Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Da det i denne saken foreligger en enstemmig innstilling fra komiteen, skal jeg ikke bruke så lang tid. Dette lovforslaget begrunnes med behovet for en klargjøring av hjemmelen til å delegere myndighet utover de ordinære rammer i forbindelse med gjennomføring av strømrasjoneringstiltak. Regjeringen foreslår at man i tillegg innfører særskilt hjemmel for at rasjoneringsmyndigheten kan delegere myndighet til Kraftforsyningens beredskapsorganisasjon. Lovendringsforslaget har vært ute på høring i en rekke instanser, og høringsinstansenes syn er gjort kjent for komiteen. Som jeg sa innledningsvis, støttes lovendringen av en enstemmig komite. Den situasjonen vi hadde sist vinter, hvor vi så vidt unngikk rasjoneringstiltak, viste hvor sårbart også det norske forsyningssystemet er. Den situasjonen vi hadde, må imidlertid ikke være noen overraskelse for noen, da det gjennom mange år har kommet advarsler fra den fremste ekspertisen vi har på området, nemlig fra både Statnett og NVE, om at det stadig økende gapet mellom tilbud og etterspørsel på kraft fort kunne bringe oss i en kritisk situasjon. Når jeg selv og andre fra Fremskrittspartiet gjennom en årrekke har advart mot det samme fra denne talerstol, har vi åpenbart talt for døve ører. Lite og ingenting er dessverre blitt gjort for å øke produksjonen og bedre kraftbalansen. Regjeringer og stortingsflertall har isteden gjennom mange år grepet aktivt inn i kraftmarkedet og hindret en nødvendig økning i kraftproduksjonen. En slik energipolitikk, eller rettere sagt manglende energipolitikk, er den direkte årsaken til den eksplosjonsartede utviklingen vi har hatt i strømprisene, i tillegg til den risiko vi har for en utkopling og rasjonering. Jeg vil bare til slutt tilføye at det er meg komplett ubegripelig at en energistormakt som Norge, som nærmest flommer over av energi, har klart å rote det til for seg på denne måten.
Regjeringens forslag om endringer i energiloven representerer nødvendige justeringer av energilovens regler for gjennomføring av rasjonering. Behovet for endringene ble avdekket under den anstrengte kraftsituasjonen sist vinter. Før jeg går nærmere inn på enkelte punkter i forslaget, vil jeg presisere at forslagene ikke innebærer endringer i reglene for når det vil være aktuelt å innføre rasjonering. Forslaget klargjør derimot lovhjemmelen for å kunne delegere myndighet til Kraftforsyningens beredskapsorganisasjon, KBO, i forbindelse med gjennomføringen av rasjonering. Jeg har hatt som utgangspunkt for forslaget hvor viktig det er at de konkrete beslutningene om rasjonering skal tas på lokalt nivå, der problemene kjennes best. KBO omfatter alle de enheter som forestår produksjon med tilhørende vassdragsregulering, overføring og distribusjon av elektrisk energi og fjernvarme etter energiloven. Alt i alt omfatter dette 200 selskaper. KBO er hierarkisk organisert, med kraftforsyningens sentrale ledelse, kraftforsyningens regionssjefer, kraftforsyningens distriktssjefer og øvrige enheter, slik som vassdragsregulanter, kraftprodusenter og nettselskaper. Den sentrale ledelsen består av beredskapsmyndigheten, altså NVE, og systemansvarlig, altså Statnett. Kraftforsyningens regionssjefer og distriktssjefer er statens representanter når de i henhold til gjeldende lov og forskrifter utøver sitt ansvar og sin oppgave. De administrative og operative systemene som kan håndtere en eventuell rasjoneringssituasjon i regionale og lokale områder, er bygd opp i KBO. Jeg vil understreke at det er de som står nær utfordringene, som har best lokalkunnskap, faglig innsikt og forutsetninger for å finne de samfunnsmessig riktige løsningene på kortest mulig tid, i tråd med det planverket som allerede foreligger. For å kunne gjennomføre en effektiv krisehåndtering er det derfor nødvendig å kunne delegere rasjoneringsmyndighet til å fatte nødvendige vedtak, knyttet til gjennomføring av KBO. Det er etter mitt syn meget viktig at det i denne forbindelse ikke hersker tvil om på hvilket rettslig grunnlag KBO eventuelt griper inn i kraftforsyningen. Samtidig har det vært nødvendig for departementet å sørge for å effektivisere gjennomføringen av en eventuell rasjonering. I proposisjonen legges det opp til at reglene om klager og omgjøring i forvaltningsloven ikke skal gjelde for enkeltvedtak truffet av rasjoneringsmyndigheten eller KBO i forbindelse med gjennomføringen av rasjonering. Dersom det i en eventuell krisesituasjon skulle bli nødvendig med rasjonering, ville det lamme beslutningsapparatet dersom rasjoneringsmyndighetene først skulle behandle klager på enkeltvedtak knyttet til den operative gjennomføringen. Som ledd i en slik effektivisering av gjennomføring av rasjonering er det også forslag om å innføre overtredelsesgebyr ved brudd på reglene om rasjonering. De endringene av energiloven som Odelstinget i dag vedtar, vil gi det nødvendige verktøy for å kunne få til en effektiv gjennomføring av kraftrasjonering dersom vi skulle komme i en slik situasjon. Vi må selvfølgelig være forberedt på det verste, men vi får håpe på det beste.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 115]]
Etter ønske frå sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 15 minutt, Høgre 15 minutt, Framstegspartiet 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 10 minutt, Kristeleg Folkeparti 10 minutt, Senterpartiet 5 minutt, Venstre 5 minutt og Kystpartiet 5 minutt. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Presidenten ser det som vedteke. Representanten Heidi Sørensen talar på vegner av ordførar for saka, som er medlem av Lagtinget.
