Molt bon dia. Reprenem la sessió... [[Interpel·lació al Govern sobre les línies d'acció per a dur a terme la transformació del model econòmic]] [[300-00021/13]] ...amb l'onzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre les línies d'acció per dur a terme la transformació del model econòmic. És una interpel·lació que presenta el Grup Parlamentari d'En Comú Podem. I per fer-ne l'exposició té la paraula el senyor Joan Carles Gallego.
Bon dia, diputats i diputades. Bon dia, presidenta. Bon dia, conseller. Bon dia a totes i tots. Bé, doncs la interpel·lació aquesta ve arran una miqueta a partir de la compareixença del conseller, del conseller Giró, en la comissió, en la Comissió d'Economia i Hisenda, on va desgranar els objectius del seu departament. I crec que va fer un important exercici explicatiu dels límits i de les voluntats, pel que fa al Govern, de les finances públiques i l'acció econòmica del Govern, no? Però em va quedar, d'aquella compareixença, una preocupació. Sembla que la proposta d'acció política econòmica del Govern està orientada a recuperar els paràmetres de creixement econòmic i consolidar una estructura econòmica que crec que, amb la crisi del covid-19, ha mostrat els límits i les contradiccions. És cert que, amb la vacunació massiva i l'aixecament d'algunes restriccions, l'activitat està començant a recuperar-se, i l'economia, a activar-se. Aquest mes de juny vèiem les dades amb relació a l'ocupació. Hem vist que les dades de l'atur han disminuït, però amb forts desequilibris, eh?: un gran augment de la filiació a la seguretat social al sector serveis i augments molt febles a la indústria i a la construcció, que ens mostra també, diguéssim, algunes de les febleses de la recuperació que estem tenint, no? Per tant, cal que actuem, d'alguna manera, perquè la represa econòmica corregeixi els dèficits de partida previs a la crisi del covid i impulsi canvis en les formes de produir i distribuir i consumir. Crec que la pandèmia ens ha deixat forces ensenyances a tothom, no?, de les febleses del model econòmic i de la insuficiència de l'estat del benestar. Les carències del sistema sanitari o convertir les residències en la zona zero de la pandèmia crec que són un trist exemple de les febleses del nostre model d'estat del benestar. O els desequilibris del model industrial i la incapacitat d'abastir les necessitats materials d'una societat en crisi, o l'alta dependència externa de la nostra economia, amb centres de decisió..., o amb posició subalterna de les cadenes de valor global, no? Crec que s'han mostrat moltes febleses de la nostra economia. O l'enorme dependència del nostre model de creixement d'un model turístic molt depredador del territori i de recursos i de drets laborals, malauradament, que ha mostrat febleses i les necessitats, també, de ser repensat, no? També s'han fet més evidents, amb la pandèmia, jo crec, els reptes globals a què hem de fer front: l'emergència climàtica, el despoblament, la pèrdua de biodiversitat, la digitalització, l'escletxa digital o l'augment de les desigualtats socials i territorials, o la igualtat de gènere. Crec que aquests elements també els hem vist, amb la pandèmia, amb la crisi; estaven aquí i havíem d'actuar per fer front, diguéssim, a aquests reptes i a aquestes necessitats, no? I també ens ha deixat lliçons que val la pena que incorporem en la pràctica política i la política econòmica quotidiana, no?: el valor de la cooperació entre institucions, interinstitucional; el valor del diàleg i la concertació social del Govern amb els agents econòmics i socials; el valor dels treballs i, en especial, dels treballs de cures per mantenir viva la societat en moments crítics, o les limitacions del mercat per assignar recursos de forma eficient i justa. Crec que ha quedat clar que l'acrítica deïficació del valor de la competitivitat ha quedat qüestionada en constatar que la col·laboració i la cooperació són imprescindibles, no? Per tant, és evident que el que necessitem és una acció de govern de llarg termini, estratègica, que abordi les grans transformacions d'un model econòmic caducat i inoperant davant dels reptes globals que hem d'abordar, i garantir un futur de prosperitat on ningú quedi enrere i que s'alineï amb els objectius de desenvolupament sostenible i els acords de París amb relació a la crisi climàtica. Per tant, el model econòmic de Catalunya cal que el transformem, cal que el canviem. Cal que l'acció política del Govern vagi a les arrels dels problemes que tenim per canviar-los i construir un model econòmic que tingui molt clar que els seus objectius es fonamenten en garantir el benestar de les persones dins dels límits planetaris. Aquest objectiu, el benestar en els límits planetaris, crec que és el que ha d'enfocar les polítiques econòmiques d'aquest país, no? Un model econòmic, per tant, ecofeminista, que persegueixi el benestar de les persones en condicions de justícia social, equitat de gènere i cultural, amb respecte als límits planetaris, i especialment això, en un context d'emergència climàtica. Aquestes són dimensions que han de guiar les polítiques de recuperació per a la prosperitat econòmica i social del país. Les transformacions que necessita Catalunya s'han d'estructurar en tres eixos: transició ecològica, justícia social i democràcia econòmica. Quan parlem de transició ecològica i viure dins dels límits planetaris, hem de parlar de transició energètica, de reducció d'emissions, d'un model de mobilitat; del desplegament de les renovables de manera justa, arrelada al territori, que generi també activitat i llocs de feina locals, que contribueixi al desenvolupament i equilibri del territori. Hem de parlar d'economia circular, d'un model industrial basat en l'economia circular –hem de fer passos endavant en la reducció de plàstics d'un sol ús, per anar més lluny del que estem fent–; d'una nova estratègia catalana de residus i del desenvolupament de la indústria 4.0. Hem de parlar d'agroecologia i biodiversitat. Hem de parlar, també, evidentment, de finances, no?; finances enteses com un sector imprescindible al servei de la transició, d'acord amb les propostes de banca pública que es fan des del Govern. Però quan parlem de banca pública hem de parlar d'una banca pública que financi aquelles activitats orientades a aquest model de transformació, i, per tant, d'una banca pública que financi iniciatives que contribueixin a la transició ecològica i a la reducció d'emissions. Parlem, també, de justícia social, no?, de posar les persones al centre. I això voldrà dir que haurem de parlar de polítiques de rendes, de polítiques de rendes suficients per a les persones. Per tant, haurem de parlar de garantia d'ingressos suficients a través del treball, amb polítiques d'intervenció pública, des de l'acció; de política econòmica que fa el Govern a través de la contractació pública, on pot condicionar el comportament de les empreses, el comportament salarial de les empreses, no? I hem d'utilitzar, també, les polítiques de renda garantida de ciutadania: com aquesta renda garantida de ciutadania l'actualitzem en funció de l'existència d'un ingrés mínim vital, no com a element substitutiu, sinó com a element complementari que permeti anar més enllà i atendre noves necessitats amb relació a la renda garantida. Hem de revisar l'índex de renda de suficiència de Catalunya. Fa deu anys que està congelat. Això és un escàndol. No hi ha cap lògica que justifiqui el manteniment de l'IRSC congelat. I hem de promoure, també..., hem de ser proactius amb les competències, diguéssim, del treball. Hem de posar en valor la negociació col·lectiva com un element, també, de respecte als drets laborals i la persecució del frau, etcètera, no? I posar la vida i les cures en el centre de l'acció, també, de la política econòmica del Govern; fer dels serveis públics, per tant, l'eina per millorar la qualitat de vida. Hem de parlar, quan parlem de serveis públics, de sanitat, d'habitatge, d'educació; però hem de parlar també de sistema de cures, no?, de garantir l'atenció a les persones grans, als infants, a les persones amb dependència i discapacitat. Hem d'enfortir el sistema de cures per augmentar la protecció i la visibilització de les persones cuidadores professionals i no professionals, que són treballadores essencials, no? I hem de parlar, també, d'equilibri territorial, si parlem de justícia social. I hem de parlar, també, de democratització, no? Perquè ens estem plantejant la necessitat d'impulsar una nova llei d'economia social i solidària, però també hem de parlar de promoure fórmules societàries més participatives més enllà de l'economia social i solidària. Garantir la participació dels treballadors en la governança de les empreses ha de ser un valor a impulsar, també, des de la política del Govern, i cal començar-la des de les empreses públiques, aquesta acció. Hem de fer del diàleg i la concertació social –ho dèiem– eina imprescindible per governar els canvis estratègics i les transicions justes i evitar que ningú quedi enrere. I hem de fer de la contractació pública una eina per democratitzar les empreses, per garantir la qualitat del treball i la responsabilitat empresarial amb l'entorn territorial. I hem, evidentment, d'abordar tot el que fa referència a la digitalització de la gestió pública, no?: una bona governança, un rendiment de comptes, una cultura de l'avaluació; garantir una pràctica eficient de la gestió dels recursos públics. L'eficiència també en la gestió en els comptes públics és un element fonamental. I l'eficiència en la gestió dels recursos públics vol dir no només aplicar-los bé, sinó també actuar quan hi han sobrecostos, defugir pràctiques d'amiguisme i de clientelisme, no? En conclusió, l'acció política de govern ha de posar les persones al centre, ha de respondre a les urgències socials i garantir els serveis públics i reforçar la democràcia. Ha de garantir la represa econòmica i l'ocupació i la qualitat del treball. Ha de reforçar l'estat del benestar amb ingressos públics suficients mitjançant una fiscalitat redistributiva, verda i justa. Perquè en fiscalitat encara tenim marge de recaptació; per tant, tenim marge per actuar positivament amb un canvi d'accions que abordin aquestes transformacions econòmiques, també verdes, que necessita el país. I hem de reorientar els models productius acordant amb els agents econòmics i socials una estratègia industrial i productiva que garanteixi una transició ecològica i una digitalització respectuosa amb els drets. Res més. I moltes gràcies. I després parlarem... [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Moltes gràcies, senyor diputat, senyor Joan Carles Gallego; diputades i diputats... Entenc molt bé la seva interpel·lació, que, a més, li agraeixo sincerament, però jo no sé si parlaria de transformació del model de l'economia catalana. Durant els darrers dies m'he referit, precisament, a la solvència de la nostra economia i a la seva resistència al llarg dels darrers anys, malgrat el que alguns s'han esforçar en construir a través d'un relat que les dades no demostren, en qualsevol cas. Llavors, havent funcionat i havent resistit, jo preferiria parlar d'una altra manera, i ara ho explicaré aquí a la cambra, no tant de transformació del model. Les nostres previsions ens indiquen que el creixement per a aquest any 21, i també per al 22, estaran sensiblement per sobre de la mitjana europea. Per tant, l'economia catalana té bons fonaments. I, a la vida, quan una cosa funciona bé, el millor és no fer gaires invents, no donar-hi la volta com a un mitjó, i això és el que implica la paraula «transformació. Estic totalment d'acord amb vostè, senyor diputat, ja que les lliçons apreses de la crisi ens han de fer reflexionar i ens han de fer millorar moltes coses; entre elles, la cooperació de l'economia pública i privada, un nou impuls de veritat a la justícia social i a mesures concretes del benestar per als ciutadans i ciutadanes. Però això no vol dir transformar completament el model; això, des del meu punt de vista, vol dir fer ajustos, ajustos graduals, però ajustos significatius. En l'exposició que vaig fer la setmana passada davant la Comissió d'Economia d'aquesta cambra ja vaig referir-me amb molt de detall als plans de futur de la conselleria. Avui seré necessàriament sintètic. I el que li diria és que la política econòmica del Govern hauria de girar i volem que giri sobre tres eixos. El primer eix: recuperar recursos de l'Estat per tal de poder implementar polítiques pròpies. Sé que corro el risc de repetir-me, però també sé que és la meva obligació recordar-ho. Miri, aquí sí que ens cal una transformació del model que doni la volta com a un mitjó a la manera que tenim actualment de disposar dels que són els nostres recursos. Per més que s'allarguin en el temps, les injustícies no es converteixin en situacions finalment legítimes. El que s'ha de fer amb les injustícies és denunciar-les fins que es resolguin. Personalment, estic segur que quan haguem aconseguit que els catalans disposem de recursos que nosaltres mateixos generem i quan puguem exercir la solidaritat interterritorial prenent les nostres pròpies decisions, aleshores tots vostès es preguntaran com va ser possible viure durant tant de temps en una situació tan injusta com la d'ara. Així és com ha passat sempre en la història amb situacions similars. No vull posar exemples que em venen al cap per no facilitar titulars trets de context. Només els diré que, de situacions que avui ens semblen injustícies inacceptables, els historiadors en podrien explicar que, per a les persones que les cometien, aquelles injustícies estaven completament normalitzades; ara bé, per a les persones que les patien, les injustícies eren uns jous difícils de suportar. El segon gran eix és promoure una economia social, una economia social que vetlli per les persones que més pateixen. No els amagaré que, pel que fa a l'economia, tinc una mentalitat liberal en el sentit clàssic, i que crec que la millor manera de crear riquesa en un país és promovent un model de lliure mercat en el que l'Estat garanteix la competència sana, transparent, de tots els agents en igualtat de condicions i que, al mateix temps, promou polítiques redistributives justes i de caràcter social. Dit això, també crec fermament –i els que em coneixen així ho saben– que un país que no redistribueix els recursos suficients cap als ciutadans més desfavorits es troba que no només està actuant segons un criteri ètic més que discutible –no, no és només això–, sinó que també està perdent oportunitats d'aprofitar el talent de desenes de milers de persones que, per les seves condicions, si ningú fa res en sentit contrari, no tindran oportunitats per formar-se, no tindran oportunitats per desenvolupar el seu talent i per florir a la societat amb tot el seu millor potencial. Un país que no corregeix, en definitiva, la desigualtat d'oportunitats és un país que està perdent persones innovadores –científics, metgesses, professores, empresaris, empresàries...–, un país que està perdent professionals qualificats que ho haguessin pogut ser si haguessin disposat d'oportunitats per ser-ho. Per tant, destinar recursos a polítiques socials, que sovint, en termes estrictament pressupostaris, es considera gairebé una despesa corrent, jo ho veig com una inversió, una inversió de país absolutament necessària i imprescindible; una inversió a llarg termini, però una inversió. El tercer eix és promoure una economia per al futur; una economia que, amb els ulls posats en el que ens queda de segle, es pugui esdevenir amb uns fonaments estructurals més sòlids que els que tenim avui. Som un país –abans ho he dit– que té un model econòmic que, amb tots els aspectes a millorar, ha funcionat; que funciona i que és competitiu i comparable a les millors economies d'Europa. Som un país que sabem fer indústria i que seguim fent indústria, indústria adaptada als reptes que tenim davant; és a dir, l'hem d'adaptar a paràmetres de sostenibilitat, d'avantguarda tecnològica i digitalització. I aquí el que ens cal és reforçar més l'entramat científic, l'entramat de recerca, l'entramat d'innovació, tant públics com privats, perquè en els darrers anys el sector privat ha anat una mica per davant del públic. Té la seva explicació per tots els estralls que ha fet la crisi en els comptes, però ens hem de posar al nivell, principalment en àmbits on l'economia catalana, el model d'economia catalana, ha demostrat les seves fortaleses i les seves capacitats. Tenim una economia amb orientació exportadora –ho vaig explicar l'altre dia–, amb un saldo exterior positiu fins i tot en els pitjors moments, amb una estructura productiva diversificada –serveis, indústria, turisme, hostaleria, agricultura–, amb una elevada capacitat d'atracció d'inversió estrangera. Any rere any, el Financial Times ens posa com el millor lloc per invertir al sud d'Europa. El trenta per cent de la inversió estrangera productiva ve a Catalunya. No ens podem adormir; hem d'«apretar més, però anem bé, per aquí: model de recerca i de ciència d'excel·lència, i la indústria –que no em cansaré, tampoc, de repetir-ho– com a pilar bàsic. Crec que hem de potenciar tots aquests elements. I no dubtin que el Govern i aquesta conselleria d'Economia intentaran potenciar-los sense oblidar mai tot l'aspecte social, que avui més que mai caldrà abordar-lo –aquest proper any 22 i el 23–, per intentar recuperar tota la gent que ha patit i que ha patit molt les conseqüències tant de la crisi llarga financera del 2008-2009 fins al 13 com la darrera crisi del covid. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, té ara la paraula el senyor Joan Carles Gallego.
Bé, doncs, gràcies. Certament, jo crec que tots i totes hem anat a la mateixa classe. Jo crec que, en aquesta pandèmia, tots hem assistit a la mateixa classe, des de classes socials diferents i cadascú en el seu nivell, però teòricament hem anat a aprendre les mateixes coses. Hem anat a la mateixa classe, però sembla que no tots hem après exactament el mateix. No tots n'hem tret les mateixes lliçons, d'aquesta crisi. Perquè no crec que el problema d'abordar el repte de la justícia social es pugui fer només amb petits ajustos o grans ajustos en el model econòmic actual, perquè crec que moltes de les febleses que han aparegut i que s'han evidenciat en aquesta crisi han estat derivades de les contradiccions, dels límits, diguéssim, d'un model econòmic basat en la mercantilització a l'hora d'assignar recursos. Aquests conceptes del lliure mercat com a assignador eficient de recursos o de la competitivitat com a element motor de canvi i d'evolució crec que han demostrat les seves febleses. Ni el mercat per si sol funciona sense una intervenció forta del sector públic ni la competitivitat tira endavant les coses si no hi ha una cooperació entre institucions i entre organitzacions i entre persones. En definitiva, la competitivitat per si sola, sense col·laboració i cooperació, no serveix absolutament per a res, i moltes vegades ens deixa limitats a on estem. Per tant, jo crec que la crisi ens ha donat moltes lliçons, no només de les febleses que tenim, sinó dels reptes importants que hem d'abordar en el futur. I el repte de l'emergència climàtica crec que és un repte evident i compartit per tothom, i caldrà abordar-lo, i per abordar-lo caldrà fer moltes transformacions de fons del nostre model industrial. Però no només és aquest, el repte que ha deixat al davant. El repte que deixa al davant també és el repte de l'enorme desigualtat social que hi ha a la nostra societat, que s'ha evidenciat i s'ha fet més clara, amb aquesta crisi. Els sectors socials amb més dificultats han tingut més carències i més dificultats per fer front a la crisi de la pandèmia, i això és així. La desigualtat genera més desigualtat, en moments de crisi. I, per tant, és un repte també important que no podem oblidar. O la poca valoració que determinats treballs que s'han demostrat essencials per garantir la vida de la societat..., veiem que no han estat valorats. Són precisament els llocs de treball més precaris de la societat, aquells que han mantingut viva la societat. Ens ha mostrat moltes carències que són reptes que haurem d'abordar, i per abordar-los haurem de canviar les maneres com organitzem els recursos i com distribuïm i com consumim en aquesta societat. Situava el conseller ara tres grans objectius. Un, el tema de recuperar recursos. No és només recuperar recursos, sinó dotar-nos dels recursos suficients per fer les polítiques públiques necessàries. I dotar-nos dels recursos suficients per fer les polítiques públiques necessàries no és només parlar del nou model de finançament; que sí, i estic content de que el conseller parli d'un nou model de finançament, perquè això vol dir que hi ha voluntat d'abordar una negociació que està aturada des de l'any 2014 i que, en la mesura que no ho han volgut negociar des de l'any 2014, el model de finançament s'ha mostrat no només injust, sinó també ineficaç i ineficient per poder fer front als reptes. Cal negociar amb l'Estat un nou model de finançament que doni satisfacció a les nostres demandes, que garanteixi l'ordinalitat en la nostra posició d'aportació, però que garanteixi també la corresponsabilitat i també que introdueixi l'element de solidaritat. Per tant, recuperar recursos serà parlar d'un nou model de finançament. Però, si parlem de recuperar els recursos, hem de parlar també de política fiscal pròpia. I tenim capacitat, tenim marge competencial suficient per fer política fiscal que canviï, que ajudi a canviar, les bases, també, del model productiu; una fiscalitat verda, que orienti clarament l'acció econòmica en aquelles accions menys contaminants, més favorables al canvi de model productiu. Recuperem recursos també des de la lluita contra el frau fiscal. I la lluita contra el frau fiscal també implica una major col·laboració i cooperació de l'Agència Tributària de Catalunya amb l'estatal, perquè és allà on podem detectar llocs i àmbits de frau fiscal. Per tant, en recuperar recursos ens hi trobarà, però orientat bé. La segona qüestió que situava fa referència a les polítiques redistributives com un element de justícia social, de lluita contra la desigualtat. No n'hi ha prou amb parlar de polítiques redistributives; que sí, però les polítiques redistributives compensen. Cal parlar de polítiques predistributives. Hem d'anar allà on es genera la diferència, la desigualtat. Necessitem polítiques públiques molt més fortes en la base: polítiques d'educació, polítiques de formació, que garanteixin que les persones puguin accedir a llocs de treball de qualitat. Necessitem una major actuació de la inspecció de treball per garantir que el treball es fa en termes de qualitat: ben pagat, ben valorat... Necessitem iniciativa pròpia des de la contractació pública per condicionar l'acció de les empreses en termes de treball de qualitat: ben pagat, etcètera. Per tant, polítiques redistributives sí, però sobretot polítiques predistributives. I un nou model industrial, evidentment, adaptat als canvis i als reptes climàtics. [[Alguns aplaudiments.]]
Per fer la rèplica, té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Jaume Giró.
Bon dia. Gràcies, senyor diputat, de nou. Miri, se'm fa molt difícil fer-li la rèplica. És curiós, eh?, perquè... Se'm fa molt difícil perquè estic d'acord en pràcticament tot el que vostè ha dit. Escolti, no entraré en temes personals, però jo sort n'he tingut, de les oportunitats que m'ha donat una societat amb ascensor social i amb oportunitats per estudiar, per formar-me, i que amb el treball m'ha acabat anant bé la vida. Per tant, jo no puc estar més d'acord en tot el que vostè ha dit. I cregui'm que estic molt d'acord en que hem de posar totes les mesures de les que siguem capaços perquè el model que jo li deia, en el que crec –escolti, és el que crec–, i n'hi he dit el matís, vull dir, el model clàssic d'economia liberal en el que la competència és perfecta... Després t'adones, a la vida, que això gairebé mai funciona, i per això hi ha d'entrar el sector públic, els governs, per fer-lo realment competitiu, transparent i que realment serveixi perquè doni més oportunitats a qui més les necessita, i que hi hagi un mercat net, clar i transparent. En tot el que sigui ajudar, hi insisteixo, a donar més oportunitats perquè tothom tiri endavant i ajudar en justícia social ens hi trobarà, a aquest Govern i a aquest conseller, en pot estar segur. I si tenim, doncs, la sort –que la tindrem– de tenir un mandat llarg i fructífer, ho anirem veient. Crec que en la meva primera intervenció aquí al faristol vaig recordar, precisament, unes dades molt preocupants del European Social Progress Index, publicat per la Comissió Europea, que a mi personalment realment em sorprenen i em dolen, que és com Catalunya no ocupa el mateix lloc en índex social que en renda o PIB per capita, no? I això són temes que hem de tenir molt presents. Vull dir, no pot ser que Catalunya ocupi el lloc 135 –135– en progrés social –135 de 240 regions a tot Europa– i un lloc que realment per PIB..., per PIB és el 76, i, en canvi, per temes socials és el 135. I que estiguem més a prop d'aquelles comunitats que en termes econòmics a l'Estat en diem «pobres, com Andalusia o Extremadura, que no pas del País Basc. No té sentit, que en l'àmbit social estiguem aquí. I això vol dir, doncs, que durant uns anys potser no s'ha fet tot el que s'havia de fer. I, per tant, en temes d'educació, en temes d'ensenyament, en temes de sanitat, en temes de salut, les dades són francament preocupants. I el repte que tenim és aquest: fer uns pressupostos que permetin avançar econòmicament, que tinguin molt en compte les empreses, tot el teixit de petites i mitjanes empreses que té el país, que són les que al final generen llocs de treball, paguen els seus impostos i ajuden a que la roda vagi endavant. Aquestes empreses les hem d'ajudar, les hem de potenciar, els hem de facilitar la feina. I, al mateix temps, tenir una consciència social en lo que és tota l'acció del Govern, eh?, no oblidar que el país és un país plural, divers, heterogeni, també en possibilitats i en rendes. Això ho tindrem molt present, i espero que ho puguem anar demostrant amb mesures. I jo em comprometo a intentar-ho, eh? Sé que és, de vegades, intentar quadrar el cercle, però és voluntat nostra fer-ho i ho intentarem. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Passem al dotzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la nova organització del Departament d'Economia i Hisenda. [[Interpel·lació al Govern sobre la nova organització del Departament d'Economia i Hisenda]] [[300-00024/13]] És una interpel·lació que presenta el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i té ara l'ús de la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bon dia. Bon dia, conseller, diputats i diputades. Bé, avui el meu grup, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, l'interpel·la fixant-se en el seu organigrama. Un organigrama, per cert, conseller, del que no ens va donar masses detalls en la seva compareixença de fa tan sols uns dies. Per això avui volíem posar-hi una mica el focus, i, en concret, sobre la Secretaria de Difusió. Voldria fer dues consideracions inicials. A nosaltres ens sembla com a mínim curiós –curiós– que el Departament d'Economia incorpori la Secretaria de Difusió. Potser seria més pertinent, evidentment, a la Presidència, com estava abans, o a una vicepresidència. Sembla que potser vostè hauria pogut ser un vicepresident, però finalment, doncs, en les negociacions no va acabar sent així. I, per tant, sembla estrany que això finalment acabés al Departament d'Economia. A menys que no sigui perquè vostè realment té un passat professional molt lligat als mitjans, i, per tant, aquest sigui l'aval que fa que aquesta secretaria acabi estant al Departament d'Economia. Ens agradaria que ens aclarís una mica quins són els motius, no?, que fan que realment el Departament d'Economia incorpori una secretaria de difusió amb aquestes competències que té avui en dia. Ha tardat quaranta-un dies a nomenar el secretari de Difusió. Ens deia vostè en la compareixença que portava trenta-quatre dies al càrrec, i, bé, que, evidentment, doncs, que era un àmbit que vostè desconeixia, perquè vostè no ve de la política, i que, per tant, necessitava temps. Nosaltres creiem que quaranta-un dies són excessius. Entre altres coses, perquè ha estat el secretari que s'ha nomenat més tard, i això ens fa dubtar del seu nomenament, no? Ens agradaria saber exactament què és el que ha passat aquí. Sabem –perquè ho hem llegit en alguns mitjans, i, per tant, aquí ens ho pot vostè corroborar o no– que vostè buscava un perfil més neutre per a la Secretaria de Difusió, algú que no procedís dels mitjans privats, i, per tant, algú que de manera més equànime pogués fer aquesta feina tan important que fa aquesta secretaria, no? Que, com diu el decret del departament, té com a funcions la difusió de l'activitat del Govern de la Generalitat, la gestió i la comunicació corporativa institucional de l'Administració de la Generalitat i del seu sector públic; per tant, entre altres coses, la distribució a mitjans de les campanyes per difondre l'activitat del Govern. Però finalment ahir..., abans-d'ahir –el dia 6, crec que va ser– es va publicar al DOGC el nomenament d'una persona que procedeix dels mitjans privats. I, per tant, això ens fa dubtar sobre si aquest nomenament, conseller, l'ha fet vostè o si l'hi han fet des d'algun altre despatx, si l'hi han imposat. Ens dona la sensació que si vostè realment el que volia era un perfil més neutre, doncs, no ho ha aconseguit, posant-hi algú que procedeix dels mitjans privats. Miri, aquesta no és una interpel·lació contra la política de difusió, ni molt menys. Nosaltres creiem que la comunicació i la difusió institucional són molt rellevants en un govern. Cal que transmetem als ciutadans la política que es fa des dels governs, i tenim exemples importants d'això, no? Per exemple, en la vacunació. Hi ha hagut campanyes en l'àmbit de la vacunació on explicàvem als ciutadans com s'havia de desenvolupar això. I és evident, molt clar, molt rellevant, perquè els ciutadans estiguin informats. Per tant, nosaltres no fem una interpel·lació contra la política de difusió, però sí que volem que vostè ens aclareixi alguns dubtes que tenim. Miri, a Catalunya comptem –i ho sap, vostè– amb bons mitjans i molt bons professionals, que, a més a més, durant la pandèmia, han patit moltíssim. És veritat, han patit molt, els mitjans. I els hem d'ajudar, i nosaltres hi estem absolutament d'acord. Ara bé, ens agradaria que aquesta manera d'ajudar-los –que s'ha de fer–..., que ho féssim amb un suport i que s'establís a través d'uns criteris ben definits, d'uns criteris clars, d'uns criteris precisos, nítids i transparents. Creiem que és el mínim que podem demanar per fer un repartiment de recursos públics als mitjans per desenvolupar aquesta feina tan important que dèiem. I, en aquest sentit, li vull dir que, quan un entra a la web de la Generalitat –que ja l'aviso, conseller, que soc de les diputades que hi entra molt, i, per tant, busca molta informació–..., he vist que l'última memòria publicada és del 2018. És a dir, no tenim memòria publicada sobre la Secretaria de Difusió, i, per tant, sobre la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional, ni de l'any 2019 ni de l'any 2020 –evidentment, la del 2021 ja no l'hi dic. És a dir, una certa falta de transparència hi ha, en aquest àmbit. I, per tant, ja l'hi dic, té feina, vostè, conseller, i té feina també el secretari de Difusió. L'any 2018, que és l'última memòria que tenim, el Govern va dedicar 32 milions d'euros a les polítiques de difusió. És la xifra més alta de tota la dècada. El 2010 se'n va gastar 21, i, per tant, és una xifra important. En aquests moments estem en pròrroga pressupostària. No sabem exactament quant se'n va gastar el 2020, i, per tant, no sabem quin és el pressupost que té per al 2021. A veure si vostè ens ho pot aclarir. Com que no n'ha volgut fer un de nou, doncs, ho mirem amb pròrroga i ens imaginem que serà el mateix del 2020. Però com que –vostè ho sap molt bé– aquestes partides no només són de la Secretaria de Difusió, sinó que s'hi incorporen les d'altres departaments..., ens agradaria saber si té aquesta xifra en aquests moments. A més a més, aquesta tasca, no?, de la distribució i la difusió, té una comissió assessora de publicitat –com li deia–, que està conformada per membres externs de diferents àmbits, tots professionals, que conformen aquesta comissió. Li haig de dir que, en la memòria, sorprèn molt que l'any 2018 tan sols convoquessin una única vegada aquesta comissió. I sap quan la van convocar, conseller? Ja l'hi dic, perquè segur que no ha tingut temps de mirar-s'ho, això: el 20 de desembre. I jo dic: «Si tenim una comissió assessora de publicitat, lo normal és que se la convoqui per explicar-li les campanyes, que les validin, que els donin el vistiplau, i, a partir d'aquí, actuem. No, les convoquem ja a finals d'any, perquè ja no puguin dir res, perquè se les informi del que s'ha fet, de lo bé que ha anat. Però em sembla que aquesta no és la funció d'una comissió assessora de publicitat, quan, a més a més, anem a buscar professionals de fora perquè ens donin la seva opinió. Crec que aquesta és una manera de treballar que s'hauria de canviar. Nosaltres no volem que s'informi aquest tipus de comissions, volem que es consulti. I, com deia ahir el molt honorable president: «Cadires efectives –cadires efectives. Em sembla que això és el que ens pertoca, no portar a la comissió campanyes fetes i ja decidides. Miri, des d'abans de la pandèmia no es convoca, aquesta comissió; és a dir que segurament ja anem cap a l'any i mig, que aquesta comissió no es convoca. I, per tant, en fi, aquest objectiu del rendiment de comptes i de la transparència em sembla que no el complim massa bé, o almenys en aquests darrers mesos. A nosaltres ens agradaria, evidentment, que aquesta comissió tingués un paper rellevant en la creació de les campanyes, com a mínim en aquest vistiplau, no?, en aquest consultar, i també en la distribució que es fa als mitjans, com deia, amb uns criteris que creiem que han de ser transparents, nítids, ben definits, per tal de que tots estiguem convençuts de que els recursos públics s'utilitzen de la millor manera possible. Una altra cosa que hi ha en aquesta secretaria –que, evidentment, té feina–: van fer un acord marc de gestió i d'inserció de publicitat institucional l'octubre del 2018. Aquest acord marc era per a dos anys més un de pròrroga, i, per tant, aquest concurs es podia allargar tres anys. Si és així, l'octubre d'aquest any 2021 s'esgota, i, per tant, n'hauríem de fer un de nou. Jo li pregunto, conseller: sap vostè si s'està treballant ja en aquest nou acord marc? Si en té alguna notícia, alguna informació, si ja s'ha posat en marxa –perquè, realment, l'octubre és aquí, queden tres o quatre mesos, amb l'agost pel mig–..., i, si no..., això se'ns complicarà. I és veritat que és rellevant que puguem informar els ciutadans de tot allò que fa el Govern, i, per tant, aquest tema és un tema que ens preocupa. Aquest acord marc que es va aprovar el 2018 era per valor de 32 milions d'euros, com ja hem dit. I, per tant, si vostès l'estan treballant, si estan en vies de fer-ho, si el secretari –el nou secretari de Difusió– s'hi ha posat, doncs, ens agradaria que en ens donés, també, algun detall. En definitiva, conseller, el missatge crec que és molt clar: nosaltres no estem en contra de les polítiques de comunicació i difusió; el que ens agradaria és que es fessin bé. Ens agradaria conèixer, aquest nomenament, amb quins criteris s'ha portat a terme, i si realment l'ha portat a terme vostè o l'hi han imposat. I ens agradaria saber quin pressupost tenim per al 2021, amb pròrroga pressupostària; si està en marxa ja aquest acord marc, perquè, si no ho està, ja anem tard –una mica com els pressupostos per al 2022, que, si no els entrem a l'octubre, ja no els podrem aprovar abans d'acabar l'any–, i em sembla que estaria bé que, després d'una dècada, féssim la feina quan ens pertoca. I ens agradaria que en aquesta secretaria hi hagués transparència, molta transparència, retiment de comptes, i, per tant, que valoréssim que, si hi ha una comissió com la que existeix, amb professionals reconeguts que el que volen és ajudar el Govern a fer-ho de la millor manera possible, a difondre de la millor manera possible..., doncs crec que se'ls hauria de tenir més consideració, i, per tant, no trucar-los a misses dites, eh?, no convocar-los a misses dites, sinó convocar-los perquè puguin donar la seva opinió i –segur– millorar aquesta feina tan lloable i tan important i tan transcendent que fa el Govern de la Generalitat amb la difusió i distribució de la comunicació. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda, senyor Jaume Giró.
Gràcies, presidenta. Diputades i diputats... Senyora Romero, la veritat és que, com que la interpel·lació era sobre l'estructura del Departament d'Economia, el que menys m'esperava és que vostè em preguntés sobre la Secretaria de Difusió, i, per tant, improvisaré en funció de totes les preguntes i dubtes que vostè em fa. Miri, jo, en la reunió de la comissió que vam tenir, parlamentària, és veritat que no vaig parlar de l'estructura del Departament, perquè em va semblar que era una organització –que ho és– purament instrumental, en el bon sentit de la paraula; segon, que podia avorrir les diputades i diputats, i, tercer, que hi he fet pocs canvis. La meitat dels setze alts càrrecs que hi han, comptant secretaria i direccions generals..., no hi he canviat ningú, perquè són tots professionals de molt de prestigi i molt de talent i alts servidors de l'Administració. I, per tant, he fet els mínims canvis possibles en lo que és, diguem-ne, la primera línia de la conselleria, que són aquells càrrecs eventuals que s'han de canviar. Més enllà d'això, hi he fet molt pocs canvis. Hi insisteixo, la meitat són els mateixos que hi havia, i que per molts anys hi puguin ser. En segon lloc, bé, també dir-li que en la nostra conselleria la meitat són dones i l'altra meitat, homes. Vull dir que també hem procurat..., i jo me n'he preocupat molt especialment, de que això fos així. I, per últim, si vol que li comenti tot lo de difusió, jo l'hi explico. Miri, des del dia que em comuniquen la proposta de ser conseller i que jo dic que sí, començo a pensar moltes responsabilitats, de secretaries, de direccions generals, i quines persones he de conèixer per veure si continuen o si he de fitxar-ne de noves. La meva darrera preocupació és difusió. Vull dir, em queda un sol nomenament per fer, que encara no l'he fet, i el penúltim és, com vostè molt bé ha dit, el que vaig fer la setmana passada. Si aquest tema per mi fos important..., que ho és, però si fos el més important de la conselleria, com es pot imaginar, en una persona com jo, que procuro que no se me n'escapi ni una, hagués sigut el primer nomenament que hagués fet, no el penúltim. M'entén? És a dir, té una importància, però té una importància, per mi, relativa dintre de lo que és la conselleria d'Economia i Hisenda del país. D'acord? Llavors, això, primer punt. Escolti, ja li puc assegurar que si fos un tema, per mi, transcendental, no hagués esperat tant. Segon, escoltin, el secretari de Difusió va... No. Vostè deia: «Per què està a Economia?, no?, «per què està a Economia? Molt bé, jo l'hi explico. Com vostè sap, hi ha un criteri general, en els acords entre Esquerra i Junts..., és el que pivota tot l'acord general. Aquest acord és intercanviar..., les responsabilitats i les competències que tenia Esquerra, ara les té Junts; les que tenia Junts, les té Esquerra. Difusió estava a Economia, no a la Vicepresidència, perquè la Vicepresidència com a tal no té competències. Vull dir, la Vicepresidència tu la pots posar a on vulguis. La competència de difusió estava a Economia, i a Economia segueix. Per tant, no intentem buscar-li explicacions estranyes, perquè està a on era, i continua allà. Després, sobre la persona escollida. Efectivament, jo vaig dir en algun moment que m'ho van preguntar que jo buscava un professional o una professional que fos el més neutre i objectiu possible, en el sentit de que no hagués estat en altres governs. Vull dir que no fos un, entre cometes, «professional de la Secretaria de Difusió. Això sí que és veritat, i en algun moment que algú m'ho va preguntar ho vaig dir. No per res, sinó perquè volia un professional que vingués de fora. I a qui vam buscar? Jo, personalment, que no dubti que tinc una virtut i tinc un defecte, i és que tinc criteri propi de les coses..., de vegades m'ha anat bé i de vegades m'ha portat algun disgust, però tinc criteri propi, ja l'hi puc ben bé assegurar. Llavors, vaig buscar un professional que no ha estat mai a cap govern, que no ha estat mai a cap partit –com a conseller, ni a cap govern ni a cap partit–, i que ve de ser subdirector de l'emissora líder d'audiència a Catalunya, el número dos d'aquesta emissora privada, que és privada, però ell ha estat abans a Catalunya Ràdio, ha estat a TV3... I, escolti, jo he buscat la persona que fos professional, competent i que no tingués, diguem-ne, cap tipus de condicionant pel que jo veiés que no pot ser-ho, eh? Crec que és molt millor això que no com a altres etapes, que hi ha hagut, també, amb tripartits i amb Partit Socialista governant, gent de carnet o gent que ha viscut tota la seva vida al voltant del partit. Jo, sincerament, crec que és millor així. Dit això, això no garanteix re, i a les persones se les ha de jutjar per la seva feina. Aquesta persona, aquest professional, hi insisteixo, estrictament professional i d'una acreditada trajectòria d'èxit en lo que és el seu camp, va ser nomenada dimarts. Va començar ahir, i jo li demano, doncs, el vot de confiança de que ho farà bé, perquè jo m'imagino que ho farà bé, n'estic convençut; si no, no l'hagués nomenat, eh? El PSC ha tingut, al llarg de tots aquests anys..., jo recordo, doncs, la competència de Difusió a diferents llocs, i jo els respecto tots. A vegades ha estat a Presidència, amb alguns presidents del PSC; d'altres ha estat a Cultura, quan els acords del tripartit amb Esquerra havien de pactar que aquest tema anés a Cultura. Escolti, jo penso que, al final, lo important és que es faci bé, com vostè diu: amb criteris professionals, amb criteris que responguin amb transparència a lo que és la transcendència, la rellevància i l'audiència dels mitjans. I així és com ho farem, eh? –i així és com ho farem. En el govern alternatiu no sé on ho tenen, vostès. Si ho tenen en algun lloc del govern alternatiu, també ens ho diu, i així podrem fer la coordinació adequada. Després, com li deia, escolti, el tema del contracte aquest que vostè diu, el conveni, jo encara no l'he vist, sincerament. Com li dic, vull esperar que el senyor Jofre Llombart aterri, que porta un dia en el seu lloc, i suposo que ja em dirà ell com està el tema, com està el pressupost. El pressupost d'aquest any..., m'imagino que més de la meitat deu estar ja, doncs, executat pels anteriors responsables que portaven aquesta secretaria, i quan jo tingui coneixement de com està, veurem el tema. Però és una funció que, com tantes altres, delegaré en la secretaria i, en aquest, cas en el secretari de Difusió. Crec que no hi havia cap altra pregunta que m'hagi deixat, i, si és el cas, vostè ara m'ho recorda, eh? El pressupost... No sé quin pressupost deu tenir. Sé que l'any 2020..., al ser un any especialment, diguem-ne, diferent, difícil, va haver-hi un cert increment del pressupost per al tema del covid per poder, doncs, fer les campanyes –no pensem malament–, per fer les campanyes adequades, de recordar a la gent les mesures de precaució, de salut i de vacunació, etcètera, però, sincerament, m'imagino que està en una xifra similar a la que estava l'any 18-19. I qualsevol altre dubte..., ho veiem ara, a la rèplica. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la senyora Alícia Romero, en el torn de rèplica.
Bon dia de nou. Conseller, el tinc per una persona intel·ligent, eh?, i em sembla que el seu recorregut professional així ho avala, no?, i, per tant, si el Grup Socialista li pregunta..., Socialistes i Units per Avançar li pregunta per l'organigrama del departament... És obvi que vostè hi ha fet..., hi han dues novetats, en aquest organigrama: una és la Secretaria d'Afers Econòmics i Fons Europeus –que hi ha incorporat els fons europeus, que no hi eren– i l'altra és la Secretaria de Difusió. I, per tant, home, sí, podien ser moltes coses, però... En fi, jo crec que no era tan complicat veure que les dues novetats importants eren aquestes. Vostè diu: «Bé, no vaig nomenar aviat perquè no era tan important. Bé, ja ho veurem, si no és tan important, però, en tot cas, ha sigut el secretari no només del seu departament, sinó de tots, el nomenat posteriorment o amb més retard. I diu vostè també que això respon, no?, a aquest acord entre Junts i Esquerra. Bé, també és molt curiós [[l'oradora riu]] que l'acord entre Junts i Esquerra sigui..., on estava lo que estava aquí, acaba allà, i, per tant... És a dir, molta negociació no sé si va haver-hi, aquell cap de setmana, si al final es van quedar els d'Esquerra lo de Junts i els de Junts lo d'Esquerra. No ens sembla un criteri per governar un país, aquest. No l'hi dic que vostè, que no va estar en les negociacions..., però no em sembla el millor criteri, per a Esquerra i Junts per Catalunya, repartir-se així les competències, quan, com deia abans el senyor Gallego i vostè també l'hi comentava, estem en unes xifres molt dures en l'àmbit de l'educació, dels serveis socials –que ahir comentava també el diputat del meu grup, el Raúl Moreno–..., en fi, com que frivolitzem, no? Però bé, en fi, deixant estar això... No m'ha agradat, conseller, aquest comentari que vostè fa, despectiu, sobre la gent que ve dels partits: «No, perquè aquest venia del partit, aquest era del partit. El molt honorable president és militant d'Esquerra Republicana des de fa molts anys, va ser portaveu de les JERC. En fi, ser d'un partit, portar molts anys militant, no és res negatiu. La gent decideix a què dedica el seu temps lliure, el seu altruisme, i, en molts casos, doncs..., a la vida dels altres, no?, és a dir, a la col·lectivitat, a defensar l'interès públic, a través d'una organització política, d'una entitat cultural, esportiva... I, en fi, veig aquí ara molts..., veig aquí l'estimat David Saldoni, amb qui també vam compartir molts anys, quan jo estava en una entitat política, i, en fi, crec que tots som igual d'honorables. Venir d'un partit no és negatiu, i no ho utilitzi, eh?, com un element per denigrar, diguéssim, les persones. Quan Montilla era president, aquest àmbit de difusió estava a Presidència, eh?, i hi havia hagut persones diverses que van portar aquestes responsabilitats. Nosaltres, al govern alternatiu –que veig, conseller, que li interessa molt el tema, no només per un tema de màrqueting, eh?, sinó que veig que li interessa el tema del govern alternatiu, i estem molt contents que sigui així–, li diré que està a Presidència. Aquest és un tema que..., hi ha un conseller que porta els temes de mitjans audiovisuals, però, en concret, aquest tema depèn directament del nostre president, Salvador Illa. Una altra cosa que li volia comentar. Vostè, bé, fa quaranta-un dies que ha pres possessió i no ha tingut temps de mirar-se això, perquè diu que no és tan important. Bé, tampoc els pressupostos per al 2021, que, per desgràcia, tampoc els veurem. En fi, espero que s'hi posi, perquè ja li asseguro –ho hem dit moltes vegades– que el Grup Socialistes i Units per Avançar fa una oposició dura i contundent; sempre cordial, sempre constructiva, però dura i contundent. Ens agrada fer submarinisme, dic jo sempre, no surf, i, per tant, entrem en profunditat en els temes. I, per tant, vostè m'ha dit: «No sé exactament quin pressupost, no conec exactament si ens hem posat a treballar en aquest acord marc, no sé tampoc el funcionament de la comissió assessora... Bé, doncs, al secretari de Difusió, el senyor Jofre Llombart, que ve d'un mitjà privat..., tot el nostre respecte pel senyor Llombart. Com diu vostè, el valorarem pels seus fets, però no deixa de ser estrany, per dir-ho així, que una persona que ve d'un mitjà privat serà, finalment, qui acabi distribuint els recursos als mitjans privats, que són els que ens ajuden a fer la difusió de la comunicació del Govern. Per tant, conseller, ens agradaria que en les properes setmanes –i, si no és així, ja mirarem de demanar una compareixença en comissió– se'ns expliquin aquests aspectes: quin pressupost, quina visió i quina voluntat tenen vostès amb relació a la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional; com està aquest acord marc, i quina feina, doncs, faran amb relació a la transparència, al rendiment de comptes, que, com dic, és bastant deplorable, tenint en compte que la darrera memòria publicada a la web de la Generalitat és del 2018. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats... Senyora Romero, aprofito per, abans de tot, aclarir, si algú ha interpretat..., o jo m'he explicat malament amb un to negatiu o pejoratiu quan he contestat a lo que vostè em preguntava, que vostè em preguntava..., volia, a la seva interpel·lació, assegurar-se –i em sembla molt bé, perquè té tota la raó– de que fos «una persona neutra –m'ha dit vostè aquestes paraules–, el secretari de Difusió. I és en aquest context que jo li dic que no venia de cap partit. Per mi la política és l'ofici més important que pot fer un ciutadà, l'hi puc garantir. Hi han algunes xerrades meves gravades, ara que està sortint tot per internet, que segur que deu ser-hi. És l'ofici més important que pot fer una ciutadana o un ciutadà. I, per això, entre moltes altres coses, jo, en aquestes alçades, he volgut fer també aquesta aposta. És el més important. Mai trobaran una paraula meva en contra d'aquest ofici tan noble, tan lloable des de fa segles. Llavors, era en aquest context, en el sentit de que no era de cap partit. Perquè era més fàcil, la crítica, si hagués agafat o haguéssim nomenat una persona igual de bon professional però que portés vint-i-cinc anys en un partit, no? Doncs potser la crítica hagués sigut més fàcil. I per això deia jo, en aquest context, que havíem buscat algú que no tingués això, aquest condicionant o a aquesta idea. Després, escolti'm, jo li dic: «La Secretaria de Difusió és important, però no és el més important de la conselleria d'Economia. Entén què vull dir? Això és l'únic que li vull dir. Perquè és evident que té un paper que intentarem..., i el farem el millor possible en funció de la rellevància de cada mitjà i de la línia que creiem que hem de fer. És a dir, escolti'm, jo ja ho he dit, i també l'hi ho torno a dir ara: els mitjans públics..., per mi els mitjans públics són molt importants. Jo crec que ja vaig dir-ho aquí un dia al faristol i ho torno a dir. Si podem ser sensibles, doncs, també ho serem. I miri que li està dient un conseller que..., hem escollit finalment una persona que ve del privat, una cosa no té res a veure amb l'altra. I, en aquest sentit, treballarem per fer-ho el millor possible. I, per tant, així que tingui més dades, jo no tindré cap inconvenient en donar-les-hi amb la mateixa transparència que hi hagi hagut en altres legislatures. M'assabentaré de com s'ha gestionat en altres legislatures, i, amb la mateixa transparència que s'hagi fet abans, jo em comprometo a fer-ho, eh? I n'anirem parlant. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Passem, doncs, al tretzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la feminització del Cos de Bombers de la Generalitat, una interpel·lació que ha estat presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana. [[Interpel·lació al Govern sobre la feminització del Cos de Bombers de la Generalitat]] [[300-00025/13]] I té la paraula la diputada senyora Núria Picas per fer-ne la seva exposició.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller, diputades i diputats. Primer de tot, el que m'agradaria dir en aquesta intervenció, tal com vaig fer en la compareixença del divendres passat, és que per a mi és un honor tenir l'oportunitat de parlar sobre la situació de la dona al Cos de Bombers de la Generalitat, i encara més fer-ho com a diputada d'aquest Parlament. I aquest honor..., també és fer-ho com a bombera de la Generalitat en excedència, perquè penso que és una professió meravellosa, que hem de defensar amb totes les nostres forces. I avui més que mai tinc l'ocasió de representar totes les companyes de la meva professió per tal d'alçar la veu i posar de nou sobre la taula el que és una necessitat, que és revisar quin és el paper de la dona al Cos de Bomberes. Des d'un primer moment, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana tenim clar que volem acompanyar el Govern per transformar el país socialment i fer-lo avançar nacionalment. Volem ajudar a gestar aquests canvis, i fer-ho tirant endavant les quatre grans revolucions que hem de dur a terme, i una d'elles és la feminista. I aquí és on avui m'aturo. Apostem per canvis que siguin transformadors i per treballar des d'una perspectiva feminista, transversal, i això passa per feminitzar el Departament d'Interior i, concretament, el Cos de Bomberes de la Generalitat. En aquest sentit, tenim diverses puntualitzacions a fer, conseller. A dia d'avui, al Cos de Bombers hi ha cinquanta bomberes. Aquest matí, abans de venir al Parlament, a través del grup de WhatsApp que tenim –com que som tan poques [[l'oradora riu]] , doncs, tenim un grup de WhatsApp–, ens hem dit «bon dia i hem desitjat bona guàrdia a les bomberes que avui entren de servei. Les podem citar molt ràpidament, perquè no serà gaire llarg: avui tenim la Laia i l'Eva, que estan treballant a Cardona –tota una anècdota, eh?, que hi hagin dues bomberes en un mateix torn en un parc tan un petit–; tenim la Marina, la Montse Martínez i l'Emma, que estan a la regió de Girona; tenim la Genciana Meneses i la Jennifer Perna, que estan avui a la Metropolitana Nord, a Sabadell i a Rubí; a la Metropolitana Sud avui no hi ha cap bombera de guàrdia; tampoc hi ha cap bombera de guàrdia a la regió de Lleida; i a la regió de Tarragona tenim tota una veterana, la Carme Romero, i la Gemma. I tan sols tenim una comandament, que és la inspectora Mar Gil. En total, dotze bomberes de guàrdia més una metgessa i una infermera. També m'agradaria mencionar avui a totes les bomberes voluntàries, que n'hi han, segurament –poques–, que avui també estan de guàrdia. Per tant, a totes elles, desitjar-los bona guàrdia, i, sobretot, si pot ser, que treballin poc. Per tant, no cal ser gaire visionari per saber que calen més dones al Cos de Bombers. Aquests números no són els que voldríem. Són preocupants. Per mi són una mica decebedors. I també és molt preocupant el nombre de comandaments, que es poden comptar també, avui, amb els dits d'una mà. Com hem dit, hi ha la Mar, també hi ha l'Ethel, la Marta i l'Elisabeth, i només hi ha una inspectora al cos, que és l'Anna Martín. Però també s'ha de dir que tenim bomberes, i que totes elles són molt especials, són molt fortes i són unes grans professionals. Són poques, però són molt potents. És preocupant, sí, i decebedor, també, però segur que el que tenim a davant –i això és molt positiu– és que tenim una oportunitat, una oportunitat per revertir aquesta necessitat històrica. Sabem que la perspectiva de gènere és una prioritat en aquesta legislatura. Per tant, tenim l'oportunitat, senyor conseller, de posar fil a l'agulla i revertir aquesta perspectiva de gènere que tant ens preocupa. És una realitat de país i un canvi necessari i un relleu generacional també molt i molt necessari. Per tant, hem vingut a transformar. I, a banda de revertir aquesta necessitat històrica, també volem millorar la situació en què es troba aquest petit col·lectiu dintre el cos. Hem mencionat que hi ha molt poques bomberes, però també..., revertir aquesta desigualtat que avui en dia està vivint aquest petit col·lectiu. Ja fa molt de temps que les bomberes reclamen una sèrie de millores, també històriques, i és el moment de posar-hi solució –allò que hem dit de les oportunitats. Per exemple, per posar-ne uns exemples: que una bombera avui en dia es trobi en situació d'embaràs o l'alletament..., és tirar enrere. Se'ls ha d'adaptar el seu lloc de treball. Perquè està embarassat no és una anomalia, i es poden fer altres coses, que a dia d'avui no es poden fer, però s'han de regularitzar. Com, per exemple, reclamen seguir tenint formació obligatòria i contínua a l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, que, a dia d'avui, si una bombera està embarassada, doncs, això no ho pot portar a terme. Més cosetes. Parlant de l'adaptació del lloc de treball: que una bombera que estigui embarassada pugui seguir gaudint o tenint l'oportunitat de dedicar un vint per cent del seu temps a fer el seu manteniment de l'estat físic i de salut al parc. El tema de la roba adaptada també és una demanda històrica, adaptar la roba a les bomberes, que aquest cos va canviant en el transcurs d'aquests mesos. O la gran demanda històrica, també, de tenir uns vestuaris en condicions. A dia d'avui hi han bomberes que per canviar-se han d'esperar que els altres bombers marxin del vestuari i tirar una cortina, no?, per exemple. I un llarg etcètera. Per tant, cal revisar tots aquests protocols d'embaràs i d'alletament. Que el fet que una dona del Cos de Bombers es quedi embarassada no sigui un impediment en la seva carrera professional, que no sigui un pal entre les rodes. I això és una feina que tenim per fer, i estic segura que es tirarà endavant. Entre moltes altres demandes, eh? Avui també en tinc l'oportunitat i m'agradaria aprofitar per posar l'accent a les proves d'accés. A dia d'avui penso que encara són molt poques, les dones que es presenten a aquestes proves. Potser perquè encara no s'ho creuen, potser per manca d'informació o també potser per manca de referents. Jo també vinc del món de l'esport, i el món dels referents fa també que les dones de vegades agafem embranzida, no? Per tant, emmirallar-nos en aquestes bomberes que a dia d'avui estan fent la seva feina també pot ser molt positiu perquè moltes dones, que avui en dia estan al carrer i potser no s'ho creuen, diguin: «Ostres, si elles ho són..., per què jo no ho puc fer? Per tant, penso que seria molt bo impulsar campanyes de difusió per tal de promoure-hi l'accés. Es tractaria, doncs, de visibilitzar les dones bomberes. I, si les bomberes existeixen..., «per què jo no ho puc fer? I també pel que fa a les proves d'accés ja pròpiament dites. El dia de les proves..., pensem que seria bo treballar o continuar treballant per incorporar-hi la perspectiva de gènere i, més concretament, en les proves físiques. Hi ha proves psicològiques, hi ha el temari, hi ha les físiques, la conducció, hi ha l'entrevista personal; però és aquí, a les proves físiques, on la dona moltes vegades troba un impediment. N'hi han moltes que es queden en el procés. Això no vol dir que no s'ho «currin igual que els homes. En puc posar un exemple: la corda, una prova que penso que, per la fisiologia d'una dona, els juga bastant a la contra. Amb això no vull dir fer proves que beneficiïn les dones –tot el contrari–, sinó que s'ajustin a la realitat de gènere. També es poden posar moltes altres proves que s'ajustin més a la realitat de gènere pensant en les dones, però sense oblidar la prova de la força i moltes altres proves. Al cap i a la fi, això és un treball en equip, i on no arriba un bomber hi arriba un altre. Hi han bombers alts, hi han bombers prims, hi han bombers forts, hi han bombers resistents i bomberes primes, fortes, baixetes i molt resistents, i on no arriba un hi arriba l'altre. Per tant, és un treball en equip. I tampoc cal ser un Mazinger Z per entrar al Cos de Bombers. [[L'oradora riu.]] Els que sou veterans ja sabeu qui és, no?, el Mazinger? Els més jovenets... [[Rialles. L'oradora riu.]] Doncs això, treball en equip. Dit això, ens agradaria saber, conseller, quines són les mesures que tenen pensades perquè el paper de la dona dins el cos es normalitzi, perquè certament ens hem de modernitzar. Perquè, com he anat dient, és una demanda històrica que tenim al cos; per tant, un deute històric que tenim amb la dona, i, per tant, amb la nostra societat: la feminització del Cos de Bomberes. Perquè les dones hi tenen –hi tenim– un paper molt i molt important. És un cos on la vocació, la dedicació i la generositat personal estan a l'ordre del dia i donen un valor excepcional a aquesta feina meravellosa que és la de bombera. És una realitat de país i un canvi necessari, és un relleu generacional i també molt necessari. Moltes gràcies, conseller. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, senyor Joan Ignasi Elena.
Moltes gràcies, presidenta. Diputada, moltes gràcies per la interpel·lació, per poder parlar d'una qüestió que és rellevant; també per representar, per representar el Cos de Bombers. Efectivament –ho deia–, és una feina meravellosa, i –hi vull afegir– imprescindible. I més en els dies en els que estem, en els que cal estar especialment amatents. I vull aprofitar per fer un crit no d'alarma, però sí d'alerta en la precaució, la prudència, i que efectivament els bombers es puguin quedar aquests dies als parcs i hi hagi la menys feina possible de sortides d'emergència. I gràcies també per representar les dones del Cos de Bombers. La diputada Picas té diverses característiques: que és bomber, que és dona, que és una excepcionalitat, i, a més a més, és mosso. I no és habitual tenir tantes..., representar alhora tantes coses que incumbeixen al departament que tinc l'orgull d'encapçalar. Efectivament, és una anomalia, és que no és normal. És que n'hi ha cinquanta de 2.500 agents, al Cos de Bombers; és un dos, és un dos per cent. I l'àmbit de les emergències, també el de la seguretat, però molt particularment el de les emergències, ha estat molt i molt associat als homes, i les dones han estat sempre molt i molt infravalorades. Jo crec que cal posar l'accent en que no només ha estat el nombre de dones que han estat en aquestes activitats, sinó també la perspectiva que s'hi dona. Segurament una cosa s'enllaça amb l'altra, en la mirada i en la perspectiva de gènere, que no hi ha estat inclosa. Hi ha hagut un biaix excessivament masculí. Segurament aquesta mirada només des de la perspectiva masculina ha provocat justament aquest decalatge, aquesta situació tan anòmala, aquest greu desequilibri. I és evident que si existeix un desequilibri és que algunes coses no s'han fet bé, o no s'han fet prou bé. I si existeix aquest desequilibri existeix un greuge. I si existeix un greuge s'ha de corregir. I aquesta discriminació i aquesta diferència resulten extremadament evidents, perquè els números així ho expressen, però a més a més són insostenibles. I, des d'aquest punt de vista, és exigible al departament actuar, i fer-ho amb urgència i amb determinació. Hi ha un objectiu general del departament que és feminitzar tot el que fa referència a la seguretat, a les emergències, perquè és un deute històric i també per una idea central, i és que la seguretat i les emergències –la dimensió de la seguretat des d'aquesta perspectiva més holística, més global– són quelcom molt i molt i molt i molt rellevant a la nostra societat. En parlem poc, per sort, perquè quan no se'n parla vol dir que les coses van bé, però quan se'n parla ens adonem de la transcendència que tenen tant la seguretat com la prevenció i l'actuació davant de les emergències. I això només ho deleguem, quelcom tan rellevant, a la meitat de la població. Alguna cosa no va bé, i, per tant, cal actuar amb certa emergència, amb certa urgència. Deia que és un objectiu general del departament, la feminització, i, en concret, en el terreny dels bombers, en el Cos de Bombers, incorporar més dones al cos i promocionar els lideratges femenins també dintre del cos. I en aquest sentit cal fer un conjunt d'accions a les quals ens comprometem. D'alguna d'elles en vaig parlar a la compareixença, però, naturalment, avui puc ser una mica més explícit. En primer lloc, feminitzar les polítiques del departament, és a dir, introduir aquesta perspectiva de gènere en el discurs, en el relat, en les actuacions i també en els cossos operatius. Per això es necessita i és imprescindible fer una diagnosi i generar i crear un pla d'igualtat dintre del cos: la diagnosi de per què passa això i, per tant, actuar en conseqüència i prendre mesures. I això vol dir i significa, concretament, promoure l'accés dintre del cos. Per tant, des d'aquesta mirada, des d'aquesta perspectiva, crearem barems diferenciats de puntuació en funció del sexe en la propera oposició, prevista per al setembre d'enguany. Es fixaran barems diferenciats de puntuació en funció del sexe dels participants de les proves físiques, a les quals feia referència la diputada. Es canviarà l'avaluació de les dues proves perquè permeti revertir de manera positiva i donar igualtat d'oportunitats a l'hora de superar les proves tant a l'home com a la dona. També la referència que feia a la uniformitat, que també és una acció general que volem fixar en el departament. Perquè no és només introduir-hi la perspectiva de gènere –i, per tant, la uniformitat des d'aquesta perspectiva té molta rellevància–, sinó també la diversitat que existeix a la nostra societat. Introduirem, també, un biaix en la puntuació en cas d'empat a favor de la persona del gènere menys representat. Aquest és un criteri que està permès, que està admès, i en aquestes noves oposicions de l'any 2021 aquest criteri s'introduirà. És a dir que, en cas d'empat, s'afavorirà la persona de menys gènere. Es poden introduir molts elements: l'antiguitat, l'edat o tants altres, i pensem que aquest és un bon element a introduir. Impulsarem, també, campanyes de difusió i de comunicació per promoure l'accés de les dones al Cos de Bombers per acabar amb aquest greuge extrem que existeix actualment. En parlava la diputada: els prescriptors, els exemples, els models, les referències, a vegades són molt importants. Ara ho estem vivint d'una forma bastant intensa en l'esport femení, particularment, per exemple, en el futbol, i ens sembla que és una bona manera d'actuar. Per tant..., impulsar campanyes de difusió i de comunicació per promoure l'accés de les dones al cos. Ens focalitzarem també en accions per incrementar la visibilitat i la presència de les dones al cos –de les que hi ha, de les cinquanta, i de les moltes més que hi haurà– mostrant exemples d'èxit, incrementant les imatges femenines en la difusió i en la comunicació. També fent campanyes de promoció de vocacions –com bombers– entre els joves i adolescents, per exemple, als centres d'educació secundària i també als salons vocacionals que es fan als finals de cada cicle al Saló de l'Ensenyament. Millorar, també, la promoció, per altra banda, de les dones dins el cos i aconseguir més lideratges femenins. Per tant, promoure que dintre del cos les dones es presentin a les proves per promocionar internament, que no passa, i això ens sembla que ho hem de incentivar d'alguna manera, també facilitant –com hi feia referència la diputada– les condicions de treball en el cas de lactància, en el cas d'embaràs; en matèria de salut laboral, introduint adaptacions temporals als llocs de treball i adaptant també el treball operatiu; incorporant la formació de gènere a les persones que conformen el Cos de Bombers, no només a les dones, sinó al conjunt de l'organització –aquesta perspectiva de gènere en la formació que també hi he fet referència. I també, des de la perspectiva general del departament, introduir una coordinació de les polítiques d'igualtat al Departament d'Interior. Cal un espai estructural que coordini les polítiques d'igualtat i des d'on es promoguin les accions que tenen a veure amb la feminització del departament. No volem fer només accions aïllades, anar fent bolets, sinó fer una acció global i profunda tenint aquesta perspectiva i aquesta mirada, que la seguretat i les emergències no poden ser només d'un cinquanta per cent de la societat, sinó que han de ser treballades i interpel·lar el cent per cent de la societat. I millorar, finalment, la informació sobre la igualtat i sobre les possibilitats d'incorporar-se al cos a tots els espais on es promou l'accés de persones al Cos de Bombers –a la intranet, en aquelles comunicacions que es fan–, perquè entenem que és molt i molt necessari. Doncs sí, volem més bomberes; sí, perquè ens sembla que això millorarà el servei. Primer, perquè el farà més just, perquè el farà millor –sobretot perquè el farà millor–, i, per tant, treballarem perquè hi hagi més vocacions. Però també volem més bomberes en els llocs de comandament, i, per tant, promourem no només la incorporació al cos, sinó també, una vegada dintre, les promocions internes per facilitar –facilitar– que sigui possible i compatible ser dona, ser bombera i ser comandament dintre del cos. Ho farem en el Cos de Bombers, ho farem transversalment en el conjunt del departament, perquè ens sembla no només que és més just, sinó que, a més, farem uns cossos i uns serveis de seguretat i d'emergències molt millors dels que tenim actualment. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. A continuació té la paraula la diputada, per fer el torn de rèplica.
