. I aquest és l'element que cal tenir en compte. És a dir, no és només una qüestió de que els pressupostos seran socials si hi ha una reforma fiscal. Jo crec que algunes forces aquí hauríem d'aspirar a molt més. No es tracta només de fer-los socials, perquè hi ha una reforma fiscal i perquè qui més té més paga, cosa que no passa ara mateix ni a Catalunya ni a l'Estat espanyol, sinó que es tracta d'abordar uns pressupostos que responguin a les necessitats socials, i que es tracta d'abordar un debat de política econòmica, tal com toca, i, per tant, que entenguem que parlar de deute o parlar de dèficit és una qüestió que va de parlar de necessitats socials, va de parlar de classes socials i diferències de classe, va de parlar de que hi ha qui durant anys s'ha estat enriquint a costa dels drets i les necessitats de milers de persones. I això és el que s'ha de parlar o creiem que nosaltres hauríem de parlar quan parlem d'aquest decret llei, quan parlem de pressupostos i quan parlem de política econòmica aquí. I anar una mica més enllà del que tothom, govern rere govern de la Generalitat, els darrers anys, ha anat: poder abordar d'una vegada per totes què vol dir la sobirania econòmica. I la sobirania econòmica no és només construir una república; la sobirania econòmica és fer un debat sobre com ens endeutem i, per tant, com generem també moneda. És a dir, fer un debat..., parlar de sobirania econòmica és fer un debat sobre què és la Unió Europea, què signifiquen les polítiques econòmiques de la Comunitat Europea, què han significat i què significaran per a les classes populars d'aquest país. I aquest és el debat que, si parlem de sobirania, hem de tenir, i aquesta és la idea que volíem plantejar avui que parlàvem del decret llei, i que sabíem que, en el fons, acabaríem parlant de pressupostos. Nosaltres no volíem parlar avui dels pressupostos del 2017; avui veníem a parlar de polítiques econòmiques, de deute, de dèficit i de com en aquest Parlament però també al carrer podem fer un debat real sobre què vol dir ser sobirans en una Comunitat Europea, en una Unió Europea que dicta polítiques econòmiques en contra de les classes populars –sobretot del sud d'Europa, però de tot Europa–, i què vol dir sobirania econòmica en un món absolutament supeditat als mercats econòmics, que el que fan és vetllar pels interessos d'uns pocs i retallar sistemàticament els drets de les classes populars. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Reguant. A continuació té la paraula el senyor Roger Torrent, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Primera constatació, que jo crec que és obligatòria, pel que hem sentit avui i que ja ens imaginàvem que podríem escoltar, primera constatació, doncs. Si avui afrontem aquest debat de pròrroga pressupostària dels pressupostos del 2015, és a dir, per allargar una mica més els pressupostos del 2015, és responsabilitat dels grups parlamentaris. És responsabilitat seva. Vam tenir l'oportunitat d'obrir un debat per plantejar uns pressupostos per al 2016, i la majoria d'aquests grups va decidir que no s'obria aquest debat, que no es feia aquest debat parlamentari, i que, per tant, era millor seguir amb els pressupostos del 2015. Aquests pressupostos tan nefastos que ens pintava el senyor Coscubiela resulta que si avui hi són també és responsabilitat de tots els grups que en aquesta cambra, en aquell moment, van votar en contra del debat d'uns pressupostos que, entre altres coses, per exemple, plantejaven 1.200 milions d'euros de més per a polítiques socials. I, sobretot, una altra cosa més estructural, més de fons i segurament més important: suposaven un canvi d'enfocament polític amb relació a les finances públiques, un canvi de paradigma que sobrepassava, superava ja, l'austeritat per establir-se en un altre escenari, un altre escenari que amb aquest Projecte de pressupostos del 2017 reforcem i, per tant, finalment, consolidem. Però no va ser possible, perquè en aquell moment la majoria de grups, hi insisteixo, van decidir que no es fes aquest debat. En tot cas, la pròrroga pressupostària és dels pressupostos del 2015, però és una eina feta, utilitzada i pensada per ser purament un pedaç momentani a l'espera de que s'aprovin uns nous pressupostos. És una eina, per tant, que té a disposició el Govern, ja que s'aprova automàticament la pròrroga per poder reforçar amb rang de llei aquelles disposicions que ha de prendre obligatòriament en el moment, en el parèntesi temporal, en el qual no hi ha encara un pressupost nou, en el qual encara no hi ha el pressupost del 2017. I, en qualsevol cas, encara no hi ha pressupost del 2017 entre d'altres coses, i fonamentalment, i per això es va presentar quan es va presentar el projecte, perquè el Govern de l'Estat va donar les dades sobre el model de finançament quan les va donar. I això no només va afectar la Generalitat de Catalunya, no només va afectar el Parlament de Catalunya. Això va afectar el conjunt de comunitats autònomes de l'Estat espanyol, comunitats autònomes, per cert, on gent dels seus partits, companys seus, en definitiva, o estan al Govern o donen suport al Govern. També en aquests casos els pressupostos es van presentar quan es van poder presentar, perquè l'Estat va donar les dades quan les va donar. Per tant, aquí és evident que hi ha una responsabilitat per part del Ministeri d'Hisenda, per part del senyor Montoro, del perquè els pressupostos es van presentar quan es van presentar. I, en qualsevol cas, un cop superat aquell moment, el que hauria d'haver passat és que avui, precisament avui, precisament en aquest Ple, poguéssim aprovar els pressupostos del 2017. I, per tant, aquest poc recorregut que ha de tenir aquesta pròrroga pressupostària..., seria limitadíssim, seria molt curt, perquè avui mateix ja tindríem els pressupostos per al 2017. Però això no ha pogut ser. Això no pot ser, no podem aprovar avui els pressupostos del 2017. Fonamentalment, bàsicament, perquè alguns grups d'aquesta cambra han decidit demanar dictamen al Consell de Garanties Estatutàries. I, escolti'm, és ben legítim, només faltaria. És molt legítim, ben legítim, anar al Consell de Garanties Estatutàries a demanar dictamen. Només faltaria, i vagi això per davant. És legítim. Però també és trist. És trist intentar obstaculitzar, intentar posar pals a les rodes a aprovar uns pressupostos només per un 0,02 per cent de la despesa. La seva obsessió per impedir la democràcia, la seva obsessió per no deixar-nos votar, la seva obsessió perquè els catalans i les catalanes aquest 2017 no puguem decidir el nostre futur, fa que recorrin al Consell de Garanties Estatutàries. I hi insisteixo: és molt legítim, evidentment que és molt legítim. Però és trist. És trist perquè, entre d'altres coses, això suposa que haurem d'esperar encara unes setmanes perquè els ciutadans de Catalunya, perquè les famílies d'aquest país, puguin disposar dels 1.350 milions d'euros de més en inversió social, en polítiques socials, que preveu aquest projecte. Per un 0,02 per cent del pressupost que els fa nosa, la nosa que els fa la democràcia, eviten que tinguem 1.350 milions d'euros a disposició dels més vulnerables d'aquest país. I això, evidentment, de Ciutadans i PP, que ja ho havien anunciat, ho esperàvem. S'ha de dir que ho esperàvem, menys del PSC. És veritat que en l'àmbit del dret a decidir, des d'aquest punt de vista, ja n'esperem molt poc, del PSC. Perquè, de fet, avui s'ha demostrat. Ja han abandonat allò que deia el president Montilla o allò que deia fins i tot el seu president de grup fa uns mesos. Per tant, no n'esperàvem gaire. Però aquesta vegada tenien l'oportunitat de permetre aquests pressupostos, per tant de posar-se al costat del dret a decidir i de posar-se al costat de totes les famílies que esperen aquests 1.350 milions d'euros en polítiques socials, i han triat posar-se al costat del filibusterisme parlamentari, podríem dir-ho així, al costat dels immobilistes. Ho han triat així. Pròrroga pressupostària... Per cert! –per cert!–, pròrroga pressupostària: si no m'erro, l'Estat espanyol, el Govern de l'Estat, també està en pròrroga pressupostària, i ja ha dit el president Rajoy, i de fet algú feia la referència que condicionants polítics externs a aquesta cambra acabaven afectant la tramitació dels pressupostos en aquest Parlament..., doncs, bé, el senyor Rajoy ja ha dit que això, en tot cas, a l'estiu, que si de cas deixem passar primer el congrés del PP i després ja parlarem de pressupostos. Veurem si finalment a l'Estat espanyol també hi han pressupostos, perquè, hi insisteixo, de moment estan en pròrroga pressupostària. En tot cas, hi insisteixo, aquest és un debat tècnic. La pròrroga és automàtica, però per facultar la Generalitat per poder fer operacions d'endeutament cal aquesta llei, operacions d'endeutament que, entre d'altres coses, i hi feia referència el senyor Carrizosa, permetran, per exemple, incrementar en els pressupostos del 2017 el fons de contingència. I, entre d'altres coses, l'increment del fons de contingència servirà, per exemple, per poder abordar el pagament del 35 per cent de la paga extra del 2012 que encara han de poder obtenir, que han de poder cobrar, els funcionaris d'aquest país. Per tant, el fons de contingència serveix també per a això, senyor Carrizosa. I voldria també fer referència a, jo diria, una falsedat que ha anat repetint avui el senyor Coscubiela, però l'hem sentit en altres moments d'altres grups: aquesta falsedat que diu que per posar en pràctica aquests fons interdepartamentals, «fons estructurals, deia vostè, fons socials, en definitiva, fons transversals del Govern de la Generalitat, haurem de demanar permís al ministre d'Hisenda, al ministre Montoro. Això és fals, és rotundament fals, no és veritat. Menteixen, en això. Escolti'm, el finançament d'aquests fons està plenament garantit. De fet, ja existeix a la Generalitat de Catalunya amb aquesta dècima de més amb què es va incrementar el sostre de dèficit, una dècima més que, ho recordem, continua sent injusta, però genera 212 milions d'euros més a disposició de la Generalitat, que, entre altres coses, finançaran aquests fons interdepartamentals. Per tant, és rotundament fals que s'hagi de demanar permís a ningú per poder aplicar aquests fons. El que passa, però, és que en realitat aquests fons són un avenç social important. Veníem d'uns pressupostos amb un alt contingut social, que es reforça amb aquestes transaccions que hem fet amb la CUP, i vostè, com que no pot criticar el fons dels fons, valgui la redundància, és a dir, el contingut del que plantegen aquests fons, el que fa és dir que haurem de demanar permís al senyor Montoro. I això, senyor Coscubiela, és rotundament fals. Acabo amb una precisió històrica, si volen, o un comentari amb relació a un fet que ha explicat el senyor Carrizosa, que per parlar d'una pròrroga pressupostària el 2017 ha hagut de fer referència a les Corts de Cadis. Parlava de que les Corts de Cadis per primera vegada havien concedit a un govern la possibilitat de fer despesa pública, la possibilitat d'endeutar-se. De fet, la trajectòria, la tradició parlamentària, a la península Ibèrica ve molt d'abans, i ve, entre d'altres, per exemple, i sobretot, de les Corts Catalanes. Van ser les Corts Catalanes, al segle XIII, qui per primera vegada van permetre al rei Pere III que es pogués endeutar. Simplement era una precisió, ja que vostè s'ha referit a les Corts de Cadis com si el parlamentarisme i la democràcia haguessin començat llavors. Jo li faig referència de molts episodis i molts segles enrere.
Senyor Torrent, ha exhaurit el temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Cridem a votació. [[Remor de veus.]] Si us plau, silenci. Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Gràcies, presidenta. Per fer ús de... [[Remor de veus.]]
Si us plau, silenci.
Per fer ús del dret que m'atorga l'article 85 del Reglament, amb relació a al·lusions directes, repetides...
Trenta segons, senyor Coscubiela.
He de demanar..., per cada una de les al·lusions? Perquè són de dos grups diferents. O podem situar aquí dins el límit de...
Contesti les al·lusions, senyor Coscubiela.
Gràcies. Bé, senyor Torrent, per molt que vostè intenti vestir la mona de seda, en les esmenes que vostès han transaccionat..., diu literalment que aquests fons es finançaran amb operacions de crèdit d'acord amb la política d'estabilitat pressupostària de l'Estat espanyol..., que en el seu article 14.3 diu que hauran de requerir autorització d'aquest Estat. He dit «Montoro, volia dir de l'Estat espanyol. En tot cas, deixi'm que li digui una cosa. Jo estic d'acord amb l'amiga Eulàlia. Jo soc jo, les meves circumstàncies i les meves contradiccions. I, per tant, com que les tinc, no demano als altres que no les tinguin. Només dic una cosa: que em sembla molt complicat defensar constantment una política de desobediència, de rebel·lió, davant de les polítiques d'estabilitat pressupostària i firmar després transaccions en les quals el finançament d'aquestes polítiques depèn precisament d'un endeutament que ha d'autoritzar el Govern espanyol. Dit això, em quedo amb el més positiu, i vull oferir als companys de la CUP aquest plantejament. Crec que té raó, l'amiga Eulàlia. Tenen encara temps de resoldre la qüestió. Abans, el president, aquest matí, deia per què no votàvem els pressupostos. Senyor president –senyor president: tres esmenes, només. Tres esmenes. Vostès ens voten tres esmenes i nosaltres li aprovem els pressupostos.
Senyor Coscubiela...
Les tres que fan referència a la fiscalitat.
Senyor Coscubiela...
Facin pagar més...
...aquests trenta segons donen per molt.
...als que més tenen i nosaltres votarem aquests pressupostos. Però facin pagar més als que més tenen...
Senyor Coscubiela...
...per atendre les necessitats dels que més necessiten.
D'acord amb l'article 155.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i els vots negatius són favorables a la denegació del decret. [[Roger Torrent i Ramió demana per parlar.]] Senyor Torrent?
No, en tot cas, després, diguem-ne, del...
Sí, trenta segons, però que siguin trenta segons, senyor Torrent.
...segon torn que ha fet el senyor Coscubiela... Intentaré, jo sí, fer trenta segons. Senyor Coscubiela, veig que hi insisteix. En tot cas, ens posem a disposició per tornar-l'hi a explicar. Ho he intentat explicar aquí, però l'hi tornem a explicar. I en tot cas jo li proposo una cosa: voti a favor dels pressupostos i veurà com no té raó en la seva aplicació. Moltes gràcies.
A continuació, passem a votar la validació del decret llei. Comença la votació. El decret llei ha estat aprovat per 65 vots a favor, 60 en contra i 5 abstencions. Vist el resultat, el decret queda validat, i, d'acord amb l'article 155.4 del Reglament, pregunto a la cambra si algun grup parlamentari vol que es tramiti com un projecte de llei. [[Pausa.]] S'entén que no. Atès que no hi ha cap petició, aquest decret llei no es tramitarà com a projecte de llei. [[Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació (debat de totalitat)]] [[200-00023/11]] El setè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern, la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies. Atès que no s'han presentat esmenes al projecte de llei, procedirem al torn d'intervencions per a fixar el posicionament. En primer lloc, té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans... [[Veus de fons. Pausa.]]
