Comença la sessió. La llista de les preguntes a respondre en el Ple està inclosa en el dossier. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió. [[Remor de veus.]] Així mateix, els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, han fet les diputades Alícia Romero Llano, del Grup Parlamentari Socialista... [[Persisteix la remor de veus.]] Els agrairia molt que guardessin silenci, si us plau, hem començat la sessió plenària. Gràcies. Així mateix els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, han fet les diputades Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista, i Àngels Martínez, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, en els respectius portaveus, la senyora Eva Granados i el senyor Joan Coscubiela. També els faig avinent que, atesa la sol·licitud signada per tots els grups parlamentaris, d'acord amb l'article 81.3 del Reglament, el punt cinquè de l'ordre del dia, relatiu al Projecte de llei d'arquitectura, queda retirat de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Com a conseqüència d'aquesta alteració, els proposo que les interpel·lacions que corresponen als punts números 9 i 10 se substanciïn després del punt número 6 i que el punt número 7 se substanciï després del punt número 18. Aquests canvis proposats es poden aprovar per assentiment? [[Pausa.]] Si no hi ha, doncs, cap objecció, queden aprovats aquests canvis en l'ordre del dia. [[Pregunta al Govern sobre les presons i el règim especial de tancament]] [[310-00063/11]] El primer punt de l'ordre del dia són preguntes al Govern. La primera pregunta és sobre les presons i el règim especial de tancament. Formula la pregunta la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats i diputades, l'altre dia va sortir a l'Ara... –bé, l'altre dia..., sí, al gener– va sortir a l'Ara una notícia, que la directora mèdica del centre penitenciari de Brians no coneixia el protocol d'Istanbul i que deia que, en els nou anys que feia que treballava en centres penitenciaris, mai havia detectat cap cas de maltractament. El protocol d'Istanbul és la principal guia internacional per identificar si una persona ha patit tortura, i vostè mateix el 24 de febrer va anunciar, senyor conseller, que s'aplicaria a les presons catalanes. Nosaltres ens preguntem: com està aquesta implementació? I si això s'aplicarà –és a dir, es formarà– a tot el personal mèdic de les presons catalanes i si també al personal mèdic de CAP i hospitals normals, diguéssim, sense privació de llibertat? Nosaltres entenem que el protocol d'Istanbul és una eina aplicable, tant en la privació de llibertat com en les detencions i sota custòdia policial. Gràcies.
Respon la pregunta el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Bon dia, presidenta. Bon dia a tothom..., senyora diputada, com vostè mateix recorda, en la meva compareixença al Parlament vam adquirir el compromís d'adoptar el protocol d'Istanbul, que, en definitiva, al nostre entendre és un element que ens servirà per explicar i per reconèixer la bona feina i la dedicació i el rigor amb què es fa la feina dins dels centres penitenciaris de Catalunya. I, per tant, entenem que els compromisos i les obligacions que es deriven de l'adopció d'aquest protocol, en definitiva serviran per fer veure i per visualitzar, aquí i fora d'aquí, que el sistema penitenciari de Catalunya actua amb rigor i amb exigència. Gràcies.
Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Sí, senyor conseller, això ja ho sabem. El que volem saber és si vostè formarà tot el personal mèdic o no i si només formarà el de presons. I, a part d'això, al centre penitenciari de Brians, aquest mateix on treballa aquesta directora que diu que en els nou anys que fa que treballa a centres penitenciaris mai ha vist una vulneració de drets, l'abril del 2015 –això ho sabem també per la premsa–, una interna es va suïcidar i estava sota el departament especial de règim tancat, el conegut com a DERT. El senyor Calderó, director de centres penitenciaris, va anunciar que hi havia una investigació oberta, per una banda, i que s'avaluaria el DERT per revisar-lo i per millorar-lo. El DERT en legislació penitenciària és un mecanisme per aplicar a aquells interns perillosos i que es considera que no s'adapten al règim normal de presons. Nosaltres entenem..., nosaltres i no ho diem només nosaltres, sinó les entitats de drets humans, que, a la pràctica, és una vulneració sistemàtica o suposa una vulneració sistemàtica dels drets humans dels interns. Llavors, a part de les repreguntes, que ja li hem fet, de si pensa formar els metges dels centres penitenciaris i els metges dels hospitals en temes de protocol d'Istambul, li preguntem: la Generalitat assumirà responsabilitats en aquest cas? Revisarà el DERT? Per nosaltres, el DERT, ja li ho dic directament, perquè a més tinc poc temps, és directament una mesura que no és proporcional i que suposa una mesura d'aplicació i pràctica de tortura sistemàtica a les presons i centres penitenciaris. Gràcies.
Gràcies, diputada. Té la paraula el conseller.
Senyora diputada, aquesta darrera afirmació em sembla especialment gruixuda i fora de la realitat i, per tant, jo crec que quasi la convido a rectificar, perquè dir que en els DERT, que al final és un règim, el primer..., el règim de primer grau que es practica a les presons i afirmar sense rubor que és una pràctica..., que és un espai de tortura sistemàtica, és evidentment una absoluta falsedat, i que jo la convido a rectificar perquè em sembla profundament injust per als professionals dels serveis penitenciaris. Dit això, el DERT, efectivament és el règim especial en què tenen lloc el procés de tractament que les juntes de tractament acorden. Per tant, els interns que acaben en un moment puntual de la seva estada en els serveis penitenciaris, hi són perquè hi ha una junta de tractament formada per psicòlegs, per educadors, per juristes i per personal especialitzat que determina que aquesta és la manera adequada de formalitzar el tractament durant una estada breu en els centres penitenciaris. És evident que aquesta mesura és excepcional i és evident, tal com vostè mateixa ha assenyalat, que la primera mesura que va adoptar el director dels Serveis Penitenciaris va ser acordar fer una auditoria de l'ús que es fa dels DERT, no perquè cregui que s'hi practiquen tortures sistemàticament, com vostè afirma, sinó perquè, evidentment, és una mesura excepcional que hem de tendir a limitar a aquells casos en què efectivament sigui imprescindible i perquè les juntes de tractament valorin que aquesta és la mesura adequada. Per tant, el que jo li haig de dir és que estem compromesos, com tots els grups de la cambra –n'estic segur–, al fet que en els centres penitenciaris s'actuï de la millor manera i aprofundirem en les polítiques que estem endegant, que són reforçar els processos de tractament, reforçar el règim obert, perquè els estudis així ens indiquen que és la millor manera de complir la finalitat del sistema penitenciari, que és la reinserció. I, en aquest sentit, tots els grups de la cambra i el Govern al capdavant està absolutament compromès en el millor tracte als centres penitenciaris, tant dels interns com dels seus treballadors.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el dret subjectiu a uns ingressos mínims garantits]] [[310-00059/11]] Segona pregunta al Govern... [[Mireia Vehí i Cantenys demana per parlar.]] Senyora diputada, ja ha exhaurit el temps..., no, és que em sembla que ja vam dir que en el torn de preguntes al Govern i al president de la Generalitat no donàvem preguntes per aclariments. [[Veus de fons.]] Em sap greu... –em sap greu, em sap greu–, però és que ja vam quedar en això; en tot cas, li pot fer l'aclariment al conseller després. Segona pregunta al Govern, sobre el dret subjectiu a uns ingressos mínims garantits. Formula la pregunta la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Consellera, un dels primers compromisos que va prendre després d'assumir el càrrec va ser el de recuperar la renda mínima d'inserció com a dret subjectiu per a totes les persones i, després, anar treballant cap a la renda garantida de ciutadania. A dia d'avui, tots els inputs que tenim ens fan presagiar que aquella promesa que va fer es quedarà en promesa incomplerta. Els inputs que tenim i que li relato són com han anat variant el relat en aquests darrers quatre mesos. De dret subjectiu per tothom qui compleixi els requisits, que això vol dir partida oberta o ampliable, vam passar a dir que el que faran és incrementar en 70 milions d'euros extres, lligats al pla de xoc social. Això ja no és partida oberta. Després, han anat condicionant aquests 70 milions d'euros extres a l'aprovació de pressupostos. I la setmana passada, en compareixença a la comissió de treball, el seu secretari general ja deia que aquests 70 milions d'euros extres només hi seran si tenen garantits els ingressos suficients; o sigui, ja no és que hi hagi d'haver els pressupostos, sinó uns pressupostos amb uns certs ingressos suficients. Si tenim en compte que estem a maig i el més calent és a l'aigüera, respecte als pressupostos, em pregunto, i li ho pregunto, consellera: manté la seva promesa de recuperar ja la renda mínima com a dret subjectiu per després anar cap a la renda garantida de ciutadania?
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, senyora Dolors Bassa.
Bon dia a tots i totes. Gràcies per la pregunta, però «promesa jo no n'he fet mai cap, de promesa, primer, començant per aquí. Jo sempre m'he explicat: pel Govern entenem el dret subjectiu com el dret a disposar d'uns ingressos mínims imprescindibles per a la subsistència bàsica i que siguin per al país –i per al Govern, evidentment– dret universal sostenible econòmicament i que aquest terra social que donem a la gent –per tant, perquè s'ho mereixen i perquè és un dret disposar d'aquests ingressos– doni la màxim rendibilitat cap a la inserció laboral i social. Per això nosaltres parlem de renda mínima d'inserció i no parlem, encara, ni de renda de ciutadania ni de rendes bàsiques, perquè pensem que, des dels treballs que es fan de l'ILP que es va fer al Parlament, podrem anar canviant cap a una propera renda. Per tant, el nostre compromís, que no és promesa, és una renda mínima d'inserció com a dret a uns ingressos per a una inserció activa, social i laboral. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Per tant, consellera: renda mínima d'inserció com a dret subjectiu, subjecta a pressupostos; per tant, no com a dret subjectiu. És el que ens està reiterant avui, és el que ens va dir el seu secretari general l'altre dia en compareixença a la comissió. Renda mínima d'inserció com a dret subjectiu subjecta a uns ingressos determinats, uns ingressos que en el Ple passat vostès mateixos, vostè mateixa com a diputada, van votar en contra d'incrementar aquests ingressos amb propostes que els fèiem Catalunya Sí que es Pot. Que en el Ple passat, el Govern, en boca del conseller de Salut, reconeixia que estan subvencionant 2.000 milions d'euros a les mútues laborals, i en quinze dies no hem escoltat, per part del Govern, que hagin fet cap proposta per resoldre això i tenir més ingressos per una renda mínima d'inserció realment com a dret subjectiu i no subjecta a pressupostos. Mirin, la renda mínima d'inserció era un dels elements claus que vostès van decidir marcar perfil des de bon principi per demostrar que no són «más de lo mismo, del Govern Mas. Si realment volen que no els veiem com una continuïtat, com més del mateix, potser que comencin a actuar diferent.
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Sí, ho torno a reafirmar: nosaltres..., primer, no hem fet promeses; segona, que el compromís és ferm i és i continua essent-hi –i continua essent-hi– com a dret subjectiu. Sempre vam parlar que necessitàvem la negociació d'un pla de xoc –un pla de xoc–, i que en aquest pla de xoc dels pressupostos hi havia 70 milions destinats a la renda mínima. El que no volem crear és falses expectatives. És una renda mínima que té uns condicionants, evidentment. Per això dic que és diferent d'una renda bàsica o una renda de ciutadania, perquè el pressupost que tenim en aquests moments en el país no ens ho permet. Però també és una renda mínima que va acompanyada d'altres mesures, com poden ser programes que vostè sap molt bé: l'RMI, els programes referents a la inserció laboral i, sobretot, els programes d'acompanyament social, que és el que necessitem perquè la gent torni a estar en l'àmbit social, evidentment, que és on ha d'estar tothom. Per tant, el compromís ferm i que hi serà segur, de renda mínima d'inserció com a dret subjectiu que sigui, que es pugui pagar i que, per tant, el puguem permetre. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'aplicació del Codi de consum de Catalunya]] [[310-00055/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre l'aplicació del Codi de consum de Catalunya. Formula la pregunta el senyor Joan García, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Sí... Conseller, responent a una pregunta de Ciutadans, la seva conselleria va confirmar la seva voluntat de continuar imposant multes lingüístiques als comerços de la nostra comunitat per no retolar com a mínim en català els noms dels negocis, i atacar directament la llibertat d'empresa i la llibertat lingüística personal de molts comerciants, petits comerciants, molts d'ells autònoms, que no tenen fàcil assumir ni econòmicament ni moralment una imposició d'aquest tipus. Catalunya és innovadora, innovadora en aquesta fórmula d'imposició, ja que som un exemple únic a tot Espanya i a tot Europa. Així, l'any 2015, tal com diu el balanç d'actuacions de l'Agència Catalana de Consum, les sancions per vulneració de drets lingüístics van incrementar-se en una quantia d'un 173 per cent i van ser les quartes en número d'actuacions per sobre d'altres conceptes, com, per exemple, les sancions per incompliment d'obligacions d'atenció als consumidors. Tenim una agència catalana de consum més preocupada a sancionar aquells que lliurement decideixen posar al seu forn de pa «panadería, que a conèixer si aquell forn de pa compleix les seves obligacions d'atenció als seus clients. És un despropòsit. Senyor conseller, continuaran vostès imposant càrregues injustes i innecessàries a petits comerciants, molts d'ells emprenedors i autònoms, obligant-los a treballar per pagar els seus objectius ideològics?
Gràcies, diputat. Respon el conseller d'Empresa i Coneixement, senyor Jordi Baiget.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, a la seva pregunta, jo li responc: el Govern continuarà aplicant la Llei 22/2010, de 20 de juliol, del Codi de consum a Catalunya, que protegeix els drets lingüístics de les persones consumidores i usuàries d'aquest país i que, com fan a tots els països d'Europa, com es fa i com preveuen totes les directives comunitàries...; que exigeix, aquesta llei, que perquè els consumidors puguin estar protegits també en els seus drets lingüístics i en els seus drets d'opció lingüística, com a mínim –com a mínim–, almenys hagi estat retolat en català.
Té la paraula el diputat.
Senyor conseller, sap vostè que això que diu no és veritat, però el convidem a exercir un senzill i molt reconfortant exercici: parli amb els comerciants sancionats i dediqui uns minuts a intentar justificar-los la multa imposada. Els podrà explicar quin benefici suposa per al seu negoci utilitzar una llengua o una altra al seu rètol i com això millora el producte que consumeixen els seus clients? O la utilitat d'imposar una multa que els suposa perdre els beneficis de setmanes del seu treball? Potser portar tants anys transitant per càrrecs públics els ha allunyat de la realitat d'aquells que ja fan suficients sacrificis cada dia com per haver de pagar també obsessions polítiques. Senyor Baiget, tindran el suport de Ciutadans per millorar el Codi de consum i eliminar les sancions lingüístiques, però també la més clara oposició a seguir la política lingüística que els ha marcat, clarament, el retrògrad Manifest Koiné. Poden escollir, però recordi: hi ha dos grans enemics d'una llengua, aquells que la prohibeixen i aquells que, com vostès, la imposen. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el conseller.
Miri, miri si parlem amb les persones i amb els comerciants que se'ls imposen les sancions que mai no s'imposa una sanció a la primera visita que s'hi va. Primer s'hi va, es mira si incompleix o no incompleix la llei; s'hi torna a anar, es mira si ho ha canviat, i a la segona o a la tercera vegada s'inicia un procediment que pot portar a un expedient i que pot acabar amb una sanció. Però, miri, això, a vostès el compliment de la llei no els importa. [[Remor de veus.]] Amb aquesta pregunta, vostès...
Silenci, si us plau.
...vostès el que deixen clarament a la vista són les intencions amb què van néixer com a formació política, que no són altres que intentar separar una societat en funció de la llengua que parlen [[aplaudiments]] o bé procurar [[remor de veus]] –procurar...
Si us plau...
...procurar crear problemes lingüístics allà on no hi són. Vostès –vostès– [[remor de veus]] , la seva principal voluntat...
Si us plau...
...és situar la llengua pròpia d'aquest país en una situació de segon nivell i amb marginació. I amb això, els dic que hi fracassaran, com han fracassat els intents..., per exemple, els intents de comprar famílies amb sis mil euros perquè canviïn d'un lloc a un altre per una escolarització en castellà. [[Alguns aplaudiments.]] Ha fracassat. I escolti'm –i escolti'm– el Codi de consum defensa tots els ciutadans d'aquest país, com ho demostren els quaranta mil tenidors de preferents, que gràcies a l'actuació del Codi de consum han vist i han retornat la seva inversió i el seu capital. Aquesta és la preocupació que té l'Agència Catalana de Consum en bé de tots els ciutadans. Com també amb les clàusules sòl i com també amb l'índex de referència hipotecària. Aquestes són les actuacions principals que fa l'Agència Catalana de Consum per defensar els consumidors de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Quarta pregunta al Govern, sobre la política del personal del Departament d'Interior. [[Pregunta al Govern sobre la política de personal del Departament d'Interior]] [[310-00056/11]] Formula la pregunta el senyor Matías Alonso, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor conseller, la relació de llocs de treball de la Generalitat publicada el 2014 ha estat impugnada pel Sindicat Independent de Comandaments de Mossos d'Esquadra perquè la totalitat dels 221 llocs de treball de les categories d'inspector i d'intendent tenien com a sistema de provisió la lliure designació. La relació de llocs de treball ara vigent, publicada el juny de 2015, manté aquest sistema de provisió per a la totalitat dels llocs de treball corresponents a ambdues categories. Creu que tots i cadascun dels inspectors i intendents han de ser destinats pel sistema de lliure designació?
Gràcies, diputat. Respon el conseller d'Interior, senyor Jordi Jané.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Alonso, complirem les sentències del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Ja hem creat un grup de treball que revisarà aquests llocs que deia d'intendent, d'inspector, cas a cas, perquè si bé és cert que no tots els intendents i inspectors es poden cobrir d'acord amb aquestes sentències per lliure designació, també és cert que la normativa del Cos de Mossos d'Esquadra, de la resta de cossos policials, fins i tot la de l'exèrcit, i, en el marc també de l'Estatut bàsic de l'empleat públic, sap perfectament que és possible cobrir llocs de treball per lliure designació, per la seva especial responsabilitat, pel seu caràcter directiu o de comandament, perquè són llocs a vegades específics que requereixen realment aquest sistema de provisió. Per tant, ho revisarem cas a cas i quan estigui justificat serà de lliure designació i quan no, evidentment, ho revisarem; la del 2014 i, evidentment, també la del 2015.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Moltes gràcies. Senyor conseller, me n'alegro, de sentir-lo, perquè vostè sap com jo que a tots els processos d'accés i provisió a llocs de treball, l'Administració pública ha de seleccionar els millors, perquè sempre és l'interès públic el que ha de prevaldre. I el sistema, podríem dir-ne que normal, en aquest àmbit de provisió de llocs de treball és el concurs. El concurs ha de prevaldre sempre per sobre de la lliure designació. I vostè sap –com bé ha dit– que la mateixa llei que regula la policia de la Generalitat preveu només cobrir els llocs de treball de comissari i de major per aquest sistema, perquè els correspon aquesta màxima responsabilitat de comandament del cos. És cert, el SICME ha guanyat aquest recurs, la sentència ja és ferma, l'actual relació de llocs de treball segueix sent contrària a aquesta sentència. És veritat que s'ha publicat amb antelació a aquesta mateixa sentència, però ens alegra sentir-lo, perquè el que hem de defugir, precisament, és un sistema de clientelisme en què hi hagi un abús d'aquest sistema de lliure designació, que es pot pensar que el que es pretenia amb la cúpula del Cos de Mossos d'Esquadra és constituir una mena de guàrdia pretoriana en què s'afavoria els més afins, adjudicant-los els llocs de treball de forma discrecional. I aquesta, senyor conseller, és una molt mala pràctica. Aquesta no és una qüestió menor perquè atemptaria directament l'equitat i la igualtat d'oportunitats, perquè perjudicaria greument el pla de carrera dels membres de l'escala executiva i els intendents de l'escala superior. I també li he de dir que afecta membres de l'escala bàsica i de l'escala intermèdia perquè determinats destins, dins del seu departament, tenen tots els seus llocs de treball subjectes a la discrecionalitat de la lliure designació. Per tant, me n'alegro, de sentir-lo, que farà cas del tribunal, que modificaran aquesta relació de llocs de treball perquè és veritat, la confiança és fonamental en un cos com el dels Mossos d'Esquadra, però no mantenir aquests principis d'igualtat, mèrit i capacitat en el si de la funció pública és el primer pas perquè aquesta confiança es trenqui en detriment de la moral del cos i els seus integrants. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Moltes gràcies. És així, com diu el diputat senyor Alonso. Hi han unes sentències que complirem, és cert que ningú discuteix que els comissaris o el major siguin de lliure designació i, per a la resta, quedo obert cas a cas, perquè hi han supòsits, no únicament d'intendents o d'inspectors, hi han supòsits que poden afectar membres del cos que per la seva especial responsabilitat, Àrea d'Escortes, Comissaria General d'Informació, convé que puguin ser, com és en la resta de cossos policials, per lliure designació. Però vostè em demana per personal. I jo li diré una primícia: el que hem de fer és crear noves places, perquè estem perdent places al cos, i farem una nova oferta publica d'ocupació amb 400 noves places per al Cos de Mossos d'Esquadra, amb 18 places més d'inspectors, 12 d'intendents, 8 de comissaris i 1 de major, això és el que volem fer, perquè no podem perdre efectius. També ho farem en l'àmbit del Cos de Bombers, perquè són requeriments de seguretat, que cada any estem perdent efectius i no ens ho podem permetre. I, per tant, quan em pregunta per personal jo també vull fer valer tot això que volem fer des del Govern de Catalunya.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el risc de desprestigi de determinats organismes i institucions]] [[310-00058/11]] Cinquena pregunta al Govern, sobre el risc de desprestigi de determinats organismes i institucions. Formula la pregunta el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller Romeva, queden sota responsabilitat del departament que encapçala els àmbits relatius a la qualitat democràtica i a les relacions institucionals i suposem que també la intersecció entre aquests dos àmbits. En aquest sentit, potser podria aportar una mica de llum sobre les circumstàncies que han envoltat l'extinció –i cito literalment– «de l'anterior direcció i consell de redacció de la Revista catalana de dret públic i també sobre les circumstancies que han envoltat la dimissió de Carles Gasòliba al capdavant del Cidob.
Gràcies, diputat. Respon el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Moltes gràcies, senyor diputat. Li seré molt franc, sobre la primera qüestió no tinc informació; en tot cas, no és responsabilitat d'aquest departament el fet que s'hagi produït i, en tot cas, no en tinc coneixement. Sobre el segon fet, és una decisió personal i, en tot cas, és un procés que està perfectament obert i contemplat en els estatuts. És el final d'un mandat, i com a final d'un mandat, el que toca és renovar-lo. Per tant, no hi ha cap circumstància especial que pugui explicar, més enllà d'aquesta normalitat de renovació de càrrecs, la decisió amb relació al Cidob.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gràcies, conseller. Li he de dir que ens preocupa la deriva que estem advertint en les relacions institucionals del Govern amb diferents organismes, institucions i organitzacions cíviques i socials del país. L'he d'informar, si no n'està al cas –encara que probablement algun dels companys i companyes del seu Govern li ho pot explicar–, que l'extinció del consell de redacció i de la direcció de la Revista catalana de dret públic, sembla haver tingut alguna qüestió a veure amb l'orientació d'algunes de les publicacions, o més ben dit, potser, d'algunes de les publicacions que es van negar a publicar. Per exemple, dues de relatives a la declaració 1/XI, del 9 de novembre, sobre el Parlament de Catalunya. I ens consta que també hi ha hagut alguna invitació que en aquesta nova etapa que s'obria calia remar tots en la mateixa direcció. En aquest sentit, i respecte a la dimissió de Carles Gasòliba al capdavant del Cidob, li hem de dir que ens sorprèn la visió seràfica que en fa, com una qüestió d'absoluta normalitat. No és així. Podem dir que segons la nota que publicava el mateix Cidob, s'explicava que la renúncia de Carles Gasòliba es justificava en base a l'opinió expressada per patrons institucionals de cara a iniciar una nova etapa dins l'actual context, en la qual es posés èmfasi en el paper de Catalunya com a actor internacional. I, en aquest sentit, potser val la pena recuperar de l'hemeroteca alguns titulars com el de «malestar a Convergència Democràtica per l'espanyolisme del Cidob –i suposo que del senyor Gasòliba– i el malestar perquè el Cidob festeja amb el think tank espanyolista més important, el Real Instituto Elcano. Hi va haver un temps, conseller Romeva, en què vostè hauria denunciat la col·lusió d'interessos, la confusió entre partit, institució, Govern, país, i la patrimonialització de les institucions i organismes del país. Potser ara no està en condicions de fer-ho.
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Gràcies, senyor Pedret. Reitero, amb relació a la primera qüestió..., en tot cas, no és el departament que jo porto a qui competeix fer resposta. En tot cas, li demanaria que adrecés la pregunta al departament corresponent. Amb relació al Cidob, jo, fins on sé, el senyor Carles Gasòliba és de Convergència. I, per tant, des d'aquest punt de vista, en tot cas aquesta qüestió és interna, des de la lectura que vostè en fa, en el marc de Convergència. No és el cas d'aquest departament. Aquest departament és un patró més –un patró més– del patronat del Cidob, i des d'aquesta perspectiva no hi ha en absolut cap ingerència des del punt de vista de la línia de recerca. Jo mateix vinc de la recerca, vinc dels centres de recerca de relacions internacionals, sé perfectament el que costa guanyar prestigi internacional i sé perfectament la importància d'aquests centres des del punt de vista de la projecció exterior d'un país, o fins i tot d'una cultura transversal. Aquest és un tema que està fora de discussió, senyor Pedret. Està absolutament fora de tota discussió. Encara més: quan des de la perspectiva internacional un es planteja el descrèdit de les institucions, home, en el cas de l'Estat se me n'acuden unes quantes que estan clarament desacreditades. Podríem parlar del legislatiu a nivell de l'Estat, podríem parlar de l'executiu, podríem parlar del judicial, podríem parlar de les ambaixades i el servei exterior. D'institucions a nivell de l'Estat que estan perfectament desacreditades per molts motius, n'hi ha a bastament. En canvi, en el cas de Catalunya aquest no és el cas. El prestigi està guanyat. En el cas del Cidob, s'ha guanyat un prestigi a força de molts anys de feina. En dono fe, n'he estat absolutament testimoni durant molts anys. I, a més a més, el reconeixement és important. L'any passat, el 2015, va ser reconegut en diferents revistes i rànquings com el millor think tank de recerca a nivell europeu. Aquest és un tema que està fora de discussió. Les ingerències formen part d'una altra dimensió. Pel que fa a aquest departament, li garanteixo que la posició és molt clara. Nosaltres participarem com ens pertoca en tant que patrons en el patronat. Qui pren les decisions és la junta o és el patronat en cada cas. Des d'aquest punt de vista, tranquil·litat absoluta i garanties que el Cidob, que segueix sent i seguirà sent un centre de referència europeu i mundial, està absolutament garantit. Per part nostra no en tingui cap dubte.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la implantació de la formació professional bàsica]] [[310-00057/11]] Sisena pregunta al Govern, sobre la implantació de la formació professional bàsica. Formula la pregunta la senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Honorable consellera de Ensenyament, en Cataluña somos líderes en barracones, en institutos mal mantenidos y masificados, en explotar a los docentes con más horas, más alumnos, menos sueldo, en interinidad, en precariedad... En competencias perdemos posiciones, y tenemos un absentismo y un fracaso escolar reales muy por encima de los niveles que corresponden a nuestro nivel socioeconómico. Y ante cualquier iniciativa de mejora, ustedes siempre nos dicen que no tienen dinero para nada que no sea ir tirando. Por esto nos llama la atención que renuncien al dinero que Europa y el ministerio les ofrece: 106 millones de euros que están disponibles para implantar la FP básica y los nuevos itinerarios de ESO en Cataluña, y de los que la Generalitat ya ha renunciado a 16 millones y medio entre 2014 y 2015. Consellera, ¿vamos a perder también los 39 millones de este año? ¿Y los 51 de 2017? ¿Perderemos el total de estos 106 millones de financiación extra?
Gràcies, diputada. Té la paraula la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, miri, deixi'm dir-li, perquè ja hi vam tornar, que no és cert que Catalunya tingui un gran fracàs escolar. Estem en les xifres de nivell europeu, tant en fracàs com abandonament. Sí, totes les xifres així ho indiquen. Ahir també vam donar la dada que les competències bàsiques van millorant. Però deixi'm dir una cosa: el que no farem és acceptar diners a qualsevol preu. Perquè l'FP bàsica, el que és és un fracàs. Per tant, no perdem diners. Perdem alumnes. I si no pregunti a les comunitats autònomes que sí que han aplicat l'FP bàsica el fracàs que tenen dels alumnes de primer que no continuen a segon.
Gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Gracias, presidenta. Consellera, vamos a la realidad de las cosas. En este caso, la deslealtad de este Gobierno no es solo con Europa o con el Gobierno de España. Es que están ustedes engañando y perjudicando a la gente, a los catalanes, que merecemos algo más que un Gobierno inmovilista incapaz de aceptar los cambios educativos que se aplican y se financian desde Europa. Porque sabrá usted que nunca se destinaron tantos fondos sociales europeos a la educación como ahora a la FP básica. No será tan mala, ¿no le parece? Y Cataluña puede beneficiarse de 106 millones de euros que estamos perdiendo por la intolerancia y el sectarismo de este Gobierno. Intolerancia, por cerrarse en banda a cumplir una ley orgánica que cree que no le conviene, aunque está obligado, y sectarismo, por su obsesión en no aplicar cualquier cosa que venga del PP, por pura estrategia política, aunque se avale desde Europa. Pura demagogia partidista. Como acusar de segregador un modelo de itinerarios que se aplica en los países europeos con los mejores resultados, y usted lo sabe, y que recomiendan todos los expertos. Más segregador será aparcar en la última fila de segundo o tercero de la ESO a los estudiantes que acabarán engrosando el fracaso escolar de la LOGSE cuando cumplan los diecisiete sin un título con que ganarse la vida. U ofrecer la FP que ustedes se han inventado: los programas de promoción profesional, que no tienen ni financiación europea ni título oficial. Es decir, no tienen validez ni para acceder a la universidad ni para acceder al mercado laboral con un título cualificado. Consellera, ya sabemos que vende, ir contra el PP. Pero, si no es por lealtad y cumplimiento de la ley, aunque sea por nuestro interés económico, le pedimos que rectifique y firme ya el convenio de aplicación de la FP básica para poder conseguir los 106 millones de euros...
Gràcies, diputada. Ha exhaurit el temps.
...porque no estamos para perder nada. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Respon la consellera.