Bé, no era la meva intenció fer rèplica, però m'agradaria dir una coseta que no vull que quedi en el tinter. Hem mencionat les bomberes, hem mencionat els comandaments. No només es tracta de donar galons, sinó d'exercir el poder; de quina influència té el Cos de Bomberes i de que ocupin aquests espais per transformar els comandaments. No només que tinguin els galons, sinó que tinguin el poder de decidir i fer un cos de bombers molt millor. També hem parlat de les bomberes voluntàries, i sobretot hem parlat de referents. I des d'aquí m'agradaria tenir unes paraules per a una persona que va ser un referent en el Cos de Bombers: la primera GRAE, que ens va deixar fa quinze dies, l'Emma Roca, que segur que estaria molt orgullosa... [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Ella va ser un referent –l'Emma Roca– no tan sols en el món dels bombers, sinó en el món de la bioquímica, de l'esport i de moltes altres coses. L'Emma Roca és d'aquelles persones, d'aquells referents que hem parlat, que ens van obrir el camí a moltes de nosaltres. Era dir: «Ostres, si l'Emma ha pogut, doncs, nosaltres també, no? I per això m'agradava parlar..., dir: «Ostres, necessitem persones on emmirallar-nos i que ens obrin el camí. Doncs l'Emma ho va ser. Va ser la primera GRAE en entrar al Cos de Bombers. Ens va deixar fa molt pocs dies, i des d'aquí el meu sentit record, i parlo per mi i per totes les bomberes, també, que ens representen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. [[Interpel·lació al Govern sobre la política d'execució penal]] [[300-00026/13]] Passem, doncs, al catorzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la política d'execució penal, que presenta el Grup de Junts per Catalunya. I té la paraula, per fer l'exposició de la interpel·lació, el senyor Joan Carles Garcia.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades... És un honor estrenar-me al faristol del Parlament i una responsabilitat que es fa més atractiva per mi tractant-se d'una intervenció sobre el nostre model d'execució penal, que he viscut des de la base durant trenta anys de la meva vida –jo també, senyora Picas, soc de l'època del Mazinger Z, ja ho veu. [[Rialles.]] La compareixença que va fer, consellera, a la Comissió de Justícia del passat dilluns va aclarir molt respecte a la seva percepció dels pilars que han de regir l'execució penitenciària de la Generalitat els propers anys. En aquest sentit, si m'ho permet, li recullo el guant i li exposo un parell de situacions molt concretes que per mi i pel nostre partit són essencials. Un tema és la formació i l'altre tema és el tema de la salut mental. Pel que fa a la formació, la veiem en dos fases: la formació de personal i la formació dels residents, dels interns dels nostres centres penitenciaris. Pel que fa al personal, tant en fase d'incorporació com en fase de formació continuada de tots els i les professionals de l'àmbit. En aquest sentit, l'encoratgem a donar un protagonisme especial –com ja havia tingut i no hauria d'haver deixat de tenir mai– al CEJFE. I l'encoratgem també a que l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya jugui un paper important per a la formació continuada dels nostres professionals. La formació dels interns i les internes de les presons com a eina bàsica per assolir hàbits i reinserció; la formació acadèmica i professional per dotar-se d'eines fonamentals aplicables a una futura vida en llibertat. En aquest apartat considerem necessària la implicació del SOC i sobretot del Cire. Permetin-me, en aquest sentit, que destaqui la tasca dels tallers productius del Cire de Lleida, a Raimat, tot i que cal un impuls per dotar-los de mitjans necessaris d'actuació. Respecte a la salut mental, no cal amagar que la realitat social acaba fent-se manifesta als centres penitenciaris i de justícia juvenil i, en molts casos, de manera més virulenta que en la vida en llibertat. Les addiccions, la rutina, els canvis d'espais vitals, etcètera, poden portar a un augment de casos de persones amb problemes de salut mental. Cal una coordinació evident amb els serveis públics de salut i els serveis mèdics dels centres penitenciaris per potenciar el tractament d'aquests problemes i per minimitzar-ne les conseqüències, ja que si no es tracten i no es controlen poden produir greus problemes de convivència i de seguretat dintre dels establiments penitenciaris i de justícia juvenil. Miri, consellera, la Llei orgànica general penitenciària 1/79 –la primera llei de la democràcia– diu, en el seu article primer: «Les institucions penitenciàries regulades en la present llei tenen com a finalitat primordial la reeducació i reinserció social dels sentenciats a penes i mesures privatives de llibertat, i també la retenció i custòdia dels detinguts, presos i penats. Aquesta és la clau de volta de tot el que estem parlant: equilibri entre reinserció –model català–, rehabilitació dels interns –tal com mana la Constitució– i custòdia. L'equilibri d'aquests dos models fa de les presons presons segures, presons que poden rehabilitar els nostres interns. Aquest model català de reinserció creiem que s'ha de basar en quatre punts fonamentals. Primer: potenciació del medi obert com a element vertebrador de la política de reinserció de l'Administració catalana tant a presons com a justícia juvenil. En aquest sentit, l'encoratjo a visitar els centres penitenciaris –com ja està fent– i especialment els centres oberts, amb especial atenció al centre de Lleida i al centre de Barcelona, amb el seu programa CIMO, programa innovador i punter a Catalunya, a Espanya i a Europa pel que fa a la classificació inicial d'interns. Calen programes individualitzats de tractament eficaços –els famosos PITs–; juntes de tractament protegides de pressions internes i externes basades únicament en els criteris de professionalitat que formen part, amb participació activa, dels CRIMOs dels centres; acompanyament dels residents en activitats diàries bàsiques –alguns fins i tot, consellera, no tenen hàbit d'agafar el bus, d'agafar el transport públic, i en això els hem d'acompanyar, hem d'estar amb ells per aconseguir que situacions tan bàsiques com aquestes les puguin desenvolupar amb total normalitat–; formació laboral bàsica –ja ho hem comentat. Punt número dos: promoció i potenciació dels tallers productius a les presons catalanes per tal de crear hàbits laborals del tot necessaris per a l'adaptació a una posterior vida en llibertat. Tres: seguir amb la magnífica tasca realitzada pels equips de tractament de les presons en l'acompanyament, formació i millora dels processos cognitius i valoracions interns/internes, etcètera. I, finalment, punt número quatre, aconseguir la implicació de la plantilla en aquesta manera de fer. La implicació de la plantilla és la clau de volta de tot el sistema, consellera. Per què passa, aquesta implicació de la plantilla? Passa bàsicament per disposar d'instruccions de treball clares, efectives i realistes per a una única finalitat: fer compatible la preservació i defensa dels drets dels interns amb la seguretat dintre dels centres penitenciaris. Alguns membres d'aquest Parlament li diran que els funcionaris han de ser el centre de l'execució penal del país, sense tenir en compte els drets dels interns, fins i tot. I uns altres li diran tot el contrari, que no han de formar part de les decisions, ja que tenen una visió esbiaixada de la realitat. Segons el meu criteri, uns i altres s'equivoquen, consellera: el funcionari i la funcionària han d'executar les polítiques penitenciàries que es determinin des de la conselleria, i precisament per això cal que sentin que formen part activa de la creació d'aquestes. Consellera, l'execució penal del país serà amb els seus i les seves professionals o no serà. Per això considerem bàsica, també, la negociació d'un nou marc, ja que hem de tenir en compte que el darrer és del període 2006-2009, i, com vostè sempre diu, ha plogut molt, des de llavors. Tornem al principi. Les eines bàsiques de treball són les que conjuguen a la perfecció la funció rehabilitadora amb la funció de seguretat dels centres penitenciaris. Sense una visió per part de l'intern de que la seva reinserció és possible no hi haurà seguretat, i sense seguretat serien impossibles polítiques encaminades a la rehabilitació i la reinserció. En aquest sentit, parlàvem de la implicació de la plantilla. Darrerament –vostè ho sap millor que ningú– es produeixen una sèrie de condicions, una sèrie de reivindicacions per part de la plantilla, que fan que aquesta implicació pugui ser minvada. Les condicions que les plantilles de funcionaris i funcionàries de presons de Catalunya determinen són actualment el més gran problema de la nostra realitat penitenciària, i, malauradament, s'han vist reflectides en les situacions que es viuen a les presons i han tingut transcendència als mitjans de comunicació. Les reivindicacions fonamentals són: primer, la consideració d'agent de l'autoritat. Miri, consellera, hem parlat de mossos, de bombers... Es dona la paradoxa de que mossos d'esquadra, agents rurals, metges, tenen la consideració d'agents de l'autoritat –poden patir agressions físiques o verbals per part de diferents persones o col·lectius–, i el funcionari de presons, que conviu amb persones privades de llibertat per comissió de delictes, que conviuen amb ells durant hores, mesos i fins i tot anys, no tenen aquesta consideració d'agent de l'autoritat. Cregui'm si li dic que els funcionaris de presons li agrairan un gest seu en aquest sentit, ja que és un factor determinant per a la seguretat i convivència a dintre d'un centre penitenciari. Afortunadament, les situacions d'agressions són excepcionals. No obstant, quan es produeixen, com va passar el dilluns al CP Quatre Camins, requereixen una resposta ferma per part de l'Administració per evitar un menysteniment de la figura del funcionari i per evitar el perill de disminució de la seguretat dels centres i els establiments. I aquí vull fer un incís per expressar el nostre suport, recolzament i escalf a la funcionària agredida salvatgement a la presó de Quatre Camins. Una segona reivindicació: la manca evident de personal que es constata dia a dia en els diferents torns de servei ha portat a situacions molt desagradables i perilloses en les darreres setmanes, com hem comentat anteriorment, i que s'han vist reflectides als mitjans de comunicació. Vivim i viurem una superpoblació de plantilla en segones activitats. Consellera, el 50,25 de la plantilla de presons té més de cinquanta anys. Fem tard. Una plantilla envellida en contacte directe amb població reclusa, la realització de torns de treball i les múltiples situacions de conflicte que es poden donar dintre d'una presó i la sensació de risc permanent poden desembocar en un augment de les baixes laborals. En molts casos, aquestes situacions no se supleixen per nous funcionaris i funcionàries, cosa que comporta una evident manca de personal. Cal, per tant, buscar urgentment consens amb Madrid per treballar de manera conjunta en la jubilació als seixanta anys del col·lectiu de professionals penitenciaris. En aquest sentit, existeix un informe de treball entre administracions i sindicats que pot servir de base de treball i defensa d'aquest dret. També, consellera, es viu amb angoixa per part del col·lectiu la manca d'oferta pública periòdica. Disposem de 3.500 funcionaris –més de nou-cents, interins. Hi ha concursos de trasllat sense resoldre des de l'any 2010. Aquest fet no passa a altres sectors de l'Administració. No ens ho podem permetre. El portal Atri s'ha convertit en el substitut de les oposicions i dels concursos de trasllat. Aquest és un problema que hem de resoldre de manera urgent. I, per acabar, consellera, sabem que és vostè una persona assenyada. Valorem la seva predisposició a conèixer el funcionament de la vida en una presó. La felicitem efusivament per la seva decisió de visitar de primera mà els centres penitenciaris –ningú abans ho havia fet. Ens sentim complaguts pel seu coratge en la seva presa de decisions. L'encoratgem fermament a treballar de manera conjunta en l'execució penal per tractar l'àmbit penitenciari i de justícia juvenil com un dels pilars de la seva política de govern. Treballar en l'execució penal del país no dona rèdits polítics, però és una tasca vital per al nostre concepte de societat. Deixem de banda tacticismes partidistes, doncs; el món penitenciari i de la justícia juvenil i el país l'hi agrairan. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la consellera de Justícia, senyora Lourdes Ciuró.
Moltes gràcies, presidenta. Diputat Garcia Guillamon, ha fet vostè una molt bona radiografia de la situació del nostre sistema penal. I cregui'm que em fa una especial il·lusió que aquesta intervenció –també la meva primera intervenció des d'aquest faristol en aquesta casa– sigui per parlar del sistema d'execució penal al nostre país. Soc conscient que el món penitenciari es troba en una situació complexa, eh? Les dificultats provocades per la covid-19 se sumen a les reivindicacions del personal pel que fa a les seves condicions de treball i a certes mancances en manteniment i inversió en equipaments. El sistema d'execució penal català és un servei públic de primer ordre de vegades –massa sovint– oblidat i silenciat. Hi hem de tornar a posar el focus, perquè és política social amb majúscules, perquè amb ell incidim sobre una de les baules més dèbils de la nostra societat: les persones internes en els centres penitenciaris i de justícia juvenil. I jo vull trencar una llança, primer de tot, en favor de les nostres presons i de la tasca que s'hi fa. Tenim uns servidors públics compromesos, que creuen en la seva feina, que és vital per tal de facilitar la reinserció de les persones internes. Ja m'hi vaig referir a la compareixença, aquest dilluns passat, a la Comissió de Justícia, aquesta mateixa setmana, aquí al Parlament, perquè crec fermament en un model d'execució penal basat en la rehabilitació i en la reinserció. Un model, per altra banda, molt nostre, que no es basa ni en el càstig ni en la pena, i que, com vostè ha explicat, conjuga l'equilibri del dret dels interns i les internes a començar de nou i a reinserir-se socialment i laboralment amb la feina a vegades no prou valorada que fan els servidors públics de les nostres presons i dels nostres centres de justícia juvenil. Un model que ha de fer una aposta decidida pel medi obert, com vostè ha dit, com la millor eina de reinserció a la societat. Diputat, fa avui quaranta-quatre dies de la meva arribada a la conselleria, i, per tant, a servir aquest país des de l'àmbit de justícia, i hem pres ja algunes decisions que penso que no són menors. En primer lloc, vaig reunir-me amb tots els sindicats de presons per tal de conèixer les reivindicacions dels servidors públics. Ells m'han transmès la seva preocupació per moltes mancances, algunes d'històriques, quant a les condicions laborals i a les dificultats en alguns procediments d'actuació. Totes les reclamacions són legítimes –no en tinc cap dubte. Les estudiarem totes. No ens precipitarem, tampoc, a l'hora de prendre decisions. Les estudiarem amb la ferma intenció i voluntat d'aquesta consellera de trobar solucions a totes les qüestions plantejades. Com he dit, totes són legítimes i treballarem per atendre-les, sempre des de la lleialtat mútua i el respecte. I demano, això sí, a tots els actors implicats temps per poder valorar i consensuar aquelles decisions que s'hagin de prendre. Em vaig comprometre a visitar els centres penitenciaris i de justícia juvenil per tal de conèixer de primera mà el seu funcionament. Ja he realitzat algunes d'aquestes visites, com vostès saben, tant al Centre Penitenciari de Lledoners com al Centre Penitenciari de Joves. I, com els vaig dir, no?, he vist gent molt compromesa amb la seva feina, molt vocacional, que estima l'ofici, amb ganes de millorar. Ens hem assegut, hem parlat amb els equips, amb els caps d'unitat, amb els caps de serveis; hem entrat a les cuines, a les cel·les, als patis; hem vist presos. I he pogut escoltar, en totes aquestes reunions, i veure in situ mancances en recursos humans i materials que dificulten la tasca diària. Finalment, dir-li que, en aquest sentit, hem decidit recuperar la Direcció General d'Afers Penitenciaris i posar-hi al capdavant una persona especialitzada en mediació i resolució de conflictes per tal que lideri un equip polivalent amb objectius i amb visions noves. Ens cal enfocar el tema d'una manera diferent. Diputat Garcia i Guillamon, ha parlat vostè a bastament de la situació laboral als centres, i dels funcionaris de presons, que són servidors públics, que en el desenvolupament de la seva tasca poden estar sotmesos –-vostè ho ha apuntat– a situacions de conflicte i de risc d'agressions verbals i fins i tot físiques, com malauradament hem pogut veure aquesta setmana amb l'agressió sexual a una treballadora del Centre Penitenciari de Quatre Camins, que des d'aquí vull condemnar enèrgicament i enviar-li tot el meu suport, com, de fet, ja vam fer personalment, a través del director general. Hem de veure com els podem protegir millor. Hem d'avaluar aquesta possibilitat de que esdevinguin agents de l'autoritat i com fer-ho. Així mateix, també hem constatat in situ que tenim una mancança de personal, especialment de personal de règim interior i professionals dels equips de tractament. Mirarem d'aprofitar totes les oportunitats que tinguem per convocar places de nova creació. Hem de treballar per convertir els concursos de trasllat en mecanismes àgils, per tal de facilitar la mobilitat horitzontal dels funcionaris, i, per tant, l'estabilitat de les plantilles. Un altre dels problemes que vostè també ha apuntat i que pretenem corregir amb l'agilització dels mecanismes de selecció i de provisió és l'envelliment de la plantilla, al que vostè també ha fet referència, i comporta que actualment tinguem una superpoblació de plantilla en situació de segona activitat. Tenim una plantilla envellida, i això, afegit als riscos associats a la seva feina, fa que l'augment de baixes laborals sigui un fet palpable, i ens preocupa molt. Sobre la demanda que també hem rebut de fer possible la jubilació als seixanta anys, com ja tenen altres col·lectius de l'àmbit de la seguretat, treballarem per mirar d'avançar l'edat de jubilació juntament amb els sindicats. Aprofitarem, doncs, el marc que ens dona un informe de treball entre administracions i sindicats molt ben elaborat que s'ha d'acabar de culminar, i és un tema que caldrà que portem a Madrid i per al qual necessitarem la complicitat de tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra. No hi podem anar sols, a defensar un tema tan important. Totes aquestes mancances que m'han traslladat els i les servidores públiques, de les persones, les haurem de tractar en la negociació, com deia vostè, del nou acord de condicions de treball del personal penitenciari. El darrer acord és del 2006, i des del 14 no se n'ha fet cap actualització ni cap modificació. Ha plogut molt, efectivament. La societat ha canviat, la feina ha canviat, el perfil dels presos ha canviat. Ens hem de posar al dia en moltes coses. Negociarem, per tant, un nou acord de condicions laborals amb la voluntat que pugui donar resposta als nous serveis i als nous sistemes de treball, i, entre d'altres, com ja he dit, la definició de la carrera professional dels servidors públics en l'àmbit de l'execució penal, les necessitats de personal dels centres, la disminució de la temporalitat i la renovació i rejoveniment de les plantilles. Un altre repte cabdal, la formació. Hem de millorar els processos formatius no només del personal, sinó també de les persones privades de llibertat. Per tant, hem de promoure i facilitar la formació contínua del personal penitenciari. Hem de dotar-nos d'una formació especialitzada i continuada –vostè ho ha apuntat–, i haurem d'optimitzar els instruments i recursos de què disposem. Aquí, per tant, què té un paper molt important? El CEFJE –vostè ho ha esmentat–, per fer formació especialitzada, i també, òbviament, l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya. Hem de comptar amb aquesta eina de primer nivell, també al servei dels funcionaris de l'Administració de justícia. I, pel que fa també a la formació de les persones privades de llibertat, necessitem potenciar-la. La reinserció a la societat serà molt més efectiva si l'intern o interna surten de la presó amb una major capacitació per afrontar la reinserció al món laboral. La formació en línia i en diferents centres penitenciaris simultàniament permet arribar a més interns i, alhora, optimitzar-ne els costos. Necessitem, doncs, que els interns i les internes tinguin les eines suficients per poder adaptar-se amb total garantia a la vida en llibertat o semillibertat. I això passa perquè quan surtin puguin acreditar una capacitació i haver interioritzat uns hàbits laborals que els permetin encarar la seva activitat professional fora de la presó. A molts d'ells els falten hàbits, hem de treballar els hàbits. Aquesta capacitació laboral serà un dels temes que es vetllaran des del Centre d'Iniciatives per a la Reinserció –el Cire–, un centre pioner que ens permet potenciar la funció resocialitzadora en l'àmbit de l'execució penal. Així mateix, crearem una escola d'oficis i treball per a les persones internes dels mòduls residencials, i implementarem i executarem un projecte de transformació digital a les aules de formació i als tallers ocupacionals, i posarem en marxa una borsa de treball telemàtica. La pandèmia ha demostrat que aquesta digitalització és una eina útil i que facilita i optimitza recursos. Finalment, temes de salut mental. És una problemàtica present a la nostra societat, accentuada pels confinaments i que està dintre dels nostres centres –no n'és cap excepció. Per tant, hem d'aprofundir en la col·laboració amb el Departament de Salut, renovar l'acord i tractar aquesta especificitat en el món penitenciari i als centres educatius de justícia juvenil. De fet, amb l'honorable conseller Argimon ja hem començat a parlar i ens hem emplaçat a una reunió a la major brevetat amb els tècnics i professionals. Lamentablement –per acabar ja– en les darreres setmanes hem tingut episodis violents o d'autolesions a les presons, que estan en fase d'investigació, i, com deuran comprendre, no puc entrar a detallar. Però aquests fets sí que em permeten fer una reflexió final, més enllà de l'impacte que d'entrada ens ha produït a tots plegats. A Catalunya tenim un sistema penitenciari modèlic en molts aspectes, un sistema garantista pel que fa als drets dels interns i dels treballadors, però que no és perfecte. Hi ha escletxes que permeten que passin fets com els de les dues darreres setmanes. És aquí on volem centrar una part dels nostres esforços juntament amb el Departament de Salut, com deia, per millorar la seguretat física, mental i emocional dels interns i internes, però també dels treballadors i treballadores que desenvolupen les seves tasques dins dels centres penitenciaris i dels centres juvenils. L'àmbit penitenciari es mereix aquest focus d'atenció. I voldria, abans de tancar la meva intervenció, fer un agraïment sentit a tots els servidors públics del Departament de Justícia i de l'Administració de justícia, perquè és gràcies a ells i elles que l'engranatge funciona dia rere dia, i especialment en aquest darrer any, marcat per aquesta terrible pandèmia, que ha exigit molts i molts esforços. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Passem, doncs, al quinzè punt de l'ordre del dia la interpel·lació al Govern sobre el model educatiu, presentada pel Grup Parlamentari de VOX. [[Interpel·lació al Govern sobre el model educatiu]] [[300-00027/13]] Té la paraula el senyor Manuel Jesús Acosta, per fer l'exposició de la interpel·lació.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor conseller, senyor González..., el término «educar proviene del verbo latino «educo, que además de significar «instruir, «crecer, «criar, tiene otra acepción cuando se refiere a la tercera conjugación, que es «hacer salir. Efectivamente, educar es ayudar a que las cualidades y las potencialidades de las personas, concretamente de los niños, afloren, irrumpan en beneficio de su crecimiento personal en todas y cada una de las dimensiones de la persona humana; es decir, en la intelectual, la afectivoemocional, social y trascendente. El tesoro más preciado que tenemos los padres son nuestros hijos. Por ellos somos capaces de sacrificar nuestra vida, nuestras comodidades, nuestros proyectos personales..., porque su crecimiento, en definitiva, y su progreso son nuestra máxima ilusión. Lógicamente, somos los padres los que somos los responsables primeros, inmediatos, de su educación, debiendo ejercer el derecho inalienable de elegir el tipo de formación que preferimos para ellos. Es una cuestión básica de libertad, que avala el sentido común y la ley natural. Además, es un derecho que está reconocido en la Constitución española, mal que le pese a la ministra de Educación, la socialista señora Celaá, para quien los hijos son propiedad del Estado, según marcan los más rancios cánones totalitarios comunistas o fascistas. Señor González, el sistema educativo en Cataluña se encuentra sumido en una crisis muy profunda, y, si no se solventa con celeridad, corremos el riesgo de «hundir –palabra antagónica a «educar–..., «hundir –vuelvo a decir– definitivamente, ya, el nada halagüeño futuro de nuestros hijos. Las graves disfunciones del modelo educativo de la Generalitat son consecuencia de las políticas contrarias a la libertad, la pluralidad, la calidad y la gratuidad. Y estas anomalías las podemos resumir en dos niveles: en primer lugar, el adoctrinamiento –que tiene dos vertientes: la ideologización y la imposición lingüística–, y el otro nivel, la precariedad en la calidad –en la calidad académica o en la calidad de las infraestructuras y los recursos materiales, en general. En primer lugar, ante la ideologización en la escuela, animada por el Departament d'Educació desde hace mucho tiempo, le recuerdo que la libertad es un derecho esencial de los padres para escoger la educación y la formación que desean para sus hijos. La Constitución establece, en el artículo 27.3, que los poderes públicos deben garantizar el derecho que asiste a los padres para que sus hijos reciban la formación conforme a sus propias convicciones –las convicciones de los padres. Así pues, somos nosotros, los padres, quienes debemos escoger la formación moral y religiosa que consideremos más adecuada para nuestros hijos. En particular, la imposición del programa Coeduca't o de la obligatoriedad de la educación sexual en el currículum educativo, que establece l'acord de govern entre Esquerra y Junts y con el beneplácito de la CUP, es un burdo atentado a la libertad de los padres. El fracaso de estas políticas de educación afectivosexual, que vienen ya desarrollándose desde hace tiempo en España, es colosal, es estrepitoso: iniciación sexual cada vez más temprana, consumo compulsivo de la pornografía, incremento de las infecciones de transmisión sexual, aumento de ciberdelitos y conductas de riesgo como el sexting o el grooming, aumento de los embarazos ente adolescentes... Señor conseller, si de veras es usted un acérrimo defensor de la libertad como nos lo ha expresado muy recientemente, en su comparecencia en la comisión de la semana anterior, ¿va a velar por que en los centros públicos de la escuela pública la formación sexual sea voluntaria, con distintos enfoques antropológicos, y siempre con el consentimiento expreso de los padres? Y, en el caso de los centros privados y concertados, ¿asegurará la libertad para transmitir la visión de la sexualidad de acuerdo con el proyecto educativo de cada centro? Otra vertiente de la ideologización es el adoctrinamiento partidista en los libros de texto de Cataluña. Le pondré un ejemplo: en la materia de conocimiento del medio, de quinto y sexto de primaria, se han reducido tanto los conocimientos de geografía e historia de España que un alumno difícilmente podrá alcanzar los conocimientos básicos que, pues, se deben conocer para su edad. Y, sin embargo, sí recibirán todos los conocimientos establecidos por la conselleria de Educació sobre la geografía e historia de Cataluña que corresponden a su nivel. En muchos de los temas tratados, además, en estos libros se ensalzan las diferencias entre los catalanes y el resto de españoles, mientras se reduce o se ignora lo que los une. La historia se presenta como un constante enfrentamiento entre Cataluña y España en donde España siempre coarta la libertad, las tradiciones, las costumbres, ¿eh?, y la lengua catalana. Nunca se habla de acciones positivas, de proyectos comunes, de éxitos conjuntos. Así pues, muchos de los planteamientos contenidos en estos libros despiertan un rechazo, cuando no odio, hacia lo español y aversión a poder compartir un mismo proyecto de futuro. Finalmente, el adoctrinamiento político en la escuela adquiere también una forma panfletaria a través de la exhibición de simbología independentista en las escuelas, en las fachadas de los colegios: lazos amarillos en las propias aulas, banderas y carteles separatistas, alusiones reivindicativas del golpe del 1 de octubre en acciones, documentos, actividades extraescolares... Les he traído este libro [[l'orador mostra un llibre a la cambra]] que se presentó el martes pasado, El adoctrinamiento escolar en Cataluña, de Sergio Fidalgo y Antonio Jimeno. Es la punta del iceberg, ¿eh?, por la escasez de fondos para poder editarlo, mientras que otras entidades, pues, disfrutan de fabulosas cantidades, colosales, para editar todos sus libros y panfletos y todo lo que ustedes quieran, donde pueden encontrar muchos ejemplos. La portada es bastante significativa, ¿eh?, de pluralidad: tres..., dos esteladas y la senyera de tots. Bien, en cuanto a la imposición lingüística, conviene recordar que Cataluña cuenta con la enriquecedora singularidad de ser una sociedad bilingüe, donde el catalán y el castellano son lenguas oficiales. Esta realidad histórica y social debe preservarse y ser fomentada de forma adecuada por parte de las administraciones. El artículo 3 de la Constitución española establece que el castellano es la lengua española oficial del Estado, así como que todos los españoles tienen el deber de conocerla y el derecho a usarla. La Generalitat ha declinado su responsabilidad en el fomento y el uso del castellano aplicando una política exclusiva de normalización lingüística del catalán en todos los ámbitos de la sociedad catalana, hasta el punto de reducir nuestro enriquecedor bilingüismo secular en una situación de diglosia en la que el castellano ha sido relegado a situaciones de inferioridad, socialmente hablando, de la oralidad en el ámbito familiar. Asimismo, la Generalitat de Catalunya, contraviniendo lo dispuesto en el artículo 32 del Estatut d'autonomia de Catalunya, viene aplicando una política lingüística de discriminación a los castellanoparlantes, también en la escuela. Fiel a su sectarismo empobrecedor, a la Generalitat le importa muy poco que el 55,6 por cien de los catalanes tenga como lengua el castellano y que la segunda lengua más hablada del mundo sea el castellano. Por poner un solo ejemplo al respecto, según el informe del 21 de mayo de 2019 de la Asamblea por una Escuela Bilingüe, tras el estudio 2.214 proyectos lingüísticos de escuelas públicas obtenidos gracias a la normativa de transparencia, el 95 por cien de los proyectos lingüísticos de los centros educativos públicos de Cataluña establecen que solo el catalán es lengua vehicular de enseñanza. Señor González, ¿qué medidas va a tomar para dar cumplimiento a las recientes resoluciones judiciales del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, de 16 de diciembre de 2020 y del 23 de marzo de 2021, que acuerdan establecer la enseñanza en castellano en porcentajes no inferiores al 25 por cien en materias troncales en los centros públicos catalanes? Por último, en cuanto a la precariedad de la calidad académica, solo quisiera decirle que es muy preocupante y que tenemos indicadores recientes que así lo reflejan. Pero yo me voy a centrar ahora en la precariedad de los recursos materiales, así como en su nefasta gestión. En 2018 el gasto en educación no llegaba al 3,7 por cien del PIB, mientras que la media de España se situaba en torno al 4,2 por cien. Una consecuencia inmediata es que el curso 2021-22 se iniciará con 1.049 barracones –eufemísticamente denominados «módulos prefabricados no estructurales–, treintaiséis más que el año pasado, en los que estudiarán unos veinte mil niños. Pero, eso sí, en 2019 la Generalitat se gastó 110 millones de euros en imposición lingüística del catalán y 240 millones en la Corporació de Mitjans de Comunicació. Señor González –acabo con esto–, le voy a dar una solución a este grave problema –además, respetuosa con la libertad–: planifique las plazas escolares en virtud de la demanda de los padres, sin limitar la elección del centro por la zonificación, y no al revés. Ustedes planifican líneas y ratios, y luego, una vez cerrada su propuesta, ofertan. Pregunten primero a los padres sus preferencias, y, luego, hagan lo posible para hacerlo realidad. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el conseller d'Educació, senyor Josep González Cambray.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, diputat Acosta... Jo els parlaré del model educatiu català. Un model educatiu que es troba, evidentment, als antípodes de tot el que vostès defensen, als antípodes de tot el que els de VOX representen i defensen. El nostre model d'escola té uns referents com Marta Mata, Rosa Sensat, Joan Triadú i els i les mestres de l'escola de la República, que lligaven l'educació amb el progrés i amb la llibertat. Uns referents que, de ben segur, no són els seus. Una escola basada en els valors republicans. I abans no es faci l'indignat i m'acusi de partidista, li diré que no em refereixo només als valors fundacionals del meu partit; li parlo d'uns valors republicans universals, basats en la llibertat, la igualtat i la fraternitat, en el bé comú; valors que donen resposta a la igualtat d'oportunitats d'accés a l'educació perquè tots els infants i joves, visquin on visquin i vinguin d'on vinguin, disposin dels mateixos instruments per progressar. Quan parlem de llibertat, parlem d'una llibertat diferent a la llibertat amb la qual vostès s'omplen la boca. Volem una llibertat fonamentada en el respecte a la diversitat i a l'altre; la llibertat de poder ser qui ets, d'estimar a qui vulguis, de ser com ets sense por a que ningú et faci objecte del seu odi. I aquesta educació basada en el respecte és un dels pilars fonamentals de la nostra societat. Volem una escola diversa, com el país. No es pot parlar de llibertat en l'àmbit escolar i centrar-la en eliminar zones escolars i planificar només en funció de la demanda. Perquè, sota el paraigua de la llibertat, defensen postures elitistes i excloents. Volen poder triar l'escola per poder escollir amb qui estudien i, sobretot, amb qui no estudien els seus fills. I aquest no és ni serà el nostre model. La llibertat d'elecció de les famílies que reclamen sovint és una falsa llibertat que només tenen els que se la poden permetre, aquesta falsa llibertat sota la qual pretenen que es financi amb diner públic un model segregador que segueixi perpetuant les desigualtats. Nosaltres, com a govern del país, treballarem perquè ningú quedi al marge del progrés i del benestar col·lectius. L'educació és l'autèntic ascensor social, i volem que tothom tingui la possibilitat de pujar-hi. Treballarem per l'equitat, per garantir la igualtat d'oportunitats; perquè la diversitat existeix i ens enriqueix, i no esdevindrà desigualtat. Ho vaig avançar la setmana passada, a la compareixença a la Comissió d'Educació: impulsarem una transformació del sistema educatiu democràtica, social, sostenible, feminista i en català. Volem un sistema educatiu que ens ajudi a formar ciutadans crítics, perquè aquesta és la millor manera de combatre el populisme, el feixisme i les fake news. Entenc que a alguns grups, com el seu, no els agradi, però la nostra proposta recull el sentit majoritari de la nostra societat, tal com es va expressar a les urnes, una transformació social per garantir que tots els infants i joves del nostre sistema educatiu del nostre país, visquin on visquin i vinguin d'on vinguin, tinguin accés a una educació de qualitat, inclusiva i equitativa; una educació verda, conscienciada amb l'entorn i territorialment equilibrada; una educació democràtica, perquè volem centres que formin en valors i fomentin l'esperit crític i la participació ciutadana de l'alumnat. Els que ens acusen d'adoctrinament són els mateixos que equiparen feixisme amb antifeixisme i posen al mateix sac masclisme i feminisme. I miri, no, no és el mateix. No permetrem que a l'escola hi entri cap tipus de discurs que faci apologia de l'odi. De fet, l'escola és la primera pedra per avançar per un país lliure d'homofòbia, lliure de racisme i lliure de xenofòbia. I ahir en aquest Parlament tots menys VOX –tots menys VOX– vam aprovar la declaració en la que Catalunya és zona de llibertat per a persones LGTBI. I una educació feminista i amb perspectiva de gènere, perquè en un moment on grups com el seu neguen l'evidència són més necessàries que mai la coeducació i la presència de referents femenins als currículums. Una escola feminista per combatre el racisme, la xenofòbia, l'homofòbia i qualsevol atac fonamental de qui és o com viu una persona. I sí, estem fermament compromesos amb l'educació sexual i afectiva, que no té res a veure amb la sexualització que vostès diuen, ans al contrari: coneixement i respecte pel propi cos i pels sentiments per identificar i per fer front a qualsevol agressió. Aquest és el camí. Hem vist com vostès voldrien que els pares poguessin prohibir que els seus fills parlin de certs temes a l'escola, qüestions que deuen considerar poc adequades per als menors. És una visió clarament adultocèntrica de la realitat. No menystinguin els infants i els joves. Han de disposar d'eines per tenir opinió pròpia sobre allò que succeeix al seu entorn. I això passa per poder parlar de drets humans, de desigualtats, de política, de diferents models familiars, de sexualitat. L'escola ha d'educar en valors democràtics perquè els infants i joves esdevinguin ciutadans lliures i amb capacitat d'anàlisi i de crítica. Davant l'auge dels populismes i del feixisme, l'escola ha de ser l'antídot. Un espai, l'escola, on fomentar l'esperit crític, on poder debatre i on formar joves amb eines suficients per combatre el discurs de l'odi. L'escola és un element clau en la nostra societat, perquè té la responsabilitat de formar persones que milloraran la nostra societat en el futur. Per cert, a qui no els agradi que a l'escola es parli de totes aquestes qüestions..., tampoc els acostuma a agradar que s'hi parli de memòria històrica. I nosaltres diem: «Ni tabús ni desmemòria –«ni tabús ni desmemòria. I un darrer eix: una escola en català. I no per caprici, sinó perquè així ho estableix la nostra legislació, malgrat l'ofensiva judicial que vol guanyar als jutjats el que no aconsegueix guanyar a les urnes, el que no aconsegueix guanyar al Parlament. I la realitat lingüística del nostre país no és una dicotomia entre català i castellà. Als centres educatius s'hi parlen un centenar de llengües, perquè l'alumnat i les seves famílies provenen d'un context multilingüe i multicultural. La llengua vehicular de l'escola és el català perquè així ho estableix la llei d'educació de Catalunya i perquè així es va decidir en aquesta cambra. Aquest és el nostre model, un sistema enriquidor i cohesionador. I, evidentment, no ens el faran canviar. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el senyor Manuel Jesús Acosta, en torn de rèplica.
Gràcies, presidenta. Señor González, su actitud, sus respuestas, sus manifestaciones, me han recordado el ejercicio de mi profesión docente. Concretamente, me ha venido a la memoria la reacción habitual del alumno que, cuando es reprendido, es corregido por su profesor, ¿eh?, porque, pues, no estaba trabajando o estaba distrayendo..., a sí mismo o a otros, respondía: «Yo no he sido. O, si le insistía un poquito más: «Yo solo, ¿no? ¿Y los demás? Todo con la intención de despistar la atención hacia otro lado. Pero, aunque sea usted un alumno aventajado en aplicar la sentencia clásica que a lo largo de este año han recogido autores como Bacon o como Beaumarchais, al cual cité yo en otra intervención..., que dice así: «Calumniad con audacia; siempre quedará algo, le quiero recordar que no por mucho madrugar amanece más temprano. Le voy a repetir lo que le he dicho: el modelo educativo de la Generalitat está en crisis por el adoctrinamiento, por la ideologización y la precariedad de la calidad como consecuencia de la falta de libertad, pluralidad, gratuidad y calidad. También le digo una cosa que usted ha comentado: yo, con mis impuestos, financio la escuela pública; por lo tanto, esto lo tendría que tener muy claro. Por otro lado, he recogido algunas de sus sentencias, y dice que l'escola ha de ser diversa, com el país. Evidentemente, así debería ser; pero es que no lo es, porque ustedes adoctrinan en su espíritu ideologizador –adoctrinan. Y, si no..., pues, pueden ver estos cartelitos que aparecen en muchos institutos públicos, en muchas escuelas públicas, de: «Per un país de tots, l'escola en català. ¡Toma ya! Esperit crític, del qual vostè ens parlava, s'ha de tenir a l'escola? Això és tenir esperit crític? Que no hem de criticar, no hem de ser una mica autoreflexius i pensar que la societat catalana és plurilingüe i que no tots tenim una bena als ulls per creure el pensament únic del que ens imposen certs polítics, partits polítics, elits, etcètera? No, eh?, esperit crític és això, que és contradictori a aquest lema de «Per un país de tots, l'escola en català. Bien, algún ejemplo. Calidad: ¿«modelo de éxito, decía usted?, ¿modelo de éxito, l'escola catalana? La mitad de los futuros maestros no tienen suficiente nivel para iniciar sus estudios universitarios de magisterio. Se presentaron 4.236 alumnos y solo han superado 2.185 las pruebas de la PAP de 2021. Usted en una entrevista decía que no todos son exámenes. Bueno, cuando un amigo mío que se está preparando las oposiciones de auxiliar administrativo..., si suspende le diré que vaya a hablar con usted, a ver si todo no son exámenes. Informe PISA 2018. En los últimos informes PISA, del 2018, Cataluña no lidera ni uno de los tres mejores resultados ni en ciencia ni en matemáticas. Es más, ocupa el noveno, en cuanto al territorio de España, con respecto al rendimiento en competencia global. Barracones escolares, ya le he dicho...: 1.049 barracones, que, además, aumentarán en treintaiséis. Adoctrinamiento. [[Veus de fons.]] Sí, adoctrinamiento, y le voy a poner un caso: el libro de tercero de la ESO de la editorial Barcanova incluye expresiones como esta, que a mí me parece que esto sí que es apología del odio, ¿eh?, y, si no, me lo podrá decir usted, qué le parece... Se presenta la estatua de Rafael Casanova y se comenta la detención reciente de un grupo de personas que fueron a dejar unas flores y la posterior manifestación de repulsa a dicha detención. Rafael Casanova, entonces, aparece como el líder de un movimiento secesionista, cuando en realidad –no sé si lo sabe usted, pero se lo voy a explicar yo– Rafael Casanova, como representante de la máxima autoridad de la ciudad de Barcelona, lo que quería es que el rey de España no fuera Felipe V, sino el archiduque Carlos, en el conflicto que tuvo una dimensión nacional y también internacional. Bien, podría citarle más ejemplos de apología del odio en muchos manuales, pero, simplemente, pues, le recuerdo que la libertad es un concepto que consiste precisamente en esto, en lo que ustedes no coinciden: en poder ser autocríticos, decir lo que creemos y actuar conforme a lo que pensamos. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en el torn de rèplica, el conseller senyor Josep González Cambray.
Gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, li agraeixo les aportacions personals viscudes que ha compartit i les lliçons d'història, però no hi veig massa relació amb el que estem parlant; en tot cas, les he escoltat. Vostès tenen sempre els seus mantres, sempre tenen els seus mantres, però els hi dic i els hi diré sempre: per molt que insisteixin i repeteixin una situació que no està succeint, per molt que facin afirmacions falses, això no es convertirà en veritat, no acabarà passant. En el cas de la llengua, per exemple. Les dades de les proves de competències bàsiques que s'han realitzat aquest curs tant a la primària –a les escoles– com als instituts ens diuen que el nostre alumnat assoleix els coneixements lingüístics en un grau molt similar tant en català com en castellà. Vostès repeteixen mantres, vostès repeteixen reiteradament algunes afirmacions categòricament falses respecte a un suposat adoctrinament a les aules. Ens parlen d'adoctrinament i de suposades persecucions, i ni tan sols es posen vermells quan, per una banda, ens diuen això, i al minut següent es dediquen a assenyalar públicament periodistes, humoristes o qualsevol altre col·lectiu; o, sense anar més lluny, ahir, en aquesta cambra, fent amenaces directament al president del Govern. Tot el suport a aquells als qui vostès assenyalen per motius purament ideològics. Tot el suport. «Deixin la ideologia fora dels centres, ens diuen. Però no, a vostès no els molesta, que es faci ideologia a les aules; de fet, ho promouen allà on governen. Perquè el que fan vostès, fer sonar himnes nacionals davant la foto del rei cada dia al matí, això no és ideologia... I és retornar a èpoques fosques d'aquest país. Diuen que no volen, repetidament, que la ideologia entri a les aules del país, però és fals, és rotundament fals. El que a vostès els molesta, el que els molesta realment, és que l'escola formi ciutadans crítics i cultes, i que l'escola, sobretot, creï ciutadans joves amb criteri propi. Perquè la cultura i l'educació són l'instrument que combat els populismes i els feixismes que el seu partit representa. I, per això, des d'aquí, el nostre compromís amb una escola democràtica, social, sostenible, feminista i en català; una escola que lluiti contra qualsevol tipus de discriminació i desigualtat. I encara una altra: ni un pas enrere en l'aposta de l'educació afectiva i sexual. La formació que es faci a l'escola sobre l'educació afectiva i sexual compleix tots els criteris de qualitat. Permetre la censura prèvia de les famílies no és confiar en els professionals. A més, si no s'aborden aquests temes a l'escola, molts joves creixeran tenint només com a referents el seu propi model familiar, fet que pot dur a perpetuar, en alguns casos, models clarament masclistes i homòfobs. On vostès veuen atacs a la llibertat, nosaltres diem «aposta per l'equitat; on vostès veuen imposicions, nosaltres diem «igualtat d'oportunitats; on vostès veuen adoctrinament, nosaltres diem «educació; on vostès veuen amenaces al president d'aquest Govern, nosaltres diem «ni un pas enrere en la defensa dels drets humans. En definitiva, educació, educació i més educació, perquè és el millor antídot per combatre el populisme, el feixisme, l'homofòbia i tot allò que representa la ultradreta. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el diàleg per Catalunya]] [[302-00009/13]] Passem al setzè punt de l'ordre del dia, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el diàleg per Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Conseller, diputats i diputades, bon dia de nou. Bé, vam fer una interpel·lació al Govern sobre el diàleg a Catalunya, i avui presentem aquesta moció. És una moció nítida, senzilla, i que deixa molt clara quina és la nostra posició amb relació al diàleg que necessitem a Catalunya. S'ha parlat molt aquests dies sobre aquesta qüestió. Nosaltres sempre hem donat suport i, a més a més, hem impulsat aquesta taula entre governs, entre el Govern de la Generalitat i el Govern de l'Estat. Ens sembla que és important que s'hi pugui parlar, que s'hi pugui parlar de tot, i que intentem, dins del nostre marc de convivència, arribar als acords oportuns en millora i en benefici dels ciutadans de Catalunya i, evidentment, també d'Espanya. Ara bé, nosaltres diem que el conflicte no és només entre Catalunya i Espanya, hi ha un conflicte també entre els catalans. I no veure això és també obviar una realitat que és evident a Catalunya. No tots pensem igual en molts àmbits, és cert, però en l'encaix de Catalunya i Espanya és evident que no tenim la mateixa posició. Hi ha independentistes, molts, però hi ha no independentistes, molts, també a Catalunya. No tothom creu que la solució ha de ser la mateixa. I fins i tot quan parlem del referèndum, que molt sovint es posa sobre la taula com la gran solució, en les darreres enquestes que s'han fet –en concret a l'Institut de Ciències Polítiques i Socials de l'Autònoma–, doncs, apareix que el referèndum és tan sols..., o tan sols el vint-i-tres per cent dels catalans el troben la millor solució per resoldre el conflicte. Nosaltres sempre hem dit que cal que els catalans parlem entre nosaltres, que cal que tinguem un diàleg sincer i honest per trobar aquells punts en comú que ens facin avançar i que ens permetin defensar-los davant del Govern d'Espanya. Això és el que nosaltres creiem, perquè no tots pensem igual. Va ser així l'any 2018 quan aquesta cambra va aprovar una resolució que va proposar el Grup Socialistes en la que plantejava la constitució d'una taula de partits catalans per parlar, per treballar, per enraonar –que deia ahir la diputada Vilalta– entre nosaltres per cercar aquells punts en comú. Es va aprovar. Aquella resolució la van votar favorablement els comuns, el Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, el Grup de Junts i el d'Esquerra. Van ser quatre grups majoritaris en el Parlament, 89 vots favorables que van fer que aquella comissió es constituís, presidida pel president Torra, i que tingués un parell de reunions. Sembla que, avui, aquest text, que és gairebé igual, idèntic al que es va aprovar el 2018, no tindrà el suport dels grups que donen suport al Govern. Sincerament, no ho entenem. No entenem com els partits, sobretot Esquerra, que està abanderant el diàleg, no?, i que està abanderant un nou camí cap al retrobament –i és veritat, i nosaltres creiem que és sincer, i que nosaltres creiem que és cert que volen aquest camí–, iniciar una nova etapa sense oblidar –evidentment, sense oblidar– els darrers deu anys, sense oblidar el que ha passat..., és evident, ningú ho pot oblidar, ningú pot deixar de defensar el que defensa, només faltaria, però nosaltres no entenem com avui, que la situació creiem que és millor –que és una mica millor, si m'ho permeten–, doncs, vostès no volen que puguem seure en una taula a parlar, els partits catalans, d'aquells temes que ens puguin afectar, immiscir-nos tots d'una manera majoritària. Ens sembla que quan vostès parlen del cinquanta-dos per cent s'estan oblidant del quaranta-vuit, i si parlen del quaranta-vuit s'estan oblidant del cinquanta-dos. Seria bo trobar aquells temes, aquells àmbits, aquelles preocupacions que ens afectin al vuitanta o al setanta-cinc o al noranta. I nosaltres creiem que això només ho podem fer asseguts en una taula, tots els partits catalans, per trobar les millors solucions. No una, sinó probablement moltes i diverses que poden haver-hi. I amb un diàleg, doncs, hi ha una negociació, hi ha renúncies, hi ha cessions i, evidentment, no tothom pot entrar de la mateixa manera que ha sortit. Però sí que crec que el diàleg també ens enriqueix com a societat i crec que hauríem d'anar per aquí. No entenem, per això, les esmenes que vostès ens proposen per fer una taula, per fer un pacte dels que pensen d'una manera determinada –només dels que pensen..., i els que estan a favor de l'amnistia i l'autodeterminació. Per tant, no els hem acceptat les esmenes. Jo volia acabar amb una frase del vicepresident Junqueras sobre el diàleg, que em va agradar molt, que vaig llegir d'ell en una entrevista. Deia ell: «El diàleg i la negociació són imprescindibles. Els conflictes polítics que s'acaben resolent ho fan, tard o d'hora, al voltant d'una taula on totes les parts exposen lliurement les seves posicions. Doncs bé, nosaltres volem seure en una taula amb tots els partits catalans perquè cadascú exposi les seves posicions. Intentem entre tots cercar aquells punts que ens uneixen per intentar construir, avançar i sumar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, el diputat senyor David Cid.
Gràcies, presidenta. Bé, reproduïm una mica el debat que teníem ahir després de la compareixença del president Aragonès, i per nosaltres, des d'En Comú Podem, està clar: aquesta ha de ser la legislatura del diàleg i de les solucions. De fet, nosaltres fa molt de temps que parlem de llibertat, diàleg i solucions. I jo crec que a Catalunya hem de deixar de..., passar de la pirotècnia, de la política de declaracions, a la política dels fets i a la política de les transformacions. I crec que també ens aniria millor com a país si tinguéssim el mateix discurs, o intentéssim tindre el mateix discurs que fem en públic que el que fem en privat. I jo crec que una de les coses que ha passat probablement els darrers anys a Catalunya és que hi ha hagut molta diferència entre allò que ens diem en privat sobre com hem d'avançar com a país a, després, els discursos que es fan en públic. I també creiem que cal cuidar i cal preservar el diàleg i aprofitar l'oportunitat que s'obre –i nosaltres creiem que òbviament s'obre–, primer, amb els indults i, després, amb la taula de diàleg. Perquè nosaltres entenem que Catalunya necessita victòries. Necessitem guanyar, necessitem avenços com a país i necessitem també aliances. Jo ho dic també amb sana enveja, que quan algú veu, per exemple, la Francina Armengol, el Ximo Puig, veu per exemple la Mónica Oltra, o veu per exemple Juan Pedro Yllanes treballant plegats per fer avançar el País Valencià i les Illes Balears, doncs, jo crec, no?..., a vegades un es pregunta on està el president del meu país i per què no Catalunya forma part d'aquesta..., que es parla, també, de la Commonwealth Mediterrània, o d'aquesta aliança mediterrània per fer avançar, davant del centralisme, nacionalment també Catalunya. Nosaltres bàsicament creiem que cal avançar des del diàleg, amb consensos que existeixen. I això no vol dir en cap cas renunciar a horitzons que nosaltres també tenim i compartim. La nostra proposta per a l'Estat, evidentment, és un estat..., una república, un estat plurinacional, on evidentment es reconegui el dret a decidir, com hem defensat sempre nosaltres, el referèndum. Però ara som a l'ara i a l'avui i hem d'aprofitar aquesta oportunitat a través de la taula del diàleg. I nosaltres creiem que hi han cinc consensos que són claríssims i que són fonamentals. El primer és seguir avançant en la desjudicialització –ahir ho deia també la nostra presidenta–, acabar amb el govern dels jutges i passar a la política. I això té a veure que el proper pas que nosaltres creiem que cal encarar i que nosaltres també situarem a la taula del diàleg és la reforma del Codi penal i, evidentment, la reforma del delicte de sedició. El segon element en què nosaltres creiem que cal avançar és amb el reconeixement nacional de Catalunya. Això jo crec que s'estronca clarament..., quan nosaltres parlem de que s'ha trencat aquest pacte territorial del 78 és perquè, evidentment, la sentència de l'Estatut, en definitiva, el que representa és aquesta negació del reconeixement nacional de Catalunya i és, al final, una anomalia: que som l'única o l'únic territori de l'Estat que té un estatut votat per la seva ciutadania que ha estat retallat pel Tribunal Constitucional. Per tant, el tercer pas o el tercer element de consens és: blindatge de les competències del nostre autogovern i avançar en autogovern; evidentment, per aconseguir més drets i per fer millor la vida dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya. I un quart element, que és fonamental: que si volem avançar en drets és evident que necessitem més recursos, i aquí cal un nou sistema de finançament. Però per tindre un nou sistema de finançament s'ha de voler negociar. I no es pot externalitzar, aquesta negociació, ni al País Valencià ni a les Illes Balears. Catalunya ha de ser protagonista d'aquesta negociació del nou sistema de finançament. Perquè mentrestant nosaltres no fem res van passant coses. Perquè quan parlem de finançament també és parlar, per exemple, del que estan proposant la senyora Ayuso i el senyor Feijóo, que volen seguir amb la dinàmica de rebaixar impostos i, evidentment, generant una competència deslleial amb la resta de territoris de l'Estat. Per exemple, parlar d'un nou sistema de finançament també vol dir poder parlar de com evitem en l'àmbit fiscal o com acabem, per exemple, amb el paradís fiscal en què ha convertit la senyora Ayuso el Govern de Madrid. I, finalment, que aquest acord que surti de la taula de diàleg sigui votat en referèndum pel conjunt dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya. I per això nosaltres creiem que té sentit aquesta taula de diàleg a nivell dels partits catalans i a Catalunya, perquè davant d'un estat que moltes vegades actua amb dinàmica centralista, davant de la proposta centralista del Partit Popular o d'Ayuso, cal una aliança catalana potent que sigui capaç de defensar aquests consensos. En definitiva, com en el seu moment va ser capaç de construir el president Maragall, una proposta de país, no una proposta de partits. És, en definitiva, el que nosaltres entenem que és pur catalanisme popular del segle XXI i, per tant, és el que nosaltres creiem que s'ha de defensar des de Catalunya. I deixi'm només una píndola: lamentar que no s'hagi acceptat la nostra esmena per rebutjar l'estratègia, en aquest cas, del Partit Popular, de VOX i de Ciutadans en contra dels indults i d'acabar amb la judicialització de la política. Moltes gràcies.
Gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Mònica Sales.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats, debatem avui una moció sobre el diàleg per Catalunya que proposa el grup del PSC. I, certament, com deia la diputada Romero, és una moció breu, no habitual per la brevetat, amb un paràgraf concís i concret, que va rebre una esmena nostra conjunta que no ha estat acceptada, que instava el Govern de la Generalitat a impulsar un acord nacional per a l'autodeterminació i l'amnistia. Com que no saben per què fem aquesta esmena, els ho explicarem. Perquè el 14 de febrer el poble català es va expressar de manera democràtica a les urnes amb un vot clarament independentista per fer avançar Catalunya cap a la llibertat en forma de república. Un compromís que vam adquirir prèviament en una jornada d'urnes històrica que marcà el nostre destí com a país: un 1 d'octubre de victòria i de mandat democràtic que ens apoderà per tirar endavant. En el marc d'aquest context postelectoral, que compta amb un històric cinquanta-dos per cent del vot independentista, el lideratge per abordar les qüestions relacionades amb el diàleg a Catalunya va molt més enllà dels presidents dels grups parlamentaris –òbviament, tots, excepte els que fan apologia del feixisme, dia sí i dia també–; traspassa les línies de les forces polítiques per amarar-se de teixit social, el pal de paller que ha sustentat la causa de la independència, dia rere dia, i el suport a la llarga llista de represaliats. Saben que el Govern té establerts altres mecanismes per parlar de les qüestions que vostès demanen. Saben que el Govern va aprovar l'acord amb la designació de la Generalitat a la comissió bilateral. I saben que conté un punt en què abans de cada trobada hi haurà interacció amb els grups parlamentaris. A més, aquest Parlament és la casa de la paraula, on rau la sobirania del poble català, la del 52 i la del 48. I els emplacem a debatre aquí totes les qüestions que creguen convenients per trobar acords perquè Catalunya faça front a una situació molt difícil marcada pel sotrac de la pandèmia. Aquí esmenem, addicionem, suprimim, debatem tot allò que creguen i confrontem punts de vista per trobar acords. Per tant, el que ens cal i el que defensem és aquest acord nacional per l'autodeterminació i l'amnistia i no més invents de taules després de les experiències viscudes. Ara aprofitaran aquesta moció per dir-nos que no volem dialogar, i vostès saben que no diran la veritat, perquè fins i tot amb escepticisme, des de Junts hem acceptat una taula de diàleg que no només ha de dialogar, sinó que ha de negociar, que fins al dia d'avui ha recollit pocs fruits: una foto i poca cosa més. Des de Junts per Catalunya treballem amb la voluntat de bastir una faena parlamentària i de govern que permeta reconstruir el país i transformar-lo en tots els sentits, amb les persones al centre de les polítiques del dia a dia i amb el convenciment que podrem arribar a acords. Però tinguen en compte que aquest compromís és indestriable del que tenim amb la independència, amb la defensa dels drets civils i polítics i amb la denuncia per combatre la repressió. Vostès i els seus socis dels comuns a Madrid parlen de concòrdia quan realment volen parlar de submissió; parlen de diàleg quan realment volen parlar d'aquella sessió magistral alliçonadora, perquè ens diuen què hem de fer, què no hem de dir, què hem de dir, com ho hem de dir, quan ho hem de dir, i parlen d'acord quan realment volen parlar d'imposició. Aquest país ja ha escollit el seu camí: el camí dels drets i de les llibertats individuals i col·lectives. I cap «no, per estrident que siga, ens farà fer enrere. Els de Junts no ens rendim, ni tan sols quan els més progressistes de la història ens amenacen amb allò de condicionales y reversibles. Seguirem alçant la veu aquí i on calga, seguirem treballant des de l'exili per aconseguir victòries que evidencien qui governa a Madrid: un estat que ha concedit uns indults per força, perquè saben que la raó és tossuda i que Europa els ho recorda bé. Potser es pensen que ens creurem que els indults són fruit del diàleg i que ara el reencuentro ha de ser idíl·lic. Però saben que els indults són fruit, precisament, d'un monòleg, el monòleg de la justícia europea que practica sobre la justícia espanyola, i que no pot ser mai un diàleg perquè els llenguatges són antagònics. La justícia europea parla la llengua de la raó i de l'objectivitat, i la justícia espanyola parla la llengua de l'acarnissament i de la subjectivitat. I és impossible entendre's i s'han de preparar per als revessos que encara han de venir. Grans temes de país, sí, amb els mecanismes establerts. Grans consensos de país, sí, però indissociables del també consens que hi ha al voltant de l'autodeterminació i l'amnistia per ser un estat independent en forma de república, lliure de qualsevol jutge que vulga fer de polític i lluny d'aquells polítics autoritaris amb disfressa progressista que no ens deixen votar. Per més que repetisquen que a Catalunya hi ha un conflicte entre catalans, no serà veritat. Amnistia, fi de la repressió i autodeterminació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el senyor Ernest Maragall.