Bona tarda. Gràcies, senyora presidenta. Senyors diputats, senyores diputades, bona tarda, els que ens acompanyeu. La frase: «Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets és com comença el primer article de la Declaració universal dels drets humans, proclamada per l'Assemblea General de les Nacions Unides el 10 de desembre de 1948. Podria trobar moltes referències i molts d'exemples de normatives internacionals –Conveni de Roma, pactes internacionals–, però el més proper és parlar de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, que disposa que els poders públics han de promoure les condicions perquè la llibertat i la igualtat de l'individu i dels grups en què s'integra siguin reals i efectives; que s'ha de facilitar la participació de totes les persones en la vida política, econòmica, cultural i social, i que els poders públics han de vetllar per la dignitat, la seguretat, la protecció integral de les persones, especialment de les més vulnerables. I això és el que us venim a proposar perquè ho fem tots plegats: que el Parlament estigui a favor de les persones. Són diversos els col·lectius que històricament han patit discriminació i violència per diversos motius: per identitat sexual, per raça, per cultura o religió, o per concepció social d'inferioritat en algun temps determinat; podríem parlar fins i tot de les dones o de persones amb diversitat funcional, entre d'altres. La societat catalana sempre s'ha caracteritzat per valors d'inclusió i de cohesió social, que es basen en el respecte a la diversitat en totes les seves vessants. I aquesta és la línia mestra de les polítiques que desenvolupem directament des del departament: la lluita contra les desigualtats i la promoció de la igualtat i les oportunitats de les persones, que actualment es focalitza en temes directes, en atenció directa a persones vulnerables, a reconeixement de col·lectius determinats, reconeixement, per exemple, del poble gitano, de persones migrades, de persones refugiades, al desenvolupament i defensa del dret de persones LGTBI, a les mesures d'igualtat en el treball, sens perjudici de l'acció centrada en l'atenció a les persones amb discapacitat, o bé a la infància, a l'adolescència en situació de risc, o a la gent gran i les persones amb malaltia mental, entre moltes d'altres. Com vostès saben, el passat 10 de gener, el Govern vàrem aprovar el text que avui els presento, és el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació, i vam sol·licitar que es tramités pel procediment d'urgència. Aquest text respon a la necessitat de fer efectiu el dret a la igualtat de tracte i a la no-discriminació per raó de religió, de conviccions, de discapacitat, d'edat, d'origen racial o ètnic, d'identitat o orientació sexual, o per qualsevol altra condició social o personal de les persones, generant instruments que promoguin mesures positives de respecte a la diversitat, un pla d'actuació interdepartamental i interinstitucional i la creació d'un organisme independent que vetlli pel compliment del pla. És a dir, el text estableix els principis bàsics per a l'actuació dels poders públics per perseguir l'erradicació del racisme, de la xenofòbia, de l'homofòbia o qualsevol expressió de discriminació, tant en el sector públic com en el privat, d'acord amb les competències que tenim al Govern. Aquesta norma pretén ser una llei de protecció total dels drets individuals, perquè el nostre objectiu no és altre que, primer, combatre qualsevol acte de discriminació; segon, protegir les possibles víctimes, i tercer, impulsar accions concretes que tinguin a veure amb tot allò que representa la sensibilització, la prevenció i la reparació del mal. Crec que estarem tots d'acord que aquest és un projecte de llei absolutament necessari i que omple un buit legal que calia cobrir; d'això, que no ens quedi cap dubte. Adreçat a totes les institucions públiques, a persones físiques o jurídiques de caràcter privat, el projecte de llei té, per tant, un ampli àmbit d'aplicació: des de l'àmbit del treball i les relacions laborals al règim estatutari del personal al servei de les administracions públiques i organitzacions professionals, de les culturals i esportives, però també a l'educació, a la protecció social, a les prestacions i serveis socials, a la sanitat, a l'accés de béns i serveis públics, a la publicitat i als mitjans de comunicació, a la immigració, a la integració i a l'acolliment, associacions i fundacions i cooperatives, cultura i qualsevol altre àmbit competencial de la Generalitat. El projecte d'igualtat de tracte i no-discriminació preveu que tant poders públics com empreses i altres organitzacions hauran d'adaptar dues mesures: unes, de protecció davant de la discriminació, amb l'obligació d'aplicar mètodes i instruments per detectar vulneracions del dret a la igualtat de tracte i a la no-discriminació, i segona, mesures preventives o per al cessament de les situacions discriminatòries que es puguin produir. Per tant, es preveu un règim d'infraccions i sancions que ens ha de permetre arribar allà on no arriba el dret penal, quan es tracti de circumstàncies o d'espais on no està regulat. Aquest projecte de llei també respon a una inquietud europea, respon a una inquietud que..., vull recordar que el Comitè de Ministres del Consell d'Europa va aprovar una resolució, el juliol del 2013, en què ja requereix a l'Estat espanyol que de forma urgent aprovi una llei global antidiscriminatòria, cosa que encara no ha fet. També s'articula en base a altra normativa internacional a favor de la igualtat de tracte, com per exemple, com deia abans, la Declaració universal dels drets humans, el Pacte internacional pels drets socials, econòmics i culturals, el Pacte internacional pels drets civils i polítics de l'Assemblea General de les Nacions Unides i altra normativa de caràcter més sectorial, com pot ser la Convenció dels drets de les persones amb discapacitat, que aquest any 2016 hem celebrat el seu desè aniversari. El nostre objectiu, per tant, és aconseguir la plena igualtat entre persones, sigui quin sigui el nostre origen, el nostre sexe o les nostres capacitats físiques i psíquiques. Recordant una mica aquell projecte de llei..., és el que es va aprovar a finals de l'anterior legislatura, però li faltava el consens de les entitats i de la societat civil. És per això que aquest any passat vam iniciar un procés públic de participació per tal de recollir totes aquelles aportacions de la ciutadania i el teixit associatiu que estiguin en defensa dels drets civils, perquè crèiem que totes les aportacions per enriquir el text són necessàries. També esperem que a la Comissió d'Igualtat totes aquelles noves aportacions que hi hagi puguin fer que aquest projecte de llei derivi en la millor llei sobre la igualtat. Amb aquest projecte de llei volem situar Catalunya entre els estats més avançats del nostre entorn, que compti amb les institucions, els instruments i les tècniques jurídiques d'igualtat de tracte i no-discriminació més eficaces i avançades. Per tant, vull remarcar el caràcter integral d'aquest text, ja que abasta tot tipus de discriminació i es projectarà en els diferents àmbits de la vida i la convivència, sense perjudici de regulacions sectorials més específiques, així que marca i reforça lleis sectorials ja existents: podem parlar de la Llei d'LGTBI, de la Llei d'accessibilitat, de la Llei d'igualtat efectiva entre homes i dones..., i , per tant, dona força a les accions punitives en casos de violació de drets. Arribat aquest punt, recordar que la Llei d'igualtat entre homes i dones va ser parcialment anul·lada pel Tribunal Constitucional, que va declarar nuls –i vull recordar-ho– els articles 33, 36, 39, 40 i 44 el passat 6 d'octubre; articles que parlen de l'assetjament sexual a les empreses o de la figura del responsable sindical d'igualtat, que hem continuat treballant en el Consell de Relacions Laborals dia darrere dia. Cal assenyalar també que aquesta iniciativa està recollida en el pla de govern de l'onzena legislatura, dins l'objectiu d'impulsar pràctiques per a la igualtat efectiva entre les persones i de respecte a totes les formes de diversitat. Per això des del Govern, en matèria d'igualtat, continuem amb un pla clar: amb un pla que és el reglament de la Llei 11/2014, hem començat a aplicar sancions, la primera de tres-cents euros, per tracte homòfob; hem incorporat als ens locals el desplegament de la Llei LGTBI, també la Llei d'accessibilitat, i també els plans d'igualtat pels mateixos ens locals. Des del Govern volem garantir un espai de convivència emmarcat en els principis d'igualtat de tracte i no-discriminació, que ofereixi protecció en l'àmbit de les competències que tenim, més enllà de les mesures judicials i de l'acció del Servei de Delictes d'Odi i Discriminació de la fiscalia provincial. Per això promourem accions per a la sensibilització i la prevenció, accions per a la detecció –formació de professionals i establiment del deure als poders públics de recollir i sistematitzar dades–, accions dirigides a l'atenció i acompanyament en el procés de recuperació a les persones que han patit una actuació discriminatòria. Aquest projecte de llei consolidarà i facilitarà la planificació i la coordinació administrativa en matèria de no-discriminació, actualment reflectida en diversos plans de govern. Per això també crearem un òrgan independent per a la igualtat de tracte i la no-discriminació, que, entre altres funcions, resoldrà les demandes, farà les funcions de mediació i treballarà en coordinació amb fiscalia, amb les institucions i organismes públics i, com no podria ser d'altra manera, amb el síndic. Queda clar que necessitem un model i una legislació pròpia de polítiques públiques d'igualtat i no-discriminació per poder avançar amb més fermesa i rapidesa cap a un canvi de paradigma social. Treballem per executar una política que garanteixi els drets de totes les persones, per assolir una societat on tothom sigui lliure, tant en l'àmbit públic com en el privat, perquè tothom pugui desenvolupar les seves capacitats personals i prendre decisions sense les limitacions imposades per rols tradicionals o estereotips, perquè cadascú pugui avançar en la construcció del seu futur i del seu propi projecte de vida. Perquè aquest és un repte de país, un pilar en què la igualtat de tracte i l'oportunitat són la clau de volta de la construcció social i un pilar de la nova república. El règim sancionador està format per infraccions que es classifiquen segons la seva gravetat. S'estableix un règim sancionador per a cada tipus d'infracció, amb uns criteris de graduació com la intencionalitat de la persona infractora, la naturalesa dels danys, la permanència de la repercussió o la condició d'autoritat. Per tant, les infraccions poden anar de lleus, greus o molt greus, i aquestes sancions les decidirà l'òrgan encarregat de controlar el compliment de la llei. Volem acotar tot allò que suposi un atemptat contra les llibertats, qualsevol acció que vagi en contra de la igualtat, que tingui una lògica discriminatòria o que impliqui conductes d'odi que expressin intolerància o rebuig de la diferència. En definitiva, el que vinc a dir-vos és que crec que és un bon instrument per respondre a les manifestacions que siguin expressions d'intolerància i de rebuig de persones que es puguin considerar diferents, que altres les puguin considerar diferents. Per això l'objectiu de la llei és garantir la dignitat humana i la igualtat com a pilar d'una societat justa i democràtica. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, consellera. A continuació té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Hay algunas personas que evitan reflexionar sobre los tratos discriminatorios que se dan en nuestra sociedad, con el argumento de que no estamos afectados por el racismo, la falta de libertad, la discriminación o la desigualdad. Pero la realidad es que la discriminación se manifiesta de muchas formas y permea nuestra sociedad a un nivel con el que puede pasar desapercibida por haber sido normalizada. Los conceptos de no discriminación y derechos humanos están, por lo tanto, íntimamente y estrechamente vinculados. La discriminación representa un obstáculo fundamental para el goce de los derechos humanos. Erradicar la discriminación no es tarea fácil, porque significa cambiar en muchos casos la cultura y la visión del mundo que durante siglos ha sido dominante y, como he dicho antes, pasa desapercibida por haber sido normalizada. Pero la cultura no es estática, sino dinámica y cambiante, y la experiencia demuestra que es posible promover una cultura de derechos humanos y derrumbar los estereotipos y prejuicios. En Ciudadanos propugnamos la defensa y el avance de la igualdad y de las libertades individuales sin que el lugar de nacimiento, la raza, el sexo, la religión, la opinión o cualquier otra circunstancia social o personal pueda limitarlas. Nadie debe quedar excluido de la posibilidad de realizar sus potencialidades ni del uso de su libertad por razones ajenas a su voluntad. Y por eso existe el deber de la solidaridad, es decir, de redistribuir parte de la riqueza de una manera que cree una igualdad básica de oportunidades, que haga legítimas las disparidades que se producirán de forma natural en una sociedad libre. La Administración debe dar poder a los ciudadanos y no aumentar el poder que otros ejercen sobre ellos. En base a ese ideal de igualdad, que potencia la libertad y la diversidad, Ciudadanos ejerce su acción política en Cataluña. Uno de los grandes focos de desigualdad en Cataluña es la condición económica, y por ello Ciudadanos ha centrado sus esfuerzos en algo tan fundamental como es la igualdad de oportunidades, y la principal herramienta para la igualdad de oportunidades es la educación. Desde Ciudadanos lo hemos hecho, por ejemplo, con una proposición de ley para que los libros de texto sean gratuitos en Cataluña para garantizar la igualdad de oportunidades en las escuelas públicas, facilitando libros de texto a las familias para asegurarnos de que ningún niño se quede descolgado de clase porque su familia tiene que escoger entre comprar los libros de texto, pagar el alquiler o llenar la nevera. Lástima de la enmienda a la totalidad que presentó el Govern, lástima que los votos en contra de Junts pel Sí y la CUP, con la abstención de Catalunya Sí que es Pot, harán que el próximo curso esos niños empiecen el curso desde una posición desaventajada. También presentamos una proposición de ley para establecer una prestación económica para familias con niños a cargo en situación económica desfavorable. Por suerte, esta sí que pasó el corte y, si todo va bien en la ponencia, esta prestación para niños de familias sin recursos podrá hacerse realidad. Hablaba de que el ámbito de la educación es imprescindible para fomentar la no discriminación y por ello también hemos presentado una proposición para la prevención y tratamiento de las situaciones de maltrato a menores en el ámbito educativo, que tiene en cuenta las nuevas tecnologías que facilitan la comisión de ilícitos y dificultan su detección al perpetrarse el maltrato a través de medios telemáticos. También hay otras formas de garantizar la igualdad, como por ejemplo protegiendo a los más desfavorecidos en relación con el acceso a los suministros básicos. Y también hemos presentado una proposición de ley en este sentido, porque creemos que no se puede dejar a las personas más vulnerables en manos de las suministradoras energéticas. Y creemos que es la Administración la que debe asumir su error e ineficacia en lo relativo a la igualdad y acceso a los derechos más básicos, y garantizar esos suministros. Queremos que sea la Administración la que impida el corte haciéndose cargo de esas facturas, y, en todo caso, que sea la Administración la que negocie con la suministradora un trato más justo y equitativo. Creemos que el despliegue de la Ley 24/2015 no se está haciendo bien y creemos que dejar que sea el ciudadano el que se las tenga que ver con la energética es muy cobarde. Ayer mismo presentamos una propuesta de resolución para instar al Govern a dejar de posicionarse a favor de campañas de acoso contra los alumnos que solicitan estudiar más horas en castellano. Y no se lo pedimos solo nosotros, sino que el propio Síndic de Greuges, que no es precisamente sospechoso de comulgar con Ciutadans, le ha sugerido al Govern que abriese un expediente para esclarecer si desde el personal del centro educativo Gaspar de Portolà, de Balaguer, o por parte de la Administración, se facilitó información a los medios que permitiera identificar a dos alumnos que pidieron escolarización en castellano. En este caso, se puso en marcha una campaña contra los niños y sus familias, con recogidas de firmas, filtraciones de los datos de los menores y campañas de acoso en las instalaciones cedidas por la propia escuela. Y resulta muy cínico que presente este proyecto de ley la misma Administración a la que el defensor del pueblo catalán ha instado a proteger los derechos de todos los alumnos, y al cumplimiento del pluralismo, inclusión y cohesión social mediante medidas que mantengan la escuela y su entorno fuera del conflicto de los adultos. [[Alguns aplaudiments.]] También hemos pedido en muchas ocasiones el despliegue, tanto de la Ley LGTBI..., ayer nos recordaba una entidad en la Comisión de Igualdad las cosas que hay todavía por desplegar en la ley, como el decreto del deber de intervención o el derecho de atención a la víctima. Y también el despliegue de la Ley de igualdad entre hombres y mujeres, porque todos somos conscientes de que en los últimos años las políticas públicas de mujeres en Cataluña han caído en picado. Los recortes presupuestarios han conllevado un empobrecimiento del tejido asociativo, una disminución de los recursos territoriales y de los servicios y programas que apoyan las políticas de mujeres. La consellera ha hecho mención a la suspensión del Tribunal Constitucional de una parte del articulado de la Ley de igualdad catalana, pero es que no ha mencionado, o a lo mejor se le ha olvidado, que esos artículos suspendidos están suspendidos porque ya existen, están recogidos en la Ley de igualdad española, que está vigente desde el 2007. Y es que la ley catalana..., ¡es que los ha copiado! Estaban prácticamente calcados: el artículo 33 de la ley catalana se corresponde al 48 de la española; el artículo, pues, por ejemplo..., el 39, de la ley catalana, es el mismo que el 48 de la ley española, y así todos los artículos suspendidos. Los derechos no se garantizan solo poniéndolos sobre un papel, sino aplicando políticas activas. Y ello requiere poner los medios para desplegar las leyes, los recursos económicos y humanos necesarios; requiere creerse las leyes y defenderlas. ¿De qué sirve una ley si no se despliega en su totalidad? Porque nos da la sensación de que este es el Govern del postureo, siempre están anunciando una ley o una propuesta estrella, además con unos títulos, pues, grandilocuentes, «Llei per a la igualtat de tracte i no-discriminació, que así a simple vista tiene un título muy molón, pero a la que rascas un poco lo que hace es repetir textos que ya tenemos en normas superiores, es decir, en otras leyes estatales de rango superior y que el Govern no está aplicando. Es decir, están volviendo a jugar de forma frívola con temas tan serios como los derechos fundamentales. Estos derechos ya existen; aplíquenlos, porque es su obligación. Pero como quieren tener una excusa para no hacerlo presentan una ley programática o declarativa, que no efectiva, que repite otras leyes y cruzan los dedos para que el Tribunal Constitucional se la tumbe y así tener una excusa ante la ciudadanía para no aplicar políticas que ya están obligados a aplicar porque existen leyes que les obligan; como, por ejemplo, la Ley orgánica para la igualdad efectiva de hombres y mujeres, que he mencionado antes, la Ley orgánica de libertad religiosa, el Estatuto básico del empleado público, la Ley del deporte, la Constitución o el Estatut de autonomía de Cataluña. Estas son solo un ejemplo de todas las leyes por las que estamos obligados a promover y garantizar estos derechos. Pero mucho me temo que al incluirlos de forma genérica, que no concreta, con esta ley lo que buscan es la confrontación competencial. Y cuando esto ocurra, usarán una vez más todo su aparato comunicativo para hacer creer a la ciudadanía que si no garantizan esos derechos es porque Madrid no les deja. Pero la cruda realidad, la penosa realidad es que si no lo hacen es porque no les da la gana. Y una vez más dejan a las víctimas en manos de un tercero y no se hacen cargo de nada, por si algo falla, lavarse las manos. Porque si quisieran hacer una ley que realmente garantizase esos derechos hubiesen incluido artículos que les obligasen a realizar acciones de fomento de la cultura de la tolerancia y la no discriminación; hubiesen metido medidas específicas de apoyo a las víctimas que obligasen a la Administración a dar una atención real y efectiva a las víctimas, incluyendo asesoramiento, asistencia –en especial la sanitaria–, y sobre todo las medidas sociales tendentes a facilitar su recuperación integral; hubiesen metido un artículo que obligase a la Administración a ejercer de acusación popular en los procedimientos penales por causa de muerte o lesiones graves relacionadas con el ámbito de esta ley. Las cosas para las que sí tienen competencias no las han incluido, dejando desprotegido al ciudadano una vez más. Si quieren garantizar estos derechos, déjense de palabras grandilocuentes y pongan en marcha políticas que los hagan realidad. Por ello, desde..., Ciudadanos no ha presentado una enmienda a la totalidad, porque al facilitar su trámite tendremos la oportunidad, en la fase de ponencia, de hacer el trabajo que el Govern ha dejado sin hacer [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , tendremos la oportunidad de introducir todas aquellas medidas que sí que son efectivas, que sí que son competentes y que obligarán al Govern a velar y garantizar realmente por la igualdad de trato y la no discriminación. Porque eso es lo que esperan los ciudadanos de todos los que estamos aquí: que hagamos cosas útiles y que repercutan en su bienestar. Es deber de todos nosotros trabajar por una Cataluña más inclusiva y menos desigual, una Cataluña que valore la diversidad promoviendo y garantizando la igualdad de derecho de todas y todos. No duden que desde Ciudadanos trabajaremos para que se apliquen políticas que realmente garanticen esos derechos. Porque para conseguir la igualdad se necesita compromiso y perseverancia en la defensa de los principios universales de igualdad de las personas y rechazo hacia los instintos gregarios. Trabajar para que las personas convivan y contribuyan al bienestar de todos es algo que exige un trabajo diario y pedagogía social, mientras que para dividir solo se necesita alimentar el miedo, el odio y el victimismo. Discursos victimistas, populistas y peligrosos como el de Donald Trump en Estados Unidos; discursos victimistas, populistas y peligrosos como el de Nigel Farage, de Reino Unido; y discursos victimistas, populistas y peligrosos como los que hoy hemos oído en esta misma sede parlamentaria...
