Før vi går videre med debatten, vil presidenten bare si at vi nå snart er oppe i samme antall 3-minuttersinnlegg som da vi startet på 3-minuttersinnleggene. Det blir en lang kveld hvis det skal fortsette på denne måten. Vi har mange flere saker pluss et odelstingsmøte. Presidenten ber representantene ta hensyn til det når de tenker på å tegne seg til flere 3-minuttersinnlegg.
Fergesambandet Hjellestad –Klokkarvik i Hordaland fylke er et riksvegsamband som er foreslått nedlagt. Begrunnelsen er at risikonivået er høyt, og at ferjen som i dag går der, ikke fyller nødvendige sikkerhetskrav. Komiteens flertall støtter nedleggelsen og deler tydeligvis departementets syn om at en ny ferje ikke er effektiv ressursbruk, som det står. Slik saken står i budsjettinnstillingen, er ikke noe alternativ for dette ferjesambandet på plass, heller ikke det økonomiske ansvaret ved en nedleggelse. Situasjonen er jo den at fergen går innom to øyer med 70 fastboende som ikke har noe alternativ transport til og fra, og argumenteringen om at trafikantene har omkjøringsmuligheter, som det står i proposisjonen, virker derfor noe underlig. I budsjettinnstillingen har Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet en merknad om at ferjesambandet ikke skal legges ned så lenge innbyggerne på Lerøy og Bjelkarøy ikke har et annet fullgodt alternativ. Dette har altså ikke regjeringspartiene eller Fremskrittspartiet sluttet seg til. Når det er snakk om en nedleggelse, antar jeg at det ikke er penger på 2002-budsjettet til å drive sambandet når fergen senere i kveld foreslås nedlagt. Så har parlamentarisk leder for Høyre forrige fredag sagt til NRK – på Vestlandsrevyen – at departementet skal ordne opp. Og da er spørsmålet: Vil Regjeringen sikre riksvegsambandet inntil et fullgodt ferjealternativ er på plass? Det er det faktisk svært viktig å få en avklaring på overfor Sund kommune, Hordaland fylkeskommune og ikke minst beboerne på Lerøy og Bjelkarøy, som ikke har noe transportalternativ. Jeg håper statsråden i løpet av debatten vil svare på det.
På slutten av debatten vil eg takka for ein sakleg debatt. Det er kraftig stor usemje – det er ei klar blokkdeling – i Stortinget i dag, og dersom dette er vegen den nye regjeringa skal gå, vert det mot høgre, og ganske kraftig mot høgre. Det eg er lei for, er at eg ikkje får tak i grunngjevinga for AS: Målet med å laga AS er at ein skal få betre, sikrare og meir effektiv samferdsel. I Arbeidarpartiet er vi òg for betre, sikrare og meir effektiv samferdsel, men vi trur ikkje på aksjeselskapsforma som verkemiddel. Eg forstår godt at Høgre og Framstegspartiet er glade i dag. Dei har fått gjennomslag for ein politikk som dei før ikkje har fått fleirtal for i denne salen. Det står i Nasjonal transportplan at dei vil ha AS, og at dei etter kvart vil privatisera. Eg kjenner meg ikkje trygg på at aksjeselskap skal lesast som statleg aksjeselskap. Det står ikkje ein einaste plass i innstillinga. Eg er òg pragmatisk til korleis me skal gjera det, men måten sjølve vedtaket er fatta på, eller «beslutningen», for å bruka det omgrepet, er gjord på, er ganske oppsiktsvekkjande. Og når ein då gjer eit poeng av at dei jo skal få lov å vera med og bestemma, kjenner eg det nesten slik som når ein far seier til dottera si at du må gifta deg meg han, men du skal få lov å bestemma korleis bryllaupet skal vera. Det er å gje påverknad på ein ganske liten del når på ein måte målet står fast. Og det er, som sagt, ikkje slik at det er Høgre og Framstegspartiet som har endra syn, men det er Kristeleg Folkeparti. Representanten Holten snakka om at på fem år kunne mykje endra seg. Difor kunne dei vera for AS i dag, sjølv om dei var imot det for fem år sidan, som Bondevik då var. Det som er meir oppsiktsvekkjande, er at Kristeleg Folkeparti var imot dette den 14. juni ved representanten Sahl. Det er svært oppsiktsvekkjande. For dei som følgjer litt med i politikken, og som er opptekne av dette ute i landet, må det vera ganske sjokkerande. Eg har lyst til igjen å utfordra Kristeleg Folkeparti på kva syn dei har på kven som er for dette, kven som betyr noko i desse bransjane. Posten og NSB er for dette, seier dei. Ja, det er eit par stykke i leiinga som har uttalt seg. Dei får jo meir makt ved dette, men Posten og NSB er meir enn leiinga. Det er faktisk ganske mange tusen tilsette. Er Kristeleg Folkeparti rett og slett ikkje opptekne av dei tilsette verken som ressurs eller som personar som har rett til å uttala seg i det heile? Eg har fått lite svar på det eg har spurt om, men eg skjønar det går mot AS, og eg er redd det går mot privatisering.
Innstillinga frå samferdslekomiteen og denne debatten har vist at Framstegspartiet har fått gjennomslag for politikken sin når det gjeld omstruktureringa av samferdsleområdet. At Høgre støttar dette, er inga overrasking. Dette er ein politikk som Framstegspartiet og Høgre har stått for og framleis står for. Eg har tidlegare i dag gitt uttrykk for at eg undrar meg over at Kristeleg Folkeparti har det standpunktet som dei no gir uttrykk for, då på bakgrunn av dei merknadene som Kristeleg Folkeparti var med på berre for nokre månader sidan. Det blir elles litt enkelt når hovudtalsmannen for Kristeleg Folkeparti i debatten brukar garantiar frå samferdsleministeren som viktig del av forklaringa for Kristeleg Folkeparti sine nye standpunkt. Då eg i replikkordskiftet stilte spørsmål til statsråden og bad om stadfesting på garantien og litt om grunnlaget for garantien og garantilengda, kom det ikkje noko svar. Då er det grunn til å spørje om Kristeleg Folkeparti har bygt det nye standpunktet sitt på sviktande grunnlag, eller skal vi heller seie på sandgrunn? Eg veit at mange i Kristeleg Folkeparti sine rekkjer ute i fylka er både undrande og kritiske til det som skjer med Kristeleg Folkeparti i regjering og storting. I Sogn og Fjordane har det vore fylkesting dei siste dagane, og der har fylkestingsmedlem og tidlegare statssekretær i Samferdselsdepartementet, Svein Ottar Sandal, ifølgje avisa Firda frå onsdag den 12. desember vedgått «ope at KrF i Sogn og Fjordane er samd i deler av kritikken mot regjeringa», og at dei «på desse punkta kan vere med på å danne felles front». Og vidare står det i avisa Firda: «Han kritiserte kraftig måten Frp gjekk fram på i Stortinget, og varsla rett ut – tre månader etter regjeringsdanninga – at KrF kan kome til å hoppe av.– Vi veit ikkje konsekvensane enno. Førebels er det for tidleg å felle ein dom. Men på eitt tidspunkt må vi stogge opp og sjå om vi får det vi eigentleg har ønskt. Sett frå Sogn og Fjordane, har vi ikkje fått nok att i dette budsjettforliket», sa Svein Ottar Sandal. – Dette må kallast klare ord frå Kristeleg Folkeparti sine folk ute. Spørsmålet eg har lyst til å stille, er om stortingsgruppa og regjeringsmedlemmene frå Kristeleg Folkeparti lyttar til sine tillitsvalde, og om Kristeleg Folkeparti har same haldning i regjering, storting og ute i medlemsmassen.
Valgkampen i Akershus, og spesielt på vestsiden, var preget av samferdselspolitiske utfordringer en finner i den delen av fylket. Fra vår side har vi prioritert tre hovedoppgaver: dobbeltsporet Asker–Skøyenkollektivtilknytningen til FornebuE16 fra Sandvika til Sollihøgda Det er en glede å kunne konstatere at framdriften av disse nå er på plass. Spesielt er det bra at trusselen om en eventuell omdisponering av midlene til E16 til andre prosjekter er borte. Denne trusselen lå der en stund fordi Bærum kommune bad om mer tid til å utrede et ekstra alternativ til trasé. Nå er pengene der, og beboerne langs E16 er fornøyd, og kommer nok til å puste lettet ut i kveld når avstemningen er ferdig, og de vet at pengene ligger der, selv om det muligens vil bli noen forsinkelser. En kort kommentar også om dobbeltsporet Asker–Skøyen. Selv om det vil være noen år til vi kan ta det i bruk, ser vi som er brukere av NSBs lokaltog fram til dette. Dagens tilbud er preget av fulle tog og forsinkelser. Derfor er det viktig for oss å holde tempoet og finansieringen oppe, slik at vi er garantert at arbeidet med dobbelsporet holder planen. Jeg har også lyst til i den forbindelse, når jeg er inne på NSB, å avlegge en liten visitt og en kommentar til Høyres forslag om å legge til rette for konkurranse innenfor persontrafikk på Jernbaneverkets skinneganger, og at en i den forbindelse må ta hensyn til bl.a. sporkapasiteten. Jeg regner med at de ikke tenker på strekningen Asker–Oslo. Der er det ikke plass til så mye som én liten ekstra avgang. Ellers er det litt fristende å komme med en liten invitt til Høyre, som i valgkampen gikk høyt ut og lovte å prioritere E18 nå. Både lokale kandidater fra Høyre, samt daværende samferdselspolitiske talsmann, besøkte Asker og Bærum og lovte flere ganger E18 nå. Da er det med undring vi konstaterer at samferdselsutfordringene på vestsiden i Akershus ikke er nevnt med et eneste ord i St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 4, heller ikke E18.
Fleire talarar har i denne debatten teke til orde for eit betre tilbod når det gjeld kollektivtrafikken. Og meir gods over på kjøl har også vore eit uttalt mål ifølgje fleire planar som har passert dette huset i dei seinare åra. Eit prosjekt som kombinerer desse to målsetjingane på kysten, er realiseringa av skipstunnel gjennom Stadlandet. Dette prosjektet har no mognast gjennom planlegging og grunnboring, slik at neste trinn no peikar fram mot vedtak og gjennomføring. Det må ikkje no vera tvil om viljen til å føra dette fram til ei fysisk løysing, slik at dette ekstremt farlege havstykket kan unngåast for den delen av skipsfarten som det her gjeld for. Eg ser i den samanhengen fram til den meldinga som Regjeringa har varsla om prosjektet. Eg er glad for at det i denne innstillinga har vore sagt at ein skal evaluera dei seks ferjesambanda som i dag er såkalla anbodssamband. Det er openbert at bruken av såkalla bruttokontraktar i desse sambanda ikkje er ein optimal metode for å oppnå mest mogleg teneste for kvar krone. La det vere sagt i denne debatten at skal ein gjennomføra anbod i ferjetrafikken – og det ser eg vil koma – må det vera slik at selskapa som deltek i denne konkurransen, har økonomisk interesse av at brukarane er fornøgde, og at selskapa får inntektene av trafikken. Dette vil skapa større interesse i selskapa for å gje gode tilbod. I den samanhengen finn eg grunn til å nemna at den detaljstyringa vi har i dag når det gjeld ferjemateriell, er veldig sterk. Skal ein driva etter anbodsprinsippet, må selskapa få større fridom over disponeringa av det materiellet som ferjeselskapa rår over. Utan det vil ikkje dette verta ein effektiv anbodskonkurranse.
Eg finn det nødvendig å gjera statsråden merksam på to fleirtalsmerknader når det gjeld behandlinga av Nasjonal transportplan. Begge står på side 83 i Innst. S. nr. 119 for 2000-2001. Den eine gjeld betre kommunikasjonar i Ryfylke – eit område i Rogaland der det framleis er nattestengt og kolonnekøyring 365 dagar pr. år – og det heitte frå komiteen: «Komiteen sine medlemer frå Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet, Høgre, Senterpartiet og Venstre viser til omtale av ulike løysingar for fastlandssamband for Ryfylke og at revisjon av Transportplan for Ryfylke er under arbeid.Desse medlemene reknar med at departementet fylgjer denne saka nærare opp når lokalpolitiske vedtak er klare.» Dei lokalpolitiske vedtaka var klare i juni. Fylkestinget sørgde i desember for ytterlegare avklaring når det gjaldt førehandsinnkrevjing av bompengar for å realisera fastlandssambandet, Ryfylke-sambandet og Finnfast. Eg ser fram til å oppfølging frå statsråden si side. Så til temaet alternativ bruk av ferjetilskot. I Senterpartiet var vi fornøgde med det breie fleirtalet som står bak merknaden om dette i Innst. S. nr. 119. Det vart til stor glede i Rogaland at eit breitt fleirtal bad Regjeringa koma tilbake med ei eiga sak om dette til Stortinget. Eitt av prosjekta som synest høgaktuelt som pilotprosjekt for ei slik utprøving, er Finnfast. Eitt parti, nemleg Venstre, fann det nødvendig med eigen merknad og eigne fråsegn til media. Dei framstilte eige engasjement som sterkare enn det alle vi andre hadde, for å få til realisering av slike løysingar. I dagens innstilling er det nye merknader som på nytt understrekar at Regjeringa må koma tilbake til Stortinget der dette er aktuelt. Eg er overraska over den lunkne haldninga som Høgre og Kristeleg Folkeparti viser i sin merknad. Det veit eg at òg t.d. fylkesordføraren, frå Høgre, i Rogaland er. Måten dei uttalar seg på, gir grunn til å spørja statsråden kva planar ho har i forhold til oppfølging. Ho har vel ikkje tenkt å stilla Gunnar Kvassheim, May Britt Vihovde og dei som trudde på Venstre, i forlegenheit når dei flaggar så høgt eit eige og ekstra sterkt engasjement for å få til fleire fastlandssamband med medfinansiering frå ferjetilskotsmidlar?