På vegne av sakens ordfører, Sigbjørn Molvik, vil jeg legge fram innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i lov om sosiale tjenester mv. og lov om helsetjenesten i kommunene[[rettssikkerhet ved bruk av tvang og makt overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming]] Det fremmes i proposisjonen forslag om at sosialtjenesteloven kapittel 6A i hovedsak videreføres i et nytt og permanent regelverk – sosialtjenesteloven kapittel 4A. Komiteen erkjenner at det i enkelte tilfeller kan være behov for å utøve tvang og makt i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming. Komiteen erkjenner videre at spørsmålet inneholder mange dilemmaer både av etisk art og i forhold til spørsmålet om menneskeverd, menneskerettigheter og den enkeltes rettssikkerhet. Nettopp av slike årsaker er komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, av den oppfatning at det er nødvendig med lov og regelverk som regulerer bruk av tvang og makt i de tilfeller der slik bruk er ansett som nødvendig. Flertallet støtter derfor departementets forslag om at sosialtjenesteloven kapittel 6A i hovedsak videreføres i et nytt og permanent regelverk, sosialtjenesteloven kapittel 4A. Jeg regner med at representantene fra Fremskrittspartiet vil redegjøre for sine standpunkter. Når det gjelder erfaringer med sosialtjenesteloven kapittel 6A, viser komiteen til at Norge siden 1999 har hatt en midlertidig lov som regulerer bruk av tvang og makt. I denne perioden har en rådgivende gruppe, omtalt som Rådet, fulgt med i praktiseringen av loven. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, registrerer med tilfredshet at alle som har uttalt seg om virkningen av gjeldende regelverk, uttaler at dette har virket positivt og har ført til redusert bruk av tvang. Flertallet er også fornøyd med at fylkesmennene gir uttrykk for at regelverket har bidratt til å sette fokus på andre tiltak enn bruk av tvang og makt. Når det gjelder andre tiltak for å redusere bruken av tvang og makt, vil komiteen understreke at en høy kvalitet på det tilbudet den enkelte utviklingshemmede får, vil være av avgjørende betydning for behovet for bruk av tvang og makt. Komiteen vil i den sammenheng peke på at både kompetanseheving og økt ressurstilgang på kommunalt nivå vil være avgjørende for kvaliteten på det tilbudet som kan gis i framtiden. Når det gjelder forholdet til menneskerettighetene, er komiteen opptatt av at lovregler som åpner adgang til å bruke tvang og makt overfor enkelte grupper, krever spesiell årvåkenhet, for å redusere risikoen for at loven i forhold til den enkelte bruker anvendes på en måte som krenker den enkeltes menneskeverd og menneskerettigheter. Komiteen viser til at Norge har påtatt seg klare forpliktelser i en slik sammenheng, bl.a. ved at Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen er inkorporert i norsk lovverk. Når det gjelder forholdet til annet regelverk, mener komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet og Senterpartiet, at det er behov for å få regelverk som regulerer bruken av tvang og makt for andre grupper enn psykisk utviklingshemmede. Flertallet viser i denne sammenheng til at det arbeides med en lov som regulerer bruk av tvang mv. overfor personer med demens. Flertallet mener likevel det er riktig å utrede videre spørsmålet om felles regelverk før en beslutning om et eventuelt felles regelverk tas. Et annet flertall, som også inkluderer Senterpartiet, vil også understreke behovet for å regulere bruken av tvang for å gjennomføre medisinsk undersøkelse og behandling, herunder tannbehandling. Dette flertallet er av den oppfatning at det er behov for en bedre harmonisering av den kommunale helse- og sosiallovgivningen, og at det bør være et langsiktig mål å komme fram til én felles lov som regulerer bruken av tvang og makt overfor ulike grupper som av ulike grunner ikke kan gi sitt samtykke. Når det gjelder lovgivningen i de andre nordiske land, viser komiteen til at det er ulik rettstilstand i de nordiske land når det gjelder lovgivning som regulerer bruk av tvang og makt. Mens Sverige ikke har denne type lovgivning, har Danmark regler som ligner de norske, mens Finland vurderer å innføre slik lovregulering. Når det gjelder selve lovforslaget, støtter komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, forslagene i proposisjonen med hensyn til den gjeldende lovgivning som videreføres i den nye loven. Flertallet viser til at et solid flertall av høringsinstansene også er enige i dette. Flertallet vil likevel understreke at bruk av makt og tvang bare skal brukes i nødssituasjoner, der det er helt nødvendig for å hindre eller begrense vesentlig skade. Flertallet vil også sterkt understreke at alle andre tiltak skal være utprøvd før tvang eller makt blir tatt i bruk. Det må ikke bli slik at adgangen til å bruke tvang fører til redusert innsats for å bedre kvaliteten og omfanget av det omsorgstilbudet som gis til den enkelte psykisk utviklingshemmede. Flertallet viser til at bruk av tvang og makt i atferdsendrende tiltak ikke videreføres som eget grunnlag. Uttalelsene fra høringsinstansene spriker på dette punktet. Men ut fra en samlet vurdering vil flertallet støtte forslaget i proposisjonen om ikke å videreføre atferdsendrende tiltak som eget grunnlag, og viser bl.a. til høringsuttalelsen fra Norsk Forbund for Utviklingshemmede, hvor det heter: «Erfaringer har vist at slik behandling ikke har den effekt man hadde håpet, og i ekstreme tilfeller går langt over lovens uttalte verdigrunnlag og forsvarlighetsnormer for akseptabel behandling.» Flertallet mener derimot at det fortsatt bør være adgang til bruk av tvang i opplærings- og treningstiltak, men kun begrenset til de situasjoner der det er nødvendig for å dekke tjenestemottakerens grunnleggende behov for mat, påkledning, hvile, søvn, hygiene og personlig trygghet. Flertallet viser til at et flertall i Rådet anbefaler at det åpnes for bruk av tvang og makt, basert på samtykke fra tjenestemottaker over 16 år, og at det kan inngås avtaler med den eller de som har foreldreansvar, om bruk av tvang eller makt overfor barn under 16 år. Dette forslaget følges ikke opp i proposisjonen. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, vil ut fra en samlet vurdering si seg enig i departementets vurderinger og støtter forslaget om at det ikke åpnes for bruk av tvang basert på samtykke fra tjenestemottaker eller avtaler med foresatte for barn under 16 år. Flertallet viser til at departementet foreslår å myke opp kravet om at to tjenesteytere skal være til stede ved gjennomføringen av planlagte skadeavvergende tiltak og tiltak for å dekke tjenestemottakerens grunnleggende behov på en slik måte at dette kan fravikes dersom det «er til ugunst for tjenestemottakeren». Flertallet finner dette rimelig og støtter derfor forslaget. Flertallet registrerer videre at det foreslås å sløyfe dagens utdanningskrav til den andre av de to tjenesteyterne. Flertallet støtter dette forslaget, men vil peke på at det gjennom høringene i komiteen er uttrykt bekymringer for den dispensasjonspraksis som i dag utøves når det gjelder utdanningskrav. Flertallet er sterkt opptatt av at det må føres et godt og effektivt tilsyn med bruk av tvang og makt i pleiesektoren. For å sikre dette mener flertallet at det er nødvendig at fylkesmannen i tillegg til systemrettet tilsyn også må ha plikt til å føre stedlig tilsyn. Flertallet fremmer derfor bl.a. følgende forslag: «I lov 13. desember 1991 nr. 81 om sosiale tjenester skal § 2-6 første ledd nytt annet punktum lyde: Ved tiltak etter § 4A-5 tredje ledd bokstavene b og c skal det også føres stedlig tilsyn.» Komiteen viser til at det i forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr. 54 for 2002-2003, Rusreform II, ble foretatt endringer som innebærer enkelte justeringer i proposisjonen. Komiteen er også gjort kjent med at det i proposisjonens lovforslag er en uriktig henvisning i § 2-6 tredje ledd, og at ordene «og drikke» ved en feil er falt ut av forslaget til § 4A-5 tredje ledd bokstav c. Komiteen fremmer på denne bakgrunn forslag i samsvar med dette. Til slutt vil jeg anbefale komiteens flertallsinnstilling.
Sjøl om sakens ordfører for behandlingen av Ot.prp. nr. 55 for 2002-2003 ikke sitter i Odelstinget, vil Arbeiderpartiet likevel benytte anledningen til å gi ros til saksordfører. Hele innstillingen bærer preg av et solid flertall for de holdninger som saksordfører har lagt til grunn i saken. Når Odelstinget i dag behandler en sak som omhandler rettssikkerhet ved bruk av tvang og makt overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming, har en samlet komite erkjent at menneskeverd, menneskerettigheter og den enkeltes rettssikkerhet står sentralt. I dette spørsmålet vil man kunne stå overfor mange vanskelige utfordringer. Fordi dette er så vanskelig, mener vi at det er nødvendig med et lov- og regelverk som regulerer bruk av tvang og makt, og som komiteens flertall uttrykker det: «i de tilfeller der slik bruk er ansett som nødvendig». For Arbeiderpartiet har det vært viktig å lytte til dem som har uttalt seg om virkningen av gjeldende lov- og regelverk. Det vises til at det har ført til mindre bruk av tvang, og ikke minst er det viktig at regelverket har bidratt til å fokusere på andre tiltak. Vi er overbevist om at god kvalitet og generelt flere ressurser til hver enkelt utviklingshemmet, vil redusere behovet for bruk av tvang og makt, slik også representanten Heidi Sørensen var inne på i sitt innlegg. At kommunene får økt ressurstilgang, vil være avgjørende for den kvalitet som skal leveres på dette området. Kvalitet må være en uttalt målsetting for oss. Vi må være opptatt av at lovregler som åpner adgang til å bruke makt og tvang overfor enkelte grupper, krever at vi følger ekstra godt med for at loven anvendes på en slik måte at den ikke krenker den enkeltes menneskeverd. Det er et sterkt flertall som deler departementets syn på at det foreliggende forslag til endring ikke vil medføre endring på dette punktet. Under behandlingen av saken er det blitt synliggjort at flertallet i komiteen ser behovet for å få regelverk for bruk av makt og tvang også for andre grupper enn psykisk utviklingshemmede. Vi ser vel at vi står overfor noen av de samme utfordringene når det f.eks. gjelder demenspasienter. Likevel synes vi at det vil tjene saken å få utredet om vi bør ha et felles regelverk. Dette er en omfattende sak som krever behandling med stor respekt overfor de menneskene dette i framtida vil berøre. Til slutt vil jeg nevne: Vi er fornøyd med at den midlertidige loven som har regulert bruk av tvang og makt, nå gjøres permanent. Men som flertallet er enig om, må vi følge utviklingen nøye her, og derfor ønsker vi en evaluering av lovens virkning etter tre år.