Senyora De la Calle, ha exhaurit el temps.
...–termino– por boca del señor Puigdemont y del señor Junqueras. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, té la paraula la senyora Marta Moreta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, la disposició addicional quarta de la Llei 11/2014, del 10 d'octubre, per garantir els drets de les lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres, intersexuals i per erradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia diu el següent: «El Govern, en un termini de vuit mesos, a comptar de la data de publicació d'aquesta llei, ha de trametre al Parlament un projecte de llei per la no-discriminació. No m'estranya, doncs, que el que avui iniciem es faci com a tràmit d'urgència; perquè, entre altres temes, el Govern va tard. Ho explicava en el Ple anterior, en què feia referència a l'incompliment del desplegament reglamentari de la Llei d'igualtat efectiva de dones i homes. Aleshores, parlava de divuit mesos tard, i avui ens trobem amb un projecte de llei d'igualtat de tracte i no-discriminació, que va, ni més ni menys, dos anys i tres mesos tard. El Govern tenia vuit mesos per trametre al Parlament aquest projecte de llei, però és evident que els vuit mesos se'ls han fet curts, molt curts, perquè hem hagut d'esperar dinou mesos més perquè s'iniciï el tràmit en aquest Parlament. Però, vaja, com diu la dita catalana: «Val més tard, que mai. L'objectiu d'aquest projecte de llei és fer efectiu el dret a la igualtat de tracte i la no-discriminació per raó de sexe, nacionalitat, origen, religió, convicció, opinió, edat, discapacitat, orientació o identitat sexual, malaltia física o mental, o qualsevol altra condició o circumstància personal o social. En definitiva, promoure l'erradicació de tota discriminació per raó d'alguna de les causes citades. Què busquem amb aquest projecte de llei? Doncs, les garanties bàsiques que ens permetin assolir una protecció real i efectiva dels ciutadans i ciutadanes per gaudir dels drets humans i les llibertats fonamentals sense discriminació, garantint la convivència i la cohesió social, mitjançant el reconeixement de la dignitat de la persona. Què estableix el marc normatiu de l'avantprojecte de llei? Doncs, concretament, en el seu article 4, de l'Estatut d'autonomia, estableix els poders públics de promoure el ple exercici de les llibertats i els drets que reconeix l'Estatut, la Constitució, la Unió Europea, la Declaració universal dels drets humans i el Conveni europeu per a la protecció dels drets humans. Miri, consellera, voldria preguntar-li on és el decret sancionador o el protocol de deure d'intervenció per la protecció del col·lectiu LGTBI. L'incompliment reiterat d'aquest Govern s'ha convertit en una norma, però no ho podem normalitzar. Malauradament, en aquest Parlament, els grans titulars, anunciats a bombo i plateret, són el pa de cada dia. Treballem per un únic objectiu i la resta queda en l'oblit. Els posaré alguns exemples. L'abril del 2014 –anem bastant enllà–, es feien unes declaracions als mitjans de comunicació que deien: «El Govern impulsa una llei que equipararà Catalunya amb els estats més avançats en la lluita contra la discriminació. Cinc mesos més tard, al setembre del 2015, un altre gran titular: «El Govern aprova el projecte de llei per a la igualtat de tracte. Parlem del 2014 i 2015; estem al 17. Això sí, titulars; perquè els diputats i diputades dels diversos grups parlamentaris que en aquell moment formaven part del Parlament no en van veure ni una sola línia d'aquell avantprojecte; ni una. Miri, parlem d'igualtat de tracte i no-discriminació, i posarem alguns exemples del que el Govern està aplicant en els seus diversos departaments. En temes laborals –d'això, diria que parla aquesta llei–, dels tretze departaments de la Generalitat de Catalunya, només un –un– té el 50 per cent de dones ocupant alts càrrecs, el de Governació. Llàstima, que no hi hagi la consellera, perquè la felicitaria. Però, fixem-nos en altres –en altres– departaments. Per exemple, el de Presidència, que té dins de les seves funcions polítiques, dintre de les seves funcions –perdó–, les polítiques de dones. Doncs, miri, aquest departament només té el 24 per cent –24 per cent– de dones ocupant alts càrrecs. I el cas més flagrant, el top ten, l'ostenta el de Territori i Sostenibilitat: un 11 per cent d'alts càrrecs, dones. Aquest és un bon exemple del que no és igualtat de tracte i no-discriminació. No sé si ho veu així. Les dones només ocupen un 30 per cent dels llocs directius de l'Administració pública catalana, tot i que hi ha setanta mil dones més que homes treballant en el sector públic, però les dones no estan representades en els llocs de més poder. Estaran d'acord amb mi que això és una discriminació. En el sector privat les dones cobren el 18 per cent menys que els homes en feines iguals. El predomini de la precarització laboral i de la discriminació salarial de les dones és evidentíssim. I a les universitats? El conseller Baiget deia no fa massa temps que a les universitats catalanes les dones ja representen prop del 50 per cent de les noves incorporacions. I afegia també que augmenta en percentatge de dones els mèrits de recerca en un 10 per cent. El que no esmentava el conseller Baiget és que, de les dotze universitats de Catalunya, només una compta amb una rectora, i la resta, és a dir, les onze universitats restants, tots són rectors homes, és clar. Molts actes discriminatoris venen sovint associats a delictes d'odi, a delictes d'incitació a l'odi o a la violència, formes d'intolerància com el racisme, la xenofòbia, l'antisemitisme, la islamofòbia, el sexisme, l'homofòbia, la transfòbia i un llarg etcètera. Aquests actes es manifesten mitjançant conductes que reflecteixen l'estigmatització, l'exclusió, el discurs d'odi, la discriminació, l'hostilitat i la violència. Parlem de tot això, i també parlem de les escoles. Les nostres escoles creixen en denúncies de bullying, de bullying escolar que pateixen els nens i joves per la seva orientació sexual, i segueixen augmentant a Catalunya. Actualment, ja ocupen el tercer lloc en denúncies davant de l'Observatori contra l'Homofòbia. No podem abaixar la guàrdia. I, pel que fa a les accions particulars en el discurs d'odi, és molt visible en milers de webs i en xarxes socials, en camps de futbol, etcètera. I el món de l'esport? El mes de novembre vaig tenir l'oportunitat de parlar amb Jesús Tomillero. Segur que molts no hi cauen, en el seu nom, però sí que recordaran què li va passar. El Jesús era un àrbitre de futbol, va patir assetjament, insults i amenaces de mort, i tot per declarar-se homosexual. No va ser aquí a Catalunya, però no s'imaginin que aquí no passa. Sí que passa. El Partit dels Socialistes de Catalunya no posarem cap impediment en la tramitació d'aquesta llei, però sí que hi farem diverses aportacions i constatacions. Com constatar que en les definicions sobre les discriminacions ens en manca una de molt important, les que anomenem «discriminacions de segon ordre, que són aquelles que no només es discrimina la víctima, sinó també aquell que li dona suport. La disposició final primera del projecte de llei estableix que el Govern podrà dictar les normes reglamentàries necessàries per al desplegament i executar la llei. No podem esperar anys perquè s'aprovi aquest reglament com fins ara ha passat amb d'altres lleis. La llei preveu la creació d'un òrgan per garantir i millorar i promoure el dret de les persones a no ser objecte de discriminació. Aquest òrgan pot assumir les polítiques d'atenció, informació, assessorament i avaluació i la potestat sancionadora que estableix la Llei 11/2014. Per tot això, ens podran trobar al seu costat, per tirar endavant aquest projecte, no de forma gratuïta, sinó amb la col·laboració i treball i persistència per millorar la vida de tots aquells ciutadans i ciutadanes que pateixen o han patit actes discriminatoris. Però també per prendre les mesures efectives, els plans d'acció contra discriminacions i concretar un projecte de llei que a dia d'avui és molt genèric. I, per acabar, com diu el meu amic Rafel Bruguera: «Senyories, que tinguin una bona tarda. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Moreta. A continuació, té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. [[Pausa.]]
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, consellera, Catalunya Sí que es Pot possibilitarà la tramitació de la proposició de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. I com que justament la llei persegueix la igualtat efectiva de totes les persones, volem aprofitar per condemnar ara enèrgicament el primer crim de violència masclista del 2017, el novè de l'Estat espanyol, que es va produir ahir a la tarda. Un cop més una dona va ser assassinada pel fet de ser dona. Necessitem, doncs, d'una vegada per totes que la discriminació i la desigualtat de tracte no quedin impunes. La consideració general de la llei per part del nostre grup és positiva, si bé, en cas que pugui tramitar-se, hi farem esmenes, perquè hi trobem algunes mancances i algunes imprecisions. De fet, aquesta llei respon a una inquietud europea davant la manca de sensibilització en matèria de discriminació tant de l'Estat espanyol com de les comunitats autònomes; és a dir, Catalunya. Concretament, el Comitè de Ministres del Consell d'Europa va aprovar una resolució el juliol del 2013 en la qual es requeria l'Estat perquè de forma urgent aprovés una llei global antidiscriminatòria. Certament, a Catalunya tenim la Llei d'igualtat efectiva de dones i homes i la Llei per garantir els drets de les persones LGTBI i per erradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia, però les situacions de discriminació i de desigualtat de tracte continuen produint-se. En primer lloc, perquè cap de les dues lleis no ha estat del tot desplegada. Ens manquen reglaments, decrets, instruccions per al funcionariat. En segon lloc, perquè no s'estan obrint expedients sancionadors. I, en tercer lloc, perquè, malgrat les lleis, el Govern no fa la tasca preventiva que hauria de fer, tal com ja sabíem i tal com també ens van indicar ahir les entitats que van comparèixer davant la Comissió d'Igualtat, i que ens van deixar en estat de xoc per totes les violacions de drets que van denunciar. Una era l'entitat Gais Positius; la segona era una representació d'entitats que vetllen per la igualtat entre dones i homes. La tercera era una entitat dedicada a ajudar les víctimes de tracte. Vostès saben, per exemple, que quan els Mossos desmantellen un bordell amb trenta-dues dones xineses que han estat traficades, l'única entitat que se n'ocupa, SICAR, només disposa d'una mica més d'una desena de llits per acollir-les? Vostès saben que malgrat que el Govern els delega la tasca d'ocupar-se de les nenes i dones traficades ni tan sols fa una trucada per saber com s'ho manegaran per aixoplugar-ne tantes? Vostès saben que encara hi ha en la documentació oficial, en registres civils, llibres de família, DNI, formularis de sanitat pública, formularis d'escoles públiques expressions que discriminen les persones LGTBI? Vostès saben que determinats òrgans judicials catalans continuen usant la síndrome d'alienació parental, malgrat que el Consell General del Poder Judicial n'ha rebutjat l'aplicació –també podria dir que la comunitat mèdica internacional no l'admet com a síndrome–, i emparant-se en aquesta síndrome inexistent continua lliurant la guàrdia i custodia de menors als pares, i que retiren els règims de visites a les mares vulnerant així l'article 15 de la Cedaw? Per si no ho coneixen, la Cedaw és la Convenció per a l'eliminació de totes les formes de discriminació contra la dona. Va ser adoptada per les Nacions Unides el 1979 i va ser ratificada per l'Estat espanyol el 1984; és a dir, és d'obligat compliment. I cada quatre anys un comitè de la Cedaw avalua l'aplicació de la convenció a cada país a partir de dos informes: el que fa el govern del país i el que fa la societat civil a partir d'un informe que s'anomena «Ombra. Ahir ens van presentar els resultats d'aquest informe, que avalua la situació entre 2008 i 2013. N'hi ha prou amb el títol: La igualtat desmantellada, per fer-se una idea del que diu dels nostres estàndards. Per cert, un dels incompliments que fa notar l'informe és la manca d'adopció de mesures per modificar els patrons culturals i trencar estereotips en educació i cultura. Llàstima que no estigui aquí la consellera d'Ensenyament. L'informe és molt crític amb el fet que ni des del sistema educatiu ni des dels mitjans de comunicació s'està fent res per modificar els esquemes culturals patriarcals, la qual cosa, és clar, manté intactes les discriminacions. I és que a Catalunya moltes persones continuen patint discriminacions, les pateixen per raó d'origen, de sexe, d'orientació sexual, d'identitat de gènere, de pertinença a minories ètniques; per la funcionalitat diversa de les capacitats físiques, cognitives, sensorials o mentals; per la situació socioeconòmica, per la condició administrativa, pel sensellarisme, per la privació de llibertat, per la tutela administrativa. I a totes aquestes escomeses encara s'hi ha de sumar la violència institucional. I no ho diem només nosaltres o les entitats, ho diu també Europa. O creuen que no és violència institucional deixar una persona sense llar, sense cap ajuda, sense cap recurs? La normativa imposada pel sistema capitalista i heteropatriarcal col·loca en posicions de desigualtat totes les persones que no formen part d'un nucli exclusiu; totes aquelles persones que no compleixen la norma de tenir recursos, ser heterosexuals, pertànyer al sexe masculí, etcètera; totes elles, les que no hi pertanyen, són susceptibles de patir discriminacions. El nostre model de societat es beneficia de crear mecanismes d'exclusió per tal de mantenir els privilegis d'una classe dominant que ocupa el centre del poder i que representa, per cert, un percentatge molt petit de la població, mentre que la part més àmplia de la població queda relegada a la perifèria del poder i pateix constants discriminacions. El racisme, el masclisme, l'LGTBfòbia, el classisme són expressions vinculades a aquest ordre social dominant i requereixen canvis molt profunds, canvis estructurals per arribar a ser erradicades. Per això és essencial que les polítiques de reconeixement de l'altre comencin per l'anàlisi del sector públic, ja que justament el sector públic ha de ser promotor i garant dels drets humans. Aquesta és una de les raons per les quals aquesta llei ens sembla molt oportuna, perquè controlarà, també, les violacions de drets que vinguin de part de l'Administració. La realitat de la igualtat de tracte i la no-discriminació a Catalunya i a l'Estat espanyol, tot sigui dit, és una gran desconeguda. Per no tenir, no tenim ni dades! El mateix Consell d'Europa, a través de la resolució sobre l'aplicació del conveni marc per la protecció de minories nacionals, es lamentava el 2013 de l'absència de seguiment i registre de dades de casos de discriminació, i feia especial èmfasi del col·lectiu gitano i animava a promoure el respecte a la diversitat cultural i religiosa i a condemnar el racisme i la intolerància. Pel que fa a les dades, és cert que la policia les registra des de 2012, però poca cosa més hem fet durant aquests anys. Han estat anys perduts. Catalunya començarà ara. Aquesta llei, doncs, ha de ser un pas en aquest sentit, i ens caldrà ampliar aquest pas durant el procés parlamentari perquè, i ja ho he dit al començar, la llei ens queda curta. Nosaltres no ens volem, ni ens podem, conformar amb una llei de mínims. Volem complir els estàndards internacionals, volem una llei transformadora. La llei fa paleses discriminacions que si bé van en sentit positiu, caldrà aprofundir perquè són clarament insuficients. Els poso alguns exemples del que volem afegir: les situacions de vulnerabilitat de la ciutadania estan enumerades de manera incompleta: no se'n poden visibilitzar només algunes, cal anomenar-les totes. Per tant, aspectes com la situació administrativa o la situació socioeconòmica de pobresa extrema o la condició de privació de llibertat han d'estar incloses en la llei. Caldrà un reconeixement específic de les mesures per a l'abordatge d'aquestes discriminacions, i també, i de manera molt especial, a les sofertes per persones en les quals concorren discriminacions múltiples, perquè si ets dona i ets d'ètnia gitana i tens diversitat funcional ho tens malament en la nostra societat. Caldrà afegir també l'àmbit policial i l'àmbit penitenciari, ja que es troben en el marc de les competències de l'Administració de la Generalitat. Tal vegada, caldrà valorar també què es pot fer en l'àmbit judicial. També caldrà preveure que les associacions de defensa dels drets col·lectius que han patit discriminació tinguin legitimació per intervenir en els processos contenciosos administratius. Ho deixo aquí. Només eren uns quants exemples. Finalment, voldríem remarcar que, en cas que s'accepti la tramitació de la llei per la igualtat de tracte i de no-discriminació, proposada pel Govern, i la de la Llei integral contra les formes d'odi, proposada per la CUP, creiem que s'haurien de tractar de forma conjunta en una sola tramitació. Demanem als grups proposants que facin l'esforç de posar-se d'acord perquè puguem tenir aviat una eina que serà un paraigua de les altres lleis, de les que ja tenim, perquè no les menystindrà, sinó que pot ser el ciment que les agomboli a totes. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lienas. A continuació té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, finalment avui celebrem que arribi aquest Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació al Parlament de Catalunya, perquè des del Partit Popular català el vam demanar ja fa temps, quan la vicepresidenta Munté era, aleshores, consellera de Benestar i Família. Ens consta que en el seu moment ja hi havia un interès per part del Govern de presentar aquest projecte, però la pressió d'Esquerra Republicana va poder més i aquest projecte integral, que havia de donar cobertura a un univers global, va quedar reduït a una llei que només emparava un tipus de discriminació. De fet, ara segurament amb aquesta nova llei s'haurà de suprimir alguna disposició addicional d'aquella altra llei i algun altre article, com a mínim, ja que entra en contradicció amb la llei que avui se'ns presenta. Potser era millor haver començat..., o no haver començat la casa per la teulada, però en aquells moments hi havia molta pressa per aprovar aquella llei contra la discriminació per sexe, l'LGTBI. Es va tenir pressa per aprovar aquella llei, però el Govern de la Generalitat no ha tingut pressa per implementar-la. I aquesta és una reflexió que crec que cal fer-nos avui. El Parlament s'ha acostumat a fer lleis que acaben sent anuncis, acaben sent propaganda, perquè després el Govern no les desenvolupa o no les implementa. No les fa efectives, en definitiva. Mirin, ahir, a la Comissió d'Igualtat de les Persones, va ser un exemple claríssim, va ser un cop de realitat molt dur per al Govern, de fet. Van venir tres compareixents i els tres van parlar de tres lleis aprovades per aquest Parlament que el Govern, d'alguna manera, ignora. La Llei 11/2014 es va aprovar fa dos anys i mig, hi ha perspectiva suficient per avaluar la seva implementació, i les associacions afectades ens diuen que manca pressupost i manca voluntat política. En el cas de la Llei 17/2015, d'igualtat efectiva de dones i homes, passa el mateix: no hi ha un seguiment efectiu de la llei, i ahir els compareixents assenyalaven que manquen mesures, manquen recursos, manquen serveis, manca informació i manca coordinació. I totes aquestes mancances també van ser denunciades per la tercera compareixent, SICAR, a la que feia referència la diputada Lienas, quan ens parlava de les 2.500 potencials víctimes d'explotació sexual que hi ha a Catalunya i que només són la punta de l'iceberg de la violació de drets humans a peu de carrer. A més, hi afegia, aquesta associació, SICAR, afegia manca de diagnòstic, manca de formació, manca d'estratègia i manca de dispositius de prevenció. Fer lleis que només són brindis al sol, sense recursos i sense voluntat d'implementar-les, són una font de frustració i, en alguns casos, agreugen els problemes, perquè un pot pensar que tota la feina està feta quan queda tot per fer. Des del Partit Popular compartim l'esperit d'aquest Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació, perquè el que ens ve a recordar és que tothom –tothom– té el dret a estar lliure de discriminació basada en gènere, raça, ètnia, orientació sexual o qualsevol altra condició, així com altres drets humans fonamentals que en cap cas poden ser objecte de discriminació. Aquests drets es troben establerts en la Declaració universal dels drets humans, els pactes internacionals, la Convenció internacional dels drets de l'infant i altres tractats i declaracions internacionals. Tant en la Constitució espanyola com en l'Estatut d'autonomia de Catalunya es fa una clara referència a que en cap cas es poden vulnerar les llibertats i els drets de l'individu, sigui quina sigui la seva condició. Totes aquestes eines constitueixen un conjunt poderós que, posades en marxa, haurien d'eliminar tot tipus de discriminació. En el cas que ara debatem, una bona part del projecte és una declaració d'intencions que tenen molt a veure amb conceptes que avui en dia i en determinats contextos trobem, lamentablement, molt a faltar: tolerància, llibertat, igualtat, respecte. Només cal donar un cop d'ull a la nostra societat per adonar-se que en ple segle XXI la violència masclista continua sent una xacra que encara no hem resolt. Confiem que el pacte entre totes les forces polítiques al Congrés dels Diputats, aquí al Parlament, serveixi per, d'alguna manera, posar-hi fre, així com l'aplicació també de les diferents resolucions aprovades. Una altra qüestió que ens colpeix i que és una realitat social és l'assetjament a infants i adolescents als centres educatius, sigui pel motiu que sigui, així com el cyberbullying. Tal com preveu el projecte de llei en el segon capítol del títol segon, aquest dret a la igualtat de tracte i no-discriminació s'ha de donar en els diferents àmbits socioeconòmics, àmbits que van des de la funció pública fins a la cultura i mitjans de comunicació, passant per la salut i l'educació, els serveis socials i l'habitatge, entre d'altres. L'Administració té l'obligació de vetllar perquè ningú se senti exclòs de la vida pública, d'un centre educatiu o sanitari, o de qualsevol altre àmbit pel fet de pensar diferent o professar una religió concreta. Com he dit, tenim una declaració d'intencions, que és aquest projecte de llei, fins a arribar a l'article 23, que comença a descriure certa estratègia a seguir. Aquí el Govern ens proposa un pla que vindria a ser, com diu el mateix article, un document que determina els eixos, les línies estratègiques, els objectius i les mesures per prevenir, eliminar i corregir tota forma de discriminació. I aquí és on haurem de treballar, i haurem de treballar molt, senyora consellera. Aquest pla no es pot quedar amb una mera declaració d'intencions, no pot tornar a passar amb el que ha passat amb les lleis que he esmentat anteriorment. No els podem tornar a dir, ningú els pot tornar a dir que manca diagnòstic, que manca estratègia, que manca voluntat, que manca formació, que manquen recursos, que manquen serveis, que manca prevenció o que manca conscienciació, com va passar ahir a la Comissió d'Igualtat de les Persones. Pel que fa a les infraccions i sancions, s'haurà de valorar de quina forma es penalitza els qui incompleixen la llei i arribar a un consens entre tots els agents implicats i els grups polítics d'aquesta cambra. Vaig acabant. El proper 1 de març celebrarem el Dia de Zero Discriminació, una data que fou proclamada per l'Assemblea General de Nacions Unides el mateix dia de l'any 2014 per a promoure la pau i la tolerància com a vies per a construir un món on prevalgui la dignitat humana per sobre de qualsevol altra condició. No només el dia 1 de març, no només avui, no només el dia que finalment s'aprovi aquesta llei, tots els dies hem de tenir present que la discriminació és una pràctica immoral i cruel que viola els drets humans i que només derrotarem la discriminació amb un canvi cultural, i aquest requereix lleis però sobretot requereix estratègia, recursos i voluntat política. Els populars donarem suport a aquest projecte de llei perquè tiri endavant i treballarem amb esmenes per enriquir el text, que falta li fa, al llarg de la seva tramitació, com de ben segur faran també la resta de grups parlamentaris. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Milián. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Just aquest matí, a la sessió de control, el president de la Generalitat feia al·lusió a la tasca del Govern en la lluita contra les discriminacions, així mateix ho ha presentat ara al faristol la consellera Bassa. Nosaltres celebrem aquesta declaració de principis, com no podria ser d'altra manera, i valorem positivament la proposta de llei que ens presenta avui el Govern, ja que totes aquelles iniciatives que vagin encaminades a treballar contra la discriminació i per la igualtat seran benvingudes. I són urgents, molt urgents. Les dades del darrer informe publicat de SOS Racisme ens ho indiquen: pugen any rere any les denúncies per discriminacions racistes. Fets com els de Mataró, d'amenaces homòfobes a membres del col·lectiu LGTBI, casos de discriminacions a les escoles o el darrer cas d'insults racistes denunciats per una noia d'origen indi als Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Dit això, i deixant clar que estem a favor del projecte de llei i de totes les mesures en pro de la igualtat i la dignitat, exposarem una sèrie de reflexions sobre el text legislatiu orientades a millorar-lo. I de fet les reflexions seran la prèvia del següent punt de l'ordre del dia, que és la Llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació redactada per la CUP i que, tal com sol·licitava la senyora Lienas, efectivament, serà tramitada conjuntament amb la proposta de llei del Govern. Vaig a la llei, doncs. En primer lloc, i en termes de valoració general, em sembla que és una llei que vol tocar molts àmbits diferents però que concreta poc. I això ens preocupa; ens preocupa perquè podria voler dir que no està pensat com un instrument àgil en la mesura que no té atribucions concretes i, per tant, que pugui tenir poca incidència, diguem-ne. I tenim un dels exemples més citats en aquest plenari aquesta tarda, que és la manca d'implementació de la Llei 11/2014. No m'hi estendré, perquè s'han posat moltíssims arguments sobre la taula; només donaré una dada: l'Observatori contra l'Homofòbia ha registrat poc menys de dues-centes incidències i les ha posat en coneixement de l'organisme que ha creat la mateixa Llei 11/2014 i només hi ha hagut una sola sanció des de l'octubre del 2014. A això ens referim quan parlem de que temem que sigui tan abstracte, tan poc concret que pugui tenir poca incidència. No s'ha fet denúncia ni en el cas de Mataró o, en el cas que tenim el dissabte que ve, l'acte homòfob organitzat per l'Arquebisbat de Barcelona, el proper dissabte a la ciutat de Barcelona, si no m'equivoco. Per tant, la primera reflexió que fem és aquesta. És tan ampli i tan poc concret que podria ser que no tingués incidència concreta. La segona reflexió que fem és també en termes de continguts en la mateixa línia, és a dir, vol tocar molts àmbits i els descriu poc, diguem-ne. L'articulat diu concretament: «Ningú no pot ser discriminat per raó de naixement, nacionalitat o manca de nacionalitat, origen racial o ètnic, sexe, religió, convicció o opinió, edat, discapacitat, orientació o identitat sexual, malaltia física o mental o qualsevol altra condició o circumstància personal o social. Es llisten moltíssims conceptes però no es defineixen en profunditat, i l'únic que s'exposa amb detall, això sí, són els tipus de discriminació. Vostè, la consellera, els ha exposat aquí, no cal que els repeteixi. No se li escapa a ningú que és complicat demostrar que s'ha patit discriminació quan les definicions són tan vagues, dels àmbits, i quan la discriminació específica no s'explica; i allò més important, o el que per nosaltres és la clau de volta: s'obvien les dinàmiques de privilegi i d'opressió, que són la clau per entendre les discriminacions, i s'obvien també la intersecció entre els diferents vectors d'opressió. Aquí faig referència a quan la diputada de Ciutadans demana més llengua castellana en clau de discriminació, quan la diputada del PSC parla de discriminació de gènere en el marc dels alts càrrecs, en el context d'una llei com aquesta. Nosaltres entenem que aquí el que no s'està fent servir de manera adequada o no s'està aplicant són les dinàmiques de privilegi i d'opressió. I això per què és important? Doncs, perquè pot esdevenir una arma de doble tall i pot utilitzar-se, precisament, una arma que ha de ser contra la discriminació precisament a favor de l'opressió. M'explico. Per exemple, sobre diversitat religiosa. Es parla de religió, però no es fa referència ni a minories, ni a diversitats, ni a contextos culturals, diguem-ne, com si a casa nostra totes les religions tinguessin les mateixes possibilitats, els mateixos recursos i les mateixes possibilitats d'exercir-se o estiguessin al marc de normalitat. Segons l'articulat d'aquesta llei, s'analitzarien igual les discriminacions a la comunitat musulmana, a la budista i a la catòlica, i tothom sap que això, o que aquestes no estan en igualtat de condicions. De fet, la comunitat catòlica és la majoritària, l'hegemònica, la que té tota una xarxa de centres de culte –el 83 per cent de centres de culte de Catalunya són catòlics–, la que té una xarxa d'escoles on s'hi transmet la religió catòlica, que té reconeguda l'hegemonia cultural a les institucions i als principals organismes. Si parlem, en canvi, de la resta de comunitats, i per no estendre'm molt parlem concretament de l'islam, hauríem de parlar, per exemple, d'islamofòbia, hauríem de parlar de discriminació religiosa a les escoles, hauríem de parlar de la dificultat de construir mesquites, que no vull dir centres de culte –n'hi ha tres a tot Catalunya–, i hauríem de parlar, per exemple, de les dificultats que tenen les noies musulmanes amb vel a l'hora d'anar a treballar, que se l'han de treure. Per tant, no té sentit parlar en termes generals de discriminació religiosa perquè invisibilitzem minories i obviem dinàmiques d'opressió. No és el mateix a casa nostra ser musulmana que ser catòlica, i no és el mateix en termes de discriminació. Si parlem sobre opinions o conviccions, que és un altre dels conceptes que s'articula a la llei, tampoc es defineixen contextos, com si les opinions tampoc s'entenguessin amb lògica d'hegemonia o de privilegi. Per nosaltres és un tema especialment delicat, venim d'un espai polític on sovint se li han aplicat lògiques repressives a partir de justificacions d'odi i violència, i concretament just fa dos estius es va