Hi insisteixo, senyora diputada: malgrat que ens anirien molt bé, aquests milions, no ho farem per diferència de model. Sap per què? Perquè l'FP bàsica no és cap novetat. Llei general d'educació del 1970: va agafar els alumnes que no servien, els va posar a l'FP1 i aquí es quedaven. Això és el que fa exactament l'FP bàsica. Per tant, torna a vincular el fracàs escolar a l'FP, i això és el que no volem per al nostre país. Miri, a mi em sembla que parlar de «sectarisme amb un govern que ha aprovat una llei educativa amb zero consens, sense haver-ho parlat amb la comunitat educativa i sense tenir..., el PP ha aprovat una llei sense cap mena d'altre suport parlamentari..., jo no diria que justament la nostra llei, que va ser aprovada en aquest Parlament per àmplia majoria, és la que té sectarisme. Miri, Catalunya pel que ha apostat és per una diversificació curricular. El que no fem és agafar els alumnes amb catorze anys, treure'ls del sistema i expulsar-los a una altra via. El que fem és donar currículums diversificats, el que fem és donar UEC, programes de formació i formació inicial, i també –i també– algun mòdul de la formació professional bàsica. Però deixi'm dir una cosa. El que sí que veiem cada vegada més cert és que vostès no han volgut fer una llei per a la millora de la qualitat educativa. Vostès, el Govern espanyol, han volgut fer una llei orgànica per al maquillatge dels resultats educatius. Perquè és cert que tots aquests alumnes amb un gran fracàs que acabin l'FP bàsica acabaran amb un títol postobligatori. Per tant, hem expulsat els alumnes, hem millorat el resultat automàticament i han acabat amb una escolarització que, si no obtenen el títol, no els permetrà ni aconseguir un títol d'ESO ni seguir amb un cicle de grau mitjà. Per tant, en tot cas, el sectarisme s'hauria d'aplicar a una llei que no ha aconseguit el que volia. Miri a Catalunya: tenim el 60 per cent dels alumnes fent batxillerat, el 40 per cent d'alumnes fent FP –això és estar a nivells europeus–, hem prestigiat la formació professional, hem reduït l'abandonament i tenim noves demandes empresarials de cicles formatius, com pot ser el de l'aigua. Per tant, facin el favor de repensar-se aquesta llei. I el que no farem és acceptar diners quan l'únic que fem és segregar alumnes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el balanç de la fira Alimentaria]] [[310-00060/11]] Setena pregunta al Govern, sobre el balanç de la fira Alimentaria. Formula la pregunta la senyora Maria Dolors Rovirola, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia. La setmana passada, concretament del dia 25 al 28 d'abril, es va celebrar aquí a Barcelona la fira Alimentaria 2016, una fira bianual dedicada al món de l'alimentació i a la gastronomia. Hi van participar més de 4.000 empreses de tot el món, entre les quals 700 de catalanes, i entre aquestes 700, 150 sota el paraigua de Prodeca. Alimentaria és un marc idoni per a la nostra indústria agroalimentària per tres motius. Primer, perquè és l'aparador de nous productes, avançant-se a les necessitats dels consumidors, o perquè crea tendències com una forma d'afegir valor als nous productes. Segon, perquè fomenta l'obertura de nous mercats. I en aquest sentit cal recordar que les exportacions agroalimentàries del nostre país no paren de créixer any rere any, i es consolida com el sector de la indústria amb el 18 per cent total de les exportacions, un sector líder. Tercer, perquè la dimensió estratègica d'aquesta indústria no només recau en el volum de producció que genera, sinó que arrossega altres activitats al llarg de tota la cadena alimentària, i ha mostrat una gran capacitat per afrontar la crisi gràcies també a la seva capacitat innovadora, que ha donat resposta a les pressions competitives derivades dels grans canvis en el sector agroalimentari a nivell mundial. Tornant a la fira, entre altres novetats caldria destacar aquest any el nou saló Multiple Foods, amb productes propis de la dieta mediterrània i d'altres de caràcter funcional, com són els ecològics, els orgànics i els prèmium, i la presentació de Catalunya com a Regió Europea de la Gastronomia 2016. Consellera, quin és l'impacte i balanç que fa el Govern en general, i el seu Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació en concret, de la fira Alimentaria 2016? Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, certament, el balanç que fem des del Govern, i en concret des del Departament d'Agricultura, d'aquesta fira és molt positiu. La fira Alimentaria és un esdeveniment de referència en l'àmbit alimentari a nivell europeu, i també de tot l'arc mediterrani, i és equiparable a fires com Sial, de París, o Anuga, de Colònia, a Alemanya. Per tant, és de les principals a nivell mundial. En aquest sentit, aquest any, a més a més, n'ha estat el quarantè aniversari, no? Fa quaranta anys, de la fira Alimentaria. I ha estat tot un èxit. Això vol dir que estem en un sector madur, però en ple dinamisme. I això es demostra també, com heu dit, amb 4.000 empreses, 200 més que l'any passat, que l'anterior edició. D'aquestes, 700 són empreses catalanes presents en aquesta fira. A més a més, s'han registrat 140.000 participants professionals de més de 157 països diferents. I això ens dóna una mostra de la rellevància del nostre sector agroalimentari en els mercats del món. I a tot això..., voldria fer també esment de, com bé dieu, la importància del nostre sector agroalimentari. La nostra indústria agroalimentària suposa gairebé el 20 per cent del nostre PIB industrial, més de 25.000 milions d'euros de negoci, més de 75.000 persones ocupades directament. Després ve tot el que vostè també esmentava: l'ocupació indirecta, la capacitat de multiplicar i diversificar l'economia... Per tot això, la fira Alimentaria és un marc excepcional, un marc excepcional per al sector, però també com a Govern, per promoure i impulsar aquestes relacions comercials i aquests, també, contactes institucionals. De fet, des de la conselleria hem tingut ocasió de parlar i tenir contactes amb representants de països com el Líban, països com la Xina, o també amb Corea, amb els qual comencem, i diversifiquem, i ampliem, les nostres relacions comercials, i també amb, evidentment, governs de la resta de comunitats autònomes d'Espanya, els governs d'aquestes regions. Paral·lelament, també, a través de Prodeca hem ajudat cent cinquanta empreses del nostre país a estar en pavellons, no?, amb la marca Catalunya projectant també la imatge del nostre país, i hem afavorit trobades, encontres, amb altres operadors internacionals. En general, Alimentaria és una plataforma per projectar el nostre país i per impulsar el nostre sector. I el compromís del Govern i del departament és de continuar donant suport tant a aquesta fira com al sector per projectar el país i, sobretot, per construir el país que volem. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la resposta al recurs del Govern de l'Estat contra la Llei 24/2015, de mesures urgents per a afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica]] [[310-00061/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre la resposta al recurs del Govern espanyol contra la Llei 24/2015, de mesures urgents per a afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica. Formula la pregunta el senyor Eduardo Reyes, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Consellera..., yo soy un catalán nacido en Córdoba. Un catalán con sentimiento español, también. Soy un catalán nacido en Córdoba que se preocupa y lucha por un futuro mejor para su hija, nacida en Cataluña, y para sus nietos. Me preocupo por nuestros hijos y nuestros nietos. Por eso estoy aquí y por eso soy independentista. No soy independentista por una cuestión de banderas. No soy independentista por una cuestión de sentimientos. Lo soy porque cada vez tengo más claro que esta es la única manera de poder ayudar a nuestra gente. Y cada vez nos queda más claro que solo podremos hacerlo cuando no dependamos del Gobierno del Estado y del Tribunal Constitucional, cuando tengamos un país nuevo. Porque yo, como la mayoría de los catalanes, veo que cada vez que este Parlamento crea leyes para dar respuestas a las necesidades de las familias de este país, el Estado las recurre y el Tribunal Constitucional las suspende. Usan los tribunales para tumbar todo aquello que hacemos para mejorar la vida de los catalanes, especialmente de aquellos que más sufren. Estamos hablando de esto, estamos hablando de cómo poder ayudar a la gente, de toda la gente que vive aquí, se sienta como se sienta. No hablamos de una cuestión de identidad, ni de lengua, ni de orígenes. No estamos hablando de competencias; estamos hablando de la vida de la gente que vive en nuestros barrios. Esto es justo lo que espero de mi país, que esté al lado de los más vulnerables y que no suspenda a mi Parlament cuando lo intenta, como lo ha hecho con la Ley 24/2015, una ley que se hizo para evitar que la gente se quedara en la puñetera calle, para que no se les corte la luz, el agua o el gas y para que los hombres y las mujeres tengan los mismos derechos. Consellera, ¿cuál será el planteamiento del Govern frente a este nuevo ataque del Gobierno español? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Respon la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Gràcies, presidenta. Diputat, aquest Govern treballa, i vostè ho sap, per tenir un estat propi i donar respostes als seus ciutadans, perquè, de moment, l'Estat el tenim en contra. Però, mentre, el que hem de fer, lògicament, és donar resposta des del Govern de Catalunya al conjunt dels ciutadans i, per tant, en aquest sentit, garantir els drets que com a ciutadans tenen i, entre aquests, el dret a un habitatge digne. I en aquest sentit, doncs, el Govern no deixarà d'esmerçar cap esforç per donar resposta a les necessitats. El recurs i la suspensió a la llei és injusta i desmesurada, i, a més a més, lamentem que el Govern espanyol judicialitzi totes les lleis que aquest Parlament ha fet en matèria d'habitatge. Totes elles han anat a parar al Tribunal Constitucional i han estat suspeses per voluntat del Govern espanyol, i això, doncs, ens retira les eines, en aquest cas les eines de què disposem per poder complir les nostres obligacions. Ens manté les obligacions de garantir un habitatge digne a tots els ciutadans i ciutadanes, i aquesta és una lluita que nosaltres no deixarem, però, alhora, ens posa pals a les rodes en eliminar-nos les eines de què disposem. Amb això el Govern espanyol ha demostrat, per una banda, manca de respecte, com vostè deia, a aquest Parlament, que va aprovar per unanimitat aquesta llei. Però, a més a més, renuncia d'una forma clara al que és donar respostes a les persones i a les famílies que ho requereixen. Per tant, en aquest sentit, la resposta ha estat clara i jo crec que ràpida, també. S'ha convocat, i ahir ho va poder veure vostè, doncs..., el president Puigdemont va convocar tots els grups parlamentaris, també el grup promotor, també els ajuntaments i els representants dels ajuntaments, per mirar de donar una resposta conjunta a una necessitat que la gent requereix. I en aquesta cimera ens hem emplaçat a poder dur a terme d'una forma clara un projecte de llei de lectura única per donar resposta, i per tant una eina útil al Govern, però també als diferents ajuntaments, perquè puguin, doncs, abastir tothom d'aquest habitatge que requereixen. Que ningú ho dubti: davant dels embats, jo crec, sense sentit, que el Govern espanyol fa sobre unes lleis que l'únic que fan és garantir els drets als ciutadans, la resposta serà clara. És de donar una resposta única i, a més a més, jo crec que com més ens envesteixin més units estarem per garantir els drets dels catalans. Amb aquests, no s'hi juga. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el desplegament de la Llei 10/2015, de formació i qualificació professionals]] [[310-00062/11]] Novena pregunta al Govern, sobre el desplegament de la Llei 10/2015, de formació i qualificació professionals. Formula la pregunta la senyora Maria Senserrich, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera: el passat 2015, aquest Parlament vàrem aprovar la Llei de formació i qualificació professionals de Catalunya amb el suport del 89 per cent dels diputats i diputades d'aquesta cambra. Sabem que és una llei necessària que marcarà un abans i un després de la formació professional del nostre país. És per això que Junts pel Sí defensem fermament l'objectiu d'aquesta llei, que és integrar els dos subsistemes existents, és a dir, la formació professional inicial i la formació per a l'ocupació. Tot això, fonamental per fomentar el nivell de formació professional, per facilitar l'ocupació i la millora professional de les persones i, sobretot, per potenciar una autèntica formació al llarg de la vida de les persones. Per exemple, aquesta llei ens permetrà tenir el servei integrat d'informació, orientació, assessorament sobre el conjunt de possibilitats del sistema, o també el servei regular d'avaluació i acreditació de les competències professionals. És a dir, una llei que pretén acompanyar i no imposar, una llei que el que vol és que les persones tinguin oportunitats, no imposar-les o separar-les, com vostè deia bé abans. Alhora, aquest model volem que garanteixi una qualitat del sistema amb cinc premisses. La primera, millora continuada dels centres; la segona, establiment dels centres de formació professional integrada; tercer, la innovació en la formació professional i la formació permanent també del professorat; quart, promoure l'actitud de la iniciativa emprenedora de les persones, i cinquè, l'avaluació periòdica per part de l'Agència Pública del Sistema de Formació i Qualificació Professionals. I no només això, sinó que el pretenem és que ens acostem als estàndards europeus perquè volem ser un país europeu, un país exemplar on les persones tinguin oportunitats no només amb uns certs estudis sinó en tots aquells que creguin necessaris que puguin ser per al seu futur. És per això que sabem que vostè i el president Puigdemont varen iniciar aquesta legislatura, que un d'aquests objectius seria aquest desplegament d'aquesta llei de formació professional. També sabem que l'altre dia van anunciar que farien un primer pas. És per això el motiu de la nostra pregunta avui aquí al Ple: voldríem saber, consellera, quina és l'actual situació en què es troba el desplegament de la citada llei de formació professional de Catalunya. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, presidenta. Senyora diputada, com vostè bé ha dit, aquesta és una llei que va tenir molt de consens en aquest Parlament i això és el que han de tenir les lleis educatives, molt de consens perquè tinguin un ampli temps per poder-se desplegar, i justament el que fa és aquesta integració dels dos subsistemes amb diferents instruments. Un d'ells és l'Agència Pública de Formació i Qualificació, però també la comissió rectora, que el que farà serà establir les directrius estratègiques i avaluar el sistema. A partir d'aquí el que hem fet és el primer desplegament tal com marca la llei, que és donar les directrius per les elaboracions dels plans d'acreditació. Aquest procediment s'ha fet amb una àmplia participació, no només s'ha travat conjuntament amb el Departament de Treball i amb el Departament d'Ensenyament, sinó on hi han participat els sindicats, les patronals, les cambres de comerç i també les entitats municipalistes. Com bé sabeu, els plans d'acreditació, que ja es fan, són uns instruments que el que volen és millorar la qualificació i l'ocupabilitat de les persones que tenen mancances de qualificació. El que fan aquestes directrius, que és el que va demanar aquest Parlament, és que aprovéssim aquestes directrius que han de contenir els plans anuals. Per tant, que no sigui que aquests plans d'acreditació vagin depenent de diferents convocatòries, sinó que aquí hi ha un compromís d'una actuació estable i permanent dels diferents departaments per tal que aquests plans d'acreditació siguin plurianuals i continguin tota una sèrie d'elements. Com bé saben, el que fan aquests processos de qualificació és permetre, a aquelles persones que no tenen una titulació suficient, acreditar aquella competència que han adquirit, doncs, en la seva vida laboral o en processos d'aprenentatge no formal per tal de poder acreditar o per tal de poder tenir acreditades unes competències o per poder assolir un títol d'FP o un certificat de professionalitat. A partir d'aquí, el que hem fet amb aquestes directrius, que ja van estar aprovades en l'anterior Govern, és donar tota una estructura per a aquests plans. En primer lloc, una diagnosi, i això és molt important: determinar les necessitats del país i determinar quins han de ser els col·lectius prioritaris; ha de marcar els objectius, explicar aquells objectius específics, les actuacions i els indicadors; ha de contenir també les persones destinatàries, i això és molt important perquè hem de saber detectar aquells col·lectius amb més mancança de formació, aquells col·lectius que es poden quedar més aviat –deixi-m'ho dir així– sense capacitat per obtenir una feina, i destinar-hi la majoria de recursos. També parlem de recursos humans, parlem de calendari –seran plans plurianuals–, parlarem de finançament d'aquests plans i un seguiment i una avaluació. Aquests plans d'acreditació són unes eines molt importants per avançar cap a la millora de la competitivitat del nostre país, i creiem que, a més, és un gran motor de formació.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les relacions amb els governs de les Illes Balears i del País Valencià]] [[317-00039/11]] Desena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta el senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. President, el passat dia 25 d'abril, la setmana passada, va tenir lloc al País Valencià la celebració de la diada nacional amb un notable èxit de participació i a la vegada amb un, crec, grau significatiu de deixar enrere un temps dissortadament fosc i alhora cruel per al mateix poble valencià, un temps en el qual una classe política ha deixat petjada i ha ocupat llocs destacats dins els àmbits de la corrupció i –per què no dir-ho?– d'entendre de manera mafiosa l'acció política, un temps en què aquesta mateixa classe política ha dinamitat qualsevol punt d'encontre o de trobada entre el País Valencià i Catalunya. El País Valencià té avui un despertar democràtic en el qual hi ha moments de record, tant per la memòria de Guillem Agulló, de Miquel Grau, com per la recuperació de l'espai públic. Tot un reconeixement, doncs, per a tots aquells que han mantingut encara encesa la flama de la llengua i la cultura durant tants anys. Però també és un moment d'oportunitat política –oportunitat política– en ser proactius en el restabliment de les emissions de TV3 al País Valencià, com també del retorn de Radiotelevisió Valenciana, Canal 9 quan torni a emetre, en emplaçar-los en una reunió amb els seus homòlegs en el País Valencià i també a les Illes, per què no?, de teixir noves i fraternals complicitats en l'àmbit dels Països Catalans, un àmbit on a molts dels grups que estan aquí representats, en aquest Parlament, ja sabem que ni els va ni els ve, un àmbit que sempre neguen, però sempre que tenen oportunitat combaten amb totes les seves forces. Són els mateixos que neguen la unitat de la llengua i que entenen la fraternitat solament a partir dels estats. Per nosaltres, per la CUP, el País Valencià, com les Illes, forma part d'aquest àmbit nacional, l'àmbit dels Països Catalans. I és des de l'interès per aquests Països Catalans, per la voluntat de teixir complicitats, per les necessitats de construir ponts i enteses que ajudin els nostres pobles a avançar per camins de solidaritat, de justícia i de llibertat, que li preguntem, president: forma part de la seva agenda institucional i de Govern la construcció d'aquestes complicitats, la recuperació d'aquestes enteses, la voluntat política de confluir en interessos comuns, ja sigui a la vessant cultural, econòmica o política, amb el Govern de les Illes i del País Valencià?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat, senyor Carles Puigdemont.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè ha fet una descripció força exacta del que ha estat la política al País Valencià d'aquests darrers anys i de quines han estat les mancances d'una determinada cultura d'entendre la política, la política en un àmbit, efectivament, que té a veure amb la promoció econòmica, la política que té a veure amb el model de país, la política que té a veure amb l'entesa amb el seu entorn. És a dir, terra cremada, terra arrasada, com el cavall d'Àtila. I saludo, per tant –igual que ho fa vostè–, que hi hagi el que vostè diu, aquest despertar democràtic que ens brinda l'oportunitat de fer un reconeixement a aquella gent que existeix, i que és molta, que ha resistit bé tant la defensa d'actituds de denúncia dels abusos i les corrupcions com la defensa de la llengua i la cultura catalanes en aquests espais, perquè gràcies a aquestes defenses –que s'han fet des de diferents posicions–, avui, certament, en aquest àmbit dels països de parla catalana podem veure unes oportunitats de treballar conjuntament, d'arribar a acords i, sí –deixi'm dir-li-ho així, per respondre concretament de si forma part de l'agenda del Govern i de mi mateix teixir voluntats d'entesa–, doncs, efectivament posar en marxa una agenda de voluntat d'entesa que vagi en benefici dels ciutadans de tots aquests espais. De fet –de fet–, això ja s'està produint; no és per casualitat que ja es vegi IB3 aquí a Catalunya, al Principat, perquè hi ha una voluntat d'un govern, amb qui tenim bona relació, i esperem que en el moment en què es reprenguin les emissions de la televisió pública valenciana no hi hagi cap obstacle –que per part nostra no hi serà– perquè també es puguin rebre aquí. I fer tot el possible per aquest intercanvi de coneixement, un intercanvi sobre una mateixa llengua, un intercanvi d'interessos comuns que van més enllà, tanmateix, de la cultura i de la llengua: van a l'àmbit de les infraestructures, la defensa del corredor ferroviari mediterrani que ha ocupat el conseller Rull, que ja s'ha desplaçat al País Valencià per la seva defensa, i estendre aquesta influència més enllà, fins i tot, a Múrcia i a Almeria, si convé, és un exemple d'això que li dic. O per no parlar del Ramon Llull, que el conseller Vila, doncs, hi té un interès especial, justament a blindar un espai de trobada dels països que compartim una mateixa llengua i una mateixa cultura. Per tant, en aquest sentit, a part que hem tingut ja contactes telefònics i bona entesa, també, pel que fa al sistema de finançament, el repartiment del dèficit més particularment, l'entesa és molt bona i sabrem aprofitar totes i cadascuna de les oportunitats que ens «blinda això que vostè en diu aquest despertar democràtic. Gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la petició de reunions amb els presidents de la Comissió Europea i del Parlament Europeu]] [[317-00040/11]] Onzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies. Senyor president, el darrer diumenge vostè afirmava a un mitjà de comunicació que «el dia que em proposi veure un comissari o una altra autoritat europea, ho faré i ho aconseguiré. Avui, dia..., dimecres, la pregunta és la següent: afirma i manté aquest tipus de confirmació?, manté que no va demanar cap reunió per veure's ni amb el president de la Comissió Europea ni amb el president del Parlament Europeu?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, exactament, vostè em pregunta si jo vaig demanar una reunió amb el comissari Juncker, amb el representant de la Comissió Europea o amb el president del Parlament Europeu. Jo no l'he demanada. Em demana si la demanaré? Sí. Em demana si tindrà lloc? Sí. I, a més a més, li donaré una prova que això passarà. Sap a qui va rebre fa una setmana –avui fa una setmana– el senyor Juncker? Al primer ministre de Kosovo. Sap per què és primer ministre, el senyor Mustafa, de Kosovo? A través d'una declaració unilateral d'independència. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Jo, president, li haig de dir amb tot el respecte que m'ha preocupat molt la seva resposta. [[Remor de veus.]] Em preocupa que vostè compari Kosovo amb Catalunya, perquè aquells que tenim una certa edat recordem els episodis que a principis dels noranta es van viure en aquell territori. Per tant, li demano prudència i li demano equilibri en segons quin tipus de comparació. Senyor president, em sembla que vostè o ha intentat mentir en seu parlamentària o el tenen enganyat, que també pot ser. No tan sols, i a través d'un correu electrònic, vostè ha demanat una reunió amb el president del Parlament Europeu, amb el president de la Comissió Europea, sinó que inclús ha demanat reunions, va demanar reunions amb dos vicepresidents del Parlament Europeu i amb un comissari. I és més, vostè va fer referència a la seva total disponibilitat horària per ser rebut per part d'alguna autoritat europea. Jo el que li demanaria, senyor Puigdemont, és que, si us plau, no faci el ridícul quan vagi a Europa, perquè quan vostè fa aquest tipus de posicionaments i aquest tipus d'actuacions no tan sols es posa en ridícul vostè mateix, que aquí és molt lliure de fer el que consideri, sinó que posa en ridícul tota la classe política i especialment el poble de Catalunya. Presentar-se a les autoritats europees com si fos el president d'una república independent és no estar a l'alçada de les circumstàncies i deixar-nos a tots plegats, i especialment a vostè, en evidència. Jo li diria que aquesta reflexió que el viatge va ser un fracàs, que el viatge ens ha posat en un compromís a tots plegats, no tan sols la diem des de l'oposició, sinó que li puc garantir, i ens consta que així és, que ha estat compartida per alguns membres del seu Govern que seuen molt a prop de vostè. Des del Partit Popular defensem la política exterior en el que fa referència a ajudar a promocionar les empreses catalanes, a ajudar a promocionar en l'exterior Catalunya des d'un punt de vista turístic, però no a exportar uns plantejaments i uns models que lamentablement aquí, a Catalunya i a Espanya, ja coneixem, però que li demanem que intentem, dins de la prudència, no exterioritzar...
Ha exhaurit el temps.
...per a la imatge, per a la bona imatge de tots. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, però ha exhaurit el temps. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor diputat, no es preocupi, que quan jo enviï una carta signada amb el meu nom i el meu puny i lletra a una persona que tingui interès que vostè conegui i amb qui jo he demanat una entrevista li'n faré una còpia. No la trobarà, aquesta carta que vostè diu. Una altra cosa és que la representació permanent de Catalunya davant de la Unió Europea vagi intentant sempre, monitoritzant la possibilitat d'una entrevista amb les màximes autoritats europees. [[Remor de veus.]] Perquè això hi serà, perquè això passarà. I cregui'm: com vaig dir en les declaracions a la premsa, en el moment que passi probablement qui més interès tindrà a parlar amb Catalunya serà la Unió Europea. I li diré alguna cosa a propòsit del ridícul –a propòsit del ridícul–, que a vostè el preocupa molt. Fa el ridícul la política espanyola i l'Estat espanyol quan ha de cessar l'ambaixador a Bèlgica, precisament, per gandul i per abús d'autoritat? Fa el ridícul? [[Remor de veus.]] És aquest el model de diplomàcia..., és el model de diplomàcia que ens recomanen vostès? [[Aplaudiments.]] Perquè això ha passat. És un model a seguir induir a la falsificació d'una resposta oficial de la Comissió Europea com han fet vostès? És un model a seguir, aquest? [[Aplaudiments.]] Això és fer el ridícul. Ha llegit avui la premsa? Sap què diu la Comissió Europea? Que està molt preocupada per Espanya i pels seus incompliments, i es planteja una cosa que no es va plantejar ni amb Grècia, que és posar multes a l'Estat espanyol per la seva, ja, incompetència a complir el dèficit i els objectius fixats. [[Remor de veus.]] Això és fer el ridícul davant del món. [[Alguns aplaudiments.]]
Si us plau.
I sap què és fer el ridícul, senyor Albiol? Que fa uns dies el Govern espanyol presumia davant de la Unió Europea –això ho podrà llegir a la premsa avui– de l'impost dels pisos buits. I resulta que l'impost dels pisos buits, el seu Govern l'ha portat al Tribunal Constitucional i ens impedeix que l'aprovin. Això sí, senyor Albiol, que és fer el ridícul. I li garanteixo que a la Unió Europea, i amb la gent que jo m'he vist de la política flamenca, d'aquestes coses n'han pres molt bona nota. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la posada en marxa dels mecanismes que el Govern té a l'abast per a afrontar la situació d'emergència social]] [[317-00042/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Avui sí, espero que sí, president... Anem curts de benzina, però. Ahir..., felicitar-los, en primer lloc, per la reunió que va tenir lloc a Palau, convocada pel seu Govern, on van participar entitats socials, sindicats, forces polítiques, representants municipals, per donar resposta, doncs, al recurs presentat pel Govern del PP, govern en funcions, contra la Llei d'emergència habitacional. Donar suport també a la idea de confegir un nou instrument legal per intentar pal·liar, doncs, o recuperar els aspectes que han estat malmesos per aquesta intervenció del Govern central. Però ahir, justament, en aquesta trobada, els participants, sindicats, entitats socials, sobretot, van posar en relleu dues coses: una, la necessitat d'aplicar i de desenvolupar amb energia les possibilitats que ofereixen les normes vigents i els recursos legals encara existents, i, d'una altra banda, la necessitat d'emplaçar entitats financeres i grans operadors de subministraments perquè atenguin les seves responsabilitats. Més enllà de l'elaboració d'aquesta nova llei, pensa el seu Govern posar en marxa els instruments que té al seu abast i que encara no s'han aplicat?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor Rabell, deixi'm que em sumi a la seva primera valoració de la pregunta. Aprofito per agrair la presència i la participació activa de tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra, sense excepció, i també de la gent que va tenir a bé de participar en una reunió que crec que ha enviat un primer missatge. N'esperem molts més, efectivament. I té raó que tenim unes possibilitats que hem d'intentar recórrer. Pel que fa al que vostè em pregunta, ja li dic que estem absolutament compromesos i ho estem fent. I la prova és que nosaltres vam aprovar, ara ja fa un parell de governs, una nova convocatòria per poder donar una destinació als diners que ens van sobrar de l'anterior convocatòria per fer front a l'emergència energètica, que es posarà a disposició de famílies i de persones que estiguin en aquesta situació. Però, en tot cas, recorrerem tots i cadascun dels instruments –els farem servir, vaja– que ens dóna la legislació que està suspesa, la legislació que no està suspesa, i la que està suspesa, a través d'aquesta llei que esperem veure-la aviat aquí, al Parlament, doncs, i la resta d'eines que ens fan falta encara.
Té la paraula el diputat.
Moltes gràcies, presidenta. Sí; nosaltres insistiríem en un parell de qüestions que..., i en aquest sentit recollim el sentiment de preocupació amb què es van manifestar les entitats socials a la sortida de la reunió. Hi ha la necessitat, per part del Govern de la Generalitat, pensem, de liderar la resposta i de coordinar la resposta de les entitats municipals, que són les que estan fent front en primera línia a aquesta situació. En aquest sentit, el desplegament dels reglaments és una qüestió urgent. I hi ha mesures que es poden aplicar i recursos que estan a l'abast i que cal promoure –la Llei del dret a l'habitatge del 2007 en conté, en conté d'importants i que no han estat desplegades amb tota la intensitat necessària. Nosaltres pensem, en particular, que si es constitueix, es confegeix un nou estri legislatiu hauria de tenir com a prioritat recuperar aquelles potencialitats de la llei del 2007 que van quedar anul·lades per les lleis òmnibus, lleis que, justament, en aquest cas, no venien del Govern central, sinó del Govern de la Generalitat, cal recordar-ho. En una paraula, nosaltres, per a tot allò que sigui mobilitzar l'opinió pública, mobilitzar la ciutadania per recuperar i defensar els drets, ens hi trobarà al costat. El que no voldríem és que una cosa tan sensible, un problema de país d'aquestes característiques i d'aquesta gravetat esdevingués l'ocasió d'una simple gestualitat sense compromisos ferms i sense un emplaçament directe de la Generalitat a aquells que són responsables d'aquesta situació en primer lloc, que són els bancs i els grans operadors. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. Senyor Rabell, vostè està d'acord amb mi, com ahir va quedar explicitat, que l'instrument que ens donava..., les eines que ens donava la llei ara suspesa eren les eines que el món local necessitava per evitar desnonaments, per donar resposta a situacions que clamen al cel i per donar, diguem-ne, un horitzó d'esperança a molta gent que pertany a col·lectius vulnerables. Estem d'acord que era un bon punt de trobada. I, per tant, deixi'm dir-li en aquests termes: tot allò que és el punt de trobada de les diferents sensibilitats que ahir ens vam trobar és el que ha de formar part d'aquesta nova eina legal de què ens hem compromès a dotar-nos. I crec que anem en la bona direcció –crec que anem en la bona direcció. I, de fet, algunes de les decisions que podrien formar part o aixoplugar-se a l'entorn d'aquesta llei, algunes, ja s'estan fent, s'estan prenent. Aquesta setmana, per exemple, hem convocat la mesa de desnonaments, on ja hi són presents les entitats financeres. Hem fet acords i hem obtingut 1.830 habitatges, ja, i en tindrem més. El reglament a què vostè fa referència està a exposició pública. Tot això, per què ha passat? Ha passat perquè hi ha una llei i un articulat, sí. Però crec que ahir algú assenyalava la importància que tenia com un element de pressió per aconseguir convenis, per aconseguir cessions voluntàries d'habitatges i poder reduir el risc i la vulnerabilitat de moltes persones d'aquest país. Si som capaços de fer això col·lectivament, perquè vam assenyalar que aquest no és un tema de govern a govern o d'institució a institució, sinó que és col·lectiu, si som capaços de fer-ho, que estic convençut que ho farem en els propers dies –dies–, donarem una molt bona resposta. Gràcies.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment de la Resolució 17/XI, sobre la situació d'emergència social, la reactivació econòmica, la gestió pública i la necessitat d'una resposta institucional]] [[317-00041/11]] Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. Molt honorable senyor president, ahir vam tenir aquesta reunió, de què ja s'ha fet menció, i va haver-hi molt bona disposició. Jo crec que hi ha un diagnòstic compartit, unes ganes de treballar plegats, però sempre quan acaben aquestes reunions a un li queda el dubte sobre si paraules i fets aniran de la mà i, sobretot, si aniran amb la suficient celeritat. I aquest comentari ve a tomb perquè hem rebut recentment una carta de la plataforma Pobresa Zero - Justícia Global en la qual es manifesta la preocupació sobre la posada en marxa dels acords assolits en aquesta cambra amb motiu del Ple sobre emergència social. I per això vull preguntar-li com té previst el Govern donar compliment als molts acords aprovats en aquell Ple.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. Senyor Iceta, vostè sap que estem donant compliment als acords del Ple de pobresa, que hem de convocar la comissió de seguiment per fer-ne una avaluació, d'aquestes primeres passes, i que, d'alguna manera, la fusió de la mesa de la pobresa energètica i la taula pels desnonaments anava en aquest sentit, i això ja s'ha produït. Per tant, anem avançant. És normal i segurament és correcte pensar que les paraules hi ha el risc que es quedin en paraules i que no es passi als fets. Jo insisteixo, afegint-me i reiterant la resposta que ja li he donat al senyor Rabell abans, que crec que en els propers dies vostès veuran, tots veurem, que aquest compromís polític explicitat de manera coral es transforma en nous instruments que només tindran un objectiu, que no és confrontar-se a cap institució ni és fer un joc de partits, sinó que és servir la gent que, sobretot per la presència d'alcaldes i alcaldesses que hi van venir, sabem que són els principals damnificats d'aquesta decisió del Govern espanyol.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Sempre vull que les meves preguntes tinguin un sentit més d'impuls a l'acció de govern que d'oposició pura i dura, i des d'aquest punt de vista intentem ser propositius, i aprofito per afegir-me a la sol·licitud que feia Lluís Rabell, en nom del seu grup parlamentari, que en aquest instrument legal que necessitem es recuperin aquells elements que la llei òmnibus va escapçar de la Llei d'habitatge. Però, president, jo dono per fet que vostè vol complir amb les resolucions d'aquest Parlament, totes elles, i, per tant, no vulgui veure en les meves paraules cap mena de dubte. Ara, algunes d'elles només les podrem veure quan tinguem un projecte de pressupost sobre la taula i vegem si s'hi incorporen o no. I algunes, en canvi, no requereixen aquest marc pressupostari. Vostè parlava de la comissió de seguiment del pla..., del Ple de pobresa. Falta una setmana; per tant, hem de córrer. Dos: tots lamentem un recurs del Govern del PP, però també hauríem de lamentar que el desplegament reglamentari d'aquella llei no s'havia encara produït. Tres: encara no hem vist l'informe de reversió de les retallades en matèria d'atenció primària. Quatre: encara no hem vist el desplegament de la llei ni del Pacte per a la infància i estem a pocs dies que s'esgoti el mandat parlamentari. Per tant, nosaltres estarem sempre al costat del Govern en totes aquelles reivindicacions que siguin justes, sempre subratllant el que vostè deia: ens interessa molt més la solució concreta dels problemes que la picabaralla partidista o intergovernamental; però, també, de la mateixa manera que volem ser primers a fer-li costat, volem ser també els primers a exigir-li que faci les coses que estan a les seves mans i no depenen de cap altra institució. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyor Iceta. En prenc nota i coincideixo amb vostè que moltes de les mesures, no totes, té raó, depenen de tenir-les en els pressupostos. I estic convençut que si vostè les veu reflectides al pressupost, vostè tindrà un argument més per ajudar-nos a tirar endavant un instrument que he assenyalat moltes vegades com a indispensable. Miri, el 20 de maig a les onze del matí està convocada la reunió, com vostè sap, per fer el seguiment de les mesures d'emergència social en què participarà el Govern i participaran els grups; per tant, estem exactament donant-hi compliment..., i allà vostè podrà veure, també, quina és la feina que hem fet fins ara i quin és el full de ruta que en aquest àmbit ens tenim plantejat com a Govern. I ho veurà..., veurà, a més a més, una altra cosa, que ahir va quedar, jo ho crec, bastant explícita, i jo he intentat que imprimeixi totes les accions en aquest àmbit del Govern. Ens agafem a això, sempre, com una resposta de país, no com una resposta d'un govern o d'una administració amb mesures estrictament administratives, sinó que som conscients que aquesta és una resposta coral, que imprescindiblement necessita el món local i altres actors, que aquesta és una resposta que no pot anar només en la lletra de la norma, sinó que, sobretot, hi ha d'haver esperit, i l'esperit és el que no pot quedar anul·lat en cap cas per cap decisió governamental, i que, al final, els resultats han de ser mesurables en termes de persones ajudades, famílies ajudades, en l'àmbit tant de l'energia com en l'àmbit de l'habitatge.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la resposta a la situació d'emergència social]] [[317-00038/11]] Catorzena pregunta al Govern, sobre la situació política. Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, ahir vam tenir una reunió al Palau de la Generalitat entre el Govern, les entitats socials, entitats locals i grups parlamentaris, que, com li vam dir ahir mateix, n'agraïm la convocatòria, creiem que va ser una reunió encertada i necessària, sobretot després de la suspensió de determinats articles de la Llei 24/2015. Nosaltres vam anar a aquesta reunió amb un esperit molt constructiu, per buscar solucions realistes a la situació actual. I, a la reunió, es va parlar de propostes noves, es van recordar, també, coses que no s'han fet des del Govern de la Generalitat i que ningú impedeix, perquè no s'han recorregut aquests articles, i es va parlar, també, de bones pràctiques des dels ajuntaments. Ens preocupa, però, que l'única novetat que ha dit el Govern de la Generalitat sigui aprovar una nova llei que pugui reproduir els articles que han estat suspesos pel Tribunal Constitucional. Això el que produiria és una altra vegada una suspensió, molt probablement, i deixar una altra vegada en la mateixa situació de frustració i de desprotecció la gent, i també els ajuntaments i les entitats que estan treballant en aquesta situació. La nostra pregunta és: vostè segueix amb aquest plantejament? Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies, senyora Arrimadas. Efectivament, jo crec que aquest esperit constructiu que vostè descriu es correspon a la realitat, i els ho vull agrair, també, a tots els grups, una vegada més, la seva disposició a trobar respostes, cadascú des de la seva sensibilitat i des de les seves prioritats. Deixi'm dir-li que el desplegament dels dos reglaments, un que està a exposició al públic, com vostè sap, ja és una manera que el Govern està fent els deures que li pertoquen. Què és el que vaig dir jo ahir exactament?, responent al que –i vostè va poder-ho escoltar de molts alcaldes i alcaldesses– ens demana, especialment el món local: mesures i eines que siguin pràctiques, que siguin útils i que tinguin seguretat jurídica. Crec que aquí estem una immensa majoria, no va ser unànime, però una immensa majoria hi estem d'acord. Jo, el que vaig dir, i el que vaig proposar, i el que, de fet, ja a partir d'avui s'hi està treballant, va exactament en aquesta direcció: donar eines que siguin pràctiques, útils i segures, recollint allò que no està suspès i reformulant..., no vaig dir exactament literalment «calcar, perquè això em sembla que efectivament portaria a un camí com el que vostè ha descrit..., sinó d'interpretar l'esperit del que estàvem d'acord tots en l'aprovació per unanimitat per donar un nou instrument jurídic que estem absolutament segurs que és el que ha de prosperar i que és l'eina que ens demanen els que l'han de fer servir.
Gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Gràcies, senyor president. A nosaltres ens preocupava una reproducció, perquè això únicament el que podia fer és reproduir la situació actual. És evident que el Govern d'Espanya en aquests moments està molt lluny de la sensibilitat social i del diàleg que cal tenir en aquestes circumstàncies, però també és veritat que a nosaltres ens preocupa que el Govern de la Generalitat faci servir aquesta situació per tenir una gran excusa per no fer els deures que podem fer. S'han de recordar totes les coses que no s'han suspès i que, per tant, són responsabilitat de la Generalitat, i que a dia d'avui no s'havien fet; com vostè ha dit: desplegament reglamentari de determinades lleis, no s'han signat els convenis amb les empreses subministradores, no s'han donat prou recursos a la partida de pagament del lloguer, no s'ha fet servir ni tan sols un 20 per cent d'un fons d'atenció solidària i hi han molts principis de la Llei d'habitatge del 2007 que no s'han portat a terme mai. Li diré el que nosaltres farem: nosaltres intentarem canviar la normativa a tot Espanya, perquè això serà una gran protecció per als catalans. Molts dels principis d'aquestes lleis que han estat suspeses és per un tema de competències, i nosaltres volem que siguin normatives que apliquin a tot Espanya i, per descomptat, també a Catalunya. Volem impulsar instruments amb seguretat jurídica, i per això vam registrar ahir mateix una nova llei d'atenció a persones vulnerables per al pagament de subministraments bàsics; però el que no farem és confrontació i desobediència, perquè no hi ha cosa que sigui més útil per a les grans empreses que aquesta situació d'inseguretat jurídica. Nosaltres demanem coordinació i demanem tots els esforços a la Generalitat de Catalunya, i en aquest sentit ens tindrà al seu costat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora Arrimadas. Prenc nota d'això final, que estic convençut que tindrem ocasions a partir del 26 de juny, probablement, de posar-ho a la pràctica, aquesta voluntat de tenir al costat, de tenir-los al costat, en la defensa dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya, davant del Govern de l'Estat. Vostè ha de conèixer que s'han comprat pisos..., s'han comprat pisos provinents de l'impost que s'ha carregat a les principals entitats tenidores de pisos buits. Per cert, la meitat d'aquest import l'ha pagat la Sareb, és a dir, l'Estat espanyol, que és qui és el responsable de la majoria de pisos buits en situació de demanda acreditada. Vostè sap que s'estan fent ajuts als ajuntaments per acompanyar-los en les seves polítiques i vostè sap que s'han ajudat, també, persones per poder fer front..., i que s'ha respost a tothom. I que a cap de les persones que ha demanat ajuda en el Fons de pobresa energètica..., a cap de les persones se li ha tallat la llum. Vostè ha dit al final, o al principi d'aquesta segona part de la intervenció, i es queixava amb raó, i ho comparteixo, i diu: «El Govern d'Espanya està molt lluny. No, no..., és que no hi ha govern –és que no hi ha govern. I portem molts de mesos sense govern i em temo molt que fins al setembre no hi haurà govern. I això ens preocupa especialment, perquè això afecta les persones que estan esperant, finalment, resposta dels seus responsables polítics, perquè per això ens escullen, no per fer tripijocs parlamentaris a veure qui és el més maco, qui surt més afavorit en la fotografia de la ingovernabilitat espanyola. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les actuacions de l'Estat contra les lleis aprovades pel Parlament de Catalunya i sobre la resposta que s'hi ha de donar]] [[317-00043/11]] Quinzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, d'ençà del darrer Ple hi han hagut dues reunions al màxim nivell amb el Govern central en funcions; sobre la taula diversos temes, tots ells importants. D'una banda, evidentment, traslladar la determinació d'aquest Parlament i d'aquest Govern per poder fer..., complir el mandat democràtic del 27 de setembre. Per l'altra banda, també més de quaranta temes referits a incompliments de l'Estat, així com un seguit de qüestions que són més del dia a dia i que afecten, i molt, i en negatiu, els ciutadans de Catalunya, amb una petició expressa a l'Estat que pari de fer un abús de les seves prerrogatives pel que fa a demanar la suspensió de moltes de les coses que aprovem en aquest Parlament, especialment aquelles que generen una sèrie de drets a les persones més vulnerables, com també aquelles normatives que aprovem aquí que ens procuren més recursos, més diners, sense cargolar més els catalans amb impostos, per destinar justament als ciutadans de Catalunya. Que no trobarien receptivitat, doncs, del Govern espanyol pel que fa al procés d'independència que viu Catalunya, doncs, era previsible i era pensable. Però, que un govern que s'omple la boca que el que hem de fer és dedicar-nos a allò que preocupa els ciutadans de Catalunya –que no parem de fer-ho, justament cada dia–; que s'omple la boca amb el diàleg, amb tot allò que afecta els ciutadans de Catalunya que ara ens vindran aquí a dir una i una altra vegada que quieren a Cataluña, que aman a Cataluña, que estimen els catalans, etcètera, doncs, el que no era esperable és que la resposta en aquestes dues trobades sigui més recursos al Tribunal Constitucional, més suspensions de normativa que aprova aquest Parlament en temes que són absolutament nuclears per a la defensa dels drets de ciutadans de Catalunya. I que ningú s'enganyi, que ningú s'equivoqui: aquest no és un tema conseqüència de batalles polítiques que qui paga els plats trencats són justament els ciutadans de Catalunya, i la prova la vàrem tenir ahir, que gent molt diferent, d'ideologies molt diferents, d'institucions governades per gent molt diferent, ens vàrem posar gairebé tots d'acord al servei d'una causa que és protegir els més vulnerables. Aquest no és un tema de batalles polítiques, aquest és un tema de sensibilitat: o se'n té o no se'n té respecte als més vulnerables. I, en el cas de l'Estat, s'ajunta el fet de no tenir sensibilitat amb el seu sectarisme. És per tot això que nosaltres, president, li volem preguntar quina valoració en fa, de les actuacions de l'Estat respecte als ciutadans de Catalunya, i quina creu que ha de ser la resposta. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat
Moltes gràcies, senyor Turull. Jo crec que vostè fa una pregunta que molta gent es formula: què hem de dir davant del que ja és una constatació d'un fracàs? Miri, fa quinze dies, exactament fa quinze dies, jo em reunia amb el president en funcions, el president espanyol en funcions, i li lliurava un seguit de reclamacions, unes que tenen a veure, el primer punt, concretament, amb el desig majoritari d'aquest Parlament: recollir la voluntat popular d'iniciar un full de ruta cap a la independència, i de fer-ho de manera dialogada. Segon gran paquet: dels incompliments de l'Estat en aplicació de lleis que estan vigents i aprovades, i, per tant, recordar-li que, això de complir les lleis, quan ho diuen, que es donin per al·ludits. Un altre paquet que té a veure, evidentment, amb el repartiment injust del sostre de dèficit perquè això té conseqüències directes per a la qualitat de vida i dels serveis que es presten als catalans. I un paquet que té a veure, també, amb el que comença a ser ja una obsessió malaltissa del Govern espanyol que és l'abús de la via judicial per resoldre..., per resoldre, no, eh?, jo crec que per enfangar una mica més, qüestions polítiques. Per tant, quinze dies després d'haver fet un intent i una setmana després que el vicepresident es reunís amb la vicepresidenta també en la mateixa direcció, és a dir, fem propostes, és a dir, nosaltres practicant el diàleg, que és allò que sempre es reclama, propostes i diàlegs, doncs, mirin, de la part catalana, quinze dies i una setmana després d'això el fracàs de la..., per la incomprensió i l'absència i la dimissió espanyola és rotund. No només això –no només això–, sinó que en aquests quinze dies hem trobat recursos al Tribunal Constitucional, recursos que ens fan mal..., a nosaltres no, fan mal a la gent, i és clar que a nosaltres també, però fa mal a la gent. I fan mal a la gent que pateix més, precisament. De manera que, quan vam tenir notícia dels recursos i dels efectes suspensius que els havíem demanat que no apliquessin, perquè és una potestat política i és una decisió política que tingui efectes suspensius, la resposta és clara: «Hem entès el missatge. Senyor Rajoy, hem entès el missatge. I, per tant, si hi ha més del mateix..., i espero no pagar drets d'autor a la senyora Arrimadas, perquè ja deu haver set la segona vegada en aquest Ple que li hauríem de pagar drets d'autor per aquesta expressió..., si hi ha més del mateix a Madrid, hem entès el missatge, no cal que hi insisteixin. I per tant, irem tirant com hem dit habitualment. Què ens hem trobat, a més a més, en aquests quinze dies? L'absoluta incapacitat del Govern espanyol i la política espanyola per donar respostes, i ens trobarem abocats a unes noves eleccions que costaran a l'erari públic 160 milions d'euros. Per tant, els capricis i les joguines polítiques del sistema polític espanyol costen, d'entrada, 160 milions d'euros, que serien perfectament estalviables per als contribuents. Gràcies.
Gràcies, president. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] Acabada la sessió de control, passem ara al següent punt de l'odre del dia, que és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. De conformitat amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Atès que la nova composició de la Comissió d'Igualtat de les Persones està inclosa en el dossier que ha estat distribuït a tots els diputats i diputades, el prego que se n'eximeixi la seva lectura. Acomplert així el que estableix l'article 49.2 del Reglament, passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Situació de compatibilitat d'una diputada]] [[234-00148/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és la situació de compatibilitat d'una diputada. La secretària primera, Anna Simó, donarà lectura del dictamen de la Comissió de l'Estatut dels Diputats que ha estat publicat en el dossier del Ple. Prego a la secretària primera que procedeixi a la lectura del dictamen.
«La Comissió de l'Estatut dels Diputats, en la sessió tinguda el 19 d'abril de 2016, ha acordat d'establir el dictamen següent. Després d'examinar les dades declarades per la diputada María Francisca Valle Fuentes relatives a les activitats professionals, laborals o empresarials que exerceix i els càrrecs públics que ocupa, en compliment de l'article 23.1.b del Reglament, la comissió, tenint en compte la legislació aplicable en matèria d'incompatibilitat dels diputats, d'acord amb l'article 18.2 del Reglament, proposa al Ple la situació de compatibilitat de la diputada María Francisca Valle Fuentes.
Es pot considerar aprovat, aquest dictamen, per assentiment? [[Pausa.]] Si no hi ha, doncs, cap objecció, queda aprovat aquest dictamen. [[Informe del Síndic de Greuges al Parlament corresponent al 2015]] [[360-00005/11]] Passem ara al quart punt de l'ordre del dia, que és: presentació de l'Informe del Síndic de Greuges al Parlament corresponent al 2015. Em plau saludar, en nom de la cambra, el síndic de greuges, el senyor Rafael Ribó, i els membres del seu equip que avui ens acompanyen en aquesta sessió plenària. D'acord amb l'article 178.3 del Reglament, el síndic de greuges farà la presentació del resum general de l'informe anual. Té la paraula el senyor Rafael Ribó.
Gràcies. [[Remor de veus.]] Quan digueu. [[Pausa.]]
Té la paraula el síndic.
Gràcies, presidenta. Em disposo a presentar al Ple del Parlament l'Informe del Síndic de Greuges de 2015, que va ser lliurat a la cambra l'11 de febrer de 2016, i que vàrem acompanyar-lo d'una demanda a totes les administracions, entitats i empreses que són objecte, per llei, de control per a la garantia de drets per part del síndic que fomentin la recuperació dels drets socials, la igualtat d'oportunitats i la radicalitat democràtica. Aquest informe ha passat pel debat de la Comissió del Síndic de Greuges, i avui es presenta al Ple. En aquest informe, com diu la llei, hi ha tota l'activitat duta a terme durant el 2015, totes les actuacions. Té un primer apartat que introdueix les que considerem més destacades; a continuació trobaran tots els elements quantitatius, i, després, per àrees, les actuacions de queixes i d'ofici que hem anat abordant, les resolucions que no han estat acceptades i també una mostra de les que s'han complert, junt amb l'activitat institucional de difusió i de formació generada pel síndic. Junt amb això, saben vostès que presentem anualment dos altres informes: el dels drets dels infants, que va ser lliurat al Parlament el 9 de desembre del 2015, i el del mecanisme català per a la prevenció de la tortura i dels maltractaments, i, per últim, per encàrrec d'aquesta cambra, enguany presentarem un quart informe anual, al juliol, que serà el que correspon a les temàtiques de l'àmbit de transparència i del dret d'accés a la informació, el qual ja estem preparant i per al qual des de bell antuvi vàrem col·laborar amb l'Administració, amb el Departament de Governació, amb les entitats municipalistes i amb les diputacions, per anar a explicar arreu de Catalunya què significa aquest nou dret i els deures de transparència per part de totes entitats públiques. És un informe que cobreix un any en el qual s'han renovat tots els governs locals. Hi ha hagut un procés electoral a Catalunya i un a nivell d'estat, i hi ha hagut, de nou, mobilitzacions massives amb unes expressions cíviques i polítiques d'una gran diversitat, amb una gran vivor del teixit associatiu i que, des de la perspectiva dels drets, mereixerien un alt grau de reconeixement de tot el que significa, quan la major part de la societat catalana reclama el tracte de subjecte polític. Nosaltres ens adrecem de nou a tots els governs, començant per la presidència de la Generalitat, perquè avancem de forma ferma cap a la democràcia, transparència, pluralisme i llibertats; perquè posem al frontispici de les nostres declaracions el principi d'igualtat d'oportunitats en totes les polítiques públiques, i perquè mimem les polítiques de combat contra la vulnerabilitat dels diversos col·lectius que pateixen clarament els efectes de la crisi econòmica. Si em permeten una ràpida incursió a les xifres, sàpiguen que enguany, per primera vegada, s'ha superat la barrera de les deu mil queixes al Síndic de Greuges. Entre queixes i actuacions d'ofici hem anat a 10.547, més 205: vora les 11.000, i que amb les consultes ens aproximem a les 25.000 queixes, la qual cosa vol dir que hi ha una gran aportació de queixes, especialment individuals, també algunes col·lectives, i que podem parlar d'una tramitació que afecta 48.599 peticions o queixes o consultes presentades al síndic. Som propers a les 50.000. En aquest sentit, es reflecteix clarament què passa a la nostra societat i on s'estan patint majors erosions o afectacions de drets. Val a dir que, independentment que la corba de queixes va en ascens des de l'any 2005, de forma que si el 2005 parlàvem de 3.617 queixes, estem prop o més enllà de triplicar aquella xifra, des de fa sis anys –i, per tant, amb diversos colors parlamentaris per fer governs–, hi ha una accentuació de les queixes en temes socials. I han passat pel davant de moltes altres temàtiques com les que normalment són objecte principal de queixes als ombudsmen, el que podríem dir vulgarment «burocràcia, que queda ja quasi en tercer lloc; és en primer lloc tot el paquet de temes socials, i en segon lloc, un paquet que està creixent, que és el que anomenem «consum, però que afecta directament molts drets. En aquest apartat també veurem coses claríssimes que, a més, estan de rabiosa actualitat per esdeveniments que s'han produït els darrers dies, i que impliquen administracions i empreses que presten serveis d'interès general, malgrat que siguin empreses privades. I també creixen les actuacions en temes territorials. Altres matèries queden en paràmetres similars a altres anys, i, en tercer lloc, com he dit, queda el tema que afecta el procediment administratiu. Hem de dir que enguany hem arribat al 98,4 per cent de resolucions del síndic, totalment o parcialment acceptades. Els volem dir que encara estem insatisfets perquè en les democràcies madures s'arriba al cent per cent. És a dir, continuem maldant per arribar-hi, per arribar-hi si pot ser no només parcialment, sinó totalment. Però vol dir que anem avançant entre administracions i empreses i síndic amb un clima de bona col·laboració i d'anar resolent qüestions com les que planteja la ciutadania. He d'afegir, com cada any, que no totes les queixes que rebem al síndic s'accepten a tràmit ni totes les acceptades impliquen irregularitats. Val a dir que enguany parlem d'un 49,1 per cent de possibles irregularitats, un 32,8 de no-irregularitats, un 7,5 de queixes en què es desisteix al llarg del seu tràmit, un 4,1 que es traslladen a altres institucions –com pot ser el poder judicial o altres defensories, perquè no ens corresponen– i, per últim, un 6,4 de queixes no admeses. Seguim aquestes resolucions acceptades perquè no ens passi el que en dèiem «bumerang: se'ns accepta i al cap de tres mesos torna perquè malgrat que se'ns ha dit que sí, està per complir allò que se'ns ha dit que s'acceptava. Estem fent ja no «cates, sinó seguiment bastant massiu de les persones promotores i de les administracions o empreses al cap de tres o nou mesos, i hem de dir que en cap cas s'ha produït l'incompliment de resolucions prèviament acceptades. I que, en aquest sentit, val a dir que menys d'un 1 per cent de resolucions només s'han complert parcialment. De nou, crec que ens hauríem de felicitar per aquest mateix fet, que és responsabilitat tant de les administracions i empreses, com de la institució del síndic. Val a dir que hi ha quasi una paritat en el perfil de les persones usuàries del síndic entre dones i homes. Més dones en el cas de les polítiques socials i en els casos que poden afectar matèries de consum, molt poc per davant del que són homes, en aquest cas, i més homes en el cas de l'Administració pública o de seguretat ciutadana. En altres matèries, pràcticament, existeix una igualtat. Tenim falles al síndic, i les vull senyalar. Encara tenim massa temps en la resolució de les queixes. És evident que no depèn només del síndic, depèn també del temps que les administracions i empreses triguen a contestar-nos. I ja els anem apressant i els continuem apressant tant com podem, però me'n faig responsable. Encara les persones triguen massa a conèixer el resultat de les queixes que plantegen. I és una primera falla que volem continuar corregint. N'hi ha una de prèvia: continuem, encara, amb un grau de coneixement per part de la població massa baix perquè pugui ser un servei públic utilitzat lliurement i ràpidament per part de les persones que poden creure que han tingut un dret lesionat. Val a dir, en aquest sentit, que enguany, sobretot perquè se'ns ha afegit una càrrega feixuga –molt important, però feixuga– com és l'avaluació de la transparència a totes les administracions i a totes les entitats públiques, requerirem de més mitjans, com ja haurà vist la Mesa del Parlament, per poder disposar en el pressupost de possibilitats de cara a fer-hi front. Val a dir, per últim, que continuem amb una voluntat de presència territorial a tot Catalunya malgrat que hi hagi una sola institució amb oficina, al passeig Lluís Companys, número 7. Enguany hem fet cent tretze desplaçaments pel territori de Catalunya, per barris o viles de Catalunya. I, en aquest sentit, això genera vora el 10 per cent de les actuacions iniciades al síndic. O sigui, malgrat que creixen molt les actuacions via mitjans informàtics, sobretot, o contacte presencial a la seu central, va incrementant-se la credibilitat i la fluïdesa de contacte a través d'aquests desplaçaments territorials. Entro ja en les matèries concretes que volem destacar per aquella triple crida a millorar o canviar polítiques públiques. Primer, pel que fa als drets socials, com diria Stefano Rodotà, gran catedràtic de La Sapienza de Roma, tenim dret a tenir drets, abbiamo diritto di avere diritti. I això, de vegades, ho oblidem. I tenim dret a tenir drets, més enllà de la legalitat. No hi ha barrera de legalitat que impedeixi avançar en els drets. Preguntin-se, especialment, les dones, si podrien votar si s'haguessin mantingut a ratlla amb la legalitat. Arreu, i especialment en les democràcies madures, constantment hi ha un esforç per anar a l'horitzó dels drets –que mai l'assolirà ningú al cent per cent–, i superar els constants impediments que també poden venir d'un encotillament legal. I en els drets socials això és claríssim. I amb el que està passant avui, que m'hi referiré amb exemples de l'any passat, és claríssim. Els drets socials, com els he dit, ocupen, quant a queixes, un terç de les actuacions del síndic el 2015. Sigui per gestió de prestacions socials, on es reiteren les deficiències en la cobertura de situacions de necessitats socials; o de demores en el pagament de quanties derivades d'aquestes prestacions; o de manca d'atenció molt singular de les persones, especialment, tant en el cas de dependència, de l'anomenada «dependència, la Llei d'autonomia personal, o el que és la renda mínima d'inserció. Actuacions que, en aquests casos, no s'ajusten a la bona pràctica administrativa, que fins i tot poden ser legals, però són mala administració, i afecten drets, i això ho hem de corregir, per més legal que sigui. I en aquest sentit, nosaltres hem detectat que, per exemple, la motivació de negacions de rendes mínimes, de vegades, no és suficient, s'omet el tràmit d'audiència previ a la resolució; o els ajornaments en impagaments i en retards pel que afecta la Llei de dependència, o enguany, òbviament, l'any 2015, les queixes que rebem amb relació a l'ajornament per a l'entrada en el sistema de persones dependents en grau I; igualment, en el cas de persones que demanen i reclamen sobre els serveis residencials, que estan en clara vulnerabilitat, on hi han llistes d'espera on no s'accedeix, per garantir-hi un sistema de consulta, o no hi ha prou transparència, amb un fitxer únic que reculli l'estat general d'aquestes llistes d'espera, o no hi han pautes objectives i públiques en relació amb els criteris de priorització –i tot això, malgrat que sembli que siguin qüestions que fan nosa, afecta directament drets–, o hi ha insuficiència de recursos destinats a persones amb discapacitat intel·lectual i alteracions de conducta que requeririen aquests serveis de residència. És a continuació d'aquest apartat, també encara en drets socials, que, en el que podríem anomenar «consum, hi han drets socials afectats: en subministraments bàsics, en allò que en un informe del síndic plantejàvem, d'acord amb Nacions Unides i de la Unió Europea, que hi ha un primer graó de serveis bàsics que hauria de ser per a tothom, garantit a tothom. Ja vindrà un segon graó, que hauria de ser proporcionalment adequat, i un tercer graó de la despesa extra que podria ser fins i tot objecte d'un cert càstig de contribució per a qui volgués excedir-se en aquest. Però el primer graó hauria de ser garantit per a tothom, i afrontar situacions d'emergència tant en el cas de la pobresa energètica com en el cas de l'habitatge. Val a dir que pel que fa a la relació entre les persones i els proveïdors d'aquests serveis, sovint hi ha una relació de clara desigualtat; hi ha un notable dèficit d'informació amb les persones consumidores, totes, i una posició de domini efectiu per part de les empreses. I això ho hem de superar. No som clients, som persones. I s'ha de mentalitzar tothom, en aquesta relació, que som persones que tenim drets, més enllà de la relació comercial com a clients. Val a dir, en aquest sentit, que hem de posar per davant, amb força, el que significa, en aquest cas dels drets socials, el dret a l'habitatge, el dret a accedir a un habitatge assequible, a poder assumir el seu cost econòmic, amb rendes de lloguer social, amb clares quotes d'amortització assequibles en el cas de la propietat. El síndic ha presentat, des de fa tres anys, i gràcies a col·legis professionals, a moviments socials, a entitats, i també en col·laboració amb entitats financeres, informes on plantejàvem quelcom tan senzill com el que s'està fent a França o a Alemanya. Qui té por a la segona oportunitat? Viatgin al nord dels Pirineus, vagin a Alemanya, i vegin què passa amb la segona oportunitat. Com és possible que es vulgui aturar un dret tan elemental com aquest, que s'estava practicant per decisió unànime d'aquesta cambra, per pressió social, i que ara sembla que haguéssim d'anar endarrere. Per què no ho elevem arreu de l'Estat espanyol? Per què no aconseguim que una cosa que és normal en democràcies madures sigui també útil a casa nostra per resoldre un problema tan punyent? I fins i tot diria al Govern de Catalunya: no cal ni que esperin a la nova llei; tenen instruments per fer-hi front. Per què no hi ha un registre únic d'habitatge públic de Catalunya? Per què no practiquem instruments que els venim demanant que facilitarien una rapidesa de solució en aquestes problemàtiques, de nou molt més enllà de l'imperi de la llei? Com diria Hannah Arendt, la gran filòsofa, no ens agafem les taules de Moisès amb una empremta judeocristiana de «d'aquí no ens movem; hi han molts camps de polítiques públiques per practicar, per fomentar els drets. En aquest sentit, encara, els inclouria el que és un problema punyent, malgrat que avui tinguem xifres positives, lleugerament positives al respecte: el que significa el dret al treball, la necessitat de fer front a l'altíssima taxa d'atur, tant en el cas dels joves que emigren com en el cas de persones d'una edat mitjana de quaranta-cinc anys en amunt, on també hem estat treballant i on tenen informes diversos a partir de les queixes i els contactes socials que ha plantejat el síndic per combatre un tema que ens hauria de fer vergonya que continués presidint determinades relacions laborals, que és la discriminació: massa grans per poder ser contractats, massa joves per anar a un sistema de pensió. I ens trobem amb unes franges del «pou, que en diuen els sociòlegs, del qual sembla que hom no pot sortir, que requeririen polítiques públiques molt decidides. Podria estendre'm en aquest apartat de drets socials parlant-los d'un col·lectiu molt important, que és la infància. I hauria de dir: no ho faig perquè hi ha un informe presentat a la cambra. Però, perdonin, senyores i senyors diputats, l'informe va ser presentat el 2 de desembre i encara no s'ha discutit al Parlament de Catalunya. L'Informe dels drets dels infants del 2015 està pendent des del 2 de desembre de ser discutit en aquesta cambra. I mirin l'índex i vegin i repassin el que ha succeït en molts camps de la infància en els darrers temps. I vegin què és el que es proposa a partir de reflectir les queixes que rebem i les solucions que proposem. Tenim data ara per al 17 de maig en la Comissió d'Infància. Sis mesos més tard de la presentació en la cambra! Crido l'atenció sobre la necessitat de donar major celeritat com a institució a l'hora d'abordar coses que afecten els drets elementals, en aquest cas d'un col·lectiu com la infància, com és el que estem plantejant sobre els infants tutelats, d'un pla de xoc per al desinternament d'infants de menys de tres anys; o com és el d'incrementar el nombre de famílies acollidores; o el que són els centres residencials per a infants; o el que ja dèiem en l'informe de 2015 –ara que veuran titulars sobre els nens de la cola– sobre com s'ha d'acompanyar els infants que surten d'aquesta tutela garantint la seva autonomia i la seva inserció en la vida, com s'han de dissenyar plans individuals en la transició a la vida adulta, com s'ha de donar suport perquè la DGAIA pugui arribar a cobrir això. Tenim competència exclusiva sobre això. No ens escudem. El Govern de Catalunya té competència exclusiva sobre aquesta matèria; no hem d'esperar res més. I, en aquest sentit, ho torno a dir, espero que el 17 de maig puguem entrar a fons en el repàs de totes aquelles polítiques que la radiografia del 2015 ens indica on caldria posar l'accent. En un segon apartat..., i podria continuar-los parlant de drets molt elementals, socials, afectats; dissortadament, per l'efecte devastador de la crisi, en queden molts, d'aquests, encara. En un segon apartat, podríem parlar de la igualtat d'oportunitats i de l'avenç d'aquest principi en tots els camps, començant per l'educació. Patim, perquè m'entenguin, per exemple –i d'aquí vénen queixes–, que un estudiant que ha obtingut excel·lents notes en batxillerat pot accedir a la matrícula gratuïta a la universitat i no ho pot fer un que ve de la formació professional superior amb excel·lents notes. Ja sé que això depèn del Govern espanyol i que no ho han inclòs al pressupost de l'Estat, però síndic, i molt més que síndic, el primer banc d'aquesta cambra i tots els de darrere, haurien de combatre per acabar amb una situació com aquesta. I torno a allò de la legalitat: és legal, clar, està a les lleis que sigui així; és radicalment injust, radicalment desigual, és una afectació directa a drets i no és igualtat d'oportunitats. I demanaria que es conjuressin vostès per superar coses tan concretes i precises que estan al nostre abast per ser plantejades. Com ho és també la igualtat d'oportunitats en l'accés al dret a la salut; com ho és quan encara tenim terminis superiors als garantits o fixats com a referència en tot el que són llistes d'espera en l'apartat de salut, i que nosaltres estem treballant amb la conselleria..., i he de dir que comença a funcionar el que anomenem les «llistes d'espera exprés per trobar de la forma més ràpida possible l'anàlisi i, determinat que allò és real, el compromís –i comprovem que després es realitza– per poder-ho anar escurçant. En aquest apartat, i també per igualtat d'oportunitats, el síndic, amb el corresponent acompanyament de les entitats que més hi entenen, va fer un informe el 2015, categòric, en favor del projecte VISC; en favor que avenci la investigació a Catalunya a partir del projecte VISC, garantint la privacitat, garantint la seva rendibilitat pública, però que seria un pas madur molt important per fer avançar la salut a casa nostra. Val a dir que és igualtat d'oportunitats, però va a cavall del tercer apartat del que volia subratllar, tot el que afecta la bona administració i la transparència. És enguany que haurem de començar a complir amb aquest fet; per tant, només em podia referir a la transparència, com ja he dit al principi, amb les mesures que hem pres per poder informar-los, a partir de l'1 de juliol, del que podem haver realitzat sobre el que diu la llei que obliga la Generalitat des de l'any passat i els ens locals plenament des d'enguany. Però és que encara rebem queixes –i tornem a la queixa que jo en dic de «com canvia la truita– que els càrrecs públics no tenen accés a la informació. No pot ser! I no pot ser, per exemple, que en un ajuntament, quan uns governen, tinguem queixes de l'oposició que no té accés a la informació, i, quan governen al revés, tornen a venir les queixes, però de l'altra banda. No tenim prou cultura democràtica –fins i tot abans de la Llei d'accés i de transparència–, perquè aquell que té una responsabilitat democràtica ha de poder treballar i opinar a partir de tot l'accés a la informació. En aquest apartat, i molt lluny de la transparència, hem de reiterar, l'any 2015, que no estem desenvolupant amb prou força la memòria democràtica, no ho estem..., ni en la presència de símbols del franquisme, radicalment assenyalats en la Llei de memòria històrica –és inapel·lable l'article que s'hi refereix, facin vostès els circumloquis que vulguin, és inapel·lable el que es diu sobre la retirada de vestigis i de simbologia del règim franquista–..., com ho és també que encara ens arribin al síndic persones que ens diguin: «No sé on va ser afusellat el meu parent. No sé on està enterrat. No tinc cap dada històrica sobre aquest fet. Ens hauria de fer vergonya que això encara s'estigués produint. I no em val, malgrat que ho vull subratllar, que Catalunya sigui allà on més s'ha avançat d'arreu de l'Estat espanyol. El que vull que quedi en aquest discurs present, com diu el relator de Nacions Unides: que Espanya és de les poquíssimes..., si no l'única democràcia, que encara no ha fet els comptes amb la seva memòria històrica. En aquest mateix apartat hi haurien altres qüestions que afecten la bona administració, que ens han vingut el 2015, com són coses d'impostos; el que significa la vulnerabilitat sobrevinguda i la conseqüència d'una perllongada situació de crisi econòmica en determinats tributs; la no-equiparació de famílies monoparentals a les nombroses a efectes fiscals, i parelles estables; el fet de tantes sol·licituds que se'ns plantegen de fraccionament d'impostos que només atenen aquelles administracions que van agafant especial sensibilitat sobre el tema, o del que afecta, també, com a prova de la necessitat de millorar serveis de bona administració, el que vagin apareixent queixes i actuacions sobre la necessitat d'un respecte absolut a la protecció del medi natural. Són diverses zones, on hem hagut d'actuar al respecte, i la més escandalosa, òbviament, i la torno a dir perquè és del 2015 i perquè el poder judicial està actuant molt correctament, la plataforma Castor, i el que és l'escarni que veurem en les factures de gas de tots els consumidors quan haurem de pagar els 4.000 i escaig milions d'euros per aquell decret llei que és un atemptat als drets de tothom. I, en tercer apartat, volia fer una crida al que significa la llibertat i la qualitat democràtica. Som al quatre-cents aniversari de la mort de Cervantes. Recordin aquella frase de Cervantes a l'isla de Barataria, quan li diu: «Amigo Sancho, la libertad es el bien más preciado que puede tener un ser humano –i hi afegeix, a més–, «y con la independencia, que es un símbolo de identidad. Recordin vostès que tenim, de nou, un any farcit de processos electorals, i els ho dic poc després que coneixem que hi ha una nova convocatòria electoral en les properes setmanes. Nosaltres hem actuat el 2015, quan hem rebut queixes, per defensar el dret de vot. No tenim encara garantit plenament el dret de vot. Hi ha milers de persones que no han pogut exercir el dret de vot. Continuem amb uns mecanismes, especialment per als residents a fora, que impedeixen de facto –no de iure, de facto– l'exercici del dret de vot, d'un dret tan elemental en democràcia. I les hem hagut d'atendre i les hem hagut d'anar transmetent a qui li corresponia. Hem demanat..., i més quan vivim en una societat que té una empresa privada –i sembla que faci publicitat, ara– que està aconsellant a moltes democràcies mecanismes alternatius de vot per solucionar aquests defectes, que patim allò, que a casa nostra patim el que podríem haver solucionat molt a prop de casa nostra. Com hem també recomanat que es compleixin totes les previsions perquè es pugui exercir el dret de vot per les persones discapacitades o que tinguin problemes d'accessibilitat per exercir-lo. Com hem hagut de combatre, de nou, amb poc èxit, que s'acabi amb aquest sistema que és el més endarrerit de les democràcies: els blocs electorals; un clar atemptat a la feina professional i lliure en democràcia i pluralisme per part de la gent que treballa als mitjans de comunicació. O com hem hagut de sortir al pas, en la campanya electoral per a aquest Parlament, del que significava la descaradíssima desproporció d'informatius en determinades cadenes de televisió, especialment privades d'àmbit espanyol, discriminant llistes electorals. O sigui, parlem estrictament de blocs i anem al percentatge, i en canvi aquí ningú en diu res, malgrat que hi ha una LOREG reformada del 2011 que obliga, a tothom, quan hi han desproporcions d'1 a 3 o d'1 a 5 en les informacions que es donaven en els espais que havien de servir perquè la població es formés el seu criteri per anar a votar. En aquest apartat, l'any 2015 nosaltres vàrem advertir que hi havien temes que ens afectaven i ens afectarien, com era la crisi dels refugiats –març del 2015. Des del síndic vàrem fer un crit d'atenció sobre el que succeïa al Mediterrani. Ara ja no és al Mediterrani; també és al Mediterrani i és a tot el centre d'Europa. I en aquest sentit nosaltres hem treballant amb altres defensors d'arreu d'Europa, la setmana passada ens reuníem a Barcelona tots els ombudsmen d'Europa, tots els síndics o defensors d'Europa, per parlar de dues grans preocupacions, a més de la crisi social, com és la possible retallada de llibertats amb arguments de seguretat i com és el tema de la crisi de refugiats i la vergonya europea de com s'hi està responent, quan s'incompleix fins i tot el que la Comissió Europea aprova solemnement amb les quotes pertinents i amb els mecanismes per realitzar-ho, i quan fomentem indirectament –i ho dic en primera persona del plural–, com a reacció, que pugui créixer quelcom tan irracional com la xenofòbia o l'odi entre comunitats, quan ens oblidem de la pedagogia del que és comunitat. I això a Catalunya, que és una comunitat absolutament d'integració, i ho ha estat tota la vida com a Marca Hispànica i com a lloc de pas, hauria d'estar en primeríssima línia, com s'està fent des d'algunes de les nostres institucions. Recordin vostès que també podríem dir que celebrem el centenari de Ramon Llull, i podria dir molt al respecte del que això significa; i m'ho diuen més des de fora que no pas des d'aquí, que potser ens l'aprecien més que des d'aquí, quan hi ha un conjunt de pensaments que podrien ser aplicats en aquesta situació de diversitat. Val a dir en aquest sentit que en aquest apartat els vull introduir una petita reflexió, breu, sobre un altre informe que no té punt de l'ordre del dia però que des de la Mesa se'ns va informar que ho situéssim en aquest, com és el que hem presentat sobre el Mecanisme Català per a la Prevenció de la Tortura, quan l'any 2015 hem fet quaranta-cinc visites a centres, de tot tipus, a qualsevol hora, amb tots els experts, amb els protocols corresponents, per anar a buscar les formes de prevenir que puguin donar-se situacions on objectivament es puguin donar maltractaments o tortures. Només ho trec, a més, perquè l'any passat jo els vaig dir que arran de la sentència del Tribunal Constitucional que va invalidar que el que vostès havien legislat, que el síndic fos autoritat catalana en nom de Nacions Unides, dient en la sentència: «Continuïn, no en nom de Nacions Unides, perquè aquest Parlament no té capacitat –diu el Constitucional– «per dir-ho en nom de Nacions Unides, però continuïn fent-ho, el control, tot el que fan, i deia a continuació: «Tampoco las funciones del mecanismo nacional –referint-se al que existeix a nivell d'estat– «suponen un obstáculo para que el Defensor del Pueblo pueda recabar, en su caso, la colaboración del comisionado parlamentario, concretándose mediante acuerdos. I ho vam deixar aquí. Doncs bé, el que els parla es va adreçar al Defensor del Pueblo enviant-li una propuesta de acuerdo-colaboración, entre altres coses, per evitar el que significa, com diuen la sentència i el sentit comú, duplicitat d'esforços, duplicitat de personal, duplicitat de costos o més que duplicitat, quan el que podem anar a garantir i inspeccionar amb autobús o a peu, com estem fent en tots els centres de Catalunya, s'hagi de fer des de Madrid. I la resposta que hem obtingut és la següent. Com que la resposta és posterior a la meva presència en aquest plenari, els la llegeixo. Setmanes després que jo els informava d'aquesta qüestió, se'm diu: «Hemos manifestado en alguna ocasión que no está prevista la firma de convenios y se considera que el marco competencial es adecuado y está bien delimitado, tanto legislativa como jurisprudencialmente. De nou, això és la legalitat, ja ho sabíem, no és la política, no és el dret, no és la realitat perquè el contribuent se senti satisfet amb un bon resultat, perquè hi hagi confiança entre institucions i perquè de debò s'avenci. No l'és, aquest, el camí. I jo demano al president de la Generalitat i demano a qualsevol governant de Catalunya que quan es dialogui –i tant de bo es dialogui sovint– amb les autoritats de l'Estat, en totes les llistes que es tinguin en compte, es tingui en compte que tenim en aquests moments un forat a la nostra democràcia, que és l'autoritat catalana de la prevenció de la tortura. I els vull llegir una llista fins al cansament de la quantitat de democràcies que seguint el que diuen Nacions Unides, que parla de «mecanismos descentralizados, en plural..., on existeixen: des de l'Argentina fins al Regne Unit, des d'Holanda fins al Canadà; una llarga llista. Som tan únics que no ho podem practicar? Ho estem fent, i ho enviem a Nacions Unides, i ens ho reclamen, i han vingut en aquest simposi que hem fet a Barcelona. Per què no ho podem elevar a la legalitat? Nosaltres continuarem caminant. Ningú ens impedirà, en aquesta defensa dels drets, caminar més enllà de la legalitat. Però vull que quedi clar que també caldria una contribució per poder empènyer-ho allà on es vulguin posar els accents de com millorar l'autogovern de Catalunya. En aquest informe assenyalàvem –i acabo aquest apartat– que el protocol de Nacions Unides anomenat «protocol d'Istanbul per al que és el tractament de detinguts és un desconegut a Catalunya, com ho és a Espanya. Encara ens trobem alguns que ens diuen: «Per què el metge forense ha de veure i analitzar un detingut que diu que ha tingut possiblement maltractaments amb la presència del funcionari, del membre del cos policial, que potser l'ha maltractat? Per què no el pot examinat junt amb aquest policia o funcionari? Per una raó..., ja no caldria ni protocol d'Istanbul: per raó de sentit comú. Doncs, el protocol d'Istanbul és un conjunt de previsions experimentades, contrastades, que funcionen a les democràcies més avançades i que requeririen la formació seriosa de tot el personal que s'ha de dedicar a la custòdia de detinguts, tot el personal que fa una gran tasca i que els hauríem de lloar constantment, sigui personal policial, sigui personal de presons, però que els hauríem de formar i instruir perquè sàpiguen i mantinguin i garanteixin també els drets de totes les persones que estan privades de llibertat, com diu el mecanisme enguany en el seu informe. Un apartat final. Voldria assenyalar en aquest sentit que, si bé nosaltres hem superat el nombre de queixes d'altres anys, tenim voluntat d'escurçar, com he dit abans, el temps en la seva resolució. He de dir solemnement que no hem apreciat ni un sol cas d'obstaculització d'administracions sobre l'actuació del síndic, cosa que fa uns anys no podíem dir; ens hauríem de felicitar tots, perquè això és un pas endavant important. També he assenyalat el percentatge de resolucions acceptades. Demanaríem major diligència amb l'Administració electrònica, demanaríem que aviat arribéssim que tot pogués anar amb la rapidesa amb què van les relacions més normals, fins i tot dels nostres fills quan fan servir les xarxes electròniques per a qualsevol altra matèria, que també ho poguessin trobar a l'Administració; que aconseguíssim uns canals de comunicació molt més directes, com són els anomenats «contact persons –i els utilitzo el terme amb què es coneix arreu del món–; que no hi hagi cap conseller o consellera que es consideri menystingut o menystinguda, perquè puguem connectar cada graó directíssimament amb la persona responsable..., possiblement responsable del problema que ens ha plantejat una persona catalana, i amb el coneixement, òbviament, amb informació, als nivells que vulguin, però amb la rapidesa que donaria això, perquè un dret no esperi, perquè no té per què esperar en la seva resolució. I demanaria en aquest sentit, per tant, la col·laboració necessària, com la que nosaltres intentem practicar amb la xarxa que tenim tant dins del territori, amb altres defensories, amb organismes internacionals. I permetin-me que en aquest sentit jo pugui fer una lloança de la gent que treballa al Síndic de Greuges, de l'equip que jo tinc, sense el qual jo no em podria adreçar a vostès, i són els autèntics responsables de la tasca, de la bona tasca que estem realitzant. I acabaria, sabent que ara anem a les cuites que aviat ens tornarem a examinar, ens tornarem a presentar davant de la ciutadania perquè exerceixi el seu dret de vot, que no perdin de vista els valors sòlids, els més potents, que són columnes de la democràcia; que en aquest informe, si se'l llegeixen amb calma, veuran com han estat afectats o degradats; que l'efecte de pensar i filosofar és substancial. Fa dos mil cent anys, ho deia Titus Lucretius Carus, Lucreci, en el seu llibre De natura, el primer llibre que publica la Bernat Metge, el primer volum que publica la Bernat Metge, la gran col·lecció que tenim a Catalunya que es diu «Bernat Metge. En el seu llibre segon, a l'Elogi de la filosofia, diu: «Res més dolç que posseir ben bé les fortaleses bastides per la ciència, per la ciència dels savis: llocs serens d'on puguis atalaiar els altres homes, veure'ls vagar arreu i cercar errívols el camí de la vida, lluitar amb l'eloqüència, combatre amb noblesa, i nit i dia, per un treball sobrehumà, desitjosos d'aixecar-se a la superior altura, assolir el poder. Facin cas, una mica, a Lucreci. Moltes gràcies, presidenta.