Det er rørende å høre opposisjonens varme omsorg for Kristelig Folkeparti og de problemer som nattmøtene skaper for oss, bl.a. uttrykt av representantene Meltveit Kleppa, Ausdal Starrfelt og Ringstad. Jeg kan berolige de samme med at disse forhandlingene kom i land på dagtid, og vi vedkjenner oss faktisk vedtakene. Jeg vet om andre forhandlinger, hvor for øvrig Senterpartiet var med, som skjedde med Arbeiderpartiet i de sene nattetimer for ca. et år siden. Men det er kanskje best at jeg ikke kommenterer det videre. Så til representanten Tomas Norvoll – som lover minst og holder mest, ifølge ham selv. Han bagatelliserer vår satsing på å få flyprisene ned og konkluderer med at bortfall av flypassasjeravgiften er uten betydning. Maken til å kaste stein når man selv sitter i glasshus, syns jeg man skal lete lenge etter. Hva har Arbeiderpartiet gjort for å få flyprisene ned? Absolutt ingen ting! Her kan jeg også prøve meg på å være historieskriver og vise til behandlingen av Nasjonal transportplan, hvor det lengste Arbeiderpartiet kunne strekke seg, var til å være med på en flertallsmerknad om reduserte priser på det regionale rutenettet. Arbeiderpartiet ville overhodet ikke være med på de forslag som SV og sentrumspartiene hadde i forhold til stamrutenettet. Så til Bendiks Harald Arnesen, som spådde rasering av distriktene når disse AS-ene kom. Jeg ber om unnskyldning, men jeg trodde det var Stoltenberg-regjeringa som fikk et distriktsopprør mot seg sist vinter og vår, og som fikk et valgresultat i tråd med det. Jeg vil minne representanten Bendiks Harald Arnesen om at det opprøret startet faktisk i nord. Og så vidt jeg har forstått av evalueringsprosessen i Arbeiderpartiet etter valgkampen, er dette erkjent i dag, ifølge media. Men jeg tar advarslene til representanten Bendiks Arnesen på alvor, og jeg håper at vi i fellesskap skal unngå et slikt opprør i den nære framtid. Til slutt til representanten Sverre Myrli, som tradisjonen tro viser sine evner til å beskrive historien. Jeg vedkjenner meg selvfølgelig tidligere felles merknader der vi understreket at NSB BA fortsatt skal være et statlig selskap. Det var nettopp det jeg framholdt i mitt hovedinnlegg, et 100 pst. statlig eid aksjeselskap. Det blir ikke mindre troverdig om vi sier det sammen med Høyre og Fremskrittspartiet enn om vi sier det sammen med Arbeiderpartiet. Så vil jeg helt til slutt minne representanten Sverre Myrli om at Stoltenberg-regjeringen delprivatiserte NSB Gods for få måneder siden, i mai i år. Men det har gått i glemmeboken.
God matjord er gull verdt. Men den gode matjorden er ofte lagt og distribuert slik at den kommer i konflikt med nye samferdselsprosjekter. Vi må vite at uansett hvilke muligheter som ny genteknologi og den brå revolusjonen i oppdrettsnæringen gir oss, vil vi fortsatt trenge god matjord. Men hva er vel matjord mot en ny motorvei? Når hensynene blir satt opp mot hverandre, taper ofte matjorden. I dette budsjettet bevilges det penger til et prosjekt som miljøbevegelsen har kjempet iherdig mot i ti år. Det er ny E6 ved Melhus, hvor det i første omgang vil gå med ca. 300 dekar matjord. For dem som har litt peiling innenfor landbruket, er dette av typen klasse A, den beste kornjord vi har i hele Norge. Hvis prosjektet videreføres som forutsatt, vil det gå med til sammen ca. 1 000 mål. Med til det prosjektet hører at 140 meter av veien er foreslått lagt i det vernede vassdraget Gaula, og at hele 7 km av den traséen går innenfor hundremetersbeltet. Jeg er glad for at heldigvis et flertall i komiteen iallfall er med på en merknad som sier at man skal gå gjennom de konsekvensutredningene som er gjort, når man legger opp til en firefelts motorvei der man i utgangspunktet bare hadde planlagt to felt. Jeg regner det som god folkeskikk så langt som mulig å prøve å svare på de spørsmål man blir stilt. Men når ikke det skjer, vil jeg tillate meg å gjenta spørsmålene til Kristelig Folkeparti: Hvorfor kunne ikke Kristelig Folkeparti være med på fellesmerknaden om luftforurensning og at man skulle få laget en evaluering av veiprosjektene knyttet til de nye kriteriene? Hvorfor var det så vanskelig å være med på det prosjektet? Hvorfor kunne ikke Kristelig Folkeparti, når de lovte det hundre ganger i valgkampen, være med på spleiselaget når det gjelder Oslo Sporveier? Og hvis det er så viktig som Jan Sahl sier, at flertallet forestilte seg et statsaksjeselskap, hvorfor skrev man da ikke det i innstillingen? Ordet «statsaksjeselskap» står ikke i innstillingen. Hvis det var det man mente, hvorfor skrev man det ikke inn? Når det står som det står, må vi forutsette at det er privatisering man mener Jeg vil spørre statsråden til slutt: Det komiteens flertall under behandlingen har gått inn for, har svekket miljøprofilen. Statsråd Børge Brende vil rehabilitere Norges miljøansikt utad. Har statsråden tenkt å hjelpe ham med det? Og deler hun min oppfatning knyttet til komiteens arbeid?
Kortbanenettet har vært diskutert i løpet av debatten i forbindelse med at Luftfartsverket skal omdannes til AS, og man har diskutert i hvor stor grad Stortinget i framtiden vil ha innflytelse på utviklingen av strukturen. Nå er det slik at Stortinget i løpet av vårsesjonen – tidlig, formoder jeg – skal få til behandling en melding om kortbanenettet. Luftfartsverket har levert en utredning, og vi er kjent med at det i den utredningen drøftes eventuell nedlegging av opptil flere kortbaneflyplasser. I innstillingen har Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV en felles merknad om at man mener at meldingen om kortbanenettet bør behandles i forbindelse med revidering av transportplanen, hvor man må se kortbanenettet i sammenheng med øvrig infrastruktur som vei, jernbane og sjøtransport. Det ville være det naturlige. Det var ikke flertallet enig i. Videre understreket vi at denne meldingen burde sendes ut på høring til kommuner og fylkeskommuner, til dem det angår – spesielt til fylkene som er lokal og regional samferdselsmyndighet. Mitt spørsmål på slutten av dagen til samferdselsministeren er om Regjeringen vil sende denne meldingen ut på høring til kommuner og til fylkeskommuner før den blir lagt fram for Stortinget til behandling.
Som fleire frå dei tre regjeringspartia har gitt uttrykk for tidlegare i debatten, er vi veldig godt nøgde med det som Stortinget kjem til å vedta i kveld. Vi er stolte over den snuoperasjonen vi er i gang med, som på sikt vil gi folk i Noreg betydeleg betre samferdselstenester. Eg har likevel merka meg at ikkje heile Stortinget deler den gleda, og eg har merka meg at fleire representantar har kome fram og prøvd anten å latterleggjere eller gjere dei endringane vi legg opp til, forholdsvis små. Eg har lyst til å stille eit par spørsmål. Når representanten Signe Øye står fram og kritiserer det som vi ikkje har fått gjort, sjølv om vi har fått gjort litt når det gjeld Østfold, kvar var ho og Arbeidarpartiet dei åra dei sat i posisjon og hadde fleirtal? Kva gjorde dei på den sida? Stort sett ingenting. Kva med Tomas Norvoll, som prøver å latterleggjere den milliardinnsparinga vi har på passasjeravgifta, som vil gi lågare prisar? Ein kan seie at den milliarden er for liten, men det er iallfall ei god byrjing. Kva har Arbeidarpartiet og representanten Norvoll gjort når det gjeld dette? Svaret er: Stort sett ingenting. Eg har lyst til, på ein litt forsonande måte, å sende ei lita julehelsing til desse to representantane spesielt. Eg vil gjere det med eit vers frå eit dikt som ein nesten-sambygding av meg skreiv i 1867 som heiter «Etterstev», også kjent som «Til lags åt alle kan ingen gjera». Med spesiell helsing, dersom det er lov, til representantane Øye og Norvoll vil eg altså sitere eit av versa, som lyder som følgjer: «D"er mange nog som vil domar veraog læ åt alt, som dei andre gjera.Og lyte finna dei rundt ikring,og sjølve gjera dei ingen ting.»
Ettersom det var et sitat, skal presidenten la det være med det.
Jeg har lyttet med stor interesse til de ulike innlegg i denne debatten, og spesielt har jeg merket meg alle dem som har berørt spørsmål knyttet til den omleggingen som nå foretas for NSB, Posten og Luftfartsverket til AS. Jeg ønsker også helt klart å gjenta og presisere at det det er snakk om, er et heleid statlig AS. Jeg har merket meg den kritikken og den frykten flere talere fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet har gitt uttrykk for i forbindelse med denne omdanningen. Representanten Starrfelt lurte på om vi ikke var opptatt av at vi skulle ha med oss ikke bare ledelsen, men også de ansatte på en slik omforming. Jo, selvfølgelig ønsker vi det. Statsråden har også i sitt innlegg sagt at dette kommer til å ta tid. Det er helt naturlig at det blir en lang og effektiv prosess for å prøve å finne fram til en best mulig løsning. Det vi ønsker med denne omformingen, er å få en bedre utnytting av ressursene, større effektivitet og bedre service. Så kan jeg heller ikke unnlate å komme med en liten bemerkning knyttet til det spørsmål som ble tatt opp av representanten Signe Øye, hvor hun sier at det er svært lite som har blitt gjort på Østfold-veiene de siste årene. Det er da grunn til å legge merke til at det faktisk var samferdselsminister Odd Einar Dørum den gang som i samarbeid med fylkestinget i Østfold inviterte til en dugnad. Denne betydelige saken ble så tatt opp av statsråd Dag Jostein Fjærvoll fra samme regjering, som da fremmet den såkalte Østfoldpakken, fase 1, for Stortinget, som også ble vedtatt, og som nå i dag har fått sin videreføring ved at vår statsråd har tatt opp igjen viljen til å satse på en tilrettelegging av en bedre fremkommelighet på denne vanskelige veien. Da vil jeg for mitt vedkommende, akkurat som komitelederen, spørre: Hva er det egentlig Arbeiderpartiet har gjort i denne saken i løpet av de fem–ti siste årene når de har sittet i posisjon? Jeg tror vi alle gjør lurt i å være edruelige i fremstillingen av de enkelte saker. Her er det om å gjøre å finne en best mulig løsning, til felles nytte.
Når det gjelder ferjesambandet Hjellestad–Klokkarvik, foreslo Stoltenberg-regjeringen nedleggelse av dette av sikkerhetsmessige årsaker. Nå er jeg klar over den situasjonen som gjelder for en del av dem som bor i området, som mister et tilbud. Vegsjefen og fylkeskommunen jobber med en utredning for å finne fram til en løsning av saken. Det vil gå ferje der mens man nå jobber fram en ny løsning. Så tilbake til spørsmål som har vært om mine garantier når det gjelder de utfordringene vi står overfor på samferdselssektoren på grunn av omdanning til statsaksjeselskap. I denne sal skal vi nå i kveld vedta et budsjett som er en del av den garantien – det er her vi faktisk gjør politikken, det er her vi legger rammene for hva vi vil med politikken. Derfor er jeg litt forundret over at det ikke har vært en større diskusjon om hva vi egentlig vil med samferdselspolitikken. Jeg er også litt forundret over at det tross alt er slik at Samarbeidsregjeringen kom fram til enighet med Fremskrittspartiet om en kollektivsatsing som er bedre enn det arbeiderpartiregjeringen klarte å legge fram i sitt budsjett. Det er jeg faktisk ganske fornøyd med. Når det gjelder transportløsningene i Østfold, vil jeg bare understreke at vi vil komme tilbake med hvordan vi ser for oss at vi kan framskynde utbyggingen av E6 i Østfold. Det er en viktig sak, og den kommer vi tilbake til. Når det gjelder kortbanenettet, er det helt klart en sak som må på høring i de berørte fylkeskommuner. Kortbanenettet fungerer i praksis som bussholdeplasser for store deler av landet vårt. Når vi har slike vurderinger som nå er gjort av eksterne ressurser, er det viktig at vi har en prosess i forhold til berørte områder, hvor man kan få anledning til å komme med sine synspunkter.
Eg vil gjera det same som representanten Frøiland frå Arbeidarpartiet gjorde i eit tidlegare innlegg i dag, nemleg snakka om Kristeleg Folkeparti sin samferdselspolitikk. Eg skjønar godt at representanten Frøiland ville slita litt dersom ho skulle fylla taletida med å snakka om Arbeidarpartiet sin samferdselspolitikk. Den nemnde representanten karakteriserte Samarbeidsregjeringa sitt samferdselsbudsjett som «ein symbolsk auke» i forhold til det regjeringa Stoltenberg hadde lagt fram. Dette er interessant – at ein medlem av finanskomiteen karakteriserer ei påplussing på 165 mill. kr til vegbygging og til kollektivsatsing som ein symbolsk sum. Det er ein interessant definisjon av symbolikken. Av desse 165 mill. kr går 5 mill. kr til forsert planlegging av bybane i Bergen. Dette er lagt merke til, og dette vert sett pris på i Hordaland. Vestlandshovudstaden treng bybanen både av miljømessige og trafikkeffektive grunnar. Vidare er 15 mill. kr sette av til å sikra auke i rabattsatsen i dei føreslegne ordningane for skule- og studentrabattar på månadskort o.l. – ei god og realistisk kollektivsatsing, igjen eit verkemiddel som Kristeleg Folkeparti har vore ein av forkjemparane for. Så registrerte eg òg at det var ekstra tungt for representanten Frøiland at representanten Ljones frå Kristeleg Folkeparti ikkje var til stades under innlegget hennar. Eg har derfor undersøkt dette litt nærare, og det viser seg faktisk at representanten Ljones var til stades under delar av debatten, men han registrerte då ikkje at representanten Frøiland var til stades, og kanskje var det derfor han forlét salen. Han visste sannsynlegvis ikkje at representanten Frøiland stod på talarlista, for hadde han fått det med seg, er eg overbevist om at han hadde strekt seg svært langt.