Gràcies, presidenta. Sí, senyora Romero, vostès han rebut un encàrrec, està molt clar, no?: desconstruir, negar, diluir el conflicte entre les institucions catalanes, la societat catalana i l'Estat, aquell mateix estat que rebutja, fins ara, qualsevol consideració de l'aspiració catalana. I al mateix temps busquen, volen substituir aquest conflicte per una pretesa qüestió de convivència entre catalans. Quan vostès –i, per cert, també, com acabem d'escoltar als comuns– plantegen la taula de partits de Catalunya, ens envien un missatge explícit: l'única qüestió a tractar amb l'Estat és el marge d'actuació al que podem aspirar dins dels límits que vostès mateixos li atorguen a la Constitució vigent. Per cert –parèntesi–, s'adonen que VOX s'ha convertit en el millor guardià, el més estricte i rígid de la Constitució espanyola? S'adonen que han aconseguit que la Constitució del 78 ara sigui quasi exclusivament la Constitució de VOX, PP i Ciudadanos? És bastant terrible, però és així. Ens diuen, vostès: «Primer renunciïn, després parlem. No se'n sortiran. La societat catalana no caurà en el parany evident que vostès li ofereixen. Només tracten de fugir de l'únic territori que permetrà la sortida real al conflicte, el diàleg i la negociació sobre qüestions ben tangibles, que són, al mateix temps, expressió de drets i aspiracions ben legítimes de la majoria social i política de Catalunya. Les parts, senyora Romero, no són els partits catalans. Les parts són l'Estat espanyol i les institucions catalanes i la societat catalana. Com ahir deia el president Aragonès: «Ara és moment de reactivar els treballs de la taula de negociació. Un espai de negociació de govern a govern, que neix de l'existència reconeguda d'un conflicte polític i que ha de culminar amb el vot referendatori de la ciutadania. No podem obviar les majories sorgides del poble, com vostès pretenen. No podem negar que en aquest Parlament hi ha una majoria independentista del cinquanta-dos per cent. La seva taula de partits el que pretén és prescindir d'aquesta evidència democràtica. Mirin aquest llibre –senyora Romero, l'hi recomano. És un llibre que acaba de rebre, també, el president el seu grup, el senyor Illa, entenc, i de tots els altres. I mirin el llistat d'autors i de temes que s'hi contemplen. Es titula Catalunya-Espanya: del conflicte al diàleg polític. I qui l'edita? L'edita el Govern de Catalunya. L'edita el Centre d'Estudis de Temes Contemporanis, adscrit al Departament d'Acció Exterior, que s'ha convertit en objectiu de repressió judicial i econòmica, per cert. És la millor evidència del què volem dir quan diem diàleg. Hi trobarà totes les veus, els accents, els contrastos, el debat dins de l'independentisme, el de Catalunya, el debat a Espanya, el debat a Europa. L'hi pregunto jo a vostè, senyora Romero: a la seva mà està decidir si volen exercir com a part activa del catalanisme polític, compartint els grans consensos de país, és a dir, l'amnistia i l'autodeterminació, intervenint i afegint en aquest debat, o prefereixen seguir acceptant aquest trist rol de «la voz de su amo de delegats de l'Estat a Catalunya. Com és possible, per cert, que el socialisme català s'hagi instal·lat en aquesta vocació de missatgers de la por, que des de fa quatre anys només saben advertir i amenaçar de les conseqüències que se'n poden derivar si insistim en actuar com a ciutadania lliure, com a nació que som, com a subjecte polític que volem existir com a tal. Dit d'una altra manera, fa uns dies tothom mirava el dit i no la lluna. La imatge no era al Liceu, la imatge era a Madrid, on l'independentisme unit presentava 200.000 signatures a favor de l'actual consens de país, és a dir, de l'amnistia. És clar que el president es reunirà amb els grups parlamentaris i amb els seus presidents, començant pel del seu grup, que és el principal grup de l'oposició. Però tinguin-ho clar, la taula de partits ja existeix, és aquesta cambra. O vol que li enviï la successió immensa de pactes nacionals que s'han arribat a constituir per iniciativa del Govern i gràcies als treballs d'aquesta cambra, enllà de les majories d'un o altre moment? Aquest és el camí de treball aquí. Ara, governar vol dir no només gestionar el present –vostè ho sap perfectament–, aprovar pressupostos o elaborar lleis, no és només això. Governar vol dir dibuixar un futur per a aquest país, vol dir repensar l'economia, l'educació, la salut, la indústria, les institucions. I, sí, vol dir estendre i no retirar mai la mà del diàleg amb el Gobierno, amb l'Estat, amb Europa. Per cert, més de dos terços dels ciutadans el que fan és apostar pel referèndum com el millor instrument per decidir. Els proposem formalment, doncs –per acabar, senyora Romero–: incorporin-se a l'Acord nacional per a l'amnistia i l'autodeterminació. Afegeixin, participin, aportin argumentació; és la taula que ha d'expressar el màxim consens entorn de les dos grans qüestions: l'amnistia, entesa no només com l'arxiu definitiu de la causa general, sinó també com el reconeixement de drets, i la lliure decisió sobre el futur polític i institucional de Catalunya, una decisió adoptada per la ciutadania mitjançant el vot popular. Acabo amb una frase del senyor Iceta. «En una democràcia avançada –deia el senyor Iceta–, «els referèndums d'autodeterminació s'han de poder fer i s'han de fer. Moltes gràcies.
Senyor...
Naturalment, votarem en contra de la seva proposta. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula el diputat senyor Dani Cornellà. [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Sembla que serà la diputada senyora Dolors Sabater. M'havien indicat que seria el senyor Dani Cornellà.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora Romero, la seva moció m'ha fet pensar en els cínics grecs, tan poc preocupats per la política i tant pel seu hedonisme. Vostès presenten aquesta moció com una pàtina, per fer una pàtina per rentar la seva consciència, si és que els en queda. Sincerament, aquesta moció l'únic que vol és validar unes paraules, uns mots que vostès han pervertit profundament: «diàleg i «grans consensos. «Diàleg, diuen. Vostès s'erigeixen ara, amb aquesta moció, en defensors del diàleg i, per començar, ni tan sols s'han posat en contacte amb nosaltres per parlar de l'esmena que els vam enviar per a aquesta moció. Diuen «diàleg, i saben què és dialogar? Dialogar és discutir sobre un assumpte o sobre un problema amb una intenció, la intenció d'arribar a una solució, a un acord o trobar una solució. No amb la intenció d'eliminar una de les opcions, que és el que vostès busquen. Vostès busquen eliminar una de les opcions. I fer un referèndum és una solució estrictament democràtica per decidir entre dues opcions contraposades. És molt senzill: el poble decideix votant i s'apliquen els resultats del que el poble vota. Es diu «democràcia, senyora Romero. I aquesta democràcia es defensa, sigui quina sigui la correlació de forces, senyors dels comuns. La solució no és fer un rentat de cervell als milions de catalans independentistes. La solució no és obligar-los a esborrar de la seva ment l'opció independentista. Perquè això no es resol ni amb desinfectants ni eliminant pàgines de la història. La democràcia va de donar la paraula al poble. I vostès haurien de ser el bàndol de la democràcia, haurien de reconèixer el dret d'autodeterminació, donar la veu al poble i acceptar-ho. Parlen de grans consensos. Quins? Perquè tenim la societat dividida, és cert. La tenim dividida en dos bàndols: en el bàndol dels que exploten i en el bàndol dels explotats; en el bàndol dels que reprimeixen i el dels reprimits. Hi ha l'equip de les grans fortunes, els oligopolis, l'equip sense escrúpols que explota la vida de les treballadores i treballadors i que empra els recursos per enriquir-se i empobrir la vida de la majoria de la gent. És l'equip que imposa el 135, que ha fet la vida impossible a tantes persones; l'equip de les elits, l'equip que rendeix «pleitesia a la monarquia, que és el fil directe del que va deixar lligat i ben lligat el sanguinari dictador franquista amb aquesta Transició. Vostès són en aquest equip. Però hi ha l'equip de la gran majoria, l'equip del noranta-cinc i el noranta-nou per cent de la gent que lluita diàriament per sostenir la vida, per sostenir els drets bàsics i que, malgrat que vostès i els comuns no han derogat la llei mordassa, que fa la vida impossible per fer aquesta protesta, aquest equip, el del noranta-nou per cent, no es rendeix. Vostès, malgrat dir-se partit obrer i republicà, fa molts anys que dissortadament són a aquest bàndol, el bàndol de les elits. Són pur règim del 78, han oblidat els principis de la democràcia i per això no s'avergonyeixen de..., ni els posa en alerta que el que estan defensant són els mateixos, idèntics arguments que VOX, que PP i Ciutadans. No els importa fer-se fotos i validar l'extrema dreta, no tenen complexos. Tan aviat han fet el 135 com el 155. I, escolti'm, nosaltres ho tenim molt clar: vostès van abandonar un gran consens de país, que era el dret a decidir, l'any 2013. Nosaltres els hem dit, amb l'esmena que els hem presentat: «El Parlament insta el Govern de la Generalitat a promoure un gran acord nacional per a l'autodeterminació i l'amnistia amb una àmplia i plural participació política, institucional i social que esdevingui un marc de seguiment, supervisió i avaluació de la taula de diàleg i negociació entre el Govern català i l'espanyol, de debat i promoció d'iniciatives conjuntes per tal d'assolir l'exercici del dret a l'autodeterminació i l'amnistia. Aquí és on som, per radicalitat democràtica. I, per tant, votarem en contra de la seva moció. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el Grup Parlamentari VOX. Serà el diputat Joan Garriga.
Gràcies, senyora presidenta. Señores socialistas, en esta moción hablan de diálogo. Y miren ustedes, sí, nosotros estamos por el diálogo; sobre muchos temas: sobre infraestructuras, sobre impuestos, sobre servicios públicos, sobre libertad educativa; no sobre si España existe o no, porque existe hace más de quinientos años y no podemos romper ni nuestra historia común ni nuestra convivencia. No diálogo sobre delitos: con delincuentes no se negocia. Yo me dedico a la mediación, y en mediación se puede hablar de todo; es más, es el mejor sistema para resolver conflictos. Pero nunca se puede mediar sobre un delito, porque para eso tienen que intervenir el Código penal, los sistemas de reinserción y los sistemas de reeducación. En democracia, como también decía Maragall, las mesas de diálogo son las cámaras legislativas, esta y el Congreso, no esas mesitas a que ustedes quieren ir, que son mesas de la traición. ¿Se puede hablar sobre reducir gastos superfluos? Claro que sí, podemos hablar sobre reducir gastos superfluos. ¿Se puede negociar y dialogar sobre bonificaciones o sobre suprimir el impuesto de sucesiones? Claro que podemos hablar. ¿O sobre la salud pública, si debe cubrir más prestaciones? Sí que podemos hablar. ¿Sobre la ampliación del aeropuerto? Claro que debemos hablar. ¿Se puede negociar y dialogar con un asesino? No. ¿Se puede negociar con un defraudador de hacienda que no se arrepiente, como ustedes? No. ¿Se puede negociar y dialogar con quien quiere romper nuestra convivencia, nuestro ordenamiento jurídico y nos quiere dividir? No, rotundamente no. Ustedes, separatistas y socialistas, quieren dar una vuelta de tuerca a una España ahogada, quieren profundizar en la desigualdad entre españoles con más competencias regionales y más recursos para los que ya advierten que lo volverán a hacer; más recursos y competencias para los que persisten en partir Cataluña en dos y organizarán otro golpe de estado, como en el 30, como en 2017, y como ya amenazan que lo volverán a hacer. No existe un conflicto de Cataluña con el Estado, es radicalmente mentira; el conflicto político existe en Cataluña por culpa de los que se empeñan, como he dicho, en partirla en dos –sí, en partirla en dos. Este es el conflicto y esto es lo que vamos a combatir con querellas –sí, con querellas– y con propuestas, con nuestro proyecto ilusionante de una Cataluña, de una España unida, con igualdad y convivencia para todos los españoles. Y, miren, el otro día me preguntaba un periodista que cómo definiría al PSC. Y se me ocurrió «el partido siempre cambiable, el PSC es el partido Guadiana. Y voy a poner algunos ejemplos: pacto antidemocrático, pacto anti-VOX. Primero lo firman, luego en conversaciones nos dicen que eso se ha acabado, que no les interesa, que en verdad no es democrático y que representamos a muchísimos votantes. Pero luego vuelven a citarlo cuando les interesa para repartir las presidencias de las comisiones y quedarse las nuestras, para eso vuelven a tener el pacto anti-VOX. Pero luego dicen que hay que hacer una moción como la de hoy, diciendo que hay que invitar a todos los grupos parlamentarios, también a nosotros; pero ayer nos dicen que no pueden aceptar una enmienda nuestra sobre una moción económica que tiene mucho sentido, porque, claro, «qué dirán el resto, qué dirán nuestros amigos los separatistas, que los hemos dejado. No se aclaran –no se aclaran. Pero no es la primera vez que hacen gala de sus vaivenes. Me lo decía el otro día Josep en l'Hospitalet: los socialistas son la..., no puedo decir la palabra aquí. Son la pera limonera. Porque en campaña electoral van a los barrios donde se habla español a decir que el bilingüismo está muy bien, pero luego aquí en las cámaras ratifican la inmersión lingüística, la obligación del catalán para la lectoescritura a aquellos niños que no saben hablar catalán, y también están de acuerdo con la imposición lingüística a los que rotulan por rotular en español. Es que no se aclaran, es que, realmente, ¿cabe más desfachatez? –¿cabe más desfachatez? Es un tema para indignarse, sinceramente. Maragall ya pronunció un famoso discurso. Ya que citan a Junqueras y a gente y se van citando, yo voy a citar a Pasqual Maragall. Pronunció un famoso discurso en que decía: «El nuevo Estatut sustituirá la Constitución, y que el Estado español ya no existía en Cataluña. Esa es su política: vaivén, vaivén –el partido Guadiana. Rompen la igualdad entre los españoles que dicen defender, y se han convertido totalmente en la muleta del separatismo. Por eso muchos de sus votantes ahora votan a VOX, por la unidad de España, porque quieren igualdad entre españoles, por la solidaridad territorial e interterritorial, porque quieren controlar la inmigración, por la búsqueda de la seguridad en los barrios, por no enfrentar a mujeres contra hombres y creer en la violencia intrafamiliar, por la prioridad nacional y defensa de nuestros trabajos frente a la globalización que sacrifica a nuestros trabajadores. Señores socialistas, ustedes han regalado unos indultos a unos golpistas, y la población catalana no se lo perdonará. Los ciudadanos ven en VOX una gran esperanza y una ilusión, y nosotros representamos a aquellos que quieren volver a sentir una España unida entre iguales y prospera para todos. Evidentemente, votaremos que no. Muchas gracias, y buenos días. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Gracias, presidenta. Bien, hoy nos trae aquí una moción el Partido Socialista que habla de una mesa de diálogo entre catalanes. La verdad es que el concepto a nosotros nos resulta seductor. Efectivamente, los catalanes tenemos que hablar entre nosotros, porque lo que hay, como ustedes más o menos vienen a decir, es también un conflicto entre catalanes. Dicen ustedes «también, pero es que, ciertamente, no existe un conflicto entre Cataluña y España. A mí esa concepción de aceptar esa nomenclatura nacionalista de que existe un conflicto entre dos entes que se pueden contraponer perfectamente, que son Cataluña y España, me parece que está en la base de muchos de los problemas que tenemos en Cataluña. Efectivamente, en Cataluña hay problemas, hay diversos problemas, y uno de ellos es el problema que han creado los nacionalistas en Cataluña, básicamente porque se empeñan en separar Cataluña del resto de España. Nuestro voto a esta moción será..., nuestra posición será una abstención, porque consideramos que el debate entre catalanes debe producirse en esta mesa, en esta cámara, en esta sede, en el Parlament de Catalunya, y también en las Cortes Generales, en el Parlamento, en el Congreso de los Diputados. Por desgracia, lamentamos que el Partido Socialista en demasiadas ocasiones acepte el marco mental que imponen los separatistas, que imponen los nacionalistas, cuando nos hablan de que hay una serie de consensos históricos del catalanismo. Oiga, yo creo que hay que impugnar, de una vez por todas, esa idea de que hay unos consensos históricos, unos consensos que la sociedad catalana en un ochenta por ciento asume. Yo creo que, si ustedes quieren hablar realmente de lo que ocurre en Cataluña, deberíamos hablar de los perjuicios que supone, por ejemplo, un sistema tan injusto, tan inicuo, en una sociedad como la nuestra, como la sociedad catalana, una sociedad bilingüe, como es el modelo de inmersión lingüística. Creemos que es fundamental que se hable de cosas. Creemos que es fundamental que se abra el debate sobre determinadas cuestiones, pero no en términos de querer alcanzar un consenso en Cataluña para luego ir todos juntos a Madrid y presentarle a Madrid el memorial de agravios o el memorial de greuges de turno para decir que desde Cataluña tenemos esta posición que se contrapone con la posición de Madrid. No, en absoluto. Creo que la sociedad catalana necesita un diálogo mucho más plural, mucho más diverso, mucho más valiente, en ese diálogo en el que ustedes, los señores socialistas, los señores del Partido Socialista, asuman que muchos de sus votantes consideran que, efectivamente, deberíamos abrir el debate sobre la mal llamada «inmersión lingüística, sobre ese modelo monolítico de educación en catalán. Creemos que la educación en la anomenada, en la llamada «escola catalana debería ser una educación bilingüe, trilingüe, pero por lo menos bilingüe. Consideramos que es fundamental que esos supuestos consensos se impugnen, esos supuestos consensos que no benefician en absoluto a la ciudadanía de Cataluña. Yo creo que al Partido Socialista –lo hemos visto hoy, con las intervenciones de los diferentes grupos separatistas– les pasa demasiado a menudo que pretenden contentar o, por lo menos, conciliar con los partidos separatistas, para que luego reciban todo tipo de improperios, todo tipo de insultos. Me comentaba ahora el compañero Moreno, bueno, que evitásemos los insultos. Yo creo que a mí no hace falta que nadie me diga que evite los insultos, porque jamás he insultado absolutamente a nadie, a ningún compañero de esta cámara. Pero, efectivamente, ustedes han recibido en demasiadas ocasiones insultos parecidos a los que vierten sobre el resto de los partidos constitucionalistas. Se les considera, en cualquier momento..., cuando no asumen esos supuestos consensos que ellos, los partidos separatistas, dicen de la sociedad catalana, se les llamará igualmente «fascistas, «fachas y todas esas cosas que dicen los nacionalistas a aquellos que no comparten sus dogmas. Yo he visto a un presidente de la Generalitat, al señor Montilla, encabezar, a mi juicio de forma vergonzosa, una manifestación contra el Tribunal Constitucional. Creo que no es normal que un presidente de la Generalitat encabece manifestaciones contra el Tribunal Constitucional, y le he visto salir prácticamente agredido de esa manifestación. Creo sinceramente que el Partido Socialista debería ser valiente y asumir un diálogo racional sobre lo que ocurre en Cataluña, un diálogo realmente equilibrado y que no asuma tanto, como hacen a menudo, esos postulados, esos dogmas de los partidos separatistas. Creo que hay muchas cosas en las que, sin duda, nos podríamos poner de acuerdo, pero creo que Cataluña necesita dejar de lado los cordones sanitarios, necesita dejar de lado los pactos del Tinell. Por ejemplo, cuando se aprobó el Estatuto de autonomía..., la reforma del Estatuto del año 2006, partió de la base de un pacto del Tinell que excluía en aquel momento al Partido Popular. Yo creo, sinceramente, que Cataluña necesita un diálogo sincero, abierto y mucho más racional, mucho menos basado en criterios esencialistas, identitarios, que es el que proponen los nacionalistas. Y creo que un partido socialista digno de tal nombre tendría que ser capaz de abordar ese debate en esos términos en Cataluña y después con el resto de España, pero no participaremos nunca de esa pretensión de alcanzar una posición monolítica de Cataluña para ir a presentar memorial de agravios al Gobierno de España. Esa no será nunca nuestra posición. Gracias.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari Mixt, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidenta. Volvemos con la palabra tan bonita, ¿verdad?, el «diálogo. ¿Quién no puede estar a favor del diálogo? Yo, en ese sentido, debo decir que para dialogar mi teléfono está a disposición de los 134 compañeros del Parlament –todos, sin excepción–, y, evidentemente, pues, dialoguemos y podemos hablar de todo sin ningún problema. El diálogo hay muchas maneras de afrontarlo, hay muchas maneras de verlo. El problema es cuando se usa la palabra «diálogo como señuelo para otro tipo de objetivos. Nosotros no vamos a poder dar apoyo a esta moción por diversas razones, a pesar de que reconocemos algún cambio cualitativo en el planteamiento del PSC que es de agradecer. El primero es el que se reconozca explícitamente la existencia de un conflicto aquí, entre catalanes. No siempre el PSC ha entrado y ha aceptado ese lenguaje, que es el auténtico; ha caído demasiadas veces, efectivamente, en el marco mental del separatismo. El segundo que nos ha sorprendido positivamente es que se plantea un enunciado de convocatoria de todos los grupos parlamentarios sin ningún tipo de cordón sanitario. Está muy bien. Ahora bien, si plantean esos cambios que son de agradecer, ¿por qué no hacen eso en la mesa de Sánchez, que precisamente es lo contrario, que olvida a la parte no separatista de Cataluña, que niega explícitamente que haya un conflicto entre catalanes y acepta la retórica del conflicto España versus Cataluña? En ese sentido, votar favorablemente a su moción significaría blanquear la mesa de Sánchez, y eso no lo vamos a hacer. Sorprende también –no en el texto de la moción, porque es muy breve, pero sí ayer durante el debate de la sesión de control– que hagan una reivindicación de la mesa que convocó Torra en relación con la que, parece ser, no quiere convocar Pere Aragonès. Me sorprende, eso sí que me escandaliza, porque yo fui convocado a aquella mesa, y fui convocado en un escrito donde ya se planteaba un orden del día que decía lo siguiente: que los temas a tratar eran amnistía –que no cabe en nuestro ordenamiento jurídico–, autodeterminación –que no encaja..., solo encaja para las antiguas colonias, según la ONU– y el concepto «presos políticos –en España no hay presos políticos. Evidentemente, con ese orden del día no iba a ir. Ustedes sí que fueron, por cierto, con ese orden del día –con ese orden del día. No me reivindiquen eso, porque se están dejando ustedes, en fin, con las vergüenzas al aire. Y, finalmente, no concretan algunos asuntos importantes en ese párrafo tan breve. Cualquier instrumento debe ser parlamentario. Luz y taquígrafos. Sobran en Cataluña demasiados artefactos fantasmagóricos y opacos, como el Consell per a la República, la mesa de negociación Sánchez con el Gobierno de Cataluña, al margen, por cierto, de todo tipo de control democrático. Si ustedes quieren repetir lo mismo fuera de la luz y taquígrafos aquí en Cataluña, emulando lo que está haciendo Sánchez para el conjunto de España, lo siento, pero no podremos apoyarlo. En definitiva, no se puede, señores del Partido Socialista, soplar y sorber a la vez. Ya sé que está en el ADN y la tradición de su partido. Llevan cuarenta años –por lo menos, desde la recuperación de la democracia– intentándolo. Pero es metafísicamente imposible. Lo vuelven a intentar en esta moción, pero, desde luego, nosotros no les vamos a comprar la mercancía. Muchas gracias.
Moltes gràcies. I ara, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, diputats i diputades, per les seves intervencions, unes més respectuoses que altres. Per què els fa tanta por una taula de diàleg entre partits catalans? Per què els fa tanta por? Tots els partits som representants del poble –tots. No ho entenem, no sé on està la por i el complex per no convocar-se aquesta taula de diàleg. Què ha canviat des del 2018? –què ha canviat des del 2018?–, on vostès, Junts per Catalunya i Esquerra, sí que van votar a favor d'aquella taula i avui no. Què ha canviat? Què ha passat? No m'ho han sabut explicar, això. I, sincerament, no s'entén. I no crec que ningú entengui que vostès el 2018 van apostar per convocar una taula de diàleg amb tots els partits catalans i avui no ho facin. Hi ha un conflicte entre Catalunya i Espanya? Sí. Sí, senyor Maragall. Hi ha un conflicte entre catalans? Sí, senyor Maragall, hi ha un conflicte entre catalans: no tots pensem igual –no tots pensem igual. I vostès volen obviar el cinquanta per cent dels catalans que no són independentistes; que no ho som, ni defensem l'amnistia, ni defensem l'autodeterminació. I vostès el que fan és voler crear una taula que exclou; no que vol eliminar, que elimina una part dels catalans que no pensen com vostès. Això és el que volen fer: una taula excloent. Això no és diàleg. I, sí, senyor Maragall, volem reduir el conflicte. I tant! Els polítics estem per reduir els conflictes. Tots –tots. Vostè veig que no. Vostès veig que no volen reduir el conflicte, que el volen ampliar. Doncs bé, nosaltres estem aquí per ser part de la solució –per ser part de la solució. I crec que molts de vostès volen continuar sent part del problema. Un problema que comença amb un referèndum no nat, amb un 1 d'octubre, amb una declaració d'independència..., «que som independents, «que no ho som, «que ara tornem a votar. Escoltin, frustració i frau és el que generen vostès a molts catalans. Ja està bé –ja està bé, ja està bé. I no li permetré, senyor Maragall, que ens posi en una llista de bons i mals catalans. Ja està bé. El PSC té un full de servei: ha defensat Catalunya, la seva llengua, el seu autogovern, el seu finançament. Prou ja de voler, vostè, fer llistes de bons i mals catalans, que la fa massa sovint. La nostra taula és una taula que vol incloure tothom, debatre sobre tothom amb honestedat i sinceritat. Qui no hi vulgui ser, ja n'explicarà els motius, perquè els d'aquí, els que avui han explicat tots aquí no s'han entès. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Doncs després d'haver discutit la moció, procedim a la votació. Comença la votació. La moció ha quedat rebutjada amb 84 vots en contra, 41 vots a favor i 7 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació dels sectors econòmics]] [[302-00010/13]] Passem al proper punt de l'ordre del dia. El dissetè punt de l'ordre del dia és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació dels sectors econòmics, presentada pel Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, presidenta. Bé, després d'aquesta acalorada moció, passem a la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la situació dels sectors econòmics. Fer un record, que ja s'ha fet aquí, però jo també el voldria fer com a pirinenc, a l'Emma Roca, pirinenca també distingida i emprenedora com poques. Fer un agraïment a la Lluïsa Llop –Lluïsa, gràcies per les esmenes–, al Ramon Tremosa també per les esmenes –exconseller, gràcies, jo crec que han ajudat a enriquir el text–, al Gallego, el Joan Carles Gallego, que hem fet algunes transaccions, i llavors un agraïment també al diputat de VOX, també Gallego, que suposo que algunes de les intervencions que s'han fet aquí venien de la conversa que vam tenir ahir, que li vaig dir: «Escolti, si hi ha esmenes que són correctes, que ens podríem posar d'acord, però fins que no s'assumeixin uns mínims de tolerància i de respecte al conjunt de la ciutadania, sobretot aquells que tenen situacions més complexes, doncs, nosaltres no entrarem a acceptar o a normalitzar determinades coses. Per tant... I mentre no enganyin. Nosaltres respectem molt la gent que ha votat VOX, però el que els diem també és que els han enganyat. I, per tant, mentre no deixin d'enganyar la gent, nosaltres no entrarem a fer un debat de temes en què ens podríem posar d'acord. D'acord? Per tant, màxim respecte per vostè, però no podem respectar ni normalitzar la situació i el posicionament de VOX. Què demanem? Assistir a les reunions o actes, esdeveniments rellevants on el Govern de la Generalitat hagi de defensar els interessos de Catalunya. Ja ho vam dir... –conseller, disculpi, que no l'he saludat. Gràcies per ser aquí. Per tant, ho vam dir i ho proposem. També parlar sobre l'ampliació de l'aeroport del Prat. Jo els diré que jo crec que les mocions..., què és el que passa entre la interpel·lació i la moció. Jo crec que és un..., passen coses molt importants en aquest Parlament, perquè és quan es fa el debat, quan es proposen esmenes i quan es fan transaccions i sortim de les posicions maximalistes. I amb l'aeroport del Prat hauríem de sortir de posicions maximalistes, del sí o el no, el blanc o el negre i entrar a veure com fem una ampliació respectuosa amb el medi ambient i la fem adequada per no perdre competitivitat. El mateix amb la Fórmula 1. Escolti, no ens podem encantar, si ens encantem, hi ha països d'arreu del món que estan pugnant per aconseguir la Fórmula 1. Hi ha països del món que també estan competint en aeroports, en hubs internacionals. Per tant, o ens movem o es mouen els altres i ens quedem enrere. Ens estem queixant de l'aeroport de Madrid i que perdem competitivitat, i quan tenim l'oportunitat no ho fem. S'ha de fer bé, sí. Jocs Olímpics. I aquí hi ha el meu amic Pau Juvillà, que hem tingut diverses discussions. Escolti, especulació no, però progrés, projectes de progrés per al país sí; grans esdeveniments internacionals sí. Nosaltres tenim una infraestructura reconeguda a nivell mundial que ve de les Olimpíades del 92 a la Seu d'Urgell, i tenim l'oportunitat de tenir uns Jocs Olímpics que uneixin, que vertebrin el territori, des de Barcelona. Aquí demano als companys de Barcelona que ens ajudin. És una oportunitat històrica per al Pirineu. Hi ha gent que no ho veu, però sortim dels maximalismes, anem a una posició intermèdia de fer-ho bé. Tenim infraestructures ja creades que no s'han de crear de nou. Les estacions d'esquí hi són. Ja hi són. Potenciem-les. I és una oportunitat històrica que el Pirineu, fantàstic Pirineu, divers Pirineu, pugui associar-se amb la marca Barcelona, puguem fer les infraestructures que portem quaranta anys reivindicant i ens puguem guanyar la vida i tinguem futur. I evitar la despoblació i generar progrés. I aquesta també és una moció per reclamar que les empreses tinguin facilitats, les petites i les grans, i els autònoms. I les tinguin a Barcelona i les tinguin a l'Aran, les tinguin a l'Ebre i les tinguin a Girona. Perquè tenim un país divers, perquè tenim un Parlament divers. I sortim dels maximalismes, si us plau, en grans infraestructures que són bàsiques. S'ha dit aquí que el món del motor és un lobby. Perdó? –perdó? Aquesta setmana estàvem veient empreses punteres que exporten a més de seixanta països que s'estan adaptant al motor elèctric i que necessiten també tenir una infraestructura al voltant que les faci competitives. També venim aquí per parlar de que les ajudes covid, els 900 milions, s'han quedat curtes per les restriccions. Suposo que farem una nova convocatòria per tal de que la cadena de valor del sector turisme, per exemple, hi pugui entrar. Recuperar el setanta per cent del pressupost de la política industrial, pla de suport a l'automoció, i una cosa que per mi és la més important –l'última, però no menys important–, jo crec que ens caldria fer una reflexió sobre seus socials i com fem un territori competitiu per atraure empreses i inversions. Aquest ha de ser el motor del conjunt de l'Estat. Aquest ha de ser el motor econòmic del sud d'Europa. Però, per fer-ho, jo crec que ens cal, conseller, una estratègia del conjunt del Govern –del conjunt del Govern– per fer de Catalunya un territori competitiu. I sí, recuperar seus socials que no havien d'haver marxat mai per motius econòmics. Les empreses han d'estar on estiguin els motius econòmics, sense maximitzar els efectes que això hagi tingut, però si han d'estar aquí, que hi siguin. I també si han de venir inversions nacionals i internacionals, com també empreses que puguin ser competitives. Per tant..., i evidentment –i acabo, presidenta–, també suport a un sector molt preocupat i perjudicat com és el sector del turisme, en plena campanya turística, per veure com podem donar ajuts i suport per tal de que l'impacte sigui el menor en aquesta campanya d'estiu. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Antonio Gallego.
Muchas gracias, señora presidenta. La moción presentada por el PSC es pobre, limitada, inconexa, demasiado genérica, poco profesional y carente del mínimo rigor. Se deja muchas cosas en el tintero –muchas, ¿eh? Pudiendo utilizar el pincel, han preferido tirar de brocha gorda. Por eso hemos presentado una docena de enmiendas. Podíamos haber presentado muchísimas más. Destacaré algunas de las ideas que hemos fijado en estas enmiendas. Las tres de modificación…, bueno, pretendíamos que se incluyera una reflexión sobre el Circuito de Cataluña, ¿no? Actualmente debe alrededor de 50 millones de euros ese circuito. La gestión está siendo un auténtico desastre –está siendo un auténtico desastre– durante los últimos años, y por eso, más allá de pedir la firma del convenio que reclamaba la moción, lo que pedíamos era que se impulsara un proceso de reconversión y modificación de la estructura societaria de manera general y de manera estructural. Hay que hacer cambios importantes. Hablaba, también, la moción, de las cifras de inversión en políticas industriales. Nosotros lo que pedíamos con la enmienda era concretar esa cifra. Hablábamos de en torno a 500 millones de euros, que era mantener, de alguna manera, el espíritu del denominado Pacte nacional per a la indústria. Y también pedíamos que se hiciera referencia a la tasa turística, que, desde VOX, hemos pedido en diferentes ocasiones que se suprima, ¿verdad? También hemos hablado de ocho cuestiones... Como decía antes, podíamos haber hecho muchas más, pero nosotros pensamos que había que destacar ocho cuestiones más. Una, compromiso de la defensa del orden constitucional, la seguridad jurídica y la estabilidad política. Sin eso es difícil que las multinacionales apuesten por Cataluña. Es decir, si ven el circo político que hay en Cataluña, eso no ayuda a tranquilizar y a invitar a que ciertas multinacionales apuesten por nuestra tierra. También hablábamos de recoger y hacer efectivo el principio de «una administración, una competencia; en fin, hay que reducir la burocracia, el marco administrativo, simplificar los costes inherentes a las duplicidades, etcétera. También hablábamos de la unidad de mercado. Pensamos que es un tema importante para potenciar las economías de escala y muchas de las grandes empresas nos lo piden cuando nos reunimos con ellas. Cambios en la normativa urbanística. No puede ser que una empresa se quiera instalar en un determinado municipio de Cataluña y pasen años, a veces años, para que al final puedan empezar, iniciar el proceso de construcción de su nave, de su planta, ¿no?, de su actividad. Es decir, están fallando estrepitosamente las políticas urbanísticas en el entorno industrial. También hablábamos de que se mantenga el espíritu ese de pagar en plazo a los proveedores. Sabemos que estamos en treinta y seis días. Por tanto, esa cifra de momento no es preocupante, pero, como sabemos lo que ha pasado en el pasado, valga la redundancia, lo que queremos es que se mantenga esa cifra en torno a los treinta días, retirar la ley de morosidad. También hablábamos de impulsar una campaña institucional en favor del papel de la empresa, del emprendimiento, de la cultura del esfuerzo. Ya está bien de denostar al empresariado en Cataluña. Es decir, tiene..., en fin, se puede yo creo que prestigiar muchísimo más una figura sin la cual, pues, es muy difícil generar puestos de trabajo. Y también hablábamos de la enajenación de ciertos solares, bastantes solares industriales que hay en Cataluña, ¿eh?, que los gestiona la Dirección General de Patrimonio o el Incasòl, hombre, pues para ayudar a desbloquear y mejorar la posición también, en algunos casos, de los polígonos industriales en Cataluña. Otro día hablaremos de otras cosas, ¿verdad? Hablaremos de energía, formación, impuestos, comunicaciones, de las paupérrimas condiciones de los polígonos, como decía antes, ¿no? Y con referencia a lo que ha dicho el señor Ordeig, en fin, usted mismo lo ha dicho: «Nos gustaban algunas de sus propuestas, pero como las proponen los de VOX, pues nada, pues les votamos en contra, porque no podemos votar a favor de estos fascistas demoníacos que se comen a los bebés y…, criaturas malvadas sin sentimientos, ¿eh?, que nos dedicamos aquí a maltratar a la gente, ¿no?, y, en fin, monstruos con cuerno y tridente. Francamente, me parece ridículo, infantil, que un grupo parlamentario te presente una enmienda con ánimo objetivamente constructivo, si no, no presentas ese tipo de enmienda, y te las tumben porque el padre de la iniciativa sea un grupo parlamentario. Y ustedes son los que se llenan la boca de diálogo, ¿no?, cuando viene un grupo parlamentario y te pide: «Oye, vamos a mejorar la situación de los polígonos industriales. En fin, yo creo que pueden hacerlo mejor, supongo que con Bildu estarán más cómodos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, bon dia. En principi, votarem a favor de la moció, excepte en un parell de punts. Al punt 3 votarem en contra i al punt 13 ens abstindrem. Aviam, sobre el punt 3, en principi nosaltres..., la nostra posició és votar-hi en contra, perquè no coincidiríem en que en aquests moments haguem de treballar per la renovació del contracte amb Fórmula 1 i Moto GP i després parlar del pla estratègic del Circuit de Catalunya amb l'objectiu de generar un projecte vinculat a la sostenibilitat i l'equilibri territorial. Creiem que l'ordre dels factors, en aquest cas, és molt important. Creiem que el que és important és definir quin és el pla estratègic del Circuit de Catalunya, com garantim l'equilibri territorial, com garantim que en aquest pla estratègic es pivoti a favor de la innovació tecnològica, de la reconversió industrial i del sector de la mobilitat. Aquest és l'element fonamental. Un cop tinguem aquest pla estratègic definit, podem parlar d'altres coses; podem parlar de veure si renovem o no aquest contracte programa de Fórmula 1 i Moto GP, per veure quin pot ser el valor afegit que hi aporten, però no fer-ho al revés. Perquè, si no, aquest pla estratègic no existirà o estarà totalment supeditat a interessos econòmics que girin al voltant dels de la Fórmula 1 i de Moto GP. Per tant, votarem que no, bàsicament per aquesta qüestió, perquè creiem que el que cal és definir primer aquest pla estratègic que garanteixi els elements de sostenibilitat, d'equilibri territorial i d'innovació tecnològica i reconversió industrial. Dèiem també que en el punt 13 ens abstindrem. Ens hi abstindrem, perquè la proposta –ficada amb calçador en l'últim moment, sembla ser, a través d'una esmena del Grup de Junts per Catalunya– de presentar la candidatura per als Jocs Olímpics d'hivern Barcelona-Pirineus per a l'any 2030, creiem que no ens acaba de deixar clar com aquests Jocs Olímpics d'hivern poden ser compatibles amb la sostenibilitat mediambiental. I en aquests moments jo crec que un dels reptes fonamentals que tenim al nostre país –és un repte global– és precisament fer front a l'emergència climàtica i, per tant, mesurar molt i amb molta claredat aquells projectes de fons, aquells projectes que tenen implicacions d'infraestructures, d'equilibris i tal, que garanteixin que avancin en la lluita contra l'emergència climàtic, contra el canvi climàtic i tal. No ens queda clar. Aquest és un element que hauríem de definir clarament, aquesta compatibilitat entre avançar pels Jocs i garantir el combat contra el canvi climàtic. Per tant, com que no ho veiem clar i creiem que aquests són els estudis que cal posar sobre la taula i cal definir-ho, caldria definir clarament quin és aquest projecte global. I, per un altre cantó, entenem que un projecte d'aquestes característiques no pot tirar endavant si no és en el marc d'una àmplia participació ciutadana, que, evidentment, es vegi que els resultats d'aquests Jocs augmenten l'equilibri territorial i no fracturen el territori, no deixen una part del territori, la part del sud-oest, més empobrida, en la mesura que la part nord-est es pugui endur inversions importants. Per tant, ens hi abstindrem perquè el tema no està clar en cap dels dos aspectes. A la resta ja he dit que votem a favor. Jo voldria fer dos apunts. Un amb relació al punt 4, que és al que nosaltres havíem plantejat una esmena. Nosaltres plantejàvem com a esmena que parléssim del Pacte nacional per a la indústria i la seva renovació, i no tant d'un pla nacional d'indústria. Al final, crec que el redactat de pla nacional per a la indústria, que es construeix des de la concertació amb els agents econòmics i socials i des del consens polític, crec que reflecteix aquesta idea. La importància de que aquestes transformacions del model industrial parteixin d'un pacte, d'un pacte nacional, d'un gran acord de país entre els agents econòmics i socials que han de garantir les transicions justes en el canvi de model industrial i, evidentment, també amb un consens polític important que els doni perspectiva estratègica. I en els punts 11 i 12..., també hi votarem a favor al que fa referència als turismes; el que passa, que ens hagués agradat que anés una miqueta més enllà. Crec que no n'hi ha prou, en aquests moments, amb intentar donar suport a les pèrdues del sector turisme i mirar que es consolidi davant de la crisi que estem vivint, sinó que cal començar a repensar ja, també, el canvi de model turístic. Hem d'abordar un nou model turístic integral, un model turístic arrelat en el territori, que doni la volta a alguns dels límits del model turístic d'aquests anys i de les contradiccions que hem vist amb la pandèmia. Per això ens hagués agradat anar una mica més enllà, tot i que hi votarem a favor, perquè evidentment estem en una situació crítica en què cal tot el suport, que cal començar a repensar el canvi de model. Gràcies.
Gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Ramon Tremosa.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable conseller, il·lustres diputades i diputats..., bé, és la primera intervenció que faig com a diputat en aquesta cambra –abans hi havia estat com a conseller. I avui he portat una mascareta amb la bandera europea, perquè voldria parlar un minut, abans d'entrar en les esmenes, sobre la pitjor crisi que estem vivint, però com hem de posar molt en valor que la reacció de la Unió Europea ha estat, a diferència de l'anterior crisi del 2008, clarament expansiva, i això ha estat una autèntica benedicció per al sud d'Europa. És a dir, no hem de parlar de primes de risc ni de retallades, sinó que en els últims mesos els governs de tot Europa, regionals i estatals, han pogut augmentar fortament la despesa, i això cal valorar-ho. I, en aquest sentit –i no és el tema d'avui–, podríem imaginar-nos com hauria estat la crisi del 2008-2012 sense la integració europea i l'euro, i com hauria estat aquesta crisi sense la compra de deute públic de manera massiva per part del Banc Central Europeu, o l'anunci dels fons europeus de recuperació Next Generation. Vull recordar que aquests fons Next Generation són una magnífica notícia: per primera vegada a la història, la Unió Europea emet deute conjuntament, i la unió fiscal avança via unió de deute. Penseu que, als Estats Units, la Guerra Civil americana del segle XIX, de 1861-65, va ser motivada per l'esclavitud, però també pel patró or i la unió de deute federal. Per tant, Europa ho ha tornat a fer, ha aprofitat una grandíssima crisi per fer una nova passa endavant en la construcció europea. Bé, i ara sí, coincidim en el marc general d'aquesta moció, hem de posar tota la carn a la graella, pressupostàriament parlant, i, en aquest sentit, quan jo era conseller vaig reconèixer que el Govern de l'Estat, efectivament, havia incrementat un vint per cent les transferències a la Generalitat, i, per tant, l'any 2020 es tanca com l'any amb més despesa pública de la història moderna de la Generalitat, assolint una despesa de 32.150 milions d'euros, que això és molt important. Ara imaginem-nos què hauríem pogut fer si recaptéssim tots els impostos o tinguéssim un model de finançament actualitzat, cosa que des de l'any 2014 no passa perquè la LOFCA està caducada i estamos fuera de la ley, però això no sembla que hagi de neguitejar a ningú. I, finalment, nosaltres votarem que sí a totes les esmenes, menys a la 5, a la 7 i a la 9, perquè aquí s'hi exigeixen uns terminis, o uns períodes, o uns percentatges que són molt justos de complir i, per tant, doncs, ens hauria agradat potser una mica més de marge per poder-hi donar suport. Però sí, estem d'acord en consensuar l'ampliació de l'aeroport de Barcelona, l'únic aeroport d'Europa que ha duplicat tràfics en deu anys –de 27 milions a 54 milions del 2009 al 2019– i que ja hauria arribat al seu límit d'operacions l'estiu passat si no haguéssim tingut el daltabaix del coronavirus. I, per tant, en aquest sentit, la tercera terminal s'ha de fer. Ja veurem si ampliem la pista o no; ho debatrem, intentarem arribar a una solució consensuada, però en principi estem d'acord en que cal ampliar l'aeroport perquè havia quedat ja al límit de capacitat, sense que l'anterior Govern espanyol del PP, durant vuit anys, no hi fes gran cosa. I, en aquest sentit, doncs, també estem d'acord amb la renovació dels contractes a la Fórmula 1 i de Moto GP. I, a més a més, la moció ho planteja, ho vinculem al creixement sostenible que farà l'automoció. De fet, en el Gran Premi de Motos GP ja hi ha una categoria de cursa de motos de bateria elèctrica. I aquest és el futur del motor. Per tant, voldríem vincular aquests esdeveniments esportius, que situen Catalunya al món des de fa dècades, amb tota la reconversió de la indústria que tenim a l'abast. I, en aquest sentit, totalment d'acord. I finalment, des de Junts hem presentat una esmena per tal de que el Govern de la Generalitat presenti la candidatura de Barcelona-Pirineus per als Jocs Olímpics d'hivern de l'any 2030, que per la informació que jo tinc, s'ha de substanciar formalment i oficialment per mitjà d'una carta abans del 15 de juliol. Bé, jo com a fill de ribagorçà, no cal dir que a mi m'il·lusiona aquest projecte, perquè només cal veure les condicions de vida fa cent anys a la Ribagorça o en altres comarques del Pirineu, per veure fins a quin punt aquesta pot ser una ocasió per progressar i per equilibrar el país. Per exemple, el portaveu dels comuns parlava de les infraestructures. Doncs bé, els Jocs Olímpics d'hivern poden portar el tren de Puigcerdà a la Seu, o pot servir per actualitzar la via de tren de Barcelona a Puigcerdà, que al segle XX s'hi anava més ràpid i més còmode que ara. I, en aquest sentit, com que encara no som un estat i no recaptem tots els impostos, hem d'anar tirant d'esdeveniments d'aquests de tant en tant per fer progressar les inversions. I, en aquest sentit, només cal comparar, per exemple, a la seu d'Urgell el Parc Olímpic; el joc que donen no només en els campionats que s'organitzen –mundials o europeus–, sinó també, durant mesos, federacions i competicions de gent de tot el món que ve al nostre Pirineu. Per tant, doncs, va en el sentit de reequilibri territorial. I el COI també contempla…: «Volem candidatures on no s'hagi de construir res perquè ja existeixen totes les infraestructures. I nosaltres hem inclòs –i acabo– un afegitó, hem corregit aquesta esmena per tal de tenir en compte totes les sensibilitats per mitjà de diferents mecanismes participatius. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Lluïsa Llop.
Gràcies, Presidenta. Molt bon dia a tothom. Conseller, consellera... Estem abordant una moció certament amplíssima. Una moció que, sota la voluntat de parlar de la situació dels sectors econòmics –parla d'algun d'ells–, parla de grans infraestructures i, per tant, fa un repàs molt ampli, molt gran, amb dotze punts originals de la moció. Passem del Pacte nacional per a la indústria a la cantarella del retorn de les seus que van marxar el 2017 –aquella fuita d'empreses grandiosa–; d'ajuts al turisme al pla de suport de l'automoció; de la possible ampliació de l'aeroport del Prat al circuit de Montmeló. Per tant, és evident que amb pàgina i mitja abordem i resolem tota una sèrie de temes que són absolutament, molts d'ells, estructurals i cabdals, aspectes que marcaran el desenvolupament econòmic de Catalunya en els propers vint anys –algun d'ells segur–, i que, per tant, per si mateixos necessitarien, molts d'aquests punts, un debat que no podem, evidentment, substanciar en aquests quaranta-cinc minuts que tenim avui, ni amb els trenta que va haver-hi amb la interpel·lació al conseller. Això ens porta a fer petits titulars en aquestes frases i a que en molts temes no entrem en el fons i que segurament es pot interpretar diferent: el que per a uns grups és una cosa, per a d'altres n'és una altra. El que sí que tenim claríssim des d'Esquerra Republicana és que tots aquests temes..., molts d'ells necessiten un debat individualitzat, un debat seriós, amb un consens polític, evidentment, però no només un consens polític, sinó necessari també, amb els agents socials i econòmics del nostre país. No hi ha cap mena de dubte, i així ho marquen, doncs, publicacions..., el Financial Times o l'Investment Monitor de KPMG. Descriuen l'economia catalana com una economia que continua generant atracció d'inversions i continua atraient aquestes inversions a la resta del món. Però és evident que Catalunya, com tothom, ha passat una pandèmia que ve acompanyada d'una greu crisi econòmica i que posa de manifest les debilitats que tenia l'economia catalana, amb una sortida de la crisi que va deixar enrere molta gent. Per això el Govern de la Generalitat ha invertit 2.454 milions d'euros en ajudes a curt termini, que és el que calia fer, tant a empreses, com a autònoms com a treballadors, perquè de llarg és el Govern –perquè així ho creia– que més ajuts ha fet en tots els sectors per intentar pal·liar aquesta crisi. Ara bé, cal sortir no només amb ajudes directes, no només sortir amb ajudes a curt termini, sinó que cal també sortir a llarg termini, i és imprescindible construir una sortida amb una visió absolutament diferent, generant una economia pròspera, social, verda i feminista. Per sortir d'aquesta crisi..., poso un exemple d'una de les infraestructures que avui tractem, que és l'ampliació, la possible ampliació de l'aeroport del Prat, en el cas d'aquesta esmena que hem transaccionat. En primer lloc, creiem que aquesta ampliació, o no, s'ha de sustentar en tres eixos. En primer lloc, el rebuig que fins ara n'ha fet, d'aquesta gestió, Aena, del procés aquest d'ampliació. És evident que ningú no pot estar satisfet de com s'ha gestionat fins ara. Ni xantatges ni ultimàtums, sinó que el que cal és rigor, alternatives i consens, en un procés seriós, sobre la base de l'estudi rigorós d'alternatives –d'alternatives d'avui, no de fa dos anys–, de com ha canviat i que ha suposat la covid per a l'economia mundial. En segon lloc, necessitem apostar per un model aeroportuari català de major connectivitat internacional. Cert, però necessitem planificar les infraestructures des de Catalunya. Necessitem que donin resposta en un conjunt de sistema aeroportuari català, tenint en compte també els aeroports de Reus i Girona. Per això el sentit de les esmenes que els presentàvem. De la mateixa manera que, en tercer lloc, ens cal que qualsevol decisió estigui condicionada a criteris ambientals: la reducció d'emissions, la protecció de la biodiversitat i les zones naturals com l'estany de la Ricarda o de Ca l'Aranya. L'impacte ambiental i la protecció a la diversitat no són paraules buides. Necessitem que compleixin aquestes condicions, i només així serà possible, si és que es compleix, una possible ampliació de l'aeroport. Per anar acabant, agrair com sempre –insisteixo en aquests titulars grans– la possibilitat d'acordar amb el diputat Ordeig. Vull fer un esment a l'esmena presentada per JuntsxCat sobre els Jocs Olímpics. Per a nosaltres és una esmena que, malgrat que rectificada, queda molt curta. A Esquerra tenim un compromís molt més elevat per a una consulta: de trobar el consens territorial i de treballar-ho fins aconseguir-ho, per fer uns jocs olímpics en cas que el territori així ho vulgui. Per acabar ja, senyors del PSC, i, en aquest cas, senyors dels comuns, hi ha moltíssimes coses que poden fer per millorar els sectors econòmics de casa nostra. Primer, facin que els fons Next Generation es gestionin des de Catalunya. Segon, facin que puguem decidir gestionar les nostres infraestructures des de Catalunya. I, tercer, facin que els recursos que genera Catalunya els puguem decidir, gestionar i invertir a casa nostra. Això sí que és una gran millora per als sectors econòmics del nostre país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé; gràcies, presidenta. Bon dia. Ja s'ha comentat, és una moció que toca molts temes; malgrat que, potser, sota el pretext de sectors econòmics hi ha diferents àmbits afectats, i és molt difícil entrar en tots els punts. Jo entraré en alguns, o en els que entenem que són per a nosaltres més substancials, en aquest mantra, no?, de, per exemple, la necessitat d'ampliar l'aeroport del Prat. I ahir hi havia tres-centes entitats reunides que explicaven per què no s'ha d'ampliar l'aeroport del Prat, i per què part dels arguments que s'estan utilitzant són arguments de part i no són reals. Jo els diré alguns arguments de per què no a l'ampliació de l'aeroport. Una, perquè és incoherent amb els compromisos climàtics adquirits tant per Catalunya com per l'Estat espanyol; directament és incoherent. La segona: l'aviació és el sector que més contribueix a l'augment d'emissions en l'actualitat. Per tant, ampliar l'aeroport per donar més camp per córrer a l'aviació fomenta encara més increment d'emissions. Tercer: perquè descarbonitzar l'aviació, que és una de les coses que s'argumenta, no és realista com a mínim fins al 2050. Quart: no hi ha mecanismes eficaços de compensació d'aquestes emissions. Malgrat que hi hagi alguns invents, no responen a la realitat. Sis: és incompatible amb la protecció de la biodiversitat del delta del Llobregat, malgrat que aquí s'intenti encaixar l'espai natural del delta en la redacció de la moció. Set: no s'han compensat encara, a hores d'ara, els danys ambientals de la darrera ampliació del 2004. Si estem a 2021 i no s'han compensat els de l'ampliació de 2004, ja em diran quan compensarem els danys que es produirien amb una eventual ampliació ara. Vuit: no impulsarà un turisme sostenible; l'ampliació de l'aeroport no revertirà en el sector del turisme sostenible. Nou: AENA, que és qui ha fet un informe que defensa l'ampliació de l'aeroport, està participada per fons especulatius, deixant de banda que és una empresa molt poc transparent i ha fet, com deia abans, un informe de part, perquè si la seva part d'accionistes són fons voltors que el que busquen és una ampliació de l'aeroport per fomentar empreses de construcció a partir de la inversió d'aquests 1.700 milions d'euros per ampliar l'aeroport, diguéssim que dir que és necessària l'ampliació respon a aquests interessos de part i, alhora, és fomentar un tipus d'empreses o d'accionistes que no responen a aquest canvi de model que es diu buscar després de la pandèmia, a part de que aquest informe ignora l'impacte mediambiental i els riscos existents actualment en emergència climàtica. Per tant, parteix d'una hipòtesi falsa, de la hipòtesi que el turisme o que l'aviació es recuperarà en xifres prèvies a la covid-19, i entenem que hi ha tota una sèrie d'elements que ens haurien de portar a pensar que això no es produirà. I, finalment, desè: augmenta la desigualtat. El mercat de viatgers freqüents és tremendament desigual. Si ens mirem les xifres prèvies a la pandèmia, tenim que un u per cent de la població global emet el cinquanta per cent de les emissions en aviació comercial, i, de fet, és entre un dos i un quatre per cent de la població mundial la que va agafar vols internacionals el 2018 –entre un dos i un quatre per cent de la població mundial. Pensem també quin sistema o quin model a nivell mundial estem construint, no?, i, per tant, com fomentem encara més desigualtats. I se m'acaba. Jocs Olímpics. A part de que el senyor Tremosa fa el seu lobby propi dins del seu Govern, del partit que vostè ha de donar suport, que ja ho trobo delirant, el que cal és tenir clar quin és el model que es vol de desenvolupament per als Pirineus. Monocultiu turístic? És aquest el model que volem? O pensem en nous models de desenvolupament per al Pirineu? Una proposta: per què no treballem un centre tecnològic i de desenvolupament de la llet i el formatge a la Seu d'Urgell?, quan tenim unes comarques, les comarques de la vegueria de l'Alt Pirineu i Aran, amb una alta dependència del turisme; és a dir, Alta Ribagorça, quaranta-dos per cent del PIB; Aran, quaranta per cent del PIB; Pallars Sobirà, trenta-tres per cent del PIB. Diversifiquem. Deixem de fomentar una economia que precaritza en aquest marc. I, finalment, Circuit de Catalunya. Crec que ahir ja ho vam exposar a bastament a la pregunta del conseller i no ho tornarem a dir, però preocupa que segueixi sent tot en resposta a un lobby, que és el lobby del motor, si existeix el lobby del motor i del sector de l'automoció. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat Joan García.
Gracias, presidenta. Señor Ordeig, gracias por presentar una moción de este tipo; pero también le voy a decir que nos ha sorprendido bastante. Nos esperábamos, sinceramente –y creo que se ha comentado aquí–, algo un poquitín más profundo y no tan ecléctico. Sinceramente, es una moción que intenta incluso buscar una definición de la misma, que es compleja, sobre los sectores económicos, dejándose muchísimos que no trata en la misma, y al mismo tiempo creo que es evidente que es muy difícil de catalogar. Yo la encuentro, sinceramente, algo naíf. Y se lo digo con todo el respeto. Una vez que entramos a definir o a mirar cada uno de estos puntos, uno revisa por un lado la moción original y después revisa la moción transaccionada con el Gobierno y aún está más descafeinada. O sea, si ya era poco ambiciosa la original y buscaba –entiendo que ese es el objetivo; que ya conocemos también, muchas veces, pues eso, las formas de desarrollar este tipo de iniciativas del PSC– el apoyo del Gobierno o sacar adelante esta moción, debatiendo o incluyendo puntos bastante etéreos, cuando vemos cómo se ha modificado con las enmiendas del Gobierno, pues, realmente algunas de ellas nos defraudan y decepcionan bastante, sinceramente. No sé si es la dualidad esta que han creado ustedes de que son Gobierno y al mismo tiempo oposición y que no saben muy bien dónde están y que, por lo tanto, lo que desean es que sus iniciativas formen parte de las iniciativas del Gobierno, pero muchas de las modificaciones que se han hecho van en esa línea. Una de las primeras, que me ha sorprendido bastante –no se ha hablado, pero nosotros aquí vamos a votar que no–, es el primer punto. Ustedes aquí hablaban simplemente de que el Govern asistiese a reuniones y actos relevantes para los catalanes, pero es que la enmienda que ha introducido el Gobierno es «relevantes si el Govern de la Generalitat lo considera. Es decir, ni siquiera les dan ese, digamos, placer de empujarles a que vayan a reuniones importantes, muchas veces con su propio Gobierno en Madrid, con el Gobierno de España. Con lo cual nosotros aquí votaremos que no, básicamente porque consideramos que, si ya descafeinamos la propuesta y encima con esta redacción se modifica de esta manera, no podemos aceptarlo. Cosas importantes que, de este punto, de este conjunto de mociones, vamos a posicionarnos. El segundo punto, sobre el aeropuerto, creemos que aquí la modificación, la de buscar consenso, creo que es correcta, votaremos que sí, apoyaremos esa transaccional que ustedes han hecho con Esquerra y con el Govern, con Esquerra y con Junts per Catalunya. Sobre el punto número tres, que hablan del Circuito de Cataluña, nos parece correcto que sigamos trabajando, pero –creo que se ha comentado aquí y creo que es importante– necesitamos transparencia, porque precisamente este proyecto tiene unas dudas importantes, y como muchas otras veces ocurre, no hacemos una avaluación de los proyectos antes de hacer propuestas y renovarlos. Con lo cual creemos y es importante que aquí también se introduzcan modificaciones o, por lo menos, medidas de valoración de estos proyectos. Puntos, también, importantes de su moción. Cuando hablábamos, evidentemente, de algunas como el incremento, en este caso, de los CNAEs: totalmente de acuerdo que se haga. Hay algunas entidades como Acellec que lo han pedido. Y, de hecho, han pedido también que el proceso de implantación de estas ayudas también se revise. Y sobre algunos de los otros puntos…, no me da tiempo a hablar de todos ellos, pero es evidente que algunos de ellos, como por ejemplo la del proceso de buscar que vuelvan las empresas a Cataluña, como se ha dicho aquí, sin seguridad jurídica, por mucho que nosotros intentemos impulsar que el Govern lo haga, las sedes de empresas que se han ido no van a volver. Sí que me quería posicionar, con los veinte segundos que quedan al final, sobre la presentación de la enmienda del señor Tremosa –el señor de los lobbies, ¿no, señor Tremosa? Estamos a favor. Vamos a votar a favor de esa enmienda, precisamente porque creemos que es un ejemplo de coordinación con otras comunidades autónomas; de hecho, esta propuesta no puede funcionar si esa coordinación no se hace con Aragón, y creo que incluso la denominación de Jocs Olímpics d'hivern de Barcelona-Pirineus tendría que incluir alguna referencia a la comunidad autónoma vecina. Muchas gracias.
Gràcies, senyor García. I, a continuació, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. Bien, esta es una de esas mociones que periódicamente llegan a este Pleno de carta de Reyes Magos y que, en principio, en su inmensa mayoría, pues, el redactado es difícilmente rechazable, ¿no?, porque apela a cuestiones muy genéricas, que, insisto, pueden ser ampliamente compartidas. Lo único, que inmediatamente invita a pensar que por qué todo ese redactado no lo aplican nunca en el Gobierno de España o no lo están aplicando ahora mismo en Barcelona capital, donde están en gobierno de coalición. Pero, bueno, más allá de ese apunte, pues, evidentemente aquí lo que votamos es un texto, y en esos puntos el texto, pues, no se puede rechazar, porque lo compartimos. Sí que es verdad que hay dos puntos donde las enmiendas, a nuestro juicio, han estropeado el redactado inicial, que podíamos haberle dado apoyo. En primer lugar, la enmienda sobre la cuestión del aeropuerto. En fin, hay que ser bastante ingenuo para pensar que, después de haber oído las intervenciones radicalmente en contra –y, además, creo que difícilmente reversible el asunto, dada la contundencia con la que se han expresado algunos grupos en contra de la ampliación del aeropuerto–, se pueda llegar a algún tipo de consenso. Hay que posicionarse. Como decía antes, está en el ADN de la tradición del PSC intentar soplar y sorber a la vez, pero sigue siendo metafísicamente imposible; lo pueden intentar cuarenta años más, pero no lo van a poder lograr. Tendrán que posicionarse alguna vez en estas cuestiones. Y después, evidentemente, la del punto 1 –la del punto 1. Desde el momento en el que se da al Gobierno de Cataluña esa especie de discrecionalidad sobre el tipo de reuniones a que tiene que asistir, obviando el hecho de que el Gobierno de Cataluña y este Parlament forman parte de la Administración general del Estado, pues, evidentemente, vuelven ustedes a caer en esa retórica y en ese marco mental separatista. Pues no sé si se dan cuenta o no, si es consciente o no, en cualquier caso, nosotros, en ese punto, votaremos en contra y, por lo tanto, ya avanzo, presidenta, que pediremos votación separada de los puntos números 1 y 2. Gracias.
Molt bé, moltes gràcies. A continuació, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Òscar Ordeig. [[Veus de fons.]]
Gràcies. Gràcies, presidenta. [[L'orador riu.]] Aviam, els companys de Ciutadans i el Partit Popular, Alejandro Fernández i el senyor García, podrien haver presentat alguna esmena per intentar complementar, enriquir i transaccionar alguna cosa, eh? Sense cap acritud; però, home, allò de dir «vostè no ho fa bé, no ho fa prou bé, però jo no presento cap esmena per millorar-la.... Senyor Tremosa, «l'europeista jo li diré; no el dels lobbys, l'europeista, escolti. Totalment d'acord. Jo li haig de dir que l'he redescobert, en el bon sentit de la paraula: una persona molt llegida, que ha escrit; que en algunes coses no coincidim, però jo crec que almenys té una posició de respecte a les diferents coses; europeista... S'ha de posar la carn a la graella; amb el permís del senyor Garzón, però la carn a la graella. I, escolti, Jocs Olímpics; no me n'he oblidat, gràcies per l'esmena. Jo crec que ens havíem deixat un projecte important i, per tant, s'ha posat. És que hem posat sobre la taula els temes de debat que en aquests moments tenim i hem intentat apuntar-ne alguns que a mitjà i llarg termini s'hauran de parlar. Jo estava en contra de la consulta, per una qüestió. «S'ha de fer partícip els alcaldes del Pirineu, la gent del Pirineu. Pregunti! Si ja hi estan d'acord! I no tenim un problema de turistes, tenim un dèficit de turisme, i l'hi pot preguntar a qualsevol dels que estem aquí al Pirineu. El nostre problema amb el turisme no és el que hi havia potser –potser– aquí a Barcelona en alguns temes. No tinc massa temps. Gràcies, Lluïsa Llop. Finançament: som-hi –som-hi, som-hi, som-hi, eh?– i no esperem més, anem-hi! D'acord? I a la senyora Reguant, escolti, necessitem trobar el camí del mig de les coses, el camí del mig, camí transitable. I, per tant, això és el que hem intentat transmetre en aquesta moció. I deixo per al final, però no menys important, contestar al portaveu de VOX. «Pobres, inconexos, poca profesionalidad. Esta es la definición de su proyecto político, basado en mentiras y demagogia –mentiras y demagogia. Y le pondré una: ¿sabe qué día es hoy? –¿sabe qué día es hoy? Jueves. Pues sí, viva El Jueves, y viva..., totes les persones que estan patint per culpa de les seves mentides, la seva demagògia, i tota la gent que han enganyat, que està patint i que l'estan enganyant per treure quatre vots. [[Aplaudiments i remor de veus. Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]]
Sí, senyora Vilalta?
Presidenta, per demanar votació separada dels punts 5, 7, 9, que en el nostre cas es podrien agrupar, i del punt 13 –5, 7 i 9, i 13. Gràcies.
D'acord. Teníem 1 i 2, que m'havia demanat el Grup Mixt, separats; 5, 7, 9, com a paquet, i 13... [[Eulàlia Reguant i Cura demana per parlar.]] Senyora Reguant?
Sí, per demanar votació separada dels punts 1, 4, 5, 6, 7 i 10.
Bé. [[Ignacio Martín Blanco demana per parlar.]] Sí, senyor Martín Blanco.
Sí, per demanar votació separada del punt 1, que ja estava demanada, i, després, conjunta per a nosaltres, del 3, 9 i el 10 –el 3, el 9 i el 10.
Algun altre grup vol demanar votació separada? (David Cid Colomer demana per parlar.) Ah, sí, senyor Cid, no el veia.
En el nostre cas votació separada del 3 i el 13, també separadament, i la resta es podria votar conjuntament.
Farem votació separada de tots els punts i votarem conjuntament els punts 8, 11 i 12, que són els tres que no han estat objecte de reclamació per a votació separada. Per tant, comencem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha quedat aprovat amb 103 vots a favor, 20 vots en contra i 9 abstencions. Fem ara la votació del punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat amb 108 vots a favor, 21 vots en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt número 3. Comença la votació. El punt 3 ha quedat aprovat amb 100 vots a favor, 28 vots en contra i 6 abstencions. Votem ara el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat amb 113 vots a favor, 12 vots en contra i 9 abstencions. Votem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 no ha quedat aprovat; ha tingut 50 vots a favor, 75 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat amb 114 vots a favor, 11 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 7. Comença la votació. El punt número 7 no ha quedat aprovat; té 50 vots a favor, 75 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 9. Comença la votació. [[Veus de fons.]] Número 9, estem votant. El punt número 9 no ha quedat aprovat, amb 44 vots a favor, 81 vots en contra i 7 abstencions. Votem ara el punt número 10. Comença la votació. El punt número 10 ha quedat aprovat amb 114 vots a favor, 11 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el punt número 13. Comença la votació. El punt 13 ha quedat aprovat amb 71 vots a favor, 20 vots en contra i 43 abstencions. Votem ara la resta de la moció. Són els punts 8, 11 i 12. Comença la votació. Aquests punts han quedat aprovats amb 114 vots a favor, 20 vots en contra i cap abstenció. [[Proposició de llei d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional (debat de totalitat)]] [[202-00005/13]] Passem al proper punt de l'ordre del dia, el número 4, que és el debat de totalitat sobre la proposició de llei d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, per presentar aquesta iniciativa legislativa intervindran, en primer lloc, els quatre grups parlamentaris proposants, per un temps màxim de quinze minuts cadascun. Té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, presentem aquest punt fent una reflexió inicial, dient que és veritat que el dret, des d'una concepció marxista, que és la que a nosaltres ens interessa, mai ha estat pensat com un instrument d'emancipació dels més dèbils, sinó que normalment el que fa és reflectir els interessos de les classes dominants. Però també és veritat que quan una llei està ben feta s'ha de reconèixer. Cal reconèixer que aquest Parlament, en el que tinc ara l'honor d'intervenir, el 2007 va fer una bona llei d'habitatge; una llei que era extensa, que era molt ben travada en ella mateixa, de 168 articles, fruit d'un treball no fet des de la immediatesa, sinó d'un treball de quatre anys. Una de les lleis que en aquell moment va ser una de les més avançades de l'Estat espanyol i dels països del seu entorn, i que partia de la idea bàsica que el lloc on es viu, l'allotjament del que disposa una persona, és el que condiciona la resta de la seva vida –no només on viu, sinó el territori on es desenvolupa la vida– i que va íntimament lligat amb altres drets, com el dret a la intimitat, a la integritat física i moral, a la seguretat, a l'educació. De fet, aquesta llei del 2007 va ser citada, el mateix any que es va aprovar, el 2007, per Kothari, un representant de l'ONU, com a bona pràctica legislativa. I també el comissari dels Drets Humans del Consell d'Europa va posar-la com a exemple de bona llei. Aquesta llei incorporava, per primer vegada, conceptes com el de segregació urbana, cohesió territorial, masoveria urbana, rehabilitació d'edificis, orientació del planejament cap a complir determinades finalitats, lluita contra la segregació residencial, contra l'assetjament immobiliari. I tenia un potent apartat sancionador que feia que la llei, no?, en el cas d'incomplir-se, doncs, es podia aplicar. També contemplava una cosa molt interessant, que era l'acció ciutadana, una acció pública en matèria d'habitatge, no?, on el ciutadà podia requerir l'Administració perquè complís allò que estava establert per llei, de la mateixa manera que això es contempla a la legislació urbanística. Tots els juristes... Faig aquests antecedents per parlar del que presentarem avui, perquè m'ha semblat que en aquesta societat de la immediatesa, on tot va per tuits, tot és tan instantani, a vegades cal mirar enrere i veure d'on venim. Doncs, com deia, els reconeguts juristes que van participar en l'elaboració d'aquest esborrany van expressar públicament el seu desig que esperaven que aquesta llei motivés l'Administració. I un dels seus redactors, el senyor Juli Ponce, va dir, va alertar, uns mesos després que la llei es publiqués, que si bé és cert que una llei no garanteix bones polítiques, també ho és que una mala llei probablement assegura que aquestes polítiques no es puguin adoptar mai. Bé, aquesta llei, ho repeteixo, va ser aprovada per aquest Parlament de Catalunya, per Partit Socialista, Iniciativa, Esquerra Republicana, i únicament hi van votar en contra Convergència i Unió i el Partit Popular. Però, en qualsevol cas, no van presentar cap recurs d'inconstitucionalitat contra la llei, únicament es va pronunciar el Consell de Garanties Estatutàries donant l'OK, el visto bueno a aquesta llei. Bé, han passat més de deu anys sobradament de l'aprovació d'aquesta llei i, malauradament, allò de què alertava aquest redactor de la llei –que les lleis poden ser molt maques, però poden no aplicar-se– és el que efectivament va passar. És una llei que no s'ha aplicat –de fet, quasi no s'ha aplicat–, i segurament, si aquesta llei s'hagués aplicat tal com s'havia de fer, doncs, la situació que vivim avui no seria tan dramàtica. La llei, recordem-ho, el 2007 es dicta en ple boom immobiliari i abans que esclatés la bombolla immobiliària del 2008. Quan es va dictar aquesta llei, doncs, existia ja de forma estructural, no?, això que arrosseguem –un problema de parc públic d'habitatge, dificultat d'accés a l'habitatge–, però encara no havia esclatat amb tota la seva cruesa tota la problemàtica de sobreendeutament hipotecari que va generar la crisi econòmica, que va fer que molta gent no pogués tornar els crèdits dels seus habitatges. Per tant, quan va sortir, no?, aquesta cruesa de la crisi dels sobreendeutaments hipotecaris, gràcies a una iniciativa legislativa popular promoguda pels moviments socials que treballen per fer efectiu el dret a l'habitatge..., que no podem des d'aquesta tribuna fer més que agrair la seva tasca, la seva feina ingent en la defensa del bé comú, perquè quan els poders públics, que són aquells cridats a tutelar el bé comú, no ho fan, sort en tenim d'aquest contrapoder que des del carrer fa que es treballi per avançar drets. Doncs, com deia, fruit d'aquesta iniciativa legislativa popular, es va dictar la Llei 24/2015, que preveu mesures de sobreendeutament relacionades amb l'habitatge, l'obligació d'oferir lloguer social en casos de compensació i dació en pagament, de proposar lloguers socials abans de demandes d'execució hipotecària o desnonaments per faltes de pagament en casos de grans tenidors i en persones en risc d'exclusió social, i inclús en cas de finalització de termini o bé en casos de no tenir cap títol. I aquesta llei, la 24/2015, també ens aclaria què havíem d'entendre com a gran tenidor. Doncs bé, aquesta llei, la 24/2015, es va dictar en un moment de cruesa, però aquesta cruesa extrema el que ha fet ha sigut anar-se incrementant en el temps. I això va motivar que el 2019 s'hagués de fer un decret llei, el 17/2019, per també donar una solució immediata a les situacions d'emergència. Doncs bé, avui el que portem a valoració la seva oportunitat, els principis i criteris que informen aquesta proposició de llei, és precisament un text d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional, que ha estat entrat per registre per Junts, per Esquerra, per comuns i per la CUP, i que té la seva conseqüència directa en el recurs d'inconstitucionalitat que vuitanta-sis diputats del Partit Popular van presentar davant del Tribunal Constitucional. El text que avui portem en aquesta cambra té, al nostre entendre, una perfecta cabuda en el marc jurídic fixat pel règim del 78, per la Constitució espanyola i per l'Estatut d'autonomia, i tot i això hi ha dos grups que han presentat esmenes a la totalitat: PP i VOX. Aquests dos grups no volen que es tramiti aquesta llei, volen que es quedi aquí, perquè la seva agenda política, com sempre, és assegurar els interessos dels de sempre, fer que tinguin, banca, fons voltors, socimis, sicavs, perfectament garantida la seva hegemonia. Però, evidentment, aquesta llei no es quedarà aquí i, per això, doncs, presentem aquesta llei. Quan va impugnar al Tribunal Constitucional, el PP, aquesta llei, hi va al·legar –i fa una mica de gràcia– que no hi havia el pressupost que motivés la seva aprovació, és a dir, que no es donava l'extrema urgent necessitat, cosa que crec que és bastant difícil de negar. Però és que, a més, ens deia que no hi havia un problema d'habitatge, sinó que la situació de l'habitatge era inclús a l'Estat espanyol i a Catalunya millor que a les altres «grans potències econòmiques –ho dic entre cometes–, com Itàlia França i Alemanya. Bé, aquest informe no l'hem vist, però ens és absolutament molt difícil d'entendre qui pot signar un informe així. L'altre motiu que ells també utilitzaven és que s'utilitzava la forma de decret llei per regular una cosa que afectava el dret de propietat i que, per tant, havia de tenir..., com que era una cosa troncal, no?, que afectava una cosa essencial com era la propietat, doncs, havia de tenir la forma, l'embalum de llei. I, bé, avui és el que el que venim a presentar en aquesta cambra. Donem una forma més consistent, no?, a un text, i el que recuperem, doncs, és allò que el Tribunal Constitucional, en el seu, també, ànim de garant d'aquest règim tan tancat del 78 va escapçar. Avui ho tornem a portar en aquesta cambra. I, bé, el que fem és enumerar causes d'incompliment de la funció social de la propietat, com és, per exemple, el fet que un habitatge estigui desocupat de forma permanent. Doncs ara fem una previsió expressa on diem que els habitatges que estiguin desocupats de forma permanent durant més de dos anys incompleixen la funció social que ha estat cridada a complir la societat. També preveu altres coses interessants aquesta llei, que és que la Generalitat requereixi perquè s'ocupin els habitatges per a residència de persones, i que, si no ho fan, es puguin imposar multes coercitives. Per nosaltres..., segurament, en el torn de la resta de partits que s'oposen a aquesta llei, ens diran que això no és constitucional. Entenem que aquesta és una llei absolutament constitucional, perquè segueix tota l'essència que ja preveia aquesta llei del 2007, que ningú va posar en dubte la seva constitucionalitat. Per tant, si la llei del 2007 és constitucional, ningú la va impugnar, aquesta llei, en la mateixa mesura, doncs, també és constitucional. I és una llei tècnicament ben feta i que té un perfecte encaix en aquesta idea que el dret de propietat no és un dret absolut il·limitat, sinó que ve dibuixat, emmarcat, per la funció social. Llavors, el legislador, nosaltres, el que fem és donar..., dibuixar què hem d'entendre per funció social, i, per tant, què hem d'entendre per incompliment de la funció social. Una altra cosa també interessant que preveu aquesta llei és la creació del registre de grans tenidors d'habitatge, un registre de caràcter administratiu que ens donarà molta informació de quin és el mapa de les persones que actualment acumulen de forma despòtica els béns immobles, els habitatges, a casa nostra. Una altra cosa que també fa aquesta llei, a part dels articles referents a la llei del 2007, és recuperar aquests articles que comentava de la Llei 24/2015. I ens diu, per exemple, què hem d'entendre per gran tenidor. Ara ja no és aquella que..., no són quinze habitatges per a les persones jurídiques, sinó que s'ha abaixat a deu habitatges. Per tant, tot aquell que és propietari de més de deu habitatges ha de ser considerat gran tenidor. També es preveu que l'Administració pot resoldre la cessió obligatòria d'habitatges passant dels tres als set anys; que els lloguers socials que finalitzin..., doncs, es pot fer un nou contracte de lloguer social si es continua en situació d'exclusió residencial, i tota una sèrie de propostes de lloguer social abans d'interposar demandes judicials en casos de venciments de títol. Per últim, també es modifica la Llei 4/2016, on es contempla que es pot expropiar de forma forçosa perquè l'Administració tingui un parc d'habitatges, si els immobles es troben en determinades àrees i si es troben inscrits al registre d'habitatges buits. Entenem que és una llei que cal ser aprovada a resultes de la situació d'emergència en la que ens trobem. Ens caldrà dotar de recursos aquesta llei i fer-la pública, que els ciutadans coneguin la seva existència i tota l'extensió de drets que possibilita. I, com sempre, no ens podem quedar aquí, sinó que hem d'anar més lluny. Aquesta llei és molt necessària, ho torno a repetir, per la cruesa del moment i perquè parteix de que l'habitatge no és un bé productiu, i posa, no?, el focus en que no podem considerar l'habitatge com a bé productiu, tampoc com a actiu financer, i considerem que és imprescindible acabar amb la seva aprovació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, organitzacions part del grup promotor, ens trobem avui de nou una iniciativa legislativa imprescindible per defensar el dret a l'habitatge; una iniciativa que, de nou, és el resultat del treball constant i compromès de totes les organitzacions que defensen el dret a l'habitatge. Sense les entitats que conformen el grup motor de la ILP 24/2015, els principals avenços legislatius que s'han donat a Catalunya en aquest tema no s'haurien donat: la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca, l'Observatori DESC, l'Aliança per la Pobresa Energètica. I tampoc sense la feina imbatible d'aquestes organitzacions amb desenes d'entitats adherides; entitats com la Taula del Tercer Sector, el Col·legi de Treball Social, la Comissió de Defensa de l'ICAB, la Federació i l'Associació de Municipis de Catalunya, Sindicat de Llogateres, entre moltes altres. Si Catalunya té una legislació molt avançada en matèria d'habitatge és, precisament, gràcies al lideratge que han exercit les associacions, organitzacions i col·lectius, que sempre han anat molt per davant de les institucions. I, en aquesta ocasió, de nou, el Parlament el que fem és agafar tota aquesta feina, recollir-la i defensar-la. I ara és el nostre torn de convertir-la en llei. Evidentment, la història de la proposició de llei que debatem avui no comença avui. És una història llarga que comença amb l'elaboració i la negociació del Decret 17/2019, de mesures urgents pel dret a l'habitatge. Un decret que completava i ja reforçava la 24/2015 amb noves eines per fer front a l'emergència habitacional, per defensar les persones vulnerabilitzades enfront dels interessos dels especuladors i que obligava a oferir un lloguer social abans de desnonar les famílies amb l'informe de vulnerabilitat. Aquest va ser un gran triomf per al moviment de l'habitatge, i mentre ha estat en vigor, ha evitat desnonaments i ha aconseguit un lloguer social a milers de famílies, perquè posava els interessos de la gent comuna enfront dels interessos dels grans fons d'inversió i les entitats financeres especuladores. I, clar, això ni el Partit Popular ni el Tribunal Constitucional ho podien permetre; un Partit Popular que s'ha proposat guanyar als tribunals allò que va perdre a les urnes i, sobretot, acabar amb totes aquelles iniciatives legislatives que defensen drets i que lluiten contra l'especulació dels bancs i els fons d'inversió, amics seus. No podem oblidar que el Partit Popular ja va impugnar la Llei 24/2015 l'any 2016, una iniciativa legislativa popular que es va aprovar per unanimitat al Parlament de Catalunya. Un Tribunal Constitucional que sovint ha mostrat la seva complicitat amb la banca i que el passat mes de gener, de fet, un any després d'aprovar-se i estar en vigor, va anul·lar algun dels articles per posar fre als desnonaments de famílies vulnerabilitzades. Però les organitzacions, com sempre, incansables, de seguida es van organitzar i es van posar a treballar per buscar alternatives que puguin recuperar aquestes mesures fonamentals per garantir drets. És important remarcar que, pels precedents i per acord del grup promotor i dels partits implicats, aquesta proposta de llei es vol blindar a recursos o a esmenes d'altres partits que estiguin fora d'aquest grup i hauran de ser rebutjades si és que no compten amb el vistiplau del grup promotor. I des del nostre grup, des d'En Comú Podem, tot el compromís ferm d'impulsar aquesta llei en el menor temps possible, donada l'emergència que vivim, i respectar el cent per cent del seu contingut i el seu esperit. Com ens vam comprometre des d'En Comú Podem en campanya amb les entitats socials, volem que aquesta sigui la primera llei que garanteixi els drets que aprovem en aquesta legislatura, i perquè estem vivint en una crisi habitacional, les mesures també han de ser urgents. Les xifres s'han repetit moltes vegades. Catalunya segueix liderant el rànquing de desnonaments durant l'any 2020 amb una mitjana de quinze desnonaments diaris. Som la comunitat autònoma on més desnonaments es fan, una cinquena part dels que s'executen a tot l'Estat. Es calcula que entre el 2008 i el 19 més de 330.000 persones van perdre la llar on vivien. Les entitats socials, per una altra banda, calculen que més de tres mil famílies han perdut els lloguers socials als quals tenien drets amb el 17/2019 a causa d'aquesta anul·lació esmentada pel Tribunal Constitucional, i que si no s'apliquen aquestes mesures antidesnonaments, a la tardor del 21 i el 22 ens podem trobar davant un autèntic tsunami de desnonaments, amb prop de 26.000, superant fins i tot el pic màxim a què vam arribar el 2013. Les mesures antidesnonaments que volem recuperar i millorem amb aquesta llei tenen l'objectiu bàsic de millorar la vida de les persones i famílies més vulnerabilitzades i garantir drets fonamentals. En la 24/2015 vam introduir el lloguer social obligatori, la cessió obligatòria d'habitatges buits també en cas de grans tenidors, una mesura que, de fet, perseguia mobilitzar l'enorme parc d'habitatges buits que tenim a Catalunya. I, per una altra banda, amb el 17/2019 vam ampliar la protecció a moltes famílies incorporant el lloguer obligatori a les finalitzacions de contracte, en alguns casos, ocupacions en precari d'habitatges de bancs i fons, i també fent obligatòries les renovacions de lloguers socials que finalitzaven. I aquestes són les mesures anul·lades pel Tribunal Constitucional i que recuperem. Amb aquesta nova llei també millorem algunes mesures del 17/2019, com que les persones jurídiques afectades seran les que tinguin deu i no quinze habitatges, posar un termini màxim d'un mes perquè els grans tenidors presentin l'oferta de lloguer social, i, tres, ampliar la cessió obligatòria de tres a set anys, igualant el termini de la LAU. Aquesta llei tornarà a significar un pas molt important en la protecció de moltes famílies, però no ens enganyem, no serà suficient per solucionar l'enorme crisi habitacional que patim. L'abordatge de l'emergència habitacional ha de ser una absoluta prioritat per a aquest nou Govern. I per això calen mesures que acompanyin aquesta llei, algunes de les quals es van aprovar al Parlament amb la moció que vam presentar fa poques setmanes, com crear i dotar una unitat antidesnonaments; equips de mediació a tota Catalunya; posar mesures, ajuts a petits propietaris que permetin mantenir a les famílies les seves llars; posar en marxa, abans de que acabi l'any, un pla de xoc per tal d'eliminar les llistes d'espera –per exemple, a Barcelona, només la Generalitat ha deixat de posar 1.400 habitatges que li corresponien–; també posar fi a l'enviament de la Brimo i de l'ARRO als desnonaments –menys polítiques d'Interior i més polítiques socials–; revisar el protocol de llançaments judicials per millorar la coordinació entre tribunals, Generalitat, serveis socials, administracions locals, i millorar també l'accés d'ajuts al pagament de lloguer. De fet, és una proposta que està emmarcada dins la proposta de modificació de la llei de la renda garantida de ciutadania, perquè considerem, ens creiem, que aquest dret a l'habitatge ha de ser, ha d'anar acompanyat d'aquesta política de rendes. Com hem dit en diferents ocasions, legislar és fonamental per poder aplicar bones polítiques públiques i garantir drets, però perquè les lleis siguin efectives, cal definitivament valentia i compromís. Això significa dotar-les de pressupost i de personal necessari per al seu desplegament. I, en aquest cas, també controlar i, evidentment, sancionar tots aquests grans tenidors que no compleixin. Cal un pla, a curt i mitjà termini, per garantir el dret a l'habitatge. També cal sortir de l'alarmant inacció política del Govern de la Generalitat, que no ha volgut exercir les seves competències en habitatge, que tampoc ha posat en marxa les eines de mediació per aturar els desnonaments. I cal destinar, per cert, també un pressupost equiparable al de l'Ajuntament de Barcelona, per exemple, que estem parlant d'un vuit per cent d'inversió en habitatge versus un u per cent, que és el que està posant la Generalitat. Esperem que el 2022 tinguem un pressupost d'habitatge de 1.000 milions d'euros, com s'ha compromès en un dels acords que va fer servir el president Aragonès i que segueix argumentant en els seus discursos d'inici de legislatura. I que amb aquests recursos, finalment, la Generalitat exerceixi el seu paper promotor de l'habitatge, que ha abandonat completament en els darrers anys. I cal també incorporar aquesta promoció directa per part de l'Incasòl. És imprescindible incrementar la capacitat de produir habitatge públic de lloguer per part de l'empresa pública de la Generalitat. I finalitzo la meva intervenció com he començat, agraint a totes les entitats, organitzacions, col·lectius de defensa del dret a l'habitatge, la seva constància, la seva capacitat de fer moure les administracions per avançar en la garantia d'aquest dret. Sense les que paren i aturen i posen el cos per aturar desnonaments, i sense generar aquests processos col·lectius per empoderar les persones en risc de perdre el seu habitatge, el que estem fent avui no seria possible. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Pau Morales.
Bé; bon dia. Moltes gràcies, presidenta. «La crisi sanitària també ha posat en relleu que les polítiques públiques d'habitatge compten amb uns instruments poc intensius i proporcionen cobertures molt limitades. Tot plegat fa molt difícil garantir l'accés a un habitatge digne i segur, i, més concretament, oferir respostes adequades a la incertesa i vulnerabilitat a què recentment s'han vist abocades moltes persones i famílies sense recursos suficients. Això que acabo de llegir no ho diu Esquerra Republicana, això surt de l'informe d'aquest mateix mes del CTESC sobre dret a l'habitatge i covid. I és que la situació no només parteix d'un dèficit estructural, sinó que no para d'empitjorar cada dia. Per això els republicans i republicanes entenem el dret a l'habitatge com un dret subjectiu bàsic inherent a la persona: tothom ha de tenir dret a l'habitatge. Avui som aquí, en un primer pas de debat parlamentari d'una llei d'ampliació de les mesures urgents contra l'emergència habitacional. Hi som perquè el Tribunal Constitucional va tombar el Decret llei 17/2019, un intent, en aquell moment, del Govern de Catalunya, consensuat amb moltes entitats, per aturar l'emergència habitacional creixent, que va ser torpedinat des dels aparells de l'Estat, en una mostra més d'aquesta clara aliança entre els aparells del règim del 78 i els seus privilegiats, que han desplegat el seu capitalisme d'amiguets sota la protecció d'aquest mateix règim, mercantilitzant i especulant amb l'habitatge o, en una denominació més eufemística, definint l'habitatge com un bé de consum. Doncs bé, no només ens hi trobaran de cara, sinó que farem el possible i l'impossible per garantir el dret a l'habitatge per a tothom. I això, en un món en el que els recursos són limitats, implica que cal redistribuir. Aquesta llei va d'això, de garantir drets, de defensar uns mínims per assegurar la vida. Avui la votació va d'aconseguir que tiri endavant la proposta i la puguem debatre i millorar. Això sí, tal com ho vam fer ja en el moment del registre, de la mà dels moviments socials i dels moviments pel dret a l'habitatge. I que finalment la puguem aprovar; aprovar una llei de mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional, que és vital, que ja hauria de ser vigent, que ja seria vigent si fos per la majoria d'aquesta cambra. Els qui avui han presentat una esmena a la totalitat a una llei tan bàsica i important, ras i curt, esmenen a la totalitat la vida i les necessitats socials més imperioses. Ara recuperem el decret en forma de llei per superar el defecte de forma, perquè l'emergència no s'ha esvaït, l'emergència habitacional no l'ha suspès el Tribunal Constitucional. I ho fem amb molta més força, perquè aquesta llei arriba aquí avui amb un ampli suport de forces molt diverses, i sobretot amb l'impuls i iniciativa de moviments socials i de moviments pel dret a l'habitatge. Val la pena explicar una mica aquesta llei, del que es tracta. És, com ja hem dit, la transposició del Decret 17/2019, és el que ens ha de permetre pal·liar gran part de l'emergència habitacional i no arribar en multitud de casos al desnonament, és a dir, a la pèrdua de l'habitatge. Recordo fa pocs dies, en aquest Parlament, la compareixença del conseller Elena, on demanava que tothom posés de la seva part per acabar amb els desnonaments de les famílies vulnerables al nostre país. Avui ens toca al Parlament posar-hi una mica més de la nostra part, i no dubto que serà així, perquè tenim les majories que ho han de fer possible. Aquesta llei –les meves companyes ho han explicat una mica ja anteriorment– redefineix el concepte del gran tenidor, fent que les persones jurídiques passin a ser considerades grans tenidors a partir de la tinença de deu habitatges, la qual cosa ho posarà més difícil a aquells que fan maniobres per intentar evitar els efectes, doncs, de les lleis reguladores que fem des d'aquest Parlament. S'augmenta la proposta del període de lloguer social: sis anys, en el cas que el gran tenidor sigui persona física; dotze anys, en cas que sigui persona jurídica. I s'amplia també la durada mínima dels contractes de lloguer social, així com s'estableix la renovació obligatòria en cas que la situació de la persona afectada no hagi variat en el decurs de la vigència del lloguer social. I, finalment, s'aprova la creació d'aquest registre de grans tenidors de l'habitatge obligatori per a les persones jurídiques. Aprofito aquests darrers minuts de la intervenció per dirigir-me a diferents agents que intervenen en la problemàtica de l'habitatge. Al Govern espanyol: moratòria del decret antidesnonaments ja; no podem arribar al setembre a la intempèrie. Això sí que seria distorsionador, i realment distorsionador, com deia el senyor Batlle fa pocs dies, i no pas l'acció dels sindicats de l'habitatge. Als poders de l'Estat: que deixin de frenar les aspiracions socials de Catalunya, i que deixin de posar en dubte la legítima competència d'aquest Parlament per legislar en matèria d'habitatge. A la gent mobilitzada: suport davant la repressió, i, sobretot, que no decaiguin els ànims. Això és possible gràcies a vosaltres, i segur –segur– que guanyarem. A la ciutadania d'aquest país: que tenen un govern i un Parlament al costat d'aquests drets bàsics que són consensos amplíssims. I al Govern: que ens tenen al seu costat per tirar endavant aquestes lleis socials, com també la de regulació dels lloguers, i que esperem ben aviat un important increment del parc d'habitatge públic per començar a resoldre el problema des de la base. I acabo dirigint-me a vostès, membres del Parlament. Defensar la nostra sobirania és defensar els drets de la gent, com fem avui defensant el dret a l'habitatge. Per defensar els drets de la gent, el que també ens cal és un Parlament que sigui i lluiti per ser sobirà; s'ha demostrat una vegada i una altra, també en aquesta llei que ja estaria en marxa. I és així, sent útils a la ciutadania, com defensem millor la utilitat del Parlament i la necessitat de que sigui el Parlament d'un estat independent com el que volem els republicans i republicanes. Avui tombem l'esmena a la totalitat i donem llum verda a la tramitació d'una llei fonamental per assegurar el dret a l'habitatge per a tots els catalans i catalanes. Això sí que és el que uneix el nostre país. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Glòria Freixa.
Bé; molt honorable presidenta, conselleres, diputats, avui, com ja han comentat els meus companys, portem a tràmit el debat a la totalitat de la proposició de llei que ens ha de permetre recuperar les mesures de protecció a les famílies en risc d'exclusió residencial. Són mesures que, com han dit ja els companys, ja les va contemplar la Llei 24/2015, aprovada per unanimitat en aquest Parlament, i ampliada també pel Decret 17/2019, que també va ser convalidat per aquest Parlament i que, com ja saben, va ser anul·lat pel Tribunal Constitucional. Les necessitats que volia cobrir la llei han quedat fins i tot superades. Arran de la pandèmia, com vostès ja saben, les situacions de famílies vulnerables han augmentat enormement i, per tant, arran d'aquesta situació econòmica greu que estan patint, aquesta llei es fa més necessària que mai. Malgrat la urgència de la situació, per la complexitat de la matèria, per la inseguretat jurídica que comporta els continuats recursos al Tribunal Constitucional, i també per la voluntat de sumar tots els nous actors que ampliïn aquest ventall de solucions, hem considerat adient, per consens amb tots els grups proposants, i també amb el grup promotor de la PAH, que la tramitació, encara que urgent, no sigui per lectura única, i així creiem que serà més fàcil facilitar que tots els actors hi participin, i de ben segur que es millorarà aquest text legislatiu. Però en aquest context d'urgència ens agradaria parlar una mica també de què hem fet. Des del Govern de la Generalitat de Catalunya s'ha demanat ampliar la moratòria dels desnonaments de persones en situació de vulnerabilitat, perquè això no acabi, com deia el company d'Esquerra Republicana, aquest estiu, sinó que s'ampliï fins al 31 de desembre de 2021. També s'ha demanat al Govern espanyol ampliar els recursos econòmics per prevenir aquests nous casos de vulnerabilitat, que poden suposar la pèrdua de l'habitatge habitual de moltíssimes famílies. Però que ningú es cregui que amb la inversió de 12 milions d'euros d'ajuts extraordinaris al lloguer –que, a més a més, ja saben que es van acabar en quinze dies– solucionarem aquesta situació. Això no serà suficient per evitar aquestes pèrdues d'habitatge. I que tampoc ningú es cregui que amb els diners de la compensació econòmica de l'Estat a aquestes famílies s'evitaran els desnonaments, perquè aquests diners provenen del plan de vivienda, que aquest any 2021 es va esgotar en uns dies, que l'any passat es va esgotar en uns dies…, perquè al final em sembla que ja saben que aquest plan de vivienda..., els diners arriben amb prou feines per a un sol programa de tot el pla. Una vegada més, si no ampliem els fons econòmics que es necessiten, des de la Generalitat s'haurà de fer front, amb el seu propi pressupost, a aquestes compensacions als propietaris. Parlava també la diputada dels comuns de què ha fet la Generalitat. El que m'agradaria també és fer esment del que passa també a l'Ajuntament de Barcelona, que amb una inversió del vuit per cent en matèria d'habitatge, no s'han notat excessius canvis en aquests darrers sis anys. Volem deixar clar que la proposició de llei que avui portem a debat conté mesures excepcionals, que no entenem, en cap cas, que sigui el que ha de formar part d'unes polítiques estructurals d'habitatge, i que cap altre territori de l'Estat espanyol ho ha gosat implementar. Perquè això –ho hem de dir– són mesures inexistents fins i tot allà on governen els autoanomenats governs progressistes. I molt ens temem que, tal com està ara mateix el text, si no ens el treballem bé, molt ràpidament aquests grups parlamentaris –alguns presents en aquesta cambra–, o fins i tot el Govern espanyol, com s'ha vist amb l'última llei de contenció de lloguers, ho portin novament al Tribunal Constitucional. Per això, tal com vam manifestar ja els grups proposants i també els moviments que van impulsar aquestes mesures, treballarem aquesta llei, i demanarem la compareixença dels diversos actors en joc, perquè volem enriquir-ne el contingut i dotar-lo de la seguretat jurídica suficient per evitar que el Tribunal Constitucional torni a fer de les seves, perquè tenim sobirania legislativa en matèria de polítiques d'habitatge, perquè volem exercir aquesta sobirania legislativa, que ens dona competència exclusiva sobre un dret social que en cap cas –en cap cas– es pot posar en qüestió. De fet, tenim dubtes que no hi hagi intenció també de retallar aquestes competències exclusives que tenim amb l'anunciada ley estatal de la vivienda. Per tant, és objectiu d'aquesta tramitació obtenir una norma que, impulsada per les forces polítiques i les entitats socials, escoltant i recollint les propostes del sector professional, les del tercer sector, totes les entitats del tercer sector..., només així garantirem que sigui un instrument normatiu legalment blindat, que ens permetrà millorar la resposta de totes les parts implicades davant situacions d'exclusió residencial urgent. Hem de posar en valor la utilitat de la norma que surti d'aquest Parlament. És la nostra responsabilitat cap a les famílies que estan patint –és la nostra responsabilitat–; no podem situar aquestes famílies en una situació de vulnerabilitat afegida pels efectes d'una norma que estigui sotmesa a la inestabilitat. I una altra qüestió que també voldríem plantejar: l'ampliació dels supòsits de la figura del lloguer social obligatori que acaba d'anul·lar el Tribunal Constitucional. Aquesta –volem que quedi clar– obliga essencialment a fons d'inversió i també a bancs, però també a persones físiques i a persones jurídiques. I no podem obviar que aquest tipus de mesures poden generar cert recel i també confrontació entre les parts. I és la missió d'aquest Parlament intentar aconseguir que aquestes mesures, no?, evitin justament aquesta confrontació de les parts. No podem perdre de vista que tenim entre 3.500 i 4.000 peticions de lloguer social obligatori, que ja s'haurien d'haver fet amb aquest Decret llei 17/2019, però que la immensa majoria de bancs, de gestors immobiliaris, de fons immobiliaris procedents també de la crisi immobiliària no ho han fet. I no ho han fet perquè s'han aprofitat de la inseguretat jurídica que s'ha generat al voltant d'aquesta norma. I un apunt, només, en aquest sentit. D'aquests 3.500, 4.000 habitatges, 600 són de la Sareb, que ha passat d'aquest decret, no n'ha fet cas, i, per tant, crec que aquí hauríem de situar potser una mica que les reticències sovint no venen del sector privat, sinó que també venen d'entitats de capital públic. Per això en aquesta llei cal deixar clar d'aquesta manera que no és el mateix el comportament de les entitats financeres, dels fons d'inversió i de les societats de gestió com la Sareb, que els altres subjectes que tenen també la condició de grans tenidors, que són persones físiques i jurídiques, però que tenen moltes vegades una predisposició diferent davant de les solucions al problema, i que sovint inclús comparteixen la necessitat d'habitatge assequible. No volem posar en el mateix sac un immoble a la Mina, un propietari que té més de quinze habitatges en un immoble de la Mina, que un fons d'inversió que té tres edificis per invertir a la zona de Pedralbes. Per això és molt important que aquesta nova llei sigui útil, que hi hagi una solidesa jurídica i que contempli mesures que serveixin per reduir aquestes reticències. Bé, en aquest sentit, crec que no serà gens sospitós si faig menció de la Carme Trilla, que va ser membre del Govern tripartit, impulsora de la llei del dret a l'habitatge, actual presidenta de la Fundació Hàbitat 3, de l'Observatori Metropolità de l'Habitatge. En el seu article «De “grans propietaris” i els conceptes borrosos, Trilla exposa com a excel·lent la notícia que suposa el creixement, entre 2015 i 2019, de propietaris que són titulars de més de cinc habitatges. I es felicita per aquestes dades, perquè Trilla assegura que els propietaris que registren més de cinc habitatges sense cap dubte els destinaran a lloguer. I aquest crec que ha de ser precisament l'objectiu, el primer gran objectiu social a aconseguir. Però encara va més enllà quan manifesta la necessitat d'establir pactes de concertació amb tots els operadors perquè s'ofereixi un lloguer assequible i social estable en el temps, siguin grans, mitjans o petits, i que cal fugir dels debats estèrils i contraproduents de la dimensió ètica i borrosa dels operadors, perquè són els grans i mitjans operadors, públics i privats, els únics capaços de produir els volums necessaris d'habitatges de lloguer assequible. I des de Junts per Catalunya estem convençuts que el dret d'habitatge necessita la concertació de tothom, per trobar les millors i les més diverses solucions. I és en aquest sentit que hem manifestat reiteradament que el sector professional ha de deixar de ser vist com a part del problema, tant en accés com en pèrdua d'habitatge, perquè també és part de la solució. En conseqüència, amb un debat profund, amb solidesa jurídica, la futura llei ens ha de permetre avançar cap a l'objectiu de fer que el dret de l'habitatge sigui un dret subjectiu, la qual cosa implica que sigui l'Administració pública l'obligada a garantir aquest dret a l'accés a habitatge a les famílies vulnerables, però també als nostres joves, també als nostres grans. Des de l'acció pública cal buscar fórmules no invasives per facilitar als col·lectius amb més dificultat l'accés a un habitatge digne. Per tant, ara ens cal, per una banda atendre les emergències i els casos d'exclusió més greus, i, per l'altra, tenim millors eines normatives i sobretot més recursos econòmics per facilitar l'accés a l'habitatge. I per això ens cal un gran acord pressupostari de totes –totes– les administracions, per tal que les polítiques d'habitatge deixin d'estar infrafinançades. Mentre no arribi aquest acord del marc pressupostari, hem de posar tots els nostres esforços per aconseguir una nova llei que sigui, com deia, consensuada, jurídicament vàlida, útil per als casos de vulnerabilitat acreditada, i que compti –sobretot, compti– amb els diferents agents del sector com a part d'aquesta solució. Ara toca el Pacte nacional per a l'habitatge, quin model volem per a l'habitatge de Catalunya en els propers anys. Aquí hi hem de ser tots, hi cap tothom: les persones vulnerables, les persones joves, les persones grans i, sobretot, un territori equilibrat. Per tant, comptem amb tots vostès per fer-ho possible. Moltes gràcies a tots. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i per a la defensa de les esmenes a la totalitat presentades, té la paraula, en nom del Grup Mixt, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Bé, avui discutim sobre un tema que no ens és desconegut i segurament els arguments seran els mateixos, perquè aquesta llei ja la coneixíem, o el text d'aquesta llei va venir en forma de decret llei, un decret llei que –ja s'ha dit aquí també– va ser declarat inconstitucional pel Tribunal Constitucional. Deia la senyora Glòria Freixa ara, en aquesta darrera intervenció, que, clar, això crea molt molta inseguretat jurídica, no?, tots aquests recursos davant del Constitucional. Home, doncs si no volen que aquestes lleis o els decrets acabin al Constitucional, hi ha una forma molt fàcil, que és no saltar-se els preceptes de la Constitució. És que, clar, al final sembla que nosaltres anem per gust davant del Constitucional. Deia també la companya dels comuns, crec que ha sigut, que deia: «No, és que el Partit Popular s'ha proposat guanyar al Tribunal Constitucional... No! Nosaltres, el que ens hem proposat és una cosa molt senzilla, que és respectar els drets. I és veritat que estem parlant del dret a l'habitatge, però també estem parlant del dret a la propietat privada, que està recollit en l'article 33 de la Constitució. Per tant, jo hi torno a insistir: si el que volem és seguretat jurídica, si el que volem és, doncs, fer lleis amb una qualitat legislativa que surtin d'aquest Parlament i que no hagin d'anar al Constitucional, és tan fàcil com respectar els mecanismes que es recullen en la pròpia Constitució i les competències que té el Parlament de Catalunya; és que no hi ha més, vull dir, és tan senzill com això. Deia també la companya de la CUP, la diputada de la CUP, que nosaltres vam qüestionar, en aquest recurs que vam posar davant del Constitucional, la urgent necessitat de l'habitatge. Nosaltres el que vam qüestionar va ser, primer, la forma, hi insisteixo, i d'aquí ve la urgència; és a dir, vostès ens van dir que s'havia de fer mitjançant un decret llei per la necessitat urgent de la matèria. I no és així –no és així. I tant és així que, hi insisteixo, el Tribunal Constitucional ens va donar la raó, en aquest sentit. Primer, perquè no és el mecanisme idoni, i realment no es donava aquesta urgència. I, segon, perquè, a més a més, s'estava intentant legislar drets que es recullen a la Constitució mitjançant un decret llei que no està pensat per a aquest tipus de disposició. Per tant, torno a insistir en el mateix: el que hem de fer és triar els mecanismes adequats per legislar, i, si no, evidentment, nosaltres ens veurem abocats a portar les qüestions al Constitucional. També, una altra de les intervencions que s'han donat aquí, i que crec que era el diputat Morales... Hi ha una cosa que a mi em fascina, la veritat: vostès tenen una facilitat per qualificar-ho tot de repressió... Ara això; això també és repressió, no? Es como el comodín mágico. Sempre parlem de repressió. Home, doncs, si parlem de repressió quan s'està parlant d'habitatge social, potser la repressió l'està exercint la Generalitat, perquè és que el parc públic de «vivenda deixa molt a desitjar. Per tant, centrem-nos una mica en la qüestió i no tirem, una mica, de mantres, perquè crec que no ens ajuden absolutament en res. Nosaltres, com deia, vam impugnar aquest decret llei per diverses qüestions; una d'elles era una qüestió formal, però també per qüestions materials. El Tribunal Constitucional va entrar només a resoldre respecte a la qüestió formal, i com que aquí ja va estimar el recurs, no va entrar en les qüestions materials. Però nosaltres continuem creient que aquesta llei afecta determinats articles de la Constitució i que poden fer que, de nou, la llei que pugui sortir d'aquesta ponència pugui també ser objecte d'un recurs d'inconstitucionalitat. I estic parlant, per exemple, d'una possible vulneració de l'article 14, perquè, d'alguna manera, el que estem provocant és que el dret a la propietat privada d'aquí Catalunya sigui més dèbil que en altres parts del territori espanyol. També hi pot haver una possible vulneració del principi de culpabilitat o de responsabilitat, recollit en l'article 25.1 de la Constitució, perquè permet sancionar el propietari pel comportament del propietari anterior. I també creiem que l'obligació d'oferir un lloguer social vulnera, en aquest cas, el principi d'autonomia de la voluntat perquè estableix un requisit d'admissibilitat irracional i desproporcionat, com, per cert, ja va reconèixer també el Consell de Garanties Estatutàries. Per tant, nosaltres entenem que hi ha qüestions de fons que fan, doncs, que alguns dels preceptes d'aquesta llei puguin ser declarats inconstitucionals. I veurem, al final, com queda la llei que pugui sortir d'aquí, els articles, i hi entrarem al detall. Però, a banda d'aquestes qüestions, que són purament jurídiques, per dir-ho d'alguna manera, nosaltres també tenim altre tipus de consideració –i se n'ha parlat aquí–: potser del que hem de parlar és del model d'habitatge. Jo crec que aquí és on tenim els problemes, i són problemes estructurals. El que no podem fer és regular l'habitatge a cop de decret, perquè vam tenir un primer decret, que el van haver de retirar perquè no hi havia el suport necessari; van fer un segon intent, i al final no es va poder convalidar, perquè la votació el va tombar; després, un tercer intent de decret, que és aquest que va acabar davant del Constitucional i que el Constitucional el va tombar, i ara han reconvertit aquest decret en la llei per intentar salvar aquest obstacle amb la forma, que és el que els va dir el Tribunal Constitucional. Home, potser aquesta no és la manera. Potser legislar el model d'habitatge mitjançant decrets i decrets i decrets que no funcionen, o lleis que el que fan és copiar pràcticament els mateixos decrets que els han tombat, potser aquesta no és la manera, no és el camí. Jo crec que és evident que les polítiques d'habitatge que s'han portat fins ara no funcionen –no funcionen. N'estem patint les conseqüències des de fa ja molt de temps i, a més a més, la situació que vivim, greu –greu–..., deia la companya de la CUP que no reconeixem la urgència. Sí, reconeixem la urgència i el problema, però el que hem de buscar són solucions bones i que funcionin. I el que no podem fer és donar les culpes a uns, però no veure la culpa dels altres, que en aquest cas és del Govern de la Generalitat, que no està fent els deures –que no està fent els deures. Una situació que ja era greu i que s'ha agreujat, evidentment, ara, doncs, amb aquesta crisi social i econòmica derivada de la pandèmia de la covid-19 i de la necessitat d'habitatge urgent que se'n deriva. Ja ho hem dit: cal ampliar el parc d'habitatge de lloguer lliure, assequible i social. Anem molt endarrerits en aquesta qüestió. S'han fet moltíssimes promeses des d'aquest faristol i després és que no es compleixen. Per tant, insisteixo que hem de veure la responsabilitat per ambdues parts i no només donar-ne les culpes a una d'elles. Hi ha un creixement de la llista d'espera de la mesa d'emergència. Tenim ara mateix sis-centes famílies inscrites en aquesta mesa i, segurament, en els propers mesos, anirem a pitjor. Les dades que tenim, per exemple, a Barcelona: una de cada tres persones tenen problemes per accedir o per mantenir l'habitatge que tenen, un habitatge, evidentment, en condicions de dignitat i de seguretat. És evident que l'habitatge s'ha convertit en una de les primeres causes d'exclusió, però, a més a més, jo crec que les dades que tenim d'aquesta mesa d'emergència segurament no corresponen a la realitat; crec que les dades reals són encara pitjors. Per què? Doncs perquè, per exemple, les famílies que estan ocupant de manera il·legal un habitatge no poden accedir a la mesa d'emergència habitacional. Per tant, segurament caldria fer un estudi més acurat per saber les necessitats reals que tenim en aquest sentit. I fixin-se que parlo del problema de l'ocupació, que vostès saben que nosaltres, doncs, estem especialment preocupats, però, com hem dit moltes vegades, hem de fer una diferenciació, en aquest sentit: per una banda, tenim màfies okupes que es dediquen i que fan negoci de l'ocupació il·legal de les «vivendes, i, per una altra banda, tenim necessitats d'emergència social en famílies que s'ho estan passant molt malament i que segurament no voldrien estar en aquesta situació d'ocupació, i que, per tant, nosaltres, l'Administració, els ha d'acompanyar i els ha de buscar una solució, en aquest sentit. I, per tant –tenim aquí la consellera–, jo crec que és important que ens posem a pensar en aquestes qüestions, sobretot perquè segurament en els propers mesos la cosa empitjorarà. Jo crec que estem veient només el pic d'aquesta crisi, però que anirà a pitjor, perquè les dades són les que són, no?, i estem en la situació en la que estem. Bé, deia abans que la Generalitat no ha fet els deures. Jo crec que aquí hi estarem tots d'acord. Nosaltres en l'anterior legislatura ja vam veure com es continuava venent sòl públic al privat, però no es construïa habitatge públic. Per exemple, a Barcelona, concretament el Consorci d'Habitatge de la Generalitat, doncs, no està complint amb el seu compromís, només ha complert amb un vint per cent de la seva responsabilitat. El compromís era del seixanta per cent. Estem en un vint. És que insisteixo que hem de ser realistes amb la situació que tenim. Fa dos anys que s'espera un operador publicoprivat per ampliar el parc d'habitatge assequible, que havia de construir 4.500 habitatges. Encara estem també esperant notícies d'això. Hi insisteixo, fa dos anys que estem a l'espera. Com deia abans, no?, per exemple, la consellera Cervera ens ha dit aquests dies, doncs, que es destinaran 1.000 milions d'euros a habitatge públic per al proper 2022. Nosaltres ho celebrem, evidentment que sí, però, clar, és que aquestes promeses no és la primera vegada que ens les fan, i després això no..., bé, no es tradueixen absolutament en res. I ho anem endarrerint i van passant els anys i això no es concreta. Per tant, insisteixo que si realment hi ha aquest compromís ferm de la Generalitat ens trobaran al costat, evidentment que sí; però el que volem són promeses i no fum, perquè hi ha gent, hi insisteixo, que s'ho està passant molt malament. I és que no és una cosa nova. O sigui, la necessitat del parc d'habitatge públic és una mancança que portem ja arrossegant, una mancança estructural, i insisteixo que la manera de resoldre-la no és a cop de decret i no és traient lleis que segurament després han d'acabar al Tribunal Constitucional, perquè al final això el que fa és bloquejar la qüestió i que no puguem tirar endavant. Per exemple, també en el cas de Barcelona, l'obligació de reservar un trenta per cent de les promocions immobiliàries a habitatge públic. Això no ha servit absolutament de res. Dos anys després de l'entrada en vigor, encara no hem pogut veure els resultats d'aquesta obligació del trenta per cent. El que sí que hem pogut comprovar, per exemple, és que s'ha paralitzat la nova construcció. Per què? Perquè això espanta els inversors i, a més a més, fa incrementar també els preus de l'habitatge. S'ha intentat regular també..., la regulació dels preus de lloguer. I és que no funciona. No és que no funcioni només aquí, és que no funciona a la resta d'Espanya i no funciona tampoc en l'àmbit internacional. I, si no, doncs, vegem què és el que ha passat a París o vegem què és el que ha passat a Berlín. Jo crec que tenim grans exemples ja a nivell internacional, en grans ciutats d'Europa, on el que veiem és que aquesta limitació dels preus de lloguer el que ha suposat és donar passos enrere. Per tant, insisteixo en la necessitat de trobar bons mecanismes i bones solucions. Aquí mateix, el Banc d'Espanya en el seu informe ja va advertir, doncs, que aquestes mesures reguladores tenen un impacte molt negatiu a llarg termini i l'evidència internacional que mostra que és una mesura que no condueix a ampliar l'oferta, sinó tot el contrari, i a més a més també comporta un deteriorament important dels immobles. Crec que em queden pocs minuts i tinc moltes coses a dir, però insisteixo que és un debat que nosaltres ja hem tingut aquí, que crec que el que no podem fer és només donar les culpes a una part i només protegir els drets d'uns, sinó que hem de protegir evidentment el dret a l'habitatge, però també hem de protegir el dret a la propietat privada. Nosaltres creiem que amb aquesta llei no es resoldrà el problema de l'accés a l'habitatge; continua assenyalant el privat com el responsable, es deixa de banda l'Administració pública, que és qui no ha fet els deures. És una llei que vulnera de nou el dret a la propietat privada. Per què? Perquè, torno a dir el mateix, només parla dels drets d'una part, no parla dels drets de l'altra. I quan parlo de defensar el dret a la propietat privada, jo vull recordar-me dels petits propietaris, dels petits propietaris que estan totalment desemparats amb aquesta llei. Això també els crea una inseguretat jurídica. I veurem com això redueix l'oferta de lloguer. Això al final serà contraproduent. Amb aquesta llei s'amplien les possibilitats d'expropiació –ho torno a dir: desemparats i abandonats, els petits propietaris–; legitimen l'ocupació sense títol. De veritat, jo crec que la solució passa..., a veure si és cert que aquest compromís cap al 2022 es pot acomplir, però crec que la solució passa per ampliar el parc d'habitatge assequible, més habitatge social, més ajudes també per a la rehabilitació. Crec que hem de fer també polítiques que incentivin la col·laboració publicoprivada. No obligar, sinó incentivar. A vegades això porta millors resultats que no pas les exigències. Torno a repetir que no hem de responsabilitzar el privat del que no fa l'Administració. I ja per últim, que només em queda un minut, tenim també dubtes amb algun dels nous articles que s'han inclòs, que no formaven part del decret llei, que han aparegut ara de nou en aquest text que se'ns presenta avui, com per exemple l'article 1.10, del subministrament de dades a l'Administració, l'1.2, el registre dels grans tenidors... Jo no sé..., perquè a mi em fa por. Quan aquí es proposen fer llistes i registres de persones a mi em fa por. No sé què és el que volen fer amb aquests registres, quina necessitat tenen de saber aquestes dades, i m'agradaria saber quina és la intenció i l'objectiu d'aquest registre. Però bé, jo, com deia, crec que ens hem de centrar en la política dels drets, clar que sí: drets a l'habitatge, dret a l'alimentació, dret a la salut –se n'ha parlat aquí–; però no podem obviar que el Govern de la Generalitat també té obligacions. I la seva obligació és oferir, per exemple, dret a l'allotjament i tenir en compte aquest parc de «vivenda pública. Per tant, nosaltres avui presentem aquesta esmena a la totalitat, hi insisteixo, per motius de forma, però també per motius de fons, i estarem amatents a veure com queda finalment el text de la llei. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Andrés Bello.
Buenos días, señora presidenta. Señores diputados, los grupos parlamentarios que forman el actual Gobierno –Esquerra Republicana, Junts, el que le apoya, CUP y En Comú Podem– nos presentan hoy una proposición de ley de medidas urgentes para hacer frente a la emergencia habitacional. Antes que nada hay que decir que los dos grupos que hoy forman el Gobierno han gobernado de forma ininterrumpida los últimos cuarenta años, y que si hoy hay una emergencia habitacional..., nadie lo niega –alguien ha acusado por ahí que negábamos que existiera, nadie lo niega, existe–, pero si hoy hay una emergencia habitacional frente a la que hay que tomar medidas urgentes se debe única y exclusivamente a su nefasta gestión durante estos cuarenta años. Basta recordar una vez más que los diferentes gobiernos nacionalistas, y, por desgracia este no es una excepción, han priorizado el gasto en sus delirios secesionistas y en sus chiringuitos, olvidando lo que de verdad importa, y en el caso que hoy nos ocupa, la vivienda. Y, señores proponentes, además de leyes, decretos leyes, planes rimbombantes, pactos grandilocuentes, además de todo esto, hay que saber gestionar el día a día. Y creo que han dado muestras evidentes durante cuarenta años de que no saben hacerlo. De ahí el que estemos hoy aquí hablando de esta emergencia y de esta urgencia, ¿no? Nosotros creemos que, ante un problema tan importante como el de la vivienda, debería existir un amplio debate público para valorar las diferentes alternativas presentadas por los grupos políticos. También deberían participar en este debate las organizaciones, grupos sociales y expertos en la materia, que me parece que los han olvidado. Parece que a ustedes, en cambio, solamente les importa la opinión de los mal llamados «sindicatos de vivienda, copados por miembros de la izquierda radical. De ese debate y de la confrontación de propuestas deberían salir unas medidas que tuvieran como resultado que la vivienda dejase de ser uno de los principales problemas de los ciudadanos de Cataluña. En lugar de esa confrontación de propuestas, el Gobierno de la Generalitat ha optado por ocultar este debate a la ciudadanía, probablemente con la intención de esconder los resultados de su gestión. Y lo ha hecho retorciendo la técnica legislativa y acudiendo al decreto ley para regular asuntos para los que este, el decreto ley, no podía utilizarse. Y así se lo ha recordado el Tribunal Constitucional en la conocida sentencia de 28 de enero de este año, a la que se ha hecho repetidas veces referencia, en la que declara la inconstitucionalidad de numerosos artículos. Esta inconstitucionalidad ha tenido como consecuencia tener que acudir a la vía legislativa ordinaria, y es por lo que hoy estamos todos aquí. Pero, una vez más, los partidos secesionistas, con el apoyo de Podemos o cómo se llamen aquí, hacen gala de su falta de transparencia hurtando a la ciudadanía de Cataluña el debate público necesario para afrontar el problema de la vivienda y sus posibles soluciones. Y lo hacen con la ayuda de la Mesa de este Parlamento, acudiendo a la declaración de urgencia. Pero por si no fuera suficiente reducir los plazos a la mitad, según recoge el artículo 107.3 del Reglamento del Parlament de Cataluña, los declaran de urgencia extraordinaria para reducirlos todavía más. La intención, parece obvio, es hurtar ese debate público y ocultar que el problema actual de la vivienda lo han provocado, vuelvo a decirlo, cuarenta años de mal gobierno nacionalista. Entrando en el contenido de la proposición de ley objeto de este debate, hay que decir que las medidas que establece van en sentido opuesto al que nosotros creemos que debería tener si lo que se pretende es solucionar el problema de la vivienda en Cataluña. Para ello, hemos presentado una enmienda a la totalidad para evitar que el conjunto de errores que constituyen esta norma tenga rango de ley. No voy a repetir los argumentos jurídicos, que yo creo que en gran parte coincidimos con la ponente anterior; tampoco nuestras dudas sobre la inconstitucionalidad de algunos preceptos, ya tendremos su momento de debatirlo; pero la aplicación de esta proposición…, nos ha dicho una ponente anterior que van a intentar que no haya ni el más mínimo cambio. Como decía, su aplicación, en caso de aprobarse, va a suponer seguir profundizando en el deterioro del mercado de la vivienda en Cataluña, perjudicando a la sociedad en general, pero sobre todo a los más desfavorecidos. Sorprendentemente, en un ejercicio de sinceridad de la propia exposición de motivos de esta proposición de ley, se reconoce la falta de alternativas públicas al mercado de la vivienda. En buena lógica, ante este diagnóstico tan sincero, el buen gestor aportaría recursos públicos para resolver el problema, y ante la situación de crisis económica y presupuestaria cambiaría las prioridades de gasto: eliminaría el gasto generado por organismos duplicados con el Estado, suprimiría el gasto innecesario y superfluo, como los llamados «chiringuitos, así como aquel que solo tiene como fin o principalmente tiene como fin seguir manteniendo el procés, como la TV3 o el Diplocat. Por cierto, de los que viven estupendamente tantos políticos secesionistas. Esto lo haría, como he dicho, el buen gestor, que no es el caso, como es obvio. ¿Qué hacen, en cambio, nuestros políticos secesionistas? Echarle la culpa a otro. ¿Les suena? Como según el artículo 137 del Estatuto de autonomía, la Generalitat tiene competencia exclusiva en materia de vivienda, en este caso tiene muy difícil hacer recaer la culpa de la situación de emergencia habitacional en el Estado, que es lo que suele ocurrir, ¿no? Ahora bien, nuestros políticos secesionistas no dejan que la realidad les estropee un buen titular, en este caso una proposición de ley, por lo que han buscado otros chivos expiatorios. Los hemos escuchado ahí, aquí, antes, pero están escritos en la proposición de ley. Han encontrado algunos. Han encontrado las entidades financieras, los fondos de inversión, que aquí les ponen, en fin, calificativos de animales, «los grandes tenedores, y, como no, el Tribunal Constitucional, ¿eh? El Estado español debería salir, de una u otra manera, en la lista de culpables. Pero eso sí, los gobiernos nacionalistas que han gobernado ininterrumpidamente en Cataluña durante los últimos cuarenta años no tienen culpa de nada. Es sorprendente la desfachatez. Nos proponen, en esta proposición de ley, más de lo mismo: ataques a la propiedad privada con amenazas expropiatorias, ataques a la libertad contractual, regulando no solo el contenido de los contratos de arrendamiento, sino incluso obligando al propietario a arrendar. Se está trasladando a los propietarios privados de viviendas obligaciones que corresponden al sector público. El conjunto de medidas coercitivas y liberticidas propuestas generará una contracción de la oferta de la vivienda y un aumento de los precios. Las propuestas de VOX en materia de vivienda van en un sentido opuesto al de esta proposición de ley. Nosotros creemos que la participación del sector privado, que aquí se ha demonizado en repetidas ocasiones, es esencial para la salida de la crisis que asola el sector de la vivienda. Escucharle y conocer cuáles son los impedimentos que les desmotiva a invertir, nos parece fundamental. Hay que dialogar en lugar de imponer, como hace esta proposición de ley. Creemos que hay que dar confianza al mercado, y la primera medida es dar seguridad jurídica. Basta ver –también se ha comentado anteriormente– el amplio número de leyes, de decretos leyes –una maraña legislativa tremenda, ¿no?– que han salido de este Parlamento en los últimos años para comprobarlo. Los cambios regulatorios son continuos, lo que dota de gran inseguridad al marco jurídico del sector. También debe evitarse el continuo y cada vez mayor intervencionismo en el sector. En su lugar, creemos que hay que facilitar la colaboración publicoprivada. Como hemos dicho, esto debe ir acompañado de un aumento del presupuesto público para vivienda, y especialmente para la destinada a los colectivos más desfavorecidos. En lugar de medidas coercitivas y amenazar con la obligación de arrendar, con sanciones o con expropiaciones, se deben de dictar normas incentivadoras que hagan que los inversores construyan o rehabiliten viviendas, y que los propietarios arrienden las que poseen. Desde VOX defendemos el derecho a la propiedad privada y el derecho constitucional a una vivienda digna para todos los españoles. Por eso hemos presentado esta enmienda a la totalidad y por eso nos oponemos al contenido de la ley. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
A continuació i per un torn en contra, té la paraula, en nom dels quatre grups proposants, la senyora Montserrat Vinyets.