Gràcies, síndic. [[Aplaudiments.]] Per a fixar la seva posició té la paraula la senyora Carmen de Rivera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. En primer lugar, saludar a todo el equipo del síndic que nos acompaña en el día de hoy y agradecer la presentación que se ha hecho de este Informe del Síndic de Greuges del 2015. Los informes del síndic, junto... –bueno, quiero decir, además, con los informes parcialmente...–, los informes del síndic siempre son radiografías certeras de problemas que afectan a los ciudadanos de Cataluña en su relación con la Administración y en muchas ocasiones con empresas privadas, especialmente aquellas empresas de suministros. En segundo lugar, me gustaría manifestar la satisfacción de este grupo, pero a la vez preocupación, por el aumento de las quejas que ha habido este año: diez mil quejas son muchas quejas; pero también indican un mayor grado de conocimiento de la institución por parte de los ciudadanos, pero, a la vez, vemos que hay muchos más ciudadanos que denuncian una vulneración de derechos. También queremos felicitarle por la rapidez y por la eficacia demostrada por el síndic, que no es ni más ni menos que las administraciones atiendan los problemas que el síndic les traslada y acepten las recomendaciones que se hacen para una mejor relación con los ciudadanos. En este informe también hay recomendaciones dirigidas al Parlament; recomendaciones que, creo, todos los grupos podemos hacer nuestras –y desde luego el nuestro lo hace–, como es la de avanzar en todas las expresiones de la democracia, pluralismo y libertad, y situar el principio de igualdad de oportunidades en todas las políticas públicas, especialmente las sociales. Un tercio de las quejas, nos dice el síndic, están vinculadas al ámbito social, en problemas con la gestión de las prestaciones, por una excesiva burocracia que dificulta al ciudadano el acceso a los servicios, y también por la falta de transparencia, que hace que el ciudadano no pueda saber el estado de las solicitudes que ha tramitado, y por la deficiencia crónica en la cobertura de situaciones, de necesidades sociales que, por la persistencia en el tiempo, lo agravan considerablemente. Respecto a la protección de los derechos sociales, el informe del síndic destaca el gran número de quejas motivadas por retrasos en el pago de cantidades relativas a prestaciones reconocidas que no se han satisfecho íntegramente, sobre todo en prestaciones de atención a personas dependientes y en prestaciones relativas a la renta mínima de inserción. Y coincide con el diagnóstico efectuado por el Observatorio Estatal para la Dependencia, que calcula que en los últimos cuatro años han muerto más de 125.000 personas en toda España, en espera de recibir estas prestaciones. En Cataluña, en el año 2015 ha habido 1.697 personas que murieron sin valorar y 1.649 personas que lo hicieron con grado y nivel de discapacidad en vigor, pero que todavía no tenían el PIA. Estos datos son peores que los que teníamos en el 2014 y, desde luego, es un incremento en las personas que fallecieron esperando cobrar, finalmente, su prestación de ayuda a la dependencia. En el apartado de la renta mínima de inserción, el síndic denuncia la ausencia de buenas prácticas administrativas por parte de la Administración. En primer lugar, resoluciones no motivadas; omisión del trámite de audiencia previa en el caso de valoración de ingresos del solicitante, que inciden en el límite de la prestación; o la no comunicación de defectos en la documentación entregada por el interesado, que conducen al archivo, sin haber sido apercibido de estos defectos para poder subsanarlos. En definitiva, señorías y síndic, déficits de comunicación y transparencia de la Administración a las personas que solicitan la prestación de la renta mínima de inserción. Y, igual que hay déficits de comunicación y transparencia, también existen déficits de gestión, como se ha demostrado con la infrautilización del fondo destinado a paliar la pobreza energética. Otro dato inquietante: las listas de espera en residencias para persones mayores y personas con discapacidad. El principal problema está en las listas de espera. Falta publicidad en estas listas de espera, y se necesita más transparencia y unas pautas que sean objetivas y públicas para saber cuáles son los criterios para acceder a estas plazas y saber cuántas personas se tienen por delante. Sobre el derecho al trabajo, coincidimos en la valoración y advertencia que se hace desde el síndic sobre los mayores de cuarenta y cinco años y el riesgo elevado de que estas personas caigan en la exclusión social. En este sentido, se han presentado iniciativas desde el Grupo de Ciudadanos..., se han tenido iniciativas parlamentarias en este sentido, para que no existan estas discriminaciones o intentar evitarlas. En el capítulo de sanidad consideramos muy relevante la recomendación efectuada sobre las listas de espera para que se programe la intervención, la prueba diagnóstica o la visita médica sin más demoras y que se le comunique a la persona interesada la fecha fijada para la intervención. En este sentido se aprobaron propuestas de este grupo parlamentario en el pasado Pleno de emergencia social. Veremos, como también ha indicado el presidente en esta sesión, el día 20 de mayo, cómo haremos el seguimiento de estos acuerdos. Y nos parece fundamental, por el gran número de afectados, la actuación de oficio efectuada en relación con las prótesis caducadas de menisco, rótula y cadera implantadas a muchos ciudadanos. Respecto a las técnicas de reproducción asistida, a destacar también otra actuación de oficio, relativa a los retrasos y a las discriminaciones en el acceso de las mujeres sin pareja y lesbianas a las técnicas de reproducción asistida en la medicina pública, así como las sugerencias efectuadas desde el síndic al respecto. En este sentido, Ciudadanos ha presentado una propuesta de resolución, pendiente de debatir y aprobar en la Comisión de Salud, para que se cumpla con la igualdad de derechos establecida en la Constitución y en el Estatut d'autonomia sobre la no discriminación por razones de orientación sexual. Y, analizando más detalladamente el informe, nos parece muy acertada, síndic –y se lo dijimos cuando compareció en la Comisión del Síndic de Greuges–, la recomendación dirigida al Departament de Salut sobre el ICAM, el Institut Català d'Avaluació Mèdica, recordándole el compromiso, con los ciudadanos, de calidad, imparcialidad y objetividad del sistema sanitario, junto a un trato considerado y deferente a las personas que se ven en la obligación de acudir a este organismo para que les sea reconocida una discapacidad. Respecto a infancia, está claro que necesitamos más inversión en políticas de infancia. Estamos por debajo, en Cataluña, del conjunto de España, que se encuentra en un 1,4 por ciento de inversión del PIB, mientras que en Cataluña estamos en el 0,9 por ciento del PIB. En este sentido, Ciudadanos ha presentado iniciativas parlamentarias, y se han aprobado en la correspondiente comisión resoluciones para aumentar la inversión en políticas de infancia y adolescencia, aumentarlas e igualarlas a la media europea. Es decir, pasar del 0,9 por ciento actual al 2,2 por ciento de inversión que se hace en Europa. Hemos promovido también moción en la Comisión de Infancia para que, de una vez por todas, se haga el reglamento de la Ley 14/2010 y se ha aprobado por unanimidad de todos los grupos. Hemos promovido la actualización de la Cartera de servicios sociales, ya que las vigentes son del 2010, 2011. Y, por último, en esta misma sesión parlamentaria efectuaremos una interpelación centrada en niños y jóvenes tutelados por la Administración, porque verdaderamente es preocupante el uso excesivo de centros en el caso de menores tutelados cuando, de acuerdo con la ley, los menores deben estar con familias de acogida lo antes posible. Coincidimos plenamente con el síndic en la necesidad que desde la conselleria de benestar social i família se haga un seguimiento del proceso de acogida. Y consideramos fundamental que tengan un referente al que los menores se puedan dirigir. Y nos preocupa también la DGAIA; son muchas –demasiadas quizás– las reclamaciones, como indica el síndic en su informe. La DGAIA no actúa, parece ser, con la diligencia debida en la supervisión de los centros. Tampoco hay un plan de medidas suficientes para los menores que llegan a los dieciocho años y deben integrarse, reintegrarse en la sociedad. Respecto al recurso ante el Tribunal Constitucional de la Ley 24/2015, de 29 de julio, de medidas urgentes para afrontar la emergencia en el ámbito de la vivienda y la pobreza energética, al que usted se ha referido, el Grupo Parlamentario de Ciutadans registró ayer una proposición de ley que denominamos «ley de medidas urgentes de protección de los más desfavorecidos en relación con el acceso a suministros básicos porque compartimos la necesidad de hacer frente a la situación de personas en situación de pobreza energética. Esta ley que presentamos se basa en las directivas del Parlamento Europeo, en sus recomendaciones a los estados y permite paliar la situación de pobreza energética, evitando discusiones competenciales. Respecto al protocolo de Estambul, al que también ha hecho referencia..., por parte del Grupo Parlamentario de Ciutadans se ha procedido a presentar una propuesta de resolución para que se difunda, a través de un programa formativo, el protocolo de Estambul entre todas las personas al servicio de la Administración de justicia que lo tengan que conocer y aplicar en su trabajo, como son también los médicos forenses. Y, por último, síndic, un contencioso que tenemos este grupo y el Síndic de Greuges, que son las familias y los niños que han solicitado recibir parte de las clases en castellano. El síndic, que inicia tan acertadamente muchos expedientes de oficio, adelantándose siempre a la respuesta de la Administración frente a problemas graves y actuales, presenta un olvido absoluto –deliberado, en nuestra opinión– y discriminatorio de todos aquellos niños que quieren recibir una enseñanza también en castellano, que quieren recibir también parte de sus clases en castellano. Y nos parece imposible que el síndic, ante una serie de sentencias incumplidas por parte de la conselleria d'Ensenyament, respecto del derecho de estos niños a recibir también el 25 por ciento de las clases en castellano, no responda y no abra una investigación de oficio y no intente intervenir ante la Generalitat para que se garantice el derecho de estos niños a estudiar también en su lengua materna. Y estos niños y sus familias han sufrido acoso, especialmente grave, como tuvimos oportunidad de decirle, en el caso de las poblaciones de Mataró y Balaguer. Resulta, síndic, que las familias que consiguen que los tribunales reconozcan que sus hijos reciban una asignatura no lingüística en español reciben todo tipo de presiones por parte de la Administración y de la escuela para que renuncien a este derecho o cambien a los niños de centro escolar. Si no desisten, se suelen producir situaciones de acoso que van desde dejar de hablar a las familias y hacer el vacío a los niños, pudiendo llegar a situaciones extremas de vejaciones y escarnios públicos, como ha sucedido en Mataró y en Balaguer. No reconocemos a este síndic, no le reconocemos, señor Ribó. No vemos que desde el síndic, en este caso, se haga nada por garantizar el derecho de todas las personas a una buena administración, con independencia y objetividad. Es por todo ello, síndic, que le instamos un año más, desde este atril, a tomarse interés por estos niños y familias, y a velar por la protección y la integridad moral también de estos niños. Acaba mi tiempo y..., espero, síndic, que esta vez en la réplica nos pueda decir algo al respecto. Ya sabemos que usted está completamente convencido de la bondad del sistema de inmersión lingüística, pero creemos que hay muchos niños, aunque no se hayan manifestado en los tribunales, que quieren acceder también a estudiar al menos una asignatura que no sea de lengua en su lengua materna, que es el castellano. Esperemos que..., el síndic els faci costat. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula la senyora Marta Moreta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades, síndic i l'equip de treball que l'acompanya, voldríem iniciar agraint al síndic la seva extensa explicació de l'informe del 2015, que, d'altra banda, ja vam tenir ocasió de parlar-ne i escoltar-lo fa unes setmanes a la Comissió del Síndic de Greuges. A nosaltres l'informe del síndic ens dóna una visió àmplia de diferents àrees del Govern. És un micròfon obert a la ciutadania i ens posa alerta per continuar treballant. Des del Grup Parlamentari Socialista insistim en la necessitat de situar al centre de l'agenda política de les institucions el foment i la defensa dels drets socials dels ciutadans i ciutadanes per tenir una societat més inclusiva. L'informe de la sindicatura és un bon document per constatar..., i a partir de les seves conclusions fer la tasca de control i propostes de millora en les definicions de l'actuació del Govern. L'informe, al nostre entendre, posa en evidència que cal combatre les desigualtats que s'estan generant i la necessitat de crear les condicions per a un creixement més igualitari a partir d'una Administració al servei de la ciutadania, eficaç i respectuosa amb els seus drets, com vostè ja ha comentat. Dividiré la meva intervenció en tres grans blocs: el primer, relacionat amb les dades generals; el segon, amb les dades específiques, i un tercer, per acabar, on faré algunes reflexions i alguna pregunta. Del primer bloc, de les dades generals, llegint l'informe, se'n deriva que l'any 2015 es van incrementar les queixes al síndic respecte al 2014 gairebé un 10 per cent –concretament, un 9,9–, dada prou significativa per tenir-la en compte. Això ens demostra que la sindicatura és una institució totalment consolidada i plenament justificada. De fet, mirant les dades dels darrers deu anys, veiem que s'ha incrementat un cent per cent el nombre de queixes, i això dona que pensar. Podríem dir que la població coneix en profunditat el síndic, o bé que està més informada, o potser que els ciutadans i les ciutadanes denuncien sense por aquelles situacions de desigualtat i poca transparència o d'injustícia social. Però també n'hem de fer una reflexió: les queixes rebudes al síndic van enfocades bàsicament a les administracions públiques, i aquestes són per les que hem de vetllar. Però cal dir també, i cal incidir-hi, que s'ha de fer pressió a les empreses subministradores de serveis elèctrics o de telefonia, o d'altres. Totes aquestes queixes demostren que alguna cosa no estem fent i, per tant, aquest informe del síndic ens ha de servir per visualitzar aquells àmbits o aquelles situacions que necessiten actuacions que signifiquin una millora per a la ciutadania, ja que són les administracions públiques que tenim les que han de tenir cura per millorar les polítiques i el servei públic. En el seu informe diu que les queixes corresponents a polítiques socials representen una miqueta més del 30 per cent. Si bé és cert que aquest 30 per cent, que parlen vostès de l'informe, pertany clarament a polítiques socials, també és cert que una bona part de les qüestions abordades en l'apartat de consum, també podrien ser incloses en l'àmbit de política social. En aquest sentit, ens resulta obvi que les qüestions referents als subministraments bàsics, per exemple, tenen un caràcter clarament social, i així s'explicita en el seu informe. Quan es diu –i ho cito textualment– «queixes que són especialment rellevants per la condició bàsica i essencial d'aquest serveis per la vida quotidiana d'aquestes persones, estan posant el focus i alerta sobre aquest tema, el dels subministraments bàsics. És un tema d'actualitat i molt sensible i en què el Govern no ha estat prou diligent. Bona mostra d'això és el fet que l'any passat, dels 5 milions –dels 5 milions– consignats a destinar-los a la pobresa energètica, se'n van gastar només un. Cada dia hi ha talls de llum i d'aigua, tot i tenir una llei que no ho permet. La crisi que vivim és plenament social, ens ho diu el seu informe i ens ho diuen les seves dades. Trobem diversos exemples concrets sobre els temes de subministraments bàsics, i és positiu que la ciutadania pugui expressar la seva queixa al síndic, però no s'hauria d'arribar a aquesta via de l'Administració si, en aquest cas, el Govern de la Generalitat actués de manera proactiva en aquests temes. Un govern inoperatiu deixa la població indefensa, i és aquest Govern que no ha demostrat la seva eficiència en pal·liar i lluitar contra la pobresa. Insistim al Govern de Catalunya que continuï treballant amb les línies d'ajut a les famílies que tenen i pateixen pobresa energètica. No pot ser que l'escut siguin els ajuntaments. No s'ha deixat de pagar ni una sola factura perquè els ajuntaments ho han estat fent, perquè no hi hagi cap tall de subministraments bàsics. Ahir es va constatar en la cimera d'urgència habitacional que, tot hi haver fet un gran pas, encara no es fa prou, i cal aplicar les lleis vigents i plenament operatives. Aquest no és el nostre model, és el Govern qui ha de fer front i no deixar que les administracions més properes, els ajuntaments, assumeixin els seus errors. En vista a la situació social existent, en vista de la reivindicacions de diversos col·lectius i, també, valorant les dades que ens posa de manifest –les dades del síndic d'aquest informe 2015–, li hem de demanar al Govern que posi fil a l'agulla i doti pressupostàriament les partides que corresponguin i faci front a les necessitats que, especialment en pobresa energètica, existeixen. Tant de bo que en el proper informe del síndic els temes de pobresa energètica i, en general, els relacionats amb polítiques socials hagin disminuït. Continuaré amb el segon bloc de dades específiques. De l'anàlisi de les dades concretes que expliquen als diferents àmbits del seu informe, deduïm mancances en diversos apartats. Mancances en els drets del col·lectiu LGTBI respecte a la seva garantia de seguretat, de la igualtat davant de les tècniques de reproducció assistida; mancances també en drets econòmics i assistencials, en la renda mínima a la dependència; amb els endarreriments en els pagaments de les prestacions i també amb la problemàtica per accedir a uns centre assistencial per a persones amb pocs recursos. Actualment, a Catalunya, per accedir a una plaça residencial hi ha dues opcions. Una, la primera, aconseguir una plaça pública i esperar aquesta llista, que ja té més de disset mil persones en espera; o pagar i anar al sector privat. És imprescindible resoldre de forma immediata el funcionament d'aquestes llistes d'espera en tots els recursos residencials; saber com i quina assignació té cadascun dels usuaris i simplificar les llistes d'espera que en aquests moments existeixen per accedir al centre o residència. Per no parlar dels greus problemes dels centres assistencials amb persones amb discapacitat intel·lectual. També trobem mancances en l'àmbit de l'habitatge, en allò que fa referència al reallotjament de famílies afectades i a l'evidència de la necessitat d'incrementar el parc d'habitatges designats a lloguer social. I mancances en l'ensenyament. Com bé vostè apuntava –i m'alegro que ho hagi apuntat, perquè una servidora en la Comissió del Síndic ho va fer notar–, es discrimina els alumnes de cicles de formació professional enfront els de batxillerat, que, tenint l'excel·lència acadèmica, no poden tenir el primer grau d'universitat gratuït. Això és una gran discriminació per a aquests alumnes. Algunes d'aquestes mancances estan lligades a la part econòmica, més o menys quantiosa, però, en definitiva, es tracta d'una prioritat política d'aquells que en aquest moment estan governant, una voluntat política que afecta directament els catalans i les catalanes. Al tercer bloc –i per anar acabant ja– li faré una pregunta molt concreta, i em permetrà que, com a portaveu d'igualtat del Partit dels Socialistes de Catalunya, faci un esment especial de la Llei 17/2015, del 21 de juliol, d'igualtat efectiva de dones i homes, que demana al Govern que proposi un conveni de col·laboració amb l'autoritat judicial, el Ministeri Fiscal i el Síndic de Greuges en el termini de sis mesos. Doncs bé, ara fa nou mesos que va entrar en vigor aquesta llei i, en la compareixença del síndic a la comissió en la qual es va presentar l'informe que avui tractem, el Govern encara no havia proposat aquest conveni. No sabem si a data d'avui això s'ha fet, però, en qualsevol cas, anem tard. La igualtat no és un tema menor i hi hem de dedicar l'atenció que correspon. Acabaré amb algunes reflexions. De les queixes que van arribar al Síndic de Greuges durant el 2015, com ja hem dit, al voltant d'un 40 per cent, podríem dir, són queixes relacionades amb polítiques socials que requereixen molta més atenció per part del Govern de Catalunya. A data d'avui, qui està resolent les urgències socials són els ajuntaments per incompareixença del Govern de la Generalitat. Algú pot pensar que l'informe del síndic és un recull de casos puntuals politicosocials i de funcionament de les administracions públiques, però els endarreriments en els pagaments de la prestació de renda mínima, el no-pagament de la prestació econòmica de caràcter universal per infant a càrrec o les retallades que reben alguns centres penitenciaris en els serveis bàsics com els lots higiènics, tots aquests casos, ni que siguin exemples concrets, són una evidència de les mancances en polítiques socials que patim els catalans i les catalanes. Per tant, més enllà que la ciutadania pugui expressar aquestes mancances a través de les queixes que es reben a la sindicatura de greuges, reivindiquem una acció decidida del Govern i fem una crida perquè tingui en compte l'informe del síndic. Només em resta, un cop més, agrair al síndic la seva compareixença avui aquí, al Parlament, per explicar aquest informe que radiografia de forma molt completa l'estat de les administracions i els problemes que se'n deriven. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] A continuació té la paraula el senyor Albano Dante Fachin, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. L'informe d'enguany del Síndic de Greuges té tres-centes pàgines, i davant d'aquestes tres-centes pàgines jo crec que, com a membres del Parlament –perquè és un informe que se li presenta al Parlament–, com a membres del Parlament, hem de donar alguna resposta. Hi han dues opcions. Una, que és la de sempre –deixeu-m'ho dir, perquè m'he estat mirant com són les compareixences en altres anys–, és felicitar el síndic, mostrar-nos molt preocupats pel que explica l'informe i, com a molt, prometre que tots plegats treballarem per anar arreglant les coses, òbviament, faltaria més, cal dir-ho. Però potser caldria fer una passa més, o, com a mínim, jo la vull fer, perquè la segona és interpretar aquest informe com un termòmetre. Com un termòmetre que ens indica que hi ha un problema molt més profund que allò que hi posa en aquestes tres-centes planes, un termòmetre, en primer lloc, del fracàs d'aquesta cambra a l'hora de donar resposta al que passa al carrer, i un termòmetre dels successius governs i els seus fracassos a l'hora de solucionar allò que passa al carrer. I encara més: un fracàs, si no hi posem remei, de la societat. Nosaltres triem la segona opció. Òbviament, felicitem el síndic, felicitem el seu equip i li agraïm la seva feina, però ara em miro els membres d'aquesta cambra, els diputats, els membres del Govern que hi són, i us pregunto si estem disposats a acceptar que això que expliquen aquestes tres-centes planes és acceptable. Podem entrar en la quotidianitat de llegir informes com aquests o podem decidir que no ens podem acostumar a llegir coses com aquestes. Nosaltres no ens hi volem acostumar. I com que no ens hi volem acostumar poso alguns exemples concrets, de persones. A la plana 79 l'informe ens explica la història d'una persona que pateix fibromiàlgia i que un dia va a l'Hospital Clínic, que és l'hospital on se l'atenia regularment, però aquell dia que hi va li diuen que ja no l'atendran més, i que a partir d'aquell moment s'ha d'anar a atendre a la unitat especialitzada que hi ha a la Mútua de Terrassa. Llavors, la persona va a la Mútua de Terrassa, i a la Mútua de Terrassa li diuen que desconeixen l'existència de la unitat especialitzada. Quan dic que hem de tractar aquest informe com un termòmetre el que vull dir és que aquest problema d'aquesta persona no és un fet aïllat, i aquest problema d'aquesta persona ens posa sobre la taula un problema molt més profund que tenim com a Parlament, la gent que treballem aquí cada dia, perquè, és clar, aquest cas ens fa recordar que l'any 2008, fa vuit anys, aquest Parlament va aprovar una resolució que va ser impulsada, a més a més, gràcies a la mobilització popular i a una iniciativa legislativa popular, on aquest Parlament es comprometia amb les persones que patien sensibilització central. Però, malgrat aquest compromís, que va ser adquirit, a més, amb solemnitat i amb unanimitat, tothom ho va veure clar, tothom va votar a favor, però l'exemple que ens porta avui el síndic ens diu que no hem estat a l'alçada. Jo conec persones, amb noms i cognoms, que pateixen aquesta manca d'atenció continuada, aquesta dificultat per accedir a un tractament especialitzat, i jo sé que molts dels que esteu aquí també coneixeu persones, perquè aquestes persones, des de l'any 2008, no han deixat de reivindicar que aquest Parlament i els governs que han passat des del 2008 complissin amb el que va dir aquest Parlament. Per tant, les conec jo i les coneixeu tots vosaltres, i també les coneix el síndic. És clar, mentre la conselleria de Salut, que és a qui li toca, doncs, no posi en marxa l'esperit d'aquella resolució de fa vuit anys, el més probable és que l'any que ve el síndic torni a venir aquí i ens torni a dir el mateix. I no és l'únic problema que es repeteix. Jo he posat aquest exemple, però en puc posar un altre, no? A la plana 89 el síndic ens explica el cas d'una persona a la qual se li va denegar el cobrament de la renda mínima d'inserció per suposada manca de documentació. Però resulta que la persona sí que tenia aquesta documentació, però ningú la hi va demanar. Aquesta persona va fer la queixa al síndic, va interposar diversos recursos i, finalment, després de sis mesos de lluita, se li va reconèixer el cobrament i el seu dret a cobrar-ho. Clar, sis mesos de lluita per accedir a una prestació que és un dret i que justament té com a objectiu fer front a una situació d'urgència. I, clar, en una situació d'urgència, esperar sis mesos pot ser complicat: sis mesos d'espera poden suposar la diferència entre dormir sota un sostre o quedar-se al carrer, o poden suposar la diferència entre comprar un medicament o no comprar-lo, entre encendre la calefacció i no encendre-la, o entre comprar-li unes sabates a un nen perquè vagi a «col·le amb unes sabates decents o que no vagi al «col·le amb unes sabates decents. I la pregunta que em faig i que ens hauríem de fer tots i que segurament tots ens estem fent és: quanta gent, ara mateix, fora d'aquest Parlament, està a punt de caure en l'exclusió per qüestions administratives? Moltes, no sé quantes, però segur que si són dues ja són moltes. Però, a més a més –i ho diu l'informe del síndic–, coses com aquesta passen, i ho dic textualment: «perquè l'Administració omet inadequadament el tràmit d'audiència per poder escoltar la persona que es troba en aquesta situació. Jo m'imagino que això no requerirà grans lleis per fer-se efectiu, excepte que aquestes coses passin amb l'objectiu concret d'obstaculitzar l'exercici dels drets. Vull pensar que no és el cas. I clar, això s'ha de dir, també, en aquest Parlament, perquè en aquest Parlament hi ha hagut un conseller –jo també em permetré citar Cervantes–, de cuyo nombre no me quiero acordar, que va intentar criminalitzar persones que cobraven la renda mínima d'inserció mentre importants càrrecs del seu partit evadien milions d'euros d'impostos. I això va passar en aquest Parlament. A la pàgina 85 veiem que a l'ICAM, l'Institut Català d'Avaluacions Mèdiques, passen coses greus que no haurien de passar, però ho veiem a la plana 85, però també ho veu qualsevol que parli amb la gent que surt per la porta de l'ICAM. Us convido a anar a la porta de l'ICAM a veure la cara de la gent quan surt d'allà i escoltar-los, perquè no només és el cas que ens explica el síndic, lamentablement n'hi ha molts, i els coneixem i sabem els noms i els cognoms d'alguns, d'altres no en sabem res, no ens arriba a aquest Parlament. A la plana 82 el síndic ens explica el cas d'una persona que tenia programada una ecografia un 16 de novembre i un mes més tard ningú li havia dit res. Aquesta persona es va adreçar al síndic i el problema es va solucionar. Quin problema? Un fallo a l'ordinador? S'ha perdut algun paper? No, no..., perquè no és un cas aïllat, i tots els que estem aquí ho sabem. Estic segur que molts quan anem a xerrades, quan fem actes, quan anem a un dinar familiar escoltem –escoltem– la gent que ens explica coses, que ens explica metges que triguen més d'un any a visitar-nos, això passa –això passa. Jo vaig anar a Tortosa, l'altre dia, i hi havia un senyor que es diu Gustavo, que fa més d'un any que espera una visita per un metge especialista. Sortirem aquí i direm quins són els sistemes, com els hem de millorar, però..., tornem al carrer i escoltem. Clar, Gustavo té setanta-cinc anys, i no és l'únic –i no és l'únic. Jo sé que el tema de les llistes d'espera ens preocupa a tots i que cap grup d'aquí dirà que no els preocupa. Ara, crec que una de les feines que té aquest Parlament és posar en context per què passen aquestes coses. El conseller ho fa, el president ho fa, el vicepresident també ho fa, posen contextos. Jo també vull posar contextos: per què passen aquestes coses o, com a mínim, per què aquestes coses fan tant de mal? Perquè, ahir, un mitjà de comunicació ens explicava que és una pràctica recurrent i estesa en el sistema sanitari català contractar advocats amics, saltant-se les lleis per valor de milions d'euros. Això està perfectament documentat. I, clar, un es pregunta: aquesta persona que espera un any que l'atenguin o aquesta metgessa o aquesta infermera que veu que no pot fer la seva feina com l'hauria de fer, quan acaba el dia laboral i troba una notícia com aquesta, que és una entre tantes, però que dóna context –i això crec que també és el que hem de fer–, quina sensació tens quan veus tot això i a la vegada veus que els amics dels partits que tenen despatxos d'advocats s'emporten milions saltant-se la llei? Ha de ser molt dur. De fet, és molt dur, i m'imagino que per a la majoria d'aquí, dels que estem aquí, també és dur, però és el que hi ha i ho hem de dir. I ho hem de dir perquè la feina del síndic és fer informes, això és un parlament, que ve de «parlar, doncs, ho hem de dir. I després hem de buscar alguna solució, que també és la nostra feina. Vaig acabant..., tres-centes planes que són un recull de casos que, gràcies a la intervenció del síndic, han trobat un canal de resolució, i per això cal estar agraïts i hem d'estar orgullosos de tenir aquesta institució; però ara nosaltres hem de fer la nostra feina, perquè darrere dels casos concrets hi han problemes estructurals, hi ha una incapacitat clara d'aquest Parlament per respondre a una realitat que ens està sobrepassant a tots, que està sobrepassant els governs, que els està sobrepassant a tots, i això ens hauria de preocupar. Perquè, si finalment acceptem que ni el Parlament ni els governs tenen capacitat, són útils per resoldre tot el que ens explica aquest informe, doncs, tenim un problema com a societat i llavors ens haurem de preguntar seriosament què estem fent aquí o ens ho preguntarà la gent que està fora: què esteu fent aquí? Hi ha molts poders establerts que estan molt còmodes amb aquesta situació; poders que treballen, justament, perquè els parlaments no siguin una altra cosa que figures decoratives on es parla i no es fa res més: el Tribunal Constitucional, el Tribunal Constitucional vol que aquest Parlament sigui una figura decorativa; però també els bancs que desnonen i que s'enriqueixen amb el deute, aquests també estan molt contents amb que aquest Parlament sigui una figura decorativa; les multinacionals, propietàries de les empreses subministradores de serveis bàsics, també estan molt contentes amb la incapacitat que moltes vegades demostrem des d'aquest Parlament –aquestes multinacionals que, per cert, negocien d'esquenes a la ciutadania–, i a aquest Parlament, un tractat com el TTIP que, cal recordar-ho, està essent defensat a Europa per forces que estan en aquest Parlament. Això també cal dir-ho. En fi, el síndic ja ha fet la seva feina, la ciutadania s'autoorganitza i no s'espera, i també treballa per fer valdre els seus drets. Doncs, ara, nosaltres hauríem de fer la nostra feina. I acabo, també, citant Llull, que deia que «qui serveix a un senyor dolent s'acostuma al mal i perd el temps. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Síndic de greuges, vicepresident, conselleres, diputats i diputades..., un any més el síndic compareix al Parlament, i aquesta presència reiterada, aquest hàbit cíclic demostren que la sindicatura ja ha esdevingut una institució; que les institucions, quan es converteix en ritus, una cosa és que ja, allò, és una institució. Fins i tot, el síndic és una institució, perquè, com li deia jo una mica en broma: «Passen els diputats, passen els parlaments, passen els presidents, però el síndic roman. La sindicatura, en qualsevol cas, és bo que sigui una institució i és bona la feina que fa i té una missió rellevant en la nostra vida social i política. Jo diria que té una missió especialment clau en aquests temps de crisi. I vostè ho ha dit, senyor síndic, que té una missió relacionada amb el que és el nucli de la democràcia, el nucli d'una democràcia liberal, social i constitucional. I té una funció, vostè, que té a veure amb el contrapès de poders, amb la igualtat davant la llei, amb la garantia i l'exercici dels drets de ciutadania, amb el principi de control i crítica de la gestió pública. Per tant, em sembla a mi que és una funció prou important. I ho dic sincerament, és a dir, perquè la democràcia liberal no és només posar urnes, com es diu aquí Catalunya, a Hongria s'acaben de posar urnes per expulsar els refugiats. La democràcia és més: és un ecosistema de lleis, d'institucions, de deliberació, de supervisió, de crítica. I aquí, hi insisteixo, el síndic hi juga un paper important com a intermediador, com a supervisor, com a consciència crítica, com a impulsor de reformes. I si un valora quina és la qualitat d'una democràcia, potser una cosa que ens podem preguntar o..., un lloc per veure la qualitat d'una democràcia és la relació que té el síndic o el defensor del pueblo, com es digui, amb el poder: la seva independència, la seva llibertat de crítica, la seva relació amb el poder, possibilitat de solucionar greuges, etcètera. Jo diria que tant a Espanya com a Catalunya podem millorar, però no estem malament. Per tot el que he dit em sembla important, l'informe..., em sembla important la presència del síndic. Un informe que jo li he d'agrair, i ho faig sempre, la seva edició cuidada. Vostè ha parlat de la..., sembla editat per aquells de la Fundació Bernat Metge, no?, està molt ben editat, i això facilita molt la lectura i s'agraeix molt. I és una radiografia de les problemàtiques de la societat i és útil, em sembla, per a la tasca de Govern i per a la tasca d'oposició, perquè posa llum sobre moltes problemàtiques, sobre temes concrets que després es poden elevar a categoria, sobre disfuncions estructurals del sistema. I jo li vull, en primer lloc... –després expressaré discrepàncies importants, que tenim amb el seu enfocament–, però, els vull agrair, a vostè i al seu equip, en primer lloc, la feina feta, perquè crec que s'ha de dir que vostès, aquests darrers anys han treballat i han fet bona feina. Hem de saludar, i vostè ho ha subratllat, en primer lloc, l'augment de l'activitat: han augmentat les consultes, les queixes, les actuacions d'ofici... I això és molt bona notícia, perquè significa, en primer lloc, que la gent coneix més el síndic. Jo no crec que sigui que hi ha més problemes, jo crec que és que la gent coneix que n'hi ha; però, sobretot, és que les persones coneixen millor la sindicatura, que poden acudir a ella i que els pot resoldre problemàtiques. I penso que tots els esforços haurien d'anar –i vostè en parla a l'informe– a multiplicar la presència i el coneixement del síndic entre la ciutadania, perquè en el fons, deu mil queixes, ho deia algú, són moltes, sí, però només són un 0,15 per cent de la població catalana; són moltes, però molta més gent pot conèixer i pot beneficiar-se de les funcions de la sindicatura. Ens diu, vostè, que el 98 per cent de les seves sol·licituds i les seves queixes procedents i recomanacions s'accepten. I aquí la pregunta que jo li faig, i em sembla que vostè l'ha respost una mica, és: que s'accepten, què vol dir? Que li diuen al síndic: «Molt bé, estem d'acord amb la seva perspectiva i vostè té raó, o que, efectivament, es posa en pràctica la recomanació del síndic? Si no ho he entès malament, vostè ens ha dit que no, que es posa a la pràctica el que ha dit el síndic; i li agrairia que em confirmés que ho he entès bé. L'informe del síndic denuncia greus mancances en la política social de la Generalitat, i li hem de dir al síndic i li hem d'exigir al síndic que denunciï amb més força i amb més energies aquestes situacions que ell subratlla a la part social del seu informe: les demores de pagament, les males praxis amb la renda mínima, les llistes d'espera... A vostè, senyor síndic, jo crec que li passa una cosa: quan es tracta de criticar el Govern d'Espanya vostè sempre apuja el to, s'hi sent còmode i posa una miqueta de sordina quan es tracta del Govern de la Generalitat. No dic que no ho faci, però li demano la mateixa energia i la mateixa eficàcia que quan es tracta de l'aeroport de la Cerdanya, que vostè va ser molt eficaç, doncs, igual amb altres qüestions, vostè ha de demostrar la mateixa contundència i la mateixa eficàcia. Però sap què passa, senyor síndic? Nosaltres tenim la impressió que tenim un govern que es dedica a fer castells en l'aire, a rodar pel món, a dissenyar tota mena de plans imaginaris de futur mentre la gent no arriba a final de mes, no pot trobar feina o ha de passar un calvari burocràtic per poder encetar un negoci. S'ha de reconèixer que el conseller Vila tenia raó quan va dir una cosa així com: «Nosaltres hem posat en marxa una poètica nacional, perquè, si no, la prosa de la crisi no l'hauríem pogut suportar. Bé. Doncs, anem a la prosa del seu informe i al que ens descriu. I abans jo li agrairia..., una cosa per al futur, senyor síndic. Ja dic, l'informe està ben fet, però a vegades a mi em manca alguna qualificació quantitativa de les coses. Per exemple, es diu, no?: «Mancances importants en la motivació de la denegació de la prestació per raó d'ingressos de la renda mínima. Hi ha males praxis en la gestió. Aquest és un exemple entre molts altres. Estem parlant d'uns casos petits concrets? Estem parlant d'una cosa que vostè pensa que és estructural en el sistema? Estem parlant de molts casos?, de pocs casos? Jo crec que una certa qualificació en les seves afirmacions, de dir «és un tema molt estès o «hem rebut informacions puntuals d'aquest tema... Ja sé que al final hi ha unes tablas, però no és tan fàcil de seguir. Jo crec que seria bo una certa interpretació quantitativa, també, de les problemàtiques per ajudar en la feina dels diputats. Vostè ens parla de problemes en el benestar, que no s'estan complint drets. I diu: «El Departament de Benestar..., i ho diu molt bé, «el Departament de Benestar no és competent per decidir no reconèixer els drets subjectius. És que no es tracta aquí de dir si pagarem o no pagarem el que devem; es tracta, si de cas, de dir quan ho pagarem, com ho pagarem i com es farà per complir els drets de la ciutadania. Vostè ha endegat actuacions d'ofici per conèixer l'estat de les llistes d'espera i han trobat col·lapse i manca de transparència. Ens diu: «He recomanat que es garanteixi la publicitat. I s'ha acceptat. S'ha fet? «He recomanat un sistema de consulta que permeti a les persones saber on són a les llistes d'espera. Li ho han acceptat? S'està fent? Vostè ens parla d'impagaments. I aquest és un altre tema que jo penso que el síndic podria denunciar més habitualment, perquè afecta les entitats, afecta moltes persones. I això passa al mateix temps que dediquem milions i milions d'euros a obrir oficines de l'agència tributària catalana que només utilitzen cent persones. Aborda vostè el tema dels majors de quaranta-cinc anys a l'atur. Vostè hi ha dedicat bastant atenció darrerament, i penso que és un tema cabdal, realment. A vegades, a aquestes persones els passa el que allà, a la Divina comèdia, quan entren a l'infern, que diu aquella frase de «que pierda toda esperanza quien aquí entrare. Doncs, no pot ser que la pèrdua de treball als quaranta-cinc anys o als cinquanta sigui això, una entrada a l'infern permanent perquè ja no hi ha esperança. I això està ben denunciat. I això és un tema que entre tots hem de pensar. Vostè..., i jo li pregunto: «I quines concrecions fem? I això com ho encetem? Perquè vostè exposa algunes idees generals per sortir d'aquesta situació, però com ho resolem, això? I aquí tots hem de ser creatius i assumir la nostra responsabilitat. Ens parla de les quilomètriques llistes d'espera a la salut pública. Sap què ens va dir el conseller de Salut? Que esperéssim a la independència. Tot per la pàtria, que dirien altres. Esperar, també, la malaltia. Todo por la patria. Hi ha un apartat del seu informe, senyor síndic, que em sembla especialment esbiaixat, i li ho vull dir. Vostè es fixa en el discurs d'odi a les xarxes socials i carrega vostè, amb raó, contra les piulades ofensives dirigides a bascos i catalans, i parla vostè de catalanofòbia. I existeix? Sí. I és totalment «repugnable? Sí. Però per què es fixa només en una cara de la moneda, senyor síndic? Vol que li ensenyi els nostres Twitters, dels diputats del Partit Popular d'aquest Parlament? Hi ha una hispanofòbia greu a Catalunya, i potser és més invisible, i un diu: «Però què diu? Doncs, sí, precisament és més invisible perquè és més estructural, perquè durant els darrers anys la burla, el menysteniment a la realitat espanyola ha estat permanent. I la paraula s'ha convertit en verí, com l'«Espanya ens roba. Jo acuso algunes elits catalanes d'haver conformat un paradigma de rebuig, bel·ligerància i odi contra el que significa Espanya, com una realitat que oprimeix, que roba, culturalment deficient, democràticament lamentable... Deia Prat de la Riba..., que va fer moltes coses magnífiques, però deia en un dels seus llibres: «Tant com vàrem exagerar l'apologia del que era nostre, vàrem rebaixar i menysprear tot el que era castellà, a tort i a dret, sense mesura. Doncs, això, no amb Castella, sinó amb Espanya, és el que s'ha fet aquí. I vostè ens dirà: «Sí, però és que fixi's en el que es va escriure llavors allà, i fixi's en el que han escrit, i fixi's en el que han dit. I sí, és tot, té vostè tota la raó, però és que aquest és precisament el problema: la incapacitat d'uns per reconèixer la pluralitat estructural d'Espanya, la incapacitat dels altres per reconèixer la pluralitat essencial també de Catalunya. I, si no, llegeixi vostè el manifest Koiné, que reflecteix això. I no sigui unilateral en el seu judici. Reculli-hi, per exemple, com li ha dit el Grup de Ciutadans, aquelles famílies que han patit assetjament per demanar els seus drets lingüístics. Podrà ser discutible; nosaltres ho defensem, que defensin un 25 per cent en castellà, nosaltres pensem que hi tenen dret i que, a més, s'ha d'aplicar, però és discutible en qualsevol cas l'opció. El que no pot ser discutible és que se'ls munti una manifestació i hagin de patir assetjament. I vostè em dirà: «Home, és que aquest tema de les..., és que aquest tema lingüístic no és gaire important, perquè en tenim molts pocs casos, com ens ha dit en algun cas. Sap quants casos té de queixes per discriminació de gènere? Un; un sobre deu mil. Ah, és que no hi ha discriminació de gènere a Catalunya? I tant que n'hi ha; pel que sigui, no acudeixen a vostè. Doncs, el mateix passa amb allò altre. De la mateixa manera que em sorprèn que vostè dediqui tant d'interès al tema de les televisions privades de la resta de l'Estat i al temps que dediquen als diferents partits, i no s'hi posi amb la tele raca-raca sobre la independència que tenim aquí, a Catalunya. Acabo; acabo, senyor síndic, amb el tema de la pobresa energètica. S'ha fet molta demagògia aquí acusant el Govern del PP de no importar-li la pobresa energètica, doncs, las!, portem al Constitucional una llei i no recorre contra la pobresa energètica, no recorre contra res de la pobresa energètica. I, mentrestant, què ha fet la Generalitat? Poca cosa. M'agrada saber que la sindicatura té una relació tan excel·lent amb les elèctriques; diu que hi ha una relació d'una gran fluïdesa d'informació, el que no sé si hi ha és tanta eficàcia a aconseguir que les elèctriques compleixin el que han de complir i d'exigir a la Generalitat que signi els convenis que ha de signar. Parla vostè de transparència i d'informació. El nostre grup fa anys que sol·licita tenir accés als contractes de la Generalitat amb un obscur lobby internacional que es diu Independent Diplocat. S'ha votat al Parlament, s'ha votat que sí, i no ens ho deixen veure. De què tenen por?, com diuen vostès; de què tenen por? I ara sí, hi poso fi. Ha citat vostè El Quijote. A mi m'agrada. Deia un escriptor del segle passat que Espanya havia perdut el seu nervi històric el dia en què havia renunciat a ser Quixot per passar a ser Sancho. I té raó. I sempre serà un error deixar l'esperit d'El Quijote a l'esquerra, que és el que fem habitualment, i sempre serà un error, perquè la política és, al cap i a la fi, aquell diàleg entre Quixot i Sancho, entre l'idealisme i el pragmatisme, entre l'ideal i la realitat. I aquell equilibri és la clau, però això és un altre debat, que no sé si ens pot contestar el síndic, però que no em correspon a mi. Gràcies, presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula la senyora Pilar Castillejo, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé. Primer de tot, gràcies als diputats que han quedat aquí per escoltar les intervencions, gràcies als membres del Govern que han quedat aquí per escoltar les intervencions i gràcies al síndic i al seu equip per l'informe que ens han presentat. Agraïm el discurs contundent i clar que ha tingut el síndic; l'hem escoltat en aquest Parlament parlant de drets, parlant de llibertat, parlant de democràcia, i ens ha agradat sentir-lo amb aquesta contundència i amb aquesta claredat. Sabem que és un mecanisme de defensa dels drets de la ciutadania i de defensa del bé i de l'interès públic. Entre les seves funcions hi ha també la d'atendre les queixes de totes les persones que es troben desemparades davant l'actuació o, sovint, la manca d'actuació de les administracions. I el seu objectiu és el d'ajudar a millorar el funcionament de la Generalitat, dels ajuntaments, de diputacions, de consells comarcals, de l'Administració en general. A més, també, el síndic comença a actuar com a supervisor d'empreses privades que presten serveis d'interès públic, com ara la llum, l'aigua, el gas... Entenem que amb la presentació d'aquest informe anual la nostra tasca seria, d'una banda, detectar aquelles situacions on, per acció o per omissió de l'Administració, els drets de la ciutadania continuen sent vulnerats, tot i la intervenció o no del síndic, i quan no hi hagi aquesta intervenció, demanar-la d'ofici. I, d'altra, una funció que tenim avui amb aquest estudi del síndic és avaluar el grau de millora d'aquestes administracions i empreses pel que fa la desemparament de les persones. Doncs, si comencem per les empreses, aquestes que presten serveis d'interès públic, sí que hi ha coses que han millorat en aquestes empreses. El que ha millorat és el seu compte de resultats. Endesa va obtenir un benefici net de més de 3.300 milions d'euros el 2014, un augment del 77 i mig per cent respecte a l'exercici anterior. Números semblants tenim de Gas Natural o d'Agbar. Mentrestant, les administracions, el que hem creat són fons socials i solidaris amb què garantim aquests beneficis escandalosos de les empreses subministradores, perquè el que estem fent és traspassar els diners públics a mans privades. D'aquesta manera, buidem els fons públics destinats a resoldre altres reptes i altres necessitats socials. Al seu informe, el síndic ens parla dels fons socials d'aquestes empreses, de descomptes notables dels consums mínims; mesures, sens dubte, insuficients. Perquè com milloraria realment la situació de desemparament de les persones davant aquesta injustícia? Exigint a les empreses subministradores que es facin responsables de l'assumpció de les factures i dels rebuts impagats pels casos d'exclusió i emergència, no creant fons de diners públics, sinó que siguin les empreses, amb els seus beneficis, que assumeixin aquests costos. També ens parla l'informe del Síndic de la Llei 24/2015, promoguda per milers de signatures i aprovada per unanimitat en el Ple del Parlament, que compta amb un ampli consens social, però amb una part substancial del seu articulat recorregut i pendent de suspensió a hores d'ara pel Tribunal Constitucional en aquesta ofensiva de l'Estat espanyol contra el nostre dret a exercir sobiranies en àmbits tan diversos com les centrals nuclears, com les grans superfícies, com el fracking, com la igualtat entre homes i dones o com l'impost sobre habitatges buits, per posar només alguns exemples. De nou, un exemple de com un grapat de magistrats decideixen per sobre de la legitimitat d'una majoria social, d'una cambra parlamentària i de tot un poble. És cert que en aquesta ocasió l'articulat referent a la pobresa energètica no ha estat impugnat; ja ho va fer al seu dia amb el decret llei contra la pobresa energètica. Però no és menys cert que de poc serveix tenir ajudes per als subministraments si no tenim garantit el dret a l'habitatge. Perquè aquest seguit d'actuacions del Tribunal Constitucional ens ha de deixar clar que avui a Catalunya voler exercir la nostra sobirania, voler garantir drets socials fonamentals com ara fer front a l'emergència habitacional, passa..., implica enfrontar-se al Tribunal Constitucional. Ahir forces polítiques, socials, el Govern, el Parlament i món local vam fer un front comú davant els embats del Tribunal Constitucional i l'Estat espanyol. Creiem que és per aquí per on cal anar, però fem una crida a aquesta unitat d'acció per no deixar sols els nostres ajuntaments en aquests moments. Parlem de garantir els drets mínims; no ens pensem ni per un moment que amb la llei plenament en vigor els teníem garantits, aquests drets. No era així. Només posaven en mans del món local una eina, útil, sí, es cert, una eina útil, però encara insuficient per afrontar l'emergència; no cobreix totes les necessitats: continuem tenint gent als carrers, continuem tenint gent amb problemes d'habitatge i no tenim on allotjar-los. Reclamem ara aquest front comú per fer costat als ajuntaments de Catalunya que es continuaran trobant amb la realitat quotidiana de famílies sense llar i als quals no podrem deixar desemparats i sense eines al seu abast per fer front a aquesta realitat. Per això la CUP ens ratifiquem en la necessitat de defensar la Llei 24/2015, per tres motius bàsics. El primer, la seva legitimitat. No pot ser qüestionada, aquesta llei. Cap altre instrument legislatiu tindrà més legitimitat, i, sobretot, no tenim cap garantia que no tornarà a ser suspès. En segon lloc, perquè el món local necessitarà continuar-la aplicant. Perquè aquesta llei, de la qual tots en lloem la utilitat pràctica, ens dota de les mínimes eines per fer front a l'emergència social davant les entitats bancàries i les grans corporacions que es dediquen a l'espoli. I, en tercer lloc, perquè avalar la suspensió vol dir admetre que primer va la defensa dels bancs i els grans tenidors d'habitatge per davant de la gent, i això nosaltres no ho avalarem mai. Avui, la defensa del dret a l'habitatge ha de caminar de la mà de la desobediència. I només un últim apunt sobre aquest tema de l'habitatge. Parla, el seu informe, d'exigir que un mínim del 30 per cent dels habitatges que la Sareb ha obtingut a un preu baix es destinin al lloguer social. No n'hi ha prou amb aquest 30 per cent. Als bancs els vam rescatar amb diners públics, i aquests pisos, davant l'emergència actual i la manca d'habitatges per cobrir les necessitats, han de ser tots públics. Demanem al síndic que vagi encara una mica més enllà, i estudiï també la possibilitat que una part de l'habitatge públic de l'Impsol sigui també destinat al lloguer social, sense que això suposi una despesa addicional per a l'Administració local. Per últim, cal que busquem entre totes respostes més globals, que reverteixin el model que permet l'especulació i ens condemna a la pobresa. Pel que fa a altres punts de l'informe anual, farem referència només a alguns àmbits d'actuació on creiem que hi ha un llarg recorregut per endavant de millora de les administracions públiques amb referència al desemparament de les persones. A l'octubre de 2014 va entrar en vigor la Llei 11/2014 per garantir els drets de les persones lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals i per eradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia; però, a hores d'ara –i així ho deixa ben clar l'informe del síndic–, encara no s'ha desplegat el reglament de la llei, i ha incomplert el termini previst per fer-ho, ni s'ha implementat el règim sancionador. Això fa que tinguem una llei específica, però sense mesures específiques. No serveix per a pràcticament res i la converteix en paper mullat. Urgeix, també, dotar el Consell Nacional d'LGTBI de les atribucions que contempla la norma i urgeix fer la necessària difusió de la llei. Sense tot això, tenim una llei sense motor, una llei pionera al món, però que no es pot aplicar. El Govern de la Generalitat ha de fer ja –ja– els passos necessaris per aplicar-la. En l'àmbit de la salut, són moltes les queixes que ha rebut el síndic: de llistes d'espera, de tancaments de CAP, de reducció de personal... Aprofitarem la presentació del seu informe per fer referència a un institut del qual es parla poc, el d'avaluacions mèdiques, l'ICAM. Hem sentit ja fer-ne referència als altres grups parlamentaris perquè és un tema que veiem que afecta moltes persones. L'ICAM dóna sovint l'alta forçosa a persones que no estan en condicions de treballar i no poden reclamar davant una segona institució. Ho han denunciat sindicats de treballadors davant del síndic. El seu informe parla, sobre l'ICAM, com sovint no respecta els drets de les persones pel que fa a la confidencialitat, a la intimitat, a la possibilitat de canviar de centre i de facultatiu, del tracte poc respectuós i indigne a les persones. Tot plegat, creiem que obliga a posar sobre aquest institut el punt de mira del Departament de Salut. Cal exigir amb contundència que els professionals de l'ICAM compleixin la carta de drets, que respectin les persones i que si no ho fan s'adoptin les mesures que corresponguin per apartar-los del servei. En l'àmbit de la justícia, voldrem fer esment d'un parell d'actuacions. N'ha parlat ja aquest matí en seu parlamentària la diputada Vehí, amb la pregunta al Govern, però volem insistir en aquests temes perquè ens semblen de vital importància. El Síndic de Greuges alerta de manera periòdica sobre les condicions dels denominats «departaments especials de règim tancat, els DERT, de les presons catalanes, on s'aplica el règim d'aïllament. Un DERT és una mesura que suposa el tancament en cel·la de fins a vint-i-una hores al dia, amb una sortida diària al pati, una intervenció del psicòleg a la setmana, i una altra activitat en el transcurs de set dies. És un dels règims de vida a les presons més severs que es poden trobar a la legislació espanyola, i àmpliament qüestionat per diferents organismes internacionals. No oblidem que el Comitè contra la Tortura de l'ONU reitera que l'aïllament prolongat en centres penitenciaris, com és el cas del DERT, és un maltractament institucional. I, de fet, la mateixa Direcció General de Serveis Penitenciaris estableix quins haurien de ser els criteris per a l'aplicació d'aquesta mesura, que demana que siguin de caràcter absolutament excepcional. Lluny d'aquest caràcter excepcional, a les presons catalanes l'aplicació del règim tancat és habitual, segons afirmen entitats de defensa dels drets humans. No n'hi ha prou, doncs, amb les alertes com les que fa el síndic, sinó que cal un seguiment exhaustiu que tregui a la llum pública les condicions d'indefensió dels drets humans que provoquen aquests règims tancats a les presons catalanes i que acabi amb aquestes pràctiques. També, i sense deixar de banda les presons catalanes, volem parlar dels mecanismes de prevenció de tortura de què ha parlat amb contundència el síndic en la seva exposició, i de l'aplicació del protocol d'Istanbul que, com ell molt bé ha dit, és un desconegut a Catalunya. Creiem que s'ha de fer un seguiment de l'aplicació d'aquest protocol perquè és un instrument crucial en l'esforç global per acabar amb la impunitat de responsables de tortura d'una manera integral, eficaç, ràpida i imparcial. I no només de les presons, sinó com hem vist en casos de trista actualitat, hem de fer també aquest seguiment als centres d'atenció primària. Recomana també el síndic al seu informe el tancament definitiu del CIE de Zona Franca. Aquests centres d'internament són presons il·legals i racistes que legalitzen la barbàrie i que trenquen vides i projectes. El Parlament va aprovar, el juliol del 2015, una resolució on es defineix el CIE com una anomalia jurídica prescindible i el considera un clar atemptat al contingut essencial del dret a la dignitat. El conseller de Justícia, el Carles Mundó, també ha reclamat la no-reobertura del CIE de Barcelona. Cal que denunciem la criminalització sistemàtica de les persones migrants i la repressió a què estan sotmesos quan exerceixen el seu dret a la llibertat de moviment. Estem tots d'acord, doncs, amb el tancament del CIE, però insistim a reclamar-ne, com a societat, el tancament definitiu. Ha dit el síndic, també en la seva exposició –i m'ha agradat sentir aquesta frase–, que un dret no pot esperar. Creiem que ha de ser aquest l'esperit quan analitzem tot aquest informe. Parlem de drets, i que no poden esperar, i parlem també d'aquells que pensem que la resposta, en aquests moments, passa per posar la legitimitat per davant de la legalitat, com ens ha semblat intuir en aquesta exposició que ha fet el síndic. Acabem amb una frase del Lluís Maria Xirinacs, que ens ha vingut al cap llegint tot l'informe del Síndic de Greuges: «Lluitarem contra els forts mentre siguem febles, lluitarem contra nosaltres mateixos quan siguem forts. Que aquest sigui el nostre esperit. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula el senyor Antoni Balasch, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conselleres, síndic, des de Junts pel Sí ens agradaria començar destacant el paper de la sindicatura de greuges, un paper important pel que fa al suport i la defensa de l'administrat, el suport i la defensa dels ciutadans i dels seus drets més elementals. En alguna de les intervencions prèvies dels altres grups s'ha parlat molt de contextualitzar, i, en tant que jo crec que hi ha alguns eixos que ens afecten molt directament, voldria fer una primera contextualització. És a dir, quan es detecta un greuge, primer es mira si té lloc el greuge o no té lloc; si no té lloc, decau, i si té lloc, hem de mirar de veure si es pot solucionar. Si es pot solucionar, queda resolt –estic contextualitzant–, si no es pot solucionar, hem de veure quines causes fan que no es pugui. Aquestes causes poden ser pròpies de l'Administració o bé alienes. Si són pròpies, cal denunciar-les i corregir-les, però si són alienes també cal denunciar-les i veure quines són, aquestes. I aquí és on voldria fer una observació i una reflexió a tota la cambra perquè hi ha moltes causes alienes a la capacitat del Govern de Catalunya que afecten la solució dels greuges, que són: la manca d'economia, la manca pressupostària en aquest greuge econòmic que tenim amb l'Estat espanyol, amb l'ofec competencial i amb un Tribunal Constitucional que s'hi suma; aquest és un context. I, a més a més, m'agradaria també dir que hauríem de vigilar també de no caure en generalitzar el particular al general; no elevar-lo a la categoria de general, perquè podríem córrer perills que ens farien perdre objectivitat. Començo adreçant-me al volum de les dades de l'informe 2015, en el qual es detalla un increment, prop d'un 10 per cent, de les queixes; unes queixes que estan encaixades en un context de crisi, en un context de fallida d'empreses, en un context on hi ha molts impagaments i on hi ha també –i això és positiu–, una major coneixença de la sindicatura de greuges, per tant, els ciutadans s'hi adrecen amb més facilitat perquè hi ha una major coneixença. I les queixes reflecteixen l'impacte d'aquesta crisi econòmica i social, i així ho reconeix el mateix informe, en tant que prop d'un 30 per cent de les queixes fan referència als àmbits de polítiques socials i un 25 per cent fan referència al consum. Fixem-nos que tant els uns com els altres tenen una dependència molt directa del que deia abans: del marc competencial i de la capacitat econòmica del Govern. És molt important, doncs, de tot aquest volum de queixes que s'han... –crec que ha dit el síndic que eren al voltant d'unes cinquanta mil, si no ho recordo malament, en la intervenció–, cal dir que hi ha menys queixes als procediments administratius; tot i que s'han incrementat un 10 per cent, n'hi ha menys, de procediments administratius. Per tant, l'Administració funciona més bé, més àgilment. Ens hem de donar per satisfets? Mai. Però sí que és veritat que funcionem de manera més ràpida. Es detecta una major cura de les administracions a partir d'aquestes dades per reglamentar lleis i procediments administratius. Es detecta una major voluntat i una bona actuació dels diferents departaments, i aquesta millora contínua, a la qual feia referència. Hem també de fer, doncs, de la mateixa manera que fem l'agraïment al síndic, als diferents departaments en aquest esforç que es va visualitzant amb dades. En aquest informe també és palesa una bona col·laboració entre el síndic i les administracions i empreses, com s'hi ha fet referència també, atès que hi ha aquest 98,4 per cent de casos que han estat acceptats totalment. Ho celebrem, és un bon camí i, sens dubte, és una bona feina feta, que cal agrair i que cal reivindicar, tant per part de la sindicatura, com també per les administracions i aquestes empreses que responen, per tal que aquestos números surtin amb aquest percentatge tan i tan elevat. Tot i l'increment de les queixes que s'han presentat, però, creiem que és molt rellevant una dada que diu que en el 50 per cent dels casos no hi ha hagut cap incorrecció en l'actuació; per tant, de les queixes presentades, el 50 per cent decauen. Per què? Ja s'ha comentat: perquè o no s'ha apreciat cap irregularitat o perquè no es poden admetre, o perquè el mateix interessat n'ha desistit. Per tant, el 50 per cent decauen. Creiem que aquest també és un indicador positiu envers aquest funcionament que indica aquesta millora significativa, doncs, del funcionament. I agraïm també força que hagi baixat el temps de tramitació i de les queixes respecte al 2014. Ens hem de donar per satisfets? No. Però hi ha l'esforç, hi ha la voluntat, estem en el camí? Sí; per tant, ho hem d'agrair. Tot i que, ho torno a dir, s'han tramitat expedients, i tot i que, també s'ha de dir, hi ha noves competències –s'ha dit abans–: la llei de gènere, la llei d'igualtats, l'LGTBI i també tot el que fa referència a la transparència. Ja ho ha dit el síndic, que això també els ha portat més feina i que, per tant, és una situació, diguem-ne, que fa que agraïm als treballadors de la sindicatura aquest esforç que estan fent amb aquestes competències ampliades. A més a més, a l'hora d'interpretar aquestes dades –ja ho he fet abans, però–, tinguem en compte la singularitat del moment històric de crisi, de deute, d'una manca de liquiditat de la Generalitat perquè el que ha d'arribar arriba i arriba tard, i això frena moltes de les solucions que l'Administració té, i aquesta manca de recursos. I diem això per contextualitzar, com dèiem abans, i valorar, en la mesura, que toqui, l'esforç dels diferents departaments de la Generalitat; uns esforços que es veuen limitats per la capacitat de resposta econòmica, que deia. I m'agradaria aquí fer una reflexió: la necessitat de resposta no és igual a la capacitat de resposta. Ho torno a dir: la necessitat de resposta no és igual a la capacitat de resposta. Per tant, voldríem que aquest context també es tingués en compte a l'hora de fer l'anàlisi corresponent. El primer bloc a què s'ha fet referència és el gran bloc de protecció de dades socials, que és vora d'un 30 per cent, més o menys, de les demandes. De manera, així, molt telegràfica: demores en el pagament de les prestacions, la situació de dependència, la renda mínima d'inserció, manca de cobertura de necessitats, serveis residencials amb manca de recursos econòmics, la vulnerabilitat econòmica per accedir als subministraments bàsics, llistes d'espera de salut, dret a l'habitatge assequible per assumir el cost econòmic, la fiscalitat que doni suport a persones i col·lectius més necessitats... Tot això, què necessita, tot això que acabo de llegir ara? Major aportació econòmica. Si volem, podem mirar cap a un altre costat, però, o tenim major aportació econòmica o, per bona voluntat que tinguem, hi ha la necessitat però no tenim la capacitat per donar-hi resposta. Per tant, hem de fer referència, una vegada més, a aquest context. I aquí no ens agradaria, i ho deia el dia que en vam parlar en comissió..., vaig posar com a exemple que no ens agradaria que s'acusés..., imaginem-nos el cas d'una persona que està davant de la piscina, ve algú, l'empeny i la tira a l'aigua. Podem acusar aquella persona que s'ha tirat vestida a l'aigua –la podem acusar, que és cert–, el que no mirem és qui ha generat la causa que fa que aquella persona caigui a l'aigua, que fóra el més just, anar al principi de la cadena. Aquest referent també ens agradaria deixar-lo clar aquí davant. Nosaltres estem convençuts que, si se soluciona el greuge econòmic al qual està sotmesa Catalunya, tots aquests problemes d'atenció social quedaran –si no tots, la major part–, quedaran resolts. Perquè –i ho ha dit algú aquí abans, també–, que amb aquests temes estem tots d'acord. Doncs, si hi estem d'acord, anem a l'origen i anem a buscar, i demano als altres grups parlamentaris que anem tots a mirar l'origen i anem a buscar el punt que activi la solució per donar resposta a les necessitats dels més dèbils de la nostra societat. L'altra gran àrea és la que fa referència al volum de queixes, prop d'un 25 per cent, i que cal afrontar-lo amb mesures d'urgència de subministrament per temes: d'aigua, gas i electricitat. Miraré d'anar ràpid perquè el temps se m'està escapant, però: Llei 24/2015, la coneixem, la sabem, valoració positiva per part del síndic, l'Agència Catalana de Consum hi està compromesa, però –però– la legislació sobre les factures, pel que fa referència al consum, àmbit estatal, no podem exigir –el síndic hi feia referència– a aquestes empreses que siguin molt més clares, perquè la legislació és d'àmbit estatal. I «però a aquestes lleis que comentava ara: el Constitucional ens ha deixat sense força per activar-les. I avui, aquest matí, hi havia una reunió per veure tots plegats i tots junts com fer força des de les nostres capacitats, en la mesura que puguem, per donar resposta a aquesta gent tan necessitada. I ja no parlaré de la inconstitucionalitat d'altres lleis, i podria fer referència, doncs, a algun camp específic: tema de salut, les llistes d'espera. Hi ha la ferma voluntat del Govern, de Junts pel Sí, per complimentar els terminis de garantia i de referència de les llistes d'espera. Per això té previst un pla d'acció, que en un termini que es preveu de dotze mesos des de l'aprovació dels pressupostos –el dia que els puguem aprovar–, a assolir les competències importants en temps d'espera pel que fa intervencions quirúrgiques, proves diagnòstiques i consultes a especialista. S'ha de dir també que malgrat –malgrat– que hi són, al desembre de 2015 ja hi havia temps d'espera òptims amb procediments com poden ser la cirurgia cardíaca, o l'oncològica, o algunes altres. Pel que fa l'habitatge, voldria dir –també per fer aclariments– que hi ha, i pel que fa referència al procediment d'adjudicació d'habitatges d'emergència social, recentment l'Agència de l'Habitatge de Catalunya ha resolt l'aprovació del reglament de la Mesa de valoració per a situacions d'emergències econòmiques i socials de Catalunya, en el qual s'han tingut en compte i s'han incorporat totes les recomanacions fetes pel Síndic de Greuges. A més a més, pel que fa la gestió del parc públic d'habitatges, cal tenir en compte que moltes de les propostes i recomanacions del síndic ja s'estaven duent a terme per l'Agència de l'Habitatge de Catalunya, i altres propostes o recomanacions s'han establert a partir de la Llei 24/2015, que ara hem de veure com podem mirar de solucionar-ho. Pel que fa a la necessitat d'incrementar el parc d'habitatges destinats a lloguer social, s'han fet moltes actuacions. La Llei 1/2015, de mesures extraordinàries i urgents per a la mobilització d'habitatges provinents d'execució hipotecària. L'aprovació de la Llei 14/15, de l'impost sobre els habitatges buits –ho cito telegràficament perquè el temps va tirant, eh? S'ha augmentat fins a 1.830 el nombre d'habitatges buits cedits per entitats financeres. S'ha creat el fons d'habitatges de lloguer destinats a polítiques socials. En la Llei 24/2015 també s'estableix tot un seguit de mesures molt llargues i molt determinades per tal de... N'hi ha prou? Segurament que no. Es fa molt? Sí, i no hauríem d'obviar-ho, això. Pel que fa als refugiats, nosaltres compartim el posicionament del síndic exigint a la política de la Unió Europea tot el que sigui possible en atenció a aquestes persones humanes que necessiten ajut i suport. Ho compartim perfectament, i per això hem traslladat a l'Estat la voluntat d'acollida, des de la Secretaria d'Igualtat, Migracions i Ciutadania s'ha fet aquesta sol·licitud. I a més a més, s'han adoptat mesures per donar informació als refugiats que puguem tenir, i a més a més, s'ha establert un esquema permanent d'acollida de refugiats en coordinació amb els municipis catalans. Pel que fa a la tortura –ja en vam parlar també en comissió-, acord total que hi ha un desconeixement del protocol d'Istanbul. I a més a més, hem de dir que hi ha la voluntat que es conegui, i no només hi ha la voluntat que es conegui, sinó que des de l'Institut Català de la Salut i el Programa de salut penitenciària ja s'han iniciat accions organitzatives preparatòries per als cursos de formació a partir de contactes professionals entre l'oficina del síndic i experts en la matèria per tal d'anar resolent aquesta informació a la qual feia referència. Pel que fa a infància, ja tindrem el debat específic –ja tindrem el debat específic– i, per tant, doncs, ja ens hi referirem en el seu moment. Però per anar acabant –entenc, quant al temps, que estem arribant a la fase final–, m'agradaria, en tant que també és un tema recurrent aquí –i algun partit polític que s'ha queixat molt però percentualment ha parlat molt més de llengua que de tots els altres casos, amb la qual cosa la sensibilitat també veiem que va per barris–, però m'agradaria, síndic, si en el torn d'intervenció pogués fer referència a l'informe del Consell d'Europa del gener del 2016 –d'aquest passat gener– que fa referència, doncs, a l'actuació de Catalunya en el tema d'immersió lingüística i normalització lingüística en el marc de les llengües minoritàries, tal com té signat l'acord espanyol de suport a les llengües minoritàries, que és un acord europeu i, per tant, voldríem que s'hi fes referència. El síndic ha dit que no hi ha cap cas d'obstaculització al Síndic de Greuges des de l'Administració. Ens en felicitem, de debò ens en felicitem, és una gran dada. Vol dir que som enormement sensibles no només a la feina, no només a la defensa dels drets dels ciutadans, sinó que s'hi dóna resposta i, per tant, jo crec que és una dada molt fonamental. I per acabar voldria dir una frase que ha dit el síndic a l'inici, que diu: «Tenim drets més enllà dels drets. Catalunya, com a país, també té dret més enllà dels drets, amb aquests drets elementals, i Catalunya ho sap i tots plegats ho hem de treballar per solucionar-ho, perquè solucionar-ho vol dir solucionar l'economia, que vol dir solucionar els problemes de la gent tan necessitada a la qual fèiem referència. Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el síndic de greuges.