Bruk av tvang og makt overfor enkeltmennesker berører grunnleggende etiske og politiske spørsmål. Det har derfor vært nødvendig å foreta en svært grundig behandling av det foreliggende lovforslaget. Det midlertidige regelverket ble grundig utredet og debattert i Stortinget, med særlig fokus på forholdet til menneskerettighetene. Praksisen med regelverket er nøye overvåket og evaluert. Regjeringens lovforslag får nå bred tilslutning i Stortinget, blant interesseorganisasjoner og i fagmiljøer. Bakgrunnen for den brede oppslutningen om lovforslaget er de positive erfaringene med det midlertidige regelverket. Erfaringene viser redusert bruk av tvang og makt, økt fokus på brukerens integritet og styrket rettssikkerhet for den enkelte. Ot.prp. nr. 55 for 2002-2003 dreier seg om den vanskelige avveiningen mellom respekt for den enkeltes integritet og selvbestemmelse på den ene siden, og samfunnets plikt til å ivareta dem som ikke kan dra omsorg for seg selv, på den andre. Tidligere var disse avveiningene overlatt til omsorgspersonalet alene. Gjennom det foreliggende lovforslaget har vi som politikere tatt ansvaret for å sette klare, restriktive rammer for myndighetsutøvelse overfor en sårbar gruppe. Det er nettopp behovet for å beskytte de psykisk utviklingshemmede som er hovedgrunnen til at Norsk Forbund for Utviklingshemmede har vært en pådriver for en lovregulering på dette området. Når tjenestemottakernes egen interesseorganisasjon bad om et slikt regelverk, var det i erkjennelsen av at makt og tvang tidligere ble brukt i utstrakt grad. Det var et åpenbart behov for å begrense denne hverdagstvangen, ivareta brukernes rettigheter og styrke rettssikkerheten betydelig. Til grunn for forslaget til nytt kapittel 4A i lov om sosiale tjenester ligger erkjennelsen av at bruk av tvang og makt i enkelte unntakstilfeller er helt nødvendig for å beskytte den enkelte tjenestemottaker eller andre fra vesentlig skade. Slik myndighetsutøvelse kan også være helt nødvendig for å sikre dekning av grunnleggende behov for hygiene, mat og hvile. For denne sårbare gruppen kan frihet fra tvang bli ensbetydende med en rett til å gå til grunne. Jeg er glad for at det er enighet om samfunnets plikt til å yte omsorg og beskyttelse overfor psykisk utviklingshemmede. Samtidig gir jeg min tilslutning til Regjeringens restriktive linje for adgang til bruk av tvang. Det permanente regelverket innsnevrer adgangen til maktbruk i forhold til det midlertidige regelverket. Bruk av tvang og makt som ledd i atferdsendrende tiltak skal ikke lenger være tillatt. I denne sammenheng er hensynet til brukerens integritet tillagt avgjørende vekt. En viktig årsak til redusert maktbruk er åpenbart økt fokusering på faglig utvikling av alternative metoder. Det strenge kravet om at andre tiltak skal forsøkes før tvang iverksettes, har bidratt i positiv retning. Erfaringen viser at den fysiske tilretteleggelsen av en bolig kan ha betydning for graden av utfordrende atferd. Vektlegging av samhandling og kommunikasjon på tjenestemottakerens premisser er også viktig. Det samme gjelder kvaliteten på tjenestetilbudet. Samarbeidet mellom den kommunale sosialtjenesten og spesialisthelsetjenesten er sentralt for å sikre tjenester av høy kvalitet. Arbeidet for å begrense bruk av tvang og makt forutsetter gode fagfolk, som må løse dagliglivets utfordringer på dette området. Tjenesteyternes kompetanse og holdninger er avgjørende for at respekten for brukernes integritet ivaretas i praksis. Jeg vil berømme det arbeidet disse yrkesutøverne har gjort gjennom praktiseringen av kapittel 6A, som har vist så positive resultater for brukerne. Da Fremskrittspartiet stemte mot det midlertidige regelverket på dette området, bemerket de: «Dette medlem mener imidlertid at den høyverdige målsetningen departementet har satt seg, ikke kan oppnås ved det forslag til tvangsregulering som ligger i Ot.prp. nr. 58[[1994-95]] Fremskrittspartiet tok heldigvis feil. Erfaringen viser at bruk av tvang er redusert og kommet inn i kontrollerte former, rettssikkerheten er styrket, og det er økt fokus på bruk av alternative metoder som fremmer respekten for brukerne. Når Fremskrittspartiet foreslår å oppheve loven, er ikke alternativet en situasjon uten tvang og makt overfor denne brukergruppen. Alternativet er en situasjon uten rettssikkerhet, ved at maktbruk foregår i lukkede rom og overlates til tjenesteutøveren alene uten innsyn og kontroll. Dette er heldigvis ikke en situasjon stortingsflertallet ønsker seg tilbake til. Vi skal imidlertid ikke slå oss til ro, men fortsette å ha et kritisk blikk på loven og dens praktisering.
At en skal kunne redusere bruk av tvang og makt overfor psykisk utviklingshemmede ved å gjøre denne maktbruken lovlig, er for meg like uforståelig i dag som det var den gangen den midlertidige loven ble vedtatt. Det er heller ikke i denne innstillingen eller i proposisjonen dokumentert at det er mindre maktutøvelse overfor psykisk utviklingshemmede i dag enn tidligere. Jeg setter personlig et stort spørsmålstegn ved den evalueringen som foreligger fra et departementalt oppnevnt råd, som har evaluert bruken av tvang i henhold til lovverket. Dette rådet var sammensatt kun av personer som gikk inn for tvangsloven. Jeg registrerer imidlertid med tilfredshet at den foreliggende reviderte lov har lagt ned forbud mot atferdsterapibehandling. Det var også den type behandling som var mest grotesk før vi i det hele tatt fikk noen lovregulering. Selv i den tid hvor loven nå har vært i virksomhet, har vi sett grove overgrep fra den såkalte atferdsekspertisen, som med rette mer kan kalles overgrep enn behandling av spesielle pasienter innen denne omsorgen. All tidligere erfaring, også mens loven har vært i virksomhet, viser at der man har et tilstrekkelig antall personale med gode kvalifikasjoner, reduseres behovet for tvang av ulikt slag ganske radikalt. Det er altså langt viktigere etter min mening å satse på faglig god bemanning enn å tillate bruk av tvang og makt i denne omsorgen. Praktiseringen av loven har så langt medført et kostbart byråkrati og har ikke løst de mest dagligdagse problemene, nemlig situasjoner som oppstår der og da, i øyeblikket. Det er slike situasjoner som er mest alminnelig, og det er der man må ha fagpersonell til å rydde opp på en skikkelig, god måte. Jeg synes i denne sammenheng at det er oppsiktsvekkende at det i proposisjonen legges opp til å redusere kravet til kompetanse og personell i forbindelse med gjennomføringen av tvangstiltak. Mer oppsiktsvekkende er det at flertallet i komiteen støtter dette, som etter min mening utelukkende må være begrunnet i økonomi – noe som selvfølgelig ikke sies i proposisjonen. På vegne av Fremskrittspartiet må jeg gi uttrykk for stor skuffelse over at flertallet i komiteen i den foreliggende innstilling gir uttrykk for at man nærmest hilser med glede en lignende tvangslov overfor senildemente, som er annonsert fra departementets side. Å vedta en tvangslov overfor senildemente, kanskje de svakeste av de svake av våre pasientgrupper, gir meg assosiasjoner til samfunnssystemer jeg trodde vi for lengst hadde lagt vekk. Dette landet har og vil fortsatt ha en økonomisk situasjon som gjør det mulig med menneskelig omsorg istedenfor teknisk/elektronisk omsorg og tvangsbruk. Fremskrittspartiet vil også denne gangen stemme imot lovforslaget.