Kunden skal vera i fokus, har det vore sagt her i dag. Då tenkjer eg: Kven er kunden? Eg trur at i forhold til samferdsel er det nok fleire som ser for seg ein trailer enn ei barnevogn. For bedriftsøkonomi vinn altfor ofte over det som handlar om tryggleik og det eg vil kalla mentalhygiene. Eg har av og til sagt at store delar av samferdselsbudsjettet i grunnen burde lege innunder helse istaden, fordi dette handlar så mykje om tryggleik. Det veit eg ganske mykje om, for eg har budd mesteparten av livet mitt i Hardanger. Men det er klart at store prosjekt og monument har større status enn dei mindre utbetringane. Det er ikkje så stor stas å seia at denne fartsdumpa er det eg som har vore med og kjempa fram. Eg synest at budsjettet i årevis har vist dette. Eg som er utflytta harding, men har budd i Hardanger mesteparten av livet mitt, forstår godt sinnet og resignasjonen i Hardanger no når mange føler at dei er lura i forhold til store rassikringslovnader – trafikksikring forbi Agatunet, som plutseleg vert flytta til andre plassar fordi ein seier at det er meir nødvendig der. Eg trur kanskje ein må føla dette på kroppen for å veta kva det dreier seg om. I tolv år har eg køyrt forbi dette området på vinteren, stoppa bilen, skrudd ned vindauget, heilt stille lytta etter ras – og så gjeve på forbi. Det er tryggleik dette handlar om, ikkje fyrst og fremst om det kan vera spennande å bu i Distrikts-Noreg eller ikkje. Bygdelag, foreldre, velforeiningar arbeider for sine små tiltak rundt i bygdene, og dei fleste har dessverre altfor lite tru på at det nyttar. Då tenkjer eg: Kvifor er det slik? Og svaret gjev seg veldig fort: Dei har lært det av erfaring. Eg har ein draum om at ungar faktisk skal kunna gå nokre hundre meter på ein trygg skuleveg, at foreldre skal kjenna ro i sjela når ungane tek bussen til skulen på vinterstid. Så oppfordringa mi herfrå i forhold til samferdsel er at fleire enn SV vil ta innover seg desse signala som kjem frå folk, og at kundane dreier seg om heile befolkninga og ikkje kanskje dei som ropar høgast.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Det skal ikkje verta ein vane. Eg hadde bare lyst til å seia til Odd Holten at det er Regjeringa som har hovudansvaret for å få budsjettet gjennom. Eg er sikker på at Kristeleg Folkeparti gjekk til Framstegspartiet, ikkje omvendt, så det er litt urimeleg å venta at Arbeidarpartiet skulle koma til Kristeleg Folkeparti. Så synest eg kanskje statsråden skulle svart på ein del fleire spørsmål. Kva med Lista flyplass? Kva med vilje til politisk å styra AS? Skal me følgja opp Nasjonal transportplan i dei komande tre åra og ta igjen etterslepet førre år? Og i staden for å skulda Stortinget for ikkje å forstå, kan ein ikkje heller prøva å forklara?
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 1–3.[[Votering, se side 1046]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1069]]
I saksordførerens fravær har jeg blitt bedt om å presentere saken for Stortinget. Det er en enstemmig komite som står bak merknaden og innstillingen. Sosialistisk Venstreparti har en tilleggsmerknad, som de sikkert selv vil gjøre rede for senere. Jeg er glad for at Stortinget årlig får en grundig redegjørelse for de fiskeriavtaler Norge har inngått med andre land. For første gang ser det ut for at saken har fått stor oppmerksomhet, så jeg håper at dette er et signal om at Stortinget i større grad nå interesserer seg for fiskeri- og ressurspolitikk. Det er etter komiteens oppfatning viktig å foreta en god forvaltning av våre fiskeriressurser, som vi i det alt vesentlige forvalter sammen med andre land. Det er også viktig at vi sørger for tilstrekkelig og forsvarlig tilvekst, som kan gi gode og trygge rammevilkår for norsk fiskerinæring. Bærekraftig forvaltning og en klart definert føre var-politikk skal etter komiteens oppfatning være retningsgivende innen alle ledd i norsk fiskeripolitikk. De krav man setter til bærekraftighet og føre var-prinsippet, må være klart definert og synlig for alle innen norsk fiskeriforvaltning. Skal Norge fortsette å ha autoritet og respekt innen internasjonal miljø-, forvaltnings- og fiskeripolitikk, må vi styre etter de prinsipper komiteinnstillingen legger opp til. Det er spesielt viktig at man kommer til enighet med forhandlingspartene om en bærekraftig fiskeripolitikk. Vi vet at Norge alene, uten medhold fra andre avtaleland, ikke kommer langt i målet om å være føre var. Mitt inntrykk er at komiteen er klar over at det kan være ulike interesser innenfor de ulike lands fiskeri- og avtalepolitikk. Jeg er også innforstått med viktigheten og betydningen av at en inngått avtale er langt bedre enn ingen avtale, og dette gjelder ikke minst i vårt avtaleforhold med Russland, og også i noen grad med EU. Jeg er overbevist om at Fiskeridepartementet er godt rustet til å bære denne komiteinnstillingens grunnholdning videre i de kommende fiskeriavtaler med andre land.
Fiskeriene betegnes stadig oftere som den næringen som skal overta som største eksportnæring etter oljen når den tid kommer. Skal vi oppnå dette, må vi også sikre fiskeriressursene for framtiden. Bærekraftig beskatning av ressursene forutsetter internasjonalt samarbeid og avtaler. Fra Arbeiderpartiets side er vi opptatt av at Norge fortsatt skal være en pådriver i dette arbeidet. Vi må også ha sterk kontroll og strafferegler mot ulovlig fiske for å sikre at ikke ressursuttaket kommer ut av styring. Norge har sammen med Russland et forvaltningsansvar for Barentshavet. Uten en avtale med Russland, og uten en enighet, har vi heller ikke noen forvaltning. Derfor er det så viktig å komme fram til omforente avtaler, selv om disse ikke alltid blir slik vi helst hadde ønsket dem. Norge kunne jo selvfølgelig ha forvaltet sin del av Barentshavet for seg selv, men nå er det jo slik at fisken ikke bryr seg så mye om verken gråsoner eller grenser, så en slik forvaltning ville ingen være tjent med. Selv om komiteen uttrykker uro over situasjonen for torskestammen, går jeg ut fra at alle kan tenke seg den situasjonen som kunne ha oppstått uten at vi hadde hatt en avtale på plass. Slik jeg oppfatter det, er det en del sprik i oppfatning mellom norske og russiske forskere om hvor mye det er mulig å ta ut. Men vi har tross alt klart å få til avtaler som gjør at vi har en forvaltning på plass. Alternativet er altså ingen avtale og ingen forvaltning. Derfor er det så viktig med en sterk grad av internasjonalt samarbeid i forskningsarbeidet og en felles forståelse av hva som er den reelle ressurssituasjonen, og hvordan dette kan håndteres. Komiteen tar i sine merknader til orde for et internasjonalt regelverk som kan ivareta nødvendige hensyn hva angår forvaltningsspørsmål, kontroll og rapportering. En samlet komite er tilfreds med at Norge og Russland har undertegnet et memorandum om kontrollarbeid. Sjøpattedyrene spiller en viktig rolle i havets økosystemer. Som andre levende ressurser, må overskuddet i disse bestandene høstes. En samlet komite tar til etterretning at Norge i 2001 setter en fangstkvote på 549 vågehval, og vi har registrert at bestanden av hval nå er så stor at hvalen ikke lenger kan karakteriseres som truet av utrydding. Jeg ser på en fornuftig beskatning av sjøpattedyrene som en viktig del av arbeidet med å sikre fiskeressursene for framtiden.
Det blir replikkordskifte.
«Drepende kritikk av fiskeriforvaltningen,» skreiv Aftenposten den 1. desember. «Slakter norsk fiskeripolitikk,» skreiv Dagbladet den 4. desember. Dette er omtale av det arbeidet komiteen har gjort i denne saka. Eg ønskjer derfor å spørje representanten Arnesen om han innser at komiteen sin kritikk ikkje først og fremst rammar noverande statsråd Ludvigsen, sjølv om det er noko som tyder på at han vil møte på den same kritikken til neste år, men at denne kritikken først og fremst er retta mot ei lang rekkje fiskeriministrar frå representanten Arnesen sitt eige parti. Og så lurer eg på ein ting til: Kan representanten Arnesen love meg at han og partiet hans trass i dette vil vere ein alliert i det vidare arbeidet med å få norsk fiskeriforvaltning innafor berekraftige rammer?
Arbeiderpartiet har alltid tatt disse hensynene alvorlig. Da man satte i verk disse tiltakene, var det nettopp en arbeiderpartiregjering og en arbeiderpartistatsråd som fikk på plass kvotesystem, og som fikk på plass begrensninger av uttakene. Jeg minner om den jobben som tidligere statsråd Bolle gjorde i så måte, og all den kritikken han måtte gjennomgå. Så er det slik, som jeg sa i innlegget mitt, at det ikke alltid blir slik som man helst skulle ha ønsket det, når det gjelder avtaler som man må inngå med andre land. Og jeg gjentar at det må være bedre å få en avtale på plass som tross alt gjør at vi har en forvaltning av ressursene, mot ikke å ha en forvaltning på plass. Hvordan avisene måtte ha tolket det vi har sagt i innstillingen, kan ikke jeg svare for.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Er det slik å forstå at Åsa Elvik skulle ha ordet til innlegg? – Vær så god.
Det er ikkje for å hale ut tida, det er fordi dette er viktig! Eg vil gjerne starte med å seie at eg er veldig tilfreds med den samrøystes merknaden frå komiteen. Komiteen legg vekt på at omsynet til berekraftig forvaltning skal vege tyngst i kvotefastsetjinga, og vi peikar på at dette ikkje har vore gjort i dei avtalane som har blitt inngåtte mellom Noreg og Russland dei seinare åra. Ein kan dessutan ikkje kome utanom komiteen si meining om framtidige avtalar: Her skal gjenoppbygging av bestandar prioriterast. Komiteen peikar dessutan på at forskarane sine kvoteråd skal følgjast opp i større grad enn det har vore gjort tidlegare. Ei av dei kanskje meir diplomatiske formuleringane i komiteen sin merknad er påpeikinga av at ressurssituasjonen i Barentshavet tyder på at torskeforvaltninga ikkje har vore spesielt vellukka. Det er ikkje noka overdriving. At russiske forskarar anslår rekordhøg gytebestand rett før ein skal inngå kvoteavtalen, er ikkje noka overrasking. At leiinga i Norges Fiskarlag slår seg til ro med at det er mykje fisk i havet, og viftar vekk alle åtvaringane om den framtidige ressurssituasjonen, overraskar meg meir. At seksåringane er store og feite og mange i talet, hjelper lite når dei neste årsklassane er svake. Forskingstokta i Barentshavet i år har vore urovekkjande. Forskarane finn ikkje torskeyngel. Han har ikkje gøymt seg, seier forskarane, han er rett og slett borte. Eg har sagt før at eg har forståing for at fiskarane, som andre yrkesutøvarar, har behov for langsiktige rammevilkår. Dette var bakgrunnen for at Noreg og Russland hausten 2000 inngjekk ein treårig avtale for norsk arktisk torsk. Under forhandlingane i Den norsk-russiske fiskerikommisjonen i år var det nettopp denne langsiktige avtalen som var det viktigaste argumentet for at ein valde å setje kvoten over dobbelt så høg som forskarane sine tilrådingar. SV meiner den stortingsmeldinga vi har på bordet, burde ha innehalde ei fagleg drøfting av kva konsekvensar ein slik langsiktig avtale får. Vi saknar i det heile evaluering og sjølvransaking i denne meldinga. Det er ein fornuftig praksis å vurdere om ein når dei måla ein har sett seg, vurdere om verkemidla for å nå måla er dei rette, vurdere om noko kunne ha vore gjort annleis. Når ein les meldinga, kan ein gjerne få inntrykk av at alt er i skjønnaste orden, og at det ikkje er grunn til å forandre på noko som helst. Det synest eg er ei lite konstruktiv haldning. Det er mogleg det er fordi eg er eit resultat av prosjektorientert Reform 94-pedagogikk, at eg tenkjer slik, men eg synest det er ein merkeleg praksis ikkje å drøfte samanhengen mellom mål og middel. Vi kan godt vere ueinige oss imellom om korleis det eigentleg står til med forvaltninga, og det er klart at den som meiner at her er det visse ting å ta tak i, har større behov for evaluering enn den som meiner at alt er i skjønnaste orden. Men det er ikkje poenget. Poenget er at det ut frå demokratiomsyn likevel skulle vere rom for kritisk gjennomgang, drøfting og sjølvransaking i ei slik melding. Denne hausten har fiskerinæringa vore ein del framme i offentlegheita. Mykje av dette har sjølvsagt kome på grunn av diskusjonane rundt statsråden sin person, men viktigare er tilløpet til offentleg debatt rundt ressursforvaltninga og kvotefastsetjinga. Ordførarar langs kysten har protestert på mangel på innsyn i og offentlegheit rundt forvaltninga. Vi er einige i denne kritikken, og vi vil fortsetje å jobbe for sterkare grad av lokal medstyring i fiskeriforvaltninga. I denne samanhengen er det fornuftig å spørje seg: Viss det hadde vore meir openheit rundt, meir offentleg innsyn i og større grad av lokal styring av fiskeriforvaltninga, ville kvoteavtalen for 2001 ha vore ein annan då? Det er sjølvsagt umogleg å vite, men eg meiner dette er tre forhold som er nødvendige føresetnader for å bringe den norske fiskeriforvaltninga i balanse igjen. Problemstillingane rundt korleis vi forvaltar ressursane våre er dei viktigaste politikarar kan bruke tida si på. Ei stortingsmelding slik som denne er derfor eit viktig dokument. Eg ville ha vore krassare i dag hadde det ikkje vore for Riksrevisjonen sin varsla gjennomgang av den norske fiskeriforvaltninga. SV helsar denne granskinga velkommen, og vi ser fram til å diskutere resultatet av denne seinare.