Gràcies, presidenta. Un primer recordatori que jo faig sempre en les comissions del síndic: jo no he d'entrar en debats de la pluralitat parlamentària; no toca al síndic entrar a contrastar la posició legítima de tal grup o de tal altre, que això és la democràcia; el síndic s'ha de basar en un encàrrec fonamental, que està en el model de l'ombudsman, i ho dic amb tota l'experiència, que he après molt dels ombudsmen estrangers i he d'estar molt orgullós d'haver estat reconegut havent estat elegit de nou president de tots ells a Europa, d'independència i rigor. Vostès, per unanimitat dels grups parlamentaris em van votar per a aquest segon mandat, i com poden comprendre per mi és motiu d'orgull i d'agraïment –d'orgull i d'agraïment– de tots els parlamentaris. Però des d'aquest agraïment els garanteixo que ni el rigor ni la independència l'abandonarem ni un mil·ligram en cap de les nostres actuacions. I serà sempre per damunt –si «per damunt creuen que és supèrbia, doncs, «diferent– de debat legítim i necessari que hi ha d'haver en democràcia entre opcions diferents; que ningú té la veritat, ni molt menys, i s'ha de fer per afegitons de cadascuna de les opcions. I no sortirem mai a respondre des de la perspectiva partidària –legítimament partidària, eh–, ni quan un conseller faci una crítica errònia –perquè s'equivoca d'informació– al síndic, ni quan un líder parlamentari intenti desprestigiar la persona del síndic sense contrastar la seva informació; no hi entrarem mai, segur que no hi entrarem en absolut quan es posin –perdonin l'expressió– el micròfon al davant o la declaració ràpida i ni aquí, si no és per contrastar dades sobre drets, drets que tenim encarregats per l'Estatut la seva garantia, o sobre polítiques. I ho farem amb tant rigor i contundència com puguem. Podria cansar-los amb exemples de rigor i contundència. Fou igual rigor i contundència quan vam dir que els Mossos d'Esquadra havien utilitzat desproporcionadament la força desallotjant el rectorat de la Universitat de Barcelona durant els anomenats «afers de Bolonya, com quan van desallotjar la plaça Catalunya amb els esdeveniments dels indignats. I els parlo de colors molt diferents d'opcions governants. I el mateix rigor i contundència quan vam parlar de malnutrició infantil, sabedors que rebríem llenya per dos costats. Sortosament ara se'n parla en molts indrets, per no dir a l'univers, sobre aquest mateix factor. Amb el mateix rigor i contundència quan parlàvem que no ens podem amagar darrere uns protocols si s'han interpretat o no quan hi han abusos d'escoles concertades. Amb el mateix rigor i contundència amb què hem defensat el projecte VISC, i el defensarem aviat en comissió perquè tindrem el seu debat. O la resolució sobre el comerç il·legal, amb el mateix rigor i contundència amb què l'hem plantejada. O el mateix rigor i contundència amb què vam qualificar de «fatal administració la gestió de renda mínima d'inserció del 2011. I no ens parem a pensar si són de color gris, groc, blau o el que sigui. Mirem si hi ha un dret lesionat i, si hi és, sortirem amb força a defensar-lo. I en aquest sentit –i els podria avorrir–, a la llista, recordin que hi ha un conjunt d'informes pendents de ser debatuts en aquest Parlament. Nosaltres els presentem amb la màxima celeritat. De molts temes que els he citat, de nou sobre el tema abusos, tenen aquí pendents coses, i discutides. Sobre el tema d'autopistes, sobre el tema de coses que afecten directament la infància: escola zero-tres anys, sobre el dret de vot... Hi ha una llista, no pas curta, de temes importants per a la societat que el síndic diu, de nou, amb tota claredat, davant de l'àmbit en el qual ha de retre comptes, l'únic àmbit al qual ha de retre comptes, que estem pendents que ens convoquin perquè discutim tot allò que afecti drets. A banda que tenen tota la informació, no només en aquests informes, al web del síndic, i per terra, mar i aire, i si encara hi ha un canal que no practiquem, si us plau, ens ho diguin que l'obrirem. I amb tota l'autoritat i càrregues de feina, sí –ja ho ha dit–, ara vénen noves competències, sí, la de transparència. Amb tanta autoritat que les Cortes Generales de España l'únic defensor que varen convocar perquè comparegués a informar sobre transparència fou el Síndic de Greuges de Catalunya quan anaven a fer la Llei de transparència a nivell de l'Estat espanyol valorant quina feina s'havia fet dels del 2010, perquè érem el vagó de cua de la Unió Europea i del Consell d'Europa amb el tema de transparència i accés a la informació, anàvem superendarrerits; bé, encara queda Xipre i alguna realitat més, però de les democràcies més avançades, el vagó de cua, i ens van convocar a les Cortes Generales perquè el Síndic de Greuges –no el síndic Rafael Ribó, no– la institució Síndic de Greuges, des del 2010 té un treball fet, acumulat, experimentat en tots aquells que aprenem de fora sobre què és la transparència i l'accés a la informació. Dit això, respostes a qüestions concretes que se m'han plantejat. Tornem-hi, com any rere any –i ho dic amb tot el «carinyo del món– al tema de la llengua. Nosaltres, l'any 2015, perquè aquest és l'informe del 2015 –no em facin anar a polèmiques que no són del 2015–, l'any 2015 vàrem sortir al pas l'endemà de conèixer els «esdeveniments de Balaguer, amb una actuació d'ofici, assenyalant directíssimament que no hi hagués cap discriminació a cap família perquè demanés el que demanés sobre l'ensenyament lingüístic. I la vàrem adreçar a l'Administració, a les autoritats escolars, i les vàrem adreçar a tots aquells àmbits on ens semblava que podíem actuar. Un altre cas que ha estat citat per la diputada senyora Rivera, que és el de Mataró, que ens el va citar a la comissió, nosaltres no el coneixíem, sap la diputada que vam entrar l'endemà que ella ho cités a investigar-lo, i és un tema que ja està tancat. I cada vegada que vostès sàpiguen alguna cosa d'aquestes, tenen –perdoni que ho digui– l'obligació –perdoni que vagi tan amunt– de comunicar-ho al síndic, que els garanteixo que amb la mateixa celeritat les investigarà. Però, és clar, no fem d'això la pantalla que tapi els drets lingüístics a Catalunya. Per què el Consell d'Europa, en el seu informe del 2016 –el del 2016, eh?–, ens torna a posar com a exemple de convivència lingüística? En el Consell d'Europa hi ha tot l'arc parlamentari espanyol. Això no és el Síndic de Greuges, eh? Això s'acaba de produir. I, per tant, el síndic de greuges..., evidentment que atendrà totes les demandes i peticions que li plantegi qualsevol persona o ciutadà de Catalunya, especialment, sobre un tema tan important com és la llengua. I saben, els diputats i diputades que treballen en el tema del síndic i que entren l'informe, que totes les queixes, superescasses, però totes, que es reben sobre el tema lingüístic es solucionen, amb una sola parcel·la d'excepció –una sola parcel·la–: fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado. En l'únic tema que no aconseguim solucionar-les. Són poquíssimes, eh?, ho torno a dir, són poquíssimes; i també en aquest cas: ajuntaments que no faciliten documentació en castellà a les persones que ho demanen; amb la màxima celeritat, resolució del síndic i ho faciliten. Persones que no són ateses en català quan truquen a determinats serveis públics: amb la màxima celeritat, ho aconseguim. Les escassíssimes que rebem són solucionades amb una enorme celeritat, menys en una sola parcel·la: que encara no hem aconseguit una pedagogia perquè entenguin que a Catalunya, en la relació amb les forces i els cossos de seguretat, no es pot dir a ningú: «Canviï de llengua. Ningú té dret a ser..., a demanar que se l'atengui en la llengua que ell utilitza, però ningú té dret a obligar canviar de llengua. I mirin què passa amb altres defensors. Per què en la memòria del Defensor del Pueblo hi han cinc casos només de temes lingüístics? Tampoc es confia en ell? Per tant, no fem del tema de la llengua, que és molt important i que hem de continuar treballant-lo, i que el síndic estarà d'immediat atent a qualsevol queixa o demanda que rebi quan vegi que hi ha lesió de drets..., no en fem, d'aquest tema, el que no és en la nostra societat. Una altra demanda que se m'ha fet: el tema de l'odi. Nosaltres continuem molt vigilants sobre el tema de l'odi. I quan hem vist que en l'accident de Germanwings, quan hi han famílies que tenen els seus familiars morts, es digui: «Ojalá fuesen todos los catalanes. O quan es diu: «Fusilen a Artur Mas. No parlo de crítiques culturals o de bromes, parlo d'amenaces d'extrema violència física, com defineixen el Consell d'Europa i el Tribunal Europeu de Drets Humans que és un atemptat d'odi. No entro en la barrila... Allà, qui vulgui entrar-hi, el síndic no entrarà a analitzar qui ha fet tal broma o tal altra, o qui hi fa una aproximació cultural... Entrarem sempre en els casos on hi hagi una violència com la que acabo de citar; com la que va provocar que un nano de catorze anys fos dut de nit a l'Audiencia Nacional, per l'Exèrcit del Fènix, per haver penjat un email, un correu electrònic. Se'l van endur de nit a l'Audiència Nacional. No hi ha hagut cap resposta, cap demanda d'actuació contra l'odi que els acabo de citar. No hi ha hagut cap responsabilitat assumida per ningú quan el candidat a la presidència a la Generalitat, que aleshores era president en funcions de la Generalitat, en plena campanya electoral..., es va dir que tenia comptes bruts a Suïssa, agafant un informe oficial de la policia espanyola. I encara avui ningú ha assumit aquesta responsabilitat en el moment que s'influenciava sobre un dret tan sagrat en democràcia com és formar-se opinió sobre el dret de vot. Això el síndic ho continuarà dient, i ho continuarà dient amb el rigor i contundència amb què cal dir-ho, com si fos d'un altre polític o d'un altre candidat. El discurs de l'odi..., estem tots els defensors d'Europa conxorxats per anar a elevar-lo de to, perquè Europa corre un gran risc de caure cada vegada més en l'odi, com es veu a Polònia, com es veu a Hongria, com aquí s'ha citat, i com pot passar en la nostra mateixa societat. No estem vacunats, ni molt menys, contra l'enfrontament intercomunitari, com hem dit abans i com està en l'informe del síndic de l'any 2015. I amb això estem molt propers amb el senyor Nils Muiznieks, la màxima autoritat d'Europa, el comissari europeu dels drets humans. Tercera pregunta: si hem signat el conveni que emana d'una llei com la d'igualtat de gènere, que està ara tocada per la demanda al Constitucional. Ens hem reunit amb l'Institut Català de la Dona, dilluns passat; se'ns ha parlat de la possibilitat i perspectiva d'aquest conveni, no està signat encara aquest conveni, que se'ns proposa a quatre bandes amb el poder judicial, amb el fiscal, el Govern i el Síndic de Greuges de Catalunya. Sí que tenim data ja, el proper dia 11, per signar el conveni –s'ha allargassat massa, potser– que emana de la Llei dels drets de la LGTB i la no-discriminació. I, per últim, se'm demana que reiteri el que hi ha a l'informe: quin és el grau d'acceptació de les resolucions del síndic? I quin és el grau, sobretot, de seguiment? Torno a dir que, acceptades, totalment o parcialment, el 98 per cent de les resolucions del síndic. I en tot el que estem fent de seguiment, i ho tenen a les pàgines d'estadístiques de l'informe, un 1 per cent on hi ha un parcial compliment, i un 99 per cent que hi ha un total compliment –ho tenen allà. Per exemple, si em diu: «Renda mínima, 295 queixes, 425 consultes, 2 actuacions d'ofici. O sigui, preguntin-me tot el que vostès vulguin que, si depèn de nosaltres, o ho tenen per escrit en aquestes tres-centes pàgines que s'han citat, o en els milers de pàgines que tenen al web del síndic; tenen totes les resolucions del síndic penjades del web, i amb tots els informes, alguns de discutits, però d'altres, senyores i senyors diputats, els ho demano..., que aviat puguin ser discutits en aquesta cambra o en comissió. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, síndic. [[Aplaudiments.]] En nom de la cambra, em plau agrair al síndic de greuges i a tot al seu equip la seva participació en aquesta sessió plenària. Es suspèn la sessió fins a dos quarts de quatre de la tarda. Moltes gràcies.
Es reprèn la sessió. [[Proposició de llei de modificació de la legislació sobre la comunicació audiovisual de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00014/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de modificació de la legislació sobre la comunicació audiovisual de Catalunya. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor David Mejía.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades, aquesta proposició que portem al Ple el Grup Parlamentari de Ciutadans té diferents objectius, però el principal, el que creiem que és absolutament necessari, és el de regular millor el nostre espai audiovisual català. Obrir les portes i enriquir-nos del coneixement que ens poden aportar els professionals del sector és una prioritat, per nosaltres, i en aquest sentit també va dirigida la nostra proposta. És necessari obrir un debat normatiu sobre els organismes reguladors i gestors de la comunicació audiovisual a Catalunya per tal de millorar l'aplicació dels principis a què estan sotmesos, com és la neutralitat, com és la imparcialitat, com és la pluralitat informativa, i establir a la llei la voluntat de trobar el màxim consens possible a l'hora d'escollir els seus òrgans directius, tant de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals com del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. Professionalitzar al màxim la gestió d'aquests organismes és una altra de les línies que nosaltres volem proposar, així com també establir un període màxim en què es pugui prorrogar el contracte programa, que és precisament allà on s'estableixen les línies a seguir i els objectius que han de tenir. Sabem que hi han moltes altres reformes a fer. Ho sabem. I per això el nostre grup parlamentari ja ha donat suport a altres mocions d'altres partits de la cambra que s'han presentat ara fa unes setmanes, com per exemple la moció que va presentar el Partit Socialista referent, entre altres coses, als criteris qualitatius per valorar el pluralisme. I a més també els avancem que treballem en altres iniciatives per, d'aquesta manera, seguir avançant en els dèficits que creiem que tenim actualment en el sector audiovisual. I també sabem que hi han altres grups d'aquesta cambra que treballen en aquesta direcció. Però el que avui volem fer és fer un primer pas i portar a debat aquesta presentació d'aquesta proposició de llei. Respecte als objectius plantejats, és una evidència que els organismes de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i del Consell de l'Audiovisual de Catalunya han de patir una reforma i han de fer un canvi de rumb per aconseguir desgovernamentalitzar-se en l'exercici de les seves funcions. Són moltes les veus crítiques al respecte que demanen un canvi en aquest sentit, no només des de Ciutadans, sinó també des d'altres grups de la cambra, en un sentit o en un altre, però també des dels mateixos col·lectius del sector professional, com és el Comitè d'Empresa de TV3, com són els diferents sindicats, com són diferents grups de periodistes. Quan es visualitzen tantes queixes en la mateixa direcció i de sectors tan diferents, és evident que hi ha alguna cosa que no funciona i és una bona mostra d'aquesta falta de neutralitat, imparcialitat i pluralitat informativa que existeix avui dia en els mitjans catalans; unes queixes que, ho vull tornar a repetir, han arribat fins i tot al Consell d'Europa. Per tant, creiem que és necessari adoptar les màximes mesures possibles per assegurar aquesta independència i aquesta neutralitat dels organismes reguladors. Mirin, el programa electoral de Junts pel Sí a les passades eleccions del 27 de setembre deia que la corporació havia de ser una estructura d'estat. Doncs mirin, no. La corporació no ha de ser una estructura d'estat. La corporació, el que ha de ser és un organisme independent que gestioni aquests principis globals i apartidistes..., que el que vostès volen és apropiar-se en benefici d'una ideologia en concret. I els posaré alguns exemples d'incompliments d'aquests principis que haurien de regir en els diferents òrgans reguladors catalans. Un és el cas escandalós de les llicències a El Punt Avui, on hi ha diferents acords del CAC en què el mateix regulador protegeix unes emissions que vulneren sistemàticament les condicions de llicència, unes condicions que el que fan és obligar l'operador a realitzar una programació específica per a cada demarcació de la TDT local. I què és el que fa El Punt Avui? Doncs emet amb total impunitat els mateixos continguts a totes les demarcacions. I què és el que fa el CAC enfront d'això, que és qui tindria la potestat de supervisar i controlar aquesta situació? Doncs dóna llargues a la qüestió. Això sí, sempre ho fa amb el vot de qualitat del president i amb els vots dels consellers nomenats a proposta dels partits de govern. Quin òrgan regulador més neutral i imparcial, oi? Doncs la veritat és que no. Això creiem que s'ha de canviar, i s'ha de treballar en una direcció contrària del que es fa fins ara. Altres exemples que podem trobar i que són realment escandalosos respecte a aquesta falta de pluralitat dels nostres mitjans són els acords que van ser aprovats, de nou amb el vot de qualitat del president, que és una tònica molt habitual i que, per cert, va ser escollit a proposta de Convergència Democràtica..., com és el dels tractaments informatius de la manifestació «Catalunya, nou estat d'Europa; l'informatiu infantil InfoK, que abordava la via catalana cap a la independència i on s'utilitzaven menors per fer propaganda independentista; el programa Especial informatiu consulta, emès pel 3/24 i per TV3, etcètera. I tot això sense entrar a debatre i a parlar sobre la pluralitat existent a les tertúlies de la nostra televisió pública. Sota el nostre punt de vista, sincerament, és un veritable escàndol i una veritable vergonya. Els ben asseguro que la situació actual queda molt lluny del que nosaltres creiem que han de ser uns mitjans públics de qualitat, i en aquesta direcció també va la nostra proposició. Quan parlem d'obrir portes és, entre d'altres..., solucionar aquesta manca de pluralitat... Uns mitjans que, per cert, vull recordar que paguem tots els catalans, no només els que pensen com el Govern, i que han de ser de tots els catalans, no només d'aquells que tenen uns posicionament semblants al del nostre Govern. Podria seguir amb molts més exemples i amb comunicats emesos per part del Col·legi de Periodistes on recriminen aquesta manipulació dels mitjans de comunicació. Però crec sincerament que ja queda prou clar el que hem de canviar, què és el que hem de modificar per aconseguir aquesta veritable funció de servei públic que tenen els nostres mitjans, un servei públic que, per cert, hauria de ser molt més transparent, cosa que trobem a faltar, per exemple, en el cas de la publicitat institucional. Transparent tant en el desglossament dels conceptes de la campanya pertinent i l'import contractat per a cada un dels mitjans com pel veritable objectiu d'informació dels serveis públics. Mirin, segur que deuen recordar aquesta campanya, la campanya de «Preparats. [[L'orador mostra un full a la cambra.]] Moltes similituds, no?, amb la campanya prèvia de l'ANC? Em poden dir quin servei, quina informació de servei públic, té, aquesta campanya? Perquè jo, sincerament, no la veig enlloc. Passant a un altre dels objectius d'aquesta proposició, i que va lligat amb el que hem plantejat fins ara, és aconseguir el màxim consens per escollir els òrgans directius tant de la Corporació Catalana de Mitjans com del Consell de l'Audiovisual de Catalunya. I per això el que demanem establir a la llei és que la seva elecció sigui escollida, tant en primera com en segona votació, per dues terceres parts, a diferència del que passa actualment, que en segona votació es pot escollir per majoria absoluta. El consens és un indicador de qualitat democràtica en la mesura que tracta d'incorporar les diferents sensibilitats que existeixen en una societat. No em cansaré de repetir-ho: com més consens, més democràcia, i com més pluralitat, també més democràcia. Vostès sempre ens diuen que els actuals membres ja van ser escollits per aquestes majories, i jo li negaré la major. Però, de totes maneres, fins i tot encara que fos així, quin problema tenen aleshores per establir-ho a la llei? No hi hauria d'haver cap problema. I els deia que els negaria la major perquè no sé si vostès recorden, a finals de la legislatura passada, que va haver-hi el nomenament d'una consellera que va ser proposada a proposta d'Esquerra Republicana i que va ser escollida per majoria absoluta en segona votació. Curiosament, aquest nomenament va ser produït després de la ruptura de Convergència i Unió, tot i que feia dos anys que el lloc estava vacant, des del setembre del 2013. I, curiosament, aquest vot va ser decisiu perquè es produís el cessament de l'antic director de Catalunya Ràdio. Tot molt curiós. No podem ni hem de polititzar els nomenaments dels càrrecs, i amb referència a això anava també, com deia abans, la denúncia que es va realitzar pel Sindicat de Periodistes al Consell d'Europa. I un exemple d'aquesta politització és, entre d'altres, el nomenament del nou director d'Informatius de Televisió de Catalunya o el mateix director de la cadena. Hem d'aconseguir que aquests directius puguin demostrar els seus èxits professionals i la seva trajectòria professional. Per això demanem en aquesta proposició de llei que hi hagin quinze anys d'experiència en l'àmbit del sector audiovisual. I això no és una cosa que ens haguem inventat des de Ciutadans. Ja passa a diferents organismes a Catalunya, com pot ser, per exemple, al Consell de Garanties Estatutàries o com pot ser també a la Sindicatura de Comptes. I també passa a altres organismes de la resta d'Espanya, com pot ser el Tribunal de Cuentas. Per tant, creiem que això és un requisit més, un requisit més per augmentar la professionalitat d'aquells que han de gestionar els nostres organismes. Segurament no l'únic, però sí que és un requisit més. I en aquest sentit també vull dir i també vull expressar que estem oberts a posar sobre la taula totes aquelles propostes i totes aquelles solucions que ens puguin aportar i que sabem que també es treballen per part dels diferents partits polítics, i també pels mateixos treballadors, que segur que ens enriquiran molt i que aprofito també per saludar. Finalment, respecte al contracte programa, que és allà on s'estableixen els objectius que s'han de plantejar a la corporació per un període de quatre anys, creiem que el que s'ha de fer és renovar-lo quan pertoca. No pot ser que estiguem des del 2009 sense renovar-lo, perquè això, en primer lloc, crea una inseguretat per als mateixos treballadors, però també crea una inseguretat per a la corporació en si, ja que el que no podran fer és visualitzar quin és el full de ruta a seguir. Per tant, creiem que hem de plasmar a la llei que això que passa avui no es produeixi, i en aquesta línia també va la nostra proposta. En conclusió, creiem que aquesta proposició de llei..., són petits grans canvis per millorar la qualitat dels nostres mitjans públics audiovisuals. Estem segurs que no són els únics, no són els únics necessaris, però sí són uns passos molt importants per avançar en acabar amb aquesta instrumentalització que existeix en aquest àmbit. La voluntat de Ciutadans, i ho vull deixar clar, és poder tenir els millors mitjans audiovisuals públics a Catalunya, uns mitjans que siguin oberts, uns mitjans que siguin plurals, uns mitjans que siguin neutrals i que siguin també un exemple a seguir per a tothom. Des de Ciutadans apel·lem a la coherència i el sentit comú d'aquesta cambra per tirar endavant el tràmit d'aquesta proposició de llei, i desitgem que així sigui i puguem ser pioners en la manera d'entendre com s'han de gestionar tots aquests organismes reguladors. Mirin, ahir va ser el Dia Mundial de la Llibertat de Premsa. Crec que no hi ha cap millor manera de celebrar-ho que avui aprovant aquesta proposició de llei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Atès que el Grup Parlamentari de Junts pel Sí ha retirat l'esmena a la totalitat, procedirem ara al torn d'intervencions per a fixar posicionament. En primer lloc, té la paraula el senyor David Pérez, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Conselleres, diputats, diputades, senyors representants dels treballadors –Ràfols, Martínez, Espuny–, mirin, nosaltres ens posicionem clarament favorables a aquesta tramitació d'aquesta llei. I, per cert, també som clarament favorables a d'altres tramitacions que estan vives, entre les quals la que ha presentat Catalunya Sí que es Pot i la que ha presentat el mateix PSC; tenim precedents parlamentaris i ens agradaria que es poguessin tramitar de manera conjunta i que poguessin ser aprovades en un únic dictamen. Jo estic convençut que el David Mejía ens ajudarà a aquesta possibilitat. Perquè, efectivament, s'ha de modificar la Llei de l'audiovisual. I per què s'ha de modificar? Doncs, mireu, perquè hem de retornar al consens quant al model de la ràdio i la televisió públiques, hem de retornar a aquest consens que teníem, no com ara. Perquè hem de retornar al respecte per la diversitat i al respecte per la pluralitat, no com ara. Perquè hem de retornar a una televisió de qualitat que dia rere dia vagi guanyant audiència, no com ara. Perquè hem de retornar a una televisió que sigui d'un país plural, al servei de tothom i on tothom se senti a gust amb aquesta televisió pública, no com ara, que és una televisió únicament al servei del procés i únicament s'hi senten a gust aquells que estan d'acord amb aquest procés. I m'explico. Hem de retornar al consens quant al model de ràdio i televisió públiques. Els nomenaments que s'han fet..., ningú està d'acord amb la manera que s'han fet els nomenaments de la direcció dels mitjans públics, ningú; no hi ha cap grup parlamentari d'aquesta cambra, a banda de Junts pel Sí, que estigui d'acord en com s'han fet aquests nomenaments. Tothom hi està en contra: hi està en contra el Col·legi de Periodistes, hi estan en contra tots els sindicats de treballadors i hi està en contra tot el sector, periodistes aliens que han manifestat públicament que aquesta no és la manera de fer els nomenaments a la direcció de la ràdio i la televisió públiques. I hem de retornar al consens. Què vol dir retornar al consens? Ho explicava perfectament el senyor David Mejía: tornem a la llei Tresserras, tornem a un nomenament per dos terços a l'hora de fer aquests nomenaments. Es pot fer, consellera, cregui'm, es pot fer –es pot fer. És més, hi ha unanimitat en aquesta cambra que això es faci així. I, per tant, ho podrem fer i ho farem. Tornarem a la llei Tresserras perquè els nomenaments es puguin fer amb aquests dos terços de majoria d'aquest Parlament. Perquè nosaltres no estem qüestionant la capacitat ni li vàlua de les persones que es puguin nomenar, no, aquest no és el problema; és un problema de formes, és un problema de procediment i és un problema de la manera en què s'ha fet. Perquè hem passat del consens en el nomenament dels càrrecs públics al repartiment paritari entre els partits que donen suport al Govern; això sí, excloent la CUP. Perquè hem passat de la professionalitat com a valor rellevant a l'hora de fer aquests nomenaments a la rellevància de pertànyer a una o a una altra ideologia política. I perquè hem passat a fer els nomenaments quan toquen a fer uns nomenaments quan convé al partit que dóna suport al Govern. Hi insisteixo, tots els sindicats, el sector, el Col·legi de Periodistes, tothom està en contra d'aquests nomenaments. A més a més, hem de tornar al respecte per la llibertat i la pluralitat. El senyor Mejía, hi insisteixo, ha fet alguns exemples. En podríem fer molts més, i jo n'he de fer un que va succeir fa uns dies. Nosaltres..., es va celebrar el 137 aniversari, per dir-ho d'alguna manera, de la fundació del Partit Socialista Obrer Espanyol. Se'n va dir alguna cosa a la ràdio i a la televisió públiques? El normal seria que no. Doncs, mira, sí, es va dir alguna cosa; van fer referència a aquesta celebració, van dir que en l'actualitat el PSOE només pot ajudar a estendre l'espectre de la mala i la vella política, el poder pel poder. I al PSC, la filial catalana, les coses no van gaire millor. El PSC vol triar de líder la socialista que ha estat negociant el possible pacte de govern amb l'anticatalanista Ciudadanos, amb un PSC que no es diferencia en res del centralisme, del nacionalisme espanyol i del filibusterisme del PSOE. Això és el que es diu a la ràdio pública el dia que es celebra el 137 aniversari de la fundació del PSOE. No val la pena, és que no val la pena. Acabant, això sí, dient que no vol que el PSOE es faci l'amo de la pista tot ballant els Queen i el seu Don't stop me now i els toqui ballar amb la més lletja. Això és el que s'ha de dir al 137..., a l'aniversari del PSOE? No, segurament que n'hi ha de vostès que ho pensen, però sap quin és el problema? Que hi ha d'altra gent en aquest país que pensa una altra cosa. I això no pot ser que únicament aquesta sigui la veu a la ràdio i televisió pública d'un tema com aquest. Aquest és el drama. Perquè, si hi ha alguna persona que està escoltant la ràdio en aquest moment, el que fa sap què és? Apagar-la –apagar-la. I això és el que està passant: que, cada vegada més, la ràdio i la televisió pública tenen menys audiència. I si vostès, i si la consellera, i si el president de la Generalitat diu: «Som molt plurals perquè tenim molta audiència, i cada dia que passa en tenim menys, doncs, cada dia que passa som menys plurals. I, atenció, que la dada d'aquest mes és la pitjor dada de tota la història de TV3; la pitjor, quant a audiència. Mai havíem tingut una dada tan baixa d'audiència; a punt de deixar de ser líders, per mig punt. No havia passat mai això. Els recordo que hem passat d'una audiència, l'any 2007, del 18, del 16, i ara estem en el 12. Hem anat baixant any rere any. Cada vegada aquesta televisió i aquesta ràdio públiques són més petites; cada vegada aquesta ràdio i televisió públiques representen menys la realitat d'aquest país. És per això, hi insisteixo, que val la pena tirar endavant aquesta iniciativa parlamentària, perquè també, i com deia abans, hem de fer una televisió que sigui més plural, en què tothom se senti una miqueta més a gust. Ho dèiem l'altre dia, quan estàvem discutint amb l'Albert, amb el representant de la CUP: volem diversitat de veus, volem diversitat de veus de dona, de veus de joves, de veus alternatives, de veu de dissident, de veu de diferent, de veu de refugiat. I és imprescindible que aquestes veus, que aquesta pluralitat també estigui a la ràdio i la televisió públiques del nostre país. Perquè ens interessa a nosaltres? No, pel bé del país, perquè li interessa al país tenir una ràdio i una televisió públiques on tothom se senti a gust. I per aquest procés, compti amb nosaltres; hi insisteixo, compti amb nosaltres. Creiem en aquest projecte. Ara, si volen continuar anant a la seva i si cada vegada que nosaltres ens queixem aquí, això ho veuen com un ataque a no sé què, doncs, no farem absolutament res. En definitiva, endavant amb la iniciativa. Hi insisteixo, m'agradaria que es pogués tramitar amb d'altres iniciatives que en aquest moment ja estan entrades en aquest Parlament que, en definitiva, parlen del mateix, excepte la de Catalunya sí que es Pot, que va molt més enllà en molts temes, però que els podem parlar i que, segurament també, trobarem hi elements de consens. Hem de tornar i hem de retornar al consens quant al model de ràdio i televisió pública, hem de tornar al respecte per la diversitat i la pluralitat i hem de retornar a la qualitat, que vagi guanyant audiència, i hem de retornar, en definitiva, a una televisió de país que cada dia sigui més plural, més divertida i més a gust per a tothom. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conselleres, diputats, diputades, companys de TV3, Catalunya va ser pionera a Espanya en aquests temes, va ser pionera a Espanya en el desenvolupament d'una regulació audiovisual que vetllés per uns continguts de qualitat i que tingués com a referents el pluralisme; mitjans públics de qualitat que fossin inclusius i que garantissin la pluralitat. Trenta-tres anys celebrem de TV3 i de Catalunya Ràdio, trenta anys del CAC, dècades que han estat de construcció d'un sistema de mitjans de comunicació audiovisuals públics de Catalunya, amb elements de garanties pel pluralisme, per la veracitat, mitjans que entenguessin la seva missió de garantir el dret a la informació de la ciutadania; dècades de construcció de tota una regulació i unes lleis audiovisuals modernes que vetllessin per aquesta qualitat, d'un organisme de control també en l'àmbit audiovisual propi, tipus el que tenim en altres països europeus; dècades de construcció d'un ampli consens nacional, d'un ampli consens acadèmic, professional i polític a l'entorn d'aquestes estructures audiovisuals de país. Consensos que també es van reflectir a l'Estatut de Catalunya, en el seu article 52; consensos que l'any 2012 Convergència i Unió i el Partit Popular van fulminar –fulminar– amb una llei, la 2/2012, una contrareforma de les diverses lleis audiovisuals, que, en aquell moment algunes ja ho vam advertir, ferien de mort aquells consensos nacionals i, per tant, ferien de mort i tindrien conseqüències molt importants, nefastes, tant en el pluralisme dels nostres mitjans de comunicació audiovisuals públics, com en la supervivència de la mateixa estructura potent a nivell europeu de garantia del dret a la informació i de motor audiovisual del nostre país. Va ser una contrareforma que bàsicament va fer que la dreta, Convergència i Unió i el Partit Popular, tinguessin la majoria en els òrgans de control de la corporació i del CAC, bàsicament va fer això, però el seu efecte va ser governamentalitzar el CAC, governamentalitzar el consell de la corporació i fer una corretja de transmissió directa tant en els elements informatius, i, per tant, atacant el pluralisme informatiu, polític, social dels continguts de la corporació, com també en la reducció del pes dels mitjans audiovisuals públics catalans, evidentment fent que això donés més part del pastís als mitjans de comunicació privats catalans. Res nou: és el mateix que en aquests últims quatre anys han fet amb la sanitat, amb l'educació, amb l'ensenyament, no?, amb l'aigua, amb serveis socials, bé, però també amb l'estructura d'estat mitjans de comunicació audiovisuals públics de Catalunya. Només quatre anys, i en quatre anys han fulminat moltes de les coses construïdes, com els deia des del principi, en tres dècades de consensos socials, professionals i polítics. En aquests quatre anys s'han carregat delegacions i corresponsals pel territori; han eliminat i fusionat canals i emissores; han reduït contractació i produccions audiovisuals, coproduccions; 280 acomiadaments; un 30 per cent del reducció del poder adquisitiu dels treballadors; intent d'externalització del departament comercial de TV3, i, sí, han tocat i ferit greument el pluralisme dels mitjans de comunicació públics de Catalunya. Déu n'hi do –Déu n'hi do– els efectes d'aquella contrareforma del 2012. Fa quatre anys algunes ja els vam dir que intentaríem revertir-ho, allò, i ho hem estat treballant. Fa dos anys, com a diputada en aquell moment d'Iniciativa per Catalunya Verds - Esquerra Unida i Alternativa, defensava en aquesta mateixa cambra una proposta de llei que reclamava principalment tornar a elegir els membres d'aquests òrgans de govern amb majories àmplies i tornar a introduir en aquests òrgans de govern majories qualificades per prendre les grans decisions. Bé, això és el que avui proposa la proposta de llei de Ciutadans, la proposició de llei de Ciutadans, i, per tant, evidentment, per coherència, hi farem suport i fem suport que es pugui tramitar aquesta proposició de llei. Però igual que els dic això també els haig de dir amb màxima contundència que queden molt curts –queden molt curts–; queden curts fins i tot respecte a aquella proposta que ara els deia que fa dos anys jo mateixa ja defensava en aquesta cambra, en aquell moment, jo mateixa reconeixent que era curta, però que, a banda d'aquests punts que ja he comentat, també introduïa que calia equiparar el règim no només d'incompatibilitats sinó també de retribucions dels alts càrrecs d'aquests òrgans de govern amb els alts càrrecs de l'Administració de Catalunya, de la Generalitat; també introduïa que calia garantir la participació dels treballadors i treballadores en l'aprovació del contracte programa; també introduïa que calia vetllar pels drets laborals de tot el personal no subjecte a conveni també de les empreses proveïdores de la corporació. Però, a més, queden curts perquè aquella proposició de llei, tot i que no ho prevèiem, que ho vam aconseguir, es va entrar a tramitar en aquesta cambra. I hi va haver una trentena de compareixences. I aquelles compareixences ens van aportar moltes més idees i enriquir la proposta de llei, com, per exemple, que cal definir millor els perfils professionals que ens calen per a aquests òrgans de govern; o que ens cal també parlar de la necessitat d'introduir els treballadors i treballadores en la gestió de la corporació des dels seus màxims òrgans de gestió per fer-la més eficaç; o també les millores necessàries en transparència d'aquests òrgans; o la necessitat de reforçar el Consell Assessor de Continguts; o d'introduir criteris socials en les contractacions; o d'incorporar també garanties de manteniment de la protecció dels fons audiovisuals públics, o la necessitat de regular el tercer sector comunicatiu. Bé, tot això no està en la seva proposta, ni tan sols intentar revertir, ara que farem una proposta de canviar lleis audiovisuals, allò a què vostè mateix ha fet referència, i que això ja va ser l'any passat, Convergència i Unió també va canviar en la llei a mida per a El Punt Televisió, de modificar la Llei 22/2005 sobre quin és el percentatge màxim de producció que es pot fer en cadena per part dels prestadors audiovisuals. Bé. Tot això, tenim una oportunitat, quan es planteja una proposta de llei al Parlament, de posar-ho damunt la taula. Tot això està a la proposició de llei que Catalunya Sí que es Pot vam registrar el passat 29 de febrer, set dies després de la que avui es debat, que va ser registrada per part de Ciutadans. Els dic tot això per treure pit de la nostra proposta? No. Els dic tot això perquè sap greu que avui no estiguem tramitant conjuntament tots aquests temes, obrint l'espai de debat a partir de la tramitació de lleis de tots aquests temes, i no només d'un, que és necessari, que és imprescindible, que és el de retornar al màxim consens possible en l'elecció dels òrgans de govern del CAC i de la corporació, però que aquesta és una petita part de tot el que cal obrir de reforma de les lleis. Sigui com sigui, el que proposen, evidentment, a la proposició de llei de Ciutadans és un debat necessari; un debat que, com els dèiem, no és nou; un debat que a la legislatura passada no es va poder acabar, perquè Convergència i Unió i Esquerra Republicana van frenar la tramitació d'aquella llei en la seva fase de ponència; un debat que no pot esperar –no pot esperar– a noves èpoques del país i un debat que és molt més complex que el que apunten els vuit articles d'aquesta proposició de llei de Ciutadans. Com a Catalunya Sí que es Pot, afrontarem aquest debat amb tota aquesta complexitat que els he explicat en la meva intervenció, aportant totes aquestes propostes que nosaltres incloem en la nostra proposició de llei i, si cal, moltes més. Perquè el nostre objectiu és fer complir allò que diu l'article 52 de l'Estatut en el seu text complet, de l'article 52, i, per tant, vetllar pel dret a la informació de la ciutadania, i, per tant, posar mesures per garantir mitjans públics de qualitat, plurals, líders i forts; reflex del que és la nostra societat, una societat plural i complexa, de moltes veus, de moltes identitats de gènere, per exemple, que no es veuen als nostres mitjans públics habitualment. El nostre objectiu és garantir la missió de servei públic dels nostres mitjans públics, garantir la seva independència política del Govern, i també la seva independència dels partits polítics. I fer-ho tenint present que, en temps moguts i en temps difícils com són els actuals, és quan la funció social i política dels mitjans de comunicació públics és més necessària que mai.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. A veure..., que el Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals –crec que estaran vostès amb mi– no és una prioritat màxima entre la preocupació de la ciutadania catalana, és una realitat. No la trobaran al CEO; no la trobaran, tampoc, encapçalant el rànquing de preocupacions; no s'hi trobaran, en la taula de famílies, parlant d'això, ni en una consulta mèdica, ni en un parc públic. És evident. Això ja ho sabem, no? No forma part de les converses, no només ara, sinó que tampoc en formava part abans, ni ho farà després, si aquesta proposició de llei va endavant i tira endavant. Ara bé, tot i que hi ha molta part de la ciutadania catalana que pensa que precisament que parlem d'això és més un debat de polítics i no de ciutadania, no és veritat. I no és veritat perquè és evident que els mitjans de comunicació públics són un servei públic, un altre més, com podria ser educació, com podria ser sanitat, com podria ser transport, assumptes socials... Servei públic, finançat amb diners públics i que ha de complir amb uns criteris de representativitat, de respecte, de pluralisme, d'informació, de pedagogia... És això el que se li demana a un mitjà de comunicació públic. I això, ara mateix, no es produeix. Aquest és el motiu que porta el Partit Popular a votar a favor d'aquesta proposta de llei. I ho farem per veure si podem analitzar, amb la ponència, si es pot millorar des del canvi d'elecció de membres del Consell de la Corporació Catalana, així com del CAC, la situació en què es troben els mitjans audiovisuals públics catalans, que és la realitat de mitjans que estan absolutament instrumentalitzats pel Govern, que estan sent objecte –objecte– necessari de propaganda electoral contínua del Govern de Junts pel Sí, que a més està patint un biaix polític absolut, pràcticament sense precedents. Però, tot i això, jo crec que és convenient que fem l'esforç de posar sobre de la taula determinades reflexions, que jo crec que les podríem fer tots els partits polítics, incloent-hi el del Govern. Primera, d'on venim ens pot servir per saber cap a on anem? I ara els explico a què em refereixo: ara fa escassament sis anys i vint dies, en concret el 14 d'abril del 2010, es va modificar... –amb el tripartit, Montilla president, el senyor Tresserras era conseller de Cultura i Mitjans–, es va modificar l'article 7 de la Llei de la Corporació de Mitjans Audiovisuals. Aquest, el que deia, era que s'havien d'escollir els membres del consell i del CAC mitjançant majories qualificades, justament en segona votació, justament el que parlem avui aquí. És a dir que es va passar d'un sistema que era de majories qualificades a un sistema de majories absolutes. D'això, en fa sis anys. La realitat és que en aquell moment, segurament això es va fer..., aquesta modificació de la segona votació, és a dir, quan no ens posem d'acord aquí a la cambra, en comptes de fer servir el sistema de dos terços, farem només el de majoria absoluta, perquè en aquell moment s'argumentava que facilitar i rebaixar aquesta majoria evitaria situacions de bloqueig. I potser és així –i potser és així–, i, de fet, es va argumentar, doncs, que això és el que estava passant en aquell moment, quan el senyor Sáez, doncs, va renunciar al seu càrrec, no? I en el seu moment, dies abans de l'anunci del decret de modificació d'aquest article 7 de la llei, es va designar o ja s'anunciava que es designaria l'Enric Marín com el substitut, no? Aquell Enric Marín que suposadament havia de tenir un perfil més ampli, molt més plural, molt més, diguem-ne, neutral políticament, però que al final va ser el que ens va dir en una comissió de control –jo no hi era, però d'altres companys sí, el senyor Santi Rodríguez li ho va preguntar– que no caldria ni tan sols dir el cost del reportatge Adéu, Espanya perquè això era confidencial. I això ho va dir en un reportatge, òbviament, que es va produir, pagar i emetre per un ens públic, ni més, ni menys. Així que jo, la senyora Ribas, no sé de què parla, de consens de dècades, perquè no n'hi ha hagut, i aquest potser és el problema: que fa que els sindicats de periodistes que són allà a dalt, els membres del comitè d'empresa, doncs, tinguin dubtes sobre la seriositat d'anar modificant les majories contínuament, segons conveniències partidistes. Així, des del 2012, és veritat, es modifica la llei, s'apliquen uns altres criteris. És a dir, hi ha segona votació, passem a majoria absoluta i així evitem els riscos del col·lapse; es redueix el nombre de membres al CAC, això també es fa, i s'ha vist que això no ha garantit, doncs, la neutralitat dels mitjans audiovisuals. Però, tot i això, faig la pregunta, segona pregunta: ens hem de replantejar més coses, reptes més ambiciosos? Perquè el sistema d'elecció de govern és un instrument, i el senyor Mejías ho deia: «És una passa més, però s'ha d'anar més enllà. Cal redefinir el model, cal redefinir el model de mitjans públics que volem i que es poden mantenir, les dues coses. I com es poden reforçar els sistemes de garantia de neutralitat, imparcialitat i pluralisme? És una reflexió que hem de fer i l'hem de fer si aquesta proposició de llei tira endavant. Però, també, hem de reflexionar sobre una cosa: calen més canvis dintre del consell del CAC? Nosaltres, des del Partit Popular, considerem que sí. I ho fem per la següent qüestió: que no ha canviat el panorama polític català? Jo crec que sí. Si som conscients que ha canviat el panorama polític català i si som conscients que s'ha de modificar el sistema d'elecció i que s'ha d'anar més enllà per garantir, doncs, que tots els partits polítics tinguin una representació al consell o al CAC o de la conveniència de fixar unes majories o unes altres, cal garantir que als mitjans audiovisuals hi puguin participar totes les sensibilitats socials de Catalunya que estiguin representades a aquest Parlament. Sempre amb elements, òbviament, i amb persones que formin part del món periodístic, que tinguin un reconegut prestigi, que tinguin una competència professional que no té cap mena –cap mena– de rebuig per part dels grups, perquè és una evidència. Però aquesta és una realitat, o sigui, aquí hi han forces polítiques que no estan representades dintre d'aquests òrgans de govern, i seria convenient reflexionar, no qui queda fora, sinó com fem que aquests òrgans reflecteixin millor el pluralisme i la riquesa social i sensibilitat política que té Catalunya. Potser s'han d'introduir uns altres criteris que permetin que tots hi puguin participar, i que hi puguin participar amb membres... –ho repeteixo, que és molt important–, amb membres de reconegut prestigi professional i competència. Jo crec que aquestes reflexions s'han de produir i si aquesta llei tira endavant o si no, perquè en tenim una altra, ja presentada al registre i crec que ja s'ha esgotat el termini d'esmenes..., ho fem. I que ho fem no només per responsabilitat política, sinó també pel fet que ara mateix els mitjans de comunicació públics catalans ni són plurals, ni són imparcials, ni garanteixen la informació veraç, objectiva, ni respecten tan sols la sensibilitat social i el pluralisme de la societat catalana.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. En primer lloc, aprofitar aquesta tribuna per solidaritzar-nos amb el treballador de TV3, en Gustau, al qual la fiscalia demana la bestialitat de set anys de presó per acusació, precisament, de la direcció de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, per uns fets dels quals no tan sols ell en nega l'autoria, sinó que han quedat totalment superats pels esdeveniments. Avui les dades per les quals s'acusa aquesta persona d'haver filtrat, doncs, en gran mesura, són públiques a partir de la Llei de transparència. Emplacem la nova presidència de la corporació i a tots els membres del consell a replantejar aquesta acusació, passar pàgina [[aplaudiments]] i aprofitar aquesta oportunitat de nova etapa amb els treballadors. Precisament, els treballadors, els professionals de la ràdio i la televisió públiques han estat els que més han rebutjat al llarg d'aquests anys la contrareforma que es va aplicar el 2012 en la Llei de la Corporació, perquè l'han patit amb la capacitat de nomenar un president només amb la majoria que doni suport al Govern; el càrrec de president queda molt més vinculat a la plaça Sant Jaume, diguem-ho així, i es va nomenar una presidència que ha actuat, en no poques ocasions, de manera autoritària en l'aplicació, doncs, de les mesures, en l'aplicació de l'expedient de regulació, per exemple. Amb la reforma s'ha d'imposar l'obligatorietat de trobar consensos en el marc del Parlament per nomenar la presidència i els membres del consell. Si és el quart poder, si els mitjans de comunicació són el quart poder en la nostra societat, no poden ser una extensió de l'executiu. Però els mecanismes d'elecció de la presidència, com també s'ha apuntat en intervencions que m'han precedit, els mecanismes en l'elecció de la presidència i els membres del consell no són suficients, calen altres mesures per assegurar que la ràdio i la televisió públiques tenen estratègia a cinc, deu anys vista, més enllà de les lògiques de canvis de govern, perquè existeix, certament, contradicció entre els interessos dels directors, amb la vista posada en el curt termini, en els índexs d'audiències, amb la consciència d'estar de pas i tenint clar, pel fet com se'ls ha nomenat, que la seva fidelitat també es deu al Govern, existeix, dèiem, una contradicció entre aquest punt de vista de la direcció i els necessaris plantejaments estratègics que volem per a la nostra televisió pública, per a la nostra ràdio pública. Dos elements en els quals aquesta mirada de fons hauria de consolidar-se, més enllà, doncs, de la reforma en els mecanismes d'elecció de la direcció, són, d'una banda, un nou contracte programa que doti la corporació d'un nou pressupost estable, i en segon lloc, assegurar la participació social i dels treballadors en els òrgans de gestió de la corporació. Incorporar la intel·ligència col·lectiva dels professionals que hi treballen en el coneixement de l'empresa. La cogestió, de la qual es parla cada dia més, a la qual el 70 per cent de la plantilla ja va votar-hi a favor quan va ser consultada al respecte. Això caldrà posar-ho sobre la taula en la reforma de la llei amb l'objectiu de dotar els nostres mitjans d'una direcció independent i professional, allunyada de la dependència dels diferents governs. I, a veure, entenguem-nos també, aquesta visió estratègica, aquesta defensa de la pluralitat i de la independència no està renyida, ni molt menys, amb els objectius de fer un mitjà nacionalment autocentrat i que doni veu, és clar, a un clam majoritari en la nostra societat com és el moviment independentista, perquè sort dels mitjans públics catalans –i d'això en parlarem també demà en la moció que presenta el Partit Popular–, sort, perquè en matèria de debat sobre la independència la pluralitat dels mitjans de la corporació, si bé pot ser millorable, està als antípodes dels mitjans públics i privats d'àmbit espanyol. Una de les cadenes del grup Atresmedia, ho recordo, després de moltes setmanes de demanar-li que si parlava de Catalunya i del procés donés veu a l'independentisme va decidir fer un gest i van convidar a la tertúlia Duran i Lleida; fantàstic. Ho dic perquè sentint algunes de les intervencions que m'han precedit un té la sensació que es vol utilitzar la televisió i la ràdio públiques com a arma llancívola i aïllant-la d'una visió global dels mitjans públics i privats que a Catalunya construeixen opinió i influeixen políticament. Finalment –i esgoto la meva intervenció perquè estava convençut que era de cinc minuts i prou–, emplaçar el grup proposant a acceptar l'emplaçament que li fan el Partit Socialista i Catalunya Sí que es Pot a l'hora d'abordar conjuntament les diferents propostes de reforma de la llei de la corporació. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Cuminal, de Junts pel Sí.
Gràcies, senyora presidenta. Vicepresident, consellera, diputades, diputats, conselleres, representants dels comitès de la corporació de professionals, nosaltres vam presentar una esmena a la totalitat a aquesta proposició de llei, i crec que es bo començar fent-hi una referència, no? Per què la vam presentar? Doncs, senyor Mejía, en primer lloc, per prevenció, eh? Quan nosaltres veiem que Ciutadans impulsa alguna cosa respecte a la corporació és com si llegíssim que una guineu impulsa alguna cosa per protegir unes gallines. Honestedat davant de tot, aquest és el nostre plantejament. I en segon lloc –i s'ha dit, i crec que val la pena insistir-hi–, perquè aquí hi ha tres propostes més per fer proposicions de llei de modificació de les lleis de la corporació. I nosaltres crèiem que era interessant, si realment hi ha aquesta voluntat per poder fer els canvis que puguin millorar, si aquest és el cas, la legislació entorn dels mitjans públics del nostre país, doncs, que valia la pena fer un únic debat. I, per això, el fet de proposar una esmena a la totalitat era per intentar guanyar aquell temps i aquells processos en els quals diferents grups parlamentaris ens poguéssim posar d'acord per, en un sol el debat, discutir les diferents iniciatives que hi poden haver, que en aquest cas, doncs, ens sembla que són de gairebé de tots els grups, d'una manera o d'una altra. No ha pogut ser; crec que és una llàstima –no ha pogut ser. Per tant, farem dos o tres o quatre debats, si no som capaços de trobar una manera de parlar en un sol lloc del que volem fer amb la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. I per què l'hem retirada –i per què l'hem retirada–? Doncs, perquè també s'ha de reconèixer, la seva proposició de llei fa referència a una moció que va impulsar el Partit dels Socialistes en la qual aprovàvem això. I, per tant, sí que és veritat que això té a veure amb una moció que el conjunt dels grups parlamentaris vam aprovar. Per tant, en aquest sentit, és conseqüent amb el que va passar. Però també crec que, sent honestos, també ho hem de dir, perquè això que he dit i que els ha molestat tant –i em sap greu, és el que penso– sobre la guineu i les gallines, no som l'únic grup que ho pensa. I molts ens deien mantingueu l'esmena a la totalitat. Però, a l'hora de la veritat, les esmenes a la totalitat s'aguanten si votant es guanyen; però en aquesta cambra ningú més estava disposat a donar la cara per dir que això no tirés endavant. I aquest és un altre motiu pels quals nosaltres hem retirat l'esmena a la totalitat. [[Remor de veus.]]
Si us plau.
I ara que es tramita –i ara que es tramita–, doncs, els dic: escolti'm, allò que diu «tornar al 2007, nosaltres ja ho vam dir a la moció, vam votar-ho a favor, no hi tenim cap mena de problema –després m'hi referiré. En la resta d'innovacions que vostès incorporen, n'haurem de parlar perquè, així, d'entrada, no hi estem massa d'acord. I jo ho podria deixar aquí, però, llavors, penses «anem al fons de la qüestió: a vostès, per què els serveixen aquests debats sobre la corporació? I per què no volem unificar els debats en un? Doncs, perquè els serveixen per empastifar. Perquè aquí s'ha parlat molt poc de model i s'ha tornat a parlar de manca de pluralitat, del procés, de tota un sèrie de coses que aniran sortint durant tota la legislatura. Perquè de voluntat d'arreglar segons què –segons què– no n'hi ha massa, però voluntat de fer soroll i d'empastifar, n'hi ha moltíssima. I aquest és el fons de la qüestió. Només contestaré un parell de coses, però, senyor David Pérez, si parlem de la llei Tresserras també hauríem de parlar del decret llei no sé si Tresserras o tripartit, perquè la llei posterior, la modificació de llei, com deia la senyora Esperanza García, simplement, posava en condició de llei allò que ja s'havia modificat per part de qui vostè ha dit que havia fet una llei tan bona. Per tant, tornarem al que ja hi havia? Tornarem al que ja hi havia. Si demanem llibertat i pluralitat no traguem el que diu un tertulià, perquè si parlem de llibertat de premsa, la llibertat de premsa deu consistir en alguna cosa, no en anar traient aquí tot el que es diu que no ens agrada, perquè a tots ens passa que diuen coses dels nostres partits que no ens agrada. Però, aquest no és el fons, aquest no és el fons del debat –aquest no és el fons del debat. Només un apunt, senyor David Mejía. En la moció que vam votar, el primer punt deia que el contracte programa, quan hi hagués pressupost. I vostè avui ha dit que això era impossible. Doncs, fa menys d'un mes hi van votar a favor, perquè té sentit, eh? Per tant, unes parts de la seva intervenció no són del tot coherents. I per no esgotar tot el temps, senyora Esperanza García –que no la veig, en tot cas, senyor Millo–, totes les lliçons que ens ha donat el Partit Popular, quan la Televisió Espanyola a Catalunya les apliqui, ens truca, eh? La pluralitat de veus, el respecte a la llengua, la qualitat, etcètera. A més a més, vostès..., que la dirigeix l'antic director de comunicació del Partit Popular de Catalunya, escolti, cap més tema a parlar: quan vostès compleixin tot això a la Televisió Espanyola de Catalunya, que també és un servei públic i també la paguem tots, ens avisen, eh? Perquè, de moment –de moment–, això no ho hem trobat per enlloc. I per no entrar en les seves provocacions –per no entrar en les seves provocacions–, simplement, dir que en la vida quan t'hi trobes, doncs, més que buscar problemes, pots trobar-hi oportunitats. I, llavors, jo aquesta discussió que tenim ara sobre la corporació, doncs, l'agafaré com una oportunitat; analitzem l'assumpte –fa tard, senyora García, ja he parlat de vostè i no hi era, em sap greu–, analitzem el fons de l'assumpte: per què aquesta fixació? Per què aquesta insistència gairebé malaltissa de parlar constantment d'això i de criticar el prestigi dels professionals i de la ràdio i la televisió públiques de Catalunya? Doncs, jo crec que no és per mala fe, no. He arribat a aquesta conclusió, i hi he pensat una estona, eh? I crec que és perquè hi ha una cosa que vostès no han entès. I com que no ho entenen van insistint per trobar una solució, però no han entès una cosa: i és que la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, TV3 i Catalunya Ràdio, són mitjans nacionals; no mitjans nacionalistes, mitjans nacionals. Però com que vostès no accepten una realitat, que és que Catalunya és una nació, no entenen que els mitjans de la corporació siguin mitjans nacionals. I no ho entenen no per manca de capacitat, perquè és una cosa ben senzilla i vostès en tenen molta; no ho entenen per la seva cosmovisió: no accepten una realitat que és que Catalunya és una nació i, per tant, no entenen que els mitjans públics d'una nació actuïn com a nacionals. Hi van insistint fins al punt –no sóc jo qui jutjar-ho, però–, gairebé fins al punt de fer-se bastant pesadets, però, bé, entenc que això ja és problema seu. Per tant, no ho entenen, i ara jo em dedicaré a explicar-los en què consisteix? Doncs, no. I no per manca de paciència, sinó perquè crec que no tenen la disposició d'intentar entendre-ho, fins al punt que el seu líder fa menys d'un any demanava que TV3 es tanqués. Denota una predisposició en aquest debat molt clara i, per tant, com que vostès no estan en disposició d'entendre-ho, aprofitaré l'ocasió per tornar als bàsics, perquè sí que ha canviat la composició de Catalunya –ha canviat–, i ara hi han més partits que surten sovint a dir segons què de la corporació, i per repeticions podríem trobar que algú es despistés o que fins i tot a algú li agafés una mena d'acomplexament que jo crec que no és gens bo. Els mitjans nacionals de Catalunya es van crear per unanimitat d'aquest Parlament l'any 83 per ser nacionals, per representar l'autogovern i defensar la llengua, just pel que alguns partits van ser precisament creats, per anar-hi en contra; per qualitat i prestigi, just pel que alguns partits van ser fundats, per combatre-ho; per ser nacionals –i no nacionalistes–, just pel que alguns partits es van constituir, per combatre-ho. L'encàrrec del Parlament és molt clar. Hem dit «anem endarrere, doncs anem fins a l'origen: unanimitat en aquesta cambra. L'encàrrec és molt clar: promoció del català, servei públic de qualitat i motor de la indústria. Què ens diuen ara els estudis? Què ens diuen els índexs? Què ens diuen les enquestes? Que la nostra oferta és plural, és de qualitat i és en català. Que som referència, que som líders i que està ben valorat pels espectadors. Ho deia a la compareixença el president del CAC: no hi ha cap empresa europea més auditada que la corporació, i difícilment hi han mitjans més plurals que els resultats que donen els de la corporació. Darrere el discurs d'una part d'aquesta cambra de preocupació per la salut de la corporació s'hi amaga hipocresia. La corporació –TV3 i Catalunya Ràdio– no es mereix que ataquem el seu prestigi; ens és pròpia a tots els catalans i a totes les catalanes, i si ha de ser plural, que ho ha de ser, precisament és perquè és nacional. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Atès que no hi ha esmenes a la totalitat i ha acabat el debat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de salut laboral]] [[300-00040/11]] I ara passem al següent punt de l'ordre del dia. Passem al novè punt de l'ordre del dia perquè aquest matí hem votat a favor d'aquesta alteració de l'ordre del dia, de manera que ara estem fent el novè punt de l'ordre del dia, que és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de salut laboral, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Marc Vidal.
Bé; gràcies, presidenta. Conselleres, diputades, diputats, la setmana passada, el dia 28, celebràvem el Dia Internacional de la Seguretat i la Salut en el Treball, que va instituir l'ONU. Un dels temes era l'estrès, i ens ha semblat que potser avui era un bon moment per tornar a parlar d'aquests temes, els temes de salut laboral. [[Remor de veus.]]
Si us plau, els demano que si han de sortir surtin en silenci.