Kristeleg Folkeparti erkjenner saman med eit klart fleirtal i komiteen at det i enkelte tilfelle kan vere behov for å utøve tvang og makt i den kommunale pleie- og omsorgstenesta overfor personar med psykisk utviklingshemming. Det er ut frå denne erkjenninga at Kristeleg Folkeparti meiner at det trengst eit lovverk som regulerer bruk av tvang og makt i dei tilfella der slik bruk blir sett på som nødvendig. Kristeleg Folkeparti støttar derfor departementet sitt forslag om at sosialtenestelova kapittel 6A i hovudsak blir vidareført i eit nytt permanent regelverk. Rådet som gav sin sluttrapport 11. juni 2002, konkluderte med at den mellombelse lova har bidrege til å betre kontroll med bruk av tvang og makt under tenesteutøving, høgare erkjenning av tenestemottakaren sin integritet og sjølvbestemming og redusert bruk av tvang i tenesteutøvinga. Denne utviklinga ser Kristeleg Folkeparti på som positiv. Kristeleg Folkeparti er tilfreds med at rådet og andre som har uttala seg om verknaden av gjeldande regelverk, har uttala at det verkar positivt, og at bruken av tvang er redusert. For Kristeleg Folkeparti er det eit mål å redusere bruken av tvang og makt. Ei lov som regulerer bruk av tvang og makt overfor enkelte personar med psykisk utviklingshemming inneheld mange dilemma, og det erkjenner Kristeleg Folkeparti. Eg vil i første rekkje peike på dilemma av etisk art og dilemma i forhold til spørsmålet knytt til menneskeverd og menneskerettar og den enkelte sin rettstryggleik. Kristeleg Folkeparti har likevel klart falle ned på at det er nødvendig å få ei slik lov permanent. Kristeleg Folkeparti understrekar at føremålet med ei slik lov er å avgrense og kontrollere eventuell nødvendig bruk av tvang og makt, og at andre tiltak av frivillig og positiv art skal vere prøvde ut først. For Kristeleg Folkeparti er det avgjerande at bruk av tvang og makt aldri må skje på grunn av eit mangelfullt eller utilfredsstillande omsorgstilbod. Kristeleg Folkeparti meiner at kompetanseheving på kommunalt nivå er det mest sentrale verkemidlet i arbeidet med å betre tenestetilbodet til den aktuelle brukargruppa. Kristeleg Folkeparti understrekar at høg kvalitet på tilbodet er avgjerande for å redusere behovet for bruk av tvang og makt. Ei anna erfaring som er gjord i perioden med den mellombelse lova, er dei mange dispensasjonane frå dei utdanningskrava som lova stiller. Kristeleg Folkeparti er bekymra for at ein slik dispensasjonspraksis kan bidra til å svekkje rettstryggleiken for tenestemottakarane. Kristeleg Folkeparti meiner derfor at det er viktig at ein følgjer nøye med i utviklinga av dispensasjonspraksisen. Komiteens fleirtal, der også Kristeleg Folkeparti inngår, meiner at det er behov for å få eit regelverk som regulerer bruken av tvang og makt for andre grupper enn psykisk utviklingshemma. Fleirtalet viser i komiteinnstillinga til at det vert arbeidd med ei lov som regulerer bruken av tvang mv. overfor personar med demens. Kristeleg Folkeparti meiner at problemstillingane knytte til bruk av tvang overfor desse to gruppene langt på veg er dei same. Vi meiner likevel at det er riktig å greie ut denne problemstillinga vidare og sjå på spørsmål om felles regelverk før avgjerda om eit eventuelt felles regelverk vert teken.
Senterpartiet var svært skeptisk til det første lovutkastet som kom når det gjaldt bruk av makt og tvang overfor personer med psykisk utviklingshemming. Dette lovutkastet ble da også sendt tilbake til regjeringen av sosialkomiteen den gang. Jeg vil understreke at hensikten med et slikt lovverk som det vi behandler nå, må være å begrense og kontrollere eventuell bruk av makt og tvang, og at alle andre tiltak av frivillig og positiv art skal være prøvd først. Videre må bruk av makt og tvang aldri skje på grunn av et mangelfullt og utilfredsstillende omsorgstilbud. Det er veldig viktig at kvaliteten på omsorgen – pleie, stell og omgivelser – er av en slik karakter at en ikke provoserer fram vanskelig oppførsel. Jeg er i dag imidlertid tilfreds med at det som ble utformet i sosialloven kapittel 6A, har disse grunnholdningene i seg, at en nå ser at en har bedre kontroll med bruk av makt og tvang, og at antall tilfeller av bruk av makt og tvang ser ut til å gå ned etter de registreringer som er gjort. Skal vi opprettholde og utvikle et samfunn der enkeltmenneskets ukrenkelighet og samfunnets omsorgsetikk blir ivaretatt og praktisert på en forsvarlig måte, må loven og retningslinjene ha et slikt klart og restriktivt utgangspunkt. Samfunnets ansvar i forhold til menneskeverd og rettigheter overfor enkeltmennesker er svært viktig hvis vi ønsker å ha et samfunn der vi skal ta vare på respekten for den enkelte. Det er også viktig at Norge har et skikkelig forhold til internasjonale menneskerettigheter og konvensjoner som vi har forpliktet oss til gjennom å underskrive disse. Vi merker oss at departementet arbeider med et lovgrunnlag for bruk av tvang overfor personer med demens. Vi vil understreke at det er stor ulikhet mellom disse to brukergruppene, og at utviklet atferd og livsførsel i størst mulig grad må respekteres og aksepteres uansett hvilken brukergruppe det gjelder. Det går jo også bl.a. på det som andre har vært inne på her, at vi nå har fått vekk at det skal være lov å bruke makt og tvang i forhold til atferdsterapi. Vi er svært skeptiske til å bruke tvang og makt overfor tilvent atferd og livsførsel som forsøk på å rehabilitere og endre enkeltpersoners måte å opptre på. Vi ser imidlertid at det i spesielle situasjoner, f.eks. ved medisinske undersøkelser og medisinsk behandling, kan være behov for et regelverk i de tilfeller hvor en må bruke en form for makt eller tvang overfor ulike personer og grupper som av forskjellige årsaker ikke kan gi sitt samtykke. Det er viktig at en har et godt tilbud til alle som trenger pleie og omsorg, og at tilbudet skal være slik at man ikke skal bruke tvang og makt for at folk skal kunne få sine daglige behov dekket. Det er videre viktig at det i dette tilbudet er kompetanse hos tjenesteyterne, slik at en vet at kvaliteten er best mulig. Det er derfor grunn til å understreke at disse forholdene som denne loven tar opp i seg, kommer inn i opplæringssammenheng og i videreutdanning av personell, slik at folk er klar over hvordan man skal opptre og hvordan et best mulig tjenestetilbud skal være. Vi er veldig glad for at Regjeringen har foreslått ikke å videreføre at atferdsendrede tiltak skal kunne være grunnlag for bruk av makt og tvang. Jeg vil også påpeke to–tre andre ting som vi har sett på i forbindelse med loven, bl.a. gjelder det forholdet til at tjenestemottaker selv skal kunne gi samtykke til avtale om bruk av makt og tvang. Vi mener at det er riktig at man ikke inngår en slik samtykkeavtale, og at heller ikke foresatte skal kunne gjøre det. Vi er også klar over at det er så mye alvor forbundet med denne loven at den bør følges nøye, og at man får en grundig erfarings- og forskningsbasert evaluering. Vi ønsker at man skal ta opp igjen en debatt om denne loven om tre år.
I enkelte unntakstilfeller er det nødvendig å bruke tvang og makt i omsorgen overfor personer med psykisk utviklingshemming. Det er ikke ønskelig med omfattende bruk av tvang og makt, men i enkelte tilfeller kan det dessverre være nødvendig. Dette er også bakgrunnen for at vi fra 1. januar 1999 har hatt regler om rettigheter for og begrensning og kontroll med bruk av tvang og makt overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming. Formålet med disse reglene har ikke vært å åpne opp for bruk av tvang, men tvert imot å forebygge og begrense bruk av tvang og makt så langt som mulig. I tillegg har formålet vært å få kontroll på den tvangen som er nødvendig. Gjeldende regler i sosialtjenesteloven kapittel 6A har en lang forhistorie. Lovforslaget ble vedtatt i juli 1996, etter flere endringer og tilføyelser under stortingsbehandlingen. Det ble bl.a. bestemt at en rådgivende gruppe skulle følge med i praktiseringen av reglene og vurdere praksis i forhold til rettssikkerhetsspørsmål og den faglige utviklingen. I tillegg ble det bestemt at reglene skulle ha en tidsavgrenset varighet på tre år fra ikrafttredelsen. Stortinget bad også Regjeringen legge frem en stortingsmelding om retningslinjer for praktiseringen av reglene og hovedinnhold i forskriftene før reglene skulle tre i kraft. Stortingsmelding om dette ble fremmet i 1998, og reglene trådte i kraft 1. januar 1999. I april 2001 ble det foreslått at virketiden for sosialtjenesteloven kapittel 6A skulle forlenges med to år, frem til 31. desember 2003, og at rådets funksjonstid skulle forlenges med et halvt år, frem til 1. juli 2002. Disse forslagene ble etter tilråding fra rådet fremmet i Ot.prp. nr. 62 for 2000-2001, og ble vedtatt av Stortinget i juni 2001. Lovforslaget som vi behandler i dag, er i all hovedsak en videreføring av dagens midlertidige regler. De fleste foreslåtte endringene er strukturelle endringer og forenklinger. Hovedvilkårene for bruk av tvang og makt foreslås videreført, slik at tiltakene bare kan brukes for å hindre eller begrense vesentlig skade. Det er også presisert at andre løsninger enn bruk av tvang eller makt alltid skal være prøvd først. Tvang og makt skal altså ikke være første utvei, men siste. Atferdsendrende tiltak er også foreslått sløyfet som egen kategori. Dette er også i samsvar med forslag fra rådet. Fylkesmennene har i sine årsrapporter vist til at regelverket har bidratt til å sette fokus på andre tiltak enn bruk av tvang eller makt. Rådet har konkludert med at reglene har bidratt til bedre kontroll med bruk av tvang og makt under tjenesteutøvelsen, høyere erkjennelse av tjenestemottakerens rett til respekt for sin integritet og selvbestemmelsesrett og redusert bruk av tvang i tjenesteutøvelsen. Rådet har på denne bakgrunn tilrådd at et nytt regelverk bør etterfølge sosialtjenesteloven kapittel 6A. Jeg er glad for at de som har uttalt seg om virkningene av gjeldende regelverk, uttaler at det har virket i tråd med intensjonene og ført til redusert bruk av tvang. Jeg er også fornøyd med at fylkesmennene har vist til at reglene har bidratt til at fokus settes på andre tiltak enn bruk av tvang og makt. Det er nettopp det som også har vært poenget, at vi klarer å redusere bruken av tvang og makt, at vi styrker rettssikkerheten til den enkelte, og at vi har et regelverk som øker kunnskapen om og bevisstheten rundt andre tiltak enn de som går på tvang og makt. Vårt fokus må gå utover dette. En annen erfaring med loven er at det er gitt mange dispensasjoner fra de utdanningskrav som loven stiller. Dette forutsetter at vi følger nøye med i utviklingen av dispensasjonspraksisen fremover. Det er fortsatt behov for å bedre kompetansen hos de ansatte og dermed også kvaliteten på tilbudet til de psykisk utviklingshemmede i kommunene. Det vil fortsatt være viktig med et nært og godt samarbeid mellom kommunene og habiliteringstjenesten. Jeg merker meg at det i all hovedsak er stor tverrpolitisk enighet i Stortinget om de forslagene Regjeringen har fremmet. Det er jeg glad for. Jeg vil slutte med å si at jeg ser det som positivt at de midlertidige reglene som har virket i fem år, nå avløses av et regelverk som ikke gis tidsbegrenset varighet. Det betyr imidlertid ikke at vi ikke skal følge godt med fremover. Det skal vi gjøre. I proposisjonen er det lagt vekt på at det må sikres en grundig evaluering av de nye reglene og praktiseringen av dem. Jeg har merket meg at flertallet i sosialkomiteen har bedt om en grundig erfarings- og forskningsbasert evaluering etter at reglene har virket i tre år. En slik evaluering vil bli satt i gang.
Det blir replikkordskifte.
Flertallet har i sine merknader uttrykt bekymring for den dispensasjonspraksis som i dag utøves når det gjelder utdanningskrav til tjenesteutøver. Når det nå bare skal stilles utdanningskrav til den ene av tjenesteutøverne, hva har statsråden tenkt å gjøre for å stramme inn den relativt liberale dispensasjonspraksisen som har vært på området?
Det er viktig både for rettssikkerheten og hensynet til de psykisk utviklingshemmede at tjenesteutøverne har kompetanse av en slik karakter at vi kan være trygge på at de faktisk får den beste tjenesten. Oppfølgingen når det gjelder tilsyn av fylkesmennene – det at en skal ha både et systemisk og et stedlig tilsyn – vil være viktig. Det er også viktig å ha oppmerksomhet rettet mot kompetansen til de øvrige tjenesteutøverne. I tillegg setter vi i gang en evaluering nå, som vi skal se på etter tre år.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 116]]
Etter ønske frå næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gjeve anledning til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa, innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Den saka me behandlar i dag, er eit resultat av at Stortinget i vår vedtok å innlemma patentdirektivet i EØS-avtalen. Forslaget frå Regjeringa til endringar i patentlova og planteforedlarlova er ei oppfølging av det vedtaket. Det burde i dag ikkje vera nokon grunn til å ta opp att diskusjonen om om vedtaket i vår var rett eller ikkje. Men eg vil likevel på eit generelt grunnlag hevda at det er betre å lovregulera eit område enn berre å overlata til dei sterkaste aktørane å definera kva som skal vera gjeldande praksis på området. Særleg gjeld dette område som har store kommersielle verdiar, og der multinasjonale selskap kan tura fram, t.d. overfor land i den tredje verda. Det er sjølvsagt slik at når eit land skal implementera eit EU-direktiv, finst det eit visst rom for tolkingar av på kva måte dette skal skje. Slik er det òg med patentdirektivet. Eg er veldig glad for at Regjeringa har valt å leggja seg på ei restriktiv tolking når det gjeld gjennomføringa av EUs patentdirektiv i norsk rett. Heile komiteen støttar ei slik restriktiv linje. I behandlinga av denne saka har det vore ein del skriftleg kommunikasjon mellom komiteen og Justisdepartementet. Denne kommunikasjonen viser etter mitt syn at Regjeringas forslag varetek og mogleggjer det ønsket Regjeringa og Stortinget har om ei restriktiv handheving av direktivet i norsk rett. Her vil det sjølvsagt vera ei konkret vurdering i kvar enkelt sak av kva som er restriktivt. Den vurderinga er det Patentstyret som må føreta, på same måten som det føretar slike vurderingar i dag. Men eg kjenner meg sikker på at styret her vil følgja opp ønsket frå Regjeringa og Stortinget. Dette direktivet har vore omdiskutert både i Noreg og i ein del EU-land. Eitt av dei ankepunkta som har vore reist mot direktivet, er at det i liten grad varetek u-landas rettar til å verna om eigne genressursar. Til det er det å seia at desse landa sjølve kan regulera slike spørsmål i eiga lovgjeving. Frå Arbeidarpartiet si side vil me likevel be Regjeringa om at ein i dei internasjonale forhandlingane eller på andre område der ein deltek internasjonalt, bidreg til å støtta det behovet som u-landa har for å verna om eigne interesser. Ei av dei mest spesielle sidene ved denne saka er at ein del av Regjeringa, med statsministeren i spissen, har valt å ta dissens mot Regjeringas eigen politikk. Dette har kanskje ei viktig indremedisinsk betydning, men har inga reell betydning her i dag. Realiteten er at mindretalet i Regjeringa har gambla på og rekna med at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet skulle sørgja for at Regjeringa sin politikk gjekk gjennom her i salen. Eg må innrømma at eg synest det er ei lite ærerik åtferd, og eg kjenner at eit sitat frå Peer Gynt er nokså beskrivande for det som mindretalet i Regjeringa, representantane frå Kristeleg Folkeparti og Venstre, har gjort, nemleg: «Jeg faar vel følge Dem paa Færden, –/men protesterer for Alverden.» Med det anbefaler eg innstillinga frå komiteen.
La meg først innledningsvis bare slå fast at fra Høyres side følger vi store deler av det resonnementet og det arbeidet som saksordføreren har nedlagt i denne saken. Den store debatten om implementeringen av EUs patentdirektiv gjorde vi oss ferdige med i vår, og det som denne saken først og fremst handler om, er forslag til endringer i patentloven og i planteforedlerloven for å gjennomføre patentdirektivet i norsk rett. Dette dreier seg først og fremst om å få på plass forslag om avbøtende tiltak, for å ta høyde for eventuelle uforutsette bivirkninger som følge av direktivet. Det er også som følge av implementeringen av direktivet at departementet foreslår å gjennomføre patentdirektivets bestemmelser i patentloven framfor gjennom en egen særlov om patentering av bioteknologiske oppfinnelser. Patentdirektivet innebærer ikke som sådan en harmonisering av norsk lovgivning når det gjelder de alminnelige vilkår for å få patent, men jeg føler at det i veldig stor grad er enighet i denne saken. Man konkluderer forskjellig, men jeg tror en hel komité står bak ønsket om å ivareta en restriktiv tolkning av EUs patentdirektiv, og man understreker på nytt at man legger seg på en streng praktisering på linje med den strengeste praksis vi finner i EUs medlemsland. Dette viser også at Regjeringen følger opp vedtaket om implementering av patentdirektivet som forutsatt, og det er, tror jeg, hele Stortinget tilfreds med. Jeg tror også det er viktig å understreke at det i denne saken selvfølgelig er noen som prøver å mane frem de potensielle ulemper som ligger rundt implementeringen av direktivet. Jeg tror det er all grunn til å konsentrere seg om de mange fordeler patentdirektivet kommer til å innebære for norsk bioteknologinæring. Jeg er ganske sikker på at et unisont miljø i Norge hilser implementeringen og gjennomføringen hjertelig velkommen, også når det gjelder det vedtaket som Stortinget kommer til å fatte i dag. Til slutt: Det er vel knapt ukjent for noen at dette var den eneste saken i Sem-erklæringen der det var dissens. At regjeringspartiene i denne saken, som den eneste saken hittil og sannsynligvis i fireårsperioden, skiller lag, er i det hele tatt heller ikke egnet til å vekke oppsikt. Når saksordfører bruker begrep som at en del av Regjeringen har «gambla» med at man fra Regjeringens side får majoritet i salen i dag med støtte fra Arbeiderpartiet, er ikke dette, sett fra vår side, i nærheten av en rettferdiggjøring av ordet «gambling». Det skulle sannelig bare mangle at ikke Arbeiderpartiet fortsatt skulle mene det samme som de gjorde i vår i denne saken. Men jeg føler at også denne saken får en lykkelig slutt.
Fremskrittspartiet støttet forslaget om å innlemme patentdirektivet i norsk rett først og fremst fordi det støtter opp om en utvikling som gir oss bedre muligheter til å kurere sykdommer og forske frem bedre velferd og livskvalitet. Vi ser helt klart at det kan reises prinsipielle argumenter mot dette direktivet. Derfor er det sentralt at myndighetene har en viktig rolle fremover ved å påse at de etiske og prinsipielle forhold knyttet til sentrale problemstillinger blir tilstrekkelig ivaretatt. Å sørge for dette vil være et løpende tilsynsarbeid som myndighetene må følge opp i de kommende år. Det er god grunn til å tro at også myndighetene i EU vil bidra til å sikre strenge rammer rundt utøvelsen av dette direktivet. Bioteknologi blir regnet for å være et av de næringsområdene i fremtiden som vil ha det største potensialet for verdiskaping. Derfor er det viktig at Norge følger med i denne utviklingen, og at norske bedrifter sikres tilnærmet like konkurransevilkår med dem som er våre viktigste handelspartnere, og at dette gjenspeiler seg i lovgivningen ved implementeringen av direktivet i norsk rett. Utviklingen i legemiddelbransjen går raskt, og de land som har et antall større og hurtigvoksende bedrifter innenfor bransjen, er ofte land med betydelig økonomisk vekst, og som dermed sikrer solide bedrifter og arbeidsplasser. Norge har muligheter for å spille en rolle innenfor denne bransjen hvis forholdene legges til rette for det. En samlet komite er enig i at det må legges en restriktiv tolkning til grunn når patentdirektivet skal innlemmes i norsk rett innenfor det handlingsrom som foreligger. Det har vært fokusert på mulighetene for dette knyttet til kravene om oppfinnelseshøyde og -bredde når det gjelder naturlig forekommende materiale. Angående oppfinnelseshøyde er det riktig med strenge krav for å få patent, og at man må over en viss terskel for å få det innvilget. Enkelte av de patenter som har blitt mest kritisert internasjonalt, har blitt opphevet fordi de ikke har oppfylt kravet til oppfinnelseshøyde. Kravet har blitt strengere praktisert i Europa enn i USA, som nå nylig har strammet inn sine retningslinjer. Det er viktig at Regjeringen tar hensyn til problemstillinger knyttet til oppfinnelseshøyde ved gjennomføringen av patentdirektivet i norsk rett. Det samme gjelder oppfinnelsens bredde eller omfang, hvor det må legges opp til en hensiktsmessig balanse mellom eneretten til kommersiell utnyttelse og hensynet til andre interesser eller aktører, f.eks. innenfor forskning og utvikling. Etter en høring i komiteen med representanter fra Fridtjof Nansens Institutt har Justisdepartementet vurdert synspunkter og uttalelser fra instituttet. Fremskrittspartiet sier seg enig i de kommentarer og vurderinger departementet gjør når det gjelder de problemstillinger som reises, og som knytter seg til lovforslaget.
Fordi patentdirektivet ikkje harmoniserer gjeldande patentrett, er ikkje behandlinga i dag ein omkamp om patentdirektivet i seg sjølv. Dei alminnelege vilkåra for å få patent – krav til nyheit, oppfinningshøgd og industriell nytte – skal framleis regulerast av nasjonal rett. Vi har derfor eit visst handlingsrom i implementeringa av direktivet i norsk rett. Men direktivet er og har vore kontroversielt fordi motstridande omsyn, som næringsutvikling, forsking og globale ressurs- og fordelingsspørsmål har stått mot kvarandre. Vi har derfor lagt ned ein del arbeid i implementeringa i norsk rett, og vi har hatt ein del kommentarar og endringsforslag til det framlagde lovutkastet. Dei enkelte tinga går fram av merknadene våre. Vi kommenterer korleis vi meiner at den etiske nemnda skal fungere. Vi seier litt om fristar for å komme med innvendingar til eit patent. Vi kommenterer også høvet til å påleggje gebyr for innvendingar som er leverte innan fristen. Eg skal ikkje kommentere dette nærare i innlegget mitt, det går fram av merknadene våre i komiteen. Eg skal heller bruke tida mi til å snakke om dei vanskelege spørsmåla. Eg finn grunn til å presisere at komiteen seier at vi ønskjer at Noreg skal ha ein restriktiv praksis i forhold til patentering av biologisk materiale. Det er ikkje slik at næringslivet nødvendigvis er tent med ei liberal praktisering av patentkrava. Også frå eit næringsperspektiv er det eit poeng at patentsystemet balanserer ulike omsyn. For breie patent er ikkje ein god ting, heller ikkje for næringslivet. Dette gir spesielle utfordringar i forhold til patentering av planter og dyr. Målsetjinga med patentsystemet er at oppfinnaren skal få ein eksklusiv rett til den oppfinninga han har gjort – verken meir eller mindre. Det er både i samfunnets og i den enkelte næringsdrivandes interesse at patentkravet dekkjer det nye i oppfinninga så godt og så presist som mogleg. Det er dette vi har jobba litt med. Vi foreslår at ein ved utforminga av patentkrav knytt til naturleg førekommande materiale, skal leggje til grunn ein streng praksis ut frå intensjonen om at patenta ikkje skal vere breiare enn det som kan tilskrivast oppfinninga. Utforminga av patentkravet bestemmer kva som blir omfatta av den kommersielle eineretten som oppfinnaren får. Derfor er det så viktig at dette blir regulert i kravet og ikkje berre i den generelle søknaden. Vi har derfor foreslått ei konkret endring av lovteksten på dette punktet. Vi foreslår at ein skal ta inn i patentkravet kva som er det nye i den patenterte oppfinninga, og vidare kva i oppfinninga som har tilstrekkeleg oppfinningshøgd til å bli verna av eit patent. Vi har òg konsentrert oss om at Noreg gjennom Konvensjonen om biologisk mangfald har forplikta seg til å ta omsyn også til fordelingsspørsmål og miljøeffektar av immaterielle eigedomsrettar. Dette er eit vanskeleg spørsmål internasjonalt. Etter Biodiversitetskonvensjonen har det landet som leverer genressursane, krav på del av utbyttet ved utnyttinga av materialet. Patentdirektivet stiller ingen krav om å gi slike opplysningar om leverandør eller opphavsland for det genetiske materialet, men presiserer tvert imot at det ikkje skal ha noko å seie for handsaminga av søknaden eller for om patentet er gyldig, om det er gitt rette opplysningar om opphavsstad for det biologiske materialet. Dette kan derfor ikkje gjerast til vilkår for å få patent i nasjonal rett, men, som Regjeringa har funne ut, det kan gjerast straffbart å ikkje gi opplysningar. Regjeringa har derfor foreslått at patentsøkjar skal kunne straffast i samsvar med straffeloven § 166 ved manglande opplysningar om kvar det genetiske materialet er henta frå. Korrespondansen mellom departementet og komiteen er grunnlaget for at vi har foreslått at dette i staden skal regulerast som ein eigen paragraf i patentloven. Og vi er sikre på at det kanskje vil vere ei meir treffsikker føresegn. Vi har også foreslått at opplysningsplikta skal omfatte at oppfinnaren skal leggje fram ein avtale om overføring av ein del av sitt overskot til den som har levert eller er opphavsland for materialet, eller kan dokumentere korfor det ikkje ligg føre ein slik avtale, om det ikkje gjer det. Dette vil etter vår meining vere eit godt verkemiddel for å nå målsetjinga i Konvensjonen om biologisk mangfald. Ved å krevje dokumentasjon av ein slik avtale gjer vi oss sjølve betre i stand til å nå dei måla som vi har forplikta oss internasjonalt til å følgje. Lat meg til slutt seie at eg trur ikkje SV og Senterpartiets endringsforslag er ein føresetnad for ei streng praktisering. Eg set pris på det som er sagt tidlegare om at Stortinget ønskjer ein streng praksis i forhold til patentdirektivet. Eg tek opp dei forslaga eg har vist til.
Representanten Åsa Elvik har tatt opp de forslag hun har referert til.
I vår behandla me patentdirektivet – ei sak som Kristeleg Folkeparti i mange år har hatt prinsipielle og grunnleggjande etiske innvendingar mot, og som òg Venstre og Kristeleg Folkeparti hadde eit eige atterhald mot i samband med Sem-erklæringa. Me gav no i vår sterke ytringar for desse innvendingane i våre innspel her i Stortinget, samtidig som Kristeleg Folkeparti og Venstres medlemer i Regjeringa tok dissens i denne saka. Dissensen var grunngjeven ut frå etiske innvendingar, omsynet til det biologiske mangfaldet og omsynet til utviklingslandas moglegheiter for utnytting av eigne genressursar. Det som er viktig for Kristeleg Folkeparti når det likevel er eit fleirtal både i regjering og storting for patentdirektivet, er at ein legg til grunn ei mest mogleg restriktiv praktisering av dette direktivet i tråd med tidlegare praksis. Derfor har me inngått i fleirtalet for den odelstingsproposisjonen som me behandlar her i dag – om gjennomføring av EUs patentdirektiv i norsk rett. I denne saka er det heilt klart at me ynskjer å påverka for å avgrensa praksis. Høyringsinstansane er einige om at det er viktig å unngå ei liberal praktisering av patenteringsvilkåra, sjølv om det er noko meir uklart kor restriktivt dei meiner at patenteringspraksisen bør vera. Me meiner den bør vera så restriktiv som mogleg innanfor dei rammene som er gjevne. Me må utnytta det handlingsrommet me trass i alt har, og finn det derfor fornuftig at departementet foreslår at Patentstyret blir lagt på line med myndigheitene i dei mest restriktive EU-landa. Kristeleg Folkeparti finn det både logisk og føremålstenleg at den internasjonale utviklinga går i retning av eit meir kritisk syn på kva for nyvinningar på bioteknologiområdet som ein bør gje patentvern og på omfanget av vernet. Det er føremålstenleg at òg Konkurransetilsynet bør få moglegheit til å gje tvangslisens i tillegg til domstolane, slik at saker om tvangslisens då kan bli avgjorde raskare og billegare enn ved domstolsbehandling. Me er einige om at det vil bli lettare å kontrollera om genressursane er innhenta i samsvar med nasjonale reglar om samtykke dersom patentsøkjar opplyser om leverandørland. Kristeleg Folkeparti er einig i at ein bør synleggjera og støtta opp om prinsippet om at ein sjølv skal rå over eigen lekam. At Patentstyret skal kunna rådføra seg med ei etisk nemnd i forhold til vurderinga av om ei oppfinning strir mot føresegner om offentleg orden eller moral, synest me er svært føremålstenleg. Det er ikkje tvil om at dette vil gje eit betre avgjerdsgrunnlag og styrkja saksopplysningane i sakene dette styret har til behandling. Høyringsinstansane viste at det er delte oppfatningar om om klagefristen bør utvidast. Me er einige med departementet i at ein utvida klagerett vil gjera det enklare og billegare å angripa patent som strir mot føresegnene om offentleg orden eller moral, og at dette blir ståande i patentregisteret. Me i Kristeleg Folkeparti sluttar oss til forslaget om at gardbrukarar ikkje skal betala eige vederlag for bruk av patentverna formeringsmateriale frå dyr i samsvar med landbruksunntaket. Me støttar òg opp under ei harmonisering av regelverket, jf. patentsamarbeidskonvensjonen som patentlova byggjer på, slik at den generelle fristen for å be om at ein internasjonal patentsøknad skal gjelde i Noreg, blir utvida frå 20 månader til 31 månader, tilsvarande dei andre nordiske landa. Til slutt: For Kristeleg Folkeparti er den internasjonale utviklinga, med til dels strenge fortolkingar og restriksjonar i praktiseringa av patentdirektivet, svært positiv, og me føler òg at våre standpunkt og argument så absolutt har verdi og betyding. Dernest er det av verdi for oss at me er med på å påverka den praktiseringa som dette får i norsk lov, påverka i internasjonale fora og elles setja etiske, miljømessige og u-landsmessige omsyn på den politiske dagsordenen.
Senterpartiet var mot Stortingets beslutning om å akseptere patentdirektivet da det ble behandlet i vår. Senterpartiets holdning er basert på det etisk betenkelige i at direktivet gjennom patentering gir enerett på levende materiale. Vi kunne selvsagt ha gjentatt debatten fra i vår, men det er nå engang slik at flertallet har vedtatt patentdirektivet, og loven er for så vidt en konsekvens av det. Det innebærer altså at man i dag lovregulerer patentdirektivet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet skyver ansvaret over på Regjeringen i en så viktig sak som dette, og bare forutsetter at Regjeringen står for en restriktiv praktisering. Det er bra at det er et samlet storting som legger det til grunn, og jeg tror faktisk også justisminister Dørum vil komme til å legge til rette for en slik restriktiv praktisering. Men jeg ser også at såkalt sikre kilder i Venstre ønsker Odd Einar Dørum over i et annet departement. Uansett kommer vel ikke Dørum til å være justisminister for evig tid. Det å overlate til Regjeringen å stå for praktiseringen av en så viktig lov som dette, mener jeg Stortinget faktisk ikke burde ha gjort. Vi hadde muligheten til å stramme inn, slik som Senterpartiet og SV har foreslått i fellesskap på en del viktige områder. Med den prinsipielle holdning som Senterpartiet har til patentdirektivet, var det slett ingen opplagt sak at vi ville gå inn i konkrete lovendringer, slik vi har gjort sammen med SV. Det er gjort i et ærlig forsøk på å utnytte det handlingsrom som tross alt finnes. Disse forslagene ser dessverre ut til kun å få Senterpartiets og SVs stemmer, og jeg vil derfor be om at voteringen blir lagt opp slik at de forslagene blir tatt opp til votering først. Når de faller, vil Senterpartiet stemme mot hele loven.
Saken om EUs patentdirektiv har vært vanskelig for Regjeringen. Som det framgår av stortingsproposisjonen som ble fremmet i januar, gikk Regjeringens medlemmer fra Kristelig Folkeparti og Venstre mot at direktivet skulle innlemmes i EØS-avtalen. At regjeringspartiene hadde ulikt syn på saken, ble avklart allerede under Sem-forhandlingene. Flertallet i Regjeringen og Stortinget har kommet til at Norge bør godta patentdirektivet som en del av EØS-avtalen. Det tar jeg til etterretning. Det er imidlertid viktig at det handlingsrommet som direktivet gir, utnyttes for å ivareta motforestillinger på en best mulig måte. Odelstingsproposisjonen inneholder derfor ikke bare forslag til teknisk gjennomføring av patentdirektivets bestemmelser. Den inneholder også forslag som bl.a. skal ivareta hensynet til etikk og fordeling innenfor de rammene som direktivet setter. Regjeringen står samlet bak disse forslagene. Jeg er tilfreds med at næringskomiteen har videreført forslagene i proposisjonen og uttrykkelig støtter en restriktiv linje ved gjennomføringen av direktivet. Jeg har samtidig stor sympati for synspunktene som ligger til grunn for endringsforslagene fra komiteens mindretall. Patentbeskyttelsen må ikke strekkes lenger enn den oppfinneriske innsatsen tilsier. Man må dessuten unngå at det blir gitt patent på noe som er en ren oppdagelse. Dette kan begrunnes i både etiske og fordelingsmessige hensyn. Det handlingsrommet direktivet gir, er søkt utnyttet ved utformingen av proposisjonen. Proposisjonen understreker bl.a. at praksisen skal være restriktiv for å motvirke at det blir for enkelt å få patent, og at patentbeskyttelsen strekkes for langt. Jeg tror dette vil være både i næringslivets og samfunnets interesse. Jeg mener derfor at lovforslaget er tilstrekkelig til å sikre en restriktiv praksis innenfor de rammene direktivet setter. Både sakens ordfører og komiteens mindretall framhever at det er viktig å ivareta utviklingslandenes interesser på området. Jeg er enig i dette. Norges brobyggerrolle mellom OECD-landene og utviklingslandene på området skal derfor videreføres. Dette er understreket i stortingsproposisjonen om patentdirektivet og ligger til grunn for Regjeringens politikk. Norge har f.eks. tatt til orde for at det skal bli mulig å kreve angivelse av opprinnelsen til genmaterialet i internasjonale patentsøknader. Norge deltar også aktivt i arbeidet med å utvikle internasjonale ordninger som kan sikre en rettferdig fordeling av utbyttet fra utnyttelsen av genressurser. Et krav om å oppgi opprinnelsesland vil støtte opp under dette. Biomangfoldlovutvalget utreder på bred basis tiltak som kan ivareta biodiversitetskonvensjonens målsettinger om bl.a. rådighet over egne genressurser og en rettferdig utbyttefordeling. Regjeringen vil følge opp dette arbeidet. Etiske og fordelingsmessige hensyn er også søkt ivaretatt ved andre forslag i proposisjonen, som er videreført av komiteen. Forslagene kan kort oppsummeres slik: Bønder skal ha rett til å bruke avlsdyr til egne landbruksformål, uten å betale vederlag til patenthaveren. Det skal bli enklere å gripe inn mot misbruk av patenter, f.eks. hvis prisen presses urimelig høyt. Blant annet får Konkurransetilsynet adgang etter patentloven til å gripe inn mot misbruk av patenter. Det skal bli enklere å oppheve patenter som viser seg å kollidere med grunnleggende etiske prinsipper, f.eks. visse patenter som gjelder biologisk materiale fra mennesker. Det skal opprettes en etisk nemnd som Patentstyret kan rådføre seg med. Dette vil gi et bedre grunnlag for å vurdere om en oppfinnelse strider mot grunnleggende etiske prinsipper, slik at patent skal avslås. Det er mitt håp at disse forslagene samlet sett vil bidra til en etisk og fordelingsmessig forsvarlig patentpraksis innenfor de rammene patentdirektivet setter.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 119]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–3.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å gå imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten regner også her med at Fremskrittspartiet vil gå imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Åsa Elvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet satt fram to forslag, forslagene nr. 1 og 2.
Presidenten har forstått det slik at Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet ønsker at det voteres først over deres forslag. Forslag nr. 1 lyder: «I patentloven gjøres følgende endringer:§ 8 nytt fjerde ledd skal lyde:For oppfinnelser som gjelder eller anvender biologisk materiale, skal patentkravet bare omfatte det biologiske materialet som er nødvendig for den industrielle anvendelsen som er angitt i søknaden. Patentkravene skal være klare og kortfattede og støttet av beskrivelsen. Det skal fremgå tydelig av patentsøknaden på hvilken måte det biologiske materialet kan utnyttes industrielt.Nåværende § 8 fjerde til sjette ledd blir femte til sjuande ledd.» Forslag nr. 2 lyder: «I patentloven gjøres følgende endringer:Ny § 8b skal lyde:Dersom en oppfinnelse gjelder eller anvender biologisk materiale, skal det i patentsøknaden oppgis hvem og hvilket land oppfinneren mottok eller hentet materialet fra[[leverandørland]]
SV og Senterpartiet har varslet at de ønsker å gå imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar her at SV, Senterpartiet og Kystpartiet ønsker å stemme imot. – Det nikkes.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.