Bé, faig aquesta rèplica en nom de tots els grups proposants. Tinc molt temps; tinc cinc minuts només. No sé si seré a temps de contestar totes les intervencions. Bé, el que és visibilitza avui aquí és una majoria sòlida parlamentària d'aquest Parlament; un parlament que és sobirà, que té competència, que té competència exclusiva i l'exerceix. I el que seria totalment inacceptable és que aquells que tenen a les seves mans legislar en un tema tan candent, no ho facin. Per tant, estem fent el que ens toca fer. Ens deien de Ciutadans que..., bé, que ara..., que s'utilitzen molt els decretos leyes i que això..., inseguretat jurídica. Escolti'm, és que el mateix Tribunal Constitucional –vostès que són tan constitucionalistes– està dient que es pot utilitzar la figura del decret llei, que aquest no era el problema per al tema de la urgència, de la immediatesa, sinó que el problema era perquè s'afectava el dret a la propietat i que s'havia de fer per llei. Molt bé, estem fent una llei. Quin és el problema ara? A vostès, que es faci amb llei ara tampoc no els va bé. Ens diuen «l'article 14, que pot atemptar contra la igualtat dels ciutadans. Escolti'm, és que si vostès al·leguen l'article 14, pleguem, perquè qualsevol normativa que surt d'un parlament que no és el central pot tenir incidència en l'article 14. Per tant, vostès no poden al·legar aquest article per carregar-se les sobiranies parlamentàries dels parlaments. Vostè ens parla d'autonomia a voluntat. Vostè sap perfectament que l'autonomia de la voluntat també té límits en la mateixa llei i en l'ordre públic, que no és un principi absolut que ens permeti fer qualsevol cosa. També ens parla de..., bé, ens donen lliçons de que no s'han fet les coses bé i ens dona alternatives, que no hi ha prou parc públic d'habitatge. Però si precisament el que portem a votació el que fa és introduir mesures per incrementar el parc públic d'habitatge! Que el parc públic d'habitatge no només s'incrementa a través de la construcció, també a través d'altres mesures. I s'està portant una llei que incrementa parc públic, i a vostè tampoc no li sembla bé, però continua reclamant que s'incrementi el parc públic. Ens dona altres lliçons. A mi el que m'agradaria és que vostès reflexionessin, que no miressin d'alliçonar tant en el tema de com solucionar el dret a l'habitatge, quan vull recordar que van ser vostès que, l'any 98, de la mà del senyor José María Aznar, van treure una de les lleis més reprovables i que han fet més mal a l'habitatge en la història jurídica de l'Estat espanyol, com va ser la llei del sòl. Vostès van canviar la normativa que hi havia fins aquell moment, i vostès van tenir la gran idea de dir: «Si ara liberalitzem el sòl, el que farem és fer abaixar el preu de l'habitatge. Doncs bé, això..., va resultar que la seva recepta per solucionar el tema de l'habitatge es va implementar i va ser un absolut fracàs. No es va abaixar el preu de l'habitatge en absolutament res, sinó que el que es va fer va ser que els preus s'incrementessin de forma exorbitant i que existís en el país una de les bombolles immobiliàries més bèsties del que s'ha conegut mai. Per tant, de lliçons del que s'ha de fer per garantir el dret a l'habitatge, poques, perquè quan vostès les han proposat, les poques vegades que les han proposat, han sigut absolutament dramàtiques. També vull fer referència..., clar, VOX, com sempre, amb el seu mantra dels «chiringuitos, de «la confianza en el mercado, que el mercat per ell mateix solucionarà el tema, que amb autoregulació tot se solucionarà... A veure, jo crec que els seus discursos entren en contradicció interna. El que no es pot fer és començar el discurs dient, reconeixent que hi ha una emergència, que ja anem bé que vostès la reconeguin, que hi ha aquesta emergència; després, dir que en cuarenta años no se ha hecho nada, d'acord?, i després..., dir això i dir que el mercat..., que hem de deixar que el mercat actuï. Escoltin, si vostè diu que hi ha emergència, que en quaranta anys no s'ha fet res i, llavors, la seva recepta és que el mercat actuï..., ho veu que això entra en contradicció? Per tant, la recepta no pot ser que el mercat actuï, perquè el mercat ni actua ni soluciona res. I, per últim, també vostès amb el mantra de criminalitzar els sindicats de l'habitatge, als que des d'aquí, des d'aquesta tribuna, volem reconèixer tota la seva feina feta per garantir aquest dret. Vostès el que passa és que tenen urticària als moviments socials en tant que són la peça clau per generar conflicte que permet avançar, que desafia el règim imperant, que proposen canvis a través de l'acció col·lectiva i denuncien, en última instància, l'especulació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, a continuació, per expressar el seu posicionament, té la paraula la diputada senyora Eva Candela, del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, presidenta. Gràcies, consellera, per estar avui aquí. Ja no sé si molt bon dia o molt bon migdia; en català, això del migdia..., així com el capvespre ho tenim bé, el migdia encara no el tenim solucionat. En tot cas, molt bon dia a totes les diputades i diputats. Bé, en aquest plenari, aquesta cambra, s'ha parlat molt de la situació de l'accés a l'habitatge i estic segura que encara seran moltes més les hores de treball i de debat que tindrem en seu de comissions, en seu de grups de treballs i en el plenari, donat que és una de les majors preocupacions dels nostres ciutadans i ciutadanes. I voldria agrair a la diputada Vinyets l'explicació que ens ha fet de la llei del dret a l'habitatge. Crec que avui era un bon dia per fer la reflexió que ha fet de la Llei 24/2015. Moltes vegades, és veritat, anem legislant i ens oblidem de la bona mare que tenim pel dret a l'habitatge. Ja en el primer Ple d'aquesta legislatura van ser tres les mocions, presentades per diferents grups d'aquesta cambra, per parlar d'habitatge. I avui tenim aquí la proposició de llei d'ampliació de les mesures urgents per fer front a l'emergència habitacional. Jo avui no entraré a donar dades, que queden prou explicades en l'exposició de motius de la proposició de llei i que, en tot cas, en el procés de tramitació crec que podrem..., tot i que sigui d'urgència, ho podrem acabar d'avaluar i, si convé, d'actualitzar. Però sí que voldria referir-me a les paraules del conseller Calvet en la sessió plenària del dia 5 de febrer de 2020, en el debat de convalidació del Decret llei 17/2019. En aquell moment el conseller Calvet va dir: «El país no pot esperar el temps que implica un procediment d'elaboració d'una llei ordinària per tractar segons quins temes. Això ja ho deia en un moment..., quan l'any anterior ja va haver de retirar de l'ordre del dia del plenari un decret llei en el mateix sentit que el que portava, perquè no tenia el consens necessari per convalidar-lo. No podíem esperar el temps per tramitar-ho com a llei. Però ara ens trobem aquí, altra vegada, per donar-li una tramitació com a projecte de llei. I ha passat un any. I segur que em diran: «Senyora diputada, és per culpa del Tribunal Constitucional que hem de fer-ho. Doncs, permetin-me que els digui dues coses. Primera, en aquest plenari, tots tenim la responsabilitat de servir de la millor manera els ciutadans i les ciutadanes, que per això estem aquí. I encara puntualitzo més: més responsabilitat té el Govern i és a qui li correspon presentar les propostes com toquen, d'acord amb les normes i la legalitat, perquè d'elles en depenen les esperances i els projectes de vida dels nostres ciutadans i ciutadanes. I una altra cosa: en cas que el Decret llei 17/2019 no hagués estat portat al Tribunal Constitucional i, per tant, no hi hagués pronunciament sobre aquest, una errònia tramitació deixa el camp obert a que els grans tenidors portin als tribunals els expedients que es tramiten per incompliment. I tots vostès ho saben, que és així i que no seria la primera vegada que ho fan. I voldria posar-los un exemple. Ja ho van fer, en molts casos, quan alguns ajuntaments van començar a sancionar grans tenidors per incompliment de la funció social dels habitatges de la seva propietat. I ells es basaven en que els ajuntaments no eren competents. I se'n van sortir. Molts esforços del món local, davant l'emergència habitacional, per veure's abocats a sentències contràries als expedients incoats. I des d'aquests ajuntaments vam estar demanant al Govern i a la conselleria un decret que aclarís les competències, que aclarís quina era l'Administració competent per sancionar; qüestió que va trigar molt en arribar. Amb això, només què vull dir? Que cal fer les coses ben fetes i que el temps ens ho demostra. Perquè, si no, perdem temps, i el temps, en matèries com aquesta, és or. I avui parlem de mesures urgents, però tots ja hem dit i sabem que calen també mesures a mitjà i a llarg termini. Un mitjà i llarg termini, la veritat, que sembla que cada dia que passa sigui més llunyà; és mitjà, llarg i cada dia està més lluny. I d'aquesta manera no podem fer front amb contundència i valentia al dret a l'habitatge. Vam parlar, el Ple passat, del pla territorial sectorial d'habitatge, i d'aquest ja se'n parlava en el Decret llei 17/2019, on, en la seva disposició addicional quarta, deia que el Govern havia d'aprovar-lo en un any. Aquest any ja ha passat. I, en la proposta que van presentar els companys d'En Comú Podem, proposaven que s'aprovés en tres mesos. El Govern va demanar que s'esmenés i fos a final d'any. Bé, ho tindrem, al final del 2021, consellera? Podrem tenir l'aprovació del pla territorial sectorial d'habitatge? Perquè les mesures a mitjà i llarg termini i la planificació ens corren pressa ja. També vam parlar d'un nou pacte nacional per a l'habitatge, que s'haurà d'impulsar en tres mesos. Ja portem quinze dies, hi haurà el mes d'agost, els tres mesos ens passaran. Vam parlar del pressupost destinat a habitatge, a més d'altres mesures. I, la veritat, és amb treball, amb treball i compromisos, quan avançarem. I permeteu-me que us ho digui: no ens busquem més excuses ja –que si hi ha diners que no venen, que si el Tribunal Constitucional... Posem-nos a treballar seriosament i anem avançant, perquè fem molt tard. Quant al projecte de llei que avui ens ocupa, recuperar el Decret 17/2019, el nostre grup parlamentari ja va manifestar el compromís de treballar i presentar les esmenes que creiem oportunes. Avui, el nostre grup votarem en contra de les esmenes a la totalitat presentades pel Grup Mixt i per VOX, i ens emplacem, en seu de comissió, a treballar. I emplaçaria també la senyora Roldán i el seu Grup de Ciudadanos a que faci aportacions, que vingui a debatre. L'esperem a vostè també. Perdoni: PP. Perdona. [[Rialles.]] Em sembla que aquesta vegada sí que no m'evitaré de sortir al Polònia, la qual cosa, la veritat, em fa bastanta il·lusió. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Candela. I a continuació té la paraula, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat Joan García.
Gràcies, presidenta. Ara sí, en nom de Ciutadans, perquè crec que la senyora Vinyets també s'ha equivocat abans. Ciutadans, proposta liberal, en aquest cas. Intentarem explicar o almenys exposar la nostra posició davant d'aquesta proposició de llei. Em permetran que comenci o que centri la meva intervenció en algunes reflexions. Jo crec que ja, després de dues hores de debat, s'ha dit pràcticament tot, i volia entrar en algunes reflexions que crec que poden ser interessants per a tots o, com a mínim, tot i que és una hora d'anar a dinar, doncs, poden tenir cert interès per debatre o a l'hora d'entendre quina és la nostra postura. La primera pregunta que ens fem, o la nostra primera reflexió és: hi ha un problema d'emergència habitacional a Catalunya? Crec que hem de respondre a aquesta pregunta tots. Sí, tenim un problema d'emergència habitacional a Catalunya, no perquè ho diguem nosaltres, sinó perquè ens ho revela la realitat. Som la comunitat amb més desnonaments de tot Espanya, amb un seixanta-vuit per cent, que, per cert, ja són de lloguers. Ha canviat el model de desnonaments. Per desgràcia, també sobre els hipotecaris, que ara ja són el trenta-cinc per cent, en aquest cas. També han crescut els lloguers, els darrers set anys. I també hem de dir que les famílies, sobretot les famílies de classe mitjana, dediquen molts més recursos de la seva renda mensual a pagar el lloguer o a pagar, en alguns casos, les hipoteques. Hi ha emergència social que deriva en emergència habitacional? Evidentment que també, sí. I això s'ha accentuat. S'accentuarà més amb la pandèmia; ho veurem. I, per tant, una altra reflexió, una altra resposta que crec que nosaltres compartim. La realitat de la situació econòmica a Catalunya crec que dista molt, moltes vegades, del discurs que hi ha per part del Govern, certament optimista, en alguns casos triomfalista, almenys dels últims governs de la Generalitat. Crec que les dades ho diuen, i són sagnants: 97.000 llars a Catalunya sense ingressos de cap tipus –dades de la mateixa llei, de la part expositiva– i 152.400 llars amb tots els seus membres a l'atur. Per tant, hi ha una emergència social i hi ha una emergència habitacional que deriva d'aquella. Tenim problemes d'accés –per continuar evolucionant– a l'habitatge a Catalunya per part de les classes mitjanes i treballadores? En tenim. No s'ha parlat de les classes mitjanes i treballadores, que crec que al final són la majoria, però també tenen un problema d'accés a l'habitatge a Catalunya. La modificació de les polítiques hipotecàries, de fet, i el consegüent increment de la demanda d'habitatge de lloguer, en un mercat que no estava preparat fa tretze anys, ha traslladat la falta d'oferta i, per tant, l'increment de preus de lloguer als ciutadans, a tots els ciutadans, que ara, com he dit abans, han de dedicar molta més part de la seva renda a l'habitatge. S'ha fet política –una altra pregunta– efectiva d'habitatge a Catalunya? Doncs no, no se n'ha fet –no se n'ha fet. Política efectiva d'habitatge a Catalunya no se n'ha fet, perquè les dades... Tal com he dit abans, hi ha una emergència social, una emergència habitacional i, evidentment, hi ha un pes sobre la renda de les classes mitjanes de l'accés a la «vivenda molt gran. Per tant, no se n'ha fet; no s'ha fet política. Això és important per arribar després a conclusions sobre el que hem de fer o no sobre aquesta llei. Hi ha hagut inversió suficient a Catalunya en la creació d'habitatge públic? No. Estem per sota de la mitjana espanyola en inversió en habitatge públic. No hem complert amb els objectius de la llei aprovada per aquest Parlament el 2007, i estem molt lluny de l'objectiu del quinze per cent d'habitatge públic a Catalunya, i ens queden sis anys per complir-lo –estem al dos; per tant, crec que difícilment hi arribarem. Que, per cert, aquesta part de la llei del 2007 no s'ha modificat, i crec que també ens hauríem de posar a treballar en aquesta part, no ser tan específics en alguna de les parts que avui tractem. Hem implementat, per tant, les nostres lleis, algunes d'elles que avui es modifiquen? Doncs no. És molt curiós, perquè això passa molt a Catalunya: fem lleis, no les desenvolupem, no les implantem. No creem els reglaments adequats per implementar-les. O fem lleis que podríem denominar «lleis embat democràtic, aquestes lleis que ja fem malament per veure si el Constitucional ens diu que no estan ben fetes i, per tant, podem dir que hi ha un enemic exterior i així perdre anys, temps, recursos, inversions..., i, per tant, també tenir excuses i arguments polítics, en aquest cas. I moltes vegades algunes de les lleis que es podrien haver implementat no es fa, no s'implementen. I l'última pregunta, abans de parlar d'altres parts del que es proposa avui. Resol –que és important–, aquesta llei, els problemes d'emergència habitacional a Catalunya? Doncs no, crec que no, perquè aquesta llei és una modificació, una evolució, un desenvolupament de les lleis de 18/2007, 24/2015 i 4/2016. Per tant, nosaltres creiem que no solucionarà aquest problema d'emergència habitacional aquesta llei ni la seva evolució. Per tant, jo crec que és una llei estèril, com ha demostrat que ja era, perquè es basa, bàsicament –i això ja s'ha dit, però és cert, o sigui, crec que és bàsic–, en l'expropiació i en les mesures coercitives, i la criminalització, moltes vegades, de la iniciativa privada, inclús creant aquell dogma de fe dels grans tenidors que ho solucionen tot i que són culpables, en aquest cas, de tot. De fet, això..., a aquesta llei jo la denominaria més «el seu ritual legislatiu que realitzen en cada legislatura, per parlar d'habitatge en aquest cas, però crec que no podem entrar, o no podem creure que podrem solucionar els problemes de l'emergència habitacional només amb aquesta llei. Per què? Doncs mirin, perquè crec que l'emergència habitacional s'ha d'afrontar amb una política d'habitatge públic que requereix, senyors, inversions i construcció d'obra nova en molts casos. S'actua sobre l'emergència habitacional quan s'actua sobre el problema general d'accés a l'habitatge; quan es planifica una política d'habitatge destinada a influir sobre el mercat immobiliari; a través de l'oferta i, d'aquesta manera, sobre els preus; amb regulació, sí, però actuant. I, després, actuar sobre el conjunt del sistema: es poden definir polítiques específiques –això sí, després– sobre les emergències o, en aquest cas, l'emergència habitacional, que crec que haurien de centrar-se no en el que es centra aquesta llei, aquesta proposició de llei, sinó en la generació d'incentius. Hem de ser més creatius, en aquest cas, hem de buscar la voluntat del propietari privat per participar al nostre parc d'habitatge públic i social. Què podríem haver fet –i aquí entro en un dels nostres dogmes que hem defensat des del 2016– amb els 1.000 milions anuals que ha defensat Ciutadans que s'havien d'invertir des del 2006? Si sumem els 1.000 milions que no s'han invertit des del 2006, uns 6.000 milions en aquest cas –6.000 milions, 6.000 milions. Ho dic perquè estan, potser, una mica…, sé que tenen una mica de gana, però estem acabant, eh?–estem acabant, ja. Amb aquests 6.000 milions que no s'han utilitzat per a l'habitatge públic a Catalunya? Doncs segurament molt més que amb els 1.000 milions; que, de fet, només 1.000 milions s'han invertit des del 2006. Mil, de fet, el Govern, versus els 6.000 que proposem. Per tant –i diré la paraula màgica en aquest cas–, per anar acabant –per anar acabant, senyors diputats i diputades–, crec que nosaltres no podem fer una altra cosa que..., en aquest cas, volem que es tramiti aquesta llei, volem modificar-la, volem fer les esmenes que calguin. Ens abstindrem en les esmenes a la totalitat presentades pel Partit Popular i per VOX, i simplement creiem que el camí és un altre, el camí cap a la solució, en aquest cas, de la «vivenda, és tenir política d'habitatge, una política transversal, que no tingui, en principi, doncs…, que no faci renunciar a la iniciativa privada de les seves funcions, però al mateix temps que no sigui coercitiva, que no sigui impositiva, sinó propositiva i incentivadora. Gràcies a tots, diputats, diputades, presidenta.
Moltes gràcies, senyor García. I ara, acabat el debat, procedirem a la votació conjunta de les dues esmenes a la totalitat de retorn de la proposició de llei. Si els diputats ocupen els seus llocs, començarem la votació. [[Pausa.]] [[Lorena Roldán Suárez demana per parlar.]] Sí, senyora Roldán?
Sí; perdoni, presidenta, és només per corroborar on tinc la delegació del vot, si en el meu escó o en el del president.
Un moment, un moment... [[Veus de fons.]] Estàs correctament. Sí, ara m'ho confirmen. Gràcies. Perfecte. Doncs comencem la votació. Les esmenes a la totalitat han quedat rebutjades amb 112 vots en contra, 13 vots a favor i 7 abstencions, amb la qual cosa aquesta iniciativa continua la seva tramitació. Moltes gràcies. Suspenem la sessió fins a les quatre de la tarda. Gràcies.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de la presidenta.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les proves d'accés a la universitat per als alumnes de batxillerat]] [[302-00011/13]] ...interpel·lació al Govern sobre les proves d'accés a la universitat pels alumnes de batxillerat. És una moció presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. I per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Gracias, presidenta. Bien, señoras y señores diputados, hoy traemos una moción que viene de una interpelación anterior, en la que hablábamos, básicamente, de un episodio…, bueno, de un episodio no, de una cuestión bastante general, que es el hecho de que en la selectividad de este año, como en la de anteriores años, pues, no se ha dado, no se ha entregado el examen de los alumnos que se presentaban a la selectividad, de los alumnos catalanes que se presentaban a la selectividad, en las tres lenguas oficiales de Cataluña: en catalán, en castellano y en aranés. Sino que solo se han entregado en catalán. Como se venía haciendo anteriormente, pero después de una sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, que exigía que los exámenes se entregasen directamente en los tres idiomas. Que no fuera necesario que un alumno levantase la mano para que se le reconociese su derecho a recibir el examen, también en su lengua materna, si es la castellana, en este caso. Y en todo caso, en las tres lenguas oficiales de Cataluña: catalán, castellano y aranés. Eso es básicamente el reconocimiento de un derecho. ¿Y qué pasa? ¿Por qué pasa esto, en Cataluña? Pues fundamentalmente porque lamentablemente en Cataluña existe un menosprecio, por no decir un desprecio institucional de la lengua castellana. De la lengua, por cierto, de la mayoría de los ciudadanos de Cataluña. Como si no fuera la mayoría. En todo caso, catalán y castellano son las lenguas mayoritarias de Cataluña. El aranés es, también, lengua oficial de Cataluña. Y ese reconocimiento, esa falta de reconocimiento del castellano como lengua, también propia de los ciudadanos de Cataluña, pero oficial en el conjunto de España y porque es muy mayoritaria entre los catalanes, nos parece un problema de falta de calidad democrática en Cataluña. Ese menosprecio institucional del castellano lo vimos ayer, con declaraciones como las de la señora Vilalta, la portavoz de Esquerra Republicana, la señora Vilalta, que decía que en castellano no existe un equivalente del verbo «enraonar en catalán, y por algo será. Lo bueno es que la presidenta del Parlament nos decía, olvidándose de la segunda parte, que eso era muy normal, que eran disquisiciones semánticas. Que era muy habitual hacerlas. Olvidando que lo importante no era que exista o no exista un equivalente de «enraonar en castellano, sino que lo importante es que una diputada, una política –en este caso de Esquerra Republicana– se atreva a decir que «por algo será. Insinuando de forma evidente que ese vocablo, en castellano, tan bonito como es «enraonar, no existe porque los castellanohablantes, o los castellanos, así, por decirlo por las bravas, pues no saben lo que es la razón. No saben lo que es raciocinar. Poco menos que eso es lo que venía a decir la señora Vilalta. Algunos ríen, no sé qué gracia les debe hacer. Pero, en todo caso nosotros, des de Ciudadanos, denunciamos ese desprecio institucional del castellano porque queremos, precisamente, una sociedad catalana, que se reconozca plural y bilingüe, como ha sido siempre. El castellano es lengua propia de los catalanes desde tiempos inmemoriales. Y el problema está en que el nacionalismo catalán odia, desprecia todo lo que tiene que ver con el resto de España, con el castellano. Ya lo decía Prat de la Riba, en 1906, en la línea…, Vilalta va en la línea de Prat de la Riba, a pesar de ser de Esquerra Republicana y Prat de la Riba de lo que se suponía que era la derecha nacionalista. Decía que la primera fase del proceso de nacionalización de los catalanes la haría el amor, y la segunda, la haría el odio. Cito textualmente. Prat de la Riba decía que la segunda fase del proceso de catalanización de los catalanes la haría el odio. El odio al castellano. El odio a lo que no es propio. El odio al resto de España. El odio a Castilla. Pues bien, de esas muestras de odio de hace más de cien años, todavía vemos ejemplos en este Parlamento de Cataluña, por los partidos separatistas, por representantes de los partidos separatistas. Es una verdadera pena. Porque Cataluña es una sociedad bilingüe. Una sociedad plural, diversa. En la que la mayoría nos expresamos con absoluta normalidad en catalán y en castellano. Yo no quiero para mis hijos ejemplos como el de la señora Vilalta, que desprecia la otra lengua de los catalanes, jamás despreciaremos en Ciudadanos. Y la mayoría de los ciudadanos de Cataluña, los castellanohablantes o los catalanohablantes, jamás despreciaremos la otra lengua. Jamás despreciaré yo, por supuesto, que utilizo indistintamente una y otra lengua, la lengua catalana como lo hizo la señora Vilalta. Yo quiero para mis hijos una educación, un proceso de sentimiento de catalanidad y también de españolidad, respetuoso con su propia pluralidad. Respetuoso con esa diversidad de Cataluña. Respetuoso con esa historia que dice que el castellano es lengua propia de los catalanes desde los tiempos de Jeroni Pujades, de Joan Boscà, de Narcís Feliu de la Penya, de tantos y tantos otros…, Antoni de Capmany, que han hecho grandes obras siendo catalanes, grandes obras en lengua castellana. Quiero una Cataluña, para mis hijos, que se sienta orgullosa y quiero que mis hijos sientan como propias las dos lenguas. Quiero que admiren a Pla, quiero que admiren a Rodoreda. Quiero que admiren a Eugeni d'Ors. Quiero que admiren a Joan Vinyoli. Quiero que admiren a Carles Riba. Quiero que admiren a tantos y tantos grandes literatos en lengua catalana, pero quiero también que admiren a Juan Marsé. Quiero también que admiren a Eduardo Mendoza. Quiero también que admiren a Carmen Laforet. Y que no desprecien, como hace la señora Vilalta, lo que tiene de importante la lengua castellana para Cataluña. Esa es la cuestión. Lo único que pedimos, desde Ciudadanos, es eso. Respeto al pluralismo lingüístico de Cataluña. Y respeto a la condición del castellano como lengua, también catalana, igual que el catalán. Gracias, señoras y señores.
Moltes gràcies. Ara té, a continuació, la paraula per presentar les esmenes i defensar-les, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Sílvia Romero.
Gràcies, presidenta. Senyores diputades, senyors diputats, tots sabem i hauríem de compartir que la llengua catalana actua com a agent de cohesió social i d'igualtat d'oportunitats. Per als socialistes, la llengua no és, ni ha estat ni serà un element de confrontació. Perquè protegir el català no va en contra del coneixement i de l'ús de les altres llengües. Siguin oficials o no ho siguin. Perquè protegir el català no va en contra dels drets lingüístics dels castellanoparlants. És al contrari. Protegir el català va a favor del plurilingüisme, que és la realitat lingüística majoritària al món. On, com saben, només hi ha dos estats monolingües. I també és la realitat lingüística de Catalunya. On, a banda de les llengües oficials, se'n parlen més de tres-centes. Nosaltres entenem que disposar dels enunciats de les proves d'accés a la universitat en les tres llengües oficials garanteix els drets lingüístics de l'alumnat. Com també els garanteix poder resoldre els exàmens de les PAU en la llengua oficial que l'alumnat esculli, amb total respecte i naturalitat. I una consideració important, si em permeten. Que a les PAU o en qualsevol altra situació comunicativa, l'alumnat pugui demostrar competència lingüística en català, en castellà, en occità, també és un dret lingüístic. Individual i social. I aquest precisament és el nostre èxit col·lectiu. Aquest és l'èxit del nostre sistema educatiu, del nostre model educatiu. Ho podem expressar amb dades. Quines són les competències lingüístiques dels joves en la prova d'accés a la universitat? Les puntuacions mitjanes als exàmens de llengües de les PAU són pràcticament idèntiques. En llengua castellana, 6,77 per cent. En llengua catalana, 6,75 per cent. I registren lleugeres millores, any rere any, afortunadament, segons l'informe darrer de política lingüística. I aquestes dades concorden plenament amb els resultats d'avaluació de competències lingüístiques a primària. On es dona al voltant del setanta-cinc per cent d'assoliment de la competència lingüística, tant en català com en castellà. I aquestes dades concorden plenament amb els resultats d'avaluació de les competències a quart d'ESO: el 68,8 per cent de l'alumnat té un nivell mitjà, alt i alt de competència lingüística en català, i el 69,7 la té en castellà. Com saben, disposem d'un extensíssim marc jurídic que regula i que fa possible la protecció del català i l'adquisició de la competència lingüística en les llengües oficials a Catalunya: els articles 6, 35, 50, 131, 143, de l'Estatut d'autonomia de Catalunya; els articles 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18 de la llei d'educació; l'article 6 de la llei d'universitats; els articles 20, 21, 22, de la llei de política lingüística; los articles 2, 3, 14, 15, de la lei der occitan, aranés en Aran. Així les coses, sostenir que una persona de llengua primera castellanoparlant es troba en inferioritat de condicions davant dels enunciats en llengua catalana, o a l'inrevés, creiem que nega el funcionament del nostre sistema educatiu i no s'atén a cap base real. En paraules del mestre i lingüista Jesús Tusón, «una llengua, qualsevol de les tres o quatre mil en què s'emmiralla el llenguatge, és la llar comuna de tots aquells que tenen la clau dels seus ressorts. El sistema educatiu garanteix la competència lingüística en les llengües oficials. I aquesta és, també, una garantia de respecte als drets lingüístics. I és molt més, és un passaport infal·lible per a les PAU i per a qualsevol situació comunicativa. El nostre grup ha presentat una esmena al punt quart d'aquesta moció, en el sentit d'instar el Govern de la Generalitat a continuar garantint la disponibilitat dels enunciats a les PAU, en les tres llengües oficials. Atès, doncs, que aquesta esmena no ha estat acceptada pels proposants, nosaltres votarem en contra d'aquest punt. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Alberto Tarradas.
Muchas gracias, presidente. Señores diputados, hoy hablamos de libertad y hablamos de futuro. Miles de jóvenes catalanes y del conjunto de España, tras años de estudio y de preparación, se juegan su futuro en las pruebas de acceso a la universidad. Las pruebas PAU son un momento crucial para el futuro académico, profesional y laboral de miles de estudiantes catalanes. Y esas pruebas deben transcurrir en igualdad de condiciones y sin ningún tipo de discriminación o de coacción, que puedan perjudicar en su resultado. Una vez más, el Consell Interuniversitari de Catalunya, dando cumplimiento a las instrucciones del separatismo, coartó la libertad de los estudiantes catalanes, incumpliendo la resolución del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, que respaldaba los derechos de los alumnos a recibir los exámenes en catalán, en español o en aranés, de forma individual. Manipularon a los tribunales de selectividad de forma tendenciosa y sectaria, para obligar a los alumnos a significarse públicamente y calificando de incidencia cuando un alumno elegía el modelo en castellano. Llegaron incluso a anotar en una lista los nombres de los alumnos que voluntariamente optaron por examinarse en español. Señores, esto es una vergüenza. Y todos sabemos lo que le puede pasar a un alumno cuando se significa públicamente en una clase cuando esta está dirigida por un separatista. Porque son miles los catalanes que sufren el acoso y reprimendas constantes por parte de activistas metidos a maestro. Señores, salgan a la calle, hablen con los catalanes, porque van ustedes a oír testimonios desgarradores de situaciones que ocurren a diario, en el sistema educativo y adoctrinador catalán. Como el testimonio de Xavi, de trece años, que fue humillado públicamente por su maestro en clase, delante de todos sus compañeros, por portar en la mascarilla de España, la enseña nacional. Señores diputados, ¿van ustedes a seguir manteniendo este sistema de adoctrinamiento constante al que están sometidos miles de niños? ¿Van ustedes a seguir permitiendo que se señalen y se humillen a los niños que orgullosamente se sienten españoles, a los hijos de nuestros militares, de nuestros guardias civiles y a miles de niños catalanes? Señores diputados, las lenguas no son armas con las que hacer política. Las lenguas autóctonas de España son un patrimonio común que debemos cuidar y que debemos conservar; ya sea el catalán, el valenciano, el vasco, el aranés, el gallego o, por supuesto, el español. Y es inadmisible, es inadmisible que los alumnos tengan que pedirles permiso a ustedes para poder examinarse en español aquí dentro de territorio nacional, y no vamos a permitir bajo ningún concepto que ustedes conviertan la lengua española en una lengua extranjera en su propia tierra, porque los catalanes, los jóvenes, los estudiantes tienen derecho a elegir la lengua en la que se quieren examinar de las pruebas de acceso a la universidad. Desde VOX no vamos a tolerar que el separatismo siga señalando y persiguiendo a quienes deciden estudiar o examinarse en español, como le sucedió a Óscar, un chaval de diecisiete años de Gerona que el mes pasado se examinaba de las PAU. Óscar se encontraba en su centro de estudios cuando le avisaron de que no podía salir del centro, que estaba siendo rodeado por una manada de perroflautas e hiperventilados que estaban concentrándose en las puertas de la universidad para impedir que se pudieran repartir exámenes en español. Y pueden ver cómo los terroristas callejeros de Arran, los cachorros de la CUP, el SEPC llamaron a entorpecer el transcurso de los exámenes de acceso a la universidad emitiendo tuits de este tipo cuando los jóvenes se estaban jugando su futuro. Señores, esto es intolerable, esto es una vergüenza y son ustedes directamente responsables de esta infamia. Los gobiernos separatistas han perseguido la lengua española durante años, arrinconándola, despreciándola y, después, claro, pasa lo que pasa, que aparece el vicepresidente del Govern y en un tuit que escribe en español, de tan solo dos frases, comete media docena de faltas de ortografía. Señores, desde VOX defendemos que las familias tienen todo el derecho a escolarizar a sus hijos en la lengua vehicular que prefieran, ya sea el catalán o el español, y lo mismo con las pruebas de acceso a la universidad, sin ningún tipo de coacción. Porque, a diferencia de ustedes, los de VOX entendemos y defendemos a España en su conjunto, con todas sus lenguas, tradiciones y costumbres, porque la verdadera riqueza de España reside en cada una de sus singularidades y, desde luego, las lenguas es algo que debemos cuidar y debemos salvaguardar de sus delirios ideológicos y de sus manías lingüísticas y persecutorias. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, presidenta. Avui, una vegada més parlem de llengua. Parlem de la nostra llengua, la llengua dels Països Catalans, la llengua de Maria Antònia Oliver, de Joan Fuster, la llengua d'Ovidi Montllor. Una llengua que volem de tots i totes, per a tots i per a totes, contra ningú. Una llengua que, certament, volem que sigui un dret per a tots i totes, que sigui, certament, una eina de cohesió, d'igualtat d'oportunitats i també de construcció nacional del nostre país, dels Països Catalans. Mirin, nosaltres no només assumim, sinó que reivindiquem que som i que volem ser un país pluricultural i plurilingüe. Ho assumim i ho reivindiquem, és un valor del nostre país i del nostre projecte de construcció nacional. Per tant, som i ens reivindiquem com a societat multicultural i multilingüe que, per tant, ha de posar en valor i defensar totes les cultures i totes les llengües que hi conviuen, que formen part de la nostra comunitat social i que, òbviament, ha de tenir cura de totes les llengües i totes les cultures per tal que totes gaudeixin dels drets que corresponen a totes les llengües i a totes les cultures en una societat democràtica i que es vol cohesionada igualitària. I, mirin, en aquest context i en aquest marc –en aquest context i en aquest marc–, sobre aquesta realitat i sobre aquest projecte, nosaltres aspirem a que la llengua catalana sigui la llengua comuna entre totes les comunitats lingüístiques del nostre país. Suposo que ningú discutirà que és una aspiració ben legítima, que és una aspiració política absolutament democràtica i legítima, que en una societat multicultural, multilingüe, basada en el plurilingüisme i amb la màxima competència lingüística per a tots els ciutadans i ciutadanes, el català pugui ser la llengua comuna, la llengua compartida entre les diferents comunitats lingüístiques, aquella llengua franca en la qual totes les comunitats lingüístiques es poden comunicar les unes amb les altres. Sabem perfectament que aquest no és el seu projecte, ho sabem perfectament. Però nosaltres, legítimament, reivindiquem el projecte que la llengua catalana sigui la llengua comuna en la nostra societat, entre les diferents comunitats lingüístiques en aquesta societat pluricultural i multilingüe. I això requereix mesures positives. Per què? Perquè en aquests moments això no és així, la llengua catalana encara no és aquesta llengua comuna, no hem recuperat la plena normalitat; després d'anys i anys de dècades de persecució, la llengua catalana encara no ha recuperat, en el període polític que hem viscut des de la dictadura fins ara, la plena normalitat. Per tant, requereix certament mesures de discriminació positiva, mesures de reforç fins assolir aquesta qualitat de llengua absolutament normal i de llengua comuna en el nostre país. Els hi hem dit moltes vegades i ho tornarem a repetir: nosaltres volem que la llengua catalana rebi el mateix respecte, el mateix reconeixement, la mateixa inversió, el mateix suport que la llengua espanyola a l'Estat espanyol o que el francès a França. Hi ha algun diputat i diputada en aquesta cambra que consideri que la llengua catalana mereix un suport menor o potser una mica menor? Segurament que sí, no sé si s'atreviran a dir-ho en públic, però segurament que sí que consideren que la llengua catalana no hauria de tenir, com a mínim, el mateix suport que rep la llengua francesa a França. Nosaltres pensem que sí. I estem llunyíssim d'això. Per tant, cal un esforç polític i lingüístic molt important en aquest sentit. I perquè això sigui possible, la llengua catalana, sens dubte –i això és normal i cohesionador i positiu–, ha de ser la llengua vehicular a les nostres escoles, i és el sistema d'immersió lingüística el que, sens dubte, millor ho garanteix, donant oportunitats per igual a tots i a totes les alumnes des del punt de vista de la seva competència lingüística, de la seva capacitat multilingüe amb una llengua comuna que és la llengua vehicular. Res especial, absolutament normal en qualsevol país que es vulgui normal i que es vulgui normal lingüísticament. Per tant, sí, defensem que el català, sens dubte, ha de continuar sent la llengua vehicular, la llengua comuna en l'ensenyament al nostre país, i això inclou, sens dubte, les proves d'accés a la universitat. Per què això hauria de ser una excepció? Per què això hauria de significar una ruptura en la lògica lingüística en el sistema educatiu? I per tot això, votarem en contra d'aquesta moció. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació, en nom del Grup Parlamentari d'en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades, diuen que ja la legislatura no comença de veritat fins que Ciutadans no presenta una moció sobre la llengua [[remor de veus]] , així que ja podem donar per començada aquesta legislatura. Vivim l'inici d'una legislatura on crec que discutirem molt d'universitats, però crec que discutirem poc de mocions com aquestes. Tenim un repte fonamental en el nostre sistema universitari, que és com sortim del fangar en què ens vam posar amb les retallades de l'any 2010. L'any passat ja es van reduir les matrícules un trenta per cent; s'està treballant, des del ministeri i des de la Generalitat, per reduir preus de màster i equiparar-los amb preus de grau; tindrem, en uns mesos, el debat de fons sobre el finançament de les universitats públiques en aquest país, i tindrem, aquest curs, el necessari debat sobre com abordem la precarietat laboral indecent que viu el conjunt del nostre sistema universitari. I vostès ens presenten una moció sobre universitats, que en poden presentar una a cada Ple, i de l'únic que parlen és sobre si els exàmens de selectivitat s'han de repartir els tres alhora, imprimir 150.000 exàmens els tres alhora, o repartir-los en la llengua vehicular del país i que cada alumne que decideixi fer-los en castellà o en aranès pugui demanar-ho; perquè han descobert avui, suposo, o aquest estiu, que el català és la llengua vehicular a l'educació a Catalunya. I el que és més problemàtic: creiem que això es dona en un context on és evident que s'està intentant construir un relat de conspiració contra la llengua castellana, i que es tradueix en la necessitat, entre altres coses, d'endollar Toni Cantó a l'«oficina del buen español de Madrid, perquè diu que el castellà està arraconat a tot Espanya. I diu, pobret, que no actua a Catalunya perquè no sap català i actua en castellà –a la resta d'Espanya no actua perquè ningú li compra entrades [[rialles]] , però a Catalunya no actua perquè actua en castellà. Li vaig veure, l'altre dia, fer retuit a un article que es deia «Bufones posmodernos, que bàsicament es dedicava a criticar a tots els artistes que li han dit que ells actuen a Catalunya en castellà sense cap problema, i, bàsicament, tot l'article es dedicava a dir que són part de la conspiració i que estan a sou dels conspiracionistes que volen arraconar el castellà, que és com si jo digués que jo no jugo al Barça perquè soc castellanoparlant, i qui digui lo contrari és perquè forma part d'una conspiració. I que és un argument que fonamentalment es basa a traduir tot intent de que la pluralitat lingüística i nacional d'Espanya es pugui institucionalitzar i es pugui normalitzar en una conspiració contra la nació espanyola. Però és que el reconeixement del català com a llengua oficial, cooficial, a Catalunya, o les pròpies institucions catalanes, no neixen d'una conspiració, fa quaranta anys, neixen de la tradició democràtica i republicana a la Segona República. Per això, aquestes institucions no van sorgir el 1978, sinó que es van restituir, i, per això, el paper del català, com a llengua oficial a Catalunya, no es va crear de nou, sinó que es va restituir després de quaranta anys de dictadura. Però és que a Catalunya, que a València, que a les Balears, que al País Basc, que a Navarra, que a Aragó, que a Galícia es recuperin i s'institucionalitzin les llengües pròpies no forma part de cap conspiració; de fet, només poden formar part d'una conspiració qui considera com a únic projecte legítim un projecte nacional excloent, monolingüe i mononacional en el seu propi país, i creiem que és un projecte tan estret –tan estret–, que no guanyarà mai en un país tan plural com el nostre. Perquè, llavors, si tot és una conspiració, si l'independentisme té els resultats que té a Catalunya, perquè ja, des de l'escola, el professor xiuxiueja odi contra Espanya, què explica la seva hecatombe electoral? Quin canvi curricular a les escoles explica que vostè hagi passat de representar la primera a la penúltima força d'aquest Parlament? No l'explica cap conspiració educativa, l'explica la seva tendència política d'abraçar l'extrema dreta durant anys pensant que això no tindria cap cost polític en aquest país. Nosaltres no creiem que a Catalunya convisquin dues ètnies lingüístiques diferents. A Catalunya conviu una nació, una ciutadania de 7 milions i mig de persones, que s'expressen en diferents llengües, que tenen diferents llengües maternes o llengües primeres i que tenen diferents formes d'entendre el present i el futur d'aquest país. Però creiem que hi ha una convicció majoritària en aquest país: que Catalunya és una nació, que l'educació pública ha de ser motor de cohesió i d'igualtat social i que el futur d'aquest país passa precisament per institucionalitzar la pluralitat nacional del nostre país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Mixt, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. Bien, nosotros vamos a dar apoyo a la moción, que consideramos correcta, en la medida en que incluye derechos lingüísticos de los catalanes; condena el acoso que alumnos, padres y madres han recibido, que está perfectamente documentado –no es ninguna cosa que se saque nadie de la manga– en muchos centros educativos, por criterios explícitamente lingüísticos; el necesario cumplimiento de las sentencias judiciales, y, evidentemente, el punto que tiene que ver con las pruebas de acceso a la universidad. Pero yo he escuchado con mucha atención la intervención del señor Riera, porque hay que escucharle con atención y con mucho respeto. Para mí, lo que dice me suena a serahule, que es la lengua de Gambia; es radicalmente distinto. Pero yo le voy a plantear una…, pero lo digo con todo el respeto, ¿eh? ¿Usted se ha planteado por qué desde el año 83 –83, es decir, han pasado treinta y ocho años de normalización lingüística y discriminación positiva, que es lo que usted en ese atril ha pedido– ha bajado dieciséis puntos el nivel de uso social del catalán y en un nivel difícilmente cuantificable? Yo soy…, sé qué algunos…, a mí me gusta mucho Avel·lí Artís-Gener, Tísner, un hombre que se fue a México, a escribir y a producir en México, a escribir en catalán. El nivel de calidad literaria de la Cataluña de aquella época era infinitamente superior al que vivimos ahora con discriminación positiva y con todo lo que usted pide ahora. ¿Se ha preguntado por qué? ¿Se han preguntado por qué está pasando eso? ¿Por qué baja el uso social del catalán en el momento en el que se están aplicando políticas de mayor imposición de la misma? ¿Se lo ha preguntado alguna vez? Es que esto no es de hace dos días, que llevamos treinta y ocho años con la misma política. Vino con la ley de política lingüística del 83, se renovó en la ley de política lingüística del 98, que, a mi modo de ver, era inconstitucional. El Tribunal Constitucional dijo que era constitucional; acatamos la sentencia. Y en cambio ha bajado el nivel de uso social del catalán y ha bajado ya de manera absolutamente exponencial el nivel de calidad literaria. Eso es así, y lo saben perfectamente. Pues, bueno, será que tras treinta y ocho años lo que llevan haciendo ustedes igual no va bien, igual tienen que inventarse otra historia, igual tienen que apostar por la libertad, igual tienen que apostar porque surja el talento de manera espontánea, que es lo que hace cualquier sociedad moderna y sana, y no lo que intentan hacer cada día aquí, intentando imponer cosas que ni se ajustan ni van a tener futuro de ninguna de las maneras. Y lo saben perfectamente. Y lo saben. Y las caras que ponen ahora mismo –les estoy mirando fijamente– demuestran que lo saben. Gracias.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Judith Toronjo.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellera, diputades i diputats. Avui, des de Junts per Catalunya anunciem el nostre vot en contra d'aquesta moció, i esperem que quedi rebutjada en el marc del Parlament per donar un missatge molt clar: i és que aquesta cambra i els seus diputats i diputades estem al costat del Departament de Recerca i Universitats i dels organitzadors de les PAU per garantir els drets dels estudiants i la defensa de les competències de la Generalitat. Després de tres-cents anys de polítiques lingüicides, el respecte i la protecció de les llengües minoritàries és un principi al qual l'Estat espanyol està obligat. En el marc de la desigualtat política, jurídica, demogràfica que s'aplica en pro del castellà i envers la resta de llengües de l'Estat, aquest especial respecte i protecció implica adoptar mesures per incentivar l'aprenentatge i evidentment també per a l'ús del català i l'occità aranès. Intentar confondre deliberadament les polítiques de promoció de les llengües històricament minoritzades amb la vulneració d'uns drets individuals, que altrament estan perfectament protegits i reconeguts, promou avui els discursos d'odi contra les llengües pròpies del nostre país. Protegir una llengua no amenaça en cap cas, sinó tot el contrari, el foment de la pluralitat, la riquesa i el multilingüisme. Però malauradament aquest tema no és cap novetat. La llengua catalana ha patit nombrosos atacs al llarg dels segles, en pro del castellà, i aquests atacs han estat al llarg dels diversos anys per disputes d'autoritat, de poder polític. N'és un exemple la dictadura, com citava el company, en què el català va quedar totalment relegat mentre que el castellà s'imposava com a llengua vehicular en l'àmbit oficial, però també en l'educació i en els diferents àmbits. Tot i així, la voluntat de normalitzar el català va prendre força als anys vuitanta i l'aposta per la immersió lingüística en el món educatiu va esdevenir un model d'èxit, de normalització i d'aprenentatge de la llengua com a vehicular. En aquest sentit, a nivell normatiu, destacar com l'Estatut d'autonomia estableix la llengua pròpia, el català, i evidentment també com a llengua normal en les administracions i en l'ensenyament. Ho recull així mateix la pròpia llei d'universitats de Catalunya en l'article 6. Per aquest motiu, el sistema educatiu ja garanteix que en acabar l'ensenyament obligatori tot l'alumnat ha de conèixer en el mateix grau el català i el castellà –i les proves de competències bàsiques, de fet, així ho demostren any rere any, ja que assoleixen aquest objectiu amb qualificacions molt molt similars. Enguany això no ha sigut cap excepció i es van respectar els drets dels estudiants per obtenir les proves en qualsevol de les llengües oficials, en català, en aranès i en castellà. I és més, es van adoptar mesures addicionals, mecanismes per reforçar la informació a tots els estudiants inscrits a les PAU. I ho recordo: respectant, com sempre, en el transcurs d'aquestes proves el seu anonimat. En aquest sentit, també crec que avui és important posar en relleu aquesta tasca per part del departament i felicitar el desplegament de les proves d'accés, malgrat la complexitat per la covid-19, i sumar-me a la felicitació del 96,77 per cent d'aprovats, però alhora desitjant molta sort als joves que s'examinaran el proper mes de setembre. Per tant, des de Junts per Catalunya tenim clar com l'aposta des de l'educació obligatòria i postobligatòria és un model d'immersió cabdal, cabdal per al país, cabdal en el marc de la nostra història, i evidentment també cabdal per a la nostra cultura. Però, tanmateix, per garantir aquesta cohesió amb el català cal defugir d'aquests oportunisme partidistes que sovint podem sentir, i que tenen com a únic objectiu dividir-nos com a societat i treure'n un rèdit electoral. Jo que soc filla de castellanoparlants no puc acabar d'altra manera que reivindicant avui el català, fer-ho des de Junts per Catalunya, com a llengua de cohesió del nostre país i de la seva gent, indiferentment d'on provingui. I, malgrat que a alguns els pesi, aquesta seguirà sent present també a les escoles, als centres de recerca i a les universitats. I em remeto al que va transmetre vostè, consellera Geis, en el darrer Ple, on va apel·lar a que no vulguin guanyar als tribunals de justícia allò que la majoria democràtica d'aquest Parlament no els atorga. I a mi m'agradaria afegir al respecte que no vulguin guanyar al Parlament allò que no van assolir a les urnes el passat 14 de febrer. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. I a continuació, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada Jenn Díaz.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Bé, com sempre, quan parlem de llengua en aquesta cambra, hi ha una certa demagògia, i, per tant, voldria començar amb tres principis bàsics per després explicar el nostre posicionament. Aquests tres principis bàsics són sobre la igualtat, sobre l'equitat i sobre la corporalitat. Per què? Perquè la igualtat és allà on volem arribar, és l'objectiu ideal, la igualtat d'oportunitats, i, per tant, quan parlem de llengua no podem debatre des d'aquest principi. L'equitat és, un cop tenim aquest objectiu de la igualtat, com hi arribem, amb aquesta discriminació positiva que deia el company Riera, amb aquestes propostes de discriminació positiva que generen equitat, no?, i allà on hi ha una certa desigualtat, doncs, promocionar i reforçar. I, per acabar, doncs la corporalitat perquè els feminismes, el moviment feminista ens ha ensenyat que el lloc des d'on partim, el lloc des d'on fem la política, també és important. Per què dic això? Perquè els feminismes de la interseccionalitat..., i això ens ho van ensenyar les feministes negres lesbianes a Boston, que, evidentment, el feminisme hegemònic era el feminisme blanc, no els era suficient, perquè la discriminació que patien, el racisme que patien i la discriminació que patien com a dones lesbianes, doncs, no els hi era prou. I, per tant, com generem aquestes polítiques públiques en base a l'equitat i no a donar per fet que existeix aquest principi d'igualtat. Ho dic perquè, quan parlem de català i castellà, aquest principi d'igualtat no existeix. I, per tant, amb aquestes dades de l'ús social del català, de la llengua comuna a que aspirem que sigui, no podem partir, no?, de confrontar-los com si estiguessin en la mateixa situació. Per tant, les polítiques de protecció, de reforç i de promoció són obligatòries, perquè a Catalunya el català, la nostra llengua, ha patit persecució política –ho han dit la companya de Junts i el company de la CUP–, i, per tant, doncs, aquestes propostes de protecció, de reforç, de promoció són indispensables. Deia el diputat Fernández que en trenta-vuit anys, no?, des del 83, que es fa la immersió lingüística i aquesta discriminació positiva..., doncs que ara tenim les pitjors dades. Precisament. Precisament, la realitat de 1983 no és la del 2021, i probablement hem de repensar aquestes polítiques públiques que generen equitat, que caminen cap a la igualtat. I per això és tan important l'ambició en la Secretaria de Política Lingüística, que ha pujat de rang, i també per això és important que l'audiovisual en català, que és una peça fonamental perquè l'ús del català a Catalunya tingui una altra salut..., doncs puguin ser polítiques públiques centrals de la conselleria de Cultura. I sobre la corporalitat –se m'ha avançat una mica la diputada Judith Toronjo–, crec que és important saber des d'on fem la política. I jo soc castellanoparlant, i no veig els meus drets lingüístics vulnerats perquè la llengua vehicular de Catalunya sigui el català. No només això, sinó que amb el mateix esperit que va començar la immersió lingüística a Santa Coloma, que era una reivindicació de les famílies castellanoparlants, aquesta política de la corporalitat la fem també els que som castellanoparlants reclamant aquestes polítiques d'equitat, perquè el català també és un dret lingüístic d'aquells que som castellanoparlants. Crec que això és important dir-ho, perquè, si no, acaben generant aquests dos blocs, no?, com si el català fos només una qüestió que interessa a partits independentistes, quan no va absolutament de res d'això. Però aquesta proposta, que ens la proposa Ciutadans i que hi votaran a favor VOX i PP, el que ens proposa no són drets lingüístics dels castellanoparlants sinó el liberalisme de totes les seves polítiques aplicades a la llengua, i, per tant, que la llei del mercat ha de regular també l'ús social de les llengües que es parlen a Catalunya –i aquí no ens hi trobaran. Perquè vostès deuen pensar que, com el lloguer, la llengua es regula sola i que, per tant, libertad para todos, no?, i, per tant, no cal que fem polítiques de reforç del català. I aquesta moció, que, per descomptat, la votarem en contra en bloc, el que proposa no són drets lingüístics sinó supremacia del castellà. I això és el que nosaltres no permetrem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Ignacio Martín.
Gràcies, presidenta. Bé, en aquest debat hem vist clarament un dels problemes que hi ha a Catalunya quant a la qüestió de la llengua, que és l'espiral del silenci. Hem vist una intervenció del Partit dels Socialistes que ha estat aplaudida, o si més no lloada, per la bancada dels partits separatistes. Sembla que quan el Partit dels Socialistes fa el discurs dels nacionalistes els donen, diguem-ne, la carta de naturalesa de catalanitat, que és la que esperen ells que els donin. Hem vist una intervenció del senyor Riera on parlava obertament de l'enginyeria social que volen fer, és a dir que el que volen és senzillament que aquells que tenim el castellà com a llengua materna canviem i que ens passem al català. Però també hem vist la senyora Jenn Díaz que..., és una cosa que m'esparvera a mi, realment m'impressiona, ho fa exactament igual que el senyor Rufián. Diu: «No, jo soc castellanoparlant, però la nostra llengua és el català. És una cosa realment surrealista, per no dir delirant; és una cosa bastant habitual –alguns riuen, encara, és que és increïble. Efectivament, a Catalunya hi ha moltíssima gent que té el castellà com a llengua materna –de fet, hi ha una majoria de ciutadans de Catalunya que tenen el castellà com a llengua materna–, i, en canvi, el discurs dels partits separatistes, que alguns castellanoparlants compren i defensen entusiàsticament, diu: «Però la nostra llengua és el català. És una concepció nacionalista, «decimonònica, rància, casposa, pròpia d'un nacionalisme absolutament tronat, absolutament desfasat. El fet de dir: els ciutadans tenen una sèrie de llengües, de fet, la majoritària en un determinat territori n'és una –el castellà–, però la llengua pròpia d'aquest territori, ai las!, és una altra, que és el català. És una cosa absolutament surrealista. [[Veus de fons.]] Ah, però aquí hi ha... [[Veus de fons.]] Disculpi, és que els comuns ara...
Silenci, si us plau.
...salten a defensar els separatistes, que no sigui que també els retirin la catalanitat. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau.
És que em diuen...
Silenci.
Miri...
Acabi, si us plau. Se li està acabant el temps.
No, bé, acabo... El temps... Suposo que em deixarà...
L'he aturat. Sí, sí.
D'acord. Bé.
No. L'he aturat quan he dit jo «silenci.
Però és que salta el senyor dels comuns a defensar els separatistes rapidíssimament, i em diu que semblo de VOX. Miri, senyor Cid, prefereixo fer-me fotos, com deia abans el senyor Ferro, i abraçar-me a algú com l'Ignacio Garriga o a algú com l'Ortega Lara que amb algú com el senyor Otegi, efectivament. [[Aplaudiments i remor de veus.]] Efectivament. Aplaudeixin. És que... I encantat. És que, de veritat, és una cosa delirant –delirant. És..., en fi... [[Remor de veus.]] Que poc acostumats esteu a que us diguin les coses com són, eh?, que poc acostumats.
Senyor Martín Blanco, se li ha acabat el temps. [[Pausa.]] Gràcies. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació. Recordem..., l'escó? Perfecte. Comença la votació. La moció ha estat rebutjada amb 51 vots a favor, 80 vots en contra. Passem al proper punt de l'ordre del dia, el dinovè, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les mesures previstes... Sí, perdoni, senyora Romero, per què em demana la paraula?
No, perdoni, li demano la paraula perquè ens hem despistat. Volíem demanar votació separada dels punts i ens pensàvem que votàvem el punt 1. [[Remor de veus.]]
Perdó? Volia demanar votació separada...?
Una mica de respecte, senyora Jenn Díaz. [[Remor de veus.]] Sí, volíem demanar votació separada dels punts i ens pensàvem que estàvem votant el primer, no tota la moció.
Però ja hem fet la votació. Digui'm, senyora...? [[Alguns aplaudiments.]]
No li estic dient que la repeteixi, li estic dient que el meu grup...
Només en vol deixar constància...
...no volia votar als quatre punts el mateix. Ho saben els diputats perquè n'hem parlat amb ells. I senzillament ho volia dir perquè...
En volia deixar constància.
...no volíem votar favorablement en tots els seus punts, aquesta moció.
D'acord, doncs, queda recollit en el diari de sessions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les mesures previstes per a fer front a l'increment dels delictes d'odi]] [[302-00012/13]] I continuem amb el proper punt de l'ordre del dia, el dinovè punt de l'ordre del dia, en el qual treballarem la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les mesures previstes per fer front a l'increment dels delictes d'odi. És una moció presentada pel Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, i per exposar-la té la paraula la diputada senyora Núria Picas.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellers, diputades, diputats. Com els agrada aquí a alguns d'aquesta cambra que els aplaudeixin els diputats de VOX... [[Alguns aplaudiments.]] Els de l'«a por ellos, els que estan afeblint la democràcia. Molt bé. Comencem. Malauradament, estan sent dies molt durs i complicats, estem retrocedint en el temps, com podeu comprovar ara mateix també aquí en aquesta cambra, la vulneració dels drets humans i de les llibertats està sent una constant, i aquest increment dels delictes d'odi i les agressions i les violències LGTBI-fòbiques és molt preocupant. Justament ahir des d'aquest Parlament vam declarar Catalunya com a zona de llibertat per a les persones LGTBIQ+, una declaració que en aquests dies pren més sentit que mai. Sense anar més lluny, l'Observatori contra l'Homofòbia ja ha comptabilitzat cent quinze atacs des de l'1 de gener. Aquesta xifra és la punta de l'iceberg de totes les agressions i violències que pateixen les persones del col·lectiu LGTBIQ+. En aquest sentit, els Mossos d'Esquadra van rebre una trentena de denúncies durant el primer trimestre de l'any. En el mateix període, la Direcció General d'Igualtat va acollir 137 incidències i trenta-tres denúncies administratives, penals o laborals per discriminacions, vulneració de drets i lesions. Cito alguns casos d'aquests últims dies: 3 de juliol, A Coruña, maten a cops el Samuel entre tretze persones al crit de «maricon, «maricon. Alguns diuen que no és una agressió homòfoba. Nosaltres cridem «justícia per a Samuel; 26 de juny, Sant Cugat del Vallès, dos menors a cop de puny contra un jove fins a deixar-lo inconscient; 26 de juny, un home de cinquanta-dos anys pateix un atac al parc Güell per deu persones proferint crits homòfobs; 28 de maig, dissabte a la nit, a la platja de Somorrostro, a Barcelona, cinc homes es llancen contra dues parelles gais sense previ avís i els colpegen i un dels quatre acaba amb la mandíbula trencada. I aquests són casos que s'han conegut i s'han denunciat. I el pitjor de tot és que, malauradament, de les agressions que sabem a les que es denuncien hi ha un abisme. De la mateixa manera que tot allò que es denuncia no sempre acaba sent castigat, i evidentment hi ha tota la resta de casos que ni tan sols s'arriben a denunciar. És per això que volem reforçar la qüestió dels delictes d'odi. Nosaltres avui des d'aquí denunciem i rebutgem un cop més totes les formes de violència contra les persones, especialment contra minories o grups minoritzats que cal protegir, per raó de sexe, orientació sexual i identitat o expressió de gènere, ja sigui per raó d'origen, fenotip, pertinença a grup ètnic, religió o conviccions, capacitat, discapacitat, edat o per qualsevol altra condició personal que atempti contra la integritat i dignitat de la persona i, en definitiva, que atempti contra els drets humans. Ho vam dir fa un parell de setmanes amb el conseller en seu parlamentària i ho tornarem a repetir. La república catalana que volem ha de ser lliure de discriminacions, i això vol dir també una societat segura especialment per als col·lectius més vulnerables. Considerem, doncs, imprescindible garantir i assolir la igualtat plena, blindem la diversitat de la que es caracteritza la societat catalana i per a la protecció del lliure exercici de tots els drets de les persones, i que aquesta missió ha de ser un principi rector de l'actuació de tots els cossos i forces de seguretat del nostre país. Davant dels delictes d'odi i totes les seves expressions, necessitem una policia de Catalunya que salvaguardi i garanteixi els drets humans desplegant la llei d'igualtat de tracte i no discriminació i posar fi d'una vegada a tota aquesta xacra social i donar una resposta efectiva i eficaç. És per això que cal vetllar per aquest desplegament a tot el Departament d'Interior i totes les policies de Catalunya i les empreses de seguretat privada que actuen a Catalunya i, per tant, amb aquesta llei d'igualtat de tracte i no discriminació..., i una formació específica sobre els delictes d'odi i discriminacions tant als cossos de Mossos d'Esquadra com al conjunt de policies locals de Catalunya. La moció que presentem avui també té altres punts –no em donarà temps–, com és impulsar la Llei 10/94; la 16/91, de les policies locals; garantir els drets de totes les persones aplicant les accions encaminades a garantir la igualtat efectiva dels col·lectius més vulnerables, etcètera. Per últim i no menys important, pensem que cal un desplegament urgent d'aquesta unitat central de delictes d'odi i discriminació. Creiem que és necessari. Es tracta d'una unitat especialitzada per combatre i lluitar contra totes aquestes agressions. A Catalunya, ni homofòbia, ni sexisme, ni transfòbia, ni racisme. I, finalment, i per acabar la meva intervenció, vull donar les gràcies als grups de la CUP i el PSC per haver treballat plegats i millorar aquesta moció, ampliar-la i dotar-la d'encara més contingut per combatre i donar una resposta efectiva i eficaç contra qualsevol atac dels que he mencionat: defensar, protegir i garantir els drets humans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula per defensar les esmenes presentades, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Ramon Espadaler.
Moltes gràcies, senyora presidenta. En primer lloc, permeti'm un gest, que és agrair la presència del conseller d'Interior en aquest hemicicle, una pràctica que s'havia perdut bastant en l'anterior legislatura i que a mi em sembla una mostra de respecte no cap al qui parla sinó cap al conjunt de la cambra. [[Alguns aplaudiments.]] I, per tant, gràcies, conseller, per estar present, consellera, per estar present en aquest debat. Em permetran que comenci amb una afirmació en nom propi, en nom del grup parlamentari al que represento, de Socialistes i Units Avançar. Nosaltres estem per la tolerància zero amb qualsevol expressió de violència, davant qualsevol agressió, davant qualsevol comportament, fruit de l'odi i de la discriminació vagi contra qualsevol –qualsevol– col·lectiu, per la raó que sigui: per raó de pensament, d'ideologia, de pràctica religiosa, d'orientació sexual, de gènere; la raó que sigui. Nosaltres hi estem en contra. Dic el mateix en positiu. Nosaltres estem en la defensa –i per això donarem suport a algunes de les esmenes que s'han plantejat per altres grups dels qui distem en moltes coses– de la igualtat, en la dignitat per part de totes les persones, sense cap mena d'excepció. Dit això, nosaltres ens hem mirat aquesta moció amb voluntat constructiva per tal d'eixamplar-la. I hi hem fet un conjunt d'esmenes, que agraeixo que ens han estat acceptades en la seva totalitat i transaccionades en alguns dels casos, per eixamplar-la en el següent sentit. Creiem que no n'hi ha prou només de parlar dels delictes d'odi. Des de la darrera modificació del Codi penal, van desaparèixer allò que abans coneixíem com a «faltes i, per tant, hi ha alguns tipus que no són pròpiament penals però que sí que la llei contempla com a sancionables administrativament, que també moltes vegades cauen en el terreny de l'odi i de la discriminació sense arribar al tipus delictiu. Per tant, dèiem, eixamplem també en l'àmbit de les sancions administratives. I això ha estat incorporat. Eixamplem també allò que pensem per al cos de Mossos d'Esquadra, eixamplem-ho també cap al conjunt de les policies locals, per la mateixa definició de les policies locals, que tenen també un element de proximitat, moltes vegades, i, per tant, poden contribuir-hi molt. I això també ha estat incorporat amb molta claredat i ho agraïm per part de la ponent. I eixamplem-la en un altre sector del qual en parlem molt poques vegades en aquesta cambra, i que és important. És el sector de la seguretat privada. El sector de la seguretat privada, que representa, llarg, divuit mil persones en aquest país, doncs, moltes vegades, fixin-se, que es fa càrrec d'entorns, per exemple, com l'entorn d'oci, on es donen aquest tipus de problemes. Per tant, tot allò que invertim en formació en el sector i en sensibilització en el sector de la seguretat privada contribuirà també a evitar això. I, per tant, és un sector a tenir molt en compte des de la mateixa perspectiva del delicte, però també de la falta administrativa sancionable. Creiem que si eixamplem aquest horitzó aconseguim millor l'objectiu lloable que compartim, que es plantejava la diputada del Grup Republicà en aquesta moció. Per tant, són esmenes que han estat aprovades. També hem demanat –i entenem que queda perfectament recollit– que l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya posi un especial èmfasi en la formació i ofereixi a les policies locals i al cos de Mossos d'Esquadra..., en aquest cas la seguretat privada, per definició, és l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, i, per tant, no hi té massa a dir. Però, en qualsevol cas, que faci també aquest esforç. I també d'alguna manera ha estat acceptada. No ens han acceptat, però la considerem que està en l'esperit del text, una esmena que dèiem: «Home, avancem també en els protocols policials, perquè donen seguretat a qui ha de gestionar l'acció policial. Com més protocol·litzats tinguem aquestes actuacions, doncs més seguretat tindrà el policia i també més iniciativa o més empenta o més motivació per perseguir aquest tipus de delictes. En qualsevol cas, aquestes són, a grans trets, les esmenes que nosaltres hem plantejat i que agraïm la sensibilitat del grup proposant d'haver-les recollit en tot o en part. En qualsevol cas, nosaltres donarem suport a tota la moció, llevat de l'últim punt. I els confesso que hem tingut una mica..., ens ha ballat una mica el perquè. Vostès diuen «crear una unitat específica..., crec que en la literalitat és «una unitat central de delictes d'odi i discriminació. Podríem donar-hi suport –podríem donar-hi suport–, però creiem que això pertany al terreny d'organització del mateix cos de Mossos d'Esquadra, que si decideixen que això ha de ser així, ja ho faran, però que si creuen que això es pot abordar des de les unitats ja existents, potser no cal. Perquè, per la mateixa regla de tres, podríem crear unitats centrals específiques per a diferents tipologies de delictes en els que estaríem tots d'acord. Per això, demanem la votació separada i aquí no hi votarem en contra tampoc, però, en qualsevol cas, ens abstindrem. I la diputada Picas deia: «És que jo havia dit que la república catalana la volem lliure d'odi. Em sembla molt bé; nosaltres el que volem és l'actual país, la Catalunya que tenim actualment, perquè veiem que això de la república potser anirà per molt llarg. Posem-nos-hi, arremanguem-nos i fem que l'actual Catalunya, que els agradarà més o els agradarà menys però té la forma de comunitat autònoma, en qualsevol cas, la comunitat de Catalunya sigui també lliure d'aquests delictes d'odi, que això crec que a una part substantiva, malgrat tot no sigui la totalitat, però a una part molt important d'aquest Parlament crec que ens uneix. Gràcies, senyora presidenta.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula el diputat senyor Xavier Pellicer.
Gràcies, presidenta. Bé, bona tarda, diputats i diputades. Per nosaltres, capitalisme i feixisme són dues cares de la mateixa moneda: allà on no arriben les democràcies capitalistes per poder seguir explotant la seva població hi arriba l'extrema dreta. I darrerament, i de nou, quan el sistema capitalista entra en crisis profundes, torna a créixer l'extrema dreta. I aquesta és la situació que malauradament s'està patint arreu d'Europa, i ho veiem a Hongria, ho veiem amb l'auge del Front Nacional a l'Estat francès o ho veiem amb el creixement de VOX a l'Estat espanyol. I és que l'Estat espanyol és un estat que conté en el seu ADN el feixisme, el racisme i la LGTBI-fòbia, i aquests tics són accentuats per la pròpia composició de l'Estat i per la mal anomenada «transició democràtica. Aquesta transició va evitar qualsevol tipus de depuració de responsabilitats per part del règim dictatorial franquista, molts dels destacats membres del qual van seguir ocupant responsabilitats en el nou règim del 78. Malauradament, aquí no hi va haver judicis de Nuremberg. Així doncs, l'Estat espanyol és un estat que mai ha passat comptes amb els assassins i torturadors de la dictadura ni amb la pròpia dictadura, tot al contrari: els ha mantingut, els ha protegit i fins i tot glorificat; un estat que té en importants posicions de poder individus que mantenen aquest cordó umbilical amb la dictadura franquista, un estat que empara en tots els àmbits i dota de la impunitat més absoluta l'extrema dreta, malgrat amenaci, malgrat apallissi o malgrat mati. I és que, per exemple, el vuitanta per cent dels crims de l'extrema dreta comesos entre 1975 i 1987 actualment i a dia d'avui resten impunes. Ens trobem, doncs, amb uns cossos militars, amb uns cossos policials infestats de membres de l'extrema dreta i amb una judicatura infestada de feixisme. A més, tenim uns marcs legals, com el Codi penal, ancorats en principis racistes, masclistes i una clara ideologia de classe que no fa altra cosa que perseguir la dissidència i la pobresa. I d'exemples en tenim molts. La fiscalia no té cap dubte en acusar de delictes d'odi a qui protesta contra el bus d'Hazte Oír, però dubta si l'assassinat del Samuel va ser un cas de LGTBI-fòbia. O mentre l'assassí de Guillem Agulló campa lliurement, el fiscal de delictes d'odi de Catalunya acusa una vegada i una altra els antifeixistes que combaten el feixisme. O mentre des del 2015 fins al 2019 s'han denunciat més de quatre-cents casos d'agressions LGTBI-fòbiques, només en dos casos hi ha hagut condemnes. Un informe de la Generalitat ho qualifica de sorprenent. Malauradament, a parer nostre, no és gens sorprenent, i no ho és perquè els valors del poder a l'Estat espanyol són el masclisme, el racisme i el feixisme. I de qui depèn la fiscalia, senyors del PSC? De qui depèn? Perquè no oblidem que vostès han realitzat una tasca incansable de rentar la cara i de normalitzar l'extrema dreta. Ho vèiem avui, fa una estona, amb una reunió en la que han vingut amb VOX i Ciutadans, i que hem hagut de suspendre. Ho veiem també amb lleis que defensen, absolutament racistes, com és la llei d'estrangeria, que posa en una situació d'absoluta vulnerabilitat les persones migrants i que fa que creixi el feixisme, i ho veiem quan, en definitiva, a la pràctica i al dia a dia estan boicotejant qualsevol cordó contra l'extrema dreta. I no només això, sinó que de facto, amb les seves polítiques de dretes, amb les seves polítiques de defensa de la monarquia, amb les seves polítiques de defensa de l'IBEX 35, amb les seves polítiques, per tant, de dretes, autoanomenant-se «partit d'esquerres, són un dels principals responsables del creixement de l'extrema dreta a l'Estat espanyol. I és que, com va dir Xavier Vinader, l'Estat mai ha vist l'extrema dreta com un enemic, sinó com una part col·laboradora. I davant d'això només hi ha una resposta possible, que és combatre-la al Parlament i allà on faci falta. I malgrat les amenaces, no ens cansarem de repetir la veritat, que no és altra que vostès –sí, vostès– són els responsables de l'assassinat d'en Samuel, de les agressions de Gràcia, de les agressions a la platja del Somorrostro i a Sant Cugat i dels centenars d'agressions racistes, feixistes i masclistes que s'han produït en els darrers anys. I ho repeteixo: no ens fan por les seves amenaces, ho seguirem combatent al Parlament i allà on faci falta. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Sergio Macián.
Gracias, señora presidenta. Mire, antes de empezar mi intervención, al diputado de la CUP le anuncio que le vamos a presentar una querella por injurias. [[Aplaudiments.]] Se lo digo. Porque hasta esta tribuna, hasta esta tribuna tiene límites de decoro. Y le recuerdo que sus referentes culturales, los comunistas, fusilaban a los homosexuales, ¿eh?, a los que defendía Viktor Orbán. [[Alguns aplaudiments.]] Mire, en VOX condenamos todo tipo de violencia, venga de donde venga, toda discriminación por razón de nacimiento, raza, sexo, religión o cualquier otra circunstancia personal o social como dice la Constitución. Condenamos absolutamente toda –absolutamente toda– violencia. Y lo decimos alto y claro y por enésima vez. Señora Picas, ahora le voy a pedir que cuando suba a esta tribuna usted haga lo mismo, también condene toda violencia, ¿eh?, condene las agresiones a los candidatos de VOX en las pasadas elecciones autonómicas, condene que Jair Domínguez proponga en TV3 combatirnos con un puñetazo en la boca, condene que este individuo se pase todo el día en TV3 diciendo «puta España. Señora Picas, tenga el valor de hacerlo. Condene estos delitos. ¿O estos delitos de odio no cuentan? ¿Sabe usted que según el Observatorio Cívico de la Violencia Política en 2020 se produjeron trescientos ochenta actos de violencia política en Cataluña de los cuales el 91,84 por ciento fueron cometidos por autores..., tuvieron autoría separatista y que VOX fue el partido más agredido? ¿Estos delitos de odio cuentan o no cuentan? ¿Cuenta que Pol Gómez, miembro de la CUP, otro que tal, en Olesa de Montserrat, monitor de casals, de campamentos de verano, prohibiera a un niño ir con la camiseta de España? ¿Cuenta o no cuenta? Porque esto es una vergüenza. ¡Qué asco! Envalentonándose con un pobre niño por llevar la camiseta de España en plena Eurocopa. Mire, ¿cuenta Víctor Laínez, asesinado por Rodrigo Lanza por llevar unos tirantes de la bandera de España, asesino condenado, al que han dado apoyo muchos de ustedes: la señora Colau, Pablo Iglesias y tantos otros? ¿Cuentan o no cuentan? ¿O solo cuentan aquellos delitos que nos pueden dar rédito político? ¿Condena usted unas violencias sí y otras no? ¿O las condenamos todas? Mire, frente a su supremacismo racista, frente a su odio a VOX, nos van a tener siempre enfrente defendiendo la igualdad de todos los españoles sin distinción y condenando toda discriminación. Y ahora vamos a hablar de los delitos de odio y de las agresiones contra las personas homosexuales y contra las mujeres, que son delitos execrables. Mire, el incremento de estos delitos de odio tiene su origen en las políticas de izquierda y del separatismo que permiten y fomentan la masiva inmigración ilegal de países que no respetan a los homosexuales y a las mujeres, de países en que ser homosexual es castigado con la tortura y la pena de muerte, de países en que por ser homosexual el castigo es que te corten la cabeza, que te quemen vivo, que te tiren por un precipicio o que te cuelguen de una grúa. Y lo saben. El islamismo radical es homófobo y es machista. Y lo saben. Lo sabe el conseller Elena, al que agradezco su presencia, cuando el pasado martes se reunió con el alcalde de Terrassa tras los graves incidentes que se han producido en esa localidad. Porque, miren, en esta última semana en Terrassa una decena de magrebíes le propinan una brutal paliza a un chico en el inicio de las fiestas locales; en Palma de Mallorca, un MENA viola a una cría de catorce años; en Sevilla, un argelino agrede a una mujer al grito de «perros cristianos; en Ceuta, un marroquí apuñala a un joven al grito de «Alá es grande, y hace dos semanas, en Lleida, un marroquí violó a una chica de dieciocho años, y en la Conca de Barberà, un tunecino agredió sexualmente a una señora de ochenta. Miren, en VOX no diferenciamos ni entre hombres ni mujeres, homosexuales o heterosexuales, no, no; condenamos toda la violencia. Y tengan claro que desde este Parlament seguiremos apostando por el sentido común frente a sus políticas liberticidas, seguiremos apostando por la igualdad de todos los españoles sin distinción frente a sus leyes discriminatorias por razón de sexo y frente a sus intentos de colectivizar a los homosexuales y a las mujeres. Seguiremos apostando por el estado del bienestar de los españoles frente al estado del bienestar de los partidos, frente al estado de bienestar de sus chiringuitos LGTB, y seguiremos apostando por fronteras seguras que permitan barrios seguros. Mire, esta moción VOX no la va a apoyar. No la va a apoyar porque no atiende a las verdaderas causas del incremento de los delitos de odio, porque es sectaria, condena unas violencias sí y otras no, y porque pretende criminalizar a muchísimos catalanes. Y, mire, señora Picas, usted es bombera de profesión, esté tranquila, que en los actos de VOX no hay ni fuego ni violencia ni altercados; por no haber no hay ni un papel en el suelo. Guárdese la manguera para los CDR, que queman las ciudades y usan cócteles molotov, que los tienen ustedes tanto en Esquerra Republicana como en Junts como en la CUP. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. Espero no acostumar-me mai a aquest «matxirulisme d'aquesta cambra [[alguns aplaudiments]] , perquè, mare meva, parlant de delictes d'odi i l'odi que es respira aquí i les pilotes fora, vamos, parlant de cinc nacionalitats que no tenen res a veure, només per associar-les amb violacions o amb violències, totalment irrellevant. A veure si ara cridem a l'ordre una mica en aquest sentit. Ai! Aquesta setmana hem vist com la preocupació per l'augment dels delictes d'odi s'ha convertit en dolor col·lectiu, no?, pel terrible cas del Samuel Luiz i altres casos que altres grups parlamentaris han esmentat. És una lectura que definitivament compartim, la d'aquesta moció, com l'auge de formacions d'extrema dreta el que fa és contribuir i desacomplexar les intoleràncies que ja existeixen. Els seus discursos racistes, masclistes, LGTBI-fòbics, islamòfobs estan alimentant aquesta onada reaccionària i violenta. I també sigui dit que aquest auge de l'extrema dreta, que passa a nivell global i que està perfectament connectat a nivell internacional, es manifesta també a l'Estat espanyol i es manifesta també a Catalunya; no estem exempts d'aquest racisme i d'aquest auge de l'extrema dreta que està fent que la intolerància pugi. I aquesta xacra, evidentment, ha arribat aquí al Parlament de Catalunya, com veiem i com respirem. Les dades constaten que aquest increment només fa que necessitem més polítiques antidiscriminatòries, i, en aquest sentit, tenim la llei d'igualtat de tracte i no-discriminació, que ens marca el camí, i també altres eines legals, com la llei del drets de les dones a erradicar les violències masclistes i la llei contra LGTBI-fòbia. I val la pena fer aquesta menció perquè la lluita de l'odi no només va d'intervenció policial o punitiva. Els crims d'odi, siguin del tipus que siguin, requereixen de polítiques públiques de prevenció i sensibilització en tots els àmbits, polítiques de lluita contra les desigualtats i de reconeixement de la diversitat i la inclusió social, i de reparació, que també és una paraula que poc fem servir quan es parla de l'auge de l'extrema dreta i dels delictes d'odi. Just quan estem en un moment en el qual els moviments socials han empès tant..., moviments com l'antiracisme, els feminismes, els col·lectius LGTBI s'estan articulant tant per fer que les administracions ens moguem i treballem de manera interseccional i articulada –i, aquí, els moviments socials, evidentment, ens porten molt avantatge–, estan actuant com a subjecte polític propi i ens demanen a les institucions que fem polítiques per pal·liar aquestes violències estructurals que nosaltres, com a institucions, també exercim. Ara hem de fer front al problema. Amb les dades policials sobre la taula, tenint en compte que hi ha molts casos en els quals no hi ha denúncia també per la por a la revictimització o per no estar en una situació administrativa que et permeti defensar els teus drets, tenim clar que la perspectiva de la seguretat es fa necessària pel fracàs, com havíem dit abans, d'altres polítiques. És prioritari desenvolupar instruments que tenim ja elaborats com el que he esmentat abans. El respecte pels drets humans d'una societat dona la mida de la qualitat de les democràcies. No hi ha lloc pel racisme, per la discriminació en tots els sentits que parlem, no hi ha lloc, però existeix. I no entraré en les mesures, que han quedat recollides, més enllà d'expressar el nostre vot favorable per a totes i traslladar una reflexió. Cal posar també el focus en les pròpies actuacions policials, i el més preocupant són les identificacions policials per perfil racial, una pràctica que existeix i amb la que hem d'acabar d'arrel. El propi comissari en cap dels Mossos, Eduard Sallent, va reconèixer que existien pràctiques racistes dins el cos i que entomarem des de la comissió d'estudi del racisme institucional i estructural. Per acabar amb l'encobriment corporativista i amb la impunitat d'aquestes pràctiques, cal que revisem els mecanismes d'avaluació, control i rendició de comptes del propi cos, però també que generem un mecanisme extern, independent, com el que tenen altres països, com el Regne Unit, per avaluar les males pràctiques policials. Necessitem una estratègia de seguretat basada en l'exemplaritat dels poders públics. I, una vegada més, a part de condemnar els discursos i les declaracions polítiques, que queda molt fàcil condemnar-ho i després aquí ningú s'hi implica..., condemnar no és suficient, i des d'En Comú Podem el que fem és reiterar la necessitat de desplegar les eines legals que ja tenim, a més d'acceptar les violències exercides des de la institució, i sobretot emplaçant-nos a combatre-les. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, senyores i senyors diputats, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya planteja aquesta moció seguint la vella tradició de presentar iniciatives parlamentàries coincidents amb dates significatives del calendari. En aquest cas, la coincidència amb la celebració anual de l'orgull LGTBIQ+. Per desgràcia, fets rellevants com les diverses agressions homòfobes que s'han produït aquests dies, especialment l'assassinat a mans d'una gossada de covards del jove Samuel Luiz Muñiz, a la Corunya, dona més sentit a una moció sobre els delictes d'odi. Reitero la condemna ferma i absoluta a aquest crim i espero que tot el pes de la llei caigui sobre els culpables i que rebin el càstig que mereixen i el rebuig de tota la societat espanyola. Un delicte d'odi és un acte tipificat com a delicte al Codi penal que està motivat pel biaix o el prejudici de qui el comet envers la víctima. És cert que els delictes d'odi estan seguint una clara tendència de creixement arreu d'Espanya i, sap greu dir-ho, molt especialment a Catalunya, si hem de fer cas de les estadístiques oficials. Catalunya és la comunitat autònoma amb més autogovern i també la comunitat autònoma en què més incidència tenen els delictes d'odi. A Catalunya hi ha una incidència de delictes d'odi, en l'última estadística oficial publicada, la corresponent a l'any 2019, superior a la resta de comunitats autònomes espanyoles. El 2019 el nombre de delictes d'odi coneguts per cada cent mil habitants a Catalunya és de 6,7 amb un total de 514 fets coneguts. Si comparem la incidència de delictes d'odi amb comunitats autònomes equiparables pel nombre d'habitants, a la Comunitat de Madrid és de 3,9 per cent mil habitants, amb un total de 258 fets coneguts, pràcticament la meitat que a Catalunya, i a Andalusia és de 2,4 per cent mil habitants, amb 201 fets coneguts. Per tant, en aquesta estadística també som capdavanters, encara que aquest fet hagi de tenir una valoració negativa, no pas positiva. És curiós, però en aquesta estadística de l'odi, en el conjunt dels fets considerats com a delictes d'odi, Catalunya és capdavantera, sí, és la comunitat autònoma amb més incidència relativa i amb més fets delictius, pràcticament el doble que la segona comunitat en números absoluts, però les que la segueixen en el rànquing, també molt per sobre de la mitjana espanyola, que és de 3,6 delictes d'odi per cada cent mil habitants, són dues comunitats autònomes en què el nacionalisme ocupa els espais de poder des de fa dècades: el País Basc i Navarra, amb 4,7 fets relacionats amb delictes d'odi per cada cent mil habitants. Perquè ja he dit que la casuística dels delictes d'odi té diversos àmbits, entre els quals el que potser ha motivat en primera instància aquesta moció, el que té a veure amb l'orientació sexual i la identitat de gènere, però en l'estadística dels delictes d'odi no és pas aquesta qüestió la que ocupa el primer lloc del rànquing a tot Espanya, tampoc de forma més concreta a Catalunya. L'any 2019, dels 514 fets relacionats amb els àmbits dels delictes d'odi a Catalunya, 253 –gairebé la meitat– estan relacionats amb l'àmbit de la ideologia, 253 de 514. En l'àmbit del racisme i la xenofòbia, la dada, encara que també molt preocupant, és més reduïda: 119 fets relacionats amb racisme; com també és més petita, i no per això menys preocupant, la dada que fa referència a l'àmbit de l'orientació sexual i la identitat de gènere: 101 fets relacionats amb aquest àmbit, quasi el vint per cent. Els delictes d'odi tenen molt a veure amb el biaix cognitiu que acaba arrelant en la societat aquestes tipologies de delicte, perquè l'odi al diferent arrela quan la diferència, la diversitat, el pluralisme es veu amb el prejudici de que és un perill per als qui se senten integrats i dipositaris dels drets col·lectius d'una societat. Els drets humans són de tots i cadascun dels éssers humans de forma individual: tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i drets, i, dotats de raó i consciència, tenen el deure de comportar-se fraternalment els uns amb els altres. Ni més ni menys que l'article 1 de la Declaració universal dels drets humans. Esquerra Republicana de Catalunya no es pot erigir en paladí d'aquesta lluita per la defensa de drets, perquè són més aviat de tirar pel dret que no pas de respectar drets. Hi ha molts indicadors que refermen aquesta afirmació. Només en diré un. L'Oficina de Drets Civils i Polítics es va crear a mida per una persona amb antecedents absolutament contraris a qualsevol defensa dels drets humans per obra i gràcia del flamant nou president de la Generalitat. Per tant, els ho he de dir molt clar: ens preocupen moltes coses, però també ens preocupa el biaix que traspua la moció que avui sotmetem a debat i votació. I, per tant, no li podrem donar suport en la seva totalitat. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies. I a continuació, en nom del Grup Mixt, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. Decía Johan Cruyff que a los malos futbolistas había que dejarles jugar, que se marcaban solos, pero todo tiene un límite, y a veces a los malos futbolistas también hay que explicarles la realidad. Señala el portavoz de la CUP, y lo ha dicho tan contento, que España es un estado fascista, criminal, dictatorial y represor. Usted se levanta cuatro mil eurazos cada mes de dicho estado represor, y, encima, caballero, por decir tonterías –por decir tonterías. Váyase a sus adorables Venezuela, Cuba y Corea del Norte a decir que dichos países son fascistas, criminales, dictatoriales y represores. No dura usted allí ni media hora; lo envenenan con polonio nada más entrar en la frontera. Vaya usted con esa valentía a decir lo que ha dicho hoy aquí. Aquí, en cambio, nosotros tenemos que aguantar sus majaderías con paciencia franciscana y con buen humor. En eso consiste la democracia. Le repito, vaya a sus adoradas Cuba, Venezuela y Corea del Norte a decir que son estados represores y dictatoriales. Celebre que, en esta España democrática, gracias a Dios, y en esta España saludable, usted puede venir a un parlamento a decir tonterías y encima levantarse cuatro mil eurazos cada mes por decir, insisto, majaderías, porque son majaderías. Dicho esto... [[Alguns aplaudiments.]] Dicho esto, en relación con la moción, nosotros vamos a votar favorablemente al punto número 1; es una declaración de tolerancia, de rechazo al odio, impecable, y, por lo tanto, votaremos a favor. Vamos a votar en contra del punto número 2. No se puede atribuir a una ideología en exclusiva el odio. El odio anida en todas las ideologías. En muchos países te puedes encontrar que en nombre de la derecha se realizan los más criminales actos, y en los países a los que antes me refería, Venezuela, Cuba o Corea del Norte, se realizan esos mismos actos en nombre de la izquierda y de la igualdad entre las personas. Por tanto, no podemos aceptar que solo anide en una ideología dicho odio. Y en el resto de la moción nos vamos a abstener, porque, aunque tiene puntos que podríamos compartir, rezuma una desconfianza casi patológica en el carácter de los Mossos d'Esquadra en Cataluña, caricaturizándolos como si fueran personajes machistas y homófobos, por definición, a los que hay que controlar. «Machirulos se les ha llamado en esta cámara. Aquí los únicos «machirulos que contrataban a la gente en función del tamaño de sus pechos, eran ustedes, como se descubrió en grabaciones en los casos de corrupción política en los últimos años en Cataluña. Revisen sus prácticas y no acusen a los demás de lo que ustedes mismos deben revisar. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Tònia Batlle.
Moltes gràcies, presidenta. Conseller, consellera, diputats, diputades, bona tarda. En primer lloc, deixin-me fer una puntualització personal, després d'aquest debat que tenim, una mica calent, perquè és la meva primera intervenció com a diputada en aquesta cambra i voldria expressar l'honor que és per mi poder representar el poble català des del Parlament de Catalunya, que reflecteix la voluntat dels ciutadans d'aquest país, una majoria dels quals, a les últimes eleccions, ha expressat el seu vot clarament independentista. Des d'aquí, vull esmentar els companys recentment indultats, així com les persones exiliades i represaliades, que estan veient vulnerats els seus drets fonamentals, que aquests són els que ara estem tractant en aquesta moció. Aquest tema no l'hauríem d'estar debatent en ple segle XXI, perquè en una societat madura com la nostra han de prevaldre els valors dignitat, llibertat, igualtat i diversitat. No podem permetre que els ciutadans caminin amb por pels nostres carrers. I on som? Parlem de violència, de discriminació i, bàsicament, de drets humans. Volem, des del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, recordar les persones que han patit aquesta violència i condemnar-la. Incideixo en les recents agressions, com han comentat els meus companys que m'han precedit, les que han succeït a Barcelona, València, Sant Cugat, i el passat cap de setmana l'assassinat d'en Samuel a la Corunya. Condemnem rotundament els delictes d'odi, els discursos d'odi, els discursos homòfobs, xenòfobs, que posen en perill la integritat i la vida de les persones del nostre país i la convivència d'aquest país. Com a servidors públics, tenim l'obligació de defensar i de treballar per una societat on ningú pateixi cap agressió per ser com és, per la seva identitat, i tenim l'obligació de reforçar-nos contra els discursos d'odi, tal com hem fet des d'aquesta cambra signant un decàleg antifeixista per la igualtat i per la llibertat. Som un país integrador, amb un tarannà respectuós. Gràcies al país integrador que som, hem esdevingut un sol poble. Aquest respecte que sempre hem tingut és el que entenem que ha de ser la base del país i la república que volem construir, fent un país divers, perquè les persones som diverses. Mirin, fa unes setmanes vaig assistir a un col·loqui a Lloret de Mar amb representants de l'Observatori contra l'Homofòbia on hi havien persones que ens explicaven les seves experiències, realment molt dures, i em vaig apuntar dues frases que els hi voldria transmetre: «Les barreres que imposa la societat no ens deixen ser lliures. Hi haurà inclusió plena quan no hi hagi exclusió. Des del Govern al qual donem suport s'ha acordat desplegar la llei d'igualtat de tracte i no discriminació, vetllar pel seu compliment i desplegar reglamentàriament aquelles lleis que pretenen la garantia dels drets dels col·lectiu LGTBI. Vull reafirmar que amb aquesta moció fem passes per impulsar el Govern a actuar, i des del Parlament estarem amatents pel compliment dels compromisos. Els fets són els que fan que complim amb el nostre compromís amb la ciutadania. I per aquest motiu votarem a favor d'aquesta moció, com no pot ser d'altra manera. Ahir, en aquest Parlament, vam declarar Catalunya zona de llibertat per a les persones LGTBI. Malauradament, no per unanimitat. Protegim i fem possible aquesta llibertat. Les persones tenen el dret a viure tal com són i ningú els pot vulnerar aquest dret, i ara pensem un moment com a societat. Tots som responsables i tots tenim el nostre paper, des de les institucions, des del carrer i des de les nostres llars. Contra la covid tenim una vacuna, tenim vacuna, perquè n'hi ha vàries. Contra els delictes d'odi, tenim l'actitud de les persones, i ho acabem de veure en aquesta cambra. Bona tarda. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada senyora Núria Picas.
Gràcies, presidenta. D'acord amb les esmenes presentades pels grups del PSC i la CUP, el grup d'Esquerra Republicana, hem acceptat gairebé la totalitat i n'hem transaccionat algunes. Per tant, la majoria han estat acceptades donant com a resultat una moció ampliada i dotada de més contingut, amb un objectiu clar i únic: combatre qualsevol ideologia i comportament que perpetuï qualsevol acció, d'actuació delictiva, d'odi i de discriminació. Nosaltres continuarem treballant per aplicar les accions encaminades a garantir la igualtat efectiva dels col·lectius més vulnerables, i també treballarem per reduir la victimització secundària de les persones de delictes d'odi mitjançant la millora de protocols d'actuació. Agraeixo, doncs, la voluntat constructiva que han tingut alguns grups en aquesta cambra. El punt 4.b amb la seguretat privada, on es donen moltes vegades alguns comportaments que no hi tenen cabuda, i també amb aquesta aposta…, defenso l'aposta per consolidar un model policial on no tingui cabuda la connivència o la passivitat davant de qualsevol discriminació. El senyor Macián, vostè sap què és un delicte d'odi? Un delicte d'odi és el cartell dels MENAs que vostès van posar a Madrid. I sap què és un delicte d'odi? El tuit intolerable de VOX posant el dit a l'ull impunement al propietari de la revista El Jueves. I vostès sí que haurien de tenir el valor de rectificar, perquè vosaltres sou els de l'«a por ellos. I, per cert, que ho ha dit el diputat Fernández, ja que ha parlat de futbol i del Johan Cruyff, perquè moltes vegades sembla que facin bona aquella frase que diuen «salid y disfrutad, l'«a por ellos, «a por ellos sortint als carrers a la cacera. El 2017 ja va començar amb l'independentisme i ara afecta totes les estructures democràtiques d'Espanya. Nosaltres això no ho permetrem, i jo crec que nosaltres sí que hauríem de ser els de l'«a por ellos, però sempre amb democràcia i fent les coses ben fetes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Macián, sí, per què em demana la paraula?
Señora presidenta, por alusiones, por el artículo 87.
Un moment. Ja sé que és l'article 87, però demanen les al·lusions directament per vostè?
Sí, al ser directamente interpelado como «señor Macián, me gustaría poder hacer una…
Té trenta segons.
Muy amable. Señora Picas, en relación con lo que acaba de decir, en cuanto al cartel de VOX en Madrid, la audiencia ha dicho que aquello ni es un delito de odio ni es nada, justamente nos ha dado la razón. [[Alguns aplaudiments.]] Lo ha archivado y ha dicho que justamente hay un problema en España con los MENAs. Y en cuanto a la revista El Jueves, le recuerdo que hay una revista alemana, Der Stürmer, que tiene portadas muy parecidas, es la revista que hacían los nazis culpabilizando a los judíos [[remor de veus]] , deshumanizando al adversario para poder luego aniquilarle. Lo digo porque esa revista, quizá podría echar un vistazo a sus portadas. Es infumable. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Sí, senyor Martín Blanco, per què em demana la paraula?
Presidenta, per demanar votació separada dels…
Per demanar votació separada? De quins punts?
Sí, de tres punts, del punt 2, del 4.a i del 4.f.
Aquests tres podrien anar junts, per vostès? No, eh? Demanar-los per separat. Perfecte. Senyora Roldán?
Sí, per demanar també votació separada, presidenta. Seria la votació separada de l'1 i del 2, aquests dos per separat, i la resta podria anar en el mateix paquet. Gràcies.
Senyor Romero, m'havia demanat la paraula? No? Ja està, és això? Sí? [[Pausa.]] Per tant, farem votació separada del punt número 1, del punt número 2, i dels epígrafs 4.a i 4.f; la resta, votarem conjuntament, d'acord? [[Pausa.]] Comencem, doncs, les votacions. Votem el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha quedat aprovat per 123 vots a favor i 11 abstencions. Votem ara el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat per 112 vots a favor, 21 vots en contra. Votem ara el punt número 4a. Comença la votació. El punt número 4 ha quedat aprovat amb 114 vots a favor, 11 vots en contra i 9 abstencions. Votem ara el 4.f. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 73 vots a favor, 11 vots en contra i 50 abstencions. I ara votem la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha estat aprovada per 120 vots a favor, 11 vots en contra i 3 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior]] [[302-00013/13]] Passem ara al vintè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'acció exterior, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Té la paraula per exposar-la el diputat senyor Jaume Alonso-Cuevillas.
Presidenta, diputades, diputats, consellera... Permeteu-me recordar una obvietat: som una nació. Catalunya és una nació, amb independència de que ho digui o ho deixi de dir l'Estatut o el seu preàmbul. I, com a nació que som, tenim perfecte dret, és més, diria, tenim també el deure de dur a terme una acció exterior. Que tenim el dret és quelcom indiscutible: ens ho reconeix l'ordenament jurídic. I, és més, el mateix Tribunal Constitucional ho ha reconegut en diverses sentències, amb els petits límits del ius contrahendi i el ius legationis. Però és que inclús el Tribunal de Cuentas ho ha reconegut en un informe que va fer l'any 2016, on no va posar cap tipus de objecció a l'acció exterior duta a terme per la Generalitat. Resulta, però, que cada vegada que l'Estat espanyol es veu ferit en el seu orgull activa algun dels mecanismes de l'Estat profund, en aquest cas un cau on es refugien estirps dels que es senten gelosos guardians de les essències pàtries, i els han dit als membres del Tribunal de Cuentas que es treguin els maneguets –que es treguin els manguitos–, que es posin les punyetes i que, emulant el que faria el tribunal del Sant Ofici, dugui a terme una política de clara confiscació com a càstig. Un informe que no aguanta el més mínim rigor, ni comptable, ni jurídic, ni tan sols des d'una perspectiva del sentit comú. Un informe de fiscalització que –ho avanço–, en el cas de que els tribunals espanyols no l'acabin revocant, deixant sense efecte, tindrà com a conseqüència una nova rebolcada de l'Estat espanyol per part dels tribunals europeus, per part dels tribunals internacionals. És evident que aquesta política de confiscació és la utilització del dret no per solucionar conflictes sinó com a eina per reprimir la dissidència. I, per tant, és perfectament oportú que des del Parlament de Catalunya aprovem una moció on recolzem, donem suport a que la Generalitat de Catalunya tingui acció exterior; que donem suport, solidaritat i m'atreviria a dir també reconeixement a tots els servidors públics, autoritats i funcionaris que fan possible aquesta acció exterior; que demanem també la fi de la repressió econòmica, en aquest cas per part de l'Estat, ara, actualment encara no només el Tribunal de Cuentas sinó amb l'Advocacia de l'Estat personada al Jutjat d'Instrucció 18 de Barcelona, i que donem també suport a les valentes actuacions dutes a terme per part del nostre Govern per lluitar contra aquesta repressió. Però vull acabar amb un advertiment. Si hi han alguns que pensen que amb aquesta repressió aconseguiran atemorir-nos i que deixem de perseguir el nostre objectiu, s'equivoquen de bat a bat. La presó no ha pogut –ho hem vist amb els exiliats. Si l'Estat el que volia era un gest de contrició, n'ha tingut molts, no de contrició sinó de fermesa i de manteniment del compromís. I és evident que tampoc la confiscació i la repressió econòmica aconseguiran fer-nos desistir del nostre objectiu, és més, com més repressió hi hagi, més carregats de raons, més convençuts estem de que hem de seguir el nostre camí per deixar enrere aquest estat autoritari i demofòbic. I que ningú tingui cap dubte: ho tornarem a fer, i tant que ho tornarem a fer. Ho farem les vegades que calgui fins que ens en sortim. I, per molta repressió que hi hagi, que ningú tingui el dubte de que seguirem fent-ho, de que persistirem i, sens dubte, guanyarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té ara la paraula, per defensar les esmenes presentades, el diputat senyor Lucas Ferro, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Moltes gràcies, presidenta. Consellera, diputats i diputades... M'agradaria començar fent una reflexió segurament de caràcter més general. El Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya han iniciat fa temps una etapa de diàleg que es tradueix en una mesa i en un primer pas, que han sigut els indults. Però serà un procediment complex que ve d'un procés de judicialització que ha sigut injust, al nostre parer, i que es construeix sobre tensions polítiques i sobre exposicions polítiques a vegades contradictòries. Però crec que hi ha un element que hem de tenir sempre en compte: que l'objectiu polític estratègic, que és institucionalitzar el diàleg en el nostre país –igual que molts altres objectius que per nosaltres són estratègics en allò que té a veure en avançar en drets socials, civils i polítics–, exigeix també un compromís polític per desbloquejar el setge judicial que ha construït el Partit Popular sobre diferents organismes constitucionals. I crec que en això hem de ser sincers: el bloqueig que hi ha avui sobre el Consell General del Poder Judicial i el que avui s'anticipa sobre la renovació del Tribunal Constitucional són amenaces que planen sobre la capacitat de construir una etapa de desjudicialització del conflicte en el nostre país. I ho són, perquè és evident que hi ha un ús polític intencionat en les actuacions que estem vivint i que el debat avui serà un altre cop sobre el respecte escrupolós que s'ha de tenir als organismes com el Tribunal Constitucional. Respecte escrupolós que s'ha de tenir per la independència d'un organisme que està presidit, en aquest cas, en aquesta causa, per un exministre del Partit Popular i que conforma el Partit Popular la majoria d'aquest organisme i, entre d'altres, hi troben el germà de l'expresident Aznar. I crec que aquesta situació és una tasca política ineludible per a la majoria que conforma el Congrés dels Diputats. Diu el Partit Popular que, fruit dels indults, bloquejarà la renovació del Tribunal Constitucional i que si s'intenta canviar la llei per poder renovar el Tribunal Constitucional amb altres majories ho portarà a Europa. Home, després de l'últim informe del Consell d'Europa, els desitjo sort, perquè intentar convèncer la Unió Europea que renovar i que superar el bloqueig del Partit Popular per renovar òrgans judicials com el Tribunal de Comptes o el Consell General del Poder Judicial transforma aquest país en una dictadura després de l'últim informe, crec que tenen vostès molta feina i a molta gent per convèncer. I el que considerem que és profundament injust és que en una etapa, fos quina fos, però especialment en aquesta de desjudicialització i de diàleg, alguns intentin convertir el Tribunal de Comptes, el Tribunal de Cuentas, en un tribunal de ajuste de cuentas, per part d'una dreta que està més pendent de competir amb els seus adversaris electorals a Colón que per construir solucions per al conjunt d'Espanya. I una dreta que està profundament convençuda d'una cosa que per a nosaltres és crucial, de que la cohesió entre la majoria de progrés i la majoria plurinacional d'aquest país és clau per barrar-li el pas a l'extrema dreta i per construir una alternativa de país més justa i més democràtica. Ho hem dit molts cops, però avui ho repetirem. Crec que no hem d'anar a Madrid a demanar, a exigir o a negociar, sinó a assumir una responsabilitat codirigent amb el futur d'aquest país i assumir que hem de ser tots i totes part de la solució. Una segona qüestió, molts dels imputats en aquesta causa han sigut adversaris polítics de la meva formació política. Jo, personalment, segurament no estaria aquí si no fos pel conseller Mas-Colell, que en la meva etapa universitària va ser una peça clau en el procés de politització de la meva generació, però crec fermament que un és solidari amb la resta, que no és solidari amb un mateix ni amb els seus companys de formació política, sinó que un és solidari amb els altres i des d'aquí transmetre la nostra solidaritat amb ell i amb la resta de encausats en aquesta peça del Tribunal Constitucional. I una tercera qüestió, quan ens demanen que donem suport a l'acció exterior del Govern, crec que hi ha d'haver un altre compromís, que és que l'acció exterior del Govern reti comptes en aquest Parlament. I això ho vam debatre a la legislatura anterior i crec que tots i totes ho hem d'assumir. I ens abstindrem només en l'últim punt perquè considerem que no és seriós que ens proposeu que us signem un xec en blanc de donar suport a qualsevol acció que emprengui el Govern de Catalunya i que, per tant, les anirem debatent una a una cada cop que les presenteu en aquest Parlament. Moltes gràcies.
Té la paraula ara, per defensar les esmenes presentades, la diputada Meritxell Serret en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Gràcies, presidenta, diputades i diputats, donar les gràcies de la predisposició dels companys de Junts per Catalunya de poder fer aquestes actualitzacions, diria jo, no?, d'aquesta moció tan oportuna que van presentar arran de la interpel·lació a la consellera, perquè avui no només estem aquí per denunciar la repressió econòmica del Tribunal de Cuentas, impròpia del que seria una democràcia garantista, sinó que a més a més estem aquí també per defensar les competències del Govern de la Generalitat en acció exterior i també per donar suport a tots els mecanismes que puguin fer falta i que, en aquest cas, està habilitant per defensar-les legítimament, legalment i donant tota, tota la seguretat als treballadors i treballadores públics i als representants que la ciutadania ha escollit. L'objectiu del Tribunal de Cuentas és reclamar 5,4 milions d'euros a trenta-quatre persones i això és emmordassar l'acció política del Govern de la Generalitat. Això és voler posar la por al cos d'aquells que volen explicar Catalunya al món i és una competència que tenim, que mereix la ciutadania de Catalunya i que sempre defensarem. Aquest Tribunal de Cuentas ens trobem que és, malauradament, una d'aquelles institucions que il·lustra la decadència del règim del 78; poques ho fan com el Tribunal de Cuentas. És un òrgan opac, patrimonialitzat, segrestat per una majoria conservadora, incapaç de complir amb la seva mateixa funció bàsica. Ara, això sí ha sigut sempre molt ràpida a l'hora de perseguir els independentistes, com ho va fer en el cas del 9-N al president Mas i les conselleres Joana Ortega i Irene Rigau, ho va fer també al Govern que va impulsar l'U d'Octubre i aquesta setmana ho ha fet amb totes aquelles persones que han impulsat l'acció exterior durant aquests anys. És un tribunal colonitzat pel Partit Popular i també, malauradament, amb la complicitat del mateix Partit Socialista, ple d'expolítics i els seus familiars, ja s'han repetit, el germà del senyor expresident Aznar o una senyora que és neboda d'un exministre franquista i que ostenta la presidència. És un òrgan caracteritzat també pel nepotisme, més d'un centenar dels set-cents treballadors són familiars d'alts càrrecs i antics consellers. És un òrgan opac que no ha publicat tampoc la identificació dels seus càrrecs eventuals i, per tant, és un òrgan administratiu que sí que està especialitzat sobretot en absoldre amics i perseguir rivals polítics. I, en aquest sentit, ha garantit la impunitat en casos de corrupció flagrants de, per exemple, conselleres d'Esports del PP a la Generalitat Valenciana, que van obligar les arques públiques a haver d'assumir un deute de 24 milions d'euros. També dirigents del PP com Maroto i Alonso, que havien estat condemnats per formalitzar un lloguer a un empresari amic. És un tribunal que s'ha especialitzat en cobrir la corrupció del Partit Popular i el mateix president reconeixia que eren incapaços, no? Deia: «El tribunal llega hasta aquí. Perquè en vint anys de sobresous i de corrupteles van ser incapaços de descobrir ni un sol petit indici. Per tant, admeten que són incapaços, però alhora són molt gelosos a l'hora de perseguir i de reprimir la dissidència política. És el Tribunal de Cuentas, que en aquest cas no està fiscalitzant, no està investigant, perquè ja s'ha dit que és incapaç d'investigar comptablement la Generalitat, sinó que el que està fent és reclassificar retroactivament les despeses de la Generalitat en base a les declaracions i l'orientació ideològica dels seus responsables, dels seus treballadors. Per tant, aquí, des del Grup Esquerra Republicana, donem tot el suport a l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya; és plenament legítima. Demanem també, aleshores, al Govern que actuï sempre amb aquesta fermesa i aquest compromís de defensar les competències de la ciutadania de Catalunya que el seu Govern representa. I a partir d'aquí també el que tenim és defensar que tenen dret aquestes famílies que estan patint aquesta repressió a que tots els que estem avui aquí defensem una democràcia, una democràcia amb garanties, perquè estem passant de l'estat de dret a l'estat judicial amb l'actuació d'aquest Tribunal de Comptes. No pot ser que el que ahir era legal i que van aprovar aquest Parlament i la Intervenció General, Ministeri d'Hisenda d'un dia per l'altre sigui il·legal. I el que volem demanar també és que, si volem ser part de la solució tots els aquí presents en aquest conflicte polític que fa anys que estem arrossegant, i que aquest matí també la senyora Romero expressava amb contundència que havíem de ser tots part de la solució, avui tenen una oportunitat d'or en aquesta votació. Perquè hem d'exigir també fermesa democràtica a tots els membres d'aquest Parlament, perquè no hi ha catalans bons ni mals catalans, sinó el que hi ha és catalans que veuen diàriament violentades les garanties democràtiques més bàsiques i d'altres que malauradament ho permeten. Per tant, els demanem que avui donin suport a aquesta moció. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula el diputat senyor David Pérez, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera, diputades, diputats, ens posicionem sobre una moció fruit d'una interpel·lació a la conselleria d'Exteriors. Dels sis punts que hi ha en aquesta moció, cinc són relatius al Tribunal de Comptes. Una moció que assenyala, per tant, la conselleria d'Exteriors en el tema que hi ha al Tribunal de Comptes. Nosaltres ja els anunciem que nosaltres votarem en contra de tots els punts, i ho farem des de la convicció de que és un procediment que està obert i que nosaltres respectem les decisions d'aquest i de qualsevol tribunal. Ara sí, si algú sent vulnerats els seus drets, el que ha de fer és exercir el seu dret d'apel·lació. Estem davant d'una decisió administrativa que no esgota i que, per tant, no esgota la via de la justícia. Sí que coincidim que, efectivament, la necessitat de renovar els determinats òrgans de caràcter estatal. Això no ho posa la moció, però coincidim amb alguna intervenció que feia també aquesta reflexió. Per tant, d'aquests sis punts, en cinc no podem votar a favor. I especialment no votarem a favor de l'altre punt, que no parla del Tribunal Constitucional, que és aquest punt que parla del suport a l'acció exterior de la Generalitat de Catalunya i del Diplocat. No ho farem. I no ho farem perquè el Diplocat ha menystingut el Parlament de Catalunya en reiterades ocasions. No havia passat mai en la història d'aquest Parlament que en nou vegades –nou vegades– diputats d'aquesta cambra haguessin hagut de demanar, en part, a la Mesa del Parlament perquè el Diplocat no els donava la informació que se li reclamava: nou vegades. I la Mesa del Parlament, unànimement, va demanar a la conselleria que donés aquesta informació. I no es va donar. I l'òrgan de garanties d'aquesta cambra ha demanat al Govern que es doni aquesta informació que s'ha demanat per part de diputats de l'oposició. I no s'ha donat. La diputada Susana Beltrán, professora de dret de la Universitat de Barcelona, en reiterades ocasions ha parlat d'aquests temes. Ha demanat empara a la Mesa del Parlament i no ha aconseguit una informació, per nosaltres, essencial. Què diuen les notes del Diplocat que s'envien als consolats? Nosaltres les tenim, però la conselleria no ens les ha donat. Quina és la comptabilitat del Diplocat? No hi ha manera. No ho sabem, no ho tenim. Aquest és l'exemple de bona gestió? Vostè parlava d'opacitat. Què fan els representants de les delegacions? No hi ha manera. Sap quantes vegades han vingut aquests representats, malgrat que ho hem demanat en diferents ocasions? Sap quantes vegades han vingut a aquest Parlament a donar informació? Cap. Cap ni una. I ho hem demanat en reiterades ocasions. Jo me n'alegro que la consellera, en la seva intervenció, va dir que aquests representants vindran ara al Parlament a donar aquesta informació, però fins ara això no ha estat així. Nosaltres no donarem suport, per tant, a aquesta moció, perquè pensem que la transparència és la millor eina de la prevenció de la corrupció. Ho repeteixo: la transparència és la millor eina de prevenció de la corrupció. I en el tema del Diplocat no hi ha hagut transparència, no tenim informació. No s'ha volgut donar ni una sola informació, ni una, malgrat que aquest Parlament, des de la Mesa i des de l'òrgan de transparència, els l'ha demanat, l'ha demanat en reiterades ocasions. Per tant, no comptin amb nosaltres. Nosaltres no volem blanquejar aquesta política d'Exteriors. Esperem que a partir d'ara sigui una altra política i confiem en que així serà, però això, fins ara, no ha estat així. Amb nosaltres, per tant, que no comptin. I tampoc que comptin en aquesta divisió que es feia de catalans, eh? Uns catalans que volen una cosa, uns altres que volen una altra. No, ja està bé de repartir carnets de catalans, d'esquerra, de feixistes, eh?, dels del PSOE... Què hem fet els del PSOE? Doncs el PSOE ha fet la llei del dret a l'educació, la llei de la universalització de la sanitat, la despenalització de l'avortament, la llei del matrimoni igualitari, la llei de dependència, la llei integral contra la violència de gènere... Aquest és el nostre full de serveis. No repartiu carnets d'esquerres i de dretes, si us plau; no ho feu. I, per tant, per tots aquests motius, senyora presidenta, votarem en contra de tots els punts d'aquesta moció. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyors i senyores diputats. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor diputat. A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Antonio Gallego.
Muchas gracias, señora presidenta. Señor Cuevillas, se lo diré sin paños calientes: esto es una moción falsaria, aberrante, antidemocrática, demagógica, provocativa, simplista e insultante. Rápido: un detritus político, pura bazofia parlamentaria. Usted vive en Matrix. No me extraña que se hiciera famoso por decir aquello de «abans et diuen Messi, ara et diuen Puigdemont. Céntrese. Aterrice. También aterrice cuando redacte este tipo de mociones que nada tienen que ver con la realidad. De verdad, digno de estudio. Empieza uno a leer la moción y es que mienten a destajo. Insultan sin despeinarse a la inteligencia de los ciudadanos, a la democracia española, a todas las instituciones y a todos los tribunales. Y chimpún, y aquí acaban. Eso es su discurso. Francamente, es caricaturesco. Manipulan la historia, los hechos objetivos, retuercen la verdad sin vergüenza alguna y aprovechan las tragaderas de un presidente del Gobierno, Pedro Sánchez, en fin, que está como está, necesita diputados y se lo va a comer absolutamente todo. Yo entiendo que estén creciditos, dada esa situación, pero de verdad, traer el texto de esta moción aquí, francamente me parece infame. Me parece infame porque algunos tenemos memoria, sabemos lo que ha pasado en Cataluña. Sabemos lo que pasó desde el año 12 al 1 de octubre de 2017, que es lo más sucio, desleal y ruin que puede hacer un político en una institución pública, que es atentar contra la convivencia, sembrar violencia, jugar contra la prosperidad de todos y destrozar el orden constitucional. Y eso fue lo que hicieron ustedes. Y no es una opinión mía, es que así lo acreditó el Tribunal Constitucional –perdón, Supremo. No es una opinión, por tanto. No por casualidad huyeron miles de empresas, hubo una fuga masiva de capitales, todos vimos con nuestros ojos esa intentona golpista que acabó con los huesos de todos sus cabecillas en la cárcel, lugar en el que deberían seguir si hubiera justicia en este país. Todos vimos un juicio retransmitido por televisión, con todas las garantías procesales, a una banda de delincuentes que quiso romper España en dos saltándose todas las normas, todas las garantías del estado de derecho y malversando bastantes millones de dinero público. Y esa... Así lo acredita la sentencia. Por lo tanto, señor Cuevillas, aparque el clásico relato este infantil, manipulador y lacrimógeno que acostumbran a hacer, ¿no? Dejen de blanquear a estos ramplones golpistas que viven de chantajear a un gobierno indigno y traidor que ha concedido, a cambio de no se sabe qué, unos indultos que no le gustan a casi nadie. Prácticamente a nadie. Por lo tanto, los once de VOX vamos a seguir alzando la voz ante este enjuague político despreciable y bastante previsible. Vamos a trabajar por defender el prestigio de las instituciones del Estado, desde la monarquía hasta el Tribunal Supremo pasando por el Tribunal de Cuentas, que esperemos que no claudique a les coacciones y presiones políticas como sí hace su arrodillada Sindicatura de Comptes, que nunca vio ninguna irregularidad en ningún momento porque mira siempre para otro lado. Dejen de romper las bases de la democracia. Dejen de chantajear y extorsionar y poner dinamita a lo que nos ha venido uniendo a los españoles durante los últimos cinco siglos. Desde VOX vamos a hacer todo lo posible, todo lo que esté dentro del marco democrático, para que sus golpistas de cabecera devuelvan todo lo que han robado. Se lo digo de manera tajante, expresa e inequívoca. Ya estamos trabajando en la denuncia por malversación y prevaricación tras la creación de este fondo para pagar las finanzas personales de los golpistas. Vamos a remover cielo y tierra para que los catalanes no paguen de su bolsillo otra vez lo malversado. Tampoco vamos a aceptar referéndums ni amnistías ni autodeterminaciones ni mesas de diálogo con malhechores intolerantes que aprovechan los recursos públicos para seguir escupiendo sobre la imagen exterior de España. ¿No les da vergüenza destinar 10 millones de euros de crédito, con la que está cayendo en Cataluña, con la de parados que hay, con la de personas que sufren pobreza? ¿No había otro destino más razonable en el que invertir esos 10 millones de euros? De verdad, háganselo mirar. Les molesta la justicia, les molesta Hacienda, les molesta la Policía Nacional, les molesta la Guardia Civil, les molesta el Tribunal de Cuentas..., en definitiva, ¡todo lo que les impide seguir trincando! Háganselo mirar –háganselo mirar. [[Alguns aplaudiments.]] No se olviden: España es mucho más que un presidente débil. España somos muchos, las instituciones muy potentes y vamos a defender el estado de derecho. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, el diputat senyor Carles Riera.
Bé; gràcies, presidenta. En primer lloc, vagi per endavant la nostra absoluta solidaritat amb totes les persones represaliades perseguides pel Tribunal de Cuentas i també per totes les més de tres mil persones que pateixen persecució i repressió per defensar unes idees i un projecte polític que és absolutament legítim i democràtic, el de la independència del nostre país. Vagi per endavant la nostra solidaritat més absoluta. I cal tenir en compte –cal tenir en compte– que malgrat els indults –malgrat els indults– la repressió continua. La repressió continua i continuarà, continuarà mentre d'aquesta banda hi hagi qui vulgui seguir lluitant per exercir el dret a l'autodeterminació. I hi ha un problema amb el Govern del PSOE i Podemos, i és que normalitza, malgrat els indults, que la repressió continuï; ho naturalitza. Per què? Perquè pretén que pot haver-hi diàleg i negociació quan a la vegada hi ha repressió. I, escolti'm, això és l'abecé de la democràcia, això és l'abecé d'un procés de resolució democràtica d'un conflicte, i d'un procés de diàleg i negociació. No pot haver-hi diàleg si hi ha repressió –no pot haver-hi diàleg si hi ha repressió. Per tant, amb togues, amb porres i amb barrots no pot haver-hi diàleg i negociació, i qui digui que n'hi ha està mentint –està mentint–, està parlant d'una ficció. Perquè la resolució democràtica d'aquest conflicte només es donarà veritablement quan es reconegui que som una nació, i que, per tant, som un subjecte polític de ple dret; quan s'aturi tota forma de repressió i s'apliqui l'amnistia, i s'arbitri un instrument democràtic per resoldre democràticament el conflicte, probablement –el més a l'ús a nivell internacional– un referèndum. I no hi haurà resolució democràtica del conflicte –posin-s'hi vostès com vulguin– si no es compleixen aquestes condicions. I tots i totes sabem que la resolució democràtica d'aquest conflicte plantejada en aquests termes es donarà en un context internacional, és donarà en un marc de concertació i de negociació a escala internacional i de naturalesa multilateral. I és per això que estem parlant de política exterior i de política internacional, i és per això que hi ha la repressió del Tribunal de Cuentas, perquè tothom sap que aquest conflicte assolirà un nivell real de resolució en un marc i en un escenari internacionals. Per tant, l'escenari internacional és un escenari fonamental en aquesta disputa política, i és un escenari fonamental en el qual construir hegemonia i guanyar el relat. I és per això que es dona una veritable batalla política i repressiva per part de l'Estat en el terreny internacional. I nosaltres el que volem, precisament, és guanyar aquest relat internacionalment. I el que volem és fer que a nivell internacional es faci indefugible arbitrar mitjançant un referèndum d'autodeterminació i l'aplicació de l'amnistia. Aquest és el nostre projecte, és a dir, generar un conflicte democràtic de tal magnitud, de tal dimensió, de tal abast, una revolució democràtica de tal magnitud que faci que la comunitat internacional consideri indefugible i irreversible un referèndum d'autodeterminació i l'aplicació de l'amnistia. I per això nosaltres defensem el nostre dret a una política exterior i a una diplomàcia pública. No només per això, també pel legítim dret a projectar el nostre país a l'exterior. Evidentment –evidentment– aquesta és una motivació. Una segona motivació és la nostra voluntat de que el nostre país sigui un referent internacional des del punt de vista d'una nova diplomàcia pública, d'una nova política exterior al servei d'un nou ordre mundial basat en la igualtat, la justícia, la pau i la solidaritat, un projecte, en definitiva, internacionalista. Però també volem una diplomàcia pública i una política exterior perquè tenim dret, com a país, com a poble, com a ciutadania, com a grups polítics i com a institucions, a defensar el dret a l'autodeterminació i l'amnistia en el context internacional. I això ni és ni serà mai un delicte. I, òbviament, és perfectament legítim que s'hi destinin cabals públics, perquè hi ha hagut un cinquanta-dos per cent de població que ha votat el 14 de febrer a favor de que ho fem. Per tant, estaríem incomplint el nostre compromís democràtic si no ho féssim. I això no pot ser mai motiu de repressió. Per tant, nosaltres votarem a favor d'aquesta moció, perquè nosaltres defensem i defensarem el nostre dret a una política internacional activa com a clau per a la resolució democràtica del conflicte, i perquè, òbviament, nosaltres estem al costat de totes les mesures antirepressives per defensar els drets civils, els drets polítics i democràtics de les persones represaliades, també avui les que ho són pel Tribunal de Cuentas. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyores i senyors diputats, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, els hereus del capo Pujol, i que, amb Artur Mas al capdavant, van decidir tirar pel dret en un intent desesperat per tapar les vergonyes de més de trenta anys de corrupció institucionalitzada, ens dona avui una nova mostra de quin és el capteniment de la seva acció política: mantenir els privilegis de casta que han construït els darrers quaranta anys des de les més altes instàncies del poder a Catalunya en detriment de l'interès general del conjunt de la ciutadania. Perquè, en realitat, és d'això que va aquesta moció. I, és clar, han de vestir-ho, i quin millor vestit que fer servir la propaganda, una especialitat de la casa. El diputat que ha defensat la moció, com el qui va fer la interpel·lació el 17 de juny, ens ha mostrat un ampli ventall de l'argumentari propagandístic del separatisme. Catalunya, la seva Catalunya imaginada, segueix al bell mig de l'univers, i totes i cadascuna de les nacions del món, deixant de banda la nació espanyola, l'orbiten amb els ulls de plat que genera l'admiració desbordada cap a una republiqueta incipient en què aviat tothom podrà menjar gelat de postres. El grup proposant ha vist imprescindible fer una exposició de motius a la moció, deixant de banda l'habitual pràctica parlamentària que deixa les exposicions de motius per a les propostes de resolució. Però deu ser que no n'hi havia prou amb l'exposició fantàstica –no per bona, sinó per no tocar de peus a terra– que van fer a la interpel·lació, i avui han de tornar a explicar-nos la pel·lícula aquesta de la repressió, de la perfídia de l'estat opressor, de la persecució sistemàtica de les idees. Com si fos una bona idea ficar la mà a la caixa per pagar la festa separatista al marge de l'ordenament democràtic i de les competències en acció exterior, que són moltes però que res tenen a veure amb la seva propaganda i la seva compra de voluntats, incloent-hi la contractació de lobbys de forma opaca, com han fet de forma reiterada als Estats Units d'Amèrica. Mirin, senyores i senyors diputats de la bancada separatista, el Tribunal de Comptes és un òrgan constitucional amb plena jurisdicció sobre els comptes públics de tot l'Estat –també, doncs, de la Generalitat. Les funcions d'aquest òrgan suprem fiscalitzador dels comptes públics estan regulades per la Llei orgànica 2/1982, de 12 de maig, de conformitat amb l'article 136 de la Constitució espanyola. Aquest escàndol continuat i persistent de ficar la mà a la caixa per part de diversos alts càrrecs de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, l'hauria d'haver destapat la Sindicatura de Comptes, però potser no ha estat una de les prioritats d'aquest òrgan autonòmic, també fiscalitzador dels comptes públics i que, per cert, s'hauria d'haver renovat la passada legislatura. El separatisme dominant en aquest hemicicle va tenir cura de no fer-ho, segurament perquè hi hauria entrat algun nou membre proposat per Ciutadans, que aleshores era el primer partit en aquest Parlament. Això segurament és un risc inassumible per als qui estan acostumats a fer i desfer en tot, però especialment pel que fa a la despesa pública, segons el seu caprici i l'interès propi sense cap mena d'escrúpols. Hem vist com fins i tot han dedicat fons adreçats a serveis socials per pagar-se la festa separatista de la tardor del 2017. O hem vist com alts càrrecs del Govern de la Generalitat han estat condemnats pel malbaratament dels diners de tots els catalans en la seva dèria separatista, la que va acabar amb el cop a la democràcia que van executar a la tardor de 2017 i que van preparar meticulosament dedicant-hi tots els recursos públics que els va venir de gust almenys durant les dues legislatures prèvies al cop. Ara volen emprenyar la gata avalant els alts càrrecs als qui el Tribunal de Comptes els demana una fiança com a garantia que els fons públics malbaratats podran ser recuperats per l'erari públic; l'erari públic, que es nodreix dels diners de tots i cadascun dels contribuents dels ciutadans que paguen puntualment, exercici fiscal rere exercici fiscal, els seus impostos, i que no està concebut com una eina partidista per tirar pel dret i trepitjar els drets de ciutadania dels catalans. Aquests drets de ciutadania que vostès, els que es fan la victimeta des de l'exercici del poder amb pulsions totalitàries, van trepitjar sense cap escrúpol en les tristes jornades del 6 i el 7 de setembre de 2017, que van voler legitimar-lo amb el «botifarrèndum de l'U d'Octubre i que van consumar encara que fos només per vuit segons en la xarlotada del 10 d'octubre en aquest Parlament. Potser no cal que els digui que no donarem cap mena de suport a aquesta moció, perquè, a parer nostre, en un estat social i democràtic de dret com és Espanya, qui la fa l'ha de pagar.
I finalment, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Voldria començar aquesta intervenció agraint de manera molt sincera al senyor Cuevillas el reconeixement que fa de les resolucions del Tribunal de Cuentas quan li convé, i ho ha fet quan efectivament el Tribunal de Comptes reconeix que les comunitats autònomes tenen capacitat de fer política i acció exterior. Ara bé, quan no li convé, com un nen petit, aleshores ho critica. M'ha recordat la meva filla petita, de quatre anys, que quan li dono la raó em fa un petonet i quan li nego s'empipa i em fa ganyotes. Però encara ha sigut més tendre i infantil quan ha dit, el senyor Cuevillas, que ho tornarem a fer. Tenia vostè la seva oportunitat a la Mesa del Parlament, no diré per una qüestió de respecte personal, que n'hi tinc, que es va acollonir, diguem-ne que el seu ànim es va apaivagar, per dir-ho suaument. En definitiva, amb conqueridors com vostè els defensors de la unitat d'Espanya podem estar molt tranquils. Però entrant en matèria de la moció, efectivament, no només ho diu el Tribunal de Comptes, està perfectament reconegut al nostre ordenament jurídic: les comunitats autònomes espanyoles tenen capacitat d'acció exterior. Per a què? Dinamització econòmica, dinamització cultural, una determinada visió del món, i tant que sí; no el desprestigi d'Espanya ni malversar fons públics, que és al que s'ha dedicat l'acció exterior a Catalunya en els darrers anys. Per tant, no diguin mentides. Segona qüestió. En aquesta moció vostès plantegen la immunitat absoluta dels polítics separatistes, és a dir, una casta separatista que no estaria sotmesa a cap tipus de principi legal i que faria, doncs, al seu criteri polític el que volgués. Jo simplement vull recordar-los que això és..., en fi, l'inici de qualsevol règim autoritari o totalitari: polítics que decideixen que, només pel fet de tenir una majoria parlamentària conjuntural, tenen dret a fer el que vulguin i que no tenen cap tipus de límit legal. I recordar també que perdin tota esperança, que l'estat de dret prevaldrà. Segur. No és cap amenaça, és una qüestió d'absoluta normalitat democràtica. Gràcies.
I finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Jaume Alonso-Cuevillas.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, consellera, vull donar les gràcies, en primer lloc, als grups que han anunciat que donaran recolzament i a aquells altres que sense fer-ho, ho han fet de forma correcta i manifestant legítimament les seves discrepàncies. Avanço ja que acceptarem la majoria de les esmenes presentades per Esquerra Republicana; la 1, la 3, la 4 i la 5. I acabo responent dos al·lusions personals. Senyor Fernández, bé, no esperava que em donés recolzament, però li dic que, encara que ho hagués fet, no m'haurien entrat ganes de venir-li a fer un petó, que ho sàpiga. I al senyor Macián, bé, desprenc de les seves paraules que no ens donarà recolzament, perquè no ho ha dit, però m'ha semblat intuir que no. Però tant a un com als altres els vull dir que, efectivament, a nosaltres ens molesten aquells òrgans de l'Estat espanyol que exerciten la repressió quan s'embolcallen amb la bandera en comptes de l'ordenament jurídic. I si diuen que a nosaltres ens molesta Espanya; bé, a vostès els molesta Europa, eh? I creiem, clar que creiem en l'estat de dret, creiem en l'estat de dret que Europa acabarà imposant. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Doncs, a continuació, començarem la votació. Comença la votació... [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Perdó? Per demanar la votació separada, senyor Cid?
Sí, per demanar la votació separada del punt 6.
Sis. És l'única petició de votació separada? [[Pausa.]] Per tant, repetim aquesta votació d'aquesta moció. Comencem votant el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha quedat aprovat per 73 vots a favor, 53 vots en contra i 8 abstencions. I ara votem la resta de la moció. Comença la votació. I la moció queda aprovada per 81 vots a favor, 53 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el model i les prioritats en matèria d'infraestructures]] [[302-00014/13]] Passem al vint-i-unè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el model i les prioritats en matèria d'infraestructures, presentada pel Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Per exposar-la, té la paraula el senyor David Cid.
Gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, voldria començar amb un agraïment al Marc Parés, que és el diputat que va treballar la interpel·lació i que també va treballar la moció i ha treballat amb tots els grups, que avui no pot estar aquí amb nosaltres perquè és contacte estret. I, per tant, li vull enviar també una abraçada. Està bé, es troba bé; en tot cas, no és positiu. Però, crec que val la pena reconèixer la feina feta, no? Al final, avui discutim sobre el model i les prioritats d'infraestructures. I nosaltres entenem que és un debat bàsicament sobre passat i futur, eh? Deia Greta Thunberg que la nostra casa està en flames i mentre fem promeses buides que són sempre les mateixes, la inacció és la mateixa. I jo estic segur –i després hi tornaré– que si avui estigués Greta Thunberg al Parlament de Catalunya, la majoria dels grups maldarien o correrien per intentar fer-se una fotografia amb ella. Després una altra cosa és el que passa amb els vots i amb les propostes concretes, no? I aquests dies estem veient, en un context d'emergència climàtica –que és el que ha portat a aquesta gran mobilització, per exemple, de Fridays for Future–, com, per exemple, estem vivint onades de calor, «cúpules de calor, que diuen els meteoròlegs i les científiques, no? Aquests dies, per exemple, sortia el rècord històric al Canadà, cinquanta graus. I algú pot pensar que això ens queda molt lluny, però és que sembla que aquest cap de setmana a Espanya podem arribar al rècord de quaranta-set graus en una capital de província. I, per tant, quaranta-set graus, que no és menor. I, a més a més, al Mediterrani i a la península Ibèrica l'escalfament s'està produint un vint per cent més ràpid que en altres parts del territori europeu i en altres parts, per exemple, també, del planeta. Però jo davant d'aquests, també, missatges, a vegades, catastrofistes, crec que també hem d'enviar un missatge d'esperança, que és que encara hi som a temps si posem mesura i si posem mesures diferents de les que estem, entre altres coses, discutint a Catalunya. I que, per tant, hi ha alternativa i que no ens hem de paralitzar. I aquí és on arriba el debat sobre la proposta d'AENA, sobre la proposta del senyor Lucena, recollida amb alegria també pel Partit Socialista i pel senyor Illa, i és aquest debat sobre l'ampliació de l'aeroport i, específicament, sobre l'allargament de la tercera pista. I hem escoltat de tot. Hem escoltat en aquest mateix Parlament dir que Catalunya sap perfectament ampliar cinc-cents metres més de pista, que ho podem fer. Bé, més que ampliar és asfaltar cinc-cents metres més la pista. També hem sentit dir aquí que podem i volem arribar a 100 milions de passatgers anuals al Prat –100 milions de passatgers anuals al Prat–, també al senyor Illa. I nosaltres ho tenim clar, també davant del silenci de la Generalitat, perquè al final, sí, està molt bé una taula tècnica; jo crec que està bé que tinguem una taula de consens, està bé que tothom porti les seves propostes, però encara no sabem quina és la proposta de la Generalitat. Nosaltres sí que tenim una proposta i en la moció ho situem, que nosaltres estem en contra de l'ampliació de la tercera pista del Prat i acabar..., diguéssim, i asfaltar la Ricarda, que és la proposta, en aquests moments, que ens plantegen el senyor Lucena i el senyor Illa. Nosaltres creiem que és una proposta antiga, que és una proposta insostenible, que agreuja l'emergència climàtica i que és una proposta del segle passat. I que nosaltres el que creiem és que cal apostar per un sistema aeroportuari català, que existeix –que existeix–, que, a més a més, podem millorar-lo amb les connexions ferroviàries. I, sobretot, treballar –que aquest és l'objectiu d'aquest sistema aeroportuari conjunt– per reduir el nombre de vols que hi ha a Catalunya, i especialment aquells vols, evidentment, de curta distància. Reduint i eliminant els vols, per exemple, amb Madrid, per exemple, amb el País Valencià o, per exemple, amb el sud de França, substituint-los per infraestructures ferroviàries. I, en definitiva, perquè al final l'agenda 2030 no pot ser un pin a una solapa, sinó que ha de ser un compromís d'acció concreta. I Catalunya no fa avions, però fa trens. Perquè tothom, moltes vegades, parlem de la indústria catalana, però nosaltres aquí tenim una gran empresa, que és Alstom, que sembla que a vegades ens n'oblidem, que, a més a més, és una empresa que té gran capacitat per produir trens i per produir tramvies. I al final això és un debat sobre el model econòmic, si al final és la Catalunya dels 100 milions de passatgers del Prat, del Hard Rock, del Terramar, de més Fórmula 1, de MotoGP i del gran premi, no?, en aquest cas, de Fórmula 1, i la Catalunya, també, dels Jocs Olímpics d'hivern, a trenta graus, o al final és una Catalunya que és la de ciència, la de la recerca, la de la innovació, la tecnologia, i sí, la dels trens, perquè en definitiva, nosaltres, per això apostem també per construir millor Infraestructura ferroviària, per construir el tren tram del Bages, per construir el tren tram de Tarragona, per construir també el tren tram de la Costa Brava, per connectar l'R4 i l'R8. En definitiva, per construir la Catalunya del tren, perquè Catalunya serà ferroviària o no serà. Moltes gràcies.
A continuació, té la paraula per defensar les esmenes presentades en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades.
Ja li anuncio, senyor diputat, que li donarem suport a totes les propostes d'estudi dels trens trams i d'altres. Li agraïm que ens hagi acceptat l'esmena de la connexió ferroviària dels dos Vallesos a través de la línia R8 i l'R4 a través d'un bypass, una operació senzilla, fins i tot des del punt de vista econòmic. I sí, el Govern d'Espanya sap que a Catalunya tenim una gran empresa que construeix trens i tramvies i per això li ha fet una càrrega de treball importantíssima per modernitzar i canviar totes les unitats de Rodalies no només a Catalunya sinó del conjunt del conjunt d'Espanya. Sí, el Grup Parlamentari Socialista i Units per Avançar ha explicitat amb claredat que estem a favor de l'ampliació de l'aeroport de Barcelona per convertir-lo en un gran hub internacional. No, com diuen vostès, per captar turistes low cost, sinó per fer quelcom més important de cara a l'economia catalana, que és per a la captació d'empreses, de noves empreses, d'empreses innovadores, d'empreses digitals al nostre país. Miri, en el Comitè de Desenvolupament de Rutes Aèries de Catalunya hi és la Generalitat de Catalunya i hi ha l'Ajuntament de Barcelona, que té una alcaldessa que és de la seva mateixa formació, de la qual vostè forma part. Miri, aquest organisme està promovent l'arribada de noves rutes, de rutes d'escala i rutes transoceàniques a Catalunya, què són aquest tipus de rutes que seran les que en el futur tindran una major projecció, no?, i que l'economia catalana i que les empreses catalanes estan demandant. I és una contradicció, senyor Cid, des del meu punt de vista, permetre intentar captar aquestes noves rutes, com s'està fent i no permetre l'evolució de l'aeroport cap a un hub internacional, eh? I no és cert, no funciona enlloc això que s'està intentant instal·lar, no? És a dir, aquestes noves rutes no aniran, encara que ho volguéssim, a l'aeroport de Girona ni a l'aeroport de Reus; encara que es millorin les connexions ferroviàries, que s'han de millorar. Tant és així que l'aeroport de Girona, ja ho sap vostè perfectament, que s'està fent l'estudi informatiu perquè hi hagi una estació del tren d'alta velocitat perquè es pugui connectar aquest aeroport amb Barcelona o amb qui calgui, però les noves rutes que s'estan intentant captar i que s'estan captant a la ciutat de Barcelona per l'aeroport de Barcelona - El Prat no aniran ni a l'aeroport de Girona ni a l'aeroport de Reus. En tot cas, a l'aeroport de Girona i l'aeroport de Reus, en què s'ha de seguir invertint, hi aniran altre tipus de rutes un altre tipus d'avions i de persones. Nosaltres creiem que es pot fer l'ampliació. Primer, la construcció de la terminal satèl·lit que és necessària per als vols amb escala transoceànica, fent que aquesta ampliació, i construint, eh?, la tercera pista de l'aeroport, preveient, eh?, mesures d'impacte i de preservació ambiental. I és cert. La Ricarda està dintre d'un espai, protegit, però vostè sap tan bé com jo que legislació europea, que tantes vegades hi apel·lem, que és garantista amb els espais protegits, permet la modificació dels espais de Natura 2000 sempre sota criteris d'interès públic, que nosaltres creiem que en aquest cas estan més que justificats, sempre que es compensin, i amb escreix, amb altres àrees dintre de la mateixa zona. Nosaltres creiem que s'han de fer les coses amb cura, però que s'han de fer, eh? Si no perdrem una oportunitat històrica per al país, perdrem una oportunitat històrica d'inversions i sobretot perdrem una oportunitat històrica que vingui nova economia noves empreses i que es creïn nous llocs de treball en el nostre país.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat David Saldoni.
Molt honorable presidenta del Parlament. Honorable vicepresident, consellera, il·lustres diputats i diputades, és per mi un honor poder-me dirigir per primer cop a la cambra com a diputat al Parlament de Catalunya, una cambra que representa la sobirania del poble de Catalunya i des d'on treballem per a la millor qualitat de vida dels catalans i les catalanes en un país en llibertat. I ara ens toca debatre sobre una part de les infraestructures del país, una moció que toca determinats aspectes cabdals dels reptes que Catalunya té en matèria d'infraestructures. Un dels punts importants d'aquesta moció és l'aposta perquè l'aeroport del Prat pugui disposar de totes aquelles connexions internacionals necessàries per a la competitivitat del país i trobar la millor solució per fer-ho possible en el marc de la taula tècnica on els ajuntaments i les administracions implicades treballarem per assolir el millor acord. I ho fem apostant perquè aquesta competitivitat vagi lligada a la xarxa d'aeroports de Catalunya, incloent i potenciant els aeroports de Reus i Girona amb l'arribada de l'alta velocitat i també una bona política de taxes que no els deixi desemparats, com passa en molts moments. I nosaltres estem convençuts que serem capaços d'aconseguir l'objectiu de fer de l'aeroport del Prat un hub de connexions internacionals tot respectant l'entorn i el medi. Aquest és l'objectiu. A més d'aquest punt important, també parlem de la ronda del Vallès, una infraestructura separada en tres trams, el primer dels quals, entre Abrera i Viladecavalls, està en construcció des de l'any 2006. Quinze anys per fer quinze quilòmetres, i encara avui no està acabada. El que sí que hem de fer és empènyer perquè l'Estat, en aquest cas, desenvolupi aquesta infraestructura a millor ritme. El segon tram és el comprès entre Viladecavalls i la ronda de Sabadell oest, la connexió amb la B-124, justament per millorar el trànsit que desembocaria al centre de Terrassa. Aquest tram, contemplat en el Pla específic de mobilitat del Vallès, inclou aquesta ronda nord en els sistemes urbans de Terrassa i Sabadell, i en el cas del tram entre Sabadell i la Roca del Vallès, nosaltres proposem l'abstenció, justament perquè en aquest tram encara no hi ha res definit ni simplement si s'ha de fer o no. En el Pla específic de mobilitat del Vallès, es contempla que a partir de Sabadell s'ha d'obrir el debat i poder arribar a consensos. Per això creiem que en els propers mesos i anys el territori amb les administracions decidirem si s'ha de fer o no aquesta infraestructura. En aquest sentit, sí que tenim acord en la priorització de la línia ferroviària orbital entre Sabadell i Granollers, tenint com una prioritat intrínsecament lligada a la millora de la mobilitat la lluita contra el canvi climàtic. Un altre dels aspectes que es treballen en aquesta moció és l'estudi i anàlisi de la viabilitat de les propostes de tren-tramvia tant al Bages, aprofitant les línies de mercaderies de Sallent i Súria, o a la Costa Brava. En aquests casos hem de poder estudiar les millors alternatives. Hem de valorar els costos d'inversió necessaris i d'explotació. Hem de veure també quina és la viabilitat del servei, ja que és molt important avançar amb l'objectiu final, que és la presència i la qualitat del transport públic a tots els municipis de Catalunya. I hem de buscar quines són les millors alternatives per fer-ho possible. No volem moure ferro buit, sinó que volem moure persones. Per això també m'agradaria destacar el creixement del transport sostenible amb les línies de bus exprés o en el transport a la demanda digitalitzat. Per últim, hi ha un punt que fa referència a la transformació de la nacional II en el seu pas pel Maresme aprofitant l'alliberament del peatge de la C-32. Aquesta transformació serà una gran millora per a la comarca i per al país, un espai que s'ha de transformar pacificant-se, un espai que ha d'acollir espai per als vehicles en un format u més u, un espai de carril bici i una ampliació de voreres, per tal de facilitar el pas per als vianants, ja que després de l'estratègia de la bicicleta també hem de treballar l'estratègia del vianant, ja que caminant és com es fan la majoria de trajectes. Actualment s'està redactant l'estudi de distribució de la mobilitat del Pla del Maresme, un pacte molt treballat pel Consell Comarcal del Maresme i els ajuntaments implicats, a qui els agraïm la feina per tal de trobar les millors opcions, i una d'elles és en la que estem treballant justament en aquest moment. Finalment, aquesta moció contempla un punt que he volgut deixar per al final, justament perquè és la condició necessària per poder disposar d'un model d'infraestructures a Catalunya de primer nivell, i és el traspàs de la competència de totes les infraestructures ferroviàries i aeroportuàries de Catalunya per tal de poder- les gestionar amb un nou model de governança propi a Catalunya que aposti per la qualitat, per la sostenibilitat i per la bona governabilitat de les nostres infraestructures. I per acabar voldria agrair als diputats la feina per a la transaccional, perquè en aquest cas ha sigut la meva primera moció i els volia agrair també la feina i la paciència per poder arribar a aquests acords, que és un exemple del que podem fer al Parlament, també i en el conjunt del país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Ferran Estruch.
Moltes gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera, diputades i diputats, molt bona tarda. En primer lloc, deixeu-me expressar l'honor i la satisfacció que tinc de poder dirigir-me a tots i totes vostès des d'aquest faristol. Davant d'aquesta moció sobre el model i les prioritats en matèria d'infraestructura, agrair especialment al grup dels comuns la seva predisposició a introduir les esmenes a transaccionar, i especialment al diputat Parés i al diputat Cid. Gràcies, doncs, també per aquest treball. També abans de començar voldria remarcar el compromís del nostre grup en la lluita inequívoca contra l'emergència climàtica i, evidentment, amb la transició energètica. I no són paraules buides, sinó que el Govern del qual formem part i presidim hi ha una conselleria d'Acció Climàtica amb un pla clar. Per tant, fets i no paraules. Davant aquesta moció, dir-los, constatar, que el conseller en comissió ja va presentar el Pla de govern en matèria de mobilitat i infraestructures. Crec, però, que aquesta moció ens serveix per prioritzar, concretar, anar més al detall, i és una demostració del que hem de fer: pactar, negociar i arribar a grans acords en aquest Parlament. Un dels amplis acords que la moció desprèn és que –i considerem prioritari–Catalunya ha de decidir el futur del sistema d'infraestructures de mobilitat, i evidentment també les infraestructures portuàries i aeroportuàries. De fet, el nostre grup, evidentment, ho volem decidir tot, però en aquest cas ja hi havia un consens i creiem que és molt important, doncs, aquest consens i la importància de decidir el futur, el futur del sistema d'infraestructures. Per això el que reclamen des del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya és: n'exigim la gestió i celebrem, doncs, que aquesta moció reculli aquesta demanda. El model que defensem i treballem ha de ser i ha de desenvolupar-se d'acord amb el territori, un model d'infraestructures de mobilitat ha de ser desenvolupat amb el territori, amb equilibri territorial, amb respecte al medi ambient i, ho repeteixo, gestionat des d'aquí, des de Catalunya, sense imposicions. Volem les competències de totes les infraestructures per tal de poder-les gestionar amb un model de governança propi i afavorir la inversió en el conjunt del sistema, tant viari com ferroviari, i volem gestionar-ho sent plenament conscients que hem de vetllar per reduir les emissions i minimitzar l'impacte ambiental. Des d'Esquerra creiem de veritat en l'equilibri territorial i en generar noves oportunitats, visquem on visquem els seus ciutadans, els ciutadans de Catalunya. Per això ens calen unes infraestructures dignes, adaptades a la ciutadania, projectes realistes que generin oportunitats a tot el país, a totes les comarques, deixant de banda aquells projectes faraònics com, per exemple, el Quart Cinturó, que destrossen el nostre territori i que no són necessaris en aquests moments, no són les infraestructures del segle XXI, són model..., és un model caduc i antic. Transport públic. Se'n parla en aquesta moció, en parlem extensament. L'aposta d'Esquerra pel transport públic és indiscutible. Tenim molta feina a fer, el Govern té molta feina a fer, aquest Parlament té molta feina a fer. Lluitarem per un transport públic viable i que funcioni, des del Bages al Maresme, passant per l'Ebre, les comarques gironines o el Pirineu. Un model sostenible, equilibrat i pensat en la gent. Pel que fa a l'aeroport, que també se'n parla molt, ho ha comentat la companya diputada Lluïsa Llop. Cal treballar el consens de manera seriosa. El procés iniciat per AENA d'ampliació de l'aeroport no agrada a ningú, no ens agrada tampoc a nosaltres, ni el fons, ni les formes, ni tampoc les presses, ni les imposicions. Cal construir entre tots una proposta de consens sostenible, que respecti el territori i, evidentment, el conjunt del delta i, especialment, la Ricarda. Una proposta que ha de sortir de la taula impulsada pel Govern de la Generalitat. També creiem que qualsevol proposta ha de ser per construir un model aeroportuari català de major connectivitat intercontinental, comptant també amb Reus i Girona. I altres objectius més concrets que s'han parlat: l'orbital del Vallès, el Bages, el Maresme, executar els plans directors de mobilitat i els plans d'infraestructures. Temes molt urgents i que ens cal abordar. I altres que no se'n parla a la moció, com la implementació de la vinyeta o la T-Mobilitat, que també s'hi està treballant. Tenim un objectiu clar: unes infraestructures sostenibles i un transport públic eficient per a una Catalunya en xarxa al servei de la seva ciutadania, de tot el territori, per recosir-lo, per cohesionar-lo i ajudar també, evidentment, l'economia productiva. En definitiva, assolir un país divers, sostenible, ben connectat i cohesionat. Treballem tots plegats per a això. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de VOX, el diputat senyor Andrés Bello.
Buenas tardes, señora presidenta, señores diputados. Nos presenta el Grupo Parlamentario de En Comú Podem una moción sobre infraestructuras con una serie de medidas muy variadas y con escasa relación entre sí. Proponen la ampliación de alguna línea de ferrocarril o directamente la construcción de nuevas líneas ferroviarias. En materia de carreteras, nos propone la paralización de algún proyecto importante o la conversión de una carretera de uso elevado, como la nacional II, en un carril bici. Respecto al transporte aéreo, quieren impedir la ampliación del aeropuerto de Barcelona –por cierto, propuesta realizada por el Gobierno de España, del que ustedes forman parte– y a la vez conectarlo mediante AVE con los aeropuertos de Reus y Girona, lo que supone un cambio respecto de su oposición al desarrollo del AVE en España, postura mantenida hasta ahora por el grupo comunista. Bienvenidos. Todas estas propuestas las justifican y envuelven en las conocidas tesis «progres respecto al cambio climático, que, como sabemos, utilizan para justificar cualquier cosa, por disparatada que esta sea. Parece innecesario decir que todos estamos a favor del desarrollo de las infraestructuras y de mejorar las posibilidades de movilidad tanto de personas como de mercancías. A nadie puede parecer mal que se desarrolle la intermodalidad entre los distintos modos de transporte, mejorando con ello el ejercicio del derecho a la movilidad. Pero creemos que es un grave error supeditar el desarrollo económico y el bienestar de los ciudadanos a lo que podríamos llamar «ecologetismo, esa nueva religión de la que nadie puede disentir, la religión verde. El desarrollo de las infraestructuras y el fomento del conservacionismo son perfectamente compatibles, tanto en la propia planificación y ejecución de las obras como realizando medidas compensatorias si fuera necesario. Mejora de las infraestructuras, sí, pero fomento del conservacionismo, también. Llama la atención en su propuesta la exclusión del Estado en la planificación de las infraestructuras de movilidad, máxime cuando ustedes forman parte de ese Gobierno al que quieren excluir. Esta exclusión se ha agravado con su aceptación de la enmienda que ya he mencionado de Esquerra Republicana y Junts para instar al Estado a transferir la competencia de todas las infraestructuras ferroviarias y aeroportuarias de Cataluña. Señores de En Comú Podem, sinceramente, no entendemos su política de hacer de comparsa del separatismo. Nos proponen la creación de nuevas líneas ferroviarias, pero no aportan ni mencionan ningún estudio de demanda ni de su coste. Algo parecido ocurre con su propuesta de convertir parcialmente la nacional II en un carril bici. No se facilita ningún informe sobre si las vías alternativas van a ser capaces de absorber la demanda actual y futura, o bien se va a condenar a los ciudadanos del Maresme a atascos circulatorios continuos. Desde el Grupo Parlamentario VOX, creemos que hay que ser muy cuidadosos con el uso que se da a los recursos públicos y, especialmente, en momentos como los actuales, en los que son visibles los efectos de la actual crisis económica: aumento del desempleo y de la pobreza, con amplios grupos de población que necesitan de ayuda para subsistir, deterioro de los servicios públicos con largas listas de espera para acceder a una vivienda de protección oficial, a una residencia de ancianos o para recibir atención médica. Creemos que hay que fijar muy bien las prioridades de gasto. Los limitados recursos públicos que, en estos momentos, pueden dedicarse al desarrollo de las infraestructuras de movilidad deberían aplicarse allí donde son más eficientes y pueden beneficiar a un mayor número de personas como, por ejemplo, la mejora de las cercanías ferroviarias o a inversiones para facilitar el transporte de mercancías, especialmente, las destinadas a la exportación. Por todo lo expuesto, desde el Grupo Parlamentario VOX, votaremos «no a su propuesta. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Montserrat Vinyets.
Presidenta... Diputats i diputades, nosaltres, la Candidatura d'Unitat Popular votarà a favor del punt 1, que diu que la Generalitat és qui ha de decidir sobre les infraestructures de mobilitat a Catalunya, i també a favor del punt 2, que mostra una oposició frontal a la proposta d'AENA. Efectivament, ens oposem, al costat..., no només la CUP, sinó al costat de més de tres-centes entitats de la societat civil catalana, a aquesta proposta d'AENA aplaudida pel lobby econòmic del nostre país. La foto d'ESADE d'aquest dia. AENA, que hem de posar sobre la taula qui és AENA, aquesta societat mixta formada pel Govern espanyol i per empreses privades, fons voltors inclosos, cotitzada a borsa, amb uns números comptables absolutament nefastos, que està cridada, com totes aquestes empreses mixtes, a socialitzar pèrdues però mai els guanys. De fet, la Comissió de Territori d'aquest Parlament ja va aprovar una resolució contra l'ampliació de l'aeroport. Per tant, no es tracta ara només de preservar l'espai natural de la Ricarda, que sí que és imprescindible, no en podem perdre ni un pam, sinó que també el debat està i l'hem d'obrir en l'impacte climàtic d'aquest model de mobilitat. Al punt 2 bis de la moció, per això, no hi podem votar a favor. Si considerem com fem que no pot ampliar-se l'aeroport del Prat per l'impacte climàtic que comporta, doncs, no podem votar a favor de crear taules tècniques que serveixin per justificar connexions internacionals del Prat i connexions amb AVE dels aeroports de Girona i Reus. És el fetitxisme de la tècnica. No cal pensar tècnicament cap connexió de l'AVE de Girona i Reus per millorar competitivitat, al nostre entendre. Si el que cal és reduir gasos d'efecte hivernacle, si el que cal és precisament preservar la diversitat, perquè hi ha exigències legals que així ens obliguen, llavors el que cal única i exclusivament és reduir vols i no pas inventar noves connexions d'AVE. Cal un decreixement del sector aeroportuari i aquest ha de ser unitari i íntegre per tot el país. Decréixer i diversificar sectors, aquesta és la nostra recepta. Promocionar aquests dos aeroports, el de Girona i Reus, contravé la declaració de l'estat d'emergència climàtica que tenim vigent al nostre país des del 2019. I no ampliar l'aeroport de Barcelona, però posar com a opció b plantejar increments als de Girona i Reus, doncs entenem que és fer-nos trampes al solitari. El que cal és un canvi de paradigma. Existeix una crisi climàtica, energètica, de biodiversitat a la què cal fer front i el moll de l'os és el tràfic aeri. De fet, els experts diuen que ja no som a temps d'aturar aquest canvi climàtic sinó que el que ens queda únicament és minorar-ne les conseqüències. El turisme com a model genera precarietat laboral, genera emissions. Hi ha estudis molt recents, per exemple, a França que diuen que el setanta-cinc per cent de les emissions turistes es deuen al transport, precisament, i un quaranta-u per cent a l'avió. El turisme, per tant, provoca precarietat, provoca emissions, expulsa les gents de les ciutats, perquè incrementen notablement els preus de l'habitatge i, per tant, hem de repensar fer una esmena total al model. Nosaltres no tenim massa esperança en que, a curt termini, aconseguim fer aquest canvi de paradigma, tot i que per això no deixarem d'insistir-hi. El model capitalista té eines molt fortes al seu abast i va des d'aquestes normatives tècniques, aquests informes que ho justifiquen sempre tot fins al terraplanisme d'altres plantejaments de determinats grups polítics. Per això que costarà fer aquest canvi de paradigma, però en qualsevol cas el que està clar és que el decreixement arribarà i el decreixement arribarà per força i més aviat del que pensem. I, a efectes il·lustratius, els recomano, diputats i diputades, doncs, que revisin la compareixença que va fer el doctor en física, Antonio Turiel, al Senat, en què va exposar quin poc recorregut tenen avui en dia els combustibles fòssils. I, per tant, el que Aena està posant sobre la taula, aquesta ampliació de l'aeroport, és una infraestructura que ja de per si és caduca i que per la crisi del petroli es presenta, quan ja es veu que no té cap tipus de virtualitat de que pugui tirar endavant. Per tot això, nosaltres votarem afirmativament alguns punts de la moció, però d'altres no hi podem votar a favor i, per tant, el nostre vot serà contrari. Moltes gràcies.
Gràcies. A continuació, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Señor David Cid, sabe que somos capaces de llegar a muchos acuerdos y hoy casi me conquista además con eso de la Cataluña ferroviaria; sabe que me gusta mucho esa idea, pero es que su moción, la moción que nos presentan hoy, empieza muy mal. Tiene cosas buenas, claro, y en todo aquello que estamos de acuerdo en potenciar el transporte ferroviario, en la lucha contra el cambio climático, en mejorar los servicios de autobuses o la intermodalidad, pues sin duda alguna le vamos a apoyar. Nos encontrará a su lado. Pero ya le digo que la moción empieza mal. Los primeros puntos son preocupantes. En general, la situación de este Parlamento es bastante preocupante. Tenemos un nacionalismo que está totalmente abandonado al populismo, que presenta iniciativas que yo creo que, si muchos de ellos hace diez años se vieran ahora, pues se llevarían las manos a la cabeza. Y luego tenemos un populismo que asume absolutamente todos los mantras del nacionalismo. Y entre unos y otros no hacen más que hacernos perder oportunidades. Y esta moción, por lo menos el principio de esta moción, parece que va de eso, de querernos hacer perder todavía más oportunidades. El primer punto dice que el Parlament considera que es la Generalitat quien, con su poder absoluto, supongo, tiene que decidir sobre las infraestructuras de Cataluña. Y a ver, no se sorprendan, yo claro que quiero que la Generalitat decida sobre las infraestructuras de Cataluña. Yo quiero que decida de una vez por todas acabar la línea 9 de metro, por ejemplo; o quiero que decida a ver por qué no ha empezado todavía el tren tram, cuando hace décadas que sabíamos que el tren que atraviesa Salou y Cambrils pues no pasaba por allí; o también me gustaría que se decidiera a poner en marcha de una vez la prolongación de la línea 1 de metro para conectar Santa Coloma de Gramenet y Badalona como desde aquí ha pedido mi compañero Dimas en muchísimas ocasiones y yo misma también. Todo eso lo tiene que decidir y de todo eso, pues, no decide nada, no pone en marcha nada y no ejecuta prácticamente nada. Pero imagino que el señor David Cid pues no se refería a eso, porque había un matiz que me ha hecho dudar; en esa frase donde decía que la Generalitat tenía que decidir sobre el sistema, sobre las infraestructuras de Catalunya, decía que también incluidas las aeroportuarias y las portuarias. Hasta en las aeroportuarias tienen cosas que decidir, miren lo que le digo. Podrían decidir, por ejemplo, cómo hacen para que el Aeropuerto de Lleida-Alguaire llegue a su objetivo de pasajeros. El Aeropuerto de Lleida-Alguaire, el último año, no el de la pandemia sino el anterior, llegó a 58.000 viajeros, que es todo un éxito, pero ya llevaba más de diez años funcionando. Y para esa etapa, para cuando llevara más de diez años funcionando, ¿saben cuántos viajeros estaban planificados? ¿Saben cuántos viajeros justificaban la inversión que se hizo en el Aeropuerto de Lleida-Alguaire? 395.000 viajeros, 395.000 viajeros son los que tenían que tener. Decidan. Decidan y decidan muy bien qué hacer para que ese aeropuerto pueda conseguir ese número de viajeros o como mínimo que deje de ser deficitario. Pero no, sospecho que cuando dicen que decidan sobre las infraestructuras no se refieren a ninguno de los ejemplos que yo he expuesto. Se refieren a que quieren trocear nuestro sistema ferroviario, nuestro sistema aeroportuario, nuestro sistema portuario y, de hecho, hay un punto más adelante que lo dice expresamente: que se traspasen todas las competencias en lo relativo al sistema aeroportuario y al sistema ferroviario. Bien, nuestro sistema ferroviario, aeroportuario y portuario aprovecha unas sinergias que le concede el pertenecer a un territorio más grande, que es el de nuestro Estado, el de España. Por ejemplo, para mi hermano, que vive en Zaragoza, el Aeropuerto de Barcelona es su aeropuerto de referencia y estoy segura de que para mucha gente en Lleida, cuando tiene que buscar vuelo, pues mira tanto los vuelos que salen desde Barcelona como desde Madrid. El poder tener en cuenta al conjunto del territorio eso nos permite, sin duda alguna, por ejemplo, aquí tener muchas más frecuencias y tener muchos más vuelos. Y yo quiero que eso, que todo eso siga siendo así. Yo quiero que las decisiones que se tomen, se tomen pensando en qué es lo más eficiente y qué es lo más eficaz para el conjunto de los ciudadanos. Y dudo, dudo muchísimo que ustedes las estén tomando bajo ese criterio. Bien, me quedan solo veinte segundos. Ya les digo que en eso no nos van a encontrar. Hay un montón de puntos que hablan de parar infraestructuras, en esos pues tampoco nos van a encontrar, de parar infraestructuras planificadas que tienen una rentabilidad socioeconómica demostrada. Y otros que hablan de estudiar o hacer proyectos de infraestructuras nuevas que no están en ninguna planificación. Nosotros no nos vamos a oponer, pero les digo, y lo sabemos por experiencia y yo creo que usted también lo sabe, que cuando este Govern no quiere hacer una obra, lo que hace es anunciar un estudio o un proyecto. Gracias.
I finalment, pel Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidenta. La verdad es que, escuchando a algunos de los diputados, escuchando al señor Estruch y al señor Saldoni de Esquerra y de Junts, parece que ustedes no han gobernado nunca. Vienen aquí con puntos que son competencia de la Generalitat y nos dicen hoy aquí que esto es urgentísimo que nos pongamos manos a la obra. Sí, es urgentísimo y venía siendo urgentísimo ya en la anterior legislatura, cuando ustedes gobernaban, y también la anterior de la anterior, cuando ustedes también gobernaban. Entonces, bueno, a ver si es verdad que por fin desencallamos ciertas cosas. Nosotros, de hecho, vamos a votar a favor de estos puntos que, insisto, son competencia de la Generalitat, que venimos reclamando desde hace mucho tiempo, que muchos de ellos son fundamentales para la lucha contra el cambio climático, en la que estamos prácticamente la mayoría de este Parlamento de acuerdo, así es que, bueno, pues a ver si es verdad que hay esa voluntad política para ponernos ya manos a la obra y que no nos encontremos aquí la legislatura que viene otra vez con ustedes reclamando la urgencia. Me ha extrañado bastante. Me ha extrañado también de dónde viene la propuesta, una propuesta de En Comú Podem respecto a las infraestructuras. Creo que se ha reseñado hoy aquí que ustedes, por ejemplo, quieren oponerse a la propuesta de AENA, cuando desde el propio ejecutivo, desde el propio Gobierno de España, en el que están ustedes, llega esta propuesta. Entonces es un poco..., un poco incoherente, la verdad. Incoherente y, además, bueno, ustedes son los primeros que ponen palos a las ruedas con las infraestructuras y es que no hay más que escuchar a la señora Colau, que es la del «no a todo: no al aeropuerto, no al puerto, no a los cruceros..., no a todo. Yo todavía recuerdo a la señora Gala Pin diciendo que los cruceros eran una plaga de langostas. O sea, vaya, me parece que me extraña y ustedes tienen un poquito de incoherencia y no sé yo cómo va a salir todo esto, pero bueno. Hay puntos que nos gustan y puntos que no, ya le digo, vamos a hacer un poco un mix, por ejemplo, a la hora de votar. Por ejemplo, en el punto primero, bueno, aquí han aceptado ustedes una enmienda por parte de los grupos que apoyan al Gobierno que ellos quieren decidir por sí mismos el futuro de las infraestructuras. A mí no me queda muy claro a qué se refiere este punto. Es decir, ¿ustedes aquí están reclamando las competencias, como sí hacen, por ejemplo, en el punto 5, o ustedes aquí qué es lo que quieren? ¿Que el Estado siga poniendo el dinero, pero ustedes deciden qué hacer con él? Porque a mí eso me da un poco de miedo, conociéndoles –me da un poco de miedo. Luego es verdad que en el punto 5 sí que ya reclaman las competencias y además explicitan competencias portuarias y aeroportuarias. A ver, es que no ejercen bien ya las competencias que tienen, no las ejercen. Les acaban de poner ejemplos: la línea 9 del metro, con esos sobrecostes, y que llevamos ya no sé cuánto tiempo esperando por la línea 9. Si todo lo van a hacer igual, miedo me da. Se ha hablado también del tren tram, Camp de Tarragona. Yo, que soy tarraconense, desde el año 2001 –desde el año 2001– venimos oyendo en Tarragona hablar del tren tram. Es que han pasado veinte años –veinte años. Ya por fin, en el 2016, parece que la cosa se puso un poquito más seria, ya se quiere aprovechar el trazado de Renfe y parece que va a ver la luz el proyecto, pero es que llevamos veinte años con el tema del tren tram. Entonces, si todas las competencias que ustedes tienen las van a ejercer igual, pues, quizá que primero se centren en las suyas y, cuando las tengan dominadas, entonces, pedimos más, pero es que, sinceramente, no lo acabo yo esto de tener muy claro. Y, además, ¿para qué quieren esas competencias?, ¿para oponerse, por ejemplo, a la ampliación del aeropuerto, que es que es una ampliación que resulta imprescindible? Porque, bueno, ahora estamos con la situación del covid y, evidentemente, esto ha afectado a los vuelos, pero la capacidad del aeropuerto está al límite, y yo creo que es una infraestructura que es imprescindible y que la necesitamos, pues, para atraer más inversiones, para la internalización de la economía, para las ferias y los congresos que se hacen en Cataluña –especialmente en Barcelona–, para el turismo, para esos cruceros que los señores de los comunes interpretan como una plaga, pero que son necesarios. Yo creo que es una nueva oportunidad que permite impulsar a Barcelona y que permite impulsar también el resto de Cataluña, desde el punto de vista económico. Entonces, ¿para qué quieren esas competencias?, ¿para eso? Ustedes se pasan aquí la vida llorando y quejándose de la falta de inversión por parte del Estado y cuando, por fin, el Estado quiere invertir, ¿entonces no les gusta? Yo, de verdad, es que hay cosas que no las entiendo. Dice el señor Puigneró que no: ustedes quieren ese hub internacional y me parece bien, pero no pongamos palos a las ruedas, no pongamos obstáculos. Cuando, por fin, se quiere invertir en una infraestructura, insisto, fundamental para la economía de Cataluña, pues, por lo menos, sentémonos a escuchar y no nos opongamos a este tema. Más cosas: por ejemplo, se ha hablado también del cuarto cinturón de la B-40, que también lleva ya no sé cuánto tiempo encallado, unos tramos sí, otros tramos no. No hay consenso en el territorio y seguramente, pues, si hablamos con Sabadell o con Terrassa, pues opinarán otra cosa distinta. Vamos a ver si podemos buscar este consenso. Y se me acaba el tiempo. Como le digo, todos los temas que van relacionados con la mejora de la movilidad del transporte público y para frenar el cambio climático, ahí, por supuesto, votaremos que sí. Muchas gracias.
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor David Cid.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, donar les gràcies als grups que han proposat esmenes i que hem pogut arribar a acords. Quatre punts molt breus: miri, senyora Roldán, al final, nosaltres som un partit diferent del Partit Socialista, jo no m'he canviat de partit. Si hagués volgut apostar per l'Aeroport del Prat, doncs, probablement, seria del PSC, de Ciutadans o del PP –potser suposo que de vegades vostè no sap si està a la fila del davant o a la fila del darrere. Després, en tot cas, jo crec que aquí hi ha una cosa que també hem de saber: quan parlem també de reduir vols, també té a veure, ho comentava..., és a dir, la majoria..., per exemple, si volem eliminar els vols entre Barcelona i Barajas, entre l'Aeroport del Prat i Barajas, que té tot el sentit del món eliminar-los, Barcelona necessita vols internacionals; probablement més dels que té ara, perquè la majoria dels vols que hi ha entre Barcelona i Madrid són per connexions internacionals i aquests vols s'han d'eliminar, com s'han d'eliminar els vols del País Valencià, com s'han d'eliminar els vols amb Lió. Això vol dir que probablement hem de créixer en vols internacionals, alguns, pocs, però hem de decréixer en la majoria de vols que avui té l'Aeroport del Prat, que són bàsicament de low cost. I això és el que estem plantejant nosaltres, i això és pel que nosaltres apostem; aquesta aposta, clarament, a nivell ferroviari. I, senyor Terrades, miri, és que es poden aconseguir vols internacionals i es pot millorar l'operativa a l'Aeroport del Prat. Clar, s'ha de voler una cosa, que no és trinxar la Ricarda. El problema és que la Ricarda no té preu, però no té preu perquè, segurament, té un valor incalculable, però perquè no està taxat. Si poguéssim calcular el que suposa destruir la Ricarda, ja en podríem parlar. Sap què passa?, si canviem l'operativitat de les pistes es pot augmentar el nombre de vols internacionals a l'Aeroport del Prat. Clar, han de passar per sobre de Gavà Mar. Clar, doncs, vostès expliquin quins interessos defensen, que són els de la gent de pasta de Gavà Mar per trinxar la Ricarda. [[Mònica Sales de la Cruz demana per parlar.]]
Sí, senyora Sales?
Sí, presidenta. Per demanar votació separada dels punts 2 i 3, que haurem de votar per separat.
2 i 3.
Sí, gràcies. [[Alícia Romero Llano demana per parlar.]]
Sí, senyora Romero?
Nosaltres demanaríem votació separada del punt 1, del 3 bis i de tot el 5, inclosos els punts del 5.
Perfecte. (Lorena Roldán Suárez demana per parlar.) Senyora Roldán?
Sí, presidenta. També per demanar votació separada, potser algun es repeteix, però, miri, serien l'1, el 2, el 3 i l'enunciat del punt 5, per una banda, només l'enunciat, i, per una altra banda, seria el 2 bis i el 5.d. [[Ignacio Martín Blanco i Joan Garriga Doménech demanen per parlar. La presidenta riu.]]
Senyor Martín Blanco i després senyor Garriga.
Presidenta, per si en queda algun, la nostra proposta és l'1, l'encapçalament del 2, el 3, l'encapçalament del 5, i això es podria votar en bloc, i, després, un altre bloc, amb el 7 i el 8.
Senyor Garriga. Ara mirem els blocs, quan tots hagin expressat la seva voluntat.
Per demanar la votació separada dels punts 6, 7 i 8, però jo crec que ja ho ha dit el company.
6, 7 i 8. (Montserrat Vinyets Pagès demana per parlar.) Senyora Vinyets?
Per demanar votació separada del 2 bis, del 5.b, c, d; del 6.d, del 7, i ja està.
Molt bé. Per tant, no han quedat afectats... (David Cid Colomer demana per parlar.) Encara més? (Pausa.) Senyor Cid, faci ja el complet.
No, no; jo no era per demanar votació separada, sinó per demanar, abans de la votació, la lectura del punt 2.
La lectura del punt 2. [[Pausa.]] Perfecte. Alguna altra votació separada més? No? [[Pausa.]] Per tant, votarem separadament el punt 1, el punt 2, el punt 3 i els punts 5, 6.d, 7 i 8. Sí? És correcte, recull totes les...? [[Veus de fons.]] Perdó? [[Veus de fons.]] Sí, el 3 bis, l'enunciat del 5, 5.b, 5.c, 5.d. [[Veus de fons.]] Tot el 2? [[Veus de fons.]] Ah, 2 bis. Perfecte. Molt bé. Per tant, queden sencers... [[Veus de fons i pausa llarga.]] Comencem la votació. Comencem pel punt número 1. Comença la votació. El punt 1 queda aprovat amb 81 vots a favor, 53 vots en contra. Ara votarem el punt 2. I han demanat la lectura... –perdó–, s'ha demanat prèviament la lectura del punt. Prego al secretari primer…
«Manifesta la seva oposició a la proposta d'AENA d'allargar la tercera pista de l'aeroport Josep Tarradellas Barcelona - el Prat, així com el seu compromís amb la preservació del conjunt de l'espai natural protegit del delta del Llobregat i en especial de la Reserva Natural Parcial de la Ricarda - Ca l'Arana.
Gràcies. Per tant, ara procedim a la votació d'aquest punt 2. Comença la votació. El punt 2 no queda aprovat, hi ha hagut 15 vots a favor, 83 vots en contra i 34 abstencions. Ara votarem el punt 2 bis. Comença la votació. El punt 2 bis queda aprovat amb 111 vots a favor, 20 vots en contra i 3 abstencions. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt 3 no ha quedat aprovat, hi ha hagut 49 vots a favor, 53 vots en contra i 32 abstencions. A continuació, votem el 3 bis. Comença la votació. El punt 3 bis ha quedat aprovat amb 84 vots positius, 17 vots en contra i 33 abstencions. Votem ara l'enunciat del punt 5. Comença la votació. El punt número 5, amb l'enunciat, ha resultat amb 81 vots a favor, 53 vots en contra. Votem ara el punt 5.b. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 81 vots a favor i 53 vots en contra. Votem ara el punt 5.c. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 81 vots a favor i 52 vots en contra. Votem ara el punt 5.d. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 111 vots a favor, 11 vots en contra i 12 abstencions. Votem ara el punt 6.d. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 125 vots a favor i 9 abstencions. Votem ara el punt 7. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 108 vots a favor i 26 abstencions. Votem ara el punt número 8. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat amb 117 vots a favor i 17 abstencions. I votarem ara la resta de punts: el punt 4, el punt 6.a, b i c i el punt 9. Comença la votació. La resta d'aquesta moció ha quedat aprovada amb 123 vots a favor i 11 vots en contra. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques energètiques]] [[302-00015/13]] Passem al vint-i-dosè punt de l'ordre del dia, la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques energètiques, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar. Per exposar-la, té la paraula el diputat i secretari senyor Pau Juvillà.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Bona tarda, diputats, diputades. La moció que portem avui és conseqüència de la interpel·lació sobre polítiques energètiques del Govern que vam fer ara fa quinze dies, i en la qual, en aquesta interpel·lació, la CUP - Un Nou Cicle per Guanyar vam esbossar les línies bàsiques en matèria d'energia per tal de fer que l'electricitat sigui un dret bàsic garantit. Una voluntat que sigui un dret bàsic garantit que passa indubtablement per la creació d'una energètica pública. Així doncs, la moció que presentem avui va en aquest mateix sentit, en el de creació d'aquesta empresa energètica pública catalana amb una governança democràtica, transparent i compartida, a partir de fonts d'energia renovable, que tingui el control públic de tot el cicle de producció de l'energia: la generació, el transport, la distribució i la comercialització. Una empresa amb planificació nacional i amb participació i enxarxada als municipis, que respongui al model energètic que volem per al nostre país, un model de transició energètica més just i més sostenible; un model que ha de ser descentralitzat, renovable, autosuficient i lliure de nuclears. I sense nuclears. És necessària, doncs, aquesta energètica pública? Sí, absolutament. De fet, és urgent. La pobresa energètica afecta, segons les darreres enquestes, les darreres dades, aproximadament a un deu per cent de la població del principat. Però quedant-nos amb aquesta dada, només amb aquest deu per cent, no veuríem el conjunt..., no veuríem el bosc, tindríem els arbres. Deixaríem de tenir en compte un altre deu per cent que, segons l'Institut d'Estadística de la Generalitat, correspon al 19,5 per cent de la taxa de risc de la pobresa al nostre país, de catalans i catalanes que han de decidir si paguen la llum, paguen la hipoteca o paguen l'alimentació o paguen la roba. Per tant, només amb el deu per cent de la pobresa energètica ens quedaríem curts i deixaríem de veure el bosc, que és aquest gairebé vint per cent de catalans i catalanes que estan en risc de pobresa. Això, aquest risc de pobresa, mentre, com vam dir l'altre..., com vam repetir fa quinze dies, les empreses de l'oligopoli elèctric guanyen centenars de milions d'euros durant la pandèmia –1.394 milions d'euros de benefici net va fer Endesa el 2020 i 3.610, Iberdrola, només per fixar un exemple. Mentre, també, que el dissabte de la setmana passada va ser..., es va batre el rècord de preu de la llum en un dissabte, segons l'Operador del Mercat Ibèric d'Electricitat. I sembla també doncs que aquesta setmana es tornarà a batre un nou rècord en el preu de l'energia, no? Un rècord, aquests preus de la llum, que comença a deixar de ser una excepcionalitat per esdevenir una quotidianitat, i que suposa, doncs, un granet més de sorra, un granet més d'arena en la precarització de la vida de les catalanes i catalans. Per tant –per tant–, és urgent la creació d'aquesta energètica pública que garanteixi l'electricitat com un dret bàsic, com una garantia d'universalitat –drets i justícia davant de lucre. I la podem fer? És possible fer aquesta energètica? Doncs sí, sens dubte. Tenim les eines, només ens cal la voluntat i l'acord polític. Cal recordar, per exemple, que aproximadament el noranta per cent de les centrals hidroelèctriques tenen la concessió caducada. Podem començar a recuperar-les totes i en totes les conques. Comencem, per exemple, per Can Trinxet, a Sant Quirze de Besora, enllaçant-ho amb una lluita que porta i un treball que porta la gent d'allí per intentar recuperar aquesta central hidroelèctrica. Continuem també amb la gent de la Vall Fosca, que fa anys que estan dempeus contra Endesa, i podem també continuar amb la gent de la Garona, a la Vall d'Aran. La diputada Serret defensava, en la darrera Comissió d'Acció Climàtica, la voluntat de recuperar la gestió i la titularitat de les centrals hidroelèctriques. Som-hi –som-hi–, ampliem-ho també amb energia solar, amb energia eòlica, i posem-nos-hi ja, perquè és imprescindible avançar en el reconeixement de l'energia com un dret bàsic per a una vida digna i en el desenvolupament de mesures que en garanteixin el seu accés de forma universal. De ben segur, aquesta energètica pública és un bon pas. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula per defensar les esmenes presentades, el diputat d'En Comú Podem, el senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats i diputades, crec que és evident ja que a Catalunya hem perdut l'última dècada en matèria de transició energètica. A Catalunya fa deu anys que no s'instal·len pràcticament energies renovables, i hem perdut els deu últims anys. El problema és que, quan un impacte és acumulatiu, com passa amb el canvi climàtic, els deu últims anys són els deu anys més importants de la història, perquè cada cop que per inacció, per omissió, seguim sense legislar a favor de la transició ecològica de la nostra economia condicionem més i més les següents generacions. I, per tant, no hem perdut deu anys més, sinó que hem perdut els deu anys més importants de la lluita contra el canvi climàtic en el nostre país. I estem aquí, a l'any 2021, sense desplegar la llei de canvi climàtic, sense una llei de transició energètica que reguli i planifiqui el dret a l'energia sostenible en el nostre país, sense una empresa pública, com avui proposa la Candidatura d'Unitat Popular, que construeixi el dret ciutadà a l'accés a l'energia renovable en el nostre país i sense una llei de residus que faci allò que a tots ens han ensenyat a les escoles, que és que primer es redueix, després es reutilitza i després es recicla. I seguim, perquè, mentre en aquest Parlament discutim de transició energètica, seguim tenint un model de planificació urbanística arreu dels ajuntaments del país que segueix gratant els marges dels espais agrícoles, forestals i rurals del nostre país; seguim debatent i planificant infraestructures caduques que no encaixen amb el model de futur sostenible que volem, i seguim sense oferir solucions per a la majoria social, que té dret a que les institucions públiques garanteixin la cohesió social en una transició energètica que és durà sí o sí a terme. Ho hem dit alguna vegada: creiem que hi ha un espai pervers a la política que implica que és fàcil fer oposició a Díaz Ayuso, i diu: «Oh, quins deliris tancar Madrid central! Quin deliri!, però hi ha forces al Govern de Catalunya que estan fent oposició a les superilles, a la recollida porta a porta, que volen construir Las Vegas en sòl agrícola i forestal en el nostre país, i no se senten reflectides en la caricatura de Díaz Ayuso. I la veritat és que creiem que s'autoenganyen i que caldria que es miressin al mirall. O l'última que ha fet el president Sánchez de dir: «Bé, si, votar en un debat sobre l'alimentació, però que bé, que bo que està menjar-se un bistec. Clar, és bo menjar-se un bistec, però és que la majoria d'aquest país el que es debat és entre menjar carn de baixa qualitat o no menjar-ne, i, per tant, el dret a una alimentació sostenible també ha de ser un dret ciutadà per a les majories. I la pregunta que ens hem de fer. Hem debatut aquest any sobre les superilles, ara debatem sobre l'aeroport, hem debatut sobre Madrid central, però quin ha sigut el debat que ha impulsat el Govern de la Generalitat de Catalunya en els darrers anys en matèria de transició ecològica? És que en aquest Parlament de l'únic que debatem és sobre els incompliments del Govern o sobre el que estaria bé que féssim, perquè no hi ha una administració que lideri polítiques públiques, i crec que això ens situa en el pitjor escenari polític, que és de fer de la transició energètica un debat purament estèril i purament propagandístic i autoreconfortant. El 2020, l'any passat, Catalunya s'havia compromès a que el vint per cent de l'energia que produïa fos d'origen renovable. Al ritme que anem, ho complirem el 2098, el que ens vam comprometre fer per l'any passat. I és evident, i per això donem suport a la proposta de la Candidatura d'Unitat Popular, que necessitem empreses públiques que liderin i construeixen la transició energètica al nostre país; que garanteixin el dret a la participació pública, a la participació ciutadana i a l'equitat territorial durant el procés de transició energètica; que garanteixin l'accés a un subministrament energètic segur per a tots els ciutadans, també per a aquells que no poden pagar el rebut de la llum, i que, per tant, doni garanties públiques en dos eixos. En que Catalunya complirà i assumeix com a país els compromisos i els objectius en matèria d'energies renovables i de reducció d'emissions, i que aquests objectius s'assoliran garantint a tota la ciutadania, a qui té un habitatge, però també a qui té una pime, el seu dret a un accés segur a l'energia. I, per tant, el que demanem a la conselleria i a tot el Parlament és que aquesta sigui una legislatura en què reactivem, en que activem, per fi, el debat i la construcció d'alternatives públiques a la transició energètica. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. I a continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, el diputat Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Consellera, votarem a favor de la creació d'una empresa pública d'energia. De fet, fa quinze dies, a instàncies d'una moció presentada pel Grup Parlamentari Socialista i Units per Avançar, també es va votar aquest tema, no?, es va votar aquesta qüestió. Ara, nosaltres creiem que reconvertir l'Icaen en una agència energia i, a més a més, crear una empresa pública que pugui gestionar aquelles concessions hidroelèctriques que van acabant, no?, el seu període concessional –vull recordar que aproximadament un dotze per cent de l'energia renovable que es produeix al nostre país prové dels salts hidroelèctrics–, i, d'aquestes que acaben la concessió, el funcionament podríem situar-la al voltant de la meitat d'aquesta producció, més o menys, eh? Ara, ja els hi diem, això no pot ser la coartada per frenar les energies renovables al nostre país. Nosaltres no serem, ja ho vaig deixar clar en la interpel·lació que li vaig fer a la consellera, en les converses que hem tingut, en la pròpia moció que vam presentar, el meu grup parlamentari no serà part activa de fre al futur, perquè el futur serà renovable, vulguem o no vulguem. I hem de fer front a... el repte que tenim és majúscul, no?, i necessitarem grans esforços; esforços del sector públic i esforços també del sector privat. Nosaltres no demonitzem el sector privat perquè sigui sector privat. En tot cas, la gestió pública, a través de les lleis, el que ha de fer és controlar el sector privat, també el sector de la energia. I ens haurem d'explicar les veritats en aquest Parlament, perquè està molt bé fer discursos, discursos que són políticament correctes, però vostè m'haurà de reconèixer, senyor diputat, i també ja li dic a la consellera, que la tinc aquí, que amb 64 milions i mig, que és l'últim pressupost liquidat del Govern de la Generalitat de Catalunya en matèria energètica, ja li dic jo que no farem la transició energètica al nostre país. I, per tant, ja li dic que si hem d'abordar totes les qüestions energètiques i de transició, que són dos conceptes diferents, o som capaços d'alinear a la mateixa direcció amb els mateixos objectius el sector públic i el sector privat, com a país, no ens en sortirem. I, per tant, nosaltres serem una part activa en reclamar –fent les coses bé, sí–, però en reclamar que a Catalunya, si volen tancar els tres reactors nuclears, l'any 35 el darrer, vol dir que per substituir aquests 3.200 megawatts que en aquests moments tenim instal·lats d'energia nuclear a Catalunya, es necessitarà, no suplir-los amb la mateixa quantitat per energies renovables, molt més. I hem de començar a fer pedagogia en el conjunt del país. A les grans ciutats, també a la zona... és a dir, a les zones urbanes i a les zones no urbanes del país en què cal abordar aquesta transició, i això implicarà posar renovables i fotovoltaica a les teulades del nostre país, a tot arreu. Però encara que fóssim capaços de posar fotovoltaica a totes les teulades del nostre país, només seríem capaços –ho diuen els experts, tots els experts– de garantir la demanda d'aproximadament una quarta part, no?, de les necessitats que té el país, les famílies i les empreses. I, per tant, el que no pot ser és que aquesta cambra... Bé, tothom pot fer el que vulgui, no?, però no podem ser actors actius de les plataformes nimbus que surten al nostre país. Jo estic d'acord que hem de fer les coses d'una manera diferent. Ara, que necessitarem implantar sobre el conjunt del territori, a les grans ciutats, però també a les zones rurals del país, energia fotovoltaica i energia eòlica, hem de començar-ho a explicar. Si no, serà impossible abordar com a país la transició energètica, i haurem d'importar l'energia que serà renovable del sud de França o d'altres territoris de l'Estat espanyol.
En nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Antonio Ramón López.
Muchas gracias, señora presidenta. Diputados, VOX tiene un plan estratégico ante la situación medioambiental basado en el conservacionismo, que consiste en el respeto al medio natural del que no somos dueños, sino meros administradores, y como tales obligados a cuidarlo, protegerlo y enriquecerlo. En VOX, no vamos a participar en las políticas del cambio climático apocalíptico, que solo persigue acabar con la prosperidad y la libertad de las clases medias, que conlleva un despilfarro del gasto público y, cómo no, más chiringuitos. Las consecuencias de estas políticas verdes las sufrimos los ciudadanos con el desmantelamiento de nuestra economía productiva. Señorías, nuestra postura nada tiene que ver con una oposición a las energías renovables, pues, estas han venido para quedarse. Nosotros estamos por la transición equilibrada y progresiva. Por supuesto que hay que emitir menos CO2, pero no a base de acabar con nuestra economía, nuestra industria y las libertades de todos los ciudadanos. No podemos obviar que Occidente no es el culpable del incremento del CO2 a nivel global, y en concreto España, que emite menos del uno por ciento de las emisiones en todo el planeta. Estamos sometiendo nuestro crecimiento económico a la agenda verde. Y con esta política ponemos a nuestra industria en una oposición débil y menos competitiva. El histérico ritmo medioambiental que se quiere impulsar desde Cataluña tiene unos costes sociales elevadísimos. Además, la propuesta energética adolece de sostenibilidad social y económica, no tiene en cuenta la incidencia económicamente negativa en la industria y los particulares. Pedimos cordura, equilibrio y, como ya dije en la comisión, reduzcan, paren, pongan el GPS, miren dónde van, pero no suban tantas marchas, que los ciudadanos no tienen por qué pagar sus delirios y chiringuitos ecológicos. Señorías, ¿quieren que VOX esté con ustedes? [[Remor de veus.]] Presenten un proyecto para mantener las centrales nucleares, que no despilfarre el dinero público de los españoles ni los fondos europeos en proyectos verdes de dudosa eficacia ambiental y económica, que acabe con su política confiscatoria con la excusa eco, políticas energéticas eficaces para reducir el precio de la energía a nuestras empresas y a los ciudadanos, poder investigar nuevas prospecciones de petróleo o gas en nuestro territorio, consultar a los alcaldes y al territorio antes de empacharlos con placas y molinos. Desde VOX estamos comprometidos con el medio ambiente, pero no a cualquier precio. Y como no compartimos los principios políticos que la sustentan, votaremos en contra. Por último, durante las intervenciones de los once de VOX he visto que no están ustedes muy atentos. Espero que ahora sí lo estén. Hace tan solo unas semanas la Mesa del Tercer Sector publicó que en Cataluña hay 944.000 personas en situación de pobreza severa: 944.000. Mientras tanto, ustedes siguen con sus impuestos, sus chiringuitos y sus delirios ideológicos. Eso sí, de la mano de las marionetas del PSC, que son capaces de traicionar la dignidad de todos los españoles, arrodillándose ante los golpistas, etarras y delincuentes. [[Remor de veus.]] VOX está aquí para defender la libertad, la dignidad y la unidad de todos los españoles frente a su proyecto rupturista y totalitario. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, presidenta. Bueno, yo creo que los señores de la CUP ya saben que es difícil que nos encontremos en la defensa del papel que tienen que tener las empresas privadas en nuestra sociedad. Para ustedes, las empresas privadas son poco menos que Satanás, y para nosotros, el sector privado, es la fuerza impulsora del desarrollo económico y merece también toda nuestra atención. Y digo «también porque obviamente el sector público es fundamental, como estamos viendo además con esta pandemia, y es especialmente clave en todo lo relacionado con el estado del bienestar. Pero sin el emprendimiento, sin la flexibilidad o sin el riesgo que a veces corre el sector privado, muchas veces estas tres cuestiones muy fuera del alcance del sector público, el desarrollo se frena, y si se frena el desarrollo se frenan también las oportunidades de que cada uno de nosotros, pues, pueda desarrollar su proyecto de vida con igualdad de oportunidades. Pero es que, además, la propuesta que traen aquí hoy, de crear una empresa pública de electricidad, lo único que hace es desviar el tema sobre el problema que parece que les preocupa, o al menos eso parecía por la intervención, que es el precio final que pagamos por la energía. Y aún es más absurdo el que planteen esta solución para actuar sobre ese precio final cuando esta propuesta de crear una empresa pública de energía, pues, se plantea en una comunidad autónoma, cuando bien saben cómo funciona el mercado de energía en España. Desvían el tiro. Ustedes saben, además, que el coste de la electricidad depende no de la primera energía que se produce, no de la primera que cogemos para dar servicio a la ciudadanía, sino de la última tecnología que entra en el sistema, ¿no? Cuando más aumenta la demanda, pues, tenemos que ir cogiendo distintas formas de producir la energía y el precio lo fija la última energía que entra en el sistema. El coste de esta última energía, que por lo general es de ciclo combinado, es el que se ha disparado. Ese es el coste que se ha disparado. La razón del incremento del coste, pues está relacionada con dos factores principales: uno, el precio del gas, que ha aumentado principalmente por factores externos y una mayor demanda de los países asiáticos, y otro es por el coste de los derechos de emisión del CO2. Es decir, el incremento del coste de la electricidad se ha producido o bien por motivos que son ajenos a nuestro territorio, que no están en nuestras manos, o bien por cuestiones estrictamente regulatorias. Una empresa pública como la que aquí plantean pues no podría resolver ninguno de estos problemas. En primer lugar, porque ni podría actuar sobre el precio del gas ni podría actuar sobre el precio de las emisiones. Pero eso, partiendo de que fuera una empresa que produjera energía no renovable. Lo que aquí planteamos es una empresa que produzca energía renovable, que no va a ser la que fije el coste final de la energía. La solución debe partir de propuestas integrales, contrastadas técnicamente y con sentido común para tender puentes entre los agentes reales que participan en el sector. Nosotros apostamos, con empresa pública o sin ella, por no echar la culpa del precio de la energía, pues, ni a Tesla ni a Endesa ni a nadie parecido, que al final, pues, son empresas que juegan con las reglas del juego que nosotros mismos les hemos proporcionado. Nosotros creemos que es necesaria una reforma integral de la fiscalidad de la energía, tal y como hemos planteado en el Congreso de los Diputados muchísimas veces y como ha reconocido hasta la propia presidenta de la CNMC. Eso, y también aumentar, cómo no, pues, el parque de energía renovable. Eso sí que permitirá que podamos tener mayor disponibilidad de la energía renovable, no que la que ahora está en manos privadas pase a empresas públicas, sino tener una mayor potencia de energías renovables. Y en eso, aquí en Catalunya, desde luego en proporción al PIB vamos muy retrasados, y por lo que hemos podido escuchar en estas primeras semanas, veremos si me equivoco, parece que la legislatura pues la acabaremos igual. Muchas gracias.
A continuació, i en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gracias, presidenta. Avanzo ya que nosotros vamos a votar íntegramente que no al contenido de esta de esta moción, que aparte de la CUP..., comentaba ya antes el diputado Terradas que en el anterior Pleno tuvimos la oportunidad también de hablar de este tema, a raíz de una de una moción de su grupo, en la que nosotros sí que hubo puntos en los que votamos favorablemente, pero es que aquello era una cosa y lo de hoy es otra. Porque ustedes aquí, pues, bajo el pretexto de la creación de una empresa pública energética, lo que esconden es la voluntad de nacionalizar el suministro de energía, que es justo, precisamente, el proceso contrario a lo que la incorporación de España a la Unión Europea supuso. Porque en aquel momento ya se tuvo que liberalizar el mercado energético, que seguramente es un proceso que es mejorable, pero que es irreversible en los países con democracias occidentales avanzadas. Que yo ya sé que no es donde ustedes se miran; no es en las democráticas occidentales avanzadas, ya lo sabemos. Nosotros estamos de acuerdo en que el suministro de energía tiene que ser un servicio público, claro que sí, y como tal debe haber y hay la capacidad de decidir cuáles son las fuentes de energía. Ahora, otra cosa distinta es que la provisión tenga que ser pública, y esto comportaría evidentemente numerosos inconvenientes. El primero de ellos y creo que es el más evidente de todos, es la inversión que se tendría que hacer que, pues, provocaría desviar recursos para la construcción de infraestructuras energéticas. Como les decía antes, yo creo que sin ningún tipo de dudas las democracias modernas apuestan por la provisión privada de servicios públicos, como el sistema, pues, más eficiente para conseguir la universalidad del servicio. Este modelo que ustedes nos proponen hoy aquí con esta moción, pues yo creo que es que es más propio de países como Venezuela [[veus de fons]] , que no de países de la Unión Europea, que yo ya sé que es que ustedes eso no les gusta, pero a nosotros sí, y como a nosotros sí, y estamos a favor del progreso y de la democracia, como no puede ser de otra manera, pues, evidentemente, vamos a votar que no. He escuchado también por aquí, creo que era el diputado..., bueno, creo no, estoy convencida de que era el diputado Lucas Ferro, que hablaba y citaba a aquellas personas que, pues, lamentablemente no pueden pagar, no llegan a pagar la factura de la luz, que parecía que la moción iba a eso, pero no. Hombre, volvemos un poquito a la incoherencia de la que yo les acusaba en la anterior moción, es que, claro, ¡es que ustedes están gobernando! Es que ustedes han impuesto un tarifazo en el recibo de la luz que no hay quien lo soporte. Entonces, yo ya no sé si es incoherencia o es cinismo –o es cinismo–, porque yo quiero recordar aquí, por ejemplo, declaraciones del señor Pedro Sánchez en el 2015 que nos decía: «Ha aumentado en un trece por ciento la factura de la electricidad. Rajoy les sale muy caro a los españoles. Bueno, pues Sánchez no sale carísimo. En enero del 17 Pablo Iglesias decía: «Es una vergüenza que las eléctricas sigan metiendo la mano en el bolsillo de los ciudadanos. Es una vergüenza que en este país la factura de la luz suba el día que más frío hace y que el Gobierno nos hable de que el problema es el viento o la meteorología. Es una vergüenza que el Gobierno no intervenga, porque esto hace mucho daño a los ciudadanos de nuestro país, a gente que padece pobreza energética. Eso le parecía al señor Iglesias en el 2017. A la señora Montero, también en el 17: «No puede ocurrir que haya familias que están poniendo la calefacción a horas o buscando en no sé dónde a ver cuál es la hora más importante para poner la lavadora para que el precio sea más barato. Tenemos a toda España poniendo lavadoras y planchando el fin de semana. Entonces, lo que no puede ser es que cuando ustedes estaban en la oposición, esto era una vergüenza y cuando ustedes están en el Gobierno, esto ya ha dejado de ser una vergüenza y no pasa absolutamente nada. Pero eso sí, luego venimos aquí a preocuparnos de las personas que no llegan a final de mes y que no pueden pagar el recibo de la luz. Un poco de coherencia y un poco menos de cinismo, porque sinceramente es que yo creo que todo el mundo recuerda al señor Iglesias megáfono en mano. Por tanto, pongámonos serios con este tema y lo que tienen que hacer es bajar la factura de la luz y, sobre todo, no engañarnos. Sobre todo, no engañarnos. Porque también hace unos días la señora Montero nos decía que es que Bruselas no dejaba bajar el IVA de la luz, como pasó con las mascarillas, ¿se acuerda?, que primero era que no y luego fue que sí y ahora con la luz ha sido que no y ahora resulta que es que sí. Que yo creo que esto lo han aprendido ustedes muy bien de sus socios, los nacionalistas, que siempre le echan la culpa a España y ahora ustedes le echan la culpa a Bruselas, ¿no? Es como la culpa a España, evolucionada; el mantra separatista. Desde luego que los mantras, ustedes se los aprenden muy rápido. Ayer mismo, nuevo máximo de la tarifa de la luz. Esto es intolerable e insostenible. Hay muchísimos españoles que están pasando realmente calamidades y, por tanto, insisto, menos ejercicios de cinismo y más ponernos a trabajar por aquello que ustedes pedían cuando estaban en la oposición. Gracias.
Moltes gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Joaquim Calatayud.
Presidenta, consellera... Molt bona tarda a tothom. A casa em van ensenyar que quan vas per primer cop en un lloc t'has de presentar. Soc alcalde de les Borges del Camp, un poble del Baix Camp i, fins fa pocs dies, president del Consell Comarcal del Baix Camp, unes institucions que incomprensiblement en parlem molt poc, però que, en general, els sis-cents municipis de menys de dos mil habitants creiem que és una institució molt important i molt necessària per al nostre territori. En tot cas, el Grup de la CUP ens presenta aquesta moció per instar el Govern a crear una energètica pública, basada en energies renovables per gestionar centrals hidroelèctriques, participar en noves plantes de generació, ser propietària de xarxes de distribució i disposar d'una comercialitzadora, és a dir, crear una empresa pública que intervingui en tot el procés de generació, distribució i comercialització de l'electricitat a Catalunya. L'energia elèctrica és un bé de primera necessitat i, com a tal, així l'hem de tractar i tenir en compte quan es fa qualsevol mena de regulació que afecti el seu procés de generació, distribució i comercialització. Per tant, de base, el posicionament del grup de Junts és positiu a la moció, si entenem la seva filosofia com la voluntat de participar en un sector d'un producte de primera necessitat per a les persones i per a la nostra economia, com és l'electricitat, perquè deixi de produir-se una situació d'abús que sovint denunciem tots. És evident que la complexitat del sector elèctric des de la generació a la distribució i a la comercialització de l'energia pot dificultar que una energètica pública pugui afrontar tots els reptes i canvis que necessita aquest sector, per estar més a prop de les persones i de les empreses d'aquest país i no tan a prop o massa a prop de les grans corporacions, majoritàriament propietàries del sector. Malauradament, la gran majoria de la població té aquesta sensació, que s'està produint un abús i que el negoci de l'electricitat només beneficia uns quants en detriment de la majoria. Per altra banda, el fet és que no serà fàcil ni ràpid renunciar a l'electricitat produïda amb materials fòssils ni a l'energia nuclear. Però és evident que les energies renovables obren un ventall de possibilitats molt gran per fer les coses d'una altra manera. No cal ara debatre totes les dificultats que una iniciativa d'aquestes característiques haurà de superar, perquè el que realment és important és que hi ha una voluntat per part d'aquest Govern de fer les coses d'una altra manera, perquè el sector elèctric sigui un sector més transparent, més accessible i entenedor, més democràtic i que estigui basat majoritàriament o totalment si és possible en les energies renovables, en una generació distribuïda per tot el territori, de manera adequada a les necessitats energètiques de cada territori. Però des de Junts, tampoc no volem enganyar. Tinguem clar que el sector energètic està regulat per l'Estat. Tinguem clares les limitacions competencials que tenim a tots els nivells. Tinguem clar que la distribució és un mercat natural i tinguem clar que, del transport, només un vint-i-cinc per cent és públic. No acabem creant una comercialitzadora, que, d'això, el privat sempre en sap més. El repte és majúscul, però ara tenim una gran oportunitat; l'oportunitat que ens dona la potenciació de les energies renovables per lluitar contra l'emergència climàtica. Per això, malgrat que el nostre posicionament és favorable, sí que volem demanar al grup de la CUP que assumeixi que la proposta d'energia pública és un pèl massa inconcreta i que necessita aterrar en la realitat en la que ens trobem, perquè pugui esdevenir una proposta realment transformadora, coherent i viable. I, per acabar, no cometem l'error de demonitzar el sector privat que participa al sector públic. Tenim exemples d'aquesta bona feina arreu de tot el país, com tenim exemples d'empreses públiques que són un autèntic desastre. Barcelona Energia és un clar exemple de com podem acabar, si no fem les coses mínimament bé, perquè, com en tot a la vida i en la política, ni tot és blanc ni tot és negre. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Antoni Flores.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellera, diputades i diputats. Sembla ser que avui és un dia d'estrenes en aguest faristol. Han passat molts diputats i diputades; jo també m'estreno avui i és un gran honor per mi poder-ho fer. El debat del model energètic per molts motius està clar que és un dels debats clau d'aguest inici de legislatura. N'hem parlat en plens anteriors, en va parlar a la seva compareixença a la Comissió d'Acció Climàtica la consellera Jordà, i avui ens trobem amb aguesta moció de la Candidatura d'Unitat Popular sobre les polítiques energètiques. D'entrada, avanço que hi donarem suport. Hi donarem suport perquè hem vingut aquí a transformar, i això significa la transformació, també, del model energètic del país en el marc de la revolució verda. S'hi ha compromès el Govern i ens hi volem comprometre també a nivell parlamentari. I no parlem només de canviar cap a un model renovable l'antic model energètic basat en els combustibles fòssils i nuclears, sinó que parlem també de tot el que comporta aquest canvi, de tot el que aquesta revolució verda comporta. L'economia dels combustibles fòssils i nuclears directament obviava les altres alternatives, protegia els grans oligopolis i ha estat un espai idoni per les famoses portes giratòries. Només diré ràpidament uns quants noms de polítics que han acabat amb càrrecs o al consell d'administració de les principals empreses energètiques: José María Aznar, Felipe González, Elena Salgado, Miquel Roca, Narcís Serra, i, si anem més lluny, també Calvo Sotelo i Martín Villa, i podria anar dient noms fins a gairebé un centenar; uns noms i una llista que ens donen pistes de per què hem trigat tant i per què està costant tant fer aguesta revolució. Volem, doncs, canviar el model energètic, també per canviar el model econòmic que forma part de l'ADN de l'Estat espanyol; canviar-lo per un model amb governança pública i ciutadana, amb participació de les persones consumidores i del territori. Tots sabem que ara la prioritat és la modificació del decret de renovables, i la consellera ja ha dit que ho vol fer ràpid, aprovant-lo a la tardor, i que ho vol fer de la mà del món local; ara la prioritat és, doncs, modificar aquest decret, amb tres objectius: assegurar la participació del territori en els projectes de renovables, evitar la concentració d'equipaments a la mateixa zona, és a dir, assegurar una distribució equilibrada, i impedir que la necessària i urgent transició energètica comporti la substitució massiva de camps de conreus per plaques fotovoltaiques o generadors eòlics. No podem actuar enfront de la crisi climàtica malmetent al mateix temps el sector primari ni els espais protegits. Si ens cal una sobirania energètica, també ens cal una sobirania alimentària. Tampoc podem tornar a caure en la teranyina dels oligopolis energètics. Després d'esta modificació urgent, de ben segur que apostes com la que avui defensem amb aquesta moció de creació d'una energia pública de fonts renovables serà perfectament un altre repte important i necessari; servirà per dotar el país d'una eina que impulsi models de generació verda amb participació de la Generalitat, de les entitats i de les empreses locals, integrant ajuntaments i incorporant la ciutadania mitjançant comunitats energètiques, i servirà també per la recuperació de concessions hidroelèctriques. Aquí voldria fer un incís, aprofitant la meva..., que vinc del Pallars, perquè molts ajuntaments volen saber què passarà amb els impostos que gravin quan s'acabin les concessions d'aguestes hidroelèctriques. Estem convençuts que aguesta futura gestió amb participació pública i local permetrà trobar fórmules de compensació en la línia que hem defensat sempre: si el territori aporta, el territori rep. Totalment d'acord en què aquesta energètica pública pugui ajudar a reforçar els ajuntaments en l'activitat de serveis d'accés públics en la recàrrega de vehicles elèctrics. Els ajuntaments han creat infraestructura i una xarxa de punts de recàrrega, però serà bo un suport a l'activitat, el manteniment, la regulació i la tarificació d'aguestos. Acabo. Tot el suport, doncs, a una eina estratègica que ajudarà als objectius de la transició energètica que s'impulsarà des del Govern i reclamarem des d'aquí, una transició renovable, autosuficient, justa, democràtica, de generació distribuïda, en equilibri territorial i sense nuclears. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el diputat senyor Pau Juvillà.
Bé, ràpidament, que tinc molt poc temps. En primer lloc, donar les gràcies als companys dels comuns, que han presentat aquesta esmena que creiem que profunditza, aprofundeix el que ha de ser la gestió democràtica i compartida i, doncs, que creiem que enriqueix la moció final. Per tant, moltes gràcies. Als senyors del PSC, sí, renovables; com deia vostè, no?, renovables. La moció no solament parla de la recuperació de centrals hidroelèctriques, sinó també de l'eòlica i de la solar. I, per tant, sí. Als senyors de..., als representants dels marquesos, dels rics i dels lobbys, ens agradaria contestar al que han dit vostès, però ens dona la sensació que al final el que fan vostès és agafar allò, el Rincón del Vago, «Bajar discurso, no?, i «donde me pone "escuela", ponedme "energética pública", perquè han parlat una mica de tot. I, per tant, diu: «Ponedme "energética pública" y ponedme sobre todo "chiringuitos", "liberticidio"... –què més han dit?–, «"discurso"..., "delirio 'indepe'". I, per tant, no sé gaire què dir-li, perquè ha parlat vostè d'un munt de coses que tenen poc a veure amb el que parlem avui. Intentin centrar-se una mica, quan portin el discurs preparat. A la senyora de Ciudadanos, molt breument. Diu: «Las reglas del juego que nos hemos dado. Jo crec que és «que nos han dado. I el senyor d'Esquerra explicava una mica quién nos las ha dado. A la senyora del Grup Mixt, sobre la primera pregunta que feia, la resposta és sí. I sobre la segona, que deia aquest mantra, no?, de l'eix aquest del mal que té vostè al cap, doncs dir-li que, per exemple, a Israel tenen una empresa cent per cent pública, que a Canadà tenen una empresa cent per cent pública, que a França, Alemanya, Suïssa i Itàlia tenen empreses participades per l'Estat. Ha d'ampliar una mica vostè aquest eix del mal. Però, finalment, i el més important és que amb totes les precaucions i cauteles..., avui, el que aprovarem avui és un pas important, un pas que garanteix drets als catalans i catalanes. I, per tant, doncs, crec que hem d'estar contents. Hem fet la part fàcil, ara queda la part difícil; la part difícil és anar-hi, anar-hi i anar-hi. I, senyora Jordà, tenim molta feina; espavilem. [[Alguns aplaudiments. Pausa. Alícia Romero Llano demana per parlar.]]
Sí, senyora Romero?
Per demanar votació separada dels punts 1.b, 1.d i 1.f.
1.b, 1.d i 1.f. Alguna altra petició més? No? [[Pausa.]] Perfecte. Doncs votarem primer aquests punts i després votarem la resta de la moció. Votarem, per tant, en primer lloc... (Veus de fons.) Sí, sí, sí; votarem aquests punts per separat i després la resta de la moció junta. Votem, per tant, en primer lloc, el punt 1.b. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 79 vots a favor i 53 vots en contra. Votem ara el punt 1.d. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 80 vots a favor, 20 vots en contra i 33 abstencions. Votem ara el punt 1.f. Comença la votació. Aquest punt ha quedat aprovat amb 79 vots a favor, 20 vots en contra i 33 abstencions. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha quedat aprovada amb 112 vots a favor i 20 vots en contra. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat de reduir la despesa política supèrflua]] [[302-00016/13]] Passem al vint-i-tresè i darrer punt de l'ordre del dia. Això també mereix un aplaudiment, sí. [[La presidenta riu. Alguns aplaudiments.]] Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la necessitat de reduir la despesa política supèrflua, presentada pel Grup Parlamentari VOX. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora María Elisa García.
Gracias, señora presidente. Señores diputados, me gustaría que, por una vez, solo por una vez, tengan el coraje y la valentía de explicar a los ciudadanos por qué la prioridad para este Govern son los desvaríos del pensamiento separatista y progresista y no las necesidades diarias del catalán de a pie. Decía Orison Marden que la economía es la siembra y el ahorro, la cosecha. Ustedes ni siembran ni cosechan; es más, sí siembran, pero en terrenos yermos. Y lo cierto es que no está creciendo nada más que división, confrontación, pobreza y angustia. Y, lamentablemente, es por eso por lo que ustedes van a pasar a la historia. Por esta razón, frente a su irresponsabilidad gubernamental, nosotros les vamos a recordar los cinco ejes del buen gobierno y de la buena política de gasto público. Uno: austeridad y eficacia en el gasto público, que permite el ahorro, manteniendo la calidad de los servicios públicos. Es decir, frente a su gasto en clave de estado feminista y agenda rupturista, nosotros proponemos la priorización y racionalización del gasto, centrado en las carencias vitales y materiales de la ciudadanía. Recientemente, han aumentado la inversión en acción política exterior en 1 millón de euros más, justo en el momento en el que parte de sus excompañeros de gobierno han sido señalados por el propio Tribunal de Cuentas por malversación de 5,4 millones de euros, todo ello a cargo del bienestar de la ciudadanía. Punto 2: cumplimiento permanente de la estabilidad presupuestaria que nos permita no seguir hipotecando el futuro de nuestros hijos ni el bienestar de nuestros mayores. De intereses de deuda pública pagamos alrededor de 600 millones de euros, ya que registramos en términos absolutos el mayor importe de deuda a nivel nacional, con más de 80.000 millones de euros, cifra que ustedes acaban de aumentar con la ampliación de los presupuestos prorrogados con dinero del Fondo de Liquidez Autonómica, deuda que tiene que pagar cada catalán y que tendrán que pagar nuestros hijos y los hijos de nuestros hijos cada día de su vida. Tres: bajada de impuestos. Decía Melchor de Jovellanos que todo impuesto debe salir de lo superfluo y no de lo necesario. A día de hoy, ustedes han convertido a Cataluña en el peor infierno fiscal, castigando a los catalanes con impuestos que pagan con un capital indispensable para cubrir sus necesidades básicas; tanto es así que casi el veinte por ciento de las familias están en disposición de verse abocadas a vivir del asistencialismo y de la caridad de organizaciones, en su mayor parte, pertenecientes a la Iglesia. ¿Cuánto creen ustedes que les importa la estelada a ese millón de niños que viven en pobreza extrema en Cataluña o a sus padres, que no reciben la renta garantizada de la ciudadanía? Cuatro: eliminación de la regulación excesiva y vigilancia ideológica. Entre su gasto superfluo, incido especialmente en todos aquellos chiringuitos, como Plataforma por la Llengua, Òmnium o la Assamblea Nacional Catalana, que se dedican a la vigilancia e inquisición regulatoria y que tienen como objeto el señalamiento de aquellas empresas no afines a su pensamiento único, poniendo trabas a la actividad económica. Cinco: inseguridad jurídica. No nos olvidemos que ustedes han puesto en jaque la seguridad jurídica, que es necesaria para dar tranquilidad y confianza a los inversores, empresarios y trabajadores de Cataluña. Ustedes centran su gasto público en arrastrar a la población al abismo que implica la ruptura con el Estado a través de propaganda separatista, regando medios de comunicación como La Vanguardia o TV3, y adoctrinamiento en los colegios y universidades. En definitiva, dado su derroche y su priorización de gasto superfluo frente al gasto productivo, parece que desconocen las claves de una buena gestión económica, aquella que gracias al gasto productivo y responsable crea las condiciones necesarias de credibilidad y solvencia que atraen a inversores y contribuyentes. Es decir, se trata de primar lo que necesiten los ciudadanos, no lo que necesitan los políticos; se trata de priorizar lo que necesita la sociedad, no lo que necesitan los partidos; se trata de centrarse en hacer más fácil y mejor la vida de los ciudadanos y no emplear electoralmente los deseos de una minoría manipuladora para hacer política a una minoría manipulada. Muchas gracias, señora presidente. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i atès que no s'han presentat esmenes, té la paraula per fixar la seva posició el diputat senyor Jordi Riba, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats i diputades, és un recurs fàcil apel·lar al concepte de la despesa supèrflua; la dreta i l'extrema dreta ens hi tenen acostumats. De fet, és un recurs tan fàcil que qui pot objectar un concepte tan genèric com aquest? No obstant això, darrere d'aquest concepte, vostès no amaguen més que una burda manipulació entre el significat i el significant de la paraula, ja que quan parlen de «despesa supèrflua ho fan en realitat..., d'introduir criteris estrictament ideològics que tenen res a veure amb una voluntat racionalitzadora, criteris ideològics purament neoliberals. Assenyalen, a la part expositiva de la intervenció, en la interpel·lació precedent que van fer en el Ple anterior i en l'exposició que han fet abans, quines són aquestes despeses que vostès consideren supèrflues i que en cap cas podem compartir la consideració d'aquestes. Em refereixo, per exemple, a qüestions a què vostès al·ludeixen com la memòria històrica, la cultura, polítiques de feminisme o les polítiques en matèria de solidaritat o cooperació. No podem compartir aquest criteri. Vostès, quan parlen de despeses supèrflues, estan en realitat parlant purament i simplement de retallades. Si això no fos prou, també parlen –i amb la intervenció precedent ha quedat clar– de baixada d'impostos. És una evidència clara i evident de que vostès en realitat estan parlant i propugnant una reducció del sector públic, una reducció del sector públic a través de l'aversió en la despesa, en l'esforç de les institucions públiques en desenvolupar polítiques en determinats àmbits com els que abans ja he comentat, i també a un desballestament de l'estat del benestar, dels serveis públics, a través d'aquestes polítiques de reducció d'impostos temeràries. Per acabar, la visió que vostès tenen quan al·ludeixen a les urgències socials tampoc la podem compartir. És evident que necessitem dotar-nos dels recursos necessaris per atendre aquestes urgències socials, però la nostra visió i la nostra missió, dels serveis públics, ha d'anar més enllà d'atendre urgències i desenvolupar polítiques que atenguin i combatin les causes d'aquestes urgències. No compartim aquesta visió –i, de fet, vostè en feia esment explícit– caritativa i assistencial de les polítiques públiques. La nostra visió és de polítiques estructurals que combatin les causes profundes d'aquestes urgències socials que s'han de prevenir i combatre. Aquest matí ens parlaven vostès de professionalitat, fins i tot, en les mocions. En tot cas, jo no entraré en la hiperadjectivació a què vostès ens tenen acostumats, però sí que li diré que, en tot cas, aquesta moció pateix absolutament de qualsevol tipus de rigor pel que fa a la racionalització. Vostès no introdueixen conceptes com introduir mecanismes de pressupost en base zero, reordenació o racionalització d'organismes de la Generalitat, sinó que només plantegen la supressió d'alguns, segons els seus criteris, les seves fílies, les seves fòbies i les seves aversions. També ho fan de la mateixa manera en relació amb les subvencions, concretant àmbits com la solidaritat o la cooperació. O quan parlen, en la moció, dels lloguers, indiquen el problema però no plantegen en absolut cap solució o cap proposta de com fer front a aquesta situació. Parlen, com deia, d'«austeritat i «despesa supèrflua, de «despilfarro, però en realitat parlen de retallades, retallades tant discrecionalment ideològiques com alguns dels programes que vostès denuncien. Estan en el mateix nivell de biaix ideològic, moguts, com deia, per les seves aversions polítiques i no per una realitat o per una voluntat realment dirigida a una voluntat de racionalització de la despesa pública. No compartim, com li deia, la visió respecte a la política fiscal: d'impostos n'hi d'haver-hi, han de ser justos, els necessaris, s'ha de buscar l'eficiència tributària, i d'acord amb la Constitució i la llei general tributària ha d'haver-hi els principis..., han de presidir els principis d'igualtat i generalitat. És cert que hi ha diferències territorials a nivell d'Espanya entre territoris, però la solució no pot ser la que vostès plantegen: una cursa a la baixa d'aquests impostos, la conseqüència de la qual no és altra que el desballestament progressiu i inexorable dels serveis públics, com hem vist en els darrers anys, que es mostren les debilitats del sistema a l'hora de fer front a qüestions com la crisi sanitària que hem viscut. I per posar-hi xifres: la mitjana de la zona euro en matèria de pressió fiscal està al 41,6; la mitjana espanyola, segons les dades de l'Eurostat del 2019, és del 35,4. Per davant, al capdavant d'aquesta llista tenim països com França, Alemanya, Dinamarca, Bèlgica. Per tant, nosaltres considerem que hem d'avançar cap a la convergència fiscal a nivell d'Espanya, també a nivell d'Europa. Per tot l'exposat, la posició del nostre grup serà contrària a aquesta moció. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Gràcies, presidenta. Bé, estem davant d'una moció que és una mica com aquella cançó de Vamos a contar mentiras, tralará, no?, i construeix un marc ple de mentides, una darrere l'altra. De fet, tot el seu programa polític és una mentida; de fet, el seu programa econòmic, o com el vesteixen d'un discurs populista. Un ràpid repàs pel seu programa econòmic és suficient per trobar una amalgama de mantres neoliberals amb un biaix de classe claríssim al servei de l'u per cent, no d'aquestes classes populars que vostès diuen representar –programa econòmic al servei de l'u per cent. Perquè, com deia, tot i que mantenen aquest populisme de la petita empresa, típic dels «neocons americans –aquest «la España que levanta la persiana–, les seves mesures econòmiques estan més orientades a beneficiar les grans empreses i les grans fortunes sobre la base de la devaluació fiscal, la liberalització i la privatització dels sectors públics i un aprofundiment de la regressió laboral. Només a tall d'exemple, la seva proposta de reforma de l'IRPF: dos tipus. Algú podria dir: «No, reformem l'IRPF perquè –vostès diuen, no?– «la classe treballadora sosté el major pes. Però la seva proposta provoca que la classe treballadora sostingui la majoria del pes, és a dir, fa el contrari del que hauria de passar amb una reforma de l'IRPF que fos progressiva. Vostès el que provoquen és que qui té una renda mitjana de poc més de trenta mil euros a l'any..., si això no és classe treballadora tenint en compte que la mitjana..., o el que declaren cada any a l'agència tributària més de seixanta mil euros l'any d'ingressos és el quatre per cent de la població. Doncs, per tant, la gent que té una mitjana o que ingressa, o sigui, trenta mil euros l'any suportaria el major esforç fiscal. De fet, la seva reforma de l'IRPF provocaria que aquelles persones perceptores de rendiments de treball que no superen catorze mil euros a l'any, que ara estan exempts de tributar, es veiessin obligats a pagar entre 1.400 i 1.500 euros l'any. Aquesta és la seva proposta per la classe treballadora d'aquest país, clar que sí. A més a més, vostès proposen que l'IVA, el reduït, augmenti, de manera que el que fan, no?, és beneficiar les grans fortunes, de fet, no? Amb aquest mantra de la distorsió, de distorsionar menys l'activitat econòmica, el que provoquen és que la transferència de capitals de les classes populars cap a les grans fortunes sigui major. Per tant, neoliberalisme pur i dur, els polítics i el partit dels marquesos i els rics de l'Estat. Les seves «soflames patrioteres, de fet, d'un estat fort, protector i proteccionista es veuen absolutament falses davant l'evidència de que sense recursos és evident que els serveis públics no existeixen, i, per tant, l'estat no pot protegir els seus ciutadans. Per tant, es queden en una broma de mal gust, per no dir en una mentida. Perquè quan s'analitza, com deia, el seu projecte econòmic, és una acceleració neoliberal de les propostes del Partit Popular i de Ciutadans, en la que, de fet, s'entreveu, no?, un projecte de país de milionaris a costa de milions de pobres sotmesos a l'exercici del poder sobirà dels mercats. Però per maquillar les seves propostes llavors el que fan..., no?, tenen aquestes propostes econòmiques, decideixen maquillar-les al servei de les multinacionals i els multimilionaris, i llavors s'exclamen, amb les seves particulars guerres culturals, buscant migrants, feministes, independentistes com a bocs expiatoris per amagar el que realment vostès persegueixen. Jo els hi diria que, ja que persegueixen tant el que és la solidaritat, pensin en què és la solidaritat, perquè és una resposta de treball per la dignitat, no? Fa més de vint-i-cinc anys que la societat catalana es mobilitza per la dignitat; es va mobilitzar fa vint-i-cinc anys –més de vint-i-cinc anys– pel 0,7, i continua fent-ho. Perquè la dignitat és una propietat que té vasos comunicants i perquè lluitar per la dignitat dels altres sempre ens fa més dignes a nosaltres. I, finalment, per acabar, si tan preocupats estan pels organismes públics, si tan preocupats estan per reduir dràsticament despeses supèrflues, és molt senzill, un suggeriment: derroquin la monarquia, més de 8 milions d'euros a l'any a l'Estat, derroquin la monarquia; d'una vegada per totes persegueixin la monarquia corrupta i els borbons lladres. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jessica González.
La mitomania és el trastorn psicològic consistent en mentir patològicament i continuar falsejant la realitat i fent-la més suportable. Sou un problema des d'una perspectiva democràtica, senyors i senyores de VOX, no per les vostres sigles sinó per les posicions polítiques que defenseu i el nivell de mitomania al que arribeu. Podríem, de fet, incorporar una frase feta que digui: «Ets més fals que VOX preocupant-se per la classe obrera. Fent un petit repàs dels temes que aparentment us preocupen en el benestar de la ciutadania –que, tot s'ha de dir, és només una part de la ciutadania, com bé deia la campanya de la CUP–..., per exemple, quan parleu de fiscalitat: eliminació de l'impost de successions, que vosaltres el que voleu realment és impedir que es produeixi qualsevol tipus de redistribució i que aquesta crisi sigui per primera vegada..., tingui alguna mena de criteri de justícia social que permeti garantir els drets socials de tots els habitants. Perquè realment això és el que us preocupa a vosaltres. Us sembla inacceptable que hi hagi una possibilitat que permeti aquesta distribució. Però això, a la vegada, aquesta suposada preocupació, entra en conflicte quan en el Congreso de los Diputados es va discutir l'ingrés mínim vital i vosaltres parlàveu de que era una «paguita. On va quedar llavors, aquesta preocupació? A sobre relacioneu la fiscalitat amb un suposat..., facilitant o suposant el dret a l'habitatge, però aquest matí ens heu deixat claríssim que esteu al costat dels grans fons d'inversió. On va quedar aquesta preocupació de VOX quan els fons voltor de BlackRock i Cerberus estaven travessant fronteres per comprar barris sencers de Barcelona, com Ciutat Vella, i que causen centenars de desnonaments avui dia? Però, bé, donant-vos aquest benefici del dubte, aquesta preocupació que teniu és tan gran que potser per això la senyora Rocío Monasterio es va dedicar a signar plànols sense ser arquitecta i va donar més de tretze pisos sense cèdula d'habitabilitat. Parleu de la «memòria histèrica, de fet, que també és un terme bastant misogin, molt en la vostra línia. La memòria històrica i la democràtica, sobretot és necessària per no cometre els mateixos errors del passat, però potser, pel vostre passat franquista, no us convé gaire que es recuperi aquesta memòria. «Inutilitat de la cooperació. S'ha parlat de solidaritat; jo vaig una mica més enllà i parlo de corresponsabilitat. Les relacions colonials que ha tingut a Europa i el nord global d'espoliació de recursos, de violació també de drets humans, s'han de, precisament, reparar amb polítiques de solidaritat crítica i corresponsable. Però en això es veu clarament quina és la línia i quina és la vostra acció exterior, no?, quan, per exemple, us heu assabentat de dones joves i homes –nois també–, que estan sent assassinades a Colòmbia..., i que, per cert, a dia d'avui encara ho estan sent. I aquí faig l'incís, un petit parèntesi, que, per la meva posició, soc molt insistent en aquest tema: a Colòmbia continua havent-hi un paro nacional, continua havent-hi brutalitat policial, continua havent-hi assassinats totalment impunes, perquè, precisament, l'extrema dreta..., i aquí parlem d'un sistema que està perfectament connectat a nivell mundial, i que senyors i senyores com les de VOX volen ser-ne abanderades. Doncs emplaço les forces parlamentàries d'aquest Parlament, precisament, a que treballem per pressionar, i per reparar, i per observar atentament i fer polítiques efectives, no només condemnant la violència, sinó en qüestions concretes que es materialitzin en aquesta situació que estem vivint en països com Colòmbia. Doncs en casos com Colòmbia o com Xile, estaven aquí els senyors i senyores de VOX amb els hereus d'Álvaro Uribe Vélez i de Pinochet. O parlen de salut, però quan Bolsonaro reia de la mort de milions de brasilers per la seva política negacionista i genocida, aquí estava VOX rient-li les gràcies. Us diré, amb tota la serenitat i amb tota la contundència, que tot i que vulgueu ser aquests grans abanderats –perquè us encanten les banderes, a més a més– d'aquesta extrema dreta totalment articulada a nivell exterior, no ho aconseguireu, perquè hi haurà milions de dones i d'homes que ho impedirem aquí i a tot arreu. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula ara el diputat senyor Joan García.
Sí; gracias, presidenta. Diputados, diputadas, señora García. Usted plantea aquí un tema que, de hecho, mañana, que hace quince años que nació Ciutadans, justo mañana, ya planteábamos en su momento, que es la regeneración democrática y, precisamente, las medidas de regeneración y de cambio, en muchos casos, de las estructuras administrativas de lo que actualmente se está haciendo y ya se hacía entonces en la Generalitat. Es cierto que nosotros, señora García..., confesar que podemos observarla desde diferentes prismas, esta reducción de gasto superfluo. Usted ha hablado de… nosotros hablamos, de hecho, de la reducción de la grasa y de dejar el músculo de la Administración, y usted ha hablado de esos gastos superfluos, que hay que reducirlos. Usted ha hablado también de impuestos, evidentemente, y de gasto social, pero se puede hacer de diferentes prismas. Nosotros lo hemos dicho siempre desde un prisma liberal, como hemos defendido siempre. Estamos, de hecho, en Europa y en internacionales diferentes, en grupos diferentes. Nosotros estamos en el grupo de los liberales demócratas; ustedes no, y es evidente que la visión, en este caso, para intentar hacer o realizar este tipo de cambios es diferente. Para nosotros, la eliminación de duplicidades ya es un hecho. De hecho, el nuevo Gobierno en Andalucía, en su momento, redujo en seis meses ochenta y dos chiringuitos. Es decir, esos chiringuitos de los que hablamos siempre, se pueden eliminar, y se puede eliminar un gasto que consideramos que es superfluo, y la administración andaluza funciona, y funciona bastante bien desde entonces. Con lo cual, es factible, es posible, pero..., mire, creo que es importante diferenciar entre la reducción de casi todo, ¿no?, porque ustedes incluso hablan del servicio de salud, mire, nosotros no estamos en eso, nosotros creemos que hay una serie de servicios esenciales, sociales, que –por lo menos en el preámbulo así lo he visto– no podemos reducir o considerar gasto superfluo. En la definición de «gasto superfluo es donde está la clave de la visión o del prisma con el cual queremos hacer ese tipo de cambio. Se ha hablado aquí de racionalización. Posiblemente sea un concepto mucho más adecuado a lo que Ciutadans ha defendido siempre, la racionalización del gasto público que supone muchas veces eliminar, como usted ya ha dicho, buena parte de esos chiringuitos que se están subvencionando desde el Govern de la Generalitat. Nosotros pensamos a su vez que los servicios sociales y el gasto social al que se tienen que destinar estos estos gastos, nosotros ya los valoramos en los presupuestos del 2020 en 900 millones de euros, que queríamos usar y utilizar para diferentes fines. Hoy hemos hablado, por ejemplo, esta mañana, de la emergencia habitacional o de la emergencia social en vivienda, de esos 1.000 millones que no se destinan cada año. Nosotros hemos… haciendo un ejercicio, pues, racional y creo que bien enfocado –y lo hizo mi compañero, José María Cano, que es exdiputado, y todo su equipo el año pasado–, creo que se puede utilizar ese dinero, esos 900 millones de euros, para, por ejemplo, gasto social o gasto en vivienda, ¿no? Es lo que hemos estado defendiendo en muchas ocasiones. Pero ustedes, a la vez, en esa última, digamos, vía, hablan de la reducción drástica de impuestos. Mire, en su moción, en el último punto, de hecho, de su moción, hablan precisamente de promover reformas legislativas que conlleven una drástica rebaja de impuestos. Nosotros no estamos de acuerdo con el concepto «drástico. Es decir, el estado del bienestar…, al final el gasto público debe ser de alguna forma financiado y pagado. En lo que no estamos de acuerdo es en que vivamos con una presión fiscal como la que tenemos actualmente en Cataluña. Eso lo hemos dicho una y otra vez y tenemos que reducirla. Pero no creemos que tenga que ser una drástica reducción. Desconfiamos, en ese punto. Y nosotros –para anunciarles el voto– en ese tercer punto nos abstendremos. En los dos primeros puntos, que los puedo leer rápidamente: «identificar y suprimir todos los organismos públicos que supongan una duplicidad administrativa, evidentemente, nos vamos a sumar –y creo que se podría sumar casi todo el mundo, en este caso– y «reducir drásticamente los gastos políticos superfluos, etcétera, pues creo que también nos vamos a sumar. Por tanto, ahí votaremos que sí y en el último punto nos abstendremos. Gracias, presidenta, diputados, diputadas.
Moltes gràcies. I en nom del Grup Parlamentari Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Gracias, presidenta. Yo ha habido un momento que he tenido que mirar el orden del día porque no sabía si estábamos con esta moción, que lo que pide es recortar el gasto superfluo de la Generalitat, o estábamos en otro debate y yo me había perdido. Pero no, parece ser que estamos en este de la moción y, bueno, yo decirles a los señores de VOX que no han descubierto nada nuevo. Nosotros desde luego vamos a votar que sí. Por supuesto sí a reducir..., primero enumerar y saber exactamente, pues, qué chiringuitos, duplicidades, etcétera, tienen montados en la Generalitat, y suprimirlos. Por supuesto que vamos a votar que sí, también, al hecho de reducir estos gastos políticos superfluos, y también a promover las reformas legislativas que conlleven esa bajada de impuestos. De hecho, para nosotros es uno de nuestros pilares, del programa del Partido Popular, que es bajar la carga fiscal a los catalanes. Eso lo primero. Les decía que no han descubierto nada nuevo porque nosotros llevamos también mucho tiempo reivindicando que la Generalitat deje de despilfarrar el dinero de todos los catalanes en cosas que no son necesarias y que además solamente sirven a su propio beneficio. Ponen aquí cosas que son interesantes, la verdad, a pesar de que ya las hayamos dicho anteriormente, pero me parece que está bien repetirlas y a mí…, si me permiten, voy a leer uno de los párrafos de la exposición de motivos. Es el siguiente: «El presidente de la Generalitat de Cataluña percibe 153.250 euros brutos anuales, casi el doble que el presidente del Gobierno de España; los consejeros catalanes ingresan 115.000 euros, y más de ciento ochenta cargos políticos del Gobierno catalán ingresan más de 84.000 euros anuales. Esta debe ser la famosa represión, ¿no?, la famosa represión que les entra en la cuenta corriente cada mes. Está muy bien que vayamos repitiendo estas cosas, porque a veces se nos olvidan, porque como ustedes siempre se van quejando, siempre van llorando, siempre van de víctimas, que parece que los tienen aquí asfixiados, pues, está bien que recordemos que el presidente de la Generalitat, pues, se levanta un sueldazo, diciéndolo así rápido y pronto. Ha habido dudas con lo que era «gasto superfluo y lo que no era «gasto superfluo, y parecía que algunos de los grupos, bueno, justificaban así el votar en contra de esta moción. Yo tengo muy claro qué son los gastos superfluos. Los gastos superfluos son estos sueldazos, por ejemplo, los sueldazos que también se llevan los famosos delegados de esas embajadas, que ni siquiera sabemos lo que hacen, no tenemos las agendas, las hemos pedido, pero no nos las pasan... Eso es gasto superfluo. Gasto superfluo es el Diplocat: 2 millones de euros. Yo entiendo que el Partido Socialista no quiera eliminar el Diplocat, porque tienen ustedes ahí a una persona de su partido formando parte del consejo, a la señora Bonet, pero bueno. Más superfluos –gastos superfluos–: la Oficina de Derechos Civiles y Políticos, que se dedica a hacer informes de parte; las oficinas de los expresidentes –es que no solamente estamos pagando sueldazos a los cargos actuales sino también a los expresidentes–; consejos asesores varios que tienen por ahí; agencias de todo tipo, algunas de ellas duplicadas, que no sabemos lo que hacen; dineral que se gastan en publicidad institucional, también en viajes, como el pastizal que se gastó el señor Puigdemont con el señor Romeva en su viaje a Estados Unidos, que nos costó un ojo de la cara y que además no sirvió absolutamente para nada... Estos son gastos superfluos. Gastos superfluos también son subvenciones que ustedes dan, por ejemplo, a entidades como Plataforma per la Llengua, esa entidad que se dedica a espiar a los niños en los colegios o que se dedica a hacer tuits haciendo un llamamiento para que hostiguen a los comercios, a los restaurantes que tienen su carta o que atienden en castellano. A estos los tiene subvencionados la Generalitat, pero no solo la Generalitat, también la Diputación de Barcelona, donde ¿quién gobierna?, el Partido Socialista. Entiendo que ustedes, pues, tengan ahí dudas con lo de los gastos superfluos, porque ustedes participan de ellos. Que, por cierto, es muy gracioso, porque hace unos días conocíamos, gracias a los medios de comunicación, unas facturas de TV3 donde resulta que la Generalitat subvenciona a Plataforma per la Llengua y a su vez Plataforma per la Llengua gira facturas a TV3 por la publicidad institucional. Es una especie de economía circular. Todo queda en casa. Yo te doy el dinero por aquí, tú me lo devuelves por allí. Una auténtica vergüenza –una auténtica vergüenza. Y sí, estos son gastos superfluos, junto a muchos otros. Y son superfluos y además diría también que son obscenos, porque aquí en Cataluña tenemos necesidades muy muy graves. Se ha hablado ya, somos la comunidad autónoma con más barracones. Con toda la pasta que se gastan en TV3, se podrían eliminar los barracones. Por cierto, fondos Covid fueron a parar a programas de TV3 como el Polònia; en el momento de más necesidad de los catalanes ustedes prefirieron destinar dinero a TV3; gasto superfluo. Y decía: tenemos barracones; no tenemos en los colegios intérpretes de lengua de signos, solamente hay cuatro colegios en toda Cataluña que tengan intérprete de lengua de signos. Es que es una vergüenza. Mientras ustedes están despilfarrando el dinero, están privando a estos niños sordos de sus derechos. Y como esto tantas otras cosas. Ayer ya hablé de que ustedes siguen debiendo la paga extra del 2014 a los funcionarios, que no pagan los complementos al personal sanitario, que tienen a los restauradores sin ayudas y tantísimas otras cosas. Por tanto, sí, eliminemos chiringuitos, duplicidades, etcétera, y pongamos ese dinero donde realmente se necesita.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Joan Canadell.
Gràcies, presidenta. Tot i que aquesta moció l'ha presentat VOX, els plantejaments de fons d'aquesta moció podríem dir que estan compartits per tota aquesta dreta, tota aquesta bancada dreta de l'hemicicle, que és el comú denominador [[remor de veus]] de no reconèixer l'escandalós dèficit fiscal que pateix, que pateixen, patim tots els catalans. I això és molt greu. Com deia la diputada Reguant, tota aquesta moció està plena de mentides, però hi ha una veritat, eh?, hi ha un fet cert, i és que la Generalitat de Catalunya gestiona 27.000 milions d'euros de despesa. Però, com ja vaig dir en el darrer plenari, els catalans paguem 43.000 milions d'euros de despesa, per tant, hi ha un quaranta per cent que no sabem on van, desapareixen de cop. Ja ens ha recordat el conseller Giró que a dia d'avui el dèficit fiscal estarà entorn dels 19.000 milions d'euros. Això són molts diners, eh?, molt més de tot el que han dit multiplicat per mil. On van a parar aquests diners? Doncs, mirin, per exemple, parlant de «xiringuitos, el senyor Anasagasti deia que la Casa Reial ens costa 500 milions d'euros a tots els espanyols. I resulta... –que encara ho som, desgraciadament–, resulta que només el divuit per cent dels catalans considera..., està d'acord amb la monarquia, per tant, tot això ens ho podríem carregar de cop. Les ambaixades luxoses. Saben què ha costat l'ambaixada de Japó? Divuit milions d'euros. La de Rabat? Sis milions d'euros. Els jardins de la ambaixada de París? Set-cents setanta-sis mil euros. Toma ya. També serveixen aquests diners per fer submarins que no floten. Aquest submarí que ha costat 2.132 milions inicialment i que al final s'han acabat pagant 3.900 milions d'euros. Més despeses supèrflues. També tenim la Guàrdia Civil i la Policia Nacional. Escolti'm, nosaltres ja tenim els Mossos; tots aquests cossos no ens fan falta per a res. També tenim uns tribunals que ens costen molts diners i que tothom veu que són els més injustos d'Europa. I també ara tenim la «NASA espanyola. Escolti'm, tant riure-se'n de la «NASA catalana resulta que ara van i fan la «NASA espanyola. Haver aprofitat la nostra, hi inverteixen uns diners i la fem més gran, no? [[Remor de veus.]] També podríem haver fet això. [[Veus de fons.]] Per tant, escolti'm, aquí, de llista de despeses supèrflues en aquest país desgraciadament en tenim moltes i segurament moltes més a l'altra banda. [[Veus de fons.]] Bé, quant a baixada d'impostos, com deia la senyora García, això és «un infierno fiscal. Clar que ho és! És que, de fet, podríem eliminar el quaranta per cent dels impostos, demà mateix, i viure igual de bé, o de malament, que vivim –igual, igual. Per tant, escoltin, per nosaltres, ja ens encantaria abaixar l'impost de successions, ens encantaria eliminar l'impost de patrimoni, que com cap país d'Europa ja pràcticament el té. Ens agradaria anar a uns tipus de l'IRPF, els més baixos, com altres comunitats autònomes. Però, escolti'm, amb l'infrafinançament que tenim, això no és possible. Per tant, caldrà ser un estat per poder fer aquestes baixades d'impostos. Mentrestant, el que sí hauríem d'aconseguir és que amb els diners que paguem cada any això serveixi de veritat per al benestar dels catalans, eh?, per aquest futur dels nostres fills, com deia la senyora García; això sí que hauria de servir. Per tant, anem a fer una mica de pedagogia. Escolti'm, aquests 19.000 milions d'euros que podrien servir, per exemple, per dedicar 1.000 milions d'euros més en salut. Segur que les llistes d'espera es retallarien, i s'ha parlat en aquest hemicicle de llistes d'espera, no vull dir quantes hores. En infraestructures, podríem destinar 3.000 milions més d'euros l'any; en quatre anys tindríem totes les infraestructures prioritàries que necessita aquest país. Totes, eh! I podríem cosir de trens, eh?, cosir de trens el país, com Suïssa. Cap problema. Podríem dedicar 3.400 milions d'euros per a la renda mínima garantida que afectaria 500.000 persones, les que més pateixin del país. Podríem dedicar 2.100 milions d'euros a la societat del coneixement, per situar aquest país en el tres per cent del PIB en recerca i innovació, el que tenen els països avançats d'Europa. Això ho podríem fer. Podríem destinar 2.000 milions d'euros per complementar els salaris mínims d'aquest país del trenta-u per cent dels ocupats que no arriben als 1.240 euros de referència que hem fixat en aquest Govern. Podríem dedicar 5.300 milions d'euros a passar del 3,7 per cent al sis per cent de despesa en educació, per assegurar el futur d'aquest país, que és la societat del coneixement, i és el que demana la comunitat educativa. I podríem dedicar 1.000 milions més en potenciar el territori per vertebrar de veritat tot el territori. Per exemple, eh? S'imagina aquest país? Se l'imaginen? Jo me l'imagino, i el tindrem, el tindrem el dia que siguem un estat independent. Per tant, tot això és possible. Això faria que Catalunya fos un dels països més avançats d'Europa en societat de coneixement, en educació, i per això..., i en benestar, i per això seguirem treballant per un estat independent. Per tant, escoltin, deixin de fer el ridícul tots plegats, tota aquesta banda [[remor de veus]] , i reconeguin –reconeguin d'una vegada– el dèficit fiscal i ajudin-nos a eliminar aquest empobriment premeditat, planificat i no desitjat per tots els catalans. Expliquin als seus votants per què hem de renunciar a tot això que jo he dit amb els impostos que ara estem pagant. Escoltin: finalment, trenta anys de dèficit fiscal suposa un deute històric acumulat d'Espanya amb Catalunya de més de 300.000 milions d'euros. [[Remor de veus.]] I els reclamarem a la negociació d'actius i passius el dia que siguem un estat independent. [[Forts aplaudiments.]]
Arribem al final amb una gran alegria. En aquests moments, té la paraula el diputat senyor Jordi Orobitg, en nom del Grup d'Esquerra Republicana.
Bé; moltes gràcies, presidenta. Hem descobert que el senyor Canadell és l'home del consens, perquè ha fet que l'aplaudeixen totes les bancades del Parlament. [[Remor de veus.]] Ens trobem amb una moció, la de VOX, que es fonamenta en posar en valor certs principis que tothom que cregui en una adequada gestió dels recursos públics crec que comparteix, la reducció de la despesa política supèrflua, la bona gestió, la sana administració, la racionalitat en la despesa, la responsabilitat en la gestió i l'eficàcia en l'aplicació de recursos públics. Fins aquí jo crec que tots podríem compartir aquests principis. Particularment, nosaltres no compartim la lloança que vostès fan de l'austeritat en la seva moció. Per nosaltres, el sector públic ha de ser un motor econòmic que injecti recursos a l'economia amb la finalitat de procurar benestar i prosperitat a ciutadans i empreses i, en definitiva, que els faci possible assolir la felicitat, que hauria de ser el nostre objectiu. I, en aquest sentit, només cal que recordi els perniciosos efectes que va suposar per a la nostra societat, doncs, l'aplicació de les mesures d'austeritat després de la darrera crisi. Dit això, en primer lloc crec que s'imposa que els feliciti perquè progressen adequadament. Han estat capaços de concretar la xifra del pressupost de la Generalitat, cosa que el líder de la seva formació va ser incapaç a la televisió pública del nostre país, i crec que és de justícia reconèixer-los-hi. En definitiva, vostès venen a qüestionar diferents partides d'aquests pressupostos. En primer lloc, la despesa en personal polític i administratiu. En segon, les entitats publicoprivades i organismes públics. En tercer lloc, els mitjans de comunicació audiovisuals. En quart lloc, la política exterior. En cinquè lloc, el lloguer i cànons d'ús que xifren, sense més explicacions, en 555.000 euros. La inversió propagandística i les subvencions, fins a 4.300.000 euros per a persones i ens sense ànim de lucre, i 900.000 euros a empreses privades. I tots, segons diuen, amb la lloable finalitat de dedicar aquests recursos a «las urgencias sociales. I també, això no ho diuen, barrejant-hi la reducció d'impostos que interessa a tots aquells pels que vostès, de fet, treballen. I a l'hora d'analitzar totes aquestes despeses no poden deixar de banda el seu biaix ideològic. Tot queda reduït a la voluntat de desgastar la credibilitat dels càrrecs públics i qüestionar la seva honorabilitat; a la voluntat d'atacar tots els ens i entitats que treballen per a finalitats tan lloables com la memòria històrica, la cooperació o la igualtat entre homes i dones, barrejant, dient mentides, com dir que Òmnium rep subvencions públiques que no les ha rebut mai; la voluntat d'erradicar dissidència periodística, violentant els mitjans de comunicació públics d'aquest país; arrasar la representació del Govern de Catalunya, i amb ella la de tot el país, en llengua i economia a l'exterior, mitjançant l'acció en aquest àmbit; qüestionar el fet que el Govern pagui lloguers i cànons per ocupar immobles on es desenvolupa activitat de l'Administració –i, doncs, on han de treballar els funcionaris?, que val més comprar immobles al fons voltor, a aquells que són els seus amics?–; impedir abastir de recursos a les persones i entitats que es dediquen a finalitats, hi insisteixo, tan lloables com difondre la pau i l'eliminació de conflictes. I, en definitiva, la seva moció es limita a voler imposar el seu corpus ideològic, les seves cien medidas para la España viva, a saber, l'odi a tot allò que fugi de la uniformitat que vostès volen imposar. De fet, llegint-les, no sé què hi fan en aquest Parlament, perquè vostès, entre les mesures que proposen, proposen dissoldre'l, proposen que l'autonomia de Catalunya deixi d'existir, com la de la resta de les autonomies d'aquest país, per fundar un estat unitari, aquell que és el que vostès mai voldrien haver abandonat. El sentiment subjacent a la seva moció és l'expressió d'un odi des de la dreta econòmica i moral, una ètica moral que, com sempre, és selectiva i en funció de les seves fílies i fòbies, siguin ideològiques, econòmiques o morals. I no parlem de populisme o demagògia, parlem de doble moral, perquè vostès, en aquest mateix corpus ideològic, es vanten que no acceptaran les subvencions públiques i, en canvi, reben 9 milions d'euros del Congrés dels Diputats, reben 3 milions d'euros després de les eleccions andaluses. I, tot això, hi insisteixo, ho reclamen a la mesura 82 de les cent mesures de l'Espanya viva. Si volen racionalitzar, com se'ls ha dit abans, eliminin la Casa Reial, que ens costa, segons els pressupostos, 5 milions i molt més, que és lo que paga de sotamà Patrimonio Nacional; eliminin els pressupostos de Defensa, 9.072 milions d'euros, més altres partides encobertes, com tots sabem; eliminin l'Oficina del Español, de Toni Cantó, que no és més que un «megaxiringuito. I si tant els hi preocupa la racionalitat en la despesa i que no hi hagi desviacions injustificades, si de veritat vostès defensen la Constitució espanyola i que Espanya és un estat aconfessional, per què no es queixen del finançament de l'Església catòlica en comparació amb la resta de confessions? No serà per què vostès són d'aquells que el diumenge es piquen el pit mentre no els hi importa que persones perdin la vida travessant la Mediterrània buscant una oportunitat? Prou de mentides, prou de fake news, prou de demagògia i de populisme. I ja acabo –ja acabo, presidenta–, i la veritat que el cos em demanaria acabar com ho va fer el gran José Antonio Labordeta; ho recorden, eh?, allà al Congreso: «¡A la mierda! Però la veritat és que no ho faré, perquè és molt tard i no vull que creem un sainet que faci que anem a dormir més tard. Moltes gràcies, senyora presidenta. [[Alguns aplaudiments. David Cid Colomer demana per parlar.]]
Sí, senyor Cid.
Li demano per l'article 90 d'observança del Reglament..., per l'article 87 per al·lusions al nostre grup parlamentari, li demano la paraula.
Trenta segons.
Senyor Canadell, miri, el meu grup representa una tradició política, que és la del PSUC, on milers de homes i dones van morir per defensar les llibertats, la república, la democràcia i l'autogovern de Catalunya. Per tant, li demano que ho retiri i no em torni a comparar mai més a l'extrema dreta. Crec que ho puc fer també extensiu al Grup Socialistes. Li demano que ho retiri i li demano que mai més torni a comparar el Grup d'En Comú Podem amb l'extrema dreta. I estic segur que avui molts diputats, si els preguntés, si tanquen els ulls i no saben de quin grup era vostè quan feia la intervenció, ja veuríem qui pensa que està més a prop dels que creu que vostè està tan lluny. [[Aplaudiments. Veus de «molt bé.]]
Senyor Canadell...
No ho retiraré, però repassi el que he dit...
Perdoni, perdoni, senyor Canadell. Per què em demana la paraula?
Per al·lusions, perquè han mencionat directament el meu nom.
Té trenta seg... [[Alguns diputats fan unes observacions de dissentiment.]] Perdoni, per al·lusions es pot demanar la paraula. Si se sap l'article, millor.
Vuitanta-set, sí que me'l sé.
Senyor García, pot seure, pot seure. Gràcies.
Escoltin, pot repassar el que he dit...
Perdoni, senyor Canadell, no té la paraula fins que jo no l'hi doni. Té trenta segons.
Moltes gràcies, presidenta. Li dic que pot repassar la meva intervenció. L'he comparat amb un fet comú denominador, que és el no reconeixement del dèficit fiscal i vostès no el reconeixen. És l'únic que he dit. Això no els compara en tot lo altre, eh? Però només he dit això. Per tant, si us plau, repassin la meva intervenció. Gràcies. [[Remor de veus.]]
Molt bé. No hi ha més paraules. Doncs procedirem a la votació de la moció. Comença la votació... [[Pausa.]] Ah, perdó, un moment. Senyor García, em demana la paraula? [[Pausa.]] Senyor Martín Blanco, em demana la paraula?
Sí, presidenta, per demanar votació separada del punt 3.
Alguna altra petició de votació? [[Pausa.]] Només el punt 3. Doncs votem a continuació el punt 3. Comença la votació. El punt 3 no s'ha aprovat, amb 15 vots a favor, 111 vots en contra i 6 abstencions. A continuació, votem la resta de la moció. Comença la votació. La moció ha estat rebutjada amb 20 vots a favor, 112 vots en contra. Aixequem la sessió. Moltes gràcies.