I recordar que al mes d'octubre farà vint-i-un anys de l'aprovació de la Llei de prevenció de riscos laborals d'aquest país, una bona llei en el seu moment, que encara ho és, bastants mals usos, d'aquesta llei, pocs compliments i molt poca exigència en tot allò que estableix; una llei pensada per resoldre els mals usos endèmics de la força de treball en un país que havia crescut sota l'ombra de la dictadura, que generava obligacions a les empreses i als treballadors per garantir, precisament, que es pot treballar sense perdre la salut i que donava instruments als governs per controlar-ho. Espanya era un país, en aquell moment, al 95, on la banca tenia més sinistralitat que la mineria a Suècia. Avui, vint anys després, la banca espanyola segueix tenint més sinistralitat que la mineria sueca. Alguna cosa devem haver fet malament, segurament, també, a Catalunya. Estem assistint, a Catalunya, a un increment alarmant d'aquesta sinistralitat a les empreses, tal com es desprèn de les dades del Registre d'accidents de treball de l'Observatori d'Empresa i Ocupació dels darrers dos anys. Si mirem el període abril 2014 - març 2015, es van registrar un total de 78.217 accidents laborals, 60 dels quals van ser mortals; de març del 2015 a març del 2016 han estat 82.869, dels quals 536 han estat greus, 65 mortals. La sinistralitat laboral a Catalunya ha augmentat, per tant, més del 18 per cent en aquests dos darrers anys. La província de Girona, de què vostè és ben coneixedora, s'emporta la palma quant a percentatges: en aquests dos darrers anys arribem gairebé al 30 per cent d'increment. Tot això amb relació a la seguretat, que és on dediquem la part més gran dels migrats esforços en prevenció. Però si tenim pobres resultats en seguretat, en tenim pitjors en prevenció de la salut. La base de la prevenció és l'observació i l'anàlisi dels fets, quan hi ha un dany, per poder actuar sobre el lloc de treball per evitar que sigui aquest, precisament, el causant de les malalties. I això passa per la delimitació d'allò que en diem «les malalties professionals, o, millor dit, la delimitació dels efectes negatius que un determinat lloc de treball té sobre la salut dels treballadors i les treballadores, i en l'atribució com a causa professional quan hi ha una contingència de salut. És a dir, si coneixem les malalties professionals, actuem sobre les causes, modificant i adaptant els llocs de treball, i els treballadors i les treballadores tenen més garanties en el seu tractament i més cobertures sobre les conseqüències de la malaltia. De fet, per això es van crear els serveis de prevenció, per això existeixen les unitats de salut laboral i per això cobren les mútues. La declaració de malalties com a professionals ha passat dels 7.525 casos/any com a mitjana des que es va declarar la llei fins a l'any 2005, a les 3.316 declaracions darreres. Què va passar el 2005? Doncs, casualment –casualment, eh?–, és quan es transfereixen a les mútues les competències d'incapacitat temporal i permanent. És només una circumstància, només un factor, però, en la pràctica, qui acaba decidint si un dany té causa professional o no, és qui hauria de pagar en el cas que ho fos. Per tant, si no es diagnostica com a malaltia professional, el tractament va a càrrec de la sanitat pública i no de la mútua: 2.000 milions d'euros l'any a Catalunya, tal com va reconèixer el conseller de Salut en el Ple passat. Hauríem de fer alguna cosa, consellera. I el que és encara pitjor: cap incidència sobre les causes que produeixen les malalties; per tant, cap adaptació de les empreses dels seus llocs de treball, i, per tant, més prevalença d'un gran nombre de malalties. I alguns potser tenen la temptació de dir: «És clar, legislació estatal sobre les mútues, que s'ha de modificar. Estem d'acord que s'ha de modificar, però no pretenguin escapolir-se de l'escomesa, que diria en Puyal. No, perquè la declaració o no de malalties professionals té grans diferències entre comunitats autònomes, sobretot perquè hi ha uns sistemes de coordinació i de notificació de les malalties professionals, que són en uns llocs i no en uns altres. Per exemple, Catalunya lidera el nombre absolut de comunicacions de malalties professionals; però, en canvi, quan mirem l'índex normalitzat d'incidència –és a dir, amb relació al nombre de persones treballadores– està en l'onzè lloc. Per què passa, això? Doncs, perquè hi ha comunitats, com, per exemple, València, que han començat polítiques dirigides a resoldre el greu problema de la subnotificació; o, per exemple, Navarra, amb el programa d'alertes sanitàries. I aquí, a Catalunya, entra en joc, suposo que se'n recorda, la decisió unilateral de la conselleria de l'inefable senyor Boi Ruiz, que va permetre fer passes enrere, que ja teníem, eliminant la Instrucció 1/2007, que activava un sistema intern de sospita de malaltia professional que podia ressituar processos mal catalogats a partir dels professionals de l'atenció primària. Ara a Catalunya no tenim cap mecanisme d'incentiu de les declaracions de malalties professionals, més enllà de les que estan catalogades. Conseqüència: la prevenció col·lectiva sota mínims i la intervenció sobre les condicions de treball a zero, deixant la càrrega de les causes sobre l'individu malalt; repercussions econòmiques per a la salut pública, que s'emporta el 21,7 per cent del total del pressupost de salut del país, aquest 2.000 milions d'euros; repercussions laborals sobre els drets diferents que té un treballador en un cas o en l'altre; repercussions sobre qui s'ocupa de la cobertura sanitària; repercussions sobre el grau de responsabilitat de l'empresa en el desenvolupament de la patologia i en la gestió dels riscos laborals; en resum, un escàndol, senyora consellera. Hi ha un estudi interesantíssim, presentat fa uns dies per part de Comissions Obreres, basat en una sèrie de metodologies que presenta unes estimacions que són esfereïdores, perquè l'estimació de la incidència de la malaltia relacionada amb el treball a Catalunya el 2015 s'estima en 13.800 casos, 3.300 de declarats, una infradeclaració d'un 76 per cent de casos. I destaca, per exemple, el cas dels tumors malignes laborals estimats: 903, quan la comunicació com a malaltia professional d'aquests casos va ser d'un. L'estimació de la prevalença de malalties professionals, és a dir, els casos que existeixen de forma continuada, es considera que és d'1 milió i mig de persones el 2015. Un milió i mig de persones el 2015 estan patint malalties relacionades amb el treball. A Catalunya, el treball emmalalteix les persones. L'estimació de la mortalitat, si tenim en compte que l'OIT i l'OMS atribueixen al treball entre un 5 i un 7 per cent de les morts als països industrialitzats, i revisant l'Idescat, la incidència, al 2013 –2013, no m'he pogut acostar més–, aquest estudi conclou amb una estimació que situa el 10,8 per cent de les morts que es van produir a Catalunya aquell any..., la seva causa pot estar relacionada amb el treball. I aquí cal fer una reflexió, una reflexió important, perquè la majoria de les morts que tenen l'origen en el treball serien evitables si tothom fos diligent, detectant les causes, i tothom fos diligent incorporant les prevencions o la modificació de les condicions de treball. Aquestes xifres alarmants vénen a confirmar una percepció, que ja teníem molts delegats i delegades de prevenció, que és la falta d'integració de la prevenció de riscos de salut en la gestió de les nostres empreses. I, de fet, ho diuen les dades de l'anterior Departament d'Empresa i Ocupació, que recollia com va ser la pràctica de la prevenció al 2014: 144.314 persones, el 6,4 per cent dels treballadors de Catalunya, treballen en empreses que no disposen de cap modalitat d'organització preventiva. Això vol dir que el 24,5 per cent d'empreses de Catalunya no fan prevenció, el 24,5 per cent d'empreses no estan complint amb l'obligació legal establerta fa vint anys. I, de les que fan prevenció, més del 70 per cent contracten serveis de prevenció aliens. Saben quina és la mitjana de dedicació per empresa i any d'aquests serveis externs?, 6,88 hores presencials, «enorme la possibilitat de dedicació a la prevenció. En un 40 per cent de les empreses del país no hi ha cap treballador format respecte als riscos. Només un 1,1 per cent de les empreses han avaluat les quatre tipologies de risc de manera especifica. I aquí tenim un dels problemes, perquè és només el 2,9 per cent de les empreses que avaluen els riscos psicosocials. En resum i per acabar –en tot cas, continuarem després–, hi ha tres aspectes detectats i coneguts sobre els quals hem d'actuar d'urgència i que m'agradaria que me'n parlés. El primer: hi ha un repunt sobre els accidents de treball, que consolida un canvi de cicle i alerta del fracàs de la prevenció. El segon: disminueix la declaració de les malalties professionals, consolidant el fenomen de la infradeclaració. I el tercer: l'incompliment de les obligacions de les empreses quan una quarta part de les nostres empreses no fa cap tipus de prevenció. Després, jo també li parlaré de propostes que, al nostre parer, hauríem de fer per poder treballar, ni més ni menys, que com els miners suecs: segurs. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Bona tarda. Gràcies, senyora presidenta; gràcies, diputat, i una salutació als alumnes arxivers que m'he trobat al passadís. Sort que no tenim gaires miners aquí, però aniria molt millor que en tinguéssim forces per poder ser segurs com a Suècia. Té raó, senyor diputat, la sinistralitat laboral és molt alta a Catalunya, com és molt alta a tota la resta de l'Estat i és molt alta a molts països d'Europa també. I l'hem de rebaixar moltíssim. I per rebaixar-la moltíssim vol dir que necessitem un treball segur i un treball estable. I així ho vaig dir en la meva primera compareixença. Tots els números que vostè ha donat, o la majoria que vostè ha donat, són a l'informe de Comissions Obreres que vostè mateix ha esmentat i que la seva companya, diputada Marta Ribas, va esmentar el 20 d'abril d'aquest mateix any que explicava el motiu de l'explicació de les malalties professionals on també dèiem que el 76 per cent dels casos de malalties professionals no eren reconegudes i el Departament de Salut deia que les dades eren un 70. Per tant, un grau més un grau menys, té raó que és molt exagerat, i, per tant, hi hem de posar fre. Jo ho vaig explicar i avui m'agrada poder parlar del que necessitem. El que necessitem és un treball segur i en aquí estarem. En el departament des de treball tenim uns objectius clars. El primer objectiu ja el vam explicar, és el Marc estratègic català de seguretat i salut laboral, que es va fer..., és del 2015-2020; parteix d'un diàleg social constant i parteix d'un diàleg social que es va fer l'any passat i que es va parlar amb tots els agents socials, amb les patronals, amb la gent del departament, amb empreses, fins i tot, grans empreses i petita empresa, i en el Consell de Relacions Laborals sobretot, on hi ha una comissió de seguiment per temes de seguretat i de seguretat en el treball. I ho continuem, aquesta setmana mateix, de fet, hem tornat a reunir el Consell de Relacions Laborals que fins ara no s'havia pogut reunir i que ara hem reunit, i que ja a la propera setmana o l'altra –no recordo quan és exactament– hi ha la comissió aquesta per avaluar el que s'ha fet aquest temps. Per tant, parteix d'una anàlisi d'acordar uns eixos fonamentals i el que requereixen és, com vostè ha dit, actuacions en seguretat i salut. Estem desplegant el tercer pla de govern 2015-2020. I també per avançar –que ja crec que ho saben– executarem la tercera Enquesta catalana de condicions de treball que és primordial per poder fer l'avaluació i la valoració de tot el que s'ha fet fins ara. En el marc d'aquest Pla de govern s'ha impulsat una campanya per reduir els accidents laborals en les empreses, i això és ara; sobretot, aquelles empreses que, per als índexs que tenim de l'any passat, han tingut alta sinistralitat. En primer lloc, se'ls ha enviat una carta. Vostè em dirà: «Home, una carta i prou? És una carta d'avís, és una carta de requeriment del compliment de les mesures preventives; per tant, hem enviat 1.850 cartes a les 1.850 empreses que han tingut més accidents l'any 2014. Però l'hem enviat des d'Inspecció de Treball, però, com vaig anunciar en la passada intervenció meva, el que hem fet és reforçar la Inspecció de Treball, reforçar-la amb tècnics habilitats – precisament, tècnics habilitats en seguretat i salut laboral– que puguin fer el seguiment de totes aquestes cartes que han arribat a les empreses, però no el seguiment de les cartes, sinó de l'empresa en concret, a veure quines mesures implementen i què és el que fan de més. També dir que des de la inspecció aquest any es preveuen tretze mil visites en l'àmbit de la seguretat i la salut. Hem fet un llistat d'empreses, però mirats per sectors, i, sobretot, en els sectors de més alta perillositat. Són 102 inspectors, per tant, i 33 tècnics que duran a terme aquesta intervenció, tot i que caldria duplicar efectius per anar bé, però aquí és el que tenim i amb això treballarem. El motiu són dos molt clars: per una banda, reduir el nombre d'accidents, i per l'altra, estem convençuts que una vigilància i una prevenció en el treball beneficia la salut de les persones treballadores. Cal destacar també que tot va relacionat amb aquesta protecció dels treballadors i treballadores a la prevenció dels danys, però, sobretot, en la responsabilitat empresarial. I aquí també hi treballem, com deia abans, en aquesta Comissió de Seguretat i Salut Laboral, portant iniciatives i materialitzant idees que portem en el pla i, sobretot, modulant l'acció preventiva, que és la que ens convé, amb assessoraments d'experts perquè el servei de prevenció sigui el màxim de diligent possible. Com bé saben, el paper de l'Administració es basa en la promoció i l'impuls de l'activitat preventiva, però, com vostè deia, vint anys de la llei..., una llei que el que diu que qui ha de fer la prevenció són les empreses i els treballadors per mitjà de la seva representació, dels delegats i delegades. Vostè parlava d'un 24 per cent d'empreses on no havia arribat aquesta formació. El mateix informe de què vostè ha fet esment explica que, de tots els delegats i delegades, més del 80 per cent diuen que han rebut la formació, però que el que costa és arribar als treballadors. Per tant, aquí també hi ha una feina de la part sindical que, d'acord amb el que farem conjuntament en la comissió aquesta, donarem més eines per poder arribar als treballadors per mitjà d'aquests delegats que tenen, i comitès d'empresa. Però també hem de pensar que Catalunya és un país de petita i mitjana empresa on no hi ha ni delegats ni delegades ni comitès d'empresa. Per això, l'impuls que farem o que fem des de la Inspecció de Treball és en aquest àmbit de moltes visites, que a més dels sectors de gran perillositat, és anar a empreses petites; a empreses petites en què el seu pla de prevenció no sigui, com havia passat temps enrere o com ha passat algunes vegades en plans d'igualtat, un pla en el calaix sense que es faci servir. Per tant, aquí el compromís és clar. Ho farem mitjançant les actuacions de l'Institut de Seguretat i Salut Laboral, conjuntament amb la inspecció, perquè el que volem és unificar-ho, perquè creiem que la prevenció és important i que ha de ser primordial, però hem de passar de la prevenció als fets, i no en teníem prou amb estudis, que eren els que es feien des de l'institut, sinó que, a més dels estudis, volem que hi hagi un recorregut al territori, que anem a centre de treball per centre de treball, i en això creiem que tant hi poden anar els inspectors com els tècnics habilitats i fer aquesta prevenció in situ i no només des dels despatxos de l'institut. Això ja ho hem posat en marxa. Els treballadors de l'institut n'estan contents, volen fer aquesta feina. Ens diuen que per primera vegada faran aquesta d'anar a territori, que sempre havien estat fent estudis i prou, i que això els encoratja i els dóna valentia a tirar endavant. Consolidar la millora de les dades registrades dels accidents de treball, l'anàlisi i la informació que generem; consolidar el coneixement de les activitats preventives; consolidar les tasques de generació del coneixement, què fa que siguin les verdaderes causes dels accidents de treball i de les anàlisis; per tant, actualitzar la informació sobre les condicions d'ocupació i el treball de la població ocupada, però sobretot identificar, no els centres de treball, sinó també aquells col·lectius i a quines activitats s'ha d'intensificar l'actuació i decidir l'estratègia més adequada. Com deia abans, el Consell de Relacions Laborals hi treballa i hi treballarà amb fermesa, i sempre en aquest marc català estratègic 2015-2020. L'actuació que va adreçada a aquestes empreses amb l'índex de sinistralitat elevat, o sigui, empreses d'alta sinistralitat, que és on es concentra la major part de la problemàtica de la sinistralitat, però complementàriament també amb una investigació sistemàtica de les causes i les responsabilitats on hi ha accidents de treball greus, molt greus, mortals o significativament lleus, que és el que està passant. Del que es tracta, per tant, és de millorar les actuacions, de millorar..., d'anar in situ i d'anar a territori, i que totes vagin dirigides a potenciar aquesta millora de les condicions de treball i de les activitats preventives, que segur que tots hi estem d'acord. Per tant, estic d'acord amb la seva diagnosi i estic d'acord amb la situació que tenim. Volem miners segurs; volem banquers o treballadors de la banca segurs; volem mestres segurs i volem tots els treballadors i treballadores del nostre país amb el mínim de factors psicosocials que impliqui també una derivada de la malaltia i que porti que no sigui un treball segur, un treball ferm i, sobretot, un treball en què la salut sigui per sobre de tot. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. A continuació, té la paraula el senyor Marc Vidal.
Sí; gràcies, presidenta. Consellera, m'encanta la seva intervenció, perquè abans que jo li ho demani, suposo que com a conseqüència que li ho demani ara, vostè ja m'ha dit que farà algunes de les coses. N'hi demanaré alguna més. De fet, m'agradaria no només creure-la, sinó que, com que vostè és l'autoritat laboral, totes aquestes iniciatives que ha explicat que posarà en marxa, d'aquí a un temps les haurà de poder venir a explicar quant als resultats efectius que hi pugui haver. I sí, una de els qüestions que li volia dir és que tenim instruments, no només la llei famosa de fa vint-i-un anys, sinó aquest Marc estratègic de seguretat i salut, a què vostè ha fet referència, 2015-2020, i que, com a conseqüència, vostès han fet un pla de Govern. Ja n'hi havia un pla de govern iniciat, però, és clar, com que cada vegada més estem en un país de fantasia, el contrast entre aquesta planificació que es va acordar entre empreses, treballadors i treballadores, Govern, i la realitat que acabem de descriure fa un moment, permet arribar a la conclusió que fem molt poc i que el que fem no ens ho creiem prou, com a mínim per fer un acte de fe; fins ara no ens ho hem cregut prou. Espero que, amb l'acte de fe, a partir d'ara ens ho puguem creure. Per tant, la primera cosa que li demano és que es comprometi a això que vostè ha dit que és donar un impuls urgent per al desplegament d'algunes de les mesures que ja estan contemplades en aquest marc estratègic que permetin fer front a la sinistralitat. Tenim moltes mesures que cal impulsar i que es pot fer d'acord amb els agents socials i fent valdre la negociació. Per tant, aquest és un compromís ferm que espero que no tingui cap problema a acceptar. Però, a més a més de la pastanaga, hi ha d'haver el pal si volem que la burra camini. I aquí vostè m'ha parlat d'unes cartes i m'ha parlat de les 13.800 visites. D'acord –d'acord. Fem un control molt clar dels mecanismes que contempla la Llei de prevenció de riscos laborals amb un programa específic de la Inspecció de Treball dins de la seva activitat planificada, aquestes 13.800 visites, per vigilar que realment s'apliquin les mesures de prevenció a les empreses davant dels danys d'origen professional. I què més podríem fer, per exemple? Doncs, verificar que es pot millorar l'activitat preventiva per identificar més i millor els riscos laborals evitant l'exposició de les persones als seus llocs de treball, intensificant la prevenció d'origen, fent-ho amb mecanismes de consulta dels delegats de prevenció, verificar si això funciona. Caldria que els serveis de prevenció comuniquessin les sospites de dany professional, perquè a l'actualitat és una funció que reconeix la llei però que no està prou desenvolupada al si de les empreses. I caldria que en els comitès de seguretat i salut o a les reunions amb l'empresari s'acordés un procediment d'actuació davant la sospita. Això, els inspectors podrien impulsar-ho. Caldria potenciar, per exemple, també, les unitats de salut laboral com a referents per tractar, per diagnosticar, per fer seguiment de la investigació i de la intervenció preventiva sobre les condicions de treball davant d'un dany laboral identificat; o, per exemple, fent suport a l'atenció primària i a les unitats de vigilància de la salut, tant dels serveis de prevenció propis com els que són aliens, com els representants dels treballadors. Caldria elaborar programes específics d'actuació enfront de determinades malalties que, si ens agafem les estadístiques, n'hi ha algunes que s'ha detectat una molt alta incidència, o aquelles de què fa un moment dèiem que hi ha una alarmant infradeclaració, perquè en l'àmbit de la prevenció en origen encara hi tenim moltes accions a realitzar. Hi ha malalties noves que són fruit també d'aquest 2 i escaig per cent de l'avaluació de riscos psicosocials, que van més enllà dels riscos amb relació a la seguretat. I és clar, vostè no m'ha dit res amb relació als 2.000 milions que paga la sanitat pública quan són suposadament contingències professionals. Ja sé que em dirà: «Oh, això és cosa del conseller de Salut. Miri, no ho sé, és igual. Jo la interpel·lació la faig al Govern; ja s'entendran entre vostès, suposo. Miri, caldria que fossin les mútues les que intervinguessin en primera instància quan hi hagi dany, perquè puguin fer-se càrrec de l'assistència sanitària, notificar el dany i fossin elles les que haguessin de demostrar que no és un dany professional, si creuen que no ho és, amb un informe, amb proves, amb arguments, abans de derivar-ho al sistema públic. De fet, ho diu l'article 3 del Reial decret 624/2014; per tant, bàsicament es fer complir la llei i no a la inversa, com passa ara, que és el malalt que ha de poder demostrar que és malaltia professional per poder tenir més cobertures. Caldria que l'autoritat sanitària elaborés un seguiment d'aquesta despesa sanitària pública per poder exigir a les mútues que es facin càrrec de tot allò que té a veure amb les condicions de treball amb càrrec a les quotes que ingressen dels empresaris per la cobertura de les contingències professionals. I per poder-ho saber segur, i ja acabo, caldria posar en marxa, des de l'àmbit sanitari –ja li explicarà vostè al conseller–, com ja teníem, un sistema d'alertes des de l'atenció primària com a mesura inicial amb un procediment de declaració davant la sospita de contingència professional que fos àgil, que evités la judicialització de cada cas i que donés als professionals recursos i formació suficient per dur-ho a terme. Finalment, des del Govern, jo crec que fóra bo que s'impulsés, en el marc del diàleg social, una cosa més genèrica com un pacte; un pacte català per encarar aquests nous riscos de naturalesa laboral i per estimular el registre de la malaltia relacionada amb el treball no reconeguda. Ja veu que tenim molta –molta–, moltíssima feina a fer, l'hem de fer conjuntament, però sobretot el Govern de la Generalitat que és qui té l'autoritat per poder-ho fer hauria de ser qui hauria d'encapçalar més i millor. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Diputat, tindré a bé d'explicar-li tot al conseller de Salut, per tant, de ben segur que ens posarem d'acord, perquè no hi ha d'haver cap problema, i hi ha alguna de les coses que ha dit que té raó, que s'han de fer i que les tirarem endavant. Només dir que les funcions que tenim des del Departament de Treball les assumim plenament, per tant, és responsabilitat nostra el control de la seguretat i salut –he dit «el control, no he dit que fos la seguretat i salut–, i així ho farem. Dir-li que des del Departament de Treball hem tirat endavant..., tirarem endavant, vaja, el tercer pla aquest de Govern que comentàvem, i en aquest marc el que estem treballant és amb tres grans línies. Una, amb el control de les condicions de materials de treball. És veritat que fa molts d'anys que es fa, i hem de donar-hi una volta, perquè també hi hem de verificar les condicions de seguretat, però també les ambientals i l'ergonomia, que es miren només a les grans empreses. Per tant, aquí hi entrarem. Es faran campanyes al sector de la construcció, de fet és una de les grans línies que porta la Inspecció de Treball; actuacions específiques sobre l'amiant i alguns productes químics, que també s'ha verificat que és allà on hi ha més accidents, maquinàries perilloses, equips de treball mòbil, depuradores d'aigües; una campanya sobre riscos dels agents cancerígens, agents biològics; treballadors especialment sensibles; trastorns del múscul esquelètic, i Inspecmar i Segurmar també hi seran. Segona, a part del control d'aquestes condicions de material, hi haurà el control de la gestió de la prevenció; com deia, fer l'enquesta de les condicions de treball també porta que hi hagi molt més control i que puguem avançar tenint un diagnòstic mes clar tots junts. I tercer, la investigació d'accidents de treball i malalties professionals, que era el que ja teníem. De fet, és veritat que ha crescut la sinistralitat, és veritat que és massa la que hi ha, però també és veritat que de l'any 2012 a aquest any ha baixat. L'any 2012, d'accidents greus, estàvem al 22,87 per cent; ara estem arribant al 20, o al 20, podríem dir, si comptem 2016 o final de 2015. És molt poc; veritablement, no val a dir que has baixat, però tampoc no val a dir que ha pujat la sinistralitat. El que ha canviat és a on hi ha la sinistralitat. I aquí és on hem de treballar. No val a treballar de la mateixa manera que s'havia fet fins ara, i per això he explicat molt bé que en la Comissió de Seguretat i Salut del Consell de Relacions Laborals estem portant, precisament, aquesta gestió, junt amb els agents socials i els agents econòmics, per veure exactament a on hem de posar més incidència durant aquest temps, durant aquesta legislatura, que, malgrat que sigui curta, ha de ser ferma i ha de ser per tenir a punt les bases perquè Catalunya sigui un país segur i un país sense accidents. Recullo totes les propostes que ens ha fet vostè, i re, dir-li directament a Catalunya Sí que es Pot que no tingui cap dubte que en aquest tema hi treballarem fermament, que no serà la fe la que ens guiarà, sinó que seran els fets. I els fets són que la setmana passada, a 1 de maig, trenta-tres tècnics habilitats ja han passat a Inspecció de Treball i ja estan començant a fer la seva feina sortint del despatx i anant a territori perquè la sinistralitat sigui la més baixa possible. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'atenció a la infància i l'adolescència]] [[300-00042/11]] El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'atenció a la infància i adolescència, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Laura Vílchez.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputats, diputades..., saludar també –no sé si estan per aquí–, el senyor Calvo, la senyora Russiñol, els directors de la DGAIA i de l'Institut Català de l'Adopció i l'Acollida. Esta es una interpelación que nos hubiera gustado no tener que hacer. Hoy traemos a pleno un tema que no debería entrar en el orden del día, y es la preocupante situación del sistema de protección de la infancia en Cataluña. Porque a nuestro grupo parlamentario lo que más nos gustaría –y doy por hecho que coincidimos con el resto de grupos– sería que en materia de infancia nuestro trabajo se limitara a enviar tarjetas de felicitación al departament. Lamentablemente, la actualidad no nos deja ser tan optimistas, y, aunque ni esta interpelación ni la moción que le seguirá serán suficientes, intentaremos mediante distintas iniciativas parlamentarias que la infancia no se descuelgue de la agenda política y haremos exhaustivo seguimiento de lo que se consiga consensuar. En estas últimas semanas hemos podido ver la peor cara de nuestro sistema de protección de la infancia en los medios de comunicación. Así, hemos visto vídeos que muestran una situación de malos tratos evidente, estamos viendo cómo proliferan las denuncias de acoso a menores en centros educativos, hemos visto cómo la Generalitat manifestaba ignorar cuantos menores tutelados están fugados de los centros donde residen y asegurar que se entera de los casos por la prensa, como en el caso de los niños de la cola. Señora consellera, ¿qué está pasando? Mientras no exista un informe que diga lo contrario, su departamento en el ámbito de infancia va a tener que entrar en una dinámica de control y mejora continua de su eficiencia. Consideramos inaceptable que el Síndic de Greuges, año tras año, pueda seguir realizando informes monográficos, informes de oficio, o que pueda denunciar la situación en la que se encuentran muchos menores tutelados en el informe de la vergüenza, que no es otro que el de la prevención de la tortura. Señora consellera, ¿cuándo va a dejar el departamento de infancia de darle trabajo al síndic? Le pongo como referente al síndic para lo que considere como una opinión fiable y objetiva. En su comparecencia en la Comisión de Afers Socials nos dio una pinceladas muy genéricas; genéricas también fueron las propuestas que nos explicaron los responsables de la DGAIA y del ICAA en comisión, y venimos a pedir concreción. Señora consellera, ¿qué medidas concretas se ha marcado usted para mejorar el sistema de protección de la infancia de forma integral? Para nuestro grupo es absolutamente imprescindible y prioritaria la reglamentación de la Ley 14/2010, de los derechos de la infancia y la adolescencia, porque seis años después está sin poder desarrollar una ley que se aprobó con el espíritu de garantizar los derechos y oportunidades de la infancia y la adolescencia. ¿Cuáles son sus planes al respecto? También es prioritaria para nosotros la inversión en infancia. Por eso nuestro grupo parlamentario consiguió que se aprobara en comisión por unanimidad el incremento de la partida presupuestaria destinada a políticas de infancia para alcanzar la media europea, que está en el 2,2 por ciento del PIB, y a que actualmente Cataluña destina solo un 0,9 por ciento. ¿Han decidido ya en qué partidas y con qué calendario se va a llevar a cabo este incremento? Consideramos que la pobreza infantil y las situaciones de riesgo y desamparo deben ser prioritarias destinatarias de este incremento. Ni yo ni mi grupo dudamos de su voluntad ni de la de su departamento para buscar mejoras del sistema, y tampoco hubiéramos dudado de la voluntad de la consellera que le precedió, pero lo que podemos asegurar es que el sistema de protección presenta todavía grandes carencias en el antes, el durante y el después de la posible aplicación de una medida protectora a un menor. Si en el antes hablamos de políticas de prevención y aplicación de protocolos de detección, recordarle que hace hoy dos meses que se aprobó en este Pleno una moción para buscar mejoras, para mejorar los protocolos de detección e intervención en caso de abusos y maltrato infantil. ¿Qué medidas se han tomado en estos dos meses para llevar a cabo o dar cumplimiento a aquella moción? A fecha de abril, 6.955 niños tutelados en Cataluña por la Administración nos suponen 6.955 asignaturas pendientes. Señora consellera, será que suspendemos en prevención, ¿qué medidas concretas ha impulsado el departament para ayudar a las familias a desarrollar sus funciones como padres? Debemos dotar de recursos suficientes para que los equipos de atención a la infancia y la adolescencia puedan desarrollar sus funciones de forma rigurosa y eficiente, y no podemos tener colapsados precisamente a los equipos que deben dar respuesta ágil y efectiva a situaciones de riesgo o desamparo. Lo triste de esto es que el síndic lleva ya tiempo haciéndoles estas recomendaciones; pero lo más triste es que hace más de diez años que lleva haciéndolo, y podemos afirmar que poco o nada hemos avanzado hasta la fecha. Para el durante es fundamental que la DGAIA entienda su rol; tiene que ser empático, y, si resuelve finalmente quedarse con la tutela de estos niños, tiene que ejercer de tutor y tiene que asegurarse de que los niños que han sido apartados de sus familias, por los motivos que sean, se sientan atendidos, escuchados, importantes para alguien. No puede buscarse un canguro para todo, hay funciones que no se pueden delegar, y en caso de que lo haga, el tutor debe explicar las normas de la casa, exigir responsabilidades, control y seguimiento. Cuando salen a la luz casos como el de Alba o el caso Castelldans, entre otros, observamos que se sale al paso con ruedas de prensa, anunciando sofisticadas herramientas que o bien no se llevan al final a cabo o bien lastran a base de burocracia la efectividad del sistema. Por otro lado hay un «afortunado, entre comillas: el 14 por ciento de los niños tutelados que ha tenido la oportunidad de vivir en familia de acogida. Desde aquí, al considerarlas un bien escaso, queremos pedirle, señora consellera, para estas familias una alfombra roja. Desde Ciutadans queremos que se realice un esfuerzo para aumentar significativamente el recurso de las familias de acogida, porque, a menos que me demuestre lo contrario, hemos llegado a la conclusión de que es la propia Administración quién torpedea el día a día de estas familias y, por lo tanto, que este recurso surja. ¿Por qué motivo no se están cumpliendo los plazos de tiempo establecidos para cada medida protectora? ¿Por qué las familias de urgencia pasan a ser simples y las simples, permanentes? Por no hablar de las estancias de menores tutelados en los centros. Estamos de acuerdo con el espíritu de la Ley 14/2010 para que se potencien medidas, que dé la importancia que merece al vínculo biológico de los niños con sus familias de origen, pero le pedimos que reine de una vez por todas el sentido común. Porque no puede ser, por ejemplo, que los calendarios de visitas se establezcan sin tener en cuenta ni los horarios laborales de las familias que acogen ni los horarios escolares de los propios menores. Observamos que se ningunea a las familias; tanto las extensas como las ajenas y las biológicas tienen poco margen para mostrar su desacuerdo con la decisión de la Administración. Verá que en la moción subsiguiente pediremos medidas de apoyo para que no tengamos que ver cómo hay adolescentes que vuelven al sistema por culpa de un modelo que fracasa, según los datos que su mismo departamento nos facilitó. Y, para acabar, el después: los jóvenes extutelados que salen del sistema de protección con una pesada mochila y para los que la Generalitat no tiene un camino recto para indicarles. Muchas entidades denuncian la gran dificultad con la que se encuentran estos jóvenes a la hora de emanciparse. Y sabemos que hay programas, pero quizás sea buen momento para evaluar los resultados y quizá repensarlos. Cuenten con nuestra colaboración para lograrlo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. De fet, vostè, en aquesta interpel·lació ha tocat temes molt diversos, i, per tant, no sé si podré contestar-li exactament a tot. El departament va desgranar fa uns dies les línies estratègiques en una comissió en matèria d'infància i adolescència, a la Comissió d'Infància... Agraeixo que m'acompanyen, del departament, el director Ricard Calvo i la directora de l'ICAA, la senyora Agnès Russiñol, junt amb en Nil i el Gregori, tots del departament, i, per tant, estan alerta de tot el que diem una i l'altra per, si ens deixem alguna cosa, poder, vostè, parlar-hi directament i per tant poder respondre una per una les seves preocupacions i les seves idees. Nosaltres apostem amb fermesa per alinear les estratègies de les tres parts –del DGAIA, de l'ICAA i de la Direcció General de Famílies– i poder anar més enllà del que és el sistema de protecció i de risc. Creiem que que estiguin separades totalment no va en favor dels nois i dels nens que tenim, ni dels tutelats, ni dels que tenim en acolliment, ni dels d'adopcions; per tant, que només integrant les polítiques d'infància i d'adolescència podem avançar per millorar les prioritats. I, per tant, les prioritats del Govern, en aquests moments, són assegurar que els nostres infants puguin créixer desenvolupant el seu projecte vital amb garanties, i amb garanties són: garanties de seguretat, però garantia també d'un entorn familiar, d'un entorn acollidor i d'un entorn en què se sentin bé. El futur d'un infant es decideix des de la primera infància. I d'això, en som fermament defensors. I, per tant, creiem que és en aquestes primeres etapes que hem d'estar a l'alçada. I per això aquesta integració de les tres parts estratègiques comunes que, com deia al principi, faran que puguem avançar en polítiques d'infància ambicioses; que donin i aportin benestar, com deia al principi, als infants i als adolescents, però també a les seves famílies, els que tenen família. Aquestes polítiques que volem desenvolupar, creiem que són una inversió social. Per tant, ara no li parlaré de diners, però llavors podem parlar del pressupost que em comentava que tenim invertit en cada una de les parts, que li ho puc explicar molt bé. Els objectius d'aquesta inclusió social, d'aquesta oportunitat i de les polítiques d'infància i juvenil són tres: fomentar la promoció, participació i garantia dels drets mitjançant el desenvolupament del Pla integral de la infància. O sigui que treballem per apoderar els infants i els adolescents, i, per dir-ho així, aquest cap de setmana passat hem tingut un exemple en què es va reunir el Consell Nacional de la Infància i l'Adolescència en assemblea general, que feia molt temps que no passava, i, per tant, ho hem tingut endavant, i els qui hi van participar ho varen poder fruir, i els que no, hem vist les fotos, que feia molt de goig..., i va bé. Això és l'apoderament dels infants i això és l'apoderament dels nostres joves. Segon, millorar el sistema de protecció vigent mitjançant canvis en el model d'intervenció socioeducativa, focalitzats sobretot en aquella infància en risc. Volem posar aquests models d'intervenció a disposició de totes les àrees bàsiques dels serveis socials, a través del contracte programa, que, com sap, el contracte programa amb els ajuntaments l'hem de signar ara. Estem acabant de recollir les fitxes que als ajuntaments els interessen. Doncs, aquest any hi ha la fitxa sobre infants, perquè crèiem que s'havia de portar al territori i que havia d'anar més enllà de les grans ciutats o de llocs on teníem espais per poder-ho fer. I tercer, també, a través d'una línia específica en matèria de maltractaments i abusos a la infància. Havíem parlat..., vostè ha parlat del protocol d'Ensenyament i Afers Socials. Poder-li dir que ja està acabat, que ja ha passat pels dos gabinets, també, dels advocats, que, evidentment, han de donar l'últim vistiplau, i estem a punt de signar-lo. Nosaltres a la comissió vam dir que el 29 d'abril estaria acabat; doncs, en aquests moments, ja li puc assegurar que està acabat, i ens falta trobar la data per la consellera Meritxell i jo mateixa poder-los explicar i poder-los presentar tal com ha quedat, eh? Però el que li puc dir és que els dos departaments hem treballat de costat, donant-nos la mà i de ben segur que tindrà bons resultats. I quart –deia aquests tres objectius, i quart, me'n falta un altre–, que era potenciar l'acolliment familiar com un recurs bàsic. Ja ho hem anunciat, i això ho vam anunciar des de l'inici de la legislatura, que el que no volem és que cap infant de sis anys estigui en un centre. I, per tant, aquí tots han de gaudir d'un entorn familiar i, per tant, aquí ens hi hem posat de ple: adequar els mecanismes d'adopció i, en general, la política d'adopció. Vostè em parlava de la Llei 14/2010. Doncs, estem treballant en el desplegament d'aquesta llei. Sap que es va aprovar a finals de la passada..., de la novena legislatura, es va començar a desplegar la passada i ara el que li puc dir és que estem treballant en quatre decrets. En aquests moments estem treballant el decret per regular el procediment i les mesures de protecció a la infància i adolescència en risc o desemparament o guarda protectora; en un segon decret, per la regulació de les estades temporals d'infants estrangers; un tercer decret, de transició de la vida adulta i de l'autonomia personal, i un quart decret de modificació de l'Observatori dels drets de la infància. També estem treballant en el desenvolupament reglamentari. Les mesures de suport a l'emancipació i majoria d'edat, que porta els articles 146, 151 i 152, els equips tècnics, la prevenció general i de la protecció pública, relativa als maltractaments infantils. També estem treballant en l'ordre de donar publicitat al programa marc per als centres residencials dels DGAIA. I en el desenvolupament del Pacte per a la infància hem establert ja els sis eixos de treball: participació social de la infància i, amb el que els deia, el consell i l'assemblea, la passada setