Frå Senterpartiet si stortingsgruppe ligg det føre søknad om å utvida innkallinga av den møtande vararepresentanten for Vest-Agder, Eivind Drivenes , til å gjelda til og med fredag 8. april, under representanten Anja Ninasdotter Abuslands permisjon i tida frå og med 15. november til og med 18. april. Etter forslag frå presidenten vart samrøystes vedteke: Denne søknaden vert handsama straks og godkjend.
Representanten Seher Aydar vil setja fram to representantforslag.
På vegne av representanten Bjørnar Moxnes og meg selv fremmer jeg forslag om å respektere lokaldemokratiet og stanse statlig regulering av Oslo universitetssykehus, OUS. På vegne av representantene Marie Sneve Martinussen, Geir Jørgensen, Hege Bae Nyholt og meg selv fremmer jeg et forslag om å sikre forutsigbar rett til tannhelsebehandling for tortur- og overgrepsutsatte og personer med odontofobi, TOO-pasienter.
Representanten Helge André Njåstad vil setja fram eit representantforslag.
På vegner av Framstegsparti-representantane Sylvi Listhaug, Frank Edvard Sve, Morten Stordalen, Silje Hjemdal og meg sjølv har eg gleda av å setja fram eit forslag om å byggja heile E39 Ringvei øst i Bergen.
Representanten Freddy André Øvstegård vil setja fram eit representantforslag.
Jeg vil fremme et forslag på vegne av representantene Kirsti Bergstø, Grete Wold, Mona Fagerås og meg selv om økt kvalitet i SFO.
Representanten Kirsti Bergstø vil setja fram eit representantforslag.
På vegne av SV-representantene Kathy Lie, Grete Wold, Marian Hussein, Kari Elisabeth Kaski og meg selv fremmer jeg et forslag om å rette opp i regelverket for uføre og stenge uførefella.
Forslaga vert handsama etter reglementet.
Stortinget fekk måndag melding frå Statsministerens kontor om at statsrådane Ola Borten Moe, Anette Trettebergstuen og Tonje Brenna vil møta til munnleg spørjetime. Dei annonserte regjeringsmedlemene er til stades, og me er klare til å byrja den munnlege spørjetimen. Me byrjar då med det fyrste hovudspørsmålet, som er frå representanten Margret Hagerup.
Eksamen er en viktig del av vurderingssystemet i den norske skolen, og det gir elevene mulighet til å vise hva de har lært i løpet av skoleåret uten at tidligere resultat påvirker karakteren. Eksamen gir elevene viktig kvalitetssikring ved at de får en ekstern vurdering av sin fagkompetanse. De sentralt gitte eksamenene har identiske oppavesett for alle som kommer opp i faget, og de gir elevene et mer likeverdig vitnemål. De rettes også anonymt, og eksmensresultatene bidrar til at lærere og skolen kan kontrollere og utvikle sitt eget arbeid med vurderinger. Høyre mener det er viktig at tilliten til vitnemålene og eksamen opprettholdes, og pandemien har aktualisert utfordringen med at karaktersettingen er ulik på eksamen og ved standpunktkarakter. Da NTB meldte om at Utdanningsdirektoratet vurderte om eksamen skulle skrotes for godt, ble både vi og en rekke andre aktører i sektoren bekymret. Nå trenger vi en avklaring om regjeringen faktisk har bedt Utdanningsdirektoratet om å vurdere å skrote eksamen, og om dette er noe regjeringen ønsker seg på sikt, for i Hurdalsplattformen skriver regjering – i motsetning – at det fremdeles skal være eksamen i ungdomsskolen og i videregående opplæring. Spørsmålet er dermed: Kan statsråden avklare om eksamen skal bestå i skolen, noe en også har stadfestet i regjeringsplattformen?
Regjeringen har ikke bedt Utdanningsdirektoratet om å skrote eksamen, og har ikke plan om å avvikle eksamen som institutt. Allikevel er det sånn at norsk skole har endret seg mye de siste årene uten at måten en gjennomfører eksamen på, nødvendigvis har gjort det samme. Det er naturlig i lys av fullføringsreformen og fagfornyelsen å se på om ikke det finnes andre måter å gjennomføre eksamen på som både er til nytte for elevene, og som henger bedre sammen med måten vi organiserer opplæringen på. Jeg er enig med representanten i at det er viktig at vi har en objektiv vurdering av hva den enkelte elev kan ved årets slutt, men akkurat hvordan den vurderingen skal foretas – om det er med en annen trekkordning enn vi har i dag, om det er med tverrfaglig eksamen, om det er med mer bruk av praktiske eksamener og prøver – mener jeg er absolutt verdt å undersøke. Skal eksamensinstituttet ha tillit også i framtiden, er vi nødt til å oppdatere måten vi gjennomfører eksamen på, i tråd med at norsk skole og samfunn endrer seg.
Jeg takker for svaret. Det er godt å høre at de ikke skal skrote eksamen som det var meldt. Vi er enige om at det er viktig å se på systemet, og vi er åpne for at eksamen skal ha noen endringer. Målet med fagfornyelsen er nettopp at elevene skal vise fram både bredden og dybden av sin kompetanse, og da må eksamen gi elevene den muligheten. Høyre er også opptatt av å utvikle, ikke avvikle, men et viktig formål med eksamen er å sikre at karakterene som gis, er like på tvers av lærere og skoler. Spørsmålet er: Kan statsråden bekrefte at eksamen skal bestå som en del av det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet?
Det kan statsråden.
Da takker jeg for svaret. I det videre arbeidet er det en del viktige prinsipper med eksamen som må avklares. Det er som statsråden sa, en nøytral ekstern vurdering, men det er også en likebehandling av elevene på tvers av landet, sånn at elever i Lillesand og Vadsø skal få den samme muligheten. Kvalitetssikring av standpunktkarakteren var et viktig verktøy for lærere og skoleeiere. Er dette prinsipper som statsråden også melder videre til Utdanningsdirektoratet i det videre arbeidet?
Jeg er ikke helt sikker på om jeg oppfattet substansen i spørsmålet, men hvis jeg forstår det riktig, var spørsmålet om vi i øvrig arbeid som foregår på dette feltet, uttrykker tydelig at vi er opptatt av å beholde eksamen. Det er et signal vi er helt tydelige på. Hele spørsmålet her er hvordan vi utvikler eksamen som institutt med mål om å sørge for at den er i tråd med måten vi driver opplæring på, og at det er nyttig informasjon for den enkelte elev å få i vurderingen av hva vedkommende kan. Det er en nyttig måte for skolene å følge med på hvorvidt elevene har lært det de skal. Hvis jeg ikke oppfattet spørsmålet riktig, beklager jeg det, men jeg forsto det slik at det var det representanten Hagerup spurte om.
Hagerup, vil du presisere?
Jeg takker for svaret og synes det er bra at statsråden kan bekrefte at eksamen er viktig. Jeg håper det blir med i det videre systemet. Det er viktig både for rettssikkerheten og for likebehandling. Jeg vil også benytte anledningen til å stille et spørsmål om utvalget som er satt ned for å se på de nasjonale prøvene, der et klart mål er å redusere antall prøver. Min bekymring er at dette er et skritt i retning av å fjerne kunnskap om skolen og åpenhet om resultatene i skolen. I mandatet sier man at systemet for kvalitetsutvikling ikke bør bidra til rangering og konkurranse eller til å snevre inn skolens pedagogiske praksis til det som er målbart. Det kan høres fint ut, og vi er enige om at prøver ikke skal brukes ukritisk til forenklede rangeringer, men det må være mulig å sammenlikne på tvers av skoler. Dette kan tolkes som en måte å redusere åpenhet om resultater og status i skolen på. Spørsmålet mitt er: Er statsråden enig i at det er viktig å beholde en stor grad av åpenhet om resultatene og utviklingen i den norske skolen?
Grunnen til at vi måler hvordan det går med norske elever og norske skoler, er at vi skal bruke informasjonen vi får, til å utvikle skolene til det bedre – både i det enkelte profesjonsfellesskapet og i den enkelte skole, men også når vi politikere utformer politikk og tar beslutninger om og på vegne av skolen. Jeg er opptatt av at de prøvene vi gjennomfører, både gir oss nyttig informasjon og at de resultatene vi får, brukes godt. Men jeg tror ikke vi skal late som noe annet enn at hva vi måler, og på hvilken måte vi måler det på, bidrar til å trekke ressurser i retning av det vi måler. Et eksempel er at matematikk og regning kartlegges gjennom fire forskjellige prøver i løpet av grunnskolen, mens samfunnsfag og mer praktiske fag knapt nok kartlegges. Det betyr at også ressursene dras i den retning. Det kan være positivt at det skjer, men vi må altså vite hva vi gjør, og derfor er jeg opptatt av at vi får oversikt over hvilke prøver vi gjennomfører, hvilken nytte de har for den enkelte elev og skole, og hvordan vi kan gjøre dette bedre i framtiden.
Guri Melby – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråden sa selv at norsk skole har forandret seg ganske kraftig de siste årene, kanskje særlig med innføringen av fagfornyelsen, som var en reform skolen selv ønsket velkommen, som skulle bidra til mer praktisk læring og mindre stillesitting. Det som ikke var med i innføringen av læreplanen, var et nytt kvalitetsvurderingssystem. Derfor var en av de tingene vi jobbet veldig intenst med, å ta beslutninger om nye nasjonale prøver sånn at elevene får prøver som er tilpasset den læreplanen de har jobbet etter. I 2025 vil femteklassingene kun ha jobbet med den nye læreplanen. Det store spenningsmomentet i forrige periode var hva Arbeiderpartiet egentlig mente om nasjonale prøver. Det var litt til og fra, veldig uklart, og jeg var litt spent på å høre hva den nye statsråden ville gjøre med nasjonale prøver. Det hun vil gjøre, er å sette i gang en ny utredning og en ny NOU, og hun sier ingen ting om hvilken retning de nye nasjonale prøvene skal ta. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hvor lenge er det greit at norske elever vurderes etter gamle prøver når de har fått ny læreplan?
Jeg antar at også den tidligere kunnskapsministeren er opptatt av at vi har kunnskap før vi fatter viktige beslutninger om måten norsk skole skal organiseres på. Derfor er jeg opptatt av at dette gjøres på en god og grundig måte. De siste årene har diskusjonene om prøver og kartlegginger i skolen stort sett bare handlet om volum og hvorvidt det volumet vi har, er nyttig, mens jeg også er opptatt av måten det innrettes på, og måten det utvikles på. Derfor mener jeg det er riktig å ha et utvalg som ser på helheten av dette, for det kan være gode grunner til at hvert enkelt element er innført som et verktøy for å kartlegge noe, men det er også på tide å spørre seg om ikke vi som politikere har besluttet for mange enkeltelementer som til sammen gir en urimelig belastning både på den enkelte elev og på skolen, og hvorvidt den kartleggingen vi gjør, bidrar til at vi utvikler skolen i en positiv retning som bidrar til mer læring, samtidig som vi har nok informasjon om hvordan det egentlig står til i norsk skole. Det mener ikke jeg er å ikke avklare ting raskt. Det er tvert imot å jobbe på en hensiktsmessig og kunnskapsbasert måte.
Guri Melby – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg mener det er en grunnleggende stor forskjell på det å be om mer kunnskap og beslutningsvegring. Nå har vi gjennomført nasjonale prøver i Norge i ca. 20 år, og vi har masse kunnskap om hvordan de prøvene fungerer. Den siste evalueringen som ble gjennomført, viser at lærerne mener de får altfor lite informasjon om elevene til å kunne bruke det som et verktøy for tilpasset opplæring. Derfor tok vi en grunnleggende beslutning om nettopp å få mer fokus på prøver som gir informasjon om elevene, ved å utvikle såkalte progresjonsprøver. Samtidig var vi tydelig på at det ikke skulle bli flere prøver. Vi sa at vi ville ha mer av det som gir informasjon om elevene, og mindre av det som rangerer skolene. Den ene tingen som statsråden har besluttet, er altså å avlyse de prøvene som skal gi mer informasjon om den enkelte elev, og så skyver hun alle andre beslutninger ut i tid. Spørsmålet er: Hvordan kan dette bidra til en fornyelse av norsk skole, bedre kartlegging og mer tilpasset opplæring, når hun ikke tør å ta en eneste beslutning selv?
Jeg var elev i norsk skole på 1990-tallet og lærte å lese, skrive og regne der, så med forbehold om at dette er rett, siden det er en stund siden, mener jeg å kunne regne meg fram til at representanten Melby satt som kunnskapsminister omtrent fire ganger så lenge som det jeg har gjort til nå, og fullt ut kunne sørget for å gjøre dette selv hvis det var så viktig. Jeg mener at noe av det som er grunnen til at vi må se helhetlig på dette, er at det har skjedd i for mange år at politikere har besluttet nettopp på den måten som Melby legger opp til – at vi legger til en ny prøve og ikke bestemmer hva vi tar ut når vi velger å innføre et nytt element i norsk skole. Det har bidratt til at veldig mange bruker mye tid på annet enn det å drive opplæring. Det binder opp mye tid for elevene, det binder opp mye tid for skolene, og jeg er ikke helt sikker på at disse tingene nødvendigvis bidrar til at vi får mer informasjon om det vi har mest behov for å ha informasjon om i norsk skole. Derfor mener jeg det er riktig å se på dette helhetlig, sørge for at de tingene vi måler, er til nytte for skolen og fjerne det som eventuelt er overflødig.
Neste hovudspørsmål kjem frå representanten Silje Hjemdal.
Jeg har et spørsmål til likestillingsministeren. For Fremskrittspartiet er frihet avgjørende for likestilling. Derfor kjemper jeg og Fremskrittspartiet for en blå likestillingspolitikk framfor en rød formynderpolitikk. Derfor har nå også Fremskrittspartiet fremmet forslag om bl.a. å gi familiene valgfriheten tilbake og avskaffe tredelingen av foreldrepermisjonen. I etterkant av dette ser vi også at det er kommet nye tall som viser at en stadig større andel kvinner tar ut ulønnet permisjon. Det viser at formynderpolitikk er dårlig familiepolitikk. På nåværende tidspunkt har permisjonsopprøret på Facebook nærmere 33 000 følgere. Barneministeren har riktignok vært litt på i denne debatten, men understreket at tredelingen vil ligge fast. Men stadig flere lurer på hvor likestillingsministeren er i denne debatten. Så mitt spørsmål er rett og slett: Hvor har likestillingsministeren vært når det gjelder denne debatten og en stadig økning i antall kvinner som tar ulønnet permisjon? Er ikke dette likestilling i revers?
Jeg kan forsikre representanten om at likestillingsministeren har vært i debatt om dette, bl.a. med representanten selv. Jeg er veldig opptatt av og en sterk tilhenger av tredelingen av permisjonen. Når vi i Norge holder oss med verdens beste permisjonsordning for folk som får barn, skulle det også bare mangle at ikke far fikk sin rettmessige del av permisjonen. Tredelingen fungerer godt. Det er én kvote til mor og én kvote til far, og så er det en stor fellesdel som foreldrene selv kan velge hvordan de tar ut. Det viktige er at barnet får muligheten til å få god tilknytning til begge foreldrene sine. Vi vet at det dessverre er slik at uten en sterk pappakvote tar fedre ut mindre permisjon. Det tror ikke jeg er fordi fedre generelt ikke ønsker å ta ut permisjon, men det er fortsatt noen kjønnsrollemønstre og noen mekanismer i samfunnet vårt som gjør at f.eks. noen arbeidsgivere ikke ønsker at far skal være hjemme. Så er det også sånn at noen mødre vil ha mesteparten av permisjonen selv. Derfor skal fedrene ha denne fedrekvoten, og det støtter og står Arbeiderpartiet hardt på for. Det kommer noen påstander om at mødre tar ut ulønnet permisjon fordi fedrekvoten er for stor. Da anbefaler jeg representanten å se til forskningen og de tallene vi har på dette, som sier at mengden ulønnet permisjon har økt jevnt og trutt over mange år. Det har sammensatte årsaker, og det er ikke slik at lengden på fedrekvoten er det som gjør at mødre tar ut mer ulønnet permisjon. I dag har man valget mellom å ha 49 uker med 100 pst. lønn eller 59 uker med 80 pst. lønn. Det lønner seg økonomisk å ta ut ulønnet permisjon og ta den korte varianten.[[Presidenten klubber.]] Det tror jeg kan være en faktor som gjør at mange gjør dette.
Tida er ute.
Vi skal ha høring på Fremskrittspartiets forslag i morgen, så jeg går ut fra at vi får mange gode innspill der. For å være litt mer konkret: Kan ministeren svare meg på hvordan det hjelper likestillingen i Norge at man nå er oppe i nærmere 50 pst. kvinner som tar ut ulønnet permisjon?
Tallet på 50 pst. vet ikke jeg hvor representanten har fra, så det må jeg sjekke. Det er ikke et tall jeg kjenner til. Men vi vet at det over mange år har vært mange som tar ut ulønnet permisjon. Det gjelder mange mødre og også mange fedre. Det er ikke bra i et likestillingsøyemed at det er mødrene som tar ut ulønnet permisjon, for det å ta ut ulønnet permisjon får noen konsekvenser for arbeidslivet, opptjening osv. – og senere for pensjonen. Men forskerne sier man ikke har grunnlag for å hevde at det er pappakvoten som gjør at mødrene tar ut ulønnet permisjon. Årsakene til det er sammensatt, og dette er ting vi ser nærmere på. Nå er det for ordens skyld barneministeren som har ansvar for permisjonsordningen. Jeg kommer også til å berøre dette når jeg i mai kommer tilbake til Stortinget med min likestillingspolitiske redegjørelse, men man må se at dette er mer sammensatt enn som så. Blant annet tror jeg at mange foreldre regner på det og får beskjed fra Nav om at det lønner seg økonomisk å ta den korteste perioden for så å ta ut ulønnet permisjon.
Silje Hjemdal – til oppfølgingsspørsmål.
Hvis jeg har forstått likestillingsministeren riktig, legger hun seg dessverre på samme linje som familieministeren ved at man egentlig ikke har noen konkrete planer om å foreta seg noe som helst. Er det riktig oppfattet?
Det eneste jeg har oppfattet at Fremskrittspartiet ønsker å foreta seg, er å gi fedre mindre rett til permisjon. Det løser ingenting. Det kommer ikke til å gjøre at færre mødre tar ut ulønnet permisjon. Tvert imot er det eneste som kommer til å endre seg med det, at færre fedre kommer til å ta ut permisjon. Jeg har ikke sagt at jeg ikke kommer til å foreta meg noe. Vi er som sagt opptatt av konsekvensene av at kvinner tar ut ulønnet permisjon, men det er altså ikke lengden på fedrekvoten som gjør at mødrene tar ut dette. Jeg er f.eks. åpen for å se på om vi skal gjøre noe med det at det faktisk lønner seg å ta ut kort permisjon for så å ta ut ulønnet permisjon – at man da sitter igjen med mer penger økonomisk enn om man velger 80 pst. og flere uker – for å se om vi kan få bort insentivene for at man tar ut ulønnet permisjon. Så må vi også, noe som andre [presidenten klubber] her i salen har ansvaret for, bygge ut flere barnehageplasser.
Representanten må prøva å halda tida. Silje Hjemdal – til oppfølgingsspørsmål.
Med de svarene kan man lure på om likestillingsministeren egentlig setter ideologi over fakta og rett og slett ofrer kvinners sosiale sikkerhet for sin egen politiske kjepphest. Selv om Arbeiderpartiet gjerne skulle ønske at det var annerledes, er tallet på kvinner som tar ut ulønnet permisjon høyere enn noen gang. Og da lurer jeg på om det betyr at det å få barn og å kunne ta ut permisjon først og fremst skal være forbeholdt dem med god råd. Er det likestilling for vanlige folk?
Representanten må huske at man i velferdsstaten Norge har en av verdens beste ordninger når man får barn. Man kan være hjemme i et år med full lønn. Slik er det ikke andre steder i verden, så det er ikke forbeholdt dem med god råd å være hjemme når de får barn. Alle kan det. Det er altså ikke slik at det er lengden på fedrekvoten som gjør at kvinner tar ut ulønnet permisjon. Jeg har ikke hørt én eneste løsning på å få ned antallet kvinner som tar ut ulønnet permisjon fra representanten og hennes parti, med unntak av å fjerne eller kutte i fedrekvoten. Det vil ikke føre til at tallet på kvinner som tar ut ulønnet permisjon, går ned. Det vil bare føre til at flere fedre får ta ut mindre permisjon. Jeg står skulder ved skulder ved norske fedre. De fortjener å få lov til å være hjemme med sine barn. Når vi har verdens beste permisjonsordning, skal også far har sin rett til å være hjemme – det skulle bare mangle.
Himanshu Gulati – til oppfølginggspørsmål.
I 2019, da statsråden var foreslått som ny kvinnepolitisk leder i Arbeiderpartiet, uttalte hun til FriFagbevegelse bl.a. følgende om foreldrepermisjonen: «For meg er det først og fremst et spørsmål om barn og tilknytning. Permisjonen er til for barnet. Likestillingen kommer i andre rekke.» Som det er kommet fram i utvekslingen her tidligere i dag, tar jo nesten halvparten av mødre ut ulønnet permisjon. Så hører jeg at statsråden sier at det er sammensatte grunner for det, selv om det utvilsomt er mange som tar det ut fordi de vil at mor skal ta en større del av permisjonen. Mitt spørsmål til statsråden er om hun mener det er god likestillingspolitikk om familiene får mer frihet til i større grad å avgjøre hvordan de fordeler permisjonen sin.
Hvis spørsmålet var om det er god likestillingspolitikk at foreldrene får lov til å bestemme mer selv, må jeg si at nei, det er dårlig likestillingspolitikk. Vi har så mye empiri, både fra Norge og fra sammenlignbare land, om at når fedrekvoten reduseres, da reduseres også antall uker og den tiden far får hjemme med barnet. Likestillingspolitikk handler ikke bare om kvinnesak, det handler også om menns rett til å få lov til å være omsorgspersoner. Det er dessverre ikke slik i dag at alle menn får lov til å ta sin rettmessige del av barnets første tid her i verden, enten fordi at mor vil ha mer av permisjonen selv, eller at vi har arbeidsgivere som ikke ønsker at far skal være hjemme – og sågar betaler ut bonuser for at fedre ikke skal ta ut permisjon. Det er ikke slik at man velger fritt, i et vakuum, man velger i en setting, og det er dessverre ikke slik at fedre i dag har like mye å slå i bordet med som det mødre har. Derfor trenger vi en fedrekvote, og det er bra for likestillingen.
Mitt siste oppfølgingsspørsmål på dette temaet går til statsråd Brenna, som også er barnehageminister. NRK lagde en sak tidligere denne uken om at bare 8 av 356 kommuner i Norge garanterer foreldre barnehageplass når de trenger det. Et av sitatene i saken, fra en småbarnsmor i Florø, er at vi har kommet til denne fantastiske byen, vi har laget barn, som de ber oss om, og da er det bare én ting det skorter på, og det er barnehageplasser. Når vi har hatt en debatt nå om at nesten halvparten av mødrene tar ut ulønnet permisjon, og at dette tallet gikk høyt opp etter at tredelingen av permisjonen ble innført, og vi vet at mange kvinner gjør dette fordi de ikke får barnehageplass i tide: Ser da statsråden på noe hun kan gjøre på sitt felt for å hjelpe til bedre likestilling og bedre løsninger for familiene på dette feltet?
Det gjør statsråden absolutt. Barnehage er en enormt viktig del av det å sikre alle barn en trygg og god oppvekst og det å sørge for utvikling, læring og sosiale fellesskap. Jeg tror at i alle fall to hovedgrep som denne regjeringen legger opp til, er enormt viktig i denne sammenheng. Det første er en god kommuneøkonomi, som gjør at kommunene er i stand til å tilby barnehageplass til alle barn som trenger det. Vi vet jo at det er slik en del steder at hvor raskt man får barnehageplass er veldig avhengig av når på året barnet er født, og det er selvfølgelig krevende for de familiene som har fått barn på såkalt feil tid. Men det er det ene, å sørge for god kommuneøkonomi slik at kommunene har rom for flere barn. Det andre, som vi kommer til å gjøre om kort tid, er å legge fram forslag til innstramminger i regelverket for de private barnehagene. En del av de reglene vi ser på der, er om ikke kommunene kan få større mulighet til å styre også den private delen av barnehagesektoren vår, rett og slett fordi det er en viktig del av det velferdstilbudet som tilbys til barn i norske kommuner, og dermed en viktig del av likestillingspolitikken.
Då går me vidare til neste hovudspørsmål.
Spørsmålet mitt går til kunnskapsministeren. I budsjettavtalen med regjeringen sørget SV for at det fra skolestart nå i høst blir gratis halvdagsplass i SFO for alle førsteklassinger i Norge, slik at alle barn kan være med på leken og familier over hele landet spare store summer – totalt over 111 mill. kr i året. Vi står med andre ord midt i utrullingen av en stor SFO-reform, og Kommune-Norge må i løpet av de neste månedene ta stilling til hvordan de skal løse utrullingen av gratis SFO lokalt. Da må også regjeringen sørge for at kommunene får det opplegget som trengs i retningslinjer og informasjon osv., og som skal til for at ordningen når ut til landets foreldre og holder høy kvalitet. Jeg har bedrevet litt superenkel forskning. Jeg har tatt stikkprøver i fem forskjellige kommuner: Narvik, Rælingen, Bergen, Lillestrøm og Arendal. Ingen av de kommunene opplyser på sine hjemmesider om at tilbudet blir gratis fra skolestart. Det er ikke rart, for forskriften om gratis SFO fra regjeringen ble sendt ut på høring av regjeringen først nå nylig og vil ikke tre i kraft før opp mot sommeren. Med tanke på at vi vet at foreldrebetaling er en av de viktigste årsakene til at foreldre ikke sender barna på SFO, lurer jeg på om statsråden synes det er viktig at foresatte i disse kommunene og andre vet at de har krav på gratis SFO-plass fra høsten av? Når regjeringen har kommet såpass sent ut, hva kan statsråden da gjøre for at tilbudet når ut til landets foreldre?
Pengene som bevilges til gratis halvdagsplass i SFO, er allerede formidlet via statsbudsjettet, og kommunene vet godt om at de pengene kommer, så jeg er ikke bekymret for at kommunene ikke vet at dette blir en mulighet i deres kommune. Det er to ting jeg har lyst til å understreke i forbindelse med forskriften. Det ene er at jeg mener det er bra at vi har høringer om dette temaet – om alle temaer, men dette spesielt, for dette er ikke gjort før. Det andre er, og det henger sammen med det første, at det er en del dilemmaer knyttet til hvordan de tolv timene skal brukes rundt omkring. Jeg mener at en del av det SFO er en viktig bidragsyter til veldig mange steder, er å gi barn et tilbud i skoleferier eller på planleggingsdager, eller det at det er mulig å være på SFO når det ikke er ordinær skoledag. Og det er forskjellige måter man kan tolke hvilke regler som skal gjelde for disse tolv gratistimene. Kan man f.eks. velge å samle dem sammen på vanlige skolehverdager, eller kan de også tas ut når det er planleggingsdag? Skal de brukes mandag til fredag i skolens åpningstid, eller kan man ta ut deler av det også i ferien? Jeg mener det er veldig viktig både at kommunene engasjerer seg i disse spørsmålene, og at vi politisk tenker nøye gjennom det, for målet må være at pengene for det første brukes riktig, for det andre at det ikke blir slik at de barna som er avhengige av å få gratis SFO, bare får det når det er vanlig skolehverdag, og for det tredje har SFO en større rolle i veldig mange kommuner ved at de tilbyr aktiviteter også når det er skoleferie. Så jeg er egentlig veldig fornøyd med at vi har klart begge deler: å signalisere overfor kommunene at pengene kommer, samtidig som vi inviterer til å høre hvordan vi sørger for at pengene brukes på en måte som gjør at flere barn kan inkluderes også de dagene hvor det ikke er vanlig skole.
Jeg takker for svaret. Selvfølgelig vet kommunene at pengene kommer, men problemet er at mange foreldre ikke vet at tilbudet kommer allerede fra høsten av, fordi regjeringen har kommet så sent i gang med å klargjøre hvordan forskriften skal se ut. Men først og fremst er gratis SFO åpenbart en gladsak som også åpner store muligheter for å gjøre innholdet i SFO-tilbudet enda bedre. Når alle barna etter hvert får gratis tilgang, blir det også enda mer riktig rundt omkring å satse på innholdet i det tilbudet, som å gjøre mer av det Innlandet skole, med 125 elever i Kristiansund, gjør. Der har korpsene og Kulturskolen fått innpass i SFO, med stor suksess, eller som på Tøyen i Oslo, hvor idretten har fått komme inn. Men hittil har ikke regjeringen sendt ut noen veiledning, en ressursbank med erfaringer eller på noen annen måte lagt til rette for å ta inn mer lokal kultur og idrett eller annen frivillighet – hjelpe kommunene med det. Er det noe regjeringen vil vurdere nå?
Den største forskjellen på SFO før august 2022 og etter er hvor mye den enkelte familie betaler for en plass. Kommunene er veldig godt vant med å organisere SFO-tilbudet og har gjort det gjennom veldig mange år. Det er veldig mange kommuner som gjør mye bra med tanke på samarbeid med idrett, frivillighet, korps og den typen ting, og sørger for å få disse tilbudene til å henge sammen. Allikevel er det veldig mange som kan gjøre betydelig mer for at dette tilbudet skal bli fylt av innhold på en meningsfylt og god måte. Jeg var selv på Jåtten skole i Rogaland i forrige uke, hvor de har et kjempespennende tilbud, med bare faglærte ansatte i SFO, mener jeg å huske, mange barne- og ungdomsarbeidere som aktiviserer elevene på en veldig god måte, hvor man kobler SFO og skoleliv opp mot det øvrige barnelivet. Det tror jeg er en veldig klok måte å jobbe på. Jeg tror at vi skal ha tillit til at kommunene kan organisere dette på en god måte. Skulle det komme opp alternativer til det, som gjør at vi kan dele noen tips på kryss og tvers av kommunegrenser, er selvfølgelig regjeringen åpen for det.
Det vert opna for oppfølgingsspørsmål – fyrst Freddy André Øvstegård.
Det er bra, for det er en fordel om nasjonale myndigheter legger til rette for og deler de gode erfaringene som mange kommuner har med dette, med andre kommuner, for nå er det et helt annet SFO-tilbud. Selv om det kun er pris som har blitt endret, åpner det for store muligheter. Men det er ikke bare det lokale samarbeidet med kultur og idrett som blir mer aktuelt. Det blir også mer aktuelt for kommunene å investere i bemanning – som ved Jåtten SFO – og kompetanse i tilbudet når alle barn får deltatt. Da melder mange spørsmål seg rundt mulige retningslinjer for ansattetetthet, rett kompetanse eller tilsyn – mange spørsmål som Stortinget må vurdere i tiden framover. Har regjeringen hittil gjort noe med det?
Jeg er enig i det representanten Øvstegård er inne på, nemlig at SFO på mange måter nok har vært litt stemoderlig behandlet i det store utdanningssystemet vårt gjennom mange år, og at SFO er et vel så viktig sted for veldig mange barn som det skolen er. Men SFO er et frivillig tilbud. Det er noe litt annet enn skolen, og det har vært og er fortsatt til dels ganske annerledes regulert enn det skolen har vært. Men jeg mener at det å diskutere SFO i sammenheng med skole er en viktig del av arbeidet regjeringen skal gjøre i forbindelse med tillitsreformen – det å få dette til å henge bedre sammen og lytte til hva man mener lokalt skal til for å få dette til å fungere bedre. Jeg mener også at det å satse på kompetanse, som representanten også var inne på, er veldig viktig. Vi har til nå doblet summen vi bevilger til kompetanseutvikling i SFO. Det mener jeg er et viktig grep, sammen med at SFO for første gang har fått sin aller første rammeplan. Men at det gjenstår et større arbeid for å få bedre kvalitet i SFO i årene som kommer, er ikke jeg i tvil om.
Freddy André Øvstegård – til oppfølgingsspørsmål.
Ja, behovet for virkelig å jobbe med kvaliteten i SFO-tilbudet vil være stort – det er jeg helt enig med statsråden i. Utover dette med bemanning og kompetanse kan vi i hvert fall være sikre på at gratis SFO og økt deltakelse, som vi får regne med at blir resultatet, kan gi behov for å investere i både bedre areal og bedre utstyr for barna – behov for mer plass, flere leker, mer utstyr. Tidligere har storting og regjering innført rentekompensasjonsordninger for kommunene, slik at det blir billigere for dem å investere i f.eks. nye svømmehaller for skolene. Hvordan vurderer regjeringen det behovet som nå kommer for oppgradering av arealer i tilknytning til SFO-ene våre, og hvordan vil statsråden og regjeringen hjelpe kommunene med det?
De aller fleste SFO-er driver i de samme lokalene som skolene våre gjør. Det er noe av det som gjør SFO til et sted hvor veldig mange barn trives, rett og slett fordi man føler seg hjemme der, og det oppleves som et sted hvor man er godt kjent fra før. Samtidig er det også den samdriften som peker på det noe banale i hele ordningen, nemlig at det som skjer før lunsj, er gratis, og det som skjer etter lunsj, koster penger. Dermed er det ganske kunstig for veldig mange barn – en del barn går hjem, mens de andre blir værende. Jeg tror at vi nedi veien kan få behov for å oppgradere utstyr og arealer, som en konsekvens av at flere barn bruker SFO, men jeg er ikke helt sikker på det. Og i den grad vi skal diskutere en rentekompensasjonsordning, så ligger det til finansministeren, og representanten må rette spørsmål om det dit.
Freddy André Øvstegård – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg takker for svaret, men det er likevel litt skuffende, for når vi står midt i utrullingen av en ganske stor velferdsreform – ja, kanskje den største utvidelsen av velferden siden full barnehagedekning – blir den der «kan hende det kommer nede i veien»-holdningen noe sent. For det virker ikke som at regjeringen akkurat har noen veldig klare planer for denne store, viktige reformen – som på den ene siden ser de store mulighetene som åpner seg for å øke kvaliteten på innholdet i SFO, og på den andre siden tar inn over seg de store konsekvensene for kommunene et sånt tilbud kan føre til. Det jeg lurer på da, i sum, er hvorfor ikke regjeringen er mer frampå når vi først står overfor en sånn stor velferdsutvidelse, som virkelig åpner mulighetene for å øke kvaliteten på et tilbud som ungene våre brukere mange timer på i løpet av en vanlig uke.
Hvis vi spoler ytterligere noen kapitler tilbake i tid, tror jeg vel ikke at vi ville funnet på å organisere skoledagen på den måten vi har organisert den på i dag, hvis det var nå vi etablerte grunnskolen på nytt. Jeg er enig med representanten i at nettopp av den grunn har SFO blitt enormt viktig, for i dagens samfunn jobber både mødre og fedre, og det er det et felles ønske fra denne sal om at mødre og fedre skal gjøre. Derfor mener jeg, som representanten også peker på, at vi har et behov for å gjøre noe med kvaliteten i SFO i tiden som kommer. Men jeg vil likevel påstå at det er litt for tidlig å forskuttere om den endringen vi nå gjør ved at det blir 12 timer gratis SFO fra august 2022, vil endre bruken vesentlig for norske familier. Jeg håper at veldig mange flere barn deltar i SFO når vi reduserer prisen, men hvilke behov det vil føre til når det gjelder investering av utstyr og andre ting, mener jeg det er for tidlig å forskuttere. Men representanten kan ta det helt med ro: Regjeringen følger dette tett og kommer til å ha store ambisjoner på vegne av skolefritidsordningen framover.
Me går til neste hovudspørsmål.
Kommersielle selskaper har de siste 20 årene gjort barnehage til big business ved å ta ut store mengder profitt fra barnehager som er finansiert av fellesskapet og av foreldrebetaling. I 2018 sa til og med Høyre at dagens regelverk er utdatert, men siden har ingenting skjedd. Regjeringen har varslet endringer i barnehageloven. Det må bli den kursendringen som både velgerne og fagbevegelsen har etterlyst, nemlig at skattepenger bevilget til velferd skal gå til felles velferd, ikke til privat profitt. Skal det bli vanlige folks tur, kan det ikke samtidig også være velferdsprofitørenes tur. Nå har mange kommuner flere barnehageplasser enn de har barn, men hvis barnetallet synker, kan kommunene i dag utelukkende kutte i det offentlige tilbudet, enten ved å kutte i plasser eller ved å legge ned hele barnehager, mens når en kommersiell barnehage har fått tilskudd fra det offentlige, har den rett på tilskuddet til evig tid, også om barnetallet i kommunen endrer seg eller barnehagen skifter eier. Dermed har de kommersielle barnehagene en forkjørsrett foran de offentlige barnehagene. Utvalet til Storberget påpekte at dagens finansieringssystem gir et demokratisk underskudd i kommunenes styring, og at det er behov for å sikre større balanse mellom rettigheter og plikter på kommunal og privat side lokalt. Derfor er det gledelig at regjeringen i plattformen sin sier at de skal sikre bedre demokratisk styring og kontroll med barnehagesektoren, og at Brenna nylig lovte Fagforbundet å få kontroll over barnehagesektoren – ut av styrerommene og inn i kommunestyrene. Hva legger statsråden i at kontrollen skal ut av styrerommene og inn i kommunestyrene, sånn helt konkret?
Mens jeg satt på plassen min, registrerte jeg at det gikk ut en invitasjon til en pressekonferanse om nettopp dette temaet på fredag. Det er vel bare nok et bilde på at hadde jeg svart helt konkret på spørsmålet til representanten Moxnes her og nå, hadde jeg ikke helt gjort jobben min. Men jeg kan si såpass at det representanten Moxnes peker på – dilemmaet veldig mange kommuner står i ved at man egentlig ikke har fullt ut kontroll med en så viktige velferdstjeneste som det barnehagen er – er en utfordring mange steder, og det er blant de tingene regjeringen ønsker å se på. Vi vet også at når barnekullene går ned, er det de private barnehagene som fortsetter å bestå, med det antallet plasser de har, mens de kommunale må legge ned. Over tid gjør det også at den barnehagepolitikken den enkelte kommune vedtar, ender opp med å gjelde for stadig færre barn, fordi det er i de kommunale barnehagene den politikken stort sett gjelder. Jeg tror at vi må gjøre flere ting for å sikre demokratisk kontroll med barnehagesektoren. Vi må for det første sørge for å ha et strammere regelverk som gjør at de pengene som bevilges til barnehage, faktisk går til barnehage. Så må vi sørge for at kommunene får større innflytelse over hvem som tilbyr barnehage i deres kommune. Vi må også sørge for at det er regler som gjør at vi er trygge på at barn får god kvalitet uansett hvilken barnehage de går i, at pengene bevilget til barnehage går til nettopp barn, og at ikke det er store kjeder som tar ut store overskudd istedenfor å investere pengene på nytt igjen i barnas velferd, gjennom barnehagene. Men utover det tror jeg det ville blitt dårlig stemning på mitt kontor dersom jeg skulle gå lenger inn i detaljene enn det jeg gjør akkurat nå.
Det skjønner jeg, men samtidig er det spennende å høre om statsråden står ved det hun sa til Klassekampen i januar, nemlig: «I dag er det slik at private barnehagar har ein evig rett til tilskot. I kommunar der barnetalet går ned, er det kommunale barnehagar som må legge ned. Vi vil gi kommunane større innflytelse over korleis barnehagetilbodet totalt sett er forma ut.» Dette er en presis beskrivelse av problemet, at det i realiteten er en kommersiell forkjørsrett i barnehagesektoren. Spørsmålet er derfor om statsråden fortsatt mener at det offentlige, kommunene bør kunne få redusere antall barnehageplasser også i kommersielle barnehager hvis barnetallet går ned, eller om man vil videreføre dagens kommersielle forkjørsrett.
Det var to spørsmål fra representanten som ikke var helt like. Det første spørsmålet var om jeg var enig med meg selv og mitt eget sitat fra Klassekampen i januar. Svaret på det er et ja med et utropstegn bak. Jeg er fortsatt enig med meg selv. Det andre spørsmålet handler om hvorvidt jeg mener at en kommune skal kunne beslutte – slik jeg oppfatter det – å legge ned en privat barnehageplass framfor en kommunal barnehageplass. Da er vi langt inne i det regelverket jeg ikke har tenkt å gå videre inn i i dag. Jeg er opptatt av at vi totalt sett får et regelverk som sørger for at pengene vi bevilger, jobber for barna våre, at vi sørger for at det er kommunestyrene og Stortinget som beslutter reglene og hvordan denne velferden utformes i møte med den enkelte familie og det enkelte barn, og at vi sørger for at vi har høy tillit også med tanke på den totalen av skattekroner som bevilges, og foreldrebetalingen. Men utover det kan jeg ikke si annet enn at jeg fortsatt er enig med meg selv, og det er alltid godt å erfare det noe tid etter at man sagt noe.
Det vert opna for oppfølgingsspørsmål – fyrst Bjørnar Moxnes.
Da ser vi med spenning fram til det som kommer fredag før påske – ikke en dag valgt for, håper jeg, å begrave dårlig nytt, men for å gi ekstra piff til det som kommer fra regjeringen. Det blir spennende å se om den leverer på det som er lovet både høyt og lavt, ikke minst til fagbevegelsen gjennom mange runder. Så sier også Storberget-utvalget at det ikke er mulig å sikre mangfold i dag gjennom ulike eierformer i sektoren, og at man ikke kan skille mellom ideelle og kommersielle private barnehager med dagens lovverk. I plattformen lover regjeringen at de vil gi små privateide og ideelle barnehager bedre rammevilkår og gi kommunene muligheten til å prioritere disse barnehagene. Mener statsråden at det offentlige burde ha anledning til å stille vilkår om at barnehager skal være f.eks. ideelle for å kunne få tilskudd?
Statsråden mener at reguleringen må være så stram at om man er i utgangspunktet kommersiell eller i utgangspunktet ideell, skal det allikevel ikke oppstå store overskudd som tas ut som profitt. Det å skille mellom ideell og kommersiell virksomhet på andre måter enn f.eks. ved regler om driftsmargin, investering, uttak og overskudd og slikt er ganske komplisert. Det er så komplisert at det gjøres et større arbeid med dette etter budsjettforliket mellom regjeringen og SV, med tanke på hvordan man skal se på disse tingene. Jeg tror at noe av det representanten spør om, handler om noe annet enn regulering av de private barnehagene. Det handler også om finansieringssystemet for de private barnehagene. Det er ganske mange elementer som virker sammen, og jeg er opptatt av at vi først får på plass en stram regulering av sektoren, og så gyver vi løs på det å utforme et finansieringssystem som både underbygger de reglene vi har fått på plass, og sørger for det som er målet: best mulig barnehager for alle våre barn.
Bjørnar Moxnes – til oppfølgingsspørsmål.
Takk for svaret. Som statsråden vet, kan ikke det offentlige stille samme krav til kommersielle barnehager som til offentlige barnehager per i dag. Hvis en kommune ønsker å ha høyere bemanning i sine barnehager, må den gi samme sum til de kommersielle barnehagene, men uten å kunne stille krav om hva pengene skal brukes på. Så kan de kommersielle også ta inn barn under ett år, som ikke har lovfestet rett til barnehageplass, for å fylle opp plassene. Kostnaden for de plassene dekkes ikke av statlig tilskudd, men kommunen må like fullt betale de kommersielle for dette. Ifølge Storberget-utredningen svekker dette den offentlige styringen av barnehagene. Hva tenker statsråden om anbefalingene fra utvalget når det gjelder at kommunene kan forplikte kommersielle barnehager til bl.a. å prioritere barn med rett til plass, og også til å kunne følge det som er lokalt bestemte bemanningskrav fra de folkevalgte i kommunen?
Det er absolutt en utfordring representanten peker på. Jeg mener løsningen egentlig handler om to ting. Det ene er det jeg nevnte i stad, nemlig å få mer av barnehagepolitikken ut av konsernenes styrerom og over i kommunestyret. Det andre handler om muligheten til å forskjellsbehandle ulike barnehager basert på ulike behov. Det er i dag en utfordring at ulike befolkningsområder kan ha ulike utfordringer, som man søker å løse bl.a. gjennom bemanning eller satsing på ulike måter. Det har vært veldig strengt regulert og er absolutt en av de tingene regjeringen ser på, at det er mulig å si at fordi en barnehage har spesielle behov, skal man kunne prioritere mer penger til den uten at det er en automatikk i at det følger med et slags snitt av bevilgninger også til de private barnehagene. Så det å sørge for god nok bemanning uansett hva slags barn som går i en barnehage, er helt avgjørende og er blant de tingene vi vurderer i det videre.
Tore Vamraak – til oppfølgingsspørsmål.
De private barnehagene har vært avgjørende for å sikre full barnehagedekning i Norge. Videre har engasjerte pedagoger og barnehageeiere som ønsker det aller beste for våre barn, gitt oss som foreldre et mer mangfoldig tilbud til våre barn, innenfor strenge kvalitetskrav satt av myndighetene. Mitt spørsmål er om statsråden i den varslede proposisjonen på fredag vil sikre at engasjerte barnehagelærere også framover kan realisere sine drømmer om å gi et annerledes tilbud ved å starte egne barnehager, og å kunne ha en sunn økonomisk drift av barnehagen uten å bli stemplet som velferdsprofitører.
Jeg har ikke stemplet noen som velferdsprofitører og kommer heller ikke til å gjøre det. Jeg er enig med representanten i at barnehagesektoren over tid vokste seg stadig mer mangfoldig. Vi var og er fortsatt helt avhengige av private aktører som tilbyr barnehageplasser. Omtrent halvparten av norske barn går i en privat barnehage. Det som over tid ble et større mangfold, er nå i ferd med å bli et mindre mangfold, rett og slett fordi det er få kjeder som eier veldig mange barnehager. Til spørsmålet om vi kommer til å se på regler som gjør at man ikke fortrenger folk som har lyst til å starte sin egen barnehage, så er svaret på det nettopp ja. I dag er det nesten ikke mulig for et engasjert menneske som har et ønske om å tilby en litt annerledes type barnehage, å starte barnehage, rett og slett fordi de store, sterke aktørene er så massive og eier så mye. Det å gjøre det lettere både å starte og drive enkeltstående barnehager, er noe av hensikten med de reglene vi skal legge fram. Jeg ser fram til videre diskusjon om dette i denne salen.
Me går vidare til neste hovudspørsmål.
Justisminister Mehl har nettopp fortalt at vi må lytte mindre til eksperter framover. Tidligere har også finansminister og leder av Senterpartiet, Trygve Slagsvold Vedum, sagt at vi bør lytte mindre til eksperter og mer til folket. Statsråd Borten Moes jobb er å utdanne eksperter og legge til rette for at noen av våre fremste kunnskapsmiljøer får dyrke kunnskapen og bli best mulig. Disse er essensielle for å drive en kunnskapsbasert politikkutvikling. Står hele regjeringen bak dette synet på faglig ekspertise, og er dette kunnskapssynet som ligger til grunn for statsrådens kutt og nedprioritering av sektoren?
Aller først litt kudos og kryss i margen for inngangen på spørsmålet, som vel egentlig er om denne regjeringen generelt og mitt departement spesielt bedriver kunnskapsbasert forvaltning av den sektoren vi har ansvaret for. Der er selvsagt svaret ja. Det har vi alltid gjort, og det kommer vi alltid til å fortsette med. Så til det andre premisset i spørsmålet, som var at det foregår en nedprioritering av sektoren. Det er ikke et virkelighetsbilde jeg kjenner meg igjen i i det hele tatt, snarere tvert imot. Vi har aldri hatt flere studenter, vi har aldri brukt mer penger på våre universitet og høyere utdanningsinstitusjoner, og vi har aldri brukt mer penger på forskning.
Det er jo ikke ukjent for universitets- og høyskolesektoren at de ikke står øverst på prioriteringslisten når Arbeiderpartiet og Senterpartiet er i regjering, men sjelden har de blitt møtt av en så kald skulder som nå. Jeg må si at jeg ikke kjenner meg igjen i virkelighetsbildet statsråden tegner, for statsrådens seneste krav om å kutte milliardbeløp i byggeprosjekter i sektoren har gitt stor uro. I møte med globale kriser og store omstillings- og fornyingsbehov er det mer kunnskap vi trenger – ikke mindre. Det er nettopp derfor vi har flere studieplasser, og at vi har satset mye de siste årene, og at regjeringen Solberg etterlot seg en historie hvor FoU reelt sett steg med 28 pst., og universitetene og høyskolene opplevde en realvekst på 15,3 pst. Min bekymring og spørsmålet til statsråden er: Er det nå sånn at sektoren må forvente et nytt hvileskjær?
Det er stor forskjell på det å forvalte penger og kompetanse på en god og ansvarlig måte. Da vil jeg mene at man er tilbake til det som man kan kalle for ansvarlig kunnskapsbasert forvaltning. Det er denne statsrådens store prosjekt, og det er heller ikke til å stikke under stol at da vi kom inn i departementet, var det en del skjelett som kom ut av skapet. Når det gjelder de store byggeprosjektene i staten, i min sektor, er det viktig for meg å understreke følgende: Festen er over i den forstand at det er slutt på å hive penger etter ting som ikke virker – helt til det før eller siden blir ferdig. Vi må forvalte fellesskapets penger, skattebetalernes penger, på høvelig vis. Da er det ansvarlig og riktig å gå inn og utfordre på enhetskostnad, på rammer og på omfang – når vi ser at det ene byggeprosjekter etter det andre går over stokk og stein. Man får ikke mer kunnskap av å kaste bort pengene, da får man mindre handlingsrom til å satse på det som virkelig virker.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Kari-Anne Jønnes.
Takk for svaret, jeg blir dessverre ikke veldig mye beroliget av det. Jeg må si at jeg håper på vegne av sektoren er at Instagram-statusen til likestillingsministeren etter budsjettkonferansen var en dårlig vits, nemlig at statsråd Borten Moe blir stående igjen som en budsjettaper. For det er jo sånn at campusprosjektet på NTNU, som er det første statsråden har gått løs på, er et «design-to-cost»-prosjekt, det er gitt en ramme som prosjektet skal holde seg innenfor. Dette stemte jo Senterpartiet også for. Og så er det sånn at det å samle kunnskapsmiljøer ved at de kan jobbe på tvers, er helt avgjørende viktig for å få de beste løsningene for framtiden. Da lurer jeg på om det at statsråden går løs på NTNU-prosjektet, og måten det er gjort på nå, er et signal om at det blir mindre investering i universitets- og høyskolesektoren framover, at den blir nedprioritert som sådan.
Hvis det er noe denne salen etter hvert burde ha fått med seg, er det følgende faktum: Hvis man vedtar at noe skal koste så og så mye, er ikke det det samme som at det nødvendigvis gjør det når regningen er gjort opp til slutt. Jeg mener at det er helt åpenbart at vi har massevis å ta tak i knyttet til byggeprosjekter generelt i offentlig sektor. Det bygges for dyrt, det bygges for stort, og det gjør – i den situasjonen vi er i nå, der vi ikke lenger kan fortsette med den enorme veksten i oljepengebruk som forrige regjering gjorde, fra 123 mrd. kr da man tok over, til over 400 mrd. kr da man sluttet – at man altså er nødt til å forvalte de pengene man har, på en bedre måte, sånn at man får mer igjen for det man faktisk investerer. Min ambisjon er å fortsette et ambisiøst løp for bygg, laboratorium og infrastruktur i universitets- og høgskolesektoren, men det skal ikke koste mer enn det trenger å koste.
Kari-Anne Jønnes – til oppfølgingsspørsmål.
Nettopp nå er det viktigere enn noen gang å investere i forskning og utvikling for å finne løsninger for framtidens utfordringer. Vi må klare det grønne skiftet, vi må forberede oss på framtidens verdiskaping i næringslivet, og vi må leve av det som bidrar til statsbudsjettet – ikke det som lever av statsbudsjettet. Så langt har regjeringen fokusert på å redusere engelskakademiet, nedjustere inntakskrav til lærerutdanningen, omprioritere midler fra kvalitetstiltak i undervisningen til et dyrt valgløfte på Helgelandskysten, utsatt viktige endringer som ville gjort det lettere å tilby mer etter- og videreutdanning – og nå nylig innføringen av studentenes ønske om å få to sensorer ved karaktergivende eksamen. Da er spørsmålet mitt til statsråden: Hvordan mener han at vi skal håndtere det grønne skiftet, økt verdiskaping og et løft for kvalitet hvis det sektoren opplever fra denne regjeringen, er kutt og lavere investering?
Vi kommer i alle fall ikke til å løse samfunnsutfordringene våre ved å kaste gode penger etter dårlige prosjekter. Vi kommer til å løse samfunnsutfordringene våre ved å forvalte de pengene vi har, på en ansvarlig og god måte. Det er det som er mitt ansvar, og det er det jeg kommer til å gjøre.
Representanten Jønnes pekte i sitt innlegg på Helgelandskysten og med det på prosessen rundt Nesna. Jeg ønsker å stille statsråden noen spørsmål rundt en annen prosess, hvor det nå spekuleres i om statsråden igjen vil overprøve et universitetsstyres vedtak. Jeg snakker da om Oslomets campus Romerike, og vedtaket om at den skal plasseres på Lillestrøm, som ble fattet i desember i fjor. Jeg vet at Ullensaker kommune har vært på besøk i departementet, og det ble rapportert at både ordføreren og varaordføreren var like opprømte etter møtet i departementet som på første dag på jobb etter valget. De har tolket det som om alle alternativer nå er i praksis, og de ber statsråden om å ta en Nesna – slik omtaler de det. Jeg lurer på hvilke signaler statsråden har gitt sine partifeller varaordføreren og ordføreren i Ullensaker. Er det aktuelt å ta en Nesna og overstyre Oslomets avgjørelse om campus Romerike på Lillestrøm, og har statsråden vært på besøk i – eller invitert seg selv på besøk til, som han faktisk gjorde [presidenten klubber] til Jessheim – de andre kommunene som er aktuelle?
Når det gjelder selve konklusjonen, er den i ferd med å bli trukket og vil bli meddelt Oslomet på vanlig og habilt vis. La meg i tillegg si at dette er en uhyre viktig sak. Det er uhyre viktig hvor man plasserer den nye campusen på Romerike, det er viktig hvordan man bygger den, og det er viktig hvordan man dimensjonerer den. Alle de tingene kommer til å bli berørt, og det er heller ikke noe å være forbauset over at det er et stort engasjement rundt det i regionen. Dette er en beslutning som kommer til å få store konsekvenser både for Romerike og for de ulike lokaliseringsalternativene i lang tid framover. Vi vet alle sammen hvor mye ringvirkninger det gir, og hvor viktig det er at man treffer riktig. Nå har vi altså kommet i en situasjon der det er mulig å legge viktige byggeklosser for generasjoner framover, så det er en stor og viktig avgjørelse.
Turid Kristensen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg skulle til å si takk for svaret, men det var faktisk ikke svar på noe av det jeg spurte om. Statsråden har helt rett i at dette er en veldig viktig prosess. Den har engasjert mange. Den har engasjert meg. Nå må jeg bare få sagt at jeg er representant for hele Akershus og også for hele Romerike, så jeg har aldri ytret noen mening om hvor den bør ligge. Statsråden har hatt et møte med representantene for Ullensaker kommune og Jessheim, i departementet. Statsråden endte med å invitere seg selv på besøk til Jessheim for å få se på mulighetene for en lokalisering der. Mitt spørsmål var: Hvilke signaler har statsråden gitt siden både varaordføreren og ordføreren går så hardt ut i mediene som de gjør, og er optimistiske når det gjelder at statsråden nå skal ta en Nesna, som de kaller det. Er det aktuelt, og hvis det er aktuelt – eller hvor statsråden nå er i prosessen – har han også invitert seg selv på besøk til Lillestrøm og Lørenskog, sånn at han kan ta en kunnskapsbasert beslutning ved at han selv har vært alle tre steder, siden statsråden selv har vært på det ene?
Jeg kan forsikre representanten om at jeg har hatt møter med alle involverte ordførere og enda noen til, nettopp fordi dette engasjerer så bredt som det gjør, og fordi det er så viktig, noe jeg tror vi begge to er enige om. Årsaken til at jeg inviterte meg selv til Jessheim, er noe så prosaisk som at jeg ikke hadde vært på Jessheim. Det ville jeg gjerne, og i den grad det finnes andre i salen her som ikke har vært på Jessheim, vil jeg faktisk anbefale et besøk til Jessheim, for det er et sted det er verdt å stikke innom. De to andre stedene kjenner jeg godt. Jeg har vært der mange ganger. Så igjen, under vignetten for kunnskapsbasert tilnærming til de beslutningene som fattes, vil jeg i aller høyeste grad si at det er tilfelle i denne saken. Jeg har selvsagt ikke gitt noen andre signaler enn at dette er ting vi kikker på og vurderer, og at svar vil komme når svar kommer.
Tore Vamraak – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg kan bekrefte at det er verdt å besøke mange steder på det vakre Romerike, men mitt spørsmål går tilbake til statsrådens hjemtrakter og campus NTNU. Som statsråden sa: Denne sal burde vite at vedtatt ramme ikke er det samme som den endelige kostnaden blir på et prosjekt. Det skyldes kanskje at statsråden etter regjeringens budsjettkonferanse i mars har signalisert at prosjektet kommer til å bli kuttet med flere milliarder, mens campus NTNU-prosjektet er vedtatt å være et «design-to-cost»-prosjekt. Det innebærer at dersom noen elementer i prosjektet blir dyrere enn antatt, må prosjektleder og prosjektledelsen kutte i kostnaden. Hele poenget med «design-to-cost» er altså at kostnaden blir det den er vedtatt å være. Kan statsråden fortelle hva han da faktisk vil kutte i et slikt «design-to-cost»-prosjekt?
Det departementet har gjort etter initiativ fra meg, er å sende et nytt oppdragsbrev til statsbygg og NTNU. Målet med den prosessen vi nå skal inn i, er å vurdere flere alternativer, men hovedsporet er å flytte Dragvoll ned til Gløshaugen, som er kjernen i campussamlingen i Trondheim. Jeg kan også forsikre om at jeg kjenner begge stedene svært godt. Tilbake til «design-to-cost»: Dette beskriver veldig godt hvorfor vi ikke uten videre kan vedta at det skal koste noe og så bare ta ting ut av prosjektet etterpå. Det å flytte Dragvoll ned til sentrum er bynært. Enten lykkes man med å flytte hele Dragvoll ned til Gløshaugen, eller så flytter man ingenting. Hvis det skulle vise seg at man får en overskridelse og ender opp med et kutt i prosjektet som gjør at man flytter halve Dragvoll, vil jeg mene at skandalen er komplett, og da vil vi fremdeles sitte igjen med den samme nøtten som vi gjør i byggeprosjekt etter byggeprosjekt: Hvem er det som skal plukke opp ekstraregningen? Den situasjonen vil jeg ikke havne i.
Me går vidare til neste hovudspørsmål.
Mitt spørsmål går til kunnskapsministeren. Fremskrittspartiet har fremmet representantforslag om løpende opptak til barnehage. I dag er det i de fleste kommuner kun ett hovedopptak. Er barnet ditt født i feil måned, risikerer man i verste fall å gå opp mot et halvt år i ulønnet permisjon, noe vi har sett at bl.a. mange mødre nå gjør. Man risikerer altså å ikke få rett til plass fra måneden barnet fyller ett år. Dagens ordning med ett hovedopptak er etter vår mening umoderne. Den bidrar til å hemme likestillingen. Mange kvinner vil raskt ut i jobb, men da er man altså prisgitt at man føder i riktig måned. Noen ønsker å være lenger hjemme med barnet, mens andre ønsker å komme raskest mulig ut i jobb. Alle familier er ulike og unike på den måten. For Fremskrittspartiet er det viktig å la foreldrene bestemme selv og gi familiene mest mulig frihet, og at det ikke er barnehageopptaket som skal avgjøre når man går tilbake i jobb. Derfor mener vi det er riktig å innføre løpende opptak i hele landet, og at når foreldrepermisjonen er over, skal det stå en ledig barnehageplass klar til barna. Statsråden skriver i sin uttalelse om representantforslaget bl.a. følgende om løpende opptak: Utvidet rett til plass kan være positivt både for foreldre som kan komme raskere tilbake til arbeid, og for barna som får mulighet til å begynne i barnehagen. Jeg er glad for de vurderingene statsråden har i det brevet om Fremskrittspartiets forslag. Jeg vil derfor spørre henne om hun og regjeringen kan være åpne for å støtte et forslag som vil gi økt fleksibilitet og bedre likestillingen for de mødrene som vil raskt ut i jobb etter foreldrepermisjonen.
Jeg er enig i at det å sikre nok barnehageplasser til alle barn er en viktig del av likestillingspolitikken og en viktig del av det å få kvinner og menn tilbake i jobb etter endt fødselspermisjon. Det er kommunene som har ansvaret for inntak og opptak til barnehagene våre, og en del steder er det to inntak. Noen steder er det også i praksis løpende opptak, fordi man har overskudd av barnehageplasser. Men det er ikke i dag slik at vi har løpende inntak av barn til barnehage. Jeg tror jeg skal driste meg til å si at jeg er enig med representanten i at det hadde vært det ideelle, at man hadde fått barnehageplass akkurat når man trengte det. Men det er et enormt kostnadsspørsmål, rett og slett fordi det da til enhver tid må være nok tomme plasser til å ta imot barn på kort varsel, avhengig av når foreldrene selv ønsker å sende barnet i barnehagen. Det handler i stor grad om økonomi, om å ha nok ansatte i bakkant til å skulle ta inn barn til ethvert tidspunkt i løpet av et år. Jeg tror at kostnaden ved en slik ordning er så høy at de fleste partier i denne sal ville ha hatt problemer med å finne pengene til det. Så er det ikke dermed sagt at det ikke er mulig å se på andre måter å organisere dette på, eller bidra til at kommunene kan sørge for at flere får formidlet barnehageplass raskt, men det er allikevel et stort kostnadsspørsmål. Jeg vil også understreke, siden spørsmålet kommer fra et støtteparti for den tidligere regjeringen, at jeg ikke har sett noen forslag fra representantens eget parti som skulle løse dette, i løpet av de åtte årene de også satt med ansvar for å få statsbudsjetter i havn. Så jeg deler bekymringen, jeg håper at dette skal bedre seg noe i framtiden, men jeg kan dessverre ikke love at jeg finner de pengene over bordet akkurat nå.
Når slike forslag debatteres, er jo ofte embetsverkets og statsrådens svar at man er veldig bekymret for kostnadene. Men dess flere som kommer raskt ut i jobb, dess raskere får jo også staten skatteinntekter. Jeg viste i stad til en sak NRK hadde tidligere denne uken, fra Florø, hvor det er startet en foreldreaksjon for at det skal være flere barnehageopptak enn kun ett i året. Der kom det også fram flere eksempler på at folk, spesielt mødre, har utsatt både utdanning og karrierevei nettopp fordi de ikke får barnehageplass i tide. Selv om jeg skjønner det statsråden sier, lurer jeg på om hun vil slå fast eller mene at det vil være samfunnsøkonomisk negativt å ha en mer fleksibel ordning enn i dag, et mer løpende opptakssystem enn det man har i dag?
Jeg tror jeg skal la være å svare på spørsmål om hva som er samfunnsøkonomisk lønnsomt, men på vegne av kvinner som har født barn og som gleder seg til å komme tilbake i jobb, kan jeg iallfall si at det er en utfordring for de familiene det gjelder. Jeg var og er fortsatt selv innbygger i det som da var en fremskrittspartistyrt kommune, da jeg søkte barnehageplass. Vi måtte vente en tid, som veldig mange må, og det er klart at det oppleves som krevende. Grunnen til at jeg nevner at det var en fremskrittspartistyrt kommune, er vel at jeg tror alle partier har et ønske om å løse dette, men vi kommer tilbake til det samme, nemlig at det er et stort kostnadsspørsmål. Derfor er jeg ærlig om, og jeg tror jeg kan driste meg til å si, at jeg skulle ønske det var sånn at vi klarte å løse dette enda bedre for dem som ønsker seg barnehageplass på et annet tidspunkt enn det de får tilbud om i dag. Men samtidig vil jeg si at med de summene det innebærer å skulle gjøre det til en allmenn ordning i alle landets kommuner, så tror jeg ikke det lar seg gjøre å komme dit nå. Men jeg er glad for at det er et engasjement i Fremskrittspartiet for at også kvinner raskest mulig skal tilbake i arbeid etter endt permisjon.
Då går me vidare til neste hovudspørsmål.
Den siste tiden har undersøkelsen til Nav – som det allerede er referert til i dag – der det viser seg at nesten halvparten av alle nybakte mødre har tatt ut ulønnet permisjon, fått mye oppmerksomhet. Det er funn som er svært alvorlige, både fordi det tar likestillingen i motsatt vei, og fordi det helt klart viser at politikere har laget en ordning som familiene ikke vil ha selv. Kristelig Folkeparti mener altså fortsatt at vi må oppheve den rigide tredelingen og gi familiene langt større fleksibilitet. Da et bredt flertall i denne salen gikk inn for tredelt foreldrepermisjon, beskrev man det som et viktig steg for å sikre reell likestilling av mor og far som omsorgspersoner. At mor kommer raskere tilbake i arbeid, ble framhevet som en viktig del av flere. Kristelig Folkeparti var det eneste partiet som stemte imot – fordi vi lyttet til familiene, og familiene fikk rett. For oss er barnas beste det viktigste; det ble nesten ikke nevnt, nesten ikke hørt, i debatten tidligere i dag. Vi tror at familiene selv vet hva som er best for dem. Det er jo hele poenget. Selv om en kvote er et godt insentiv for at far skal ta ut permisjon – det støtter vi, vi vil ikke fjerne den – er det fremdeles slik at det er mor som ammer barnet. Det kan vi heller ikke vedta oss bort fra. Det er altså ikke en kobling til tredelingen, hørte vi statsråden si. Større fleksibilitet og kutt i den rigide tredelingen vil ikke føre til at ulønnet perm går ned, svarte statsråden. Men selvsagt vil valgfrihet ha en konsekvens, det er helt åpenbart. Dersom mødrene får sin del noe økt, som de ønsker, vil det føre til at den ulønnede permisjonen går ned. Statsråden svarte og viste til – sånn som jeg hører det – at man fremdeles nekter å lytte til familiene når man trekker fram enkeltstemmer heller enn bredden som peker på sammenhengen mellom tredeling og ulønnet permisjon. Så igjen: Skal vi holde på det som gir det motsatte av det som var ønsket? Hva tenker likestillingsministeren om undersøkelsen? Det ønsker vi i Kristelig Folkeparti svar på.
For ordens skyld: Det er barneministeren som har ansvaret for foreldrepermisjonsordningen, men som likestillingsminister vil jeg bare fastslå at den er ekstremt viktig for likestillingen i familielivet. Det er et ubestridt faktum at vi trenger en sterk fedrekvote for at norske fedre skal få lov til og muligheten til å ta ut permisjon. Når det er slik at vi har verdens rauseste foreldrepermisjonsordning, skulle det bare mangle at vi ikke også utformer den på en slik måte at den når noen familiepolitiske mål. Det at man har en tredeling og en sterk kvote til far, er først og fremst er viktig for barnets tilknytning til far i den første perioden av livet, men vi vet også enormt mye om at der far er hjemme, blir han også mer deltakende gjennom oppveksten. Det er bra for likestillingen i familielivet. Dette har vi tall og forskning på, og det er helt annerledes i Norge enn i veldig mange land der man ikke har denne typen ordninger. Representantene kan si det så mye de vil, men det er altså ikke slik at mors bruk av ulønnet permisjon har en direkte innvirkning på lengden på fedrekvoten. Det at mødre – og fedre – tar ut ulønnet permisjon, er en økende trend vi har sett over år, og det er sammensatte årsaker til det. Men igjen: Istedenfor å gå til angrep på fedres rett til permisjon kunne kanskje Kristelig Folkeparti være med og se på om vi skal endre litt på de økonomiske insentivene som i dag gjør at det lønner seg å ta ut den korteste permisjonstiden med 100 pst. lønn for så å ta ut ulønnet permisjon. Det er jeg villig til å være med og se på.
Jeg takker statsråden for svaret. Når jeg hører dette, blir jeg glad. Jeg blir stolt av Kristelig Folkeparti som lyttet til familiene, for familiene og foreldrene fikk rett. Dette er tall i undersøkelsen som ikke statsråden kan vri seg unna. Fleksibiliteten som vi legger opp til, handler også om å ivareta fedrenes rolle. Det er helt åpenbart at tilknytning er avgjørende, og vi vet at foreldre kan ta de valgene. Selv var jeg tidlig hjemme, etter bare få måneder, med av barna. Jeg har vært sidemann ved fire fødsler, men det har vært ulike behov til ulike tider med de ulike barna. De valgene kan foreldrene faktisk ta selv. Vi hører at formålet med tredelingen var å fremme likestilling i arbeidslivet. Resultatet er det motsatte. Ulønnet omsorgsarbeid har ført til at en har mistet rett til sykepenger, lavere pensjonsopptjening, avbrudd i yrkesaktivitet – dette vet likestillingsministeren godt – hemmet lønnsvekst og kompetanseutvikling. Dette er utrolig alvorlig, og det fører til det motsatte. Og så hører vi også at Psykologforeningen sier at de trekker sin støtte, høringssvaret står de ikke lenger inne for, fordi manglende fleksibilitet og valgfrihet kan gå ut over barna. Igjen: Vil likestillingsministeren fortsatt holde på den rigide ordningen?
Jeg har aldri sagt at målet med tredelt permisjon var mer likestilling. Målet med tredelt permisjon er at fedre skal få rett til å ta ut permisjon og rett til å være hjemme med barnet sitt den første delen av livet. Det er først og fremst viktig for barnet, og så oppnår man noen andre gode familiepolitiske og likestillingspolitiske mål, men det er faktisk underordnet. Jeg vil fortsette å kjempe for fedres rett til å ta ut permisjon. Det er ikke slik at man kan vise til noen undersøkelser som sier at det er fedrekvoten som gjør at mødre tar ut ulønnet permisjon – det gjør de først og fremst fordi det lønner seg økonomisk og fordi flere kan gjør det. Så er det selvfølgelig noen som venter på barnehageplass. Men dette har forskerne sagt tydelig i lang tid nå. Dagens permisjonsordning er ikke rigid, man har muligheten til å ta ut hele mammakvoten, hele fellesdelen, hvis man vil. Fedrene har rett på 15 uker, og permisjonen kan også tas ut som enten timer, dager eller uker i en periode fram til barnet er tre år. Dette er en av verdens mest fleksible og beste ordninger, og den går ikke ut over barnet.
Det vert opna for oppfølgingsspørsmål – først Dag-Inge Ulstein.
Når jeg hører svaret, hadde jeg håpet på en noe mer nyansert og sammensatt forklaringsmodell knyttet til dette. Igjen når det gjelder at den rigide ordningen ikke skal ha noe å si: Det er ganske mange tydelige stemmer, men her velger en å løfte fram ett av svarene. Vi har utrolig mange familier som er veldig tydelige på at dette er viktig. Noen av de viktigste svarene som ble gitt i Nav-undersøkelsen som årsak til at en tok ulønnet permisjon, var at en trengte å være hjemme, at en ønsket å være hjemme med barna, og ikke minst det som var knyttet til behov for amming lenger enn det den rigide ordningen – som er det de har svart på – ga dem mulighet til. Derfor er ikke virkeligheten som likestillingsministeren her løfter fram, i samsvar med det som det brede lag av familier i Norge faktisk opplever, og som får konsekvenser for de valgene de tar. Derfor ønsker Kristelig Folkeparti en tydeligere fleksibilitet og valgfrihet. Jeg må spørre igjen: Vil likestillingsministeren fremdeles holde på den rigide ordningen?
Jeg kjøper ikke premisset om at denne ordningen er rigid. Vi har en velferdsordning som gjør at mødre og fedre kan få lov til å være hjemme med barnet sitt i et helt år. Det er ingen andre land som har en så god ordning. I de fleste andre land går både mor og far ut i arbeid – eller far kommer vel aldri inn i permisjon, men mødre går ut igjen i jobb etter uker eller et par måneder etter at barnet er født. Jeg kjøper heller ikke det at fordi man har en fedrekvote på 15 uker, ødelegger det for ammingen. Dette er med respekt å melde bare tull. Ordningen er ikke rigid – Kristelig Folkeparti burde lytte til flere familier enn bare dem som ønsker at mor skal kunne ta ut hele permisjonen. Kristelig Folkeparti bør lytte mer til landets fedre, alle dem som møter motstand hos arbeidsgiveren når de skal ta ut permisjon. Det vet vi veldig mye om, all empiri viser at når man kutter i fedrekvoten, tar fedre ut mindre permisjon. Jeg er på lag med norske fedre og skal slåss for deres rett til å få lov til å være omsorgspersoner når barna er små. Det er bra for alle.
Då er den munnlege spørjetimen over, og me går over til den ordinære spørjetimen.
Det vert nokre endringar i den oppsette spørsmålslista, og presidenten viser i den samanhengen til den elektroniske spørsmålslista i salappen. Endringane var desse: Spørsmål 1, frå representanten Frank Edvard Sve til statsministeren, er overført til forskings- og høgare utdanningsministeren. Spørsmål 2, frå representanten Ine Eriksen Søreide til utanriksministeren, vil verta svara på av klima- og miljøministeren på vegner av utanriksministeren, som er bortreist. Spørsmål 4, frå representanten Sigbjørn Framnes til fiskeri- og havministeren, vil verta teke opp av representanten Helge André Njåstad. Spørsmål 13, frå representanten Marie Sneve Martinussen til kultur- og likestillingsministeren, må utsetjast til neste spørjetime, då statsråden er bortreist.
Eg har ikkje stilt spørsmål som går på statsråd Borten Moe sitt ansvarsområde. Eg har stilt spørsmål til statsministeren. Eg kan ikkje sjå at statsministeren er her i dag. Difor trekkjer eg spørsmålet mitt.
Eg kan ikkje sjå at representanten er i salen. Då går me vidare til neste spørsmål.
«Statsråden varslet i Dagens Næringsliv 27. mars et kutt på flere milliarder kroner i den planlagte campussamlingen ved NTNU. Det varslede kuttet setter prosjektet i fare. En samling av campus NTNU er viktig for å legge til rette for bedre utdanning og forskning ved å styrke samarbeidet på tvers mellom ulike fagmiljø. Fremtidens utfordringer er tverrfaglige, og norske utdanningsinstitusjoner må tilpasses det. Vil statsråden sikre at prosjektet blir gjennomført i tråd med planene som er lagt?»
Det ligger vel i sakens natur at svaret på det spørsmålet helt åpenbart er nei. Det prosjektet kommer ikke til å gå videre sånn som det har vært planlagt, med en ramme på nesten 12 mrd. kr og en samlet utbygging på over 120 000 m 2 . Hvordan prosjektet blir seende ut, er det for tidlig å si. Det vil vi komme tilbake til Stortinget med i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Det man nå har fått klar melding om, er å gå gjennom prosjektet med tanke på å destillere ut det som er det aller viktigste, og det er nemlig å få flyttet Campus Dragvoll ned til Gløshaugen. Jeg opplever at det er stor grad av enighet rundt målbildet i campusprosjektet. Det handler om å få på plass det også representanten Lønseth er opptatt av – tverrfaglighet og nye, hensiktsmessige lokaler. Men så er det sånn at vi i staten bygger for stort, og vi bygger for dyrt. Jeg vil tilføre at den gamle regjeringen ikke hadde et veldig bevisst forhold til kostnadsutviklingen i byggeprosjektene i offentlig sektor. Det ser vi resultatet av nå, med det ene spøkelset etter det andre som ramler ut av skapet. Det bygger vi ikke framtiden på. Vi er nødt til å forvalte de pengene vi har, på en habil og god måte. Mitt mål er å få til campussamling NTNU, men det er også mitt mål at det ikke skal koste mer enn det som er nødvendig.
Takk for svaret. Det er faktisk sånn at den forrige regjeringen helt bevisst valgte både å ta ned rammen på NTNU-sammenslåingen og å gjøre det til et «design-to-cost»-prosjekt. Det handler nettopp om de erfaringene man gjorde med kostnadsoverskridelser i andre prosjekt. Jeg støtter selvfølgelig at man ser på hvordan pengene brukes på en klok måte. Det som overrasker meg mer i denne saken, er at statsråden helt klart og åpenbart avlyser et prosjekt som statsråden for bare noen få måneder siden gikk til valg på at man skulle gjennomføre. Jeg opplever at det har vært tverrpolitisk enighet i Norge i og for seg og i Trøndelag spesielt, som både Borten Moe og jeg representerer, om at dette er et prosjekt som vi skulle klare å realisere. Når man får makt, går man bort fra at man har sagt det er positivt, til og med i Stortinget, at man har en «design-to-cost»-ramme, men velger heller å si at prosjektet ikke skal gjennomføres. Statsråden var kjent med kostnadene ved prosjektet da han gikk til valg. Hvorfor var han ikke ærlig på at han da ikke ville gjennomføre det?
Som jeg sa i mitt forrige svar, er målet mitt at vi skal gjennomføre campussamling NTNU. Hvis vi legger litt godvilje til, hørte jeg også representanten Lønseth si at hun var tilhenger av at vi ikke skal kaste bort penger, at vi skal bruke penger på mest mulig fornuftig vis. Da velger jeg å tenke at vi er enige om den forutsetningen og det premisset. Vi var så vidt inne på dette i den muntlige spørretimen også, knyttet til «design-to-cost»-metodikken. Jeg synes det er litt overraskende og kanskje på grensen til naivt å peke på en metodikk og si at det er en garanti for at prisen ikke blir høyere. I dette prosjektet er det slik at det altoverskyggende viktige er å få flyttet Dragvoll til Gløshaugen. Det kan man ikke gjøre stykkevis og delt. Man kan i hvert fall ikke gjøre det bare halvveis, man er nødt til å gjøre alt. Det betyr også at hvis det skulle vise seg at rammen sprekker, kan man ikke ende opp med en situasjon der man flytter halvparten av Dragvoll til Gløshaugen.
Jeg er enig i at vi ikke kan ende med det, men det er derfor Høyre i regjering sørget for å gi en forutsigbar ramme som også NTNU sier at er tilstrekkelig, og som gir dem god forutsigbarhet. Men de sier at dersom man skal trekke dette ned særlig mye mer, står man i fare for ikke å klare å realisere prosjektet. Man kan godt lete etter smartere måter å gjøre det på. For eksempel burde man se på om Statsbygg kanskje skulle ha organisert seg på en annen måte. Det er et spørsmål som vi kunne vært med på å diskutere. Men når statsrådens utgangspunkt er at dette prosjektet skal trekkes ned med flere milliarder, synes jeg at man heller kan være ærlig på at man ikke nødvendigvis ønsker å gjennomføre det, hvis man da ikke skal ha en helhetlig flytting. For øvrig opplever jeg heller ikke at statsråden svarte på mitt forrige spørsmål. Det gjaldt at han gikk til valg på å gjennomføre dette prosjektet. Han var da kjent med kostnadene som lå i prosjektet. Hvorfor velger man å gi beskjed til velgerne om det etter valget og ikke før valget?
Jeg er usedvanlig tydelig på at mitt mål er å få gjennomført dette prosjektet. Det er utgangspunktet for den prosessen som nå er satt i gang. Hadde vi ikke ment det, hadde vi heller ikke kommet til å gi den beskjeden. Jeg opplever en konstruktiv og god stemning både i Statsbygg og i NTNU. Jeg tror man også der ser behovet for å gjøre prosjektet mer overkommelig. La meg gi en kommentar til den overordnete kostnadsrammen. Hadde det nå vært sånn at vi hadde vært sikre på at det hadde holdt med 11,8 mrd. kr, hadde det kanskje vært mer håndterbart enn det som er det generelle bildet for bygging av store prosjekt i staten og i min sektor spesielt, som jo er at disse prosjektene sprekker. De sprekker på tid, de sprekker på kostnad. I tillegg er det nå sånn at prisene på alle byggevarer, råvarer, energi, metaller og arbeidskraft går rett i taket, så det er ingen grunn til å tro at dette prosjektet, like lite som en god del andre prosjekt, kommer til å klare å holde kostnadsrammene sine.
Dette spørsmålet, frå representanten Sigbjørn Framnes til fiskeri- og havministeren, vert teke opp av representanten Helge André Njåstad.
Vårt spørsmål er som følger: «Heile landet slit med høge drivstoffprisar, og dessverre har ikkje fleirtalet i denne sal sett ned avgiftene. Fiskerinæringa er i dag lønnsam, og dei slit også veldig med drivstoffprisar grunna energikrise, krig i Europa og eit stortingsfleirtal som gir dei ei CO 2 -avgift på toppen. Eit tiltak som kan vurderast i denne situasjonen, er auka bruk av rederikvote- og samfiskeordningar. Er dette noko statsråden vil vurdere?»
Energiprisene økte gjennom 2021 og inn i 2022. Russlands invasjon av Ukraina 24. februar førte til en ytterligere prisøkning, bl.a. på råolje. Økte oljepriser har gitt økte drivstoffpriser, både internasjonalt og i Norge, og høye drivstoffpriser skaper usikkerhet og uforutsigbarhet. Også fiskeflåten vil påvirkes av dette, på lik linje med øvrig næringsliv, industri og forbrukere. Selv om fiskeflåten nå betaler full CO 2 -avgift, er mineralolje som brukes til fiske og fangst, både i nære og fjerne farvann, fritatt for grunnavgift. Avgiftene på drivstoff i fiskerinæringen er derfor lavere enn for andre næringer og husholdninger. I tillegg mottar fiskeflåten kompensasjon for en betydelig andel av det den betaler i CO 2 -avgift. Når det er sagt, har jeg også forståelse for at denne situasjonen skaper utfordringer for deler av fiskeflåten, og jeg har derfor hatt møter med representanter fra næringen ved flere anledninger for å diskutere situasjonen. Næringen har foreslått flere ulike tiltak, bl.a. et midlertidig fritak fra CO 2 -avgiften, gjeninnføring av refusjonsordningen for CO 2 -avgiften, m.m. Så er det finansministeren som har det konstitusjonelle ansvaret for avgiftsområdet. Regjeringen følger situasjonen fortløpende, og de tiltakene som er foreslått, vil bli vurdert samlet. Under Stortingets behandling av kvotemeldingen, Meld. St. 32 for 2018–2019, ble det lagt fram et anmodningsvedtak der Stortinget ba «regjeringen sørge for at eksisterende ordning med ‘samfiske med seg selv’ i torskefisket avvikles innen 31. desember 2025. Se vedtak nr. 556, 7. mai 2020. Regjeringen har varslet en ny kvotemelding, hvor også spørsmål knyttet til samfiskeordningen vil bli behandlet. Jeg vil presisere at samfiskeordningen fortsatt gjelder, og ordningen kan benyttes av to fartøy i lukket gruppe med hjemmelslengde under 11 meter på visse vilkår. Når det gjelder rederikvoteordning, ble den sist brukt i veldig begrenset grad før strukturkvoteordningen for havfiskeflåten ble vedtatt. Man erfarte at ordningen ga flere utfordringer, den var komplisert å bruke, og den ble derfor avsluttet. Jeg vurderer ikke at dette er en ordning som det er aktuelt å gjeninnføre nå. Jeg finner det heller ikke riktig å vurdere en slik ordning samtidig som en ny kvotemelding er under arbeid.
Svaret var eigentleg todelt. På dei tinga som fiskeriministeren har ansvaret for, seier han at han ikkje ønskjer å gjera noko, og så viser han til at finansministeren sannsynlegvis ikkje vil gjera noko han heller. Eg opplevde kanskje at han hadde eit ønske om å setja ned avgiftene frå fiskeriministeren si side, men at finansministeren har sagt nei. Fiskerinæringa treng hjelp, og det aller beste er jo å leggja til rette for at dei kan klara seg sjølv, at me har lønsame arbeidsplassar, at me klarar å sørgja for at næringslivet kan operera. Det siste me då treng, er ei regjering som sit og ventar og ser og ikkje føretek seg noko. Den openberre løysinga er at ein set ned avgiftene. Så mitt oppfølgingsspørsmål vil då vera: Vil fiskeriministeren ta ein ny runde med finansministeren for å få sett ned avgiftene, enten CO 2 -avgifta eller generelle drivstoffavgifter, som vil treffa både denne næringa og andre næringar som slit veldig om dagen?
Når det gjelder representantens tolkning av svaret mitt, tror jeg at den kan han få lov til å ha i fred. Jeg kjente meg vel ikke helt igjen. Det er selvsagt nær kontakt mellom finansministeren og meg i disse spørsmålene. Jeg vil også understreke at vi skal huske på at fiskeflåten overordnet sett har god lønnsomhet og høy verdiskaping og er kanskje, i stort, blant de næringene som tåler prisoppgangen best. Men det er store forskjeller, og regjeringen følger dette fortløpende, så de tiltakene som vi vurderer på avgiftsområdet, de vurderes selvsagt samlet. Fiskerinæringen har påpekt at ordningen med årlig innlevering av en merverdiavgiftsoppgave forsterker likviditetsutfordringene som følger av de økte strømprisene, og da er det slik at som primærnæringsutøvere har fiskere i utgangspunktet årsoppgave for merverdiavgiften. Det er likevel adgang til å levere inn avgiftsoppgave umiddelbart etter at det aktuelle året har løpt ut, og man kan også søke om å inngå i den ordinære tomånedersterminen for merverdiavgift.
Eg skal sjølvsagt holda mi eiga tolking av svaret for meg sjølv. Eg berre tenkte eg skulle gje fiskeriministeren ei lissepasning i at han ønskjer betre rammevilkår for si næring. At han då bekrefta at han er like lite villig til å setja ned avgiftene som finansministeren, tek me til etterretning, både næringa og representanten. Det me ser etter at ein har auka CO 2 -avgifta, er at fleire og fleire fartøy, spesielt dei som er i sør, vel å gå til Danmark for å bunkra. Der slepp dei avgifter og dei får billegare bunkers, og klimautsleppa på grunn av ein lang segledistanse er stor. I tillegg ser me at verdiskapinga når det gjeld annan infrastruktur då hamnar i eit anna land enn i Noreg. Er det på fiskeriministeren sitt bord å sjå på og gjera noko for å styrkja norsk konkurranseevne opp mot Danmark, når ein ser – heilt openbart – effekten av dei avgiftsaukane som har skjedd dei seinare åra i fiskerinæringa?
Som jeg sa, har jeg tett dialog med finansministeren, og vi vurderer bl.a. helt konkret om det å gjeninnføre midlertidig den gamle refusjonsordningen for CO 2 -avgiften framfor CO 2 -kompensasjonsordningen, kan være et grep. Dette har imidlertid administrative budsjett- og konkurransemessige konsekvenser som innebærer en kompleksitet som gjør at vi må bruke noe tid på det. Så er det jo hyggelig å registrere at Fremskrittspartiet – etter at de i regjering økte avgiftene med det jeg i farten tror var ca. 5 mrd. kr – har flyttet tilbake til verdens rikeste land og har råd til alle utgifter fortløpende.
«I dag utdannes det om lag 200 offiserer årlig i Forsvaret. Ifølge analyser fra FFI kreves det omtrent en dobling av antall offiserer som utdannes, skal størrelsen på offiserskorpset opprettholdes fram mot 2040. For å dekke den planlagte personellveksten i langtidsplanen kreves en ytterligere økning. Hvordan vil statsråden følge opp at krigsskolene har tilstrekkelig kapasitet til å utdanne det nødvendige antall offiserer?»
For å understøtte oppbemanningen av Forsvaret skal også, som representanten sa, utdanningskapasiteten styrkes i årene framover. Dette innebærer at Forsvarets høgskole skal styrkes med både flere ansatte og tilhørende EBA-fasiliteter. I implementeringen av langtidsplanen er det opp til forsvarssjefen å detaljere bemanningsøkningene ytterligere, herunder tilpasse utdanningskapasiteten og volumet innenfor prioriteringene som er satt i langtidsplanen. Forsvaret har allerede økt kvoten utover de 200 som det refereres til i analysen, på bakgrunn av den planlagte personellveksten i langtidsplanen. Men som denne analysen også er inne på, må den videre oppbyggingen av Forsvaret henge sammen med den videre strukturutviklingen. Dette er et møysommelig arbeid som jeg mener det ville være uklokt å gå inn og detaljstyre. Jeg har full tillit til at forsvarsjefen vil gå nøye igjennom og vurdere de forholdene som forsvarsanalysen omtaler, herunder et eventuelt behov for økte utdanningskvoter, og at han om nødvendig også gjør rede for endrede forutsetninger og nye behov gjennom det formelle budsjettet og styringsprosesser mellom etat og departement.
Takk for svaret. Det er positivt at statsråden vil øke kapasiteten ved krigsskolene, men det kan i verste fall være lettere sagt enn gjort. Hvilke beskrankninger ser statsråden for seg kan eksistere for å oppnå den nødvendige utdanningskapasiteten ved krigsskolene?
Som representanten selv er inne på, er noe av utfordringen knyttet til dette gjort fort nok med tanke på gjennomføringen av langtidsplanen. Så har denne regjeringen ambisjoner som går utover langtidsplanen, med hensyn til oppbemanning av personell. Det stiller krav til utdanningskapasiteten. Noe er allerede gjort: Det er iverksatt tiltak for EBA, eiendom, bygg og anlegg, for å få gjort nødvendige tilpassinger på bygg. Så avventer jeg at forsvarssjefen kommer tilbake med en detaljert plan for hvordan dette bør se ut framover. Når vi ser litt framover i tid, vil behovet være tilbake på 200 offiserer. Så det er også viktig ikke å øke kapasiteten for mye i en tidlig fase slik at man får en overkapasitet i løpet av kanskje fire–fem år, når det ser ut til, i henhold til planen, at vi vil ha et noe lavere behov.
Gitt at man øker kapasiteten, og at beskrankningene blir håndtert, framgår det av en rapport fra FFI, Forsvarets forskningsinstitutt, at det ikke vil være et tilstrekkelig antall løytnantstillinger, altså kompetansegivende stillinger på det nivået som en ferdig utdannet kadett normalt går inn i etter ferdig krigsskole. Hvordan vil statsråden sørge for at man har et tilstrekkelig antall stillinger som er kompetansegivende på det nivået som en ferdigutdannet kadett bør ha?
Som jeg sa i mitt forrige svar, har regjeringen ambisjoner som går utover den gjeldende langtidsplanen når det gjelder økning av personellstyrken i Forsvaret. Når det gjelder å legge til rette for kompetansegivende stillinger, ligger det innenfor forsvarssjefens mandat, og det som han skal legge til rette for. Jeg har stor tillit til forsvarssjefen, hans vurderinger og hans måte å drive etaten på, og at han vil komme tilbake til departementet dersom det skulle være behov for ytterligere tiltak, utover det som ligger innenfor hans fullmakter.
«Forsvarsministeren opplyste i spørjetimen 1. desember at han hadde tatt initiativ til ein ekstern gjennomgang av både økonomi og andre utfordringar som står att på Evenes, knytt til etableringa av Evenes som ny base for P-8 maritime overvakingsfly. Statsråden sa også at han tok sikte på at gjennomgangen skulle vera ferdig i februar. No er me i slutten av mars. Kan statsråden fortelja kor langt arbeidet med dette har kome, kva som er avklart, og kva som eventuelt står att å avklara i saka?»
Det er helt riktig som det ble sagt, at jeg tok et initiativ til en ekstern gjennomgang av utbyggingen på Evenes, ikke bare det som er knyttet til MPA, men også det som har med QRA å gjøre, altså en total gjennomgang av kostnadene for å gjennomføre utbyggingen på Evenes. Den rapporten kom til departementet 4. april – noe forsinket, et omfattende arbeid. Den rapporten er kommet. Vi gjennomgår rapporten nå for å se om det er ting i rapporten som må eller bør unntas offentlighet, og tar sikte på å offentliggjøre rapporten før påske.
Eg takkar statsråden for svaret, og eg er glad for å høyra at rapporten har kome, om noko forsinka, så har han iallfall kome til Forsvarsdepartementet. Eg ser fram til å bli meir opplyst om dei utfordringane som står att på Evenes. Så veit me alt no at Forsvarsbygg har bedt om å få utløysa store delar av usikkerheitsavsetninga i MPA-prosjektet på Evenes, og seier at det er behov for meir pengar til fleire av tiltaka. Kan statsråden no fortelja om han har betre oversikt over dei faktiske kostnadene med å gjera Evenes til base for dei maritime overvakingsflya?
Nå er det dessverre slik at de faktiske kostnadene vil vi først vite eksakt når utbyggingen en gang er ferdig. Men den eksterne rapporten fra Holte tar for seg de gjenstående prosjektene, både de som lå innenfor KVU-en, og det som ligger i ambisjonsnivået i den stortingsproposisjonen som ble fremmet i 2020, som jeg i farten ikke husker nummeret på, og gjenstående arbeid. I Prop. 151 S for 2015–2016 var kostnadene på Evenes anslått til 3,5 mrd. kr til utbygging for både QRA og MPA. Rammen er nå på 5,2 mrd. kr. Vi kommer til å ende over det, det er ingen hemmelighet. Det er tall der de høyeste tallene er opp imot 8 mrd. kr, men det avhenger litt av hva som skal inn i prosjektet. Når rapporten blir offentliggjort, vil det bli synlig hva som er på de forskjellige nivåene som vi her snakker om.
Eg takkar nok ein gong for svaret. Det er store summar det er snakk om, og kostnadsbildet har tydelegvis endra seg mykje samanlikna med det som blei lagt til grunn den gongen vedtaket om å flytta MPA-basen frå Andøya til Evenes blei gjort. Meiner statsråden at det finst ei øvre grense for kor mykje fellesskapet skal betala for å gjennomføra denne flyttinga?
Jeg tror jeg vil understreke en gang til at det dreier seg ikke bare om flytting av MPA. Dette dreier seg om den totale utbyggingen hvor en betydelig del av kostnadene også er knyttet til QRA, som var vedtatt lagt til Evenes allerede i 2012. Men det er store tall vi snakker om. Det har vist seg at tilstanden på bygg har vært til dels dårligere enn det som ble lagt til grunn. Det har kommet prosjekt som måtte gjennomføres, som ikke var i planen, og vi har hatt betydeligkostnadsøkning innenfor byggebransjen som også bidrar. Så det er store tall, og vi bruker mye tid på å gjøre en grundig gjennomgang av dette. Men det første jeg tar sikte på, er at rapporten skal bli offentlig, sånn at det ikke blir noen spekulasjoner rundt hemmelighold av tall.
Da går vi videre til spørsmål 2.
Dette spørsmålet, fra representanten Ine Eriksen Søreide til utenriksministeren, vil bli besvart av klima- og miljøministeren på vegne av utenriksministeren, som er bortreist.
Takk for fleksibiliteten til både presidenten og statsråden. Da jeg var på vei hit, trakk første spørsmålsstiller sitt spørsmål fra talerstolen, og da forvant også noen minutter i min gange. Mitt spørsmål er som følger: «Den siste tiden har vi sett rapporter om tiltakende konfliktrelatert seksualisert og kjønnsbasert vold utført av russiske styrker i Ukraina. I 2019 arrangerte Solberg-regjeringen en internasjonal konferanse om temaet i Oslo, og det har vært jobbet systematisk gjennom mange år for å bekjempe konfliktrelatert seksualisert og kjønnsbasert vold, blant annet gjennom FN, regionale organisasjoner og sivilsamfunnet. Hvordan vil regjeringen bidra til å bistå det økende antallet ofre for seksualisert vold som følge av krigen i Ukraina?»
Jeg takker representanten Eriksen Søreide for å fokusere på et usedvanlig viktig spørsmål. Den russiske krigføringen i Ukraina har jo enorme konsekvenser, ikke minst for Ukrainas sivilbefolkning. Norge bestemte seg tidlig for å stille opp med betydelige midler, og mange av dem kanaliseres jo nettopp inn mot beskyttelse, mat, husly, medisinsk hjelp osv. Beskyttelse av sivile er jo en viktig og varig prioritet for den norske regjering, slik det har vært gjennom flere regjeringer og under flere utenriksministre. Meldingene om konfliktrelatert seksualisert vold fra krigsområdene i Ukraina er, som representanten sier, svært, svært alarmerende, hjerteskjærende, opprørende og uakseptable. Sammen med våre partnere på bakken i Ukraina og i nabolandene har vi nå har trappet opp innsatsen for å beskytte mot konfliktrelatert seksualisert og kjønnsbasert vold, for tilgang til seksuelle og reproduktive helsetjenester, og vi har understreket at det skal gis tydelig prioritet i den humanitære responsen i Ukraina og i nabolandene. Samtidig må verdenssamfunnet gjøre mer for å bekjempe straffrihet og sikre at gjerningspersonene blir ført til retten. Det er noe denne regjeringen setter høyt på agendaen i vår dialog med andre stater og sentrale partnere, inkludert i vårt arbeid i Sikkerhetsrådet. Også her bygger vi jo på en tradisjon det har vært bred enighet om, og som også representanten sto for da hun var utenriksminister. Sammen med en rekke andre stater har Norge henvist situasjonen i Ukraina til Den internasjonale straffedomstolen, ICC. Dette er faktisk første gang at Norge har stått bak en statspartshenvisning til straffedomstolen. Henvisningen av situasjonen i Ukraina er en klar beskjed om at krigsforbrytelser skal etterforskes. FNs menneskerettighetsråd har også opprettet en kommisjon som er ledet av nordmannen Erik Møse, tidligere høyesterettsdommer og dommer ved EMD, for å understreke alle mulige brudd på humanitærretten og menneskerettighetene i Ukraina. Norge støtter naturligvis aktivt opp om denne prosessen. Den internasjonale Røde Kors-komiteen og FNs befolkningsfond, UNFPA, som var medverter for konferansen i Oslo i 2019, er sentrale partnere for Norge, også nå, i responsen mot konfliktrelatert seksualisert og kjønnsbasert vold. UNFPA har vært til stede i Ukraina siden 1997, og er en ledende FN-organisasjon, også for seksuell og reproduktiv helse og leder koordineringen av det som kalles en kjønnsrelatert vold-klynge. Norge, har bidratt med støtte til UNFPA for å skalere opp tjenester knyttet til dem som er overlevende etter kjønnsbasert vold, både i Ukraina og i nabolandene. Røde Kors-bevegelsen spiller en viktig rolle i dette. Det samme gjør partnerorganisasjoner som Caritas og Kirkens Nødhjelp som også arbeider mot menneskehandel i forbindelse med de ukrainske flyktningene, for dette problemet slutter jo ikke nødvendigvis ved Ukrainas grense, men kan dessverre fortsette videre. Regjeringen kommer til å fortsette å ha et stort og tydelig trykk på dette svært viktige spørsmålet.
Jeg takker for svaret. Det arbeidet regjeringa nå gjør, har selvfølgelig Høyres fulle støtte. Jeg tror det er all grunn til å forvente at det er langt flere Butsjaer enn det vi har sett til nå. Øyenvitneskildringene som kommer ut, er helt grufulle. Jeg hadde i går et videomøte med representanter for den ukrainske utenrikskomiteen, og noe av det de forteller, er at innhenting og innsamling av dokumentasjon og bevis er viktig nå. Akkurat nå er det umulig å komme inn i Mariupol, der de antar at det også finnes svært mange ofre for grove seksuelle forbrytelser. Men de eneste som nå ser ut til å kunne avgi et slags vitnemål, er de som allerede er drept, for dem kan man undersøke. De som er overlevende, tør ikke å fortelle, for de er redd for hevnangrep. Mitt spørsmål er hvordan vi sammen med andre land kan bidra til bevisinnhenting og dokumentasjon av det som nå skjer, sånn at det er mulig å straffeforfølge de ansvarlige, for dette er dessverre et område som er beheftet med stor grad av straffrihet, og det kan ikke fortsette.
Jeg er grunnleggende enig når det gjelder den utfordringen, og jeg kan forvisse Stortinget om at dette er noe regjeringen tar på stort alvor. Det er veldig viktig om man skal få til en kultur for å bekjempe straffrihet, at man sørger for innsamling av informasjon når den er tilgjengelig. Og selv om lovens lange arm ofte jobber langsomt, er det viktig at den jobber. Det er jo nettopp når man har ferskest mulige bevis at man må samle inn de bevisene, og den støtten må gå ut på både å tydeliggjøre at dette er en viktig prioritering, nasjonalt og internasjonalt opp mot våre partnere, og å støtte alle de partnerne som allerede er nevnt, og gjerne flere til, som kan bidra til at denne innsamlingen skjer på en troverdig og etterprøvbar måte, som da kan stå seg i framtidige internasjonale rettssaker. For det er få ting på denne agendaen som er viktigere enn å sørge for å hindre straffrihet på lang sikt, samtidig som vi selvfølgelig skal jobbe med å behandle de ofre som er der, her og nå.
Det er jeg glad for å høre, for jeg tror vi lett kan bli enige om at seksuell og kjønnsbasert vold i konflikt ikke er en sideeffekt av krigen – det er et våpen i krigen, og det brukes nå veldig aktivt, bl.a. for å straffe den motstanden ukrainerne har vist mot den russiske invasjonen. Det kom også et annet poeng opp i møtet, og det var knyttet til rehabilitering av ofre. Og jeg vet at det gjøres en betydelig innsats her hjemme når flyktninger kommer til Norge. Og jeg vet at også Kripos er involvert i å bidra til å samle inn bevis og å bidra til etterforskning av dem som kommer hit. Et annet spørsmål er om det er mulig å øke støtten til rehabilitering i og rundt Ukraina. Vi har mange gode og sterke kompetansesentre i Norge for dette. Spørsmålet er om regjeringa også kan vurdere om f.eks. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress kan bidra med sin kompetanse inn mot disse ofrene.
Det siste oppfatter jeg som en god idé og et godt innspill som jeg tar videre til de som har med dette å gjøre. Jeg mener at vi beklageligvis etter hvert har en del erfaring med nettopp den type innsamling. I forbindelse med tidligere flykningbølger har man også sett på både behandling og informasjonsinnhenting. Jeg vil bare understreke nok en gang at det er utrolig viktig. Så har jeg lyst til å si at jeg også er veldig enig i det som var representanten Eriksen Søreides inngang til dette siste spørsmålet. En gang i tiden trodde man at seksualisert vold var en slags sørgelig effekt av kaoset som krigen skaper, altså: Beklageligvis skjedde det, det burde man begrense, men det var ikke en del av krigen i seg selv. Kunnskap fra i hvert fall de siste 30 årene har vist at det faktisk ofte er en del av krigens formål at man faktisk bruker dette som et våpen for å terrorisere sivilbefolkningen – det konkrete offeret, men også offerets familie, fordi det er få ting som er mer nedbrytende enn det at man har brakt dette inn i en situasjon. Det er det også viktig å være tydelig på og snakke høyt om.
Da går vi videre til spørsmål 7.
«Forsvarsbygg averterer på finn.no Mågerø leir, en stor strandsoneeiendom på Tjøme i Færder kommune, til salgs. Teksten som reklamerer med 91 mål selveiertomt, står i grell kontrast til Hurdalsplattformen, som understreker vernet av strandsonen og allmennhetens interesse i pressområder som spesielt viktig. Har regjeringen noen plan for hvordan man skal forvalte offentlig eide strandsoneeiendommer opp mot denne målsettingen i regjeringsplattformen, og hvordan faller det å legge Mågerø leir ut for salg på denne måten innenfor den planen?»
Det har regjeringen. Regjeringen er også helt enig i representanten Aydars poeng om at det er viktig å verne strandsonen, og at det er viktig å verne den strengere enn det som har vært tilfellet i mange år nå, hvor det har vært for mye utglidning – og faktisk mener jeg at det også er tilfellet her. Forsvarsbygg varslet i april 2021 at de ville avhende Luftforsvarets stasjon på Mågerø på Tjøme i Færder kommune. Etter en prosess mellom Forsvarsbygg, Miljødirektoratet og Færder kommune kunne vi rett før jul sammen offentliggjøre at 420 dekar av den tidligere forsvarseiendommen har blitt sikret for friluftsliv. Med denne sikringen har et stort og attraktivt naturområde inntil Oslofjorden blitt tilgjengelig for allmennhetens friluftsliv. Eiendommen er totalt på 520 dekar, og det aller meste av eiendommen er dermed allerede sikret nettopp til friluftsliv. Det arealet som nå er lagt ut for salg, er den delen av eiendommen som har bebyggelse, og som utgjør kun 91 dekar av eiendommens samlede areal på 520 dekar. Dette arealet ligger i hovedsak på midten av halvøya. Luftforsvaret hadde omfattende bebyggelse og tekniske installasjoner på eiendommen som det ikke egentlig er bruk for i friluftslivssammenheng. Å skille ut de bebygde områdene av strandeiendommer er en etablert måte å sikre attraktive strandeiendommer til friluftsliv på. På den måten kan kommunene kjøpe dyre strandeiendommer der bebygd areal skilles ut og selges separat, mens friluftsarealene av eiendommen blir nettopp friluftslivsområde for allmennheten. Det er denne framgangsmåten som Forsvarsbygg har valgt i denne saken, i samarbeid med Miljødirektoratet og Færder kommune. Dette har resultert i at store og attraktive naturområder langs Oslofjorden nå har blitt tilgjengelig for allmennheten. Når statlige eiendommer skal avhendes, blir det alltid først gjort en vurdering av om det er aktuelt å kjøpe av en offentlig instans til f.eks. friluftslivsformål. Dette skjer regelmessig, og jeg synes saken på Mågerø faktisk er et godt eksempel på at avhendingsprosessene skjer på en måte der viktige offentlige interesser blir ivaretatt.
Jeg holder meg i det videre til sikring av allemannsretten og den strenge politikken Hurdalsplattformen lover i strandsoneforvaltningen. For eksempel avsatte Rødt 75 mill. kr ekstra til offentlig oppkjøp av strandsonearealer i vårt alternative budsjett, mens potten til statlig sikring av friluftsarealer i regjeringens budsjett er på litt over 30 mill. kr. For eksempel i Herøy kommune ligger en hel skjærgård til salgs til høystbydende. Det synes ifølge eiendomsmeglere å være en trend å legge øyer ut på det åpne markedet. Dette er kostbare eiendommer, men de er også veldig verdifulle for både lokalbefolkningen og turister. Synes statsråden ordningen med statlig å sikre friluftsområder er viktig? Det leser jeg det som om han synes, ut fra svaret hans, og det takker jeg for, men ser han også muligheten til å styrke den, slik at flere områder i strandsonen kan komme allmennheten til gode?
Svaret på det er ja. Jeg deler formålet og kan glede meg over å svare at det gjør vi. Vi vil faktisk stramme til allemannsretten – den er et veldig viktig demokratisk prinsipp. Det betyr at vanlige folk har adgang til strandsonen, ikke bare de som betaler for eiendommen der, og derfor må vi gjøre det med enda større kraft. Så er den konkrete saken vi snakket om nå, en illustrasjon på en måte det kan gjøres på. Vi tar bygningsmassen på midten av øya, altså det som er minst attraktivt for friluftsformål, og selger det, og på den måten kan man sikre allmennhetens rett til resten av øya, altså det området som er mest attraktivt for friluftsformål. Det er én løsning blant flere, og vi kommer definitivt til å se på det og lignende løsninger andre steder, for når man avhender ikke minst statlig eiendom, er det en god anledning til å øke allmennhetens tilgang til friluftsområder.
Jeg er veldig enig i det statsråden sier om at det er en god anledning til å øke allmennhetens tilgang til strandsoner. Det er paradoksalt når eiendommer som har vært i statlig eie, ikke tilbakeføres til allmennheten, men legges ut til salg i det private markedet. Privatisering og nedbygging av strandsonen er et stort problem. For eksempel i indre Oslofjord er 70 pst. av strandsonen utilgjengelig for allmennheten, og min hjemby, Oslo, her vi er, er den byen der færrest kvadratmeter strandsone er tilgjengelig per innbygger. Så dette er et stort problem også utover hovedspørsmålet mitt, og for alle de tusenvis av innbyggere f.eks. i Oslo og resten av Norge som ikke har råd til å kjøpe sin egen private strandlinje, er offentlig tilgjengelige arealer essensielt og utrolig viktig. Når vi ser at flere legges ut på det åpne markedet, lurer jeg på om statsråden er enig i at staten burde ha som mål å sikre flere tilgang på fritidsområder framfor å realisere eiendomsgevinster på det private markedet?
Ja, det synes jeg staten bør ha som mål, og det har også staten under denne regjeringen som mål, at vi nettopp skal bruke disse anledningene til å styrke allemannsretten og bruke de mulighetene vi har for å legge ut arealer for salg. Det kan man gjøre ved kjøp, eller man kan gjøre det ved å selge de delene av eiendommen som har mest kommersiell verdi i forhold til f.eks. eksisterende bebyggelse, og så lar man andre områder gjøres tilgjengelige – det er flere modeller for det. For å få fart på dette vil vi i løpet av året opprette det vi kaller et kystsonenettverk for Oslofjorden, der kommuner, fylkeskommuner og statsforvaltere vil bidra til å styrke kompetansen om forvaltningen av strandsonen, og hvor formålet helt gjennomgående er å fremme allmennhetens friluftsliv og tilgang til strandsonen. Det er også i år opprettet en egen tilskuddsordning for kommunene langs Oslofjorden, som er den som er mest belastet. Ved å støtte juridisk arbeid for å fjerne ulovlige hindringer og stengsler i strandsonen kan vi også bidra til at allmennhetens rett til ferdsel styrkes, for det er en del stengsler som er innført av private i strid med loven, og dem kan vi fjerne.
«På 1950-tallet satte russiske forskere ut stillehavslaks på Kola. Arten spredte seg så til Norge og Øst-Finnmark, hvor man i 2007 fanget de første individene. Siden har volumet fisk økt dramatisk, med fangst fra Grense Jakobselv og til Akerselva. Ifølge bladet Ságat fisket norske sjølaksefiskere i 2021 ca. 70 tonn stillehavslaks. Aftenposten anslår volumet oppgått stillehavslaks i norske elver til å være 100 000 individer, eller 150 tonn. Hvilken strategi og hvilke tiltak har regjeringen for den nye arten som nå invaderer norske farvann?»
Representanten Hansen beskriver helt riktig den historikken som har ført til at pukkellaksen nå er en fremmed art som utgjør en stor trussel for økosystemene i elvene våre. Økningen i antall individer i Finnmark har vært særlig dramatisk. Invasjonene kommer i oddetallsår, med bare mindre oppgang i mellomårene. 2022 er et slikt mellomår, mens det i 2023 dessverre kan komme så mange som en million individer opp norske elver. Det ble derfor i fjor, i 2021, utarbeidet en handlingsplan for videre arbeid med å bekjempe pukkellaks i norske elver. Med bakgrunn i den store invasjonen vi hadde i fjor, ble det bevilget 15,3 mill. kr til pukkellaksbekjempelse på årets budsjett. Disse midlene vil først og fremst gå til innkjøp, montering og røkting av flyteristfeller i prioriterte vassdrag i Øst-Finnmark. Vi planlegger å prøve ut både disse fellene og andre fangstmetoder i løpet av årets sesong for å høste erfaringer inn mot den forestående invasjonen som ventes i 2023. Videre har Miljødirektoratet på oppdrag fra Klima- og miljødepartementet opprettet en nasjonal kompetansegruppe for pukkellaks. Gruppen består av erfarne forskere på området, forvaltningen og representanter med lokalkunnskap om forholdene i Finnmark. Miljødirektoratet leder gruppen og har opprettet en egen stilling kun for arbeidet med pukkellaks. Nå, etter flere sesonger med utfisking av pukkellaks i norske vassdrag, er det opparbeidet en viss erfaring som er viktig å kjenne til og videreutvikle. Mandatet til kompetansegruppen er derfor bl.a. å foreslå rammer og anbefalinger for utfisking av pukkellaks, i samråd med lokalbefolkningen. Dette vil også innebære hvordan lokalkunnskap, ressurser og tradisjonelle redskaper kan tas i bruk for å bekjempe denne fremmede arten. Det er videre dialog med fiskeri- og havministeren for å se på om det også kan være mulig å utnytte kunnskap fra fiskeri- og havbruksnæringen. Forsøkene med utfiskingstiltak i de største elvene i Finnmark har nå vist seg ikke å være tilstrekkelig effektive. Kompetansegruppen jobber derfor innenfor harde tidsfrister med å finne gode og gjerne bedre løsninger på utfisking av pukkellaks i store vassdrag. Dette er en sak som Klima- og miljødepartementet prioriterer svært høyt, og vår strategi er naturligvis å redusere oppgangen i pukkellaksbestanden, så langt det overhodet er mulig.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er riktig som statsråden sier, at vi forventer at det i 2023 kommer ca. en million individer, altså 1 500 tonn, med denne stillehavslaksen. I volum utgjør det faktisk dobbelt så mye som atlanterhavslaksen. Når det gjelder atlanterhavslaksen, er jo også spørsmålet hvordan man skal håndtere den med tanke på norske elver for å berge også den bestanden, som er rødlistet – delvis.
Jeg kan bare slutte meg til den beskrivelsen, for atlanterhavslaksen – som vi vil ha – er altså rødlistet, så den er det for lite av, mens pukkellaksen, som vi ikke vil ha, er det altfor mye av. Så da er det helt sentralt at vi i vår bekjempelse av pukkellaksen sørger for å unngå at det blir for mye bifangst av atlanterhavslaks. Nettopp derfor må man se dette i sammenheng, for her skal vi oppnå to formål: ta vare på en rødlistet art og bekjempe en fremmed art som vi ikke vil ha. Så det er veldig viktig å påpeke den sammenhengen mellom atlanterhavslaksen og pukkellaksen.
Når det gjelder fiske av pukkellaks, er det sånn at pukkellaksen har verdi når den er i sjøen. Når den kommer i elven, får den etter kort tid nødvendigvis denne såkalte pukkelen. Med det store antallet individer, altså en million forsiktig anslått, vil jeg forvente at verdien av dette vil være flere hundre millioner kroner, gitt at vi kan finne et kommersielt marked. Men det betyr at vi må fange den i sjøen. Da er spørsmålet mitt til statsråden, siden vi har kuttet ut sjølaksefisket i stort omfang: Vil dette være en mulighet for sjølaksfiskere til fremdeles å holde på den tradisjonen de har hatt, gjennom å være en aktør for å rydde opp i stillehavslaksproblematikken?
Da kommer vi tilbake til den forrige problemstillingen, dilemmaet mellom den laksen vi vil ta vare på og behandle som man skal med en rødlistet art, og pukkellaksen. Dette vil jeg naturligvis jobbe nært sammen med fiskeri- og havbruksministeren – jeg gjør det allerede – om hvordan vi løser. Det er riktig at pukkellaksen er en ressurs hvis den fiskes på riktig tidspunkt, det er absolutt en matfisk. Samtidig er formålet selvfølgelig å bekjempe den, men det man da fisker fordi man skal fiske den ut, er en ressurs som selvfølgelig også kan omsettes. Det er ikke noe galt i det, så lenge man passer på hva formålet er, nemlig å bekjempe dette som en fremmed art. Så i dette dilemmaet må vi finne noen gode løsninger. Vi har vel ikke alle allerede, men vi har i hvert fall satt våre beste folk på å jobbe med nettopp det, med denne arbeidsgruppen som jeg nettopp beskrev.
«I et brev til Fuglehundklubbenes Forbund og lokale medlemmer, fra 28. februar i år, skriver Miljødirektoratet at de som søker om utsetting av fasaner og rapphøns for 2022, må innstille seg på at slik tillatelse ikke vil bli gitt. Hvordan kan statsråden tillate at et av hans underliggende organer viser en slik respektløshet og avslår en søknad før den er fremmet?»
Jeg vil vel nærmest si at Miljødirektoratet her har opptrådt ganske respektfullt og ikke respektløst, for i det brevet Hoksrud viser til, har Miljødirektoratet ønsket å orientere Fuglehundklubbenes Forbund om status for kunnskapsgrunnlaget vedrørende utsetting av fugl for fuglehundtrening i forkant av en eventuell søknadsbehandling for 2022. Slik jeg forstår Miljødirektoratets brev, vil eventuelle søknader for 2022 behandles på vanlig måte, ikke bli avslått før de er fremmet. Miljødirektoratet skriver at eventuelle søknader om utsetting for 2022 må vurderes og avgjøres ut fra best tilgjengelig kunnskap i det tidspunkt søknadene behandles, som ifølge direktoratet vil si det samme kunnskapsgrunnlaget som lå til grunn for søknaden i 2021. Miljødirektoratet vil også innhente oppdatert kunnskap fra Mattilsynet. Miljødirektoratets brev må også leses i lys av Klima- og miljødepartementets daværende klageavgjørelse fra 2021 om utsetting av fugl for fuglehundtrening. Det framgår av vedtaket at departementet la avgjørende vekt på forutberegnelighet for søkerne. Avgjørelsene kom i tidsperioden fuglene normalt settes ut. Søkerne hadde innrettet seg etter tidligere års tillatelser, og fuglene var allerede importert og oppdrettet. I klageavgjørelsen understreket departementet også at det skal innhentes ytterligere kunnskap om påvirkning på naturmangfold og dyrevelferd ved utsetting av fasan og rapphøns, og at ny kunnskap ville kunne medføre endrede vurderinger av eventuelle framtidige søknader. I etterfølgende brev til søkerne understreket departementet i tillegg at det ville kunne komme endringer i praktiseringen av regelverket fra 2022. Det man altså har ønsket å gjøre oppmerksom på, er at man ikke nødvendigvis kan ta for gitt at man får samme svar i 2022 som man fikk i 2021, og jeg syns det er både høflig og respektfullt å opplyse om det. Så skal selvfølgelig søknadene behandles på vanlig grunnlag, og det er ikke gjort noen forhåndskonklusjon i de sakene fra Miljødirektoratet. Utover det vil jeg ikke si så mye om hva jeg vil gjøre, for jeg er jo klageinstans, og da er det lurt å vente til en eventuell klage foreligger.
Takk for svaret fra statsråden. Jeg må jo si at med den behandlingen som var i 2021, hvordan Miljødirektoratet opptrådte da, og med dette brevet, har jeg i hvert fall stor forståelse for den bekymringen fuglehundklubbene har, og hvordan de opplever det svaret som er kommet her. Mange vil nok tenke at dette ikke nødvendigvis er en stor sak, men for dem som driver med dette, betyr det mye, og man er opptatt av det. Det betyr i realiteten at vi kanskje kommer til – jeg kjenner i hvert fall ikke til noen andre – å være det eneste landet i verden som forbyr dette. Det betyr at vi kommer til å være det eneste landet hvor de som driver med dette og denne typen hunder, risikerer ikke å få den muligheten. Jeg syns det er spesielt. Selv om statsråden sannsynligvis ikke vil svare, med begrunnelsen at han er klageinstans, kunne jeg tenke meg at statsråden sa noe rundt det.
Statsråden kan i hvert fall si at jeg skjønner at for dem som er opptatt av dette, er dette viktig. Sånn er det ofte med ting som allmennheten kanskje ikke bruker mesteparten av tiden sin på – det er viktig for dem det angår, og alle mennesker skal behandles med respekt og få ordentlige svar fra myndighetene. Det er jeg helt enig med representanten Hoksrud i. Så mener jeg at det å gjøre oppmerksom på at man ikke kan legge til grunn at man får samme svar som man fikk i fjor, egentlig er ryddig oppførsel fra en offentlig myndighet, fordi det altså utvikles et nytt kunnskapsgrunnlag. Det er ikke noen tvil om at det går en trend i både Norge og andre nærstående land i retning av mer vekt på hensyn til naturmangfold og hensyn til dyrevelferd. Da kan det på et tidspunkt komme en endring i politikken, og det er det Miljødirektoratet her har gjort oppmerksom på. Vi får avvente de søknader og eventuelle beslutninger og klager som måtte komme, og gå videre på det, men jeg vil i hvert fall mene at jeg syns det er ryddig at Miljødirektoratet gjør oppmerksom på at man må kunne påregne et annet utfall, uten at man derved har forhåndskonkludert.
Siden det er fugler vi snakker om, kunne det være interessant å vise til at noen fugler har hvisket til undertegnede at det ikke er rart det stilles spørsmål ved hvordan Miljødirektoratet har opptrådt. Det kan også være sånn at med bakgrunn i dette brevet og hvordan saken har framkommet, har kanskje også den avdelingen i direktoratet som kanskje skulle behandle saken, gjort seg selv inhabil. Det syns jeg er spesielt, og da viser det tydelig at man kan stille en del spørsmål rundt hvordan Miljødirektoratet har jobbet her. Jeg føler ikke at det er like klart og tydelig og ryddig fra Miljødirektoratet som statsråden gir uttrykk for fra talerstolen her, når vi vet hvordan prosessen var i 2021, og hvor det til slutt altså var departementet som overkjørte Miljødirektoratet. Man setter også store spørsmålstegn ved de faglige begrunnelsene og hva Miljødirektoratet legger til grunn, som egentlig kanskje hører hjemme hos Mattilsynet, som er den andre der.
Jeg går ut fra at presidenten er enig i at statsrådens ansvar begynte den 14. oktober 2021, så jeg føler svært lite behov for verken å forsvare eller ta avstand fra noe som må ha skjedd før min vakt. Jeg tar derimot ansvar for det som har skjedd etter at jeg tiltrådte, og etter at denne regjeringen tiltrådte, og vi vil gjerne bli målt på det vi gjør i den perioden vi sitter og har ansvaret for dette. Det er i hvert fall ingen tvil om at når Miljødirektoratet jobber med denne saken, er Mattilsynet et av de organene de samarbeider med og henter innspill fra. De har altså et oppdrag som går ut på på best mulig måte å avveie allmenne hensyn til f.eks. naturmangfold og dyrevelferd opp mot andre hensyn, som f.eks. det behovet disse brukerne her har. Det tror jeg de vil gjøre på en uhildet måte. Så er det altså anledning til å klage, og den klagen vil da eventuelt lande på mitt bord. Når den måtte gjøre det, skal jeg si hva jeg mener om den, og det er da riktig tidspunkt med tanke på god forvaltningstradisjon.
«Vil statsråden sørge for at ukrainske flyktninger med barn vil få barnetrygd fra de får oppholdstillatelse, og at ukrainske flyktninger som er gravide, kan motta engangsstønad?»
Russlands invasjon av Ukraina har skapt ein særleg alvorleg situasjon for befolkninga der og har sendt mange menneske på flukt. Nokre av dei kjem til Noreg, og vi skal ta dei godt imot. Representanten Skjelstad tar opp spørsmålet om eingongsstønad og barnetrygd ved fødsel. Eingongsstønaden er regulert i folketrygdlova og er omfatta av dei generelle føresegnene for medlemskap i folketrygda. Personar som er busette i Noreg, er pliktige medlemer i folketrygda, og som hovudregel vil ein person som kjem til Noreg, verta rekna som busett i Noreg når opphaldet er meint til å vara i minst 12 månader. For å få medlemskap i folketrygda må vedkomande ha lovleg opphald i Noreg. Med det vert det meint at personen har opphaldsløyve eller anna lovleg grunnlag for opphaldet. Før personen får innvilga opphaldsløyve, er ein omfatta av føresegna om trygderettar for asylsøkarar. Den føresegna gir ikkje rett til eingongsstønad. Ei kvinne som føder før ho har fått opphaldsløyve, vil altså ikkje vera medlem av folketrygda og dermed ikkje ha rett til eingongsstønad. Retten til barnetrygd er regulert i barnetrygdlova og er avhengig av om barnet vert rekna som busett i Noreg. Barn som har søkt asyl i Noreg, vert tidlegast rekna som busett her frå og med den kalendermånaden det er gjort vedtak om asyl eller opphaldsløyve i Noreg. Opphaldsløyve for dei med midlertidig kollektiv beskyttelse vert gitt for 12 månader, og slik barnetrygdlova er formulert i dag, må barnet ha til hensikt å opphalda seg i Noreg i meir enn 12 månader, altså i minst 12 månader og éin dag. Barnetrygdlova skil seg altså frå folketrygdlova, der kravet er at opphaldet er meint å vara i minst 12 månader. Det vil seia at personar med midlertidig kollektiv beskyttelse ikkje har rett på barnetrygd etter dagens lov. Når det gjeld eingongsstønad for dei som ikkje har opphaldsløyve, ser eg ikkje grunn til å føreslå særlege unntak frå dei vanlege føresegnene for dei som er fordrivne frå Ukraina. Likebehandling er eit viktig prinsipp som òg må gjelda her. Når det gjeld barnetrygda for dei som får midlertidig kollektiv beskyttelse, er dette ei problemstilling som eg er oppmerksam på, og som regjeringa no vurderer nærmare.
Siden 25. februar har det kommet 9 772 søknader om asyl i Norge fra ukrainske statsborgere. De fleste som kommer, er kvinner og barn, for mannfolkene blir igjen i Ukraina for å kjempe mot invasjonsstyrken, som statsråden sikkert er klar over. Men på et prinsipielt grunnlag mener Venstre at Norge må ta et ansvar for at de som blir igjen i Ukraina, ikke trenger å bekymre seg for sin familie i Norge. Vi kan dessverre ikke gjøre nok for at de som er her, ikke må bekymre seg for dem som ikke er her. Men de som er i Ukraina, må slippe å bekymre seg for annet enn sin egen sikkerhet. Jeg hører statsrådens svar, men jeg vil igjen spørre: Vil statsråden kunne ta et initiativ til at ikke barn skal lide, ta et initiativ for å endre den forskriften hun redegjorde for i stad?
I svaret mitt gjorde eg greie for at etter min vurdering er det ein forskjell å be om at asylsøkjarar før dei har fått opphald, skal få rett til eingongsstønad. Det vil i tilfelle vera ein forskjellsbehandling mellom asylsøkjarar som kjem generelt, og dei som kjem frå Ukraina. Når ein har fått opphaldsløyve, vil kvinner kunna få eingongsstønad. Det som kanskje er meir utfordrande, er at det i dag er ein forskjell i krav til lengde på opphald mellom barnetrygdlova og den andre lova. Det har eg varsla at eg skal sjå nærmare på.
Vi vet ikke hvor lenge denne konflikten vil vare og heller ikke hva konsekvensene vil være over tid. Statsråden svarer i hvert fall nå litt mer åpent i spørsmål nummer to enn i spørsmål én. Det er jeg for så vidt fornøyd med. Men jeg håper at statsråden er enig med meg i at vi ikke kan lage et så byråkratisk system at ungene blir en kasteball i systemet og lider på grunn av det, og vil være dømt til fattigdom mens de er her. Jeg håper i hvert fall at statsråden deler mine betraktninger om det, og at hvis denne konflikten vil vare lenger, vil en vurdere hvordan en skal gjøre det videre når det gjelder både barnetrygd og engangsstønad.
Eg kan forsikra representanten om at eg skal sørgja for at dei barna og kvinnene som kjem til Noreg, skal bli godt varetatt. Når det gjeld dei som ikkje får eingongsstønad før dei har fått opphaldsløyve, er dei omfatta av andre økonomiske ordningar. Dei bur ofte på eit mottak og vil få ei utbetaling og hjelp etter retningslinjene til Utlendingsdirektoratet. Så òg da ein skal vera varetatt. Når det gjeld retten til barnetrygd, har eg gjort greie for at dagens lover skil litt i kravet til kor lenge barn og foreldre har tenkt til å verta værande i Noreg. Det kan synast som at det ikkje er bra at det er forskjellige reglar for det. Det skal eg sjå nærmare på.
«Statens vegvesen hadde planer om 3 tunneler gjennom Kvænangsfjellet. Nye Veier endret dette til 2, samt avkortet tunnellengden med 400 meter. I mellomtiden går det ras over E6 der påtenkt tunnel er fjernet fra prosjektet. Hva gjør Samferdselsdepartementet for å sørge for at bestillingen blir en helårsveg som kan holdes åpen 24/7?»
Jeg var selv og befarte området for kun kort tid siden. Jeg var på E6 Kvænangsfjellet på mandag, og der fikk jeg se begynnelsen på det som kommer til å bli en vei med bedre framkommelighet og åpenbart også større sikkerhet og trygghet for brukerne av veien. Prosjektet ble overdratt til Nye Veier sommeren 2019, og nå 2 ½ år senere er anleggsarbeidet i full gang. Totalentreprenør Leonhard Nilsen & Sønner har kommet mer enn 1 000 meter inn i fjellet. Nye Veier fikk ikke overført ekstra midler til å bygge ut denne strekningen. Nye Veiers finansiering av utbyggingen på Kvænangsfjellet kommer av besparelser som selskapet har oppnådd på andre strekninger i selskapets utbyggingsportefølje. Utbyggingen av tunnel i Kvænangsfjellet var av Statens vegvesen planlagt gjennomført i handlingsplanperioden 2018–2023, men finansieringen manglet. Statens vegvesen hadde i samme handlingsplan foreslått at Mettevolltunnelen, altså Kvænangsfjellet sør, skulle bygges ut som et skredsikringstiltak. Tiltaket var tenkt gjennomført i perioden 2024–2029, men det var uten angivelse av oppstartsår. Den tredje tunnelen, for å sikre Rakkenes, forelå det ingen finansieringsplan for – verken i Nasjonal transportplan eller i Statens vegvesens handlingsprogrammer. Lengden på disse tunnelene ble av Nye Veier vurdert i reguleringsplanarbeidet ut fra det prosjektutløsende behovet. Utforming, lengde og plassering er foretatt basert på gjeldende håndbøker og skredfarevurderinger. Det har vært svært høy skredfare i området i vinter, og det har gått flere skred. Noen skred har stengt E6. Disse skredene vil de nye tunnelene som bygges være en god løsning på. Det betyr at skredene går der Nye Veier har prosjektert tunneler. Ett av skredene i Mettevoll kom aldri ned på E6 og forårsaket ingen stenging av veien. Men skredet kom i et område hvor det sjeldnere går skred. Der skal det likevel bygges skred- og ledevoll. Det er opp til Nye Veier å vurdere omfanget av utbygging innenfor de strekningene selskapet får ansvar for, og vi må ha tillit til at fagmyndighetene våre løser de oppgavene de er satt til å løse. I dette prosjektet er det å sikre framkommelighet og trygghet for brukerne av E6 Kvænangsfjellet det som er formålet. Jeg er trygg på at Nye Veier kommer til å ferdigstille et prosjekt som vil løse de store utfordringene med hyppig vinterstenging av E6 over Kvænangsfjellet.
Jeg takker statsråden for svar. Vi er kjent med at dette er mellom Troms og Finnmark fylke, og det er veldig kritisk for området at vi faktisk har en kjørbar vei. Det er jo 700 km omkjøring hvis man må kjøre via Finland. Derfor er Fremskrittspartiet veldig opptatt av at vi får en farbar vei. Statens vegvesen har selv på generelt grunnlag tatt til orde for å ta i bruk innovative løsninger for å få mer vei for pengene i landet vårt. Det finnes i dag flere selskaper som jobber med å ta i bruk andre konstruksjoner som kan erstatte tunneler langs rasutsatte strekninger, deriblant norske selskap. Det vil kunne vise seg å være langt rimeligere og ikke minst løse de utfordringer denne strekningen byr på. Vil statsråden vurdere å endre Statens vegvesens håndbøker slik at det kan legges til rette for ny teknologi som kan løse utfordringene knyttet til ras?
Det er et veldig interessant perspektiv, som jeg også fikk grundig innføring i på min befaring på mandag, hvor vi så på andre strekninger der Troms og Finnmark fylkeskommune bruker annen teknologi – radarovervåkning, skredtårn, såkalt Daisy Bell for å løse ut skred. Det ligger helt klart muligheter i både framtid og nåtid her på å bruke teknologi for å ta mer kostnadseffektive grep for å skape trygghet og sikkerhet i systemene. Det er åpenbart slik at det man allerede er i gang med hos både fylkeskommunen og Statens vegvesen av pilotprosjekter, på et eller annet tidspunkt vil manifestere seg i klare retningslinjer. Om det blir i håndbok eller på annet vis, skal nok jeg være forsiktig med å slå fast akkurat her og nå, men jeg er optimistisk på vegne av prosessen som pågår med å utforske ny teknologi.
Jeg vil takke statsråden på ny for svaret. Når det gjelder mitt siste spørsmål, har statsråden allerede svart på det, så jeg takker.
«I Hurdalsplattformen står det at regjeringen vil sikre fødeavdeling i Kristiansund. I statsbudsjettet er det satt av 25 millioner kroner til blant annet å sørge for gjenåpning av fødetilbudet i Kristiansund. Likevel er fortsatt fødeavdelingen stengt, og kvinner må reise i flere timer for å få et fødetilbud. Det er en uholdbar situasjon, og mange fødekvinner føler seg lurt av regjeringens lovnader uten resultater. Hva i all verden er de 25 millioner kronene brukt på?»
Helse Møre og Romsdal jobber med sikte på å kunne gjenåpne et faglig forsvarlig fødetilbud i Kristiansund, etter at dette ble midlertidig samlet ved Molde sykehus i februar i fjor. Stortingets vedtak om gjenåpning av fødetilbudet i Kristiansund følges opp. Regjeringen har også valgt å tilføre særskilte ressurser til helseforetaket, som et bidrag for å kunne lykkes med gjenåpning. Da fødeavdelingen i Kristiansund måtte stenges i februar i fjor, var årsaken mangel på fagfolk, høy vikarbruk og en drift som ikke var faglig forsvarlig. Helseforetaket har jobbet aktivt for å kunne gjenåpne. Det viktigste tiltaket har vært å rekruttere flere fagfolk. De har lyktes til en viss grad og har rekruttert både gynekologer og jordmødre. I januar i år ble det åpnet en jordmorstyrt barselavdeling i Kristiansund. Helseforetaket har hatt en stor satsing på videreutdanning av jordmødre i hele helseforetaket. De har også iverksatt en rekrutteringskampanje med et internasjonalt rekrutteringsbyrå, og de har jobbet både nasjonalt og internasjonalt for å rekruttere gynekologer. Etter at de 25 mill. kr ble bevilget, har helseforetaket brukt midler på utdanning av jordmødre, noe som delvis har vært mulig på grunn av de ekstraordinære midlene. De har satset på rekrutteringstillegg til nyutdannede jordmødre, og de har ansatt flere leger i spesialisering. På sikt vil midlene ha effekt ved at man utdanner flere jordmødre og flere gynekologer. Det er viktig for å sikre et trygt fødetilbud i Møre og Romsdal, også i framtiden. Helseforetaket mangler fortsatt fagfolk for å kunne gi en endelig dato for gjenåpning. Det har ikke vært økonomi som har begrenset mulighet til gjenåpning, verken før eller etter den særskilte bevilgningen. Rekruttering til små fødeavdelinger er en utfordring mange steder. Samtidig vil jeg påpeke at innbyggerne i Møre og Romsdal har et trygt og forsvarlig fødetilbud.
Takk til statsråden for svaret. Men det er jo sånn at regjeringen har vært tydelig på at dette skal gjenåpne. Representanter fra regjeringspartiene har vært veldig tydelige på at dette skal på plass. Det er fortsatt utsatt, det skulle vært på plass 1. desember i fjor. Det er jo sånn at denne regjeringen sier at de følger nøye med og vurderer og ser hvordan man skal gjøre ting. Nå er altså forventningene i Møre og Romsdal, i Kristiansund, at dette skal på plass. Før jul ble det sagt at det manglet en gynekolog på fødeavdelingen i Kristiansund for at den kunne åpne, og i går kunne vi lese i Tidens Krav at den siste, den femte, gynekologen har signert, men fortsatt er det ingen dato for gjenåpning. Hvorfor instruerer ikke statsråden helseforetaket og ber om at det straks gjenåpnes, nå som kvalifisert personell faktisk er på plass?
Ansvaret for å drive faglig forsvarlig ligger lokalt hos de fagfolkene som har ansvar for tilbudet. At statsråden skulle tatt over tilbudet, mener jeg hadde vært en dårlig løsning. Jeg mener at fagfolk med riktig kompetanse må gjøre de vurderingene. Grunnen til at man ikke har gjenåpnet, er at man ikke har tilstrekkelig med fagfolk til å håndtere en 24-7 vaktbelastning, som en fødeavdeling må ha. Det må være beredskap hele døgnet for trygt å ta imot barn og oppfylle de faglige kravene som ligger i en fødeavdeling. Vi har flere kategorier fødetilbud i Norge, og en fødeavdeling må ha heldøgns gynekologberedskap i vakt, og det er forklaringen på at man fortsatt ikke har satt en dato.
Da oppfatter jeg at statsråden ikke vil instruere og ikke vil sørge for at Stortingets vedtak blir fulgt opp umiddelbart, for dette handler altså om at det nå er ansatt nye personer. Stortinget har vært veldig klar og tydelig, regjeringspartiene har vært høyt på banen og ute og frontet hvor flott dette skulle bli, at dette skulle komme på plass. Det ble bevilget ekstra penger, men det kan ikke oppfattes på noen som helst annen måte enn et eksempel, og et ganske ekstremt eksempel, på at Stortingets vedtak ikke blir fulgt opp. Det kan egentlig se litt ut som «Javel, herr statsråd», den serien som jeg tror mange har både sett og husker – og at statsråden synes at det er greit at det fortsatt skal være sånn, mendet gjør ikke Fremskrittspartiet. Det er utålmodighet blant bunadsgeriljaen, som har vært på og også vært her i huset og lurt på hvor det blir av dette. Det kunne jo vært interessant om man snart kunne få se regningen; hvor de 25 mill. kr er gått, hvor mye som er brukt, og når man får dette på plass.
Det er ikke riktig som representanten Hoksrud sier. For det første er det ikke riktig at vi ikke følger opp Stortingets vedtak, det gjør vi. De har fått beskjed om hva som gjelder, hva som er Stortingets vilje, og de jobber med det. Regjeringen har til og med gitt dem en ekstra økonomisk håndsrekning for å nå det målet. Representanten Hoksrud må ta fram speilet og se seg selv, for han har støttet en regjering i åtte år hvor det ikke har blitt utdannet tilstrekkelig med fagfolk. Det er 250 ledige jordmorstillinger, og den regjeringen som representanten Hoksrud har gitt sin støtte til i åtte år, har ikke nådd sine egne kandidatmål for å utdanne spesialsykepleiere et eneste av de årene. Man har heller ikke sørget for tilstrekkelig antall LIS1-stillinger, sånn at vi får opp flere gynekologer i spesialisering. Så her vil jeg oppfordre representanten til noe selvransakelse.
Mens representanten Hoksrud går til sjølvransaking, går eg på talarstolen for å stille følgjande spørsmål til næringsministeren: «Byggenæringa er Noregs største fastlandsnæring. Næringa opplever massiv kostnadsauke og ordrebortfall, med betydeleg risiko for aukande arbeidsløyse. Byggenæringens Landsforening har bedt regjeringa om samarbeid om raske tiltak for å avhjelpe situasjonen, mellom anna ved å sikre likviditet i verdikjedene, bistand til å handtere eskalerande kostnadsauke, auka satsing på enøktiltak/oppgradering av dagens bygningsmasse med meir. Vil regjeringa samarbeide med byggenæringa om ein slik plan med tiltak, og kor raskt kan det kome på plass?»
Takk for spørsmålet. Vi er inne i en krevende tid med betydelige prisstigninger i mange markeder og bransjer. Årsakssammenhengene er som kjent sammensatte. Det handler om både kapasitetsutfordringer i globale verdikjeder, ekstraordinære forhold i strøm- og energimarkedene og ikke minst den forferdelige krigen i Ukraina, som har forsterket disse utfordringene. Dette er krevende for norsk næringsliv, men det er utvilsomt også en europeisk og global utfordring vi nå er vitne til. Hvorvidt næringslivet eventuelt skal kompenseres for høye priser, må alltid bygge på en bred vurdering der det er mange hensyn vi må ivareta. Vi må hele tiden vurdere grensen mellom det som er bedriftenes ansvar, og det som er statens ansvar. Norsk næringsliv er vant til å håndtere og tilpasse seg endringer i prishopp og innsatsfaktorer, og vi må være varsomme med å ta grep som flytter ansvaret for å drive for egen regning og risiko fra bedriftene til skattebetalerne. Det er ikke et økonomisk system vi ønsker oss. I en situasjon der vi nå opplever et svært høyt aktivitetsnivå i norsk økonomi, der store deler av norsk næringsliv går veldig godt, er det en reell fare for økt rente. Derfor må vi vurdere veldig nøye hvordan staten bruker pengene på vegne av skattebetalerne. Dette handler i bunn og grunn om å sikre norske bedrifters langsiktige konkurransekraft. Vi følger med på norsk økonomi hver eneste dag. Jeg har ukentlige møter med partene i arbeidslivet der dette er tema. Vi har nær kontakt. Vi følger bredden av norsk næringsliv. Vi er mye ute og snakker med bedriftene. Jeg har nylig hatt møte med tolv av NHOs seksten landsforeninger, herunder representanter for byggenæringen. Vi har også fått et skriftlig innspill fra BNL, som jeg har lest med stor interesse. Og jeg kan garantere at den gode dialogen med NHO fortsetter. La det ikke være noen tvil: Regjeringen har før vist at vi er – og vi er også nå – beredt til å handle dersom situasjonen i norsk økonomi tilsier det. Vi vil gjøre alt det vi kan for å bidra til å holde aktivitetsnivået i norsk økonomi oppe på et høyt nivå, og vi skal også bidra til å sikre arbeidsplassene. Vi er opptatt av at produksjonen skal være i gang, og at produktene skal komme ut i markedet. Jeg synes det er viktig å si – for dette er jo ikke første replikkveksling mellom representanten og meg når det gjelder støtteordninger til næringslivet – at vi heller ikke skal svartmale situasjonen. Begrepet krise, som enkelte nå tar i sin munn, mener jeg det ikke er dekning for. Det går godt i norsk økonomi, det er stor mangel på arbeidskraft i mange landsdeler og i mange bransjer, og det er forventninger om høyere prisvekst og høyere rente. Derfor er det nødvendig at vi legger vekt på en forsvarlig statlig pengebruk, som igjen skal bidra til den langsiktige verdiskapingen og konkurransekraften i næringslivet. Dersom vi nå får en for høy rente, vil det gå direkte ut over eksportbedriftene våre gjennom svekket konkurransekraft.
Eg takkar for svaret, og eg er einig med statsråden i at makroøkonomien er viktig no. Vi må treffe det rette nivået for korleis vi stimulerer økonomien for å unngå renteauke. Det er korrekt at det ikkje er slik at det no er oppstått ei akutt krise i bygg- og anleggsnæringa, men det eg opplever at byggnæringa prøver å formidle, er at ein må få på plass ein dialog i ein situasjon som er ekstremt krevjande, for å sikre at partane har tett dialog og kan hjelpe kvarandre gjennom den krevjande situasjonen vi er i. For prisauken vi ser på råvarer og innsatsfaktorar i byggnæringa, er enorm og ikkje teken høgd for i bl.a. mange av kontraktane dei har inngått med det offentlege. Eg oppfattar ikkje at dette er eit nytt rop etter store krisepakkar og ekstraløyvingar og slike ting, men at det er eit ønske om ein dialog om f.eks. kva rolle staten kan spele med risikoavlasting i ein vidare situasjon der råvarepriser fortset å stige og det blir eit veksande gap. Risikoavlasting håper eg er eit tema statsråden vil følgje opp.
Nå er det litt uklart hva representanten mener, for jeg forsto på representanten nå at det ikke er behov for krisetiltak, men spørsmålet til meg er jo når tiltakene kommer på plass – hvor raskt – med tre spørsmålstegn. Da antar jeg at representanten mener vi har fryktelig dårlig tid med å komme med tiltak, og denne regjeringen har bevist at vi kan komme med tiltak. Da norsk økonomi sto overfor en krise i vinter, fikk vi på få uker på plass 20 økonomiske tiltak til en verdi av 20 mrd. kr, som gjorde at vi kom ut av denne smittetoppen med 10 pst. av permitteringene vi hadde i tilsvarende tidligere smittetopp, og med høyere sysselsetting enn før pandemien. Er det noe Arbeiderpartiet kan, er det motkonjunkturpolitikk, og vi følger dette fra dag til dag. Men vi kan ikke føre motkonjunkturpolitikk når det ikke er grunnlag for å føre motkonjunkturpolitikk. Det å nå investere milliarder av kroner i støtteordninger når det går så godt, vil være uforsvarlig pengebruk. Det betyr ikke at vi utelukker det. Hvis denne situasjonen vedvarer og det er behov for det, er denne regjeringen absolutt beredt til å handle. Det har vi vist før, og det kan det godt være at vi viser igjen.
Det kan vel diskuterast kor godt alle tiltaka i førre runde trefte, men det får vi la liggje no. Eg trur vi er einige om at det her ikkje er snakk om milliardar av kroner i ei ny krisepakke, men eg skal gje eit konkret døme på kva dette handlar om. Det største byggentreprenørselskapet i min valkrins, Åsen & Øvrelid, har 200 000 tilsette, og ein stor del av omsetninga er frå offentlege bygg. Det dei no opplever, er at trelastprisane har auka med 100 pst. på eitt år, bygg- og armeringsstålprisane har gått opp med 50 pst. på kort tid, og sementprisane aukar frå dag til dag. Andre byggevarer aukar mellom 50 pst. og 30 pst. Veldig mange av kontraktane deira er bundne opp i kontraktar med det offentlege, der det ikkje er tatt høgd for regulering ved ein så eskalerande kostnadsvekst. Då blir mitt spørsmål igjen: Ingen spør etter milliardpakker her og no, men det næringa ønskjer, og som eg håper statsråden kan stadfeste, er no å ha ein tett dialog. Korleis kan vi få på plass verkemiddel der ein f.eks. kan bli einige om tiltak som hjelper med likviditet og risikoavlastning viss denne situasjonen varer over tid, slik at vi kan vere i forkant og sleppe å kome med krisepakker nokre månader fram tid?
Jeg kan garantere at regjeringen har nær og god dialog med partene i arbeidslivet, herunder også BNL. Jeg hadde møte med BNL 24. mars. Den 30. mars mottok jeg et brev, sammen med mange kollegaer i regjeringen, med konkrete innspill. Der står det bl.a. at bygg- og anleggssektoren nå i øyeblikket opplever høy aktivitet, men at det også er usikkerhet og ordrebortfall. Det står også i det brevet at bransjen opplever mangel på arbeidskraft. De to tingene er jo et signal om at det går godt, men jeg sier ikke at dette ikke er utfordrende. Jeg sier ikke at det er lett for bedriftene å håndtere en stor økning i priser og kostnader. Det er derfor vi er nødt til å følge med på norsk økonomi fra dag til dag, og dersom dette nå skulle bli en langvarig situasjon der ordrebøkene ikke fylles opp igjen og vi risikerer eventuelle permitteringer og aktivitetsnedgang, er det klart vi er beredt på å handle. Det er også det BNL spør oss om. Jeg kan garantere at vi kommer til å ha god dialog med både dem og andre framover. Så håper vi på det beste utfallet.
«Endringer i barnehageloven om regulering av private barnehager er varslet å bli lagt frem for Stortinget i april. Statsråden uttalte nylig til Fagforbundets landsstyre at hun vil stoppe kommersialiseringen av barnehagesektoren og få kontrollen over sektoren ut av styrerommene og inn i kommunestyrene. Hva vil statsråden gjøre for å oppfylle lovnadene til fagbevegelsen om å stanse kommersialiseringen og få demokratisk styring av sektoren, og betyr dette at regjeringen vil innføre den lokale samhandlingsmodellen fra Storberget-utvalget?»
En hyggelig opplevelse av déjà vu fra tidligere i dag. Regjeringen ønsker at offentlige tilskudd og foreldrebetaling i større grad skal gå til barna og ikke til profitt hos barnehageeiere. Vi ønsker et regelverk som sikrer bedre demokratisk styring og kontroll med sektoren, og som stopper kommersialiseringen. Regjeringen har derfor varslet at den vurderer å fremme flere lovforslag for Stortinget allerede denne våren. Disse dreier seg bl.a. om å innføre krav om at hver barnehage skal være et selvstendig rettssubjekt, forbud mot at selskaper som driver barnehage, også kan drive annen virksomhet, forbud mot å ta opp lån andre steder enn i finansforetak og å innføre meldeplikt til kommunen og Utdanningsdirektoratet ved eierskifte og organisatoriske endringer i barnehagene. Dette er lovendringer som er egnet til å sikre et godt og effektivt tilsyn med at offentlig tilskudd og foreldrebetaling går til formålet, og til å begrense kommersialisering av sektoren. Alle disse tiltakene vurderer vi. Det er viktig for regjeringen å sikre demokratisk styring og kontroll med barnehagesektoren. I Hurdalsplattformen er vi tydelige på at vi vil gi kommunene større mulighet til å styre finansiering og krav til private barnehager. Både Storberget-utvalget og velferdstjenesteutvalget mener det er behov for å gi kommunene mer frihet til å styre private barnehager. Flertallet i Storberget-utvalget har foreslått en modell som vil gi kommunene sterkere virkemidler til å styre både dimensjoneringen av og kvaliteten på barnehagetilbudet. Regjeringen vil også gi små privateide og ideelle barnehager bedre rammevilkår og gi kommunene mulighet til å prioritere disse barnehagene. Vi vet at enkeltstående og ideelle barnehager har en mer sårbar økonomi enn barnehager i konsern. Vi vet også at konsern og barnehager med utenlandske eiere bruker mer av tilskuddene til husleie og mindre av tilskuddene til personalkostnader. Jeg ønsker et regelverk som stopper utviklingen der kommersielle eier stadig flere barnehager. Vi tar sikte på å komme tilbake til disse spørsmålene som en del av det kommende arbeidet med utviklingen av et nytt regelverk for styring og finansiering av barnehagesektoren.
Takk for svaret. Statsråden lovet nylig at man skal få kontrollen over barnehagesektoren ut av styrerommene og inn i kommunestyrene. Det jeg lurer på, er om statsråden mener at dette vil være mulig hvis det fortsatt er sånn at kommunene – som i dag – for det første ikke kan skille mellom kommersielle og ideelle, og for det andre ikke kan styre over barnehagekapasiteten i kommunene. Hvis ikke disse to tingene endres, kan det da være sånn at makten ligger i kommunestyrene og ikke i styrerommene? Det er mitt spørsmål.
Også i framtiden vil det være Stortinget som legger rammene og reglene for finansieringen av sektoren sammen med en del krav til kvalitet og den slags. Men mitt mål er at kommunene skal få større mulighet til å styre en så viktig velferdstjeneste i sin kommune. Det vil også være en styrer i barnehagene som har noe å si for driften av barnehagen, så disse tingene må virke sammen. Hvorvidt vi kommer med tiltak nå som gjør at representanten blir 100 pst. fornøyd med måten vi flytter makt fra styrene og over til kommunestyrene på, er det for tidlig for meg å forskuttere. Der tenker jeg at representanten, sammen med flere andre, får glede seg til de endringene som snart legges fram.
Det ville vært en tydelig konsistens hvis det kom, ettersom Arbeiderpartiet og Senterpartiet i forrige periode stemte for forslag om at kommunene skal få mulighet og plikt til å kunne tilpasse barnehagekapasiteten lokalt og til å kunne skille mellom ideelle og kommersielle private barnehager. Det ligger også som en helt tydelig anbefaling fra Storberget-utvalget. Så dersom det kommer, vil det være en god oppfølging av det. Vi vet at de virkelig store profittuttakene først og fremst realiseres ved salg. Forrige periode stemte Arbeiderpartiet og Senterpartiet for følgende fellesforslag fra Rødt og SV: «Stortinget ber regjeringen innføre meldeplikt til og førkjøpsrett for kommunen ved salg av barnehager.» Hva tenker statsråden om at det trengs både en meldeplikt og en forkjøpsrett for kommunen? Arbeiderpartiet stemte for det i Stortinget så sent som for ett års tid siden.
Jeg tenker i hvert fall at en form for meldeplikt er en forutsetning for at en kommune skal ha mulighet til å ta den avgjørelsen det er å velge å kjøpe opp en privat barnehage som ikke lenger skal driftes av dem som drifter den per i dag. Kommunen blir opplyst om at en barnehage akter å legge ned, eller at driften opphører – og at kommunen kan ta en vurdering på om det er mer fornuftig å kjøpe opp barnehagen, eller om det skal gjøres andre tilpasninger i barnehagetilbudet. Et av dilemmaene som kommunene våre står igjen med – særlig der det er et stort innslag av private barnehager – er at det er veldig vanskelig å styre det totale velferdstilbudet rett og slett fordi beslutningene knyttet til det ikke tas av kommunen eller av de folkevalgte som har det totale overblikket på hvilke behov man har for barnehageplasser framover. Jeg vil legge til at de forslagene som nå skal behandles i Stortinget knyttet til regler for private barnehager, trolig er de første av flere vi vil se framover. Jeg tror ikke vi er ferdige med å diskutere dette, selv om det ganske kjapt vil komme nye forslag til endringer.
«Hvordan oppfatter statsråden barnehagesektorens kapasitet til å dekke behovet for barnehageplasser som følge av krigen i Ukraina, og kan vi på kort og noe lengre sikt tilby alle barn som trenger og fortjener det, en trygg plass i barnehagen?»
Tusen takk for et veldig viktig spørsmål. La meg bare starte med å understreke at det er usikkert hvordan situasjonen i Ukraina vil utvikle seg, det er usikkert hvor mange barn som vil komme til Norge, det er selvfølgelig også usikkert når det eventuelt blir mulig for disse barna å flytte hjem igjen. Alle disse tre usikkerhetsmomentene gjør det vanskelig å gi et helt presist svar på representantens spørsmål, men regjeringens utgangspunkt er uansett at barn skal kunne leve fullverdige og gode liv den tiden de er i Norge. Barnehagen er en av våre beste integreringsarenaer og er en viktig del av den måten vi bosetter flyktninger på i Norge. De siste ukene har kommunene, etter anmodning fra staten, økt kapasiteten kraftig til å ta imot og bosette flyktninger. I midten av mars sendte IMDi en anmodning til kommunene om bosetting av 35 000 flyktninger i 2022. Det er sju ganger flere enn den opprinnelige anmodningen for samme år. Kommunene har generelt sett svart positivt på anmodningen, og de fleste kommuner tar nå imot det antallet de er anmodet om. Jeg opplever at det er stor vilje til å utnytte ledig kapasitet i barnehagesektoren. Private Barnehagers Landsforbund har f.eks. henvendt seg til departementet og uttrykt at deres medlemsbarnehager gjerne vil bidra til at den private delen av barnehagesektoren kan være med på å dekke behovet for barnehageplasser i Norge til fordrevne barn fra Ukraina. Dette viser at viljen til å ta imot flyktninger generelt er stor, og at det er tilfredsstillende kapasitet når det gjelder barnehageplasser, slik situasjonen er akkurat nå. Samtidig vil stadig økende ankomst- og bosettingstall utfordre kommunene. Vi kan ikke underslå at det er en stor oppgave å sørge for tilgjengelige boliger, helsetjenester og plasser i barnehage og skole, særlig for nye bosettingskommuner. Det er også en utfordring å kombinere rask bosetting når vi vet at det å utvide helse-, skole- og barnehagetilbud og å planlegge for språkopplæring og arbeidsmuligheter tar tid. Et svært stort antall fordrevne som kommer til Norge, vil kreve at vi gjør tilpassinger i lovverket, og at vi dimensjonerer mange ordninger og tjenester noe annerledes enn vi så for oss før krigen brøt ut. Det vil bl.a. gjelde tilbud om boliger, skole- og barnehagetilbud og helse- og omsorgstjenester. Derfor har regjeringen denne uken sendt på høring forslag til nødvendige tilpassinger i regelverket for at det skal være praktisk mulig for kommunene å ta imot mange flyktninger på så kort tid og samtidig kunne gi dem gode tilbud. Uten et godt barnehagetilbud vil det heller ikke være mulig å delta i introduksjonsprogram og arbeidsliv for de aller fleste foreldre. Det vil også frata barn en sentral arena for integrering og sosial aktivitet. Derfor følger regjeringen situasjonen nøye og har tett kontakt med kommunene, særlig om skole og barnehage for undertegnedes vedkommende.
Jeg takker statsråden for et godt og grundig svar. Det er godt å høre at vi deler tankene om viktigheten av barnehage og andre kommunale tjenester også, selvfølgelig. Men det handler også om, som statsråden sier, at en god barnehage er en forutsetning for at voksne skal bli integrert og delta i gode tilbud. I den forbindelse lurer jeg på hvordan tilgangen på tolketjenester og morsmålsundervisning er, og hvordan man kan trygge at man også i barnehagen har tilgang på tolketjenester i en fleksibel introduksjonsperiode. Det er viktig for å skape trygghet for barna som kommer i barnehagen. Den voksne trenger kanskje tolk for å gjøre seg forstått, og vi er avhengig av å gi både voksne og barn trygghet i en overgangsperiode.
Takk for viktige oppfølgingsspørsmål. Tolking og oversetting kommer unektelig til å være en av de store utfordringene for barnehager og skoler. Derfor er vi opptatt av å sørge for at de som kan bidra med oversetting og tolking, også blant de voksne som kommer fra Ukraina, så raskt som mulig skal kunne arbeide. Et slags lyspunkt i det hele er at en veldig stor andel av ukrainske pedagoger er kvinner. Vi vet også at det er kvinner som flykter fra Ukraina. Derfor har jeg et stort håp om at vi skal klare å finne ordninger der også pedagoger med bakgrunn fra Ukraina som kommer hit, kan nyttiggjøre seg av det språket de bærer med seg, og den erfaringen de har med å jobbe med barn. Derfor er noe av det vi nå vurderer, hvordan vi kan gjøre det enklere å få alle mennesker som kommer fra Ukraina, raskt ut i arbeid, men spesielt pedagogene – hvordan vi kan bruke og nyttiggjøre oss av dem i arbeidet i skoler og barnehager framover.
Takk for et godt svar. Når det gjelder det regjeringen har sendt på høring, kan statsråden si noe om hvilke krav og forventninger vi må kunne forvente at det må lempes på i tiden som kommer, for å gi plass til alle barna? Ser man for seg at det blir en kortere eller lengre periode? I tillegg vil jeg spørre om regjeringen fortsetter styrkingen av kommunehelsetjenesten i bred forstand, altså både helsestasjoner, psykologer og andre som kan være tilgjengelig på andre arenaer enn de er på til vanlig, også i barnehagen. Helsesøstre er jo ikke nødvendigvis så mye i barnehagen, men nå kommer det både barn og foreldre som har opplevd grusomme ting, og det er viktig for oss at de får hjelp så fort som mulig.
Helsedelen av spørsmålet tror jeg må rettes til helseministeren. Det tør ikke jeg å gå detaljert inn i. Men jeg er enig i at alle tjenester som jobber rundt barna våre, må være godt koordinert og ha kapasitet nok til å ta vare på dem. Den viktigste endringen vi har sendt på høring på skole- og barnehageområdet, er spørsmålet om hvor lang tid en kommune trenger før man har et såkalt fullverdig tilbud på plass til et barn som skal begynne i skole. I dag er reglene at man skal ha et tilbud på plass så raskt som mulig, senest innen én måned fra ankomst i landet, uansett om man går via mottak eller ikke. Det vi har sendt på høring, er et spørsmål om det ikke er mer fornuftig å ha «så raskt som mulig» som en viktig premiss, men at et fullverdig tilbud må være helt på plass først innen tre måneder. Det handler ikke om at kommunene ikke skal tilby noe som helst fra dag nummer én, som alltid er målet, men at vi må vurdere om det er riktig å bruke krefter på å sanksjonere et 98 pst. godt tilbud etter 2,5 måneder hvis det blir et veldig stort volum på ankomstene.
«Utdanningsdirektoratet har varslet at de skal prøve ut flere alternativer til eksamen, med begrunnelse i fagfornyelsen. Dette står i kontrast til Hurdalsplattformen, hvor regjeringspartiene har skrevet: «Det skal vere eksamen og karakterar i ungdomsskulen og vidaregåande skule, samtidig som ein skal gjennomgå behovet for nye former for vurdering i tråd med nye læreplanar og undervisingsformer.» Mener statsråden at eksamen er en viktig vurderingsform, og at en uavhengig kvalitetssikring av karaktersettingen er viktig?»
Ja, det mener statsråden. Eksamen ser ut til å ha kommet for å bli. Å teste kandidater i kunnskap har vi i alle fall gjort siden konfirmasjonen ble innført i Norge i 1736. Vi gir oss ikke nå. Men fra spøk til alvor – jeg og regjeringen mener eksamen er en viktig del av vurderingssystemet i opplæringen. Vi kommer ikke til å forkaste verken den eller karakterene. Men vi må sørge for hele tiden å ha vurderingsordninger som både er i tråd med læreplanverket for det nye Kunnskapsløftet 2020, og som er pålitelige uttrykk for elevenes faktiske kompetanse. Så kan det være at det har oppstått noen misforståelser i videreformidlingen av denne saken. Jeg har sett at enkelte mediers gjengivelse av brevet fra Utdanningsdirektoratet til Kunnskapsdepartementet ikke har blitt helt riktig. I brevet som er sendt fra Utdanningsdirektoratet 11. mars, oppgis både fagfornyelsen og fullføringsreformen som bakgrunn for direktoratets utviklingsarbeid på dette området. Arbeidet handler ikke om alternativer til eksamen, men om alternative utforminger av eksamen eller sluttvurderinger i tråd med hva som tidligere har blitt lagt fram for Stortinget i forbindelse med stortingsmeldingen om fullføringsreformen. Dette er nødvendige grep for å sikre at vurderingsformene fremdeles skal være pålitelige og rettferdige, og sikre at karakterene gir riktig og relevant informasjon om elevenes kompetanse når de skal søke seg videre til utdanning eller jobb. Arbeidet er i startfasen, og det vil kreve utprøvinger og grundig utredning før det kan være aktuelt med eventuelle beslutninger om endringer. Det er selvfølgelig helt sentralt at slike endringer er godt forankret i sektoren, og samarbeid og involvering må derfor være en viktig byggestein. Vi må hente inn kunnskap og gjøre oss erfaringer, slik at vi har et solid kunnskapsgrunnlag før vi eventuelt etter hvert vil beslutte endringer. Som representanten Vamraak også viser til, har regjeringen i sin arbeidsplattform slått fast at det fortsatt skal være både eksamen og karakterer i opplæringen i Norge. Men vi må passe oss for å konservere vurderingsformene i skolen. Eksamensordningen og eksamensformene har endret seg lite de siste tiårene, mens fagfornyelsen har ført til mange større endringer i hele læreplanverket. Når det er sagt, er det viktig å ha med seg at innholdet i eksamen og arbeidet med underveis- og standpunktvurdering har utviklet seg mye etter revideringen av vurderingsforskriften i 2009 og den påfølgende satsingen på vurdering som skolen og lærerne har jobbet mye med. Det er behov for endringer og justeringer også i en så viktig og solid institusjon som eksamensinstituttet og vurderingsformene i skolen. Bare slik kan en slik institusjon fortsatt ha relevans og være nyttig. Dette står ikke i kontrast til at eksamen og karakterer fortsatt skal være viktige vurderingsformer i skolen. Hvilke utforminger disse vurderingsordningene skal ha, har jeg allerede sagt at vi må vurdere grundig og ut fra et faglig ståsted.
Jeg takker statsråden for fine oppklaringer av misforståelser som har vært ute i mediene. Jeg er glad for at statsråden er opptatt av å utvikle eksamen i stedet for å avvikle den. Så har vi en historikk fra de siste årene. Våren 2020 og våren 2021 ble eksamen avlyst på grunn av at vi sto midt i en pandemi. 11. februar i år kunngjorde statsråden at også denne vårens eksamen skulle avlyses uten unntak. Dagen etterpå erklærte statsministeren at pandemien var mer eller mindre over, og de fleste nasjonale smitteverntiltakene ble fjernet over natten. Det nærmest eneste tiltaket som nå står igjen, er å frata elevene muligheten til å ta eksamen. Vil statsråden vurdere eller har statsråden vurdert å endre på den beslutningen som ble kunngjort 11. februar, om å avlyse alle eksamener?
La meg begynne med å si at vi har ikke avlyst eksamen for i år uten unntak. Alle eksamener som er forutsatt gjennomført for å få vitnemål og kunne gå videre i utdanningsløpet, skal gjennomføres. Det betyr at det er en hel rekke både eksamener og fagprøver som avlegges allikevel. Jeg vil si at det var ingen enkel avgjørelse å avlyse vårens eksamener, men jeg vil samtidig understreke at de ble ikke avlyst på grunn av smittesituasjonen, men på grunn av den totale opplæringssituasjonen i tiden vi har lagt bak oss i det skoleåret vi er inne i. Jeg er opptatt av at skolen får bruke tiden på den måten skolen selv mener er best i møte med hver enkelt elev, og at de får brukt tiden på lengst mulig opplæring inn mot sommerferien. Vi vet at eksamen er viktig, men også at det tar ganske mye tid og ressurser i skolen å organisere og gjennomføre. Derfor var jeg opptatt både i februar og i dag av at skolen skal få bruke den tiden godt, og at elevene skal lære mest mulig og være mest mulig sammen den tiden som er igjen av skoleåret.
Jeg takker statsråden for fyllestgjørende svar på dette. Jeg oppfatter det som at noe av begrunnelsen for å avlyse eksamen i år er at elevene ikke har fått tilstrekkelig opplæring i forhold til hva de burde ha fått i et normalår. Så er et viktig formål med eksamen å sørge for at karakterene som gis, er likeverdige på tvers av lærere og på tvers av skoler. Sensorene fungerer da som eksterne kvalitetssikrere. Ved siden av at regjeringen nå har et arbeid i direktoratet med å vurdere eksamen, satte statsråden sist fredag ned et utvalg som skal foreslå færre muligheter til å sammenlikne skoler på tvers gjennom de eksterne publiseringene av prøver. Kan statsråden bekrefte at hun er opptatt av å sikre at de karakterene som brukes nasjonalt, skal være sammenliknbare?
Det er statsråden, og det er det som er begrunnelsen for avlysingen av årets eksamen. Det er ikke, sånn som representanten påstår, at begrunnelsen for avlysingen var at elevene ikke hadde lært nok. Begrunnelsen var i all hovedsak at fordi smittesituasjonen har vært så forskjellig i landet, var det krevende å se for seg at man klarte å gjennomføre en eksamen som var lik for alle, og at den samtidig opplevdes som rettferdig. I deler av Norge hadde det vært rødt nivå og hjemmeundervisning og hjemmeskole i mange uker i løpet av skoleåret, mens i andre deler av landet har det vært lite av det. Det betyr at en lik eksamen for alle ville ha vært urettferdig, og alle vi som er opptatt av å beholde eksamen som institutt, bør være opptatt av at eksamen har legitimitet. Så har vi nedsatt et kvalitetsutvalg som skal se på hvordan vi kartlegger og utvikler skolen i lys av de kartleggingene vi gjør. Det arbeidet skal pågå en god tid framover, og jeg ser fram til å diskutere med Stortinget i det videre hvordan vi løser de funnene som det utvalget kommer fram til.
«Riksadvokatembetet har slått fast at det har vært systematiske feil og mangler i politiets håndtering av tvangsmiddelbruk i mindre narkotikasaker. Både statssekretær i Justis- og beredskapsdepartementet Erik Sandsmark Idsøe og politiet har beklaget dette. Justisministeren har foreløpig ikke stilt seg bak statssekretærens eller politiets beklagelse. Vil statsråden beklage på vegne av regjeringen til alle som er blitt utsatt for ulovlig tvangsmiddelbruk i disse sakene, og dersom ikke – hvorfor?»
Feilene som er avdekket i Riksadvokatens rapport om politiets tvangsmiddelbruk i mindre alvorlige narkotikasaker, er alvorlige. Flere har vært utsatt for tvangsmidler som det ikke har vært tilstrekkelig grunnlag for, eller som det ikke var truffet beslutning om av kompetent myndighet. Tvangsmiddelbruk er blant statens mest inngripende tiltak overfor den enkelte, og nettopp derfor er feil og avvik på dette området så alvorlig. Forholdsmessighetsvurderingen som gjøres i det enkelte tilfelle, må følge samfunnsutviklingen. Påtalemyndighetens oppmerksomhet om forholdsmessighetsvurderingen ved tvangsmiddelbruk i de mindre alvorlige narkotikasakene har ikke vært god nok. Jeg er glad for at dette ble grepet tak i umiddelbart, og jeg er enig med riksadvokaten i at dette må og skal forbedres. Som min forgjenger Monica Mæland uttrykte det da riksadvokaten varslet gjennomgangen som rapporten gjelder: «Det skal ikke herske noen tvil rundt politiets praksis ved bruk av tvangsmidler i narkotikasaker.» Jeg vil tett følge opp arbeidet som min forgjenger startet i fjor vår. Jeg har derfor, etter at rapporten ble framlagt, vært opptatt av hva som skal til for å forhindre en fortsatt praksis i strid med regelverket. Flere tiltak er allerede iverksatt. Den videre oppfølgingen som må skje i politiet og påtalemyndigheten i form av en etterlevelseskontroll fra Riksadvokaten i inneværende år, er også svært viktig. Det har sviktet både på punkter som Politidirektoratet har ansvar for, og på punkter som Riksadvokaten har ansvar for. Riksadvokaten har et uavhengig ansvar for straffesaksbehandlingen i den enkelte sak, herunder for statsadvokatenes fagledelse av politiet og politijuristenes legalitetskontroll. Politidirektoratet har ansvaret for at politiutdannede og påtalejurister har tilstrekkelig kompetanse, får tilstrekkelige ressurser til straffesaksbehandlingen og for at straffesaksbehandlingen organiseres sånn at straffeprosesslovens krav kan ivaretas. Jeg tar denne saken på høyeste alvor, og det har jeg også forsikret meg om at både politidirektøren og riksadvokaten gjør. Riksadvokaten må sammen med Politidirektoratet sørge for at praksis bringes i samsvar med regelverket. Vi må huske at politifolk er ute og gjør en jobb hver dag, og det må være tydelig for dem hva de skal forholde seg til. Den enkelte polititjenesteperson og påtalejurist må vite hva de har å forholde seg til, slik at vi kan forebygge at de tråkker feil. Det ansvaret er jeg trygg på at begge etatene tar. Arbeidet startet i april 2021, og de to etatene samarbeider godt om tiltak for å sikre at retningslinjene er tydelige, og at det følges opp både av påtalemyndigheten og av politiet. Jeg vil følge opp videre og forsikre meg om at etatene også framover tar og følger opp sitt ansvar. Det som er viktig nå, er å forebygge at dette ikke skjer igjen.
Jeg må si at jeg er dypt skuffet over justisministeren. Man skulle tro det var enkelt å slå fast at når staten har begått systematiske brudd på rettighetene til borgere i landet, er det verdt en beklagelse – en beklagelse som allerede er gitt av statssekretær Erik Sandsmark Idsøe den 17. mars, og som politiet også har gitt. Da må jeg spørre om justisministeren trekker sin egen statssekretærs beklagelse tilbake.
Det som er viktig, er at vi gjør tiltak for at denne praksisen ikke fortsetter som den har gjort, at vi forebygger at dette skjer igjen. Politiet har beklaget. Det mener jeg var helt riktig. Jeg er glad for at både politidirektøren og riksadvokaten tar denne saken på største alvor og har gjort mange tiltak for å forebygge at praksisen fortsetter. De har gjort tiltak knyttet til praktiseringen og til kompetansebygging, sånn at man forsikrer seg om at vi har høy oppmerksomhet på dette framover.
Det virker som justisministeren ennå ikke har forstått omfanget av en pågående skandale på hennes eget fagfelt, for en etat under hennes ansvar, og det er vanskelig å tro at justisministeren faktisk jobber med å rydde opp i dette spørsmålet. Vi vet jo at justisministeren kan være handlekraftig. Hun har satt himmel og jord i bevegelse for å rydde opp i passkøer for nordmenn som vil reise til Syden, men har knapt løftet en finger for folk som har opplevd å få sine rettigheter systematisk brutt i årtier. Hun har ikke engang fulgt opp en beklagelse fra sin egen statssekretær. Kan statsråden betrygge Stortinget om at hennes departement faktisk jobber med å ordne opp i denne saken?
Hva representanten tror, får jeg ikke gjort så mye med. Det viktige her er å vite, og jeg vet at jeg selv tar saken på største alvor. Jeg vet at politidirektøren gjør det. Jeg vet at riksadvokaten gjør det. Det har jeg personlig forsikret meg om. Jeg er også veldig opptatt av å følge opp det arbeidet som begynte under forrige regjering, da disse feilene ble avdekket og man begynte en gjennomgang og å gjøre tiltak for å forsikre seg om at praksisen som har vært, ikke fortsetter på samme måte i framtiden. Det vet jeg, det er jeg trygg på, og det kan jeg også forsikre representanten om.
Sak nr. 2 er dermed ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke Referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Så synes ikke, og møtet er hevet.