obrir un procés judicial contra nou activistes del BDS perquè s'oposaven a un concert d'un artista obertament declarat sionista, i se'ls jutja, precisament, per anar en contra de la llibertat d'expressió, sense tenir en compte el conflicte entre Israel i Palestina i les responsabilitats de l'Estat d'Israel en matèria de vulneracions de drets humans, com si la realitat fos neutra. Quantes vegades hem sentit la tesi de que els extrems es toquen?, que el feixisme i l'antifeixisme són el mateix? Per una banda, es fonamental desmuntar la imatge de dos extrems que lluiten per una hegemonia i entendre que el feixisme i la discriminació s'articulen i es defineixen en contra de la igualtat, la dignitat i l'accés universal als drets, eixos centrals de les societats democràtiques. I per altra banda és clau o imprescindible, també, assumir que l'odi té un criteri polític de classe, en el sentit que és la manifestació violenta del privilegi amb relació a la diferència i, per tant, que atempta directament a la columna vertebral de la convivència. Per tant, ni la tesi dels extrems no és vàlida, perquè posa al mateix nivell valors discriminatoris amb valors en defensa de la igualtat, ni tampoc és vàlida la tesi dels contextos neutres. Per tant, s'han d'abordar les discriminacions des d'allò concret que permeti ubicar-les en clau d'opressió i de privilegi, i és imprescindible. No té sentit generar instruments jurídics que no s'acotin a contextos concrets per analitzar discriminacions i manca d'accés a drets. No té sentit perquè, a més, les lògiques d'opressió i de privilegi es defineixen precisament en termes concrets. I no té sentit perquè llavors és quan instruments com aquest, que han de servir per lluitar contra tots els feixismes, els racismes, els sexismes esdevenen armes llancívoles contra espais polítics concrets o al servei de col·lectius hegemònics. Ja per acabar, reiterar..., nosaltres posem tot això sobre la taula perquè ens sembla imprescindible a l'hora de treballar per fer-ne un instrument efectiu, però reiterem la nostra mà oberta i la nostra disposició a treballar amb qualsevol instrument que estigui enfocat a acabar amb les discriminacions i a fomentar la igualtat. I ho deixo aquí perquè al següent punt de l'ordre del dia acabarem d'exposar el marc teòric des d'on entenem nosaltres el treball i la lluita contra la discriminació. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, té la paraula la senyora Montserrat Palau, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, permeteu-me començar amb unes paraules de Tzvetan Todorov, el mestre en llengua, literatura i humanitats que justament va morir ahir, i que deia, que va escriure, exactament: «Ser civilitzat significa ser capaç de reconèixer plenament la humanitat dels altres, encara que tinguin criteris, pensaments o conductes diferents a les nostres. Crec que és una cita pertinent per tractar, com ha dit la consellera en presentar-lo, aquest projecte de llei a favor dels drets humans i de l'exercici d'aquests drets universals, uns drets que han de regir el nostre present i el futur immediat. I aquest projecte de llei és a favor de la dignitat humana, la igualtat i la justícia, sense discriminacions de cap mena ni per cap motiu. La llei és necessària. Les diputades i el diputat que m'han precedit abans han citat diversos exemples –tant la senyora Lienas com la senyora Moreta, Milián, etcètera– perquè la discriminació, la no-igualtat de tracte, l'odi, la discriminació són presents cada dia en la nostra realitat més propera. Hi han un munt de fets, un munt de qüestions que així ho afirmen. Hi han molts crims d'odi, molts fets de discriminació, siguin per motius religiosos, d'ètnia, de gènere, d'orientació sexual o d'ideologia. Aquest projecte de llei, aquesta nova llei, ha de completar altres lleis existents que també s'han esmentat, com és la Llei d'igualtat efectiva d'homes i dones, del..., 17/2015, i la Llei 11/2014, per a garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals i transgèneres i intersexuals i per erradicar l'homofòbia, la lesbofòbia, la bifòbia i la transfòbia. Aquesta llei ve a completar les altres perquè vol erradicar qualsevol tipus d'expressió o actuació que atemptin contra la igualtat i la dignitat de les persones. La voluntat del Govern, i així ho ha expressat la consellera, és la de tolerància zero a l'hora de combatre les discriminacions que ara queden impunes. Aquesta llei té aquest caràcter integral contra qualsevol tipus de discriminació. És una llei del dret a la igualtat de tracte, un dret vulnerat sovint. És una llei amb voluntat de portar-la a terme, no cap mena de postureig, com s'ha dit en aquest mateix faristol. Els trets de gènere, raça, ètnia i classe són trets fonamentals de les nostres identitats. Tenim alguna legislació específica per discriminacions d'identitat i orientació sexual, masclisme, lesbofòbia, transfòbia o bifòbia, però cal tenir presents altres qüestions com la discapacitat, l'origen, el país de procedència, la religió, les creences, l'orientació-identitat, les diversitats funcionals, l'edat, l'aporofòbia, la serofòbia o estigmatització, l'exclusió social o qualsevol circumstància o condició social i personal. Aquesta llei ha de posar i vol posar èmfasi en garantir, respectar –però, sobretot, garantir– la igualtat de tracte, i afegir també tot tipus de discriminacions, fins i tot les discriminacions socials, possiblement poc visibles. El punt de partida i l'objectiu és que no naixem iguals. No naixem iguals perquè no som iguals en el sentit d'idèntics o idèntiques. Tenim, cadascú, unes característiques i uns trets identitaris. No naixem iguals, però sí que arribem a ser iguals en la nostra determinació guiada pel principi de justícia de garantir-nos drets iguals. Drets que, al mateix temps, no volen dir, ni han de voler dir, la supressió de la pluralitat, ni les diferències, perquè tampoc igualtat vol dir homogeneïtat. Hem de deixar de banda la por; perquè, en definitiva, és una qüestió de por, la discriminació i l'odi. Hem de vèncer la por i educar les generacions futures, les generacions més joves, des dels principis i valors de la tolerància i el respecte, perquè som entre els altres. Com deia Simone de Beauvoir: «En l'existència dels altres o de les altres és on només podem trobar la nostra pròpia existència. En aquest sentit, conèixer i reconèixer l'alteritat ho hem de fer en condicions d'igualtat, no amb jerarquies, ni alienacions, ni submissions. Som sers socials i l'alteritat és una característica inherent en les nostres identitats, en les nostres expressions del jo. Aquesta llei és oportuna per regular les discriminacions en els sectors públics i privats, en les institucions i també en la ciutadania. És una llei que parla de protecció, però també de promoció i educació en la igualtat, en l'equitat i la no-discriminació. És una llei, com s'ha dit aquí, que ve de la legislatura passada, que ha tingut diverses aportacions; aportacions, algunes, que s'han tingut en compte; altres, per accelerar el tràmit, han quedat just. Perquè, com han dit diputats i diputades que m'han precedit, és ara i és aquesta la feina que tenim al Parlament, i és, en definitiva, l'essència de la feina parlamentària: hem de discutir, hem d'intercanviar opinions, reflexions. I, en definitiva, és el treball parlamentari, a través de compareixences, de reflexions i de documents, en què hem de completar les mancances o acabar de definir, de corregir o d'enriquir aquesta llei. Una llei, com ha explicat la consellera, que és un punt de partida, però que és una llei o un punt de partida, aquest projecte, molt vàlid en el sentit de transversal: de diversos departaments i de diverses, també, organitzacions, associacions, tant professionals, laborals, educatives, culturals, esportives, de lleure, fundacions, etcètera; la llista és molt llarga. És un projecte de llei que estableix obligacions per als diferents àmbits socioeconòmics. És un projecte de llei que també estableix accions concretes a través d'òrgans i a través de sancions, tant l'òrgan de mediació com d'actuació penal, d'inspecció, de protecció i col·laboració. I és també un projecte de llei –al contrari del que alguna diputada ha afirmat– en què sí que es contemplen ja mesures de protecció, mesures preventives i de detecció, amb articles que penalitzen les discriminacions múltiples, les discriminacions directes o indirectes, per error i per associació, els assetjaments, la inducció, i també les represàlies. És, en definitiva, un projecte de llei que, en tot el nostre debat, el que vol fer és fer efectiu aquest dret a la igualtat de tracte i a la no-discriminació per raó de religió o de les conviccions. Una llei que parla també de la gent i de les seves capacitats o discapacitats. Es té en compte l'edat, es té en compte l'origen racial o ètnic, es tenen en compte també les orientacions i identitats sexuals, i es tenen en compte, en definitiva, tot un seguit de condicions socials o personals. Al mateix temps, aquesta llei pretén promoure l'erradicació del racisme, de qualsevol forma de persecució per motius ideològics, per motius religiosos. S'ha esmentat la xenofòbia, s'ha esmentat el racisme; hem també de parlar de l'homofòbia o de qualsevol altra expressió que atempti contra la igualtat i la dignitat de les persones. En aquest sentit, abans, i per anar acabant, parlava de la por. Hem de treure'ns aquesta por que deia; perquè, de fet, quan volem fer o fem, de convertir l'altre en enemic o enemiga, sempre això el que implica és la nostra pròpia por: la nostra pròpia por a la diferència; perquè no entenem la seva conducta; o perquè té uns altres interessos als nostres; perquè amenaça la nostra estabilitat; perquè ocupa –això ho sabem molt les dones– un espai que, segons la tradició, no li pertany; perquè és d'una altra raça o té un altre color de pell; perquè no pertany a la mateixa classe o al mateix poder. Hem de vèncer la por i educar i viure en aquests principis de tolerància. Aquest matí, el president feia..., ha dit una frase referida al context geopolític, una frase que també podem aplicar a aquest Projecte de llei d'igualtat de tracte i no-discriminació: «Hem d'acabar amb què..., amb la normalitat de la impunitat. A partir d'ara, doncs, en els grups de treball i, tal com s'han ofert els diferents diputats i diputades, és quan podrem començar a treballar, definir aquest projecte de llei, que acabi, doncs, amb aquesta normalitat de la impunitat de la discriminació i els delictes d'odi. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Palau. Atès que no hi ha esmenes presentades, el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació continua la seva tramitació. [[Proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació (debat de totalitat)]] [[202-00033/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, la senyora Mireia Vehí.
Gràcies, presidenta. Bé, tal com exposava a la intervenció anterior que hem fet una mica el plantejament des d'on nosaltres entenem el treball contra l'odi i totes les formes de discriminació, hem d'analitzar la discriminació des d'una lògica concreta, que defugi els falsos plantejaments de neutralitat. No m'hi estendré més, ja ho he exposat abans: un enfoc que prengui partit, que plantegi la posicionalitat com a element clau, o com a enfocament imprescindible per a l'anàlisi i per poder definir i discernir les discriminacions. Des d'aquesta voluntat avui presentem la llei integral contra l'odi i totes les formes de discriminació, que al seu capítol I es defineix amb l'objectiu de «garantir la dignitat humana, la no-discriminació, i la igualtat entre totes les persones com a pilars fonamentals d'una societat justa i democràtica. Objectiu massa gros, evidentment, per a un sol text legislatiu, però és que creiem fermament en la voluntat de construir la república catalana de les iguals. No obstant això, és més pertinent parlar d'una llei que serveixi per fer una cartografia de les discriminacions, que serveixi per perimetrar les opressions i els privilegis, que pugui ser un instrument que marqui les violències invisibles i permeti posar fil a l'agulla: islamofòbia, racisme, violències masclistes, discriminacions de gènere. I és oportú en aquest país fer una cartografia de les discriminacions. És oportú en un país que encara es cus les ferides del feixisme. Demà concretament farà setanta-vuit anys que el feixisme irrompia a la ciutat de Figueres per estendre la llarga nit del franquisme. Setanta-vuit anys després no se l'ha expulsat encara ni dels carrers, ni de les judicatures ni de les organitzacions ni de les institucions del tot. És oportú quan la setmana passada la regidora de Badalona en Comú, Fàtima Taleb, denunciava insults racistes islamòfobs que fa més d'un any que pateix. És oportú quan dilluns va fer tres anys dels assassinats de Tarajal i sense esclariment de responsabilitats; això sí, amb portes giratòries: Arsenio Fernández, de conseller a Red Eléctrica; «racisme d'Estat, en podríem dir. Podríem continuar explicant que es van trobar quinze cossos, però que expliquen alguns testimonis que vuitanta foren totes les persones que emprengueren el viatge per l'estret i que mai més s'han trobat els cossos. És oportú quan SOS Racisme –ja l'he citat abans, l'informe, no he definit què deia, només he dit que incrementaven les denúncies per agressions racistes–, més concretament, ens diu que no només incrementen les denúncies per agressions racistes l'any 2015 –perquè és l'últim informe que tenim, el del 2016 està a punt de sortir–, sinó que la dada més alarmant és que el 35 per cent d'aquestes agressions van ser perpetrades per cossos i forces de seguretat catalanes. És oportú quan la xifra de feminicidis als Països Catalans l'any 2016 va ser de trenta-tres dones, i aquest cap de setmana han assassinat quatre dones arreu de l'Estat espanyol, agredit sexualment una menor a la vora del riu Tordera i ahir un assassinat a Súria, tal com ja ha dit una diputada abans. És oportú evidenciar, per tant, que vivim en una societat que pateix de racisme, de xenofòbia, de masclisme i de discriminacions que ataquen la diferència i que sovint, val a dir-ho, resten impunes. És oportú, per tant, dibuixar aquesta cartografia de les discriminacions per tal de poder marcar les coordenades que lliguin de prop els vells sistemes d'opressió, de gènere, de classe, de raça. Però, com ja hem explicat abans, ni l'instrument per dibuixar la cartografia ni l'ús que se'n pot fer estan lliures de contradiccions. Nosaltres, malgrat aquestes, hem volgut treballar un instrument que pugui visibilitzar i fer aflorar aquestes discriminacions que pateixen quotidianament les ciutadanes del nostre país petit; uns Països Catalans que han vist com algunes ja no hi són –Guillem Agulló, Sonia Rescalvo–; uns Països Catalans que pateixen diàriament de discriminació: els companys del sindicat de manters que veuen com se'ls persegueix dia sí, dia també; les companyes de l'Espai Antiracista de Salt i Girona, que denuncien quotidianament el racisme a l'hora d'anar a llogar un pis i que veuen com, misteriosament, a la Cambra de la Propietat de Girona mai hi ha pisos disponibles per a estrangers; les milers de dones que pateixen diàriament l'assetjament sexual a la feina; els moviments feministes autoorganitzats, que creen protocols contra les agressions sexistes perquè estan fartes d'agressions; els companys i les companyes de Sabadell, que van haver d'aguantar concentracions de feixistes davant del centre social sense que els cossos de seguretat poguessin fer-hi res, perquè, senyors i senyores, en aquest país