Vi har fått ein debatt som kanskje verkar litt underleg, når det er ei nesten samrøystes innstilling. Men når eg vel å ta ordet i denne saka, er det fordi eg ikkje føler meg heilt vel med dei merknadene som eg og mitt parti har vore med på. Når ein ser på avisreaksjonane og reaksjonane frå dei som kallar seg barentshavsekspertar, som knapt nok har vore i Barentshavet og langt mindre hausta i Barentshavet, må eg seie at iallfall for mitt vedkomande tek eg den sjølvkritikken at ein kanskje ikkje var nyansert nok når det gjeld merknadene i denne saka. Når vi ser reaksjonane i protestindustrien, kunne vi kanskje ønskt at vi hadde gått nøyare inn i dette. Lat det vere sagt: Det er klart vi skal hauste berekraftig. Det er inga usemje om det. Vi ønskjer å byggje opp gytebestanden, og vi ønskjer å byggje den opp slik at denne næringa kan bli den framtidsnæringa for Noreg som alle forskarar har hevda at den har moglegheit til å bli, og at også det konvensjonelle fiskeriet har si framtid ved sida av havbruk, havbeite og den industrien som ligg til det. Men det er klart at her er usemje om korleis dette skal vere. Eg har snakka med ein del forskarar, og alle eg har snakka med, seier at den påstanden som blir sett fram av desse protestindustrifolka, nemleg at vi no er på veg inn i kanadiske tilstandar, er blank løgn. Det er ikkje riktig. Det er ikkje så gale. Men vi ser korleis ein slik industri på utsida av dette huset – i dag såg vi eit lass med kol utanfor, eg er vel i tvil om dei kjem med torsk, men det får så vere – oppfattar det når ein faktisk prøver å inngå avtalar med Russland. Eg må jo seie det er merkeleg å tru at lokal kvotefastsetjing etter demokratiprinsippet skulle vere det som skulle til – det skulle bli moro, når finnmarkingane, nordlendingane og sunnmøringane skulle begynne å slåst om kvotane for å fastsetje dei. Dei som trur at det då skulle bli ei berekraftig hausting av torsken, trur eg ikkje kjenner fiskerinæringa godt nok. Elles deler eg fullt ut det som representanten Arnesen sa når det gjeld sjøpattedyra. Det er uhyre viktig, for det er kanskje dei som haustar mest av den marine ressursen i Barentshavet no, og det er viktig at vi tek med det. Eg stilte fiskeriministeren eit spørsmål som han ikkje fekk tid til å svare på, men kanskje han skal ha ordet litt seinare. Det gjeld dette med å la forskarane ha moglegheita til å gå om bord i fiskebåtane. Eg veit at det er usemje mellom fiskarane og forskarane om korleis bestandane er. Er det mogleg at forskarane kunne vere med fiskebåten og gå på andre opptrekte linjer enn akkurat der forskarbåten «G.O. Sars» som oftast går? Kanskje ville det vere fornuftig at enkelte fiskarar også var med forskingsskipa på tokt, for dei kunne kanskje vise til område der dei meiner det er fisk – det bør vere nok å nemne blåkveite. Sidan eg begynte på Stortinget i 1989, har det alltid vore krangling om dette. Forskarane seier at det finst ikkje blåkveite, og fiskarane seier at det finst masse blåkveite. Og dei får masse blåkveite. Eg trur faktisk at russarane har ei slik ordning. Så har eg lyst til å ta opp ei anna sak. Det gjeld forhandlingane med EU. For at vi skal vidareutvikle fiskeria og havbruksnæringa i Noreg, vil det vere viktig at norske legitime interesser blir varetekne. Sentralt i så måte er Noregs delar av fiskeressursane i våre havområde. Frå fiskerinæringas side har ein sidan havrettsregimet med 200 mils økonomisk sone vart etablert på slutten av 1970-talet, fleire gonger opplevd at norske fiskeriinteresser har blitt salderte til fordel for andre utanriks- og handelspolitiske prioriteringar. Dette har resultert i at kvoteavtalar har gitt Noreg langt lågare kvotedelar enn det som bestandens sonetilhøyrsle skulle tilseie. Det var grunn til å vere skuffa over forhandlingsresultatet for avtalen om fiske i Smuttholet. Framstegspartiet var faktisk det einaste partiet som motsette seg den avtalen. Når det gjeld fordelinga av makrellen og avtalen for norsk vårgytande sild, er det grunn til å frykte at den norske iveren etter å inngå avtalar utan tilbørleg omsyn til langsiktige norske fiskeriinteresser, også skal resultere i ein dårleg avtale for fordeling av kolmule no i år. Det er derfor grunn til i denne samanhengen å vere kritisk til Utanriksdepartementets openberre motvilje mot å ta dei konfrontasjonane som må til for å oppnå eit betre resultat. Det ser ut til at det finst ei frykt for å ta konfrontasjonar med EU. Eg meiner EUs fiskeriforvaltning i det vesentlege byggjer på heilt uakseptable prinsipp. Havforskarane har for ei rekkje sentrale fiskeslag dokumentert at EUs fiskarar står for ei utkasting av fisk som fleire gonger overskrir totalkvoten for artane. Vidare er det dokumentert omfattande overfiske og uregistrert omsetning av sentrale fiskeartar innanfor EU. Det er også dokumentert manglande oppfølging av satellittsporing frå EUs side, noko som medfører at farty frå EU ved ei rekkje høve fiskar i område dei ikkje har rett til å vere i. Med bakgrunn i dette skulle det ikkje vere grunn til at Noreg utan motstand aksepterer dei rammene EU legg for forhandlingar om deling av viktige fiskebestandar. Eg har likevel forventing til den gjennomgangen som utanriksministeren og fiskeriministeren har annonsert om desse spørsmåla. Skal det vere hald i vyane om norsk fiskerinærings framtidige utvikling, må dette også resultere i ei heilt anna prioritering frå dei norske styresmaktenes side når det gjeld dei fiskeriavtalane vi inngår med andre land. Eg trur at for å få bevegelse i dei posisjonane dei ulike partane har, må Noreg faktisk vere villig til å bryte forhandlingar og om nødvendig stå utan fiskeriavtale med EU, spesielt når det gjeld kolmule.
Jeg har noen korte kommentarer til en enstemmig innstilling som viser at partiene klart understreker at mye kan gjøres for å bidra til et bedre forvaltningsregime enn en har hatt den senere tiden. Jeg synes at den enstemmige innstillingen viser at komiteen er av den oppfatningen at dette er spørsmål som fortjener større oppmerksomhet enn det de til tider får. Det er i første rekke spørsmålet om internasjonale kvoteforhandlinger komiteen har valgt å kommentere. Det er bl.a. med utgangspunkt i de norsk-russiske forhandlingene, særlig om torskekvoten. Avtalen som ble inngått i fjor høst, innebar at det for neste år kan tas ut 395 000 tonn. Det er en kvote som ligger langt over det forskerne har anbefalt som et forsvarlig uttak av torskeressursene i Barentshavet. Jeg synes det er viktig når komiteen sier at den mener at forhandlingene mellom Norge og Russland de senere årene ikke har tatt tilstrekkelig hensyn til spørsmålet om bærekraftig utvikling. Det er viktig at det er sagt, og det er viktig som et utgangspunkt for en framtidig debatt om hva som er bærekraftig når det gjelder fiskeriforvaltningen. Når det sies i en enstemmig innstilling, innebærer det i realiteten at både Høyres og Arbeiderpartiets medlemmer velger å kritisere sine egne statsråder. Faktum er jo at kritikken rammer begge partiene – både hva den forrige fiskeriministeren gjorde, og hva den nåværende fiskeriministeren sier. Senterpartiet er av den oppfatning at det trengs mer oppmerksomhet omkring hva som er et bærekraftig uttak i forhold til de ulike fiskeslagene. Derfor er vi glad for den enstemmige innstillingen. Den totalkvoten som er fastsatt for torsk, er et eksempel i denne sammenhengen. Det er ikke vanskelig å erkjenne at det som forskerne har anbefalt som en totalkvote, ville ha betydd dramatiske endringer for næringen. Men jeg tror også vi må erkjenne at et uttak på 395 000 tonn vil gi mindre muligheter for en bærekraftig forvaltning av bestanden og derigjennom mindre mulighet for lønnsomhet og verdiskaping i næringen på lengre sikt. Og det er jo det avgjørende poenget i dette spørsmålet. Spørsmålet om bærekraft er imidlertid ikke bare knyttet til hva en forhandler fram i fiskeriforhandlinger med andre land, det er også knyttet til den nasjonale fiskeripolitikken. Det er knyttet til mengde, men også til fiskemønster. Hvilke prioriteringer vi velger å gjøre i vår nasjonale fiskeripolitikk når det gjelder fordeling mellom ulike grupper innenfor næringen, hva slags redskap som tillates, og hvilke årsklasser av fisk som det tillates fangst på, vil også ha stor betydning for det samlede bildet av en bærekraftig forvaltning. Komiteen er også opptatt av at kontroll og rapportering blir bedret, slik at reguleringsbestemmelsene kan overholdes. Jeg har lyst til å understreke det, fordi det er i næringens egen interesse, både rent faktisk og i forhold til renommé. Ingen har noe å tjene på at noen mistenkes for juks eller illegale handlinger. Jeg har lyst til å understreke at i den sammenhengen bør Kystvakta prioriteres mer enn vi har gjort hittil. Jeg opplever den komiteinnstillingen som ligger her i dag, som en advarsel til fiskeriministeren også fra hans eget parti om at Stortinget vil ha et ord med i laget om hvorledes fisken skal forvaltes i årene framover, og om hvorledes næringen bør utvikle seg. Det er et signal jeg håper statsråden vil ta alvorlig. Senterpartiet har forståelse for at internasjonale forhandlinger bør kunne føres i en fortrolig atmosfære, men vi er samtidig av den oppfatning at det er behov for en langt mer åpen debatt om fiskeripolitikken, også når det gjelder spørsmålet om kvotefastsettelser. Her tror jeg mange av oss erkjenner at vi står overfor spørsmålet om vi skal ha en levende fiskerinæring i årene framover, og hvorledes den skal se ut de ulike fiskerigruppene imellom.
Jeg har studert komiteens merknader og lyttet til debatten med stor interesse, og jeg er glad for at komiteen bidrar til å sette et svært viktig politikkområde i fokus. Det er uproblematisk å være enig med komiteen i at hovedprinsippet for de framtidige forhandlinger skal være å prioritere gjenoppbygging av bestander. Dette har også vært hovedprinsippet for norsk ressursforvaltning i flere tiår – under skiftende regjeringer og under skiftende storting, enten det har vært en arbeiderparti-, senterparti, eller Høyre-statsråd i Fiskeridepartementet. La meg også nevne gjenoppbyggingen av bestanden av norsk vårgytende sild, som hadde kollapset tidlig på 1970-tallet. I dag er det Nord-Atlanterens største fiskebestand. I samme moment kan nevnes gjenoppbyggingen av loddebestanden i Barentshavet og gjenoppbyggingen av makrellbestanden i Nord-Atlanteren. Det viser at målrettet forvaltning basert på bærekraft – slik vi er enige om både Stortinget, komiteen og Regjeringen, og slik norsk fiskeriforvaltning har stått og står for – gir resultater. La meg også få benytte anledningen til å redegjøre for noen overordnede parametre ved Norges inngåelse av fiskeriavtaler med andre land. På grunn av at de fleste av våre viktigste fiskebestander er delt med andre stater, én eller flere, er det ikke opp til Norge alene å fastsette kvotenivåer eller avgjøre forvaltningsstrategier. Det må vi forholde oss til på en konstruktiv måte. Vi må akseptere at Norge i forhandlinger med andre aktører, enten det nå er EU, Russland eller andre, ikke alene kan få gjennomslag for sine synspunkter i enhver sammenheng. De forskjellige aktørene har ikke nødvendigvis de samme målsettingene ved utøvelse av sin fiskeripolitikk. Følgelig vil vi heller ikke ha de samme beskatningsstrategiske mål for fiskebestandene. Derfor handler fiskeriforhandlinger ikke bare om å fastsette det vi kan kalle den «riktige» kvoten og bli enige om den «riktige» fordelingen, men like mye om å forene ulike mål som hvert for seg i hvert sitt land også oppfattes som «riktige». Disse «sannheter» kan kun forenes i en forhandlingsløsning gjennom kompromisser. I kompromisser må alle parter gi, fra tid til annen også Norge. Her er det viktig å ha både et kortsiktig og et langsiktig perspektiv. Målet er imidlertid hele tiden det samme: bestander vi kan høste på, og bestander som kan beskattes og samtidig fornyes. Når Norge har inngått en kvoteavtale med Russland for 2001 og 2002 som har satt et kvotenivå som er høyere enn de anbefalte føre var-grensene, er ikke det i motstrid til komiteens understrekning av at Norge i ethvert fiskeripolitisk samarbeid må la hensynet til en bærekraftig forvaltning veie tyngst. Uten en fiskeriavtale med Russland, som ville vært status uten enighet om kvoten, ville fisket på småfisk øst i Barentshavet ha økt. Det ville ha bidratt til reduserte muligheter for å lukke store småfiskområder i vernesonen rundt Svalbard. Det illustrerer at i slike forhandlinger vil det alltid være nødvendig å veie det ønskelige mot det mulige, men en må ikke la det beste bli det godes fiende. Jeg er således helt enig med representanten Bendiks H. Arnesen, som så riktig understreker viktigheten av å ha en avtale, når alternativet er ingen avtale og dermed ingen forvaltning. For øvrig deler jeg også representanten Arnesens syn på dette med sjøpattedyrene, uten at jeg her skal gå nærmere inn på det. La meg også kvittere ut representanten Solholms forslag om at forskerne kunne gå om bord i fiskefartøyene og på den måten få forsknings- og fangsttokt som kunne gi interessante erfaringer, ved å trekke på fiskernes praktiske innsikt og forskernes faglige innsikt. Det er et forslag som jeg gjerne skal følge opp og drøfte med de impliserte parter. Samarbeidet mellom Norge og EU om ressursforvaltningen i Nordsjøen har de senere år utviklet seg positivt. Norge og EU ble i 1999 enige om forvaltningsstrategier for bunnfisk i Nordsjøen. Disse strategiene fastlegger bestandsnivåer og tiltaksgrenser som basis for fastsettelse av kvoter, og bidrar således til å legge grunnlaget for en bærekraftig forvaltning. Disse strategiene har blitt fulgt ved de senere kvotefastsettelsene for bunnfisk i Nordsjøen. Særlig alvorlig har situasjonen vært – som flere har understreket – for torsk. For 2001 ble kvotenivået for denne bestanden redusert med 40 pst. Som følge av torskekrisen har Norge og EU inngått avtaler om forbedring av beskatningsmønsteret i Nordsjøen. Det gjelder økning i maskevidden i trål og snurrevad, permanent stenging for industritrålfiske av et større oppvekstområde for bunnfisk i Norges økonomiske sone samt strengere regler for fiskeredskap. Når det gjelder komiteens referanse til «praktiserende bifangstregler», antar jeg at det siktes til EUs påbud om utkast. Norge har som kjent et slikt forbud mot utkast, og det er riktig at dette fremdeles står som et uløst problem i fiskerisamarbeidet mellom Norge og EU. Sett fra norsk side er EUs praksis i strid med en fornuftig og bærekraftig forvaltning, noe vi fra norsk side gir klart uttrykk for i våre samarbeidsfora med EU. Det vil vi fortsatt gjøre så lenge EU har denne praksis. Angående forvaltningen av nordsjøsild vil jeg vise til den bilaterale sildeavtalen som ble inngått mellom Norge og EU i 1997. Denne avtalen har utgjort et viktig element for å få kontroll med uttaket av ungsild. Avslutningsvis vil jeg bare uttrykke tilfredshet med den oppmerksomhet fiskerispørsmål er blitt til del i de senere år. Det avspeiler den svært viktige posisjon fiskerisektoren i dag har i det norske samfunn, og jeg håper fremtidige debatter om slike meldinger som den vi behandler i dag, skal være et forum hvor man får synspunkter fra Stortinget. Og jeg vil tillegge det stor vekt. I så måte har fiskeriministeren og næringskomiteen felles interesser, og jeg tar i det videre arbeidet med meg komiteens synspunkter i innstillingen, så vel som det som er sagt i debatten. La meg helt til slutt understreke det saksordføreren sa om at hun var overbevist om at Fiskeridepartementet var beredt til å bære frem de grunnholdninger komiteen har. Det kan jeg forsikre om at departementet er.
Det blir replikkordskifte.
Stortingsmeldinga vi behandlar i dag, handlar om kvoteavtalen for 2001, men problemstillinga er den same for den avtalen som er inngått for 2002, og derfor dristar eg meg til å spørje litt i forhold til det. I 2000 sette ein kvoten på den norsk-arktiske torsken til 390 000 tonn. Venta gytebestand var då 350 000 tonn. Den reelle gytebestanden var 286 000 tonn. I 2001 sette ein kvoten til 395 000 tonn. Venta gytebestand var 420 000 tonn. Den reelle var 272 000 tonn. I eit innlegg i avisa Nordlys den 14. november skriv statsråden om torskebestanden og berekraftig utvikling, og han skriv m.a.: «Med en kvote på 395 000 tonn norsk-arktisk torsk vil både totalbestanden og gytebestanden vokse i året som kommer.» Då ønskjer eg å spørje statsråden: Kvifor går statsråden ut frå at gytebestanden vil vere 500 000 tonn i 2003 på bakgrunn av dei tala vi hadde i 2000 og 2001?
Det er riktig at den saken vi behandler i dag, ikke gjelder de avtalene som vi nettopp har inngått, og som vi ikke er begynt å praktisere ennå. Jeg skal komme tilbake og redegjøre for de avtalene og erfaringene med dem når denne saken kommer opp for Stortinget. Men jeg vil bare kort understreke, under henvisning til det vi har snakket om tidligere i dag, og som flere av representantene også har understreket, viktigheten av at vi får en avtale. Norge og Russland er enige om en kvote for 2002, og når vi har valgt å videreføre det regimet som var lagt med en forutsigbarhet på 395 000 tonn, så er det nettopp hensynet til både en bærekraftig utvikling, forutsigbarhet og stabilitet for næringen og for kysten som ligger bak den avgjørelsen. Og med en kvote på 395 000 tonn vil både totalbestanden og gytebestanden vokse i årene som kommer. Samtidig har Norge og Russland satt sammen en arbeidsgruppe av forskere som for ettertiden skal fremme forslag om langsiktig og bærekraftig forvaltning, og det vil danne grunnlaget for de neste møtene i den norsk-russiske fiskerikommisjonen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 1069]]
Presidenten forstår det slik at Åsa Elvik har bedt om ordet til behandlingsmåten.
På bakgrunn av den svært korte tida komiteen har hatt til å behandle ei såpass viktig sak – vi har kjent til saka i 14 dagar, men det er ei sak som har versert i systemet i ti år – føler eg meg ikkje komfortabel med å måtte behandle ho på denne måten. Eg ønskjer å fremme forslag om at saka vert send tilbake til komiteen for grundigare behandling.
Åsa Elvik har da fremmet forslag om at saken skal tilbakesendes til komiteen. De talere som nå får ordet, får ordet til behandlingsmåten.
Sjølv om ein kan slutta seg til kritikken om at me har hatt særs kort tid til å behandla denne saka, så er dette altså ei sak som har gått over svært mange år, og der Stortinget fortløpande har vore orientert om utviklinga i saka. Fleirtalet i komiteen har funne at me kunne behandla saka trass i at me har hatt kort frist, og vil derfor rå til at me ikkje utset denne saka ytterlegare.
På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg si at protokoll 3 har vært forbundet med mye usikkerhet over lang tid. Det er nå viktig at den involverte næringsmiddelindustrien får klare signaler. Vi ser det som gledelig at EØS-komiteen nå har fattet en beslutning. Selv om Stortinget har hatt kort tid, er ikke dette første gangen Stortinget har hatt kort tid på seg til å behandle en sak, og har fått behandlet den tilfredsstillende, så Fremskrittspartiet ønsker å få saken avgjort i dag.
Det er riktig at prosessen omkring forhandlingene knyttet til protokoll 3 har vært ualminnelig lang, men det er også riktig at den tiden Stortinget har fått til behandling av saken, har vært ualminnelig kort. Det har nærmest ført til en summarisk behandling i komiteen. Det har vært et tidspress som har gjort det svært vanskelig for komiteen å innhente tilstrekkelig bakgrunnsmateriale i behandlingen av saken. Senterpartiets medlemmer vil derfor støtte SV i ønsket om å sende saken tilbake til komiteen.
Flere har ikke bedt om ordet til behandlingsmåten.[[Votering, se nedenfor]] Etter at det var ringt til votering, uttalte
Vi går til votering over forslaget som Åsa Elvik har tatt opp på vegne av SV, som går ut på å ikke behandle sak nr. 6 i dag, men å sende saken tilbake til komiteen for ytterligere behandling. Dette forslaget blir støttet av Senterpartiet. De andre partiene har, slik presidenten forstår det, gitt uttrykk for at saken bør behandles i dag.
Da er vi klare til å starte med den reelle behandlingen av sak nr. 6. Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. Presidenten sier at dette ikke er minimum taletid, men maksimum taletid. – Det anses vedtatt.
Eg skal ikkje bruka meir tid enn nødvendig. Me behandlar no ei sak med ei svært lang forhistorie. Stortinget har med jamne mellomrom blitt orientert om utviklinga i forhandlingane som har vore førte. Sjølv om ein kan vera einig i den kritikken som er framført om at komiteen og dermed Stortinget har hatt kort tid på seg, og at saksutgreiinga frå Regjeringa òg har vore i kortaste laget, er det rett å behandla denne saka i dag, slik at Regjeringa kan setja den framforhandla avtalen ut i livet. I alle forhandlingar er det spørsmål om å gi og ta, og det er òg tilfellet i denne saka. Det er alltid slik at i ein framforhandla avtale er det ting som med fordel kunne ha vore annleis. Men reelt sett har me i dag valet mellom å vedta den framforhandla avtalen eller å forkasta den. Det siste er etter mitt syn eit dårleg alternativ. Som allereie sagt er dette ei sak med ei svært lang forhistorie, og den bør ikkje bli lengre. Eg vil difor tilrå at me seier ja til den framforhandla avtalen. Dette er òg viktig for å få føreseielege rammevilkår for den delen av næringslivet som denne avtalen vedkjem. Me må òg merka oss at det frå næringsmiddelindustrien er gitt uttrykk for at dei er tilfredse med at ein no er komen fram til ein avtale, og eg håpar difor at ein kan få avslutta denne saka i salen her i dag.
Det er endelig blitt en enighet mellom kommisjonen og Regjeringen om tollreduksjoner for bearbeidede landbruksprodukter og en del andre landbruksvarer. Det inngår i en forpliktelse for Norge at industritollen avskaffes innen år 2004. Uenigheten i tollspørsmålet begynte for ca. ti år siden, da Norge var i forhandlinger med EU om EØS-avtalen. Partene kom ikke til enighet når det gjelder bearbeidede landbruksvarer. Men EØS-avtalens protokoll 2 inneholder en utviklingsklausul som innebærer at partene skal redusere tollsatsene for disse produkter etter hvert. Forhandlingene tilspisset seg i fjor, da svenskene sa nei til et utkast til ny protokoll 3, der Norge ville redusere tollsatsene for bearbeidede landbruksprodukter med 3 pst. Svenskene ville ha mer. Fremskrittspartiet inngår i flertallet i innstillingen som slutter seg til avtalen. Vi er tilfreds med at saken nå synes å være løst. Redusert toll for bearbeidede landbruksvarer er positivt for konkurransen og prisutviklingen på mat i Norge. Derfor er det en fordel at denne saken avsluttes og kan tas av agendaen mellom Norge og EU. Forhandlingene med EU innebærer små utfordringer sammenlignet med det konkurransepresset som vil komme knyttet til Agenda 2000 og de kommende WTO-forhandlingene. Internasjonalt er vi alt inne i en trend der råvareprisene går ned og konkurransen over landegrensene øker. Mens EU-landene åpner seg gradvis mot den internasjonale konkurransen, har Norge holdt igjen ved å beskytte næringsmiddelindustrien med høye tollsatser. Høye tollsatser gir også mulighet til å opprettholde høye priser for grønnsaksvarer. En reduksjon i tollsatsene vil føre til et sterkere press på industrien til å effektivisere seg. Når EU reduserer sine tollsatser betyr det at landbruket og næringsmiddelindustrien i EU øker sin konkurranseevne. Dette kan føre til økte prisforskjeller mellom EU og Norge når det gjelder landbruksprodukter, som i neste omgang vil medføre økt norsk grensehandel i Sverige, en grensehandel som er økende fra før av. En kan være fristet til å spørre: Når næringsmiddelindustrien i andre land effektiviserer seg, følger da vår egen industri med på dette for å kunne klare seg i konkurransen i fremtiden? Dessverre er svaret på dette nei. Flere undersøkelser foretatt av forskere ved BI og Statistisk sentralbyrå viser at norsk næringsmiddelindustri har hatt spesiell lav produktivitetsvekst, langt svakere enn det man har hatt f.eks. i Sverige og hos andre viktige handelspartnere. Slik har det vært over en lengre periode på 20–25 år. Derfor er det viktig at denne industrien kjenner sin besøkelsestid. Hvis man ikke satser langt mer, f.eks. gjennom å forsere egne effektiviserings- og rasjonaliseringsplaner og få mer igjen for hver krone som blir investert, kommer det til å få store negative konsekvenser for hele verdikjeden i matvaresektoren. Det er det som er sannheten. Ja, det burde være direkte uakseptabelt at Norges nest største industrigren har en stagnasjon i produktiviteten over så lang tid. Slik Fremskrittspartiet ser det, er grunnen til denne negative trenden ikke bare høye tollmurer og liten konkurranseeksponering, men at både kjøtt- og meierisektoren har vært gjennomregulert. Marginstudier som er foretatt siste året av alle ledd i verdikjeden for matvarer, viser at det er spesielt kjøttindustrien som har stått for store prisøkninger. Så det er nå tvingende nødvendig at bøndene tar tak i sin egen industri og sørger for en omfattende rasjonalisering. Politikerne har heller ikke stimulert til nytenkning. Det er stort sett bare Fremskrittspartiet som har fremmet forslag om å løse opp i reguleringer, og som har villet åpne for mer konkurranse internt i Norge. Når vår nye landbruksminister skal utforme Regjeringens landbrukspolitikk i tiden som kommer, så må det legges opp til radikale endringer. Det trengs bl.a. nyetableringer og konkurranse for å få opp produktiviteten. Det er et «must» hvis landbruket skal overleve i fremtiden. Da må bonden ha en effektiv industri som evner å konkurrere i markedet.
Eg synest ikkje det er spesielt komfortabelt at EØS-saka blir kjørt som hurtigtog gjennom Stortinget. Eg skjønte på murringa i salen, då Stortinget vart kalla inn til votering, at ein ønskte at det toget skulle ha gått endå fortare. Eg synest det er lite triveleg. Den strategien som vert brukt i forhold til EØS-saker, vil eg seie plagar meg, om det er ein parlamentarisk ordbruk. Og eg vil ikkje beklage den voteringa som Stortinget var nøydt til å gjere i stad i høve ei utsetjing av saka. Saka skulle ha vore utsett fordi ho er syltynn – reint fysisk. Det manglar ei utgreiing av dei moglege konsekvensane av at Stortinget godkjenner protokoll 2 og protokoll 3 til EØS-avtalen. Konsekvensane for norsk næringsmiddelindustri vil vere så alvorlege at eg rår SVs representantar til å stemme mot avtalen.
Presidenten kan bekrefte at «plager» til de grader er et parlamentarisk uttrykk.
Det var godt å høre presidentens romslighet når det gjelder parlamentariske uttrykk. Forhandlingene om protokoll 3 i EØS-avtalen har pågått i lang tid. Med unntak av de utspillene som kom fra svensk side i 1999, har det vært en prosess som relativt rolig har gått sin gang. Det var riktignok en pause da Norge forhandlet om EU-medlemskap i 1994, men det var nok fordi det var mange som syntes de hadde nok å bale med på det tidspunktet, om en ikke skulle ha denne type forhandlinger i tillegg. Det har etter hvert blitt et ganske omfattende problem når det gjelder behandlingen av EØS-saker i Stortinget, at de behandles skjematisk og uten særlig omfattende bakgrunnsmateriale. Det skjer også i denne saken. I mange spørsmål kan det sikkert være uproblematisk, men det er all grunn til å advare mot at en sak som denne blir lagt ut til behandling i Stortinget uten at den i realiteten er tilstrekkelig opplyst. Det er et faktum i dag. Proposisjonen er knapp, men også tidspresset som komiteen har vært utsatt for, har gjort det vanskelig å innhente tilstrekkelig relevant bakgrunnsmateriale og å kunne gjennomføre noen form for høring med berørte parter. Slik blir det gjerne når et flertall i salen ser det som umulig å vurdere de enkelte tillegg og endringer i EØS-avtalen på et fritt grunnlag. Når et spørsmål i realiteten avgjøres i EØS-komiteen, må en være beredt på å svelge unna, og da vil en ytterligere behandling i det norske storting ha forholdsvis liten verdi. Senterpartiet ønsker ikke omlegging av tollsatser i den retning protokoll 3 bidrar til. Målet er en liberalisering av handelen når det gjelder industrielt bearbeidede landbruksvarer. Vi ser på dette som problematisk i forhold til den omfattende næringsmiddelindustri vi har, som i stor grad er distriktsbasert, og som, i tråd med en liberalisering av handelen, har vært og vil være nødt til å gjennomgå strukturendringer. Dette er endringer som mange i denne salen ser med bekymring på, men som vil være uunngåelige med den retning som de endringene vi i dag inviteres til å debattere, tar. Matvaremarkedet er i endring. Stadig mer av produksjonen internasjonaliseres. Ferdigmatmarkedet endres og økes. Utviklingen innenfor den industrien som omfattes av RÅK-ordningen, viser at importen av denne type varer har økt kraftig bare de to siste årene. Det betyr at konkurransen i forhold til norsk næringsmiddelindustri har blitt sterkere. Samtidig ser vi begynnelsen til endringer i eierforhold og konserndannelse som kan få stor betydning videre for matvaremarkedet. Senterpartiet er av den oppfatning at det er i norsk interesse å opprettholde en næringsmiddelindustri som beholder en stor andel av markedet i Norge. Det er viktig både i forhold til industrien og i forhold til det norske landbruket. Presses råvareprisene ned, vil norsk landbruk i den desentraliserte fasongen vi i dag kjenner det, aldri kunne konkurrere med de europeiske landene. Det vet vi, og vi vet også at en slik utvikling vil gå ut over de minste brukene og det distriktsbaserte landbruket. Senterpartiet ser protokoll 3 i EØS-avtalen som et virkemiddel i de endringene vi nå ser i matvaremarkedet. Vi er bekymret for den dynamikken som ligger i avtalen. Protokollen har en klausul i § 2 som innebærer en årlig revisjon av tollsatsene. Noen vil kanskje si at det bare er et spørsmål om teknikk, men vi ser at liknende klausuler i EØS-avtalen bestandig har vært brukt til å føre avtalen et skritt videre i retning av liberalisering. Jeg tror ikke vi skal forvente noe unntak i forhold til denne bestemmelsen, selv om flertallet nok vil forsikre oss om noe annet. Når flertallet i dag vedtar protokoll 3, vil Senterpartiet understreke hvor viktig det er å opprettholde prisnedskriving i RÅK-ordningen. Senterpartiet mener at det må legges avgjørende vekt på å balansere avtalen i årene framover. Hvis ikke, vil en utpreget distriktsbasert næringsvirksomhet kunne tape stort. Denne protokollen må ses på som én bit av et langt større spørsmål, som handler om hvorledes en skal opprettholde produksjon og sysselsetting i viktige distriktsnæringer.
Regjeringen ber om Stortingets samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning om endring av EØS-avtalens protokoll 2 og 3 om bearbeidede landbruksvarer og andre landbruksvarer. Jeg konstaterer at komiteflertallet i sin innstilling gir sin tilslutning til Regjeringens forslag om endring av EØS-avtalens protokoll 2 og 3. Jeg er glad for at denne delen av EØS-avtalen nå endelig kommer på plass fra 1. januar 2002, og at de langvarige forhandlingene med EU omkring disse spørsmålene nå har kommet til en ende. Hovedformålet med protokoll 3 er å utjevne forskjeller i kostnader for produsenter av bearbeidede landbruksvarer som følge av ulikt prisnivå på jordbruksråvarer innen EØS-området. Dette er varer med frihandelsstatus. I praksis innebærer utjevningen at toll og eksportstøtte anvendes for å utligne prisforskjeller på jordbruksråvarer som inngår i ferdigvarene. Prisutjevning er et meget sentralt element i det landbrukspolitiske virkemiddelsystem som både skal sikre industrien like konkurransevilkår, og samtidig sikre avsetningen av jordbruksråvarer. Denne industrien er en betydelig avtager av landbruksråvarer. Dagens handelsregime for bearbeidede landbruksvarer reguleres gjennom protokoll 2 til frihandelsavtalen mellom Norge og EU fra 1973. I forhold til dagens regime vil protokoll 3 innebære et generelt kutt i tollsatsene inn til Norge og inn til EU på 3 pst. For noen produkter er tollreduksjonen større enn det generelle 3 pst.-kuttet. For deler av næringsmiddelindustrien vil dette kunne innebære økt konkurranse på hjemmemarkedet. Samtidig vil muligheten for norsk eksport til EU-markedet forbedres for noen produkter. For norsk næringsmiddelindustri er det, uavhengig av protokoll 3, en klar utfordring å styrke sin posisjon både på hjemmemarkedet og på eksportmarkedet. Jeg vil understreke at det i forhandlingene om protokoll 3 har vært nær kontakt mellom myndighetene og næringsmiddelindustriens organisasjoner, jordbruksorganisasjonene og også enkeltbedrifter, der en løpende har vurdert EUs krav i forhold til industriens interesser. Organisasjonene har gitt uttrykk for at det er positivt at protokoll 3-avtalen har kommet på plass, og at den bidrar til å sikre langsiktige og stabile rammevilkår i forhold til handel med EU. Stortingets organer er også blitt løpende orientert.
Det blir replikkordskifte.
Tollsatsene i protokoll 3 baserer seg på historiske forskjeller i råvareprisene. Det vi nå ser antydningen til, er at forskjellene i råvarepriser mellom andre land og Norge vil øke, og det vil bli økte utfordringer for norsk næringsmiddelindustri. Jeg husker at da vi behandlet EØS-avtalen for en del år siden, ble det gitt 900 mill. kr til denne industrien, slik at man kunne rasjonalisere og effektivisere. Til tross for det viser alle undersøkelser at det har vært status quo, og det er meget bekymringsfullt. Dessuten er jo denne sektoren gjennomregulert, og bl.a. Konkurransetilsynet sier at alle reguleringsordningene og detaljreguleringen innenfor denne sektoren bidrar til å presse prisene oppover. Hvordan vil statsråden bidra slik at effekten av protokoll 3 og den økte konkurransen vi ser innenfor matvaresektoren, ikke skal slå mer negativt ut enn det som er nødvendig, for norsk næringsmiddelindustri?
På de områder vi nå snakker om, er det ikke alltid det blir like riktig å være for generell, fordi de ulike råvarepriser – også i forholdet mellom norske råvarepriser og råvarepriser i ulike land – nok har et veldig ulikt forløp. Selv om hovedtendensen fortsatt er en betydelig prisforskjell, har vi også råvareprisområder i Norge som har en kostnadsside som er ganske nær den samme kostnadsside som vi kan se i en del land rundt oss. Det gjelder ikke minst for grovere grønnsaker osv. Når det gjelder spørsmålet om det betydelige investeringstilskuddet som ble gitt midt på 1990-tallet, rett før folkeavstemningen omtrent – jeg mener å huske at jeg satt i finanskomiteen på den tiden, for øvrig sammen med presidenten, jeg tror det var høsten 1994 vi behandlet denne saken i stor hastighet – hører jeg industrien i dag fortelle meg at de 900 mill. kr var helt avgjørende for at store deler av denne industrien kunne være i stand til å møte de utfordringene som bl.a. protokoll 3 representerer. For eksempel la Prior, som nå er inne i en veldig god utvikling når det gjelder kyllingprodukter til det norske markedet, avgjørende vekt på hva de 900 mill. kr i 1994 betød for mulighetene til å kunne ha den gode utviklingen som de nå representerer, og som vokser, og som i nær fremtid vil skaffe nye arbeidsplasser, ser det ut til, i bl.a. Hedstrøms hjemfylke Det ser vi også innenfor andre deler av denne industrien som nå er inne i en fase hvor de tar belastningen og rasjonaliserer veldig. Den bondeeide del av industrien legger ned anlegg, med de belastninger det alltid medfører, for å kunne få en mer rasjonell produksjon. Og jeg både håper og tror at dette vil kunne gi effekter framover i enda mer kostnadseffektiv produksjon av bearbeidede landbruksvarer.
Jeg vil nødig bidra til å forlenge debatten, men jeg har likevel et spørsmål jeg må få stilt statsråden. Det gjelder spørsmålet om hvordan RÅK-ordningen vil bli seende ut i tiden framover. Statsråden omtalte i sitt innlegg RÅK-ordningen som viktig. De endringene en nå gjør, omfatter jo ett av virkemidlene i RÅK-ordningen, nemlig tollsatsene. Så er det et annet virkemiddel i RÅK-ordningen som går på prisnedskrivning knyttet til innenlandske råvarer. Hvis en skal ha en mulighet til å være med på løpet framover, er det viktig at ordningen med prisnedskrivning kan bestå uendret. Kan statsråden forsikre oss om at det vil være tilfellet?
Det er rett at RÅK-ordningen er helt sentral for å kunne ta vare på en norsk næringsmiddelindustri, slik det har vært i fortid, og slik det må være i framtid. RÅK-ordningen betyr råvarepriskompensasjonsordningen, noe som innebærer at enhver industri i Norge eller i andre land skal få lov til å starte på den samme startstreken når det gjelder å kjøpe sine egne lands landbruksprodukter. Det skal ikke være slik at denne industrien skal ha en ulempe i form av den landbrukspolitikken som landet deres måtte bære. Det er prinsippene i RÅK-ordningen, og det er helt avgjørende for å ta vare på en næringsmiddelindustri som i økende grad, i og for seg helt uavhengig av den sak vi behandler i dag, opplever å få en økt konkurranse. Ikke minst har det sammenheng med at forbruksmønsteret vårt er slik at vi stadig mer bruker bearbeidede og enda mer bearbeidede landbruksprodukter, og i mindre grad kjøper landbrukets produkter direkte og bearbeider dem hjemme. Derfor opplever vi at vi stadig får nye konkurranseområder. Og helt sentralt og helt avgjørende, som representanten her gav uttrykk for, er prisnedskrivning, slik at norsk industri får en inngangspris i sin produksjon som gjør at de ikke har en ulempe. At de vil ha konkurranse på andre kostnadselementer i industrien, vil vi nok alltid måtte leve med, slik som i all annen norsk industri – lønninger, andre kostnader, skattesystemer og alt dette. Men det er nok en type konkurranse som også denne industrien i økende grad må tåle. Det gjør nok også at annet som det står om i denne saken, vil møte en mindre industribeskyttelse for den delen av konkurransen som handler om helt ordinære innsatsfaktorer i industri, uavhengig av landbrukets råvarepriser. Men prisnedskrivning er helt sentralt, og vil være det framover. Og det vil selvsagt Regjeringen arbeide for.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 1069]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet til denne endringsproposisjonen, da det er en enstemmig innstilling. Men etter at vi hadde en liten diskusjon om saken i komiteen, vil jeg komme med noen få kommentarer som går på forholdet mellom ordinær budsjettbehandling og endringsproposisjonens innhold. Komiteen viser i sin merknad til at Oslo politidistrikt har ekstraordinære utgifter på grunn av kronprinsparets bryllup og utdelingen av Nobels fredspris i år. Dette gjør det selvfølgelig nødvendig med tilleggsbevilgninger. Komiteen viser også til at utgiftene på kap. 466 Advokatutgifter er regelbundet og blir påvirket av antall saker. Bevilgningen på kapitlet ble foreslått økt med 148 mill. kr, og komiteen er fornøyd med at departementet har satt i gang et arbeid for å se nærmere på årsakene til det høye forbruket. Komiteen har også merket seg at kap. 470 Fri rettshjelp ble foreslått økt med i alt 68 mill. kr, og at økningen kom av en økning i antall ikke-behovsprøvede saker for fylkesnemndene og en økning i antall saker under Fritt rettsråd. Som helt fersk stortingsrepresentant er den første budsjettbehandlingen i Stortinget en ganske spesiell opplevelse. Over flere uker har det for komiteen vært et krevende og intenst arbeid, der vi alle har prøvd å flytte på beløp og foreta prioriteringer som vi har følt styrker justisbudsjettet, samtidig som vi hele tiden har vært bevisst på at vi skal kunne innestå for helheten. Jeg føler at vi gjennom denne prosessen fikk til resultater, og selv om det var små beløp vi flyttet på, er jeg sikker på at det vil få stor betydning. Blant annet var det en stor seier for meg da vi fikk til en økning på 3 mill. kr til Konfliktråd. Jeg ble derfor veldig overrasket da vi fikk oss forelagt denne endringsproposisjonen, fordi der er det helt andre beløp det er snakk om. Endringene er faktisk på hele 350 mill. kr, og det er litt andre summer enn det vi holdt på med i vår budsjettbehandling i komiteen. Selvfølgelig har jeg stor forståelse for at det er vanskelig å anslå de nøyaktige utgiftene på de regelstyrte postene, og at det må tas hensyn til at bl.a. momsreformen slår inn i år. Men jeg må på komiteens vegne peke på at det er et uheldig misforhold mellom de beløpsstørrelsene vi er i stand til å flytte på under den ordinære budsjettbehandlingen, og de beløpsstørrelsene som flyttes på i endringsproposisjonen. Store omdisponeringer og påplussinger på slutten av året er et problem. Det er knyttet mye oppmerksomhet til den generelle budsjettbehandlingen hver høst, og jeg synes derfor at vi også må være opptatt av hvordan budsjettet faktisk blir mot slutten av året.
Jeg starter innledningsvis med å slutte meg til saksordfører, som jeg synes redegjorde veldig greit for saken. Jeg må jo få lov til å uttrykke en stor grad av frustrasjon over det vi nå skal være med på å gjøre. Det er korrekt, som det er beskrevet, at en del av disse beløpene kommer som en selvfølge ut fra at det ligger forhold der som er bundet opp, og som får økonomiske utslag. Men her er det altså snakk om å flytte flere hundre millioner fram og tilbake, og da blir det et paradoks for meg når vi i justiskomiteen slåss om å flytte 23 mill. kr, altså en tiendepart av det vi flytter her. Så kan man selvfølgelig si at vi har ikke noe valg, for slik er det. Men det fremstår, iallfall for min del, som et paradoks. Man kan jo lure på om den reelle makten ligger her eller i departementet. Det er noe man kanskje må la henge i lufta, men faktum er vel at det skal være slik at den skal ligge i Stortinget. Og det gjør den kanskje når det er slik at det er vi som skal fatte vedtaket, på basis av det departementet har gjort. Men at det iallfall for min del knytter seg en frustrasjon til dette, det er helt sikkert!
Jeg skal ikke kommentere det som er sagt. Jeg vil få si det på følgende måte: Stortinget har en generell budsjettbehandling, der man opererer med totalrammer på 600–700 milliarder kr. Når de rammene er fastsatt, har justissektoren en ramme på ca. 11 milliarder kr. Det er fastlagt ved rammevedtak etter budsjettreglementet. Det definerer selvfølgelig på mange måter spillerommet. Når vi så kommer til nysalderingen, er vi i den situasjon at om man ser på denne salderingen som denne statsråden har arvet, men jeg skal ikke prøve å dytte ansvaret på andre, ser man at det er regelstyrte ordninger. Så kommer advokatutgifter, det skjer noe den 11. september, det skjer noe med politiet – alt dette betyr selvfølgelig at det blir store tall. Jeg kan derfor godt forstå at om man ser tallene på den måten, vil opplevelsen bli sterk, slik enkelte representanter har gitt uttrykk for. Men hvis man ser på de bakenforliggende prosessene, synes jeg vel at man får ta det med seg. Generelt er jeg selvfølgelig helt enig i den grunnholdning at når man behandler et budsjett, skal man gå inn for at budsjettet blir bra. Jeg tror nok at man kanskje gjennom et nytt år kan komme til å oppleve at det kan komme opp enkeltsaker som man må forholde seg til på den måten. Men det er min erfaring, etter å ha hatt en viss fartstid her i huset, at den budsjettreformen vi har fått, har virket disiplinerende. Men det er klart at den disiplineringen strammer også inn spillerommet i fagkomiteene. Veldig mye av kampen om spillerommet skjer ofte i forkant, og jeg må innrømme at det var en ganske sterk opplevelse for meg på det tidspunkt det gikk opp for meg. Jeg hadde nå behov for å gi uttrykk for en viss sympati, men samtidig også gi en viss forklaring og kommentar til det som skjer.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 1069]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt slik: 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil tre minutter. – Det anses vedtatt.
Dette er en sak som har vært oppe i Stortinget mange ganger, helt fra 1994. Men denne gangen har den en ny vri. Saken har før alltid vært å stille garantier fra statens side, mens nå foreligger det et delresultat av et langt og godt arbeid. Nå foreligger det et forlik som fortsatt kan gi boet midler til å forfølge saken videre i forhold til de parter som ikke er med i forliket, samtidig som staten igjen gir en ny, omfattende garanti. Det hadde ikke vært mulig å avdekke forholdene rundt Jahres utenlandsformue uten statens engasjement i saken. Komiteens flertall er opptatt av den allmennpreventive effekt det har at staten viser vilje og evne til å følge opp omfattende og kompliserte saker om unndragelse av offentlige midler. Spesielt er dette viktig i en tid med økte muligheter til internasjonale finansielle transaksjoner og økt internasjonalt samarbeid for å motarbeide den svarte økonomien. Jeg er spesielt glad for at Høyre nå har snudd i saken, og på den måten fjerner enhver tvil om at det nå er et stort flertall her i Stortinget som er overbevist om at det er riktig å forfølge denne saken videre. Jeg forundres over Fremskrittspartiet som ynder å framstå som det partiet som ser mest alvorlig på enhver kriminalitet, i alle fall når det gjelder vanlige mennesker. Men i denne saken som gjelder en velstående manns disposisjoner og unndragelse av midler til det offentlige, da vil ikke Fremskrittspartiet bekjempe denne formen for kriminalitet. Her kommer det etter min mening tydelig fram at dette partiet nok ikke er for rettferdig behandling av mennesker – her er det status som teller. Selv ikke i disse tider, og når det møysommelige arbeidet begynner å gi resultater, snur Fremskrittspartiet. De mener tydeligvis fortsatt at er en mann velstående, er det greit å unndra midler fra det offentlige. Komiteens flertall støtter Regjeringens vurderinger i saken og anbefaler Stortinget å godkjenne garantierklæringen.
Allerede for 50 år siden startet norske myndigheter undersøkelser vedrørende en ulovlig Jahre-formue i utlandet. I begynnelsen av 1970-årene mottok Sandefjord kommune 40 mill. kr til bygging av nytt rådhus fra Continental Trust, som i ettertid viste seg å være en del av Jahre-imperiets mange bein. Åtte år etter Jahres død blir Anders Jahres dødsbo etterlignet med 780 mill. kr, og bostyret påstår samtidig at Anders Jahre har en betydelig utenlandsformue, nå tilhørende boet. Dette er starten på en årelang prosess for å få tak i bortimot 1,5 milliarder norske kr. Boet går til søksmål mot 82 personer i Storbritannia for å få tak i disse midlene. I tillegg blir boet selv saksøkt bl.a. på Cayman Islands. Allerede i 1994 måtte boet ha en statlig garanti på 100 mill. kr for å gå videre i arbeidet med å få tak i den betydelige Jahre-formuen i utlandet. Høyre støttet dette ut fra at 1. man i særdeleshet ønsket å bekjempe all internasjonal økonomisk kriminalitet2. sannsynligheten for at boet skulle lykkes i å oppdrive Jahre-formuen var større enn at den ikke skulle oppdrives Således ville staten få dekket sine garantier fullt ut. Det var situasjonen høsten 1994. I de etterfølgende årene opplevde vi rettssaker og forliksforsøk, tapte rettssaker og mislykkede forliksforsøk, skyhøye advokatsalærer og store saksomkostninger. I det hele tatt viste denne saken seg, som ut fra kriminalitetsforebyggende hensyn var nødvendig å gjennomføre med statlige garantier, å være svært vanskelig og ekstremt omfattende. Norsk rettferdighet praktisert i Norge, ble ikke oppfattet som tilstrekkelig i de sakene som ble ført både på Cayman Islands og i Storbritannia. Når så boet høsten 1997 skulle ha ytterligere bevilgninger til å fortsette kampen for å gjenoppdrive Jahre-formuen, var den optimismen vi opplevde i 1994, nå forvandlet til pessimisme. Høyre var skeptisk til ytterligere garantistillelser i statsbudsjettet for år 2000, ikke fordi Høyre ikke ønsket å bekjempe internasjonal økonomisk kriminalitet, men fordi Høyre mente mulighetene for å få midler tilbake som oversteg beløpet til bobehandling, var små. De eneste som sikkert ville tjene på dette, var norske og utenlandske advokater. Høyres skepsis den gangen har langt på vei vist seg å være en riktig analyse. Det er ikke rettssakene som har båret frukter, men de forliksforhandlinger som er ført. I dag står Stortinget foran muligheten til å inndrive rundt 370 mill. kr, om forliket blir godkjent av alle parter. Høyre støtter selvfølgelig dette. Det må aldri være tvil om at Høyre ser med stor tilfredshet på at boet har lyktes i å inndrive en betydelig pengesum. Dette gir boet muligheten til å føre en videre prosess mot de parter som ikke ønsker et forlik, dvs. Compass Trust og Aall Foundation. Høyres syn og merknader har ikke svekket boets posisjon, slik noen hevder. Dagens forhandlingsresultat viser at endeløse rettssaker ikke er å foretrekke fremfor forlik. Som motytelse til at Lazard Bank og Lord Kindersley overfører 41,5 mill. dollar til boet, og ikke minst tilgang til det arkivmateriale disse partene innehar, gir Stortinget en garanti for at nevnte parter holdes skadesløse ved eventuelle fremtidige rettsforfølgelser fra impliserte parter. Høyre imøteser derfor boets videre arbeid med å inndrive ytterligere midler. Dagens flertall i Stortinget ønsker å bekjempe økonomisk kriminalitet med betydelige ressurser og med stor utholdenhet.
Presidenten vil meddele at den innkalte vararepresentant for Troms fylke, Leif Christian Johansen, nå har tatt sete.
Innledningsvis vil jeg si at det høres ut som om vi snakker om to forskjellige saker her. For Fremskrittspartiets del handler dette om et delforlik, med en betydelig risiko. For resten høres det ut som om julaften er kommet til dette hus, men det har den visselig ikke gjort i det forslaget til delforlik som ligger her. Og så må jeg si: Jeg lar meg fascinere av saksordførerens angrep på Fremskrittspartiet. Hvis det er noen som har mangel på troverdighet når det gjelder justis- og kriminalpolitikk, må det visselig være Arbeiderpartiet. Det tror jeg ganske mange kan bekrefte når vi ser på hverdagskriminaliteten og annen kriminalitet her til lands. Så den fanen som Arbeiderpartiet flagger her, den synes jeg de bør fire atskillig lenger ned på flaggstangen. Når det gjelder det som faktisk er saken her, så ligger det altså framme et delforlik, med store, mulige utfordringer for den norske stat økonomisk sett, og da blir det ikke så enkelt at man kan si ja takk til dette sånn helt uten videre. Hvis dette hadde vært et endelig resultat, kunne man ha trukket den konklusjonen, da ville også Fremskrittspartiet ha akseptert den, for slik situasjonen er nå, ligger det an til å kunne innføre netto ca. 200 mill. kr til staten og boet. Det ville ha vært helt i orden for vår del også. Men – så ligger det et stort men her, og det menet er den risikoen staten må ta på seg, og det er det som gjør at vi ikke er villig til å gå inn for det forslaget som foreligger. Hvis det ikke hadde ligget her, skulle vi også ha akseptert det. Så leser jeg bl.a. i Dagens Næringsliv at vi får æren av SV for at ting har blitt som de har blitt, og at forliket er så dårlig. Det får stå for SVs egen del. Jeg er rimelig sikker på at SV ikke på noe som helst slags vis kan bevise at det er en kobling mellom kontakt i Fremskrittspartiet og folk som driver med påvirkning, og at det har påvirket resultatet og de holdninger Fremskrittspartiet har stått for i denne saken. Det finnes ikke ett fnugg av bevis for noe sånt. Men det kan SV selvfølgelig påstå. En annen ting som SV er opptatt av, er at man avslører kortene sine og gir bobestyreren dårligere kort når han skal forhandle, når partiet er imot dette. Ja, da blir jo mitt spørsmål tilbake til SV: Hva med det som nå skjer? Er det ikke akkurat det samme SV gjør med å fronte ut nettopp den indre uenighet som er i dette huset, slår man ikke også da opp kortene overfor dem som skal fortsette forhandlingene? Det er iallfall mitt helt klare syn på det. Derfor vil Fremskrittspartiet stå på det vi har gjort, vi vil fortsette å si nei, og det går rett og slett på den usikkerheten som ligger i de videre forhandlingene.
SV vil i denne debatten framheve at man faktisk var nær et forlik med alle parter, noe som ville vært langt å foretrekke framfor et forlik med bare to av partene. SV er overrasket over den vekt boets finansielle stilling har blitt tillagt i vurderingen av forliket. Vi mener at forliket utelukkende burde vært vurdert ut fra juridiske, praktiske og taktiske hensyn. Vi opplever at flere at statens motparter aktivt har forsøkt å hale ut behandlingen av denne saken. Dette har de gjort i håp om at flertallet på Stortinget til slutt ikke ville fortsette å tilføre Anders Jahres dødsbo nok midler til å kunne sluttføre saken. Fremskrittspartiet har i så måte gitt dem blod på tann, ved aktivt å motsette seg videre tilførsel til bobehandlingen av Jahre-saken. Ifølge Dagens Næringsliv ble daværende fremskrittspartirepresentant, Jan Simonsen, i 1996 kontaktet av Geelmuyden.Kiese, sannsynligvis på vegne av boets opponenter. Dette bekrefter Simonsen selv. Siden den gang har Simonsen og hans tidligere parti konsekvent stemt imot bevilgninger til boet. I 1999 fikk han også med seg Høyre. Høyres medlemmer begrunnet sin snuoperasjon på samme måte som Fremskrittspartiet hele tiden begrunnet sitt ståsted i denne saken: De anså mulighetene for å få tilbake pengebeløp som overstiger de beløpene som ble brukt til rettssaker, som små, og at det meste av de bevilgede midlene ville gå til å holde norske advokater med arbeid og inntekter. Også KrF-ere har uttrykt gjennom media at man har vært skeptisk til videre bevilgninger. Med andre ord: Det har vært nokså gode grunner for boets motparter til å benytte seg av uthalingstaktikken. Det er overraskende at partier på Stortinget, i en sak der staten har store interesser, velger å forholde seg nesten utelukkende til argumentasjon fra motparten i saken. Sosialistisk Venstreparti er ikke kjent med at det har vært tilsvarende nær kontakt mellom boet og de gjeldende partier, som det har vært mellom boets motparter og de samme partiene. Dette er svært betenkelig siden målet her har vært å få klarhet i en av Norges mest kjente skatteunndragelser. Videre mener SV det er interessant at Anders Jahres dødsbo fikk sitt rettslige gjennombrudd bare to dager etter at justiskomiteen fremmet sin innstilling høsten 1999, og hvor altså Høyres og Fremskrittspartiets representanter stemte imot videre bevilgninger til boet. Man kan undre seg over hvilke vurderinger man her la til grunn, når man anså sjansene for å komme noen vei som små. SV mener det er synd at ikke alle partier klart og tydelig har lagt seg på en linje hvor det går klart fram at man ikke aksepterer slik grov økonomisk kriminalitet, men vil forfølge sakene til «the bitter end», som daværende Venstre-representant, Terje Johansen, i fjor uttrykte det til Dagens Næringsliv. Og jeg må si at det virker noe merkelig at Fremskrittspartiet, som altså ynder å kalle seg lov og orden-partiet framfor noe, i flere år har motsatt seg å bidra til å inndrive midler som har vært unndratt det norske folk gjennom grov økonomisk kriminalitet. Jeg er fristet til å hevde at justispolitikken deres ikke henger på greip når man i det ene øyeblikket nærmest har ubegrenset med midler til politi- og lensmannsetaten for å oppklare lovbrudd, og i det neste ikke har en eneste krone til å forfølge denne typen hvitsnippkriminalitet, og dermed statuere et eksempel. I stedet har altså partiet satt sine krefter inn på å gjøre boets motparter lykkelige. For SV er dette komplett uforståelig, men vi må bare erkjenne at motpartene på mange måter har vunnet: De har fått innfridd sine håp om at motstanden mot videre bevilgninger ville øke, og de har fått gjennomslag gjennom knallhard lobbyisme for følgende oppfatning i visse deler av det politiske miljøet: at boet har svært små muligheter til å få tilbake pengebeløp som overstiger de beløpene boet bruker til rettssaker. SV aksepterer anbefalingen om et delforlik, men vi hadde ønsket oss en annen situasjon. Vi skulle ønske at de borgerlige partienes vilje til å oppklare skattesvik var større, og vi skulle ønske oss at boet stod fritt til å vurdere sakens fakta. Det skal ikke være noen tvil om at SV ville vært innstilt på ytterligere bevilgninger til boets arbeid hvis Justisdepartementet og bobestyreren hadde anbefalt dette framfor et forlik.
Presidenten gjør oppmerksom på at det ble vedtatt ved starten av denne saken at det ikke ville bli gitt adgang til replikker. De talere som ønsker å tegne seg på talerlisten utover den tildelte taletiden, får en taletid på inntil 3 minutter.
Det forundrer meg at SV benytter denne anledningen til å stille navngitte partier i et underlig lys ved at man framsetter noe man har hørt, og bruker det som sannhetsvitne for å trekke konklusjoner – og konkluderer med at andre partier ikke har en patent holdning til det som handler om økonomisk kriminalitet, eller vilje til å avsløre skattesvik. Jeg vil på det sterkeste få lov til å avvise at det under noen omstendighet skulle være snakk om at noen har drevet lobbyisme f.eks. overfor Kristelig Folkeparti. Jeg har selv i den foregående fireårsperioden sittet i komiteen og arbeidet med disse sakene, og det har aldri vært noen som har drevet lobbyvirksomhet i forhold til Kristelig Folkeparti på dette punktet. Men det forhindrer ikke at det er lov å bruke hodet selv. Når man skal bevilge penger, bruker man jo nødvendigvis et visst skjønn i forhold til hva det er man bevilger penger til, hva det er man har i utsikt å oppnå ved disse bevilgningene og hva slags tilbakemeldinger man får på de midlene som er brukt av de bevilgninger som tidligere er gitt – altså hva man er stilt i utsikt å oppnå med de bevilgninger eller garantier som man ønsker å få for den kommende perioden. Det må være riktig at man får anledning til å tenke selv uten at man skal bli fortalt at det har man ikke klart, det er andre som har påtvunget en et standpunkt. Når det er sagt, vil jeg gjerne understreke at for Kristelig Folkeparti er det selvsagt at vi ikke aksepterer grov økonomisk kriminalitet, ei heller en mindre grov form for økonomisk kriminalitet. Vi aksepterer ingen form for økonomisk kriminalitet, og vi er i aller høyeste grad interessert i å være med på å avsløre skattesvik. Derfor har også våre standpunkt kommet, på bakgrunn av de vurderingene vi har gjort, og vi sier at vi er ikke ved det punktet nå at man ikke vil bevilge penger til fortsatt arbeid på det området som vi i dag behandler. Tvert imot. Med bakgrunn i de informasjonene vi har fått, har Kristelig Folkeparti sagt at ja, vi går for bevilgninger, vi går for garantier, fordi vi ser at vi er underveis mot et resultat som vi tror kan være svært gunstig. Ingen av oss – ikke SV, ikke Kristelig Folkeparti og ikke noen andre partier – vet hva som blir det endelige resultatet. Vi må basere oss på et skjønn, på en vurdering av de foreliggende opplysningene, og så fatter vi en beslutning på bakgrunn av det. Derfor synes jeg det er et nokså dårlig presisjonsnivå når Sosialistisk Venstreparti i sin merknad til denne innstillingen henviser til «representanter fra Kristelig Folkeparti gjennom media». Det er noe jeg ikke aksepterer som en sannhetsgaranti for den konklusjon som SV ønsker å trekke. Vi vil fortsatt være med og sørge for at dette arbeidet går sin gang. Vi sier ja til de anbefalingene som er kommet. Det er mange spørsmål vi kan stille, men både Justisdepartementet, Finansdepartementet og bobestyrer anbefaler at vi går for den løsning som ligger på bordet, og det vil Kristelig Folkeparti gjøre.
Siden midten av 1990-tallet har Justisdepartementet finansiert dødsboets jakt på Anders Jahres utenlandsformue. Jeg er glad for at det har lyktes bostyreren å framforhandle et forlik som kan sikre boets videre drift uten ytterligere støtte fra Justisdepartementet. Jeg er videre glad for at justiskomiteen nesten enstemmig har gått inn for at staten stiller den garantien som forliket forutsetter. Forliket omfatter bare en av de tre utenlandsgrupperingene som boet har ført forliksforhandlinger med. Et forlik med alle tre med en tilsvarende større forlikssum hadde selvsagt vært en bedre løsning for boet og for staten. Det var imidlertid ikke mulig å få til et slikt såkalt globalt forlik. Jeg vil understreke at forliket med Lazard Bank innebærer at banken skal betale et noe større beløp enn banken antakelig hadde måttet betale som sin andel av et samlet forlik. Det er derfor ikke noe dårlig forlik bostyreren har oppnådd. Den garantien staten skal avgi overfor Lazard, og som saken her egentlig dreier seg om, vil bare få virkning dersom forliket blir gjennomført. Skifterettens rettskraftige godkjenning av forliket gjenstår. Sandefjord skifterett godkjente forliket 13. november 2001. Kjæremålsfristen løper ut i morgen. Videre hadde selskapet Anders Jahre AS, som kontrolleres av Eikland AS, et krav i boet på 375 444 kr. På grunnlag av dette kravet har Anders Jahre AS begjært dødsboet tatt under behandling som konkursbo. For å unngå det har Justisdepartementet innfridd kravet med renter fra Anders Jahres død i 1982. Motparten har visstnok i dag tilbakeført beløpet til Justisdepartementets brukskonto, men etter regjeringsadvokatens mening plikter motparten å finne seg i en slik intervensjonsbetaling. Konkursbegjæringen skal behandles av skifteretten i morgen. Jeg understreker at dersom delforliket mot formodning skulle falle bort som en følge av noen av disse forholdene, vil statsgarantien ikke bli effektiv. Det er derfor ingen fare forbundet med å avgi garantien før disse forholdene er endelig avklart. På den annen side krever forliksavtalen med Lazard at Justisdepartementet avgir garantien innen 21. desember 2001. Garantien vil dessuten bli avgitt til bostyreren, som først vil overlevere den til Lazard når alle relevante forhold er avklart. Når det så gjelder de generelle forhold i denne saken, er det flere representanter som har pekt på dem, og de kan vel oppsummeres på følgende måte: Det er i jakten på denne type penger viktig å være utholdende, det er viktig at man klarer å opptre med noenlunde samlet styrke, og det er et poeng at de som prøver å skjule penger på dette vis, må vite at rettsstater ikke gir opp.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
SVs påstander om at Høyres skeptiske holdning til ytterligere garantier ved behandlingen i fjor eller i forfjor skulle ha påvirket boets motpart til å drive en rettslig uthalingspolitikk, faller på sin egen urimelighet. Høyre har som mål 1) å bekjempe internasjonal økonomisk kriminalitet på lik linje med Sosialistisk Venstreparti og 2) å inndrive boets rettmessige krav, som var på 1,5 milliarder kr. Imidlertid er det ikke slik at den norske stat alene bestemmer hva som er riktig juss eller ikke, men faktisk også utenlandske domstoler. Derfor har Høyre under hele sakens gang vurdert mulighetene for å nå frem med boets krav på 1,5 milliarder kr, opp mot kostnadene for dette. Høyre anser det ikke slik, som SV argumenterer med, at den norske stat har en bunnløs kassabeholdning å ta av, men at vi samtidig også vurderer sannsynligheten og mulighetene for å inndrive boets krav. Jeg vil faktisk si at etter Stortingets vedtak i fjor om ytterligere garantistillelser til boet på 50 mill. kr, der nettopp Høyre hadde en kritisk merknad, har boet nå virkelig kommet i en reell forliksposisjon for første gang siden saken ble reist. Forliket blir etter all sannsynlighet vedtatt her i dag mot Fremskrittspartiets stemmer. Høyre stemmer for, fordi dette gir boet 1) midler til å tilbakebetale bruk av statsgarantiene, og 2) midler – og ved hjelp av Lazard Banks arkiver – til selvstendig å forfølge kravet mot de parter som ikke har godtatt forliket. SV burde gå i seg selv og faktisk være fornøyd med at Høyre stemmer sammen med flertallet for et forlik på 370 mill kr. Alt annet ville jo være kontraproduktivt. Det er jo SV med sin merknad mot Høyre som skaper tvil om Høyres tidligere motiver, og ikke Høyres faktiske stemmegivning i denne saken. Høyre har hele tiden vært kritisk til bruk av penger til endeløse rettssaker uten annet resultat enn å fôre dyre advokater med penger. Høyre sier selvfølgelig ikke nei til å inndrive 370 mill. kr til boet. Jeg vil minne om at det ikke er rettssakene som har båret frukter, men faktisk forliksforhandlingene. Det må være lov å være kritisk til bruk av statlig garantier så lenge disse ikke gir det forventede resultat. Eller er det slik at SV uten skrupler vil bruke alle nødvendige midler i sin kamp for å inndrive boets rettmessige midler, uansett mulighetene for inndrive midlene? Etter min oppfatning er det bare SVs merknad som skaper unødvendig forvirring i denne saken.
Først har jeg lyst til å påpeke at jeg synes SV i sitt første innlegg gikk langt i å insinuere en kobling – eller en korrupsjon – mellom det besøket representanten Jan Simonsen mottok, og hans holdning i saken. Det tar iallfall jeg avstand fra. Det representanten Simonsen har bekreftet, er at det har vært kontakt, men han har ikke antydet eller sagt noe om at det har påvirket han i hans holdning i denne saken. Og jeg vil ta avstand fra en sånn insinuasjon fra SV. Tilbake igjen til selve saken. Jeg har på nytt en opplevelse av at vi snakker om to forskjellige ting. Det er ikke slik at det vi gjør i dag, er å ta stilling til netto 200 mill. kr, slik det kan se ut som. Det vi tar stilling til, er hvor stor risiko den norske stat påføres ved å inngå dette forliket. Og det er ingen her i denne salen som har overbevist meg om at man her nødvendigvis går ut med et netto plussresultat, til det er det altfor mange og store aktører utenfor som er ute etter å komme i mål. Og så får vi denne debatten om Fremskrittspartiet som er så opptatt av kriminalitet. Ja, det er nettopp det som er poenget vårt. Er det da noen vits i å satse på en endeløs rettssak der staten kanskje går ut med netto utgifter, i motsetning til netto inntekter? Og med de bevilgningene vi ser at justissektoren får, burde kanskje flere i denne salen være litt opptatt av det som skjer her i landet – det er kanskje vel så viktig som å drive endeløse rettssaker med resultat som iallfall ingen av oss her er i stand til å forutse. Det er et paradoks for meg når SV flagger dette så høyt. Det som er et faktum, er at SV i innstillingen til budsjettet for justissektoren, faktisk salderte posten til bobehandling med 6,5 mill. kr. Og hvis det skal synliggjøre den frontingen SV har hatt mot Anders Jahre-saken, synes jeg det blir et paradoks og litt merkelig sett i sammenheng med hvor høyt SV har gått på banen her. Men samtidig skal jeg på vegne av Fremskrittspartiet ikke være større enn at hvis det noen gang viser seg at vi tok feil, skal vi også ha rygg til å akseptere det, selvfølgelig.
Dette er en noe merkelig debatt, synes jeg, for jeg er ikke så veldig opptatt av hva partier påberoper seg å være opptatt av – og at all kritikk faller på sin egen urimelighet fordi man sier at man er opptatt av noe – men jeg er mer opptatt av hva partier faktisk gjør. Men jeg må selvfølgelig også få rose Høyre for at de snudde i denne saken og kom til fornuft når det nå ble tydelig at det faktisk var lurt å gå videre og ikke gjøre som Fremskrittspartiet ønsket, å avslutte allerede i 1996. For det er det som har skjedd; vi har nå fått til et delforlik, som vi riktignok mener er dårligere enn et totalforlik, men det betyr jo at det nyttet. Og jeg må få lov til å spørre Høyre, hvis de har mulighet til å svare på det nå: Hva var det som gjorde at de vurderte det som riktig å gå mot videre tilførsel til boet i 1999, når man fikk et gjennombrudd bare to dager senere? For SV er det ikke bare snakk om å vurdere utgifter opp mot inntekter i en sånn type sak som er av så pass prinsipiell karakter. For oss er det viktig den allmennpreventive effekt det vil ha at staten sier at man skal forfølge slike saker til «the bitter end», som en Venstre-representant uttalte i fjor. Jeg må også få si til dem som har vært oppe og klaget på at SV nærmest «out-er» partier og forteller dem hva de mener i disse sakene, og at det skader den videre behandlinga, at det har de da vitterlig klart sjøl. De har jo «out-et» seg sjøl hele veien. Det er da ikke noen hemmelighet at de har ment det de har ment! Jeg forstår ikke helt denne argumentasjonen, men håper at man eventuelt ved neste korsvei – hvis man får saker av liknende karakter – velger å forfølge saken og ikke «feiger ut» så pass tidlig som det Fremskrittspartiet ville.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 1070]]
Da skulle vi være klare for votering. Presidenten gjør oppmerksom på at det er mange saker som det skal voteres over, så det kan bli forholdsvis lenge, men i fellesskap skal vi komme gjennom dette.
Under debatten er det satt fram i alt 11 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet.forslag nr 2, fra Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 3 og 7–11, fra Heidi Sørensen på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 6, fra Heidi Sørensen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 4 og 5, fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Presidenten skal prøve å redegjøre for de voteringsforklaringene som er framkommet under debatten. Det skal vi ta etter hvert under de enkelte forslag. Det voteres først over de rammeuavhengige mindretallsforslagene. Forslagene nr. 7–10, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med neste anbudsperiode for kjøp av flyrutetjenester på det regionale rutenettet legge til grunn for anbyder en prisreduksjon på 30 pst.» Forslag nr. 8 lyder: «Rv 7 over Hardangervidda stenges for vintertrafikk.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til oppfølgingen av Trondheimspakken, inklusive en totalvurdering av hensiktsmessigheten av Nordre avlastningsveg, gitt de skjerpede kravene til luftkvalitet, og muligheten for økt overgang fra bil til kollektivtransport.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til oppfølgingen av Bergenspakken, og en totalvurdering av hensiktsmessigheten av firefeltsveg på strekningen Hop–Fjøsanger, gitt de skjerpede kravene til luftkvalitet, samt muligheten for økt overgang fra bil til den planlagte bybanen.»
Når det gjelder forslag nr. 11, fra Sosialistisk Venstreparti, har presidenten forstått det slik at det er foreslått omgjort til oversendelsesforslag. Forslaget får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å komme tilbake til Stortinget i vårsesjonen med en investeringsplan for jernbaneinvesteringer som er i tråd med ambisjonsnivået i Nasjonal transportplan.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. –Det anses vedtatt. Det skal så voteres over forslag nr. 6, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen:sørge for at høyhastighetsbånd i prinsippet skal være tilgjengelig for alle landets kommuner innen utgangen av 2005komme tilbake med et forslag om hvordan en slik utbygging skal muliggjøres og utføres, i egen melding, innen 2002komme tilbake med et forslag på løsninger for å gjøre stamnettet til en nasjonal infrastruktur, slik at nettet blir tilgjengelig for alle på likt grunnlag, i egen melding, innen 2002.» Jeg har forstått det slik at Kystpartiet støtter forslaget.
Det skal så voteres over forslagene nr. 4 og 5, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en vurdering av hvordan økt offentlig kjøp av persontransporttjenester på jernbane kan medføre til økt trafikkoverføring fra veg til jernbane.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med en totalvurdering av hvilke vegprosjekter som kan bidra til å svekke eller styrke mulighetene til å nå de nye kravene til luftkvalitet.»
Det skal så voteres over innstillingens forslag til vedtak under rammeområde 18. Her foreligger det tre avvikende forslag. Det voteres først over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 1 fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder:
Det voteres så over innstillingens rammeuavhengige forslag til vedtak.
Her har presidenten fått opplyst at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har innstillingen, og presidenten går da ut fra at de øvrige partiene ønsker å stemme imot, med unntak av V, hvor Kystpartiet har gitt uttrykk for at de ønsker å støtte innstillingen.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme mot dette punktet.
Sosialistisk Venstreparti og Kystpartiet har varslet at de ønsker å stemme mot dette punktet.
Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Det foreligger ikke noe referat.