ser d'extrema dreta no és cap delicte –la falsa tesi dels extrems, que exposàvem en l'anterior intervenció. Amb contradiccions i sabent que amb sort aconseguirem dibuixar el mapa de les opressions, hem treballat aquesta llei; des de la màxima honestedat i humilitat, i sense posar expectatives que no podem aconseguir. Això sí, amb referents clars. Les discriminacions tenen nom, s'articulen com a pràctica dels sistemes d'opressió ancestrals que operen a casa nostra. Angela Davis: «Gènere, raça i classe; Malcolm X: «No s'entén el capitalisme sense el racisme, i el principi dels moviments antifeixistes d'aquest país petit: «Aquí, als Països Catalans, no es pot ser demòcrata sense ser antifeixista, pel context, per d'on venim. I l'antifeixisme, entès com el rebuig als plantejaments polítics autoritaris, racistes, masclistes i classistes, com a marc polític de la llei. Així doncs, des de la ferma convicció antifeixista, aquesta llei és un instrument per fer aflorar les discriminacions quotidianes, una manera de mapar la islamofòbia, el sexisme, el racisme i l'odi de classe a casa nostra. Anant a la llei, i per tal de poder traçar aquest mapa concret, la llei comparteix el criteri de la Comissió Europea contra el racisme i la intolerància, i entén la discriminació com qualsevol distinció, exclusió, restricció o preferència basada en determinats motius, com són la raça, el color, el sexe, l'idioma, la religió, l'origen nacional o social, la posició econòmica, el naixement o qualsevol altra consideració social, i que tingui per objecte o per resultat anul·lar o menyscabar el reconeixement, gaudi o exercici en condicions d'igualtat dels drets humans i les llibertats fonamentals de totes les persones. Aquest concepte de discriminació es materialitza a partir de conceptes fonamentals que s'exposen amb deteniment –jo ara els llistaré, no faré totes les definicions, però poden consultar-los a la llei–: racisme, antisemitisme, islamofòbia, antigitanisme, xenofòbia, discriminació per raons de gènere, feminicidi, sensellarisme i aporofòbia. Aquests són els noms concrets de les discriminacions; segurament ens n'hem deixat, i de ben segur els podem incorporar durant la tramitació. Però, hi insistim, noms i cognoms a les discriminacions per evitar jugar a les tesis de les falses neutralitats. I, evidentment, sense perjudici de les lleis concretes que aborden els àmbits específics –la Llei LGTBI, la Llei del dret de les dones a erradicar la violència masclista, la Llei d'igualtat entre homes i dones, etcètera. Aquesta llei vol ser, doncs, un paraigua que, per una banda, incorpori al Codi penal les definicions d'odi abans exposades i que, per altra banda, sancioni administrativament les discriminacions que fins avui eren complicades de sancionar per no disposar d'un marc jurídic. En aquest sentit, volem destacar com a clau la incorporació de gènere..., la llei fa especial esment de l'àmbit laboral, però també dels feminicidis i de la violència masclista com a delictes d'odi; són segurament les discriminacions més nombroses a casa nostra i també les més impunes, les que passen més quotidianament i les que tenen menys rebuig quotidià –allò que se'n diu els micromasclismes. Per altra banda, la llei crea una comissió per a la no-discriminació independent i multidisciplinària, conformada per membres de la judicatura, la fiscalia, el Govern, les organitzacions de drets humans i la Sindicatura de Greuges. La comissió estarà ubicada a la Sindicatura de Greuges i té per competència incoar els expedients administratius de règim sancionador, la imposició de sancions, i serà la responsable d'impulsar, preparar i aprovar protocols d'actuació en el marc de les diferents administracions públiques i també en el marc dels cossos policials. La llei del Govern planteja un organisme semblant, i entenem que podrem trobar, de ben segur, la manera d'entrellaçar les dues iniciatives. La llei i la comissió reconeixeran com a legitima l'acció popular i ciutadana com a part denunciant, encara que no sigui víctima concreta de les discriminacions, per tal de facilitar a les entitats i col·lectius que combaten el feixisme tenir un instrument a l'abast. De fet, això serà de les coses que nosaltres tractarem de que el Govern vulgui incorporar, i la resta de grups també, en el seu organisme. I, ja per acabar, per nosaltres això és una humil –i ho repeteixo: humil– contribució a la lluita antifeixista, o així volem entendre aquesta llei. Volem que la Llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació sigui una eina institucional que demostri, emmarqui i anomeni el racisme, el sexisme i l'odi de classe que hi ha a la nostra societat; cartografia de les discriminacions, mapa dels sistemes d'opressió en les seves manifestacions concretes. I, com no podria ser d'una altra manera, som coneixedores de les limitacions de la institució en la seva capacitat i la seva capacitat de generar mesures per a la transformació social. Per tant, entenem la llei com un instrument més, pràctic, això sí, que es pugui posar al servei de tota la feina que ja està feta, de tot el teixit que ja existeix, i que planta cara quotidianament a les estructures d'opressió en totes les seves formes, i que és la verdadera clau de volta de la lluita antifeixista, lluita imprescindible, entenem, per construir un país on la casa de les diferències que dibuixava la poetessa Audre Lorde, sigui el referent per a la construcció d'un projecte polític des de la convivència, el respecte i la igualtat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, per defensar l'esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Juan Milián.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades, diputats, surto a defensar l'esmena a la totalitat, del meu partit, a aquesta proposició de llei de la CUP «contra totes les formes d'odi i discriminació, diu el títol. Nosaltres podríem fer avui el que sol fer el grup proposant, i rebutjar una proposició no tant pel seu contingut com per qui la presenta. La CUP ho fa sovint; diuen: «La proposta és bona, però com ve del Partit Popular, doncs, no l'acceptem; «No tenen credibilitat, ens diuen molts cops. Bé, jo no parlaré de la credibilitat contra l'odi del partit del senyor Garganté, aquell regidor que té l'odi no només com a bonic tatuatge a la seua mà, sinó també com a principal pauta de conducta que l'ha portat a ser condemnat per actes violents. No presentem una esmena a la totalitat perquè la CUP no tingui credibilitat en la lluita contra l'odi i la discriminació; no ho fem perquè aquest sigui un partit que dona suport a la crema de banderes de democràcies com França o Espanya; no és que vostès estiguin a favor de que es pugui fer, és que estan a favor de fer-ho; estan a favor d'actes d'incitació a l'odi contra els francesos, els espanyols i la resta de ciutadans de la Unió Europea, perquè també donen suport a la crema de la bandera comunitària. No crec que això sigui una mostra d'amor. I és que la CUP és molt selectiva amb això de condemnar l'odi i la discriminació; ho hem escoltat a l'anterior intervenció. Podríem posar-ne molts exemples. Condemna la CUP l'odi i la discriminació contra aquelles famílies catalanes que simplement demanen que es compleixi el seu dret de poder escolaritzar els seus fills en una escola bilingüe? O la CUP alimenta els discursos contra aquestes famílies que només demanen quelcom al que tenen dret? En el millor dels casos, la CUP menysté aquestes famílies dient que són poques, com si els drets fonamentals fossin una qüestió de xifres. Els darrers dies hem vist un cas gravíssim, a Balaguer, on algú ha filtrat la identitat dels fills d'una família que havia aconseguit una sentència favorable del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per cursar un 25 per cent d'assignatures en castellà –un 25 per cent, no un 100 per cent o un 75 per cent o un 50 per cent, un 25 per cent. Aquesta família ha hagut de canviar de centre educatiu perquè ha patit pressions i ha patit assetjament a través de les xarxes socials i al carrer. En altres casos hem vist campanyes físiques de coacció a aquestes famílies a altres indrets de Catalunya. Està la CUP a favor de que la Generalitat repari els perjudicis provocats contra aquests menors? La Generalitat és responsable de no haver garantit principis com el pluralisme, la inclusió o la cohesió social, i n'és culpable al no complir les sentències que protegeixen drets dels ciutadans. Però la pregunta és: amb qui està la CUP, amb les famílies, amb aquestes famílies que són víctimes, o amb els que assetgen aquestes famílies? No és la primera família que pateix a Catalunya l'odi i la discriminació en aquest mateix sentit, i no els hem sentit mai defensar-los. Tampoc els he vist molt preocupats quan el senyor Santiago Vidal ha reconegut que ha estat fent llistes, amb la Generalitat, de treballadors públics d'acord amb la seva ideologia –treballadors públics bons, treballadors públics dolents–, preparant la purga. Si la qüestió és discriminar i expulsar els no independentistes, llavors ja els va bé a vostès. Ho ha dit abans la senyora diputada de la CUP, tot depèn del context; no s'ha de protegir a tots per igual. Clar, qui marca el context? Clar, com els no independentistes no som ni ciutadans de Catalunya per aquells que parlen de Catalunya com si aquesta només fos dels independentistes... I és que aquest pensament, aquesta manera de pensar, fomenta l'odi i la discriminació, encara que no se n'adonin, i li podria posar mil exemples on la gent del meu partit ha estat víctima, però li puc exposar també atacs furibunds amb amenaces i insults contra membres d'altres partits o ideologies, com recentment, per exemple, ha passat, ha patit el senyor Joan Boada. Em preocupa la seva asimetria en les crítiques; una asimetria que evidencia certs prejudicis i discriminació. Per exemple, quan ataquen l'Església catòlica i no s'atreveixen a denunciar la xacra, per exemple, del burca. «Tot depèn del context, diuen. I qui defineix el context? La CUP? «Barra lliure contra els catòlics, venia a dir la diputada de la CUP? I podria posar molts més exemples de la CUP afavorint no només l'odi i la discriminació, sinó també directament la violència. Podria posar com a exemple la campanya de violència de sectors, de certs sectors de la CUP, que estan impulsant contra el conseller de Sanitat, aquells cartells on s'incita a apallissar el conseller Toni Comín. Abans de presentar una proposició com aquesta, potser seria bo que vostès mateixos també denunciessin aquest tipus de campanyes que inciten a l'odi i la violència; potser abans de presentar alguns dels articles que avui ens presenten els haurien d'afegir als estatuts del seu partit i no permetre aquestes crides a la violència. Clar, ara a la CUP se li permet tot, perquè d'ells depenen els pressupostos. Aquest és el context del que no ens parlava. Fins i tot se'ls permet fer crides a apallissar el senyor Comín. Jo els demano que facin un petit exercici d'empatia. S'imaginen que hagués estat qualsevol altre partit polític d'aquesta cambra qui hagués fet una campanya així? S'imaginen que hagués estat el Partit Popular qui hagués fet una campanya cridant a la violència contra el conseller Comín? La mateixa CUP ens hauria acusat de no sé quantes connotacions negatives i d'incitar a l'odi; però, clar, si ho fa la CUP, el context ho permet. La pretesa superioritat moral no ens deixa a vegades veure o posar-nos en la pell dels altres. I a vegades és bo que algú els posi davant d'un mirall. Mirin, el conseller de Sanitat ha fet coses molt dolentes, no està actuant bé, i crec que aquest Govern no té la sanitat pública com una de les seves prioritats, però abans de demanar que apallissin a algú potser s'ho haurien de fer mirar i no aprovar uns pressupostos autonòmics que, si els haguéssim aprovat nosaltres, ens haurien dit que són uns pressupostos neoliberals salvatges. Però, ho he dit abans, no presentem esmena a la totalitat perquè la CUP no tingui cap credibilitat en la lluita contra l'odi i la discriminació; no farem com vostès, que discriminen les propostes segons qui les presenta, sense importar si milloren o no la situació dels catalans. En aquest cas, presentem esmena a la totalitat perquè no és una bona proposició de llei per a lluitar contra la discriminació. Vostès presenten una proposició de llei que fonamentalment afecta l'àmbit de la legislació laboral. Ho fan perquè saben que el Tribunal Constitucional va anul·lar alguns articles de la Llei 17/2015 semblants que pretenien regular el que és matèria exclusiva de l'Estat en virtut de l'article 149.1.7 de la Constitució. En aquest sentit, ja actuen com un partit nacionalista tradicional, com la Convergència de tota la vida, eh? Ja saben vostès que els partits nacionalistes sempre fan el mateix amb l'objectiu de fer més propaganda que no pas accions de govern; presenten en totes les lleis articles inconstitucionals, alguns articles, per, un cop siguin anul·lats, poder fer dues coses que els agrada molt: la primera és fer-se la víctima –el nacionalisme, ja saben vostès que no s'alimenta de bones idees, sinó que s'alimenta de victimisme i de conflicte–, i la segona és no fer res, no aplicar tampoc els articles constitucionals, no exercir les competències de la Generalitat. Qui posa en risc l'autogovern de Catalunya no és el Tribunal Constitucional, que en tot cas el garanteix; qui posa en risc l'autogovern són els governs nacionalistes de la Generalitat, que, entre amenaces de desobediència i prevaricació, no exerceixen les seves competències. De la Llei 17/2015, consellera, són perfectament constitucionals els articles 36.2, 39.4, 41.1, que contenen directrius o criteris d'actuació dels poders públics amb la finalitat que afavoreixin la implementació de plans d'igualtat a les empreses, es facilitin programes de suport a la formació sindical per a la negociació col·lectiva amb perspectiva de gènere, i es vetlli pel respecte al dret a la igualtat i a la no-discriminació per raó de sexe en els expedients de regulació d'ocupació. La sentència també declarava constitucionals tots els articles que regulen el règim sancionador dirigit a garantir el compliment de les mesures recollides a la llei. El problema és que els governs nacionalistes fan lleis anunci i després no les implementen. Ho vam veure ahir a la Comissió d'Igualat de les Persones: tots –tots– els compareixents van dir el mateix, que aquí, en aquesta cambra, s'aproven lleis. Es va parlar de tres en concret, una d'elles la que acabo d'esmentar, però després la Generalitat no compleix, no les fa efectives. Les diferents associacions que van comparèixer van denunciar manca de voluntat política, manca de recursos, manca d'estratègia, manca de coordinació, manca de diagnòstic, manca de formació, manca d'eficàcia, manca de prevenció, manca de dispositius adients, manca de serveis. Això sí, van denunciar molta –molta– solitud i abandonament per part de la Generalitat de Catalunya. A més, creiem que seria bo centrar-nos a fer bé la feina i fer-ho amb el projecte de llei que ens acaba de presentar el Govern per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. Sincerament, crec que és un text bastant més ampli, més complet que el presentat per la CUP. No és perfecte, és evident, ho hem dit gairebé tots els portaveus, però és un text molt millor –molt millor. I com tenim un text millor sobre el que treballar, crec que és de sentit comú que s'aprovi aquesta esmena a la totalitat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Milián. A continuació, per al torn en contra, té la paraula la senyora Mireia Vehí.
Gràcies, presidenta. Senyor Milián, miri, nosaltres no els votem la majoria de les seves propostes perquè..., per les seves polítiques, diguéssim, eh? Però és concret, eh?, no és una fal·làcia, la típica fal·làcia retòrica que s'utilitza per desacreditar l'adversari, perquè se li diu: «Ah, no, tu no tens raó per tot això. No, no..., és que allò seu és concret, vostès duen a terme unes polítiques de seguretat i d'estrangeria que són responsables de morts, que són responsables de vulneracions de drets, i, per tant, nosaltres no els votem les propostes que van en aquesta línia, eh? Són molt concretes, les raons. Vol que parlem sobre el regidor de Barcelona Josep Garganté? Parlem-ne, perquè n'estem una mica fartes que sistemàticament en el Ple d'aquest Parlament se li falti al respecte. I, per tant, els demanem una vegada més, ja ho hem fet diverses, que, si us plau, parin de faltar-li al respecte. De fet, si volen, podem parlar d'alguns sindicats de la Guàrdia Urbana amb qui vostès flirtegen, per dir-ho de manera suau, i defensen, i sovint a la Comissió d'Interior..., i aquí es podria acusar persones concretes del presumpte delicte de falsedat documental –i això vostès ho saben– en el judici que va tenir el regidor Garganté, a qui van absoldre. Per tant, si volen que parlem del senyor Garganté, parlem-ne. Ara, no li faltin al respecte i parlem-ne amb propietat. Si volen que parlem d'odi, és perfecte. És que precisament vostè ha anat allà on jo li he intentat explicar abans, però potser no m'he explicat prou bé. Nosaltres fem una anàlisi des de l'opressió i des del privilegi. I vostès em parlen de la llengua, de les famílies que demanen poder estudiar en llengua castellana. D'això va, d'opressió i de privilegi, senyor Milián! O potser prefereix que parlem dels nombrosos intents d'abolir el català al País Valencià, que vostès, en nom del plurilingüisme han intentat, i en nom de poder estudiar anglès, castellà i fins i tot xinès, si els ha sigut l'oportunitat, han intentat abolir el català. O potser podem parlar d'odi des de la perspectiva del privilegi i de l'opressió amb la connivència amb l'extrema dreta que vostès han tingut al mateix País Valencià. O potser també podríem parlar d'odi en clau de privilegi i d'opressió en les declaracions islamòfobes que va fer el seu portaveu amb relació a la regidora de Badalona en Comú Fàtima Taleb. També, si vol, podem parlar de Tarajal, ho he dit abans, dels quinze morts a les platges de Tarajal, que no n'ha sigut jutjat el responsable i no només no ha sigut jutjat, sinó que se li ha donat un càrrec a Red Eléctrica. «Porta giratòria, n'hem dit abans. Però també podem parlar d'odi, si volen, des d'aquí. I, si volen, també podem parlar del burca, i tant! Nosaltres ens preguntem com és que, si vostès estan tan preocupats per les discriminacions de les dones d'altres orígens, no denuncien la llei d'estrangeria, per exemple, que té un clar, diguéssim..., una clara perspectiva de gènere o de discriminació de gènere. I podem parlar, per exemple, de les dones reagrupades que depenen del seu marit per poder treballar. I estem sorpreses de que vostès no denunciïn la llei d'estrangeria. Deu ser potser per la mateixa raó que vostès donen suport a la llei del Govern però no a la nostra, perquè vostès això de parlar de discriminacions concretes des d'una perspectiva de classe concreta no els fa gaire gràcia. Diu Santiago López Petit que la lluita de classes ha de ser sempre una perspectiva política. I és bastant evident que si apliquem aquesta perspectiva política vostès sovint estan del costat del privilegi. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, per a fixar el seu posicionament té la paraula la senyora Noemí de la Calle, en representació del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Cerramos la sesión de hoy con una ley con un título muy parecido al proyecto de ley del Govern: Llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació. Y trata también de derechos que todos los poderes públicos están obligados a promover y garantizar porque existen unas normas superiores que nos obligan. Algunas las he enumerado en la anterior intervención y es que si nuestra labor como poderes públicos sometidos a la Constitución consiste precisamente en promover la máxima efectividad del principio de igualdad y su correlativo de prohibición de la discriminación no justificada no basta con una aproximación naif que se limite a reproducir artículos de la Constitución española, del Estatut o leyes estatales como la de igualdad entre hombres y mujeres. La igualdad es un principio que evidentemente debemos loar en el plano legislativo y que tenemos que impulsar con nuestra actividad parlamentaria. Precisamente por eso tanto nuestras propuestas de resolución en este Parlamento como nuestras iniciativas legislativas van destinadas precisamente a alcanzar esa igualdad. Antes he citado algunas, el despliegue de la Ley LGTBI, la Ley de igualdad, propuestas para luchar contra la homofobia y el machismo en el deporte, por la no-discriminación de las personas con discapacidad... Y lo hacemos bajo el principio rector del artículo 14 de nuestra Constitución, nuestra máxima fuente inspiradora. Porque una persona discriminada, sea cual sea el motivo de su discriminación, es una persona a la que se le impide desarrollar libremente su proyecto de vida porque toda discriminación nace de creer que hay unas identidades mejores que otras. Porque una sociedad avanzada es aquella que considera a todos libres e iguales con independencia de su sexo, de su identidad de género, de su lugar de nacimiento o del color de su piel, de su origen social, de su religión o de su lengua. Una sociedad avanzada es aquella que no ve en la pluralidad y la diversidad una distorsión de ningún orden natural. Una sociedad avanzada es aquella que lucha unida por la libertad de derechos y no aquella que busca parcelar la comunidad política por razones de identidad. Porque toda discriminación nace, como he dicho, de creer que hay identidades mejores que otras. Así el nacionalismo nace de considerar que solo hay una identidad cultural, la xenofobia nace de la identidad del origen, la homofobia nace de considerar que solo hay una identidad sexual o solo un modelo de familia. Y nos corresponde a todos, a todos nosotros, trabajar por la igualdad de derechos y oportunidades, y trabajar por esa igualdad de trato y no-discriminación no consiste en replicar los artículos de una ley de igualdad catalana suspendidos por el Tribunal Constitucional en materia de igualdad laboral. Trabajar por esa igualdad es exigir al Gobierno que aplique la ley que realmente ampara esos derechos. La Ley española de igualdad vigente desde 2007, la ley que el Govern no aplica porque no le da la gana. Y aquí es donde se embolica la troca. Tenemos una ley de igualdad española que recoge unos derechos en materia laboral, luego una ley catalana que copia esos derechos, que se suspenden porque ya existen. Y ahora tenemos una proposición de ley que copia otra ley, que copia otra ley. Esto suena a Groucho Marx. El artículo 4 de esta proposición de ley está copiado literalmente del artículo 33 de la ley catalana, que está suspendida, de prevención del acoso sexual en las empresas, que es prácticamente calcado al de la ley española, artículo 48 –que para renegar de España bien que copian su legislación. Dice esta proposición de ley: «Las empresas deben arbitrar procedimientos específicos para dar respuesta a las denuncias o reclamaciones que pueda formular quien haya sido objeto de acoso. Y dice la ley española: «Las empresas deberán promover condiciones de trabajo que eviten el acoso sexual y el acoso por razón de sexo y arbitrar procedimientos específicos para su prevención y para dar cauce a las denuncias o reclamaciones que puedan formular quienes hayan sido objeto del mismo. Prácticamente idénticas con la diferencia que la ley española es la que es mucho más completa. Y esto se replica en todo el artículo 4, que habla de los responsables sindicales de igualdad, que es calcado al 48 de la ley española. El artículo 5, de los planes de igualdad de las empresas, es calcado al 45 de la ley española. Les invito a que los comparen, de verdad, háganlo. Los derechos recogidos en el artículo 6 se corresponden a los recogidos en el 48 de la ley española. El 7 y el 8 de esta proposición de ley se corresponden con el artículo 43, y así podríamos seguir un buen rato. Es como cuando de pequeño intercambiabas los cromos y jugabas al «tengui, tengui, falti, tengui, solo que en este caso no hay ningún «falti, porque es que no hay nada nuevo, todos son «tengui. No se introduce nada nuevo. [[Alguns aplaudiments.]] Recoge unos derechos que ya existen, pero que el Govern no aplica; no aplica con la excusa que están suspendidos por el Constitucional, pero es que este argumento, ya lo he dicho antes, está basado en una gran mentira: este Tribunal Constitucional tan malo no les ha retirado las herramientas para luchar contra la desigualdad en el ámbito laboral, porque esos derechos ya existen. Y resulta muy cínico que se le eche la culpa a un tribunal que lo que sí que ha anulado es el euro por receta que este Gobierno aplicó en Cataluña y que sí atentaba gravemente contra la igualdad y se cebaba con personas, con las personas más desfavorecidas con enfermedades crónicas. Retomando: estos derechos ya existen y la obligación de la Generalitat es aplicar políticas que garanticen su cumplimiento. La ley de 2007 hay que creerla e implementarla y no ignorarla solo por ser una ley española. Este discurso, el de «la culpa es de otro, que es muy malo, ese discurso de la confrontación atenta contra los principios democráticos que se encuentran actualmente en crisis por culpa de los populismos, atenta contra la convivencia, atenta contra la tolerancia, atenta contra la pluralidad y atenta contra la diversidad. Este discurso es terriblemente peligroso porque ya hemos visto en el pasado que discursos como los que actualmente ostenta este Govern han borrado de un plumazo los principios democráticos de países a través del odio y la intolerancia. Ciudadanos se va a abstener en la votación porque no quiere participar en lo que creemos que es otro instrumento más de confrontación. Y si no votamos a favor de la enmienda a la totalidad es porque creemos que sí hay un artículo que es realmente útil, que en cierta medida es lo que consideramos que en parte le falta al proyecto de ley del Govern, que es el único que no invade competencias y que nos da la razón en cuanto a que el Govern realmente tiene mecanismos para garantizar los derechos a los ciudadanos. El artículo que obliga a la Administración a ofrecer de forma efectiva una protección integral, real y efectiva a las víctimas, y también le reconoce el derecho a la asistencia jurídica gratuita. Finalizo mi intervención solicitando al Govern que deje de generar confrontación y trabaje por la igualdad de derechos y por la libertad de las personas, no por levantar una frontera entre personas que compartimos el mismo espacio de decisión política. La pretensión de levantar una frontera allí donde no la hay es un objetivo contrario a la nobleza de unir a una sociedad bajo los principios de libertad e igualdad de derecho de las personas. Lo civilizado es unir y no separar. No cuenten con nosotros en su camino hacia la división y confrontación, porque en la defensa de los principios universales de igualdad de las personas y el rechazo hacia los instintos gregarios es donde nos encontrarán, donde encontrarán a Ciudadanos: en la política de diálogo, en la negociación constructiva y la búsqueda de aspiraciones como alcanzar la máxima igualdad posible en nuestra sociedad. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora De la Calle. A continuació, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades..., vagi per endavant que el Grup Parlamentari Socialista donarà suport a la tramitació d'aquesta Proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació, que ha presentat el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, i ho farà votant en contra de l'esmena a la totalitat presentada pel Partit Popular. Ens tranquil·litza i ens sembla absolutament raonable que s'hagi arribat a un consens per tal de tramitar conjuntament aquesta proposició i el projecte de llei, que tenen una clara connexió i que crec que fins a cert punt, doncs, es poden complementar i que no hauria de ser especialment difícil integrar en un sol text. I tenia la intenció d'enfocar la intervenció amb quelcom que ara em fa por que sigui considerat prosaic o una nimietat, que és parlant del text. Tanmateix, voldria fer una sèrie de consideracions perquè he escoltat atentament les persones que m'han precedit en l'ús de la paraula, tant en aquest debat com en el debat sobre el projecte de llei, i em sembla que s'hi han fet reflexions molt interessants. En particular, he de dir que crec que podem compartir l'enfocament que n'ha fet el Grup de Catalunya Sí que es Pot, que encara no ha parlat en aquest debat, però ho ha fet en l'anterior, i el Grup de la CUP, en el sentit de dir que és absolutament impossible abordar un debat sobre la igualtat de tracte, la no-discriminació, els discursos d'odi, etcètera, sense tenir en compte el context, eh?, el context històric, l'evolució dels modes de producció que s'han succeït al nostre planeta i que, en certa manera, encara hi conviuen, en certa forma, que han donat lloc a unes determinades estructures socials, estructures de classes, i a una determinada cultura, unes determinades formes culturals de les quals tots i totes els que estem aquí, amb major o menor grau, en som plançons o brots i, per tant, també portem amb nosaltres tota aquesta càrrega, no? I sense intenció de ser grandiloqüent, perquè estem en el debat del que estem, és cert que iniciatives tendents a construir el marc necessari per a una societat autènticament igualitària, doncs, són iniciatives que en realitat estan proposant un autèntic canvi de civilització, perquè ens han acompanyat la desigualtat, la discriminació, des de l'alba de la nostra espècie, no? I, per tant, crec que és absolutament fonamental que abordem això amb aquesta visió de conjunt, amb aquest context que els comentava. I em sembla també oportú... S'ha fet una llista d'exemples de per què era oportú que arribés en aquest moment aquesta proposició de llei. No en discutirem l'oportunitat; ens sembla que algunes de les qüestions que s'han dit són molt raonables. Simplement, voldríem afegir-ne una, que és que estem també en un context de replegament identitari, arreu d'Europa i potser arreu del món també, que produeix manifestacions que a vegades van, diguem-ne, simplement de l'euroescepticisme a manifestacions molt més preocupants, de rebuig dels fonaments mateixos d'una societat democràtica, que estan esdevenint majoritàries en societats que tenim ben a la vora, com és l'hongaresa o la polonesa, on posen l'accent en diferents trets d'aquesta afirmació del jo de la que abans parlava la portaveu de Junts pel Sí. La qüestió de la religió com a factor d'identitat nacional, en el cas de Polònia molt clarament, i a vegades, diguem-ne, obertament expressions polítiques que signifiquen un ressorgir de l'extrema dreta de signe feixista i fins i tot nazi, com és el cas de Grècia o com és el cas del que està passant a Bulgària, amb un govern que promociona les patrulles ciutadanes que recorren la frontera a la caça del refugiat i del migrant, no? Per tant, en aquest context, també és molt important que ens proposem, diguem-ne, objectius com els que es proposen tant al projecte com a la proposició de llei. Perquè s'ha parlat, i s'ha parlat també en aquest debat, de l'article 14 de la Constitució, la interdicció de la discriminació, però em sembla que mai es fa prou accent en l'article 9.2 de la Constitució, que és el que obliga els poders públics a remoure els impediments que existeixen per a la plena llibertat i igualtat dels individus i dels grups en què s'integren, per assolir una igualtat i una llibertat reals i efectives. Són textos que estan a la Constitució i que també estan al nostre Estatut amb una redacció pràcticament idèntica. Em sembla que aquesta és la base del text que avui se'ns presenta, i, per tant, a grans trets el compartim. Al cap i a la fi, tots i totes som metecs, d'alguna manera, som estrangers que viuen en un lloc determinat, i tots i totes també som l'altre, eh? Perquè jo crec que..., aquí s'ha parlat de la por de l'altre, de la por de la diferència; jo, diguem-ne, introduiria un matís: jo crec que el que més fa por de l'altre és que en el fons és nosaltres, i que és un mirall del que som, del que podríem ser, del que hem estat i potser del que serem. I, per tant, crec que el més radical que es pot fer en aquest context és reivindicar que, des de la pluralitat i la diversitat que volem en totes les nostres societats, tots i totes som sempre nosaltres; l'altre, també. No sé si acaba de lligar, però crec que se m'entén. Mirin, respecte al text, dir que haurem de ser curosos, efectivament, per la coincidència parcial amb el text del projecte de llei; crec que això serà salvable si hi posem tots voluntat. També amb l'existència d'una llei sectorial més concreta, que se n'ha anat fet esment, l'11/2014, contra l'LGTBIfòbia. Tant la proposició, en les seves disposicions addicionals, com el projecte de llei hi fan alguna menció expressa i queda clar que hi ha la voluntat de no topar-hi, però haurem de procurar ser-hi curosos, i també amb l'existència d'altres normatives sectorials que puguin contenir previsions similars o connexes amb els continguts del projecte de llei. Pel que fa a l'article 2, de les definicions, dir que estem d'acord amb que es plantegin unes definicions d'algunes discriminacions concretes que val molt la pena assenyalar. En canvi, discrepem, respectuosament, del que ha dit la diputada Vehí respecte a la necessitat d'una definició molt concreta. Perquè a vegades, quan el que es vol és protegir, fer una definició molt concreta d'algunes actituds i comportaments pot portar a que no es considerin incloses en allò que està, diguem-ne, prohibit o sancionat coses que puguin tenir-hi a veure. No ho dic per la definició del que és l'antigitanisme, per exemple, o del que és l'antisemitisme, sinó per la definició de les conductes. I, en tot cas, el que voldríem és que en la tramitació i, per tant, a través de les esmenes hi hagi definicions que siguin més homogènies. Per exemple, la definició de l'antisemitisme i de la islamofòbia presenten algunes diferències que entenem que és per la redacció i no perquè es vulguin introduir determinats matisos, però semblaria que podria donar lloc a alguna dificultat d'interpretació. Després, hem de dir que potser caldria acabar de completar aquest catàleg de definicions sobre discriminacions molt concretes, perquè si el que es vol és que sigui una llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació, doncs, aleshores totes les que tenen a veure amb la llibertat de consciència en general –no aquestes dues en concret, la islamofòbia i l'antisemitisme–, les que tenen a veure amb les opcions ideològiques o preferències polítiques, també haurien de veure per algun lloc..., diguem-ne, trobar el seu lloc en aquesta llei. A més, hem de dir que aquestes definicions es fan, i ens sembla bé el catàleg que s'estableix, però després en el text de la proposició no trobem una traducció concreta, amb una protecció específica, per a cadascun d'aquests àmbits. Sí que s'entra molt en el tema de la igualtat de gènere, la no-discriminació, la lluita contra la violència masclista, contra l'assetjament, amb alguns problemes que pot plantejar pel fet de que la Llei orgànica 3/2007, d'igualtat, doncs, ja conté molts d'aquests aspectes; però en canvi, respecte a la resta de les discriminacions que es posen en el catàleg, pràcticament el que tenim és l'article 10, aquest dret a la protecció efectiva, amb el que estem molt d'acord, però que és, diguem-ne, genèric per a totes les altres discriminacions, incloses, evidentment, les que van en els articles immediatament anteriors i que tenen a veure amb els temes de gènere que comentava, però no acabem de trobar desenvolupaments específics que justifiquin aquest caràcter integral que se'n predica en el títol. L'article 11 ens sembla problemàtic, més enllà del tema competencial, per la seva mateixa redacció. Diu: «El Parlament garantirà que el Codi penal vigent inclogui la incriminació de conductes que incitin a... Ens sembla que com a declaració de voluntat està molt bé, però és difícil sostenir que el Parlament pugui garantir que el Codi penal vigent digui aquestes coses. I després, a l'article 19 –i acabo, presidenta–, on es defineix la composició de la comissió de no-discriminació, ens genera alguns dubtes l'expressió que s'empra a l'hora de descriure'n la composició, quan es diu que hi haurà una persona provinent de la judicatura, una persona provinent de... Està molt bé, però qui proposa, qui designa efectivament...? Caldria potser també definir el període del mandat, si es renovarà tota sencera, aquesta comissió, o per trams, etcètera, eh? Però això ja són consideracions que evidentment no són obstacle per al suport a la seva tramitació i, diguem-ne, per tenir tota la voluntat per participar en els treballs legislatius. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bé, parlem d'odi, parlem de discriminacions, d'amenaces... Que les meves primeres paraules siguin per expressar la solidaritat del nostre grup parlamentari amb el company Joan Boada, que recentment ha estat objecte, doncs, justament de tracte intolerant i d'amenaces absolutament inadmissibles en una vida democràtica com cal. Bé, diguem d'entrada que el nostre grup votarà contra l'esmena que ens presenta el PP i demanem, per tant, que es doni llum verda a la tramitació d'aquesta proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i de discriminació que ens proposa la CUP, tot assenyalant, com fa una estona ho feia la nostra companya Gemma Lienas, la conveniència que aquesta proposició conflueixi amb el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació que acabem de debatre a iniciativa del Govern. Amb majors o menors desenvolupaments, amb tal o qual qüestió, potser amb matisos sens dubte interessants de discutir, ambdues propostes pensem que responen a una mateixa inquietud, eh?, una inquietud que compartim plenament, és a dir, la necessitat de completar l'arsenal jurídic de què disposem per prevenir i per fer front als tractes discriminatoris per raó de gènere o d'orientació sexual, d'ètnia o d'origen nacional, i, per descomptat, per prevenir i combatre totes aquelles conductes que puguin nodrir el racisme i la xenofòbia. I això en tots els àmbits, en tots els àmbits de la nostra vida social: des del món del treball fins a l'espai públic, des de les administracions al món acadèmic, l'ensenyament, els serveis, l'esport. La causa s'ho val i, efectivament, com s'ha assenyalat aquí, és el moment de posar-s'hi. Per això insistim en la necessitat de sumar esforços i de confegir plegats una sola llei, potent, ben construïda, àmpliament compartida i eficaç. I això perquè vivim una època de trasbals innegable a nivell internacional. Parlant de l'arribada de Donald Trump a la Casa Blanca, fa uns dies el periodista Enric Juliana deia en una frase inspirada que «una nova mirada carregada d'ira contempla el món. I és cert. Les crisis gestades sota la globalització en aquests últims anys han donat pas a un món multipolar, han esclatat sagnants conflictes regionals amb milions de persones desplaçades, les institucions es veuen desbordades, i a les velles metròpolis d'Europa i d'Amèrica les desigualtats socials s'han agreujat terriblement, fins al punt d'adobar el terreny per al ressorgiment dels vells dimonis del racisme, la xenofòbia i el feixisme. No és cap banalitat, efectivament, que un personatge com Donald Trump arribi a la presidència de la primera potencia mundial ni que les seves primeres mesures portin la petja agressiva de la islamofòbia, del menyspreu dels drets humans i les llibertats, de l'amenaça contra els drets conquerits per les dones. No és cap banalitat, sinó més aviat un senyal d'alarma, quan tants i tants moviments d'extrema dreta amb missatges carregats d'odi i de por de l'altre progressen en el si d'unes democràcies liberals que s'han mostrat fins ara impotents per aturar-los. Ni Trump ni Marine Le Pen ni cap dels seus homòlegs representen els interessos de les capes de la població sobre els temors de les quals cavalquen, atiant els prejudicis més reaccionaris. Hem entrat en el que podríem anomenar «una fase de neoliberalisme autoritari. En realitat, segons la inspirada fórmula d'un altre periodista, sota la presidència de Trump tenim Goldman Sachs, que es lepenitza. Fa uns dies commemoràvem l'aniversari de l'alliberament del camp d'extermini d'Auschwitz, a les acaballes de la Segona Guerra Mundial, i en tots els actes es repetia un mateix missatge: cal recordar l'horror nazi i aprendre de la tragèdia de la història, a fi de barrar el pas a la seva repetició. I també s'insistia en una idea cabdal: la Solució Final no va sorgir del no-res ni va arribar de cop i volta. És a dir, hem de saber detectar els primers símptomes amenaçadors del feixisme, quan encara són gestos, actituds intolerants, comentaris escarnidors, deshumanització d'aquell o aquella que és diferent. Cal reaccionar abans que l'esgarrinxada esdevingui gangrena i abans que, com diria Bertolt Brecht, algú no posi un tampó en mans d'una colla de mediocres i ens trobem amb lleis d'excepció. Quan Hitler va arribar al poder molta gent pensava que la cultivada Alemanya no permetria mai que es duguessin a terme els deliris racials del Mein Kampf: «La Societat de Nacions i les potencies democràtiques, digueren altres més tard, «frenaran l'expansionisme nazi. Tots sabem el que va succeir. Avui també sentim a dir que el sistema moderarà els ardors de Trump. El cert, però, és que Trump expressa tendències que brollen de les pròpies entranyes del sistema, un sistema en què la virulència de les desigualtats amenaça la convivència i soscava els fonaments mateixos de les institucions democràtiques. I l'extrema dreta europea en aquests moments se sent legitimada en els seus discursos racistes i homòfobs. I hem d'estar alerta, perquè no vivim aliens als grans corrents que sacsegen el món. Avui, un dia, un grup d'estudiants insulta una noia índia en un tren de rodalies; l'endemà, una regidora musulmana és agredida verbalment als carrers de Badalona per un grup de veïns. Mentre aquells que en el seu dia havien assajat en aquella localitat una mena de lepenisme municipal, atiant aquests comportaments, miren de negar-los o de banalitzar-los. Cal dir que les institucions i els estats promouen el racisme quan desenvolupen polítiques migratòries i de seguretat que menystenen els drets humans; quan drecen tanques i obren centres d'internament; quan disparen contra persones indefenses des d'una platja, com ara fa tres anys al Tarajal, o quan barren el pas a homes i dones que fugen de la guerra i de la misèria, i quan transformen la Mediterrània en un immens cementiri. El missatge d'aquests comportaments institucionals s'entrellaça amb les angoixes d'amplis sectors de les classes mitjanes i populars, esverades pel rostre sobtadament descobert d'una pobresa que mai havien cregut haver de vorejar, o per l'amenaça mateixa del terrorisme. És a dir, les llavors d'una terrible regressió democràtica són aquí, formen part de les amenaces que ens envolten i dels reptes que estem obligats a entomar. Per tant, benvinguda sigui, doncs, aquesta proposta, aquesta proposició de llei, aquesta iniciativa que ens sotmet el mateix Govern. Uns textos que hauríem de ser capaços d'unificar, com s'ha dit, i de treballar amb molta cura, per dotar-nos, com dèiem al principi, d'una eina realment eficaç, perquè entenem que no es tracta ni de substituir ni d'ignorar, sinó, tot al contrari, de complementar i de potenciar altres lleis i dispositius ja existents. Tenim, com s'ha dit, la Llei d'igualtat efectiva entre dones i homes, la llei contra les discriminacions fetes al col·lectiu LGTBI, tenim fins i tot en el Codi penal les mateixes tipificacions dels delictes d'odi. I val la pena dir, si més no de passada, que tant com bones lleis necessitem bones i valentes polítiques, i actuacions decidides des dels poders públics. Però és indiscutible que hem de prestar la màxima atenció, com a parlament que som, als estris legislatius que confegim, i hem de construir-los amb el batec i la intel·ligència col·lectiva d'aquells actors socials que han de fer-los seus, dotant-los de legitimitat i de força. Per això, sens dubte, seran cabdals en el tràmit –que tirarà endavant, esperem– d'aquests projectes les aportacions dels sindicats, per exemple, a l'hora de parlar de les discriminacions en el món del treball, que, més enllà de les responsabilitats corporatives de les empreses, correspondrà a les organitzacions que defensen els drets materials i morals de treballadores i treballadors vetllar per la seva aplicació, com també serà fonamental la participació d'associacions i de moviments, i també serà fonamental abordar tot allò que tingui a veure amb la formació i els protocols que han d'observar les administracions públiques, no només per no incórrer en cap actitud discriminatòria, sinó per actuar en aquest sentit de manera exemplaritzant davant el conjunt de la ciutadania. I és que entenem que els projectes que se'ns presenten i que hauríem de saber acoblar pretenen incidir en aquelles conductes i en aquelles situacions que en els intersticis de les lleis existents o bé vorejant-les contenen i nodreixen, tanmateix, brots, manifestacions de xenofòbia, de racisme, d'homofòbia o de discriminació de qualsevol mena. Tothom ho sap, i molts exemples han estat exposats aquí: en la vida quotidiana que tenim a les nostres ciutats, a l'hora d'intentar llogar, per exemple, un pis a Barcelona, algú pot ignorar les dificultats afegides que tindrà una dona musulmana, per molts avals i garanties que exhibeixi? Certament, ni aquesta ni totes les lleis del món podran preveure la casuística, l'enorme casuística d'actes i circumstàncies en què es poden produir ofenses, discriminacions, greuges, eh?, tractes injustos. La ciutadania ha de ser capaç de reaccionar davant la injustícia; per dir-ho d'alguna manera, els passatgers hem de llevar-nos del seient davant d'una agressió, intervenir o demanar ajuda. Des de la llei, tanmateix, podem conscienciar, podem posar en valor la igualtat, encoratjar i donar empara a aquesta imprescindible resposta solidària i democràtica de la societat, que no és poca cosa. Per tant, posem-nos-hi i treballem i realitzem realment un projecte, com us deia, eficaç, potent, ben confegit i que sigui capaç de fornir aquesta empenta a un canvi cultural i a una lluita que no serà fàcil en el si de la nostra societat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula la senyora Violant Cervera, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera –saludar el secretari d'Igualtat, Migracions i Ciutadania, doncs, que en aquest moment ens acompanya–, diputades i diputats, avui podria ser un bon dia, podria ser un bon dia perquè, de fet, aprovarem segurament la tramitació de dues lleis, un projecte de llei i una proposició no de llei, contra l'odi i contra la discriminació, i podria ser un bon dia si no haguéssem escoltat algunes de les intervencions dels diferents grups parlamentaris. Crec, sincerament, que des de l'agressivitat no es pot construir res que sigui en contra de l'odi. Per tant, al·legant la tradició d'aquesta cambra, que sempre hem intentat que aquest tipus de lleis, doncs, es poguessin fer amb el màxim consens possible, seria bo per a tots plegats i per a la tramitació d'aquesta llei, d'aquestes lleis, que són lleis importants, doncs, que almenys en els treballs parlamentaris les actituds dels diferents grups parlamentaris fossin una mica més en positiu. La CUP - Crida Constituent avui ens presenta una proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació, que té per objecte, com ells mateixos han comentat, garantir la dignitat humana, la no-discriminació i la igualtat de totes les persones com a pilars bàsics i fonamentals d'una societat justa i democràtica. Aquest és l'objecte de la llei que avui ens presenten, i, com no pot ser d'una altra manera, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí estem a favor d'aquest objecte, justament, d'aquesta llei. Per això hem retirat la nostra esmena a la totalitat i els anunciem que votarem a favor de la tramitació d'aquesta llei. És evident que com a grup parlamentari no podem no estar-hi d'acord, perquè en certa manera segueix els principis generals que inspiraven lleis tan importants aprovades en la legislatura passada, com la Llei 11/2014, que garanteix el dret de les lesbianes, gais, bisexuals, transsexuals i intersexuals d'erradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia, o la Llei 17 del 2015, d'igualtat efectiva entre homes i dones, i perquè també, com ja s'ha comentat anteriorment, doncs, segueix, en certa manera els paràmetres de la Llei d'igualtat, del projecte de llei que presenta el nostre Govern. Per tant, nosaltres votarem, com hem comentat, a favor de la tramitació d'aquesta llei. Aquesta llei també, com també ha dit algun altre grup parlamentari i com em sembla que ja també han posat damunt de la taula, seria bo que es pogués tramitar conjuntament, juntament amb la llei de no-discriminació; toquen aspectes semblants, i seria contradictori i fins i tot podríem arribar a una certa dificultat si les dos lleis anessin en paral·lel. Dit això, només algunes consideracions prèvies del seu redactat. Creiem que és una llei que es queda curta; la senyora Vehí ens ha justificat per què ells consideraven que era curta, i per això nosaltres, com a grup que donem suport al Govern, entenem que una llei de no-discriminació ha de ser més àmplia. No recull, per exemple, aspectes de discriminació com la discriminació funcional o d'edat. Inclou articles impugnats per l'Estat de l'anterior llei, de la Llei d'igualtat, de la Llei 17/2015, articles en què evidentment nosaltres estem perfectament d'acord amb aquest articulat, però entenem que aquests articles haurien de poder mantenir-se en aquella mateixa Llei d'igualtat. És una llei molt sintètica, sense detalls en alguns àmbits d'actuació. En les diferents obligacions dels poders públics també quedem, doncs..., que entenem que poden ser més ampliats. I tampoc no obliga ni proposa regulacions sobre el sector públic i el sector privat. Creiem, per tant, que alguns d'aquests punts podrien ampliar-se. També creiem que algunes de les definicions que estan en l'apartat de definicions generals podrien ser diferents, o almenys en podríem parlar. Concreta poc la tutela judicial; de moment, tampoc no tenim competències en el Codi penal, tot i que les voldríem tenir, però de moment encara no les tenim. I regula un règim de sancions i d'infraccions que és molt complex, que hem de mirar, i hem de mirar també l'articulat de la Llei genèrica de no-discriminació per no entrar en contradiccions. Ho deia al començar la meva intervenció: Catalunya ha estat sempre un país pioner i avançat en la defensa de les llibertats individuals i les col·lectives. Les tramitacions parlamentàries i legislatives que han estat en aquesta cambra sempre han set exemplars. Hem estat pioners en legislacions com les que hem comentat, i les de les parelles de fet molt anteriorment ja, fins i tot del segle passat, que han estat lleis que s'han configurat a través de processos participatius importants, no només dels mateixos grups parlamentaris, sinó també de la societat civil, fins i tot també de la societat civil organitzada; anteriors a les redaccions de la llei, tant si venien com a projectes de llei com proposicions de llei, però sobretot –sobretot– en el tràmit parlamentari; aportacions que sempre han set molt riques i que han ajudat a configurar una llei que pogués agradar a la majoria dels grups parlamentaris. Aquest és principalment el nostre principal tresor, el tresor que hem tingut a Catalunya tradicionalment, que és poder arribar a pactar la majoria de les lleis, aquelles lleis que nosaltres considerem que són transcendents i fonamentals per al dia a dia del nostre país. Entenem que això representa per a molts grups parlamentaris haver de renunciar a alguns dels nostres plantejaments inicials, però almenys fins ara hem intentat renunciar a aquests plantejaments inicials per poder arribar a un consens que ens permeti amb generositat tenir lleis que siguin transversals i que, a més a més, puguin ser perdurables en el temps, independentment de quins siguin els partits polítics que en cada moment estiguin, doncs, al capdavant de la Generalitat. El projecte, per tant, de no-discriminació i aquest projecte que vostès ens presenten poden estar perfectament incardinats. Voldria fer alguna referència breu a algunes de les intervencions, i potser aniré a cavall entre la intervenció del projecte de llei i de la proposició de llei. A la senyora De la Calle, és veritat, els articles que estan i que han set impugnats pel Tribunal Constitucional segurament són semblants als articles espanyols. La diferència és que nosaltres el que volem és tenir competències sobre aquests articles; no és una qüestió de copiar o no copiar els articles, sinó que en volem tindre competència. I li recordo que aquests articles el seu grup parlamentari –la presidenta del seu grup parlamentari era la portaveu, en aquells moments, doncs, de la llei– no hi devia veure ningun indici d'inconstitucionalitat, perquè els van aprovar. Vostès van aprovar, com la resta de grups parlamentaris, aquests articles que avui el tribunal considera inconstitucionals. A la senyora Moreta, és veritat, la Llei d'igualtat..., falta camí a recórrer per poder arribar a la seva plenitud en la seva tramitació, però porta un any i mig d'aprovació. Quaranta anys de dictadura i tota una història de patriarcat, és complicat que puguin arribar a solucionar-se en poc temps. Exactament igual que la Llei contra l'homofòbia, una llei que és única al món, almenys a Europa segur, i al món segurament també, que va costar molt la seva tramitació i que costa molt la seva implementació dintre dels diferents àmbits de govern, és una llei que costa, és veritat. Els grups parlamentaris parlaven de la Comissió d'Igualtat d'ahir; la meva lectura és completament diferent de la seva. Ells parlaven de que les entitats es queixaven, de que la llei no anava suficientment de pressa a l'hora de la seva implementació. Jo ho vull veure en positiu: nosaltres, com a país, Catalunya, podem parlar de la implementació d'una llei, cosa que no pot passar en cap altre lloc del món. Per tant, és veritat, segurament no es va tan de pressa com segurament el mateix Govern voldria, però almenys els passos són ferms. Per tant, els animo, a tots los grups parlamentaris, a fer un bon treball de ponència, amb participació i sense apriorismes. El debat permet consensuar postures, redactats, termes legals que ens aportaran riquesa i garantiran que aquesta execució sigui perdurable en el temps. Els temes i els debats són de gran complexitat i sensibles per a molts ciutadans del nostre país, que han de veure en aquesta llei la garantia dels seus drets fonamentals, i la nostra responsabilitat és dotar-nos d'una eina útil que permeti fer-ho possible. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Cervera. Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] A continuació procedirem a la votació de l'esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Atès que l'esmena a la totalitat ha estat rebutjada per 8 vots a favor, 90 en contra i 25 abstencions, la Proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació continua la seva tramitació. Moltes gràcies a totes i a tots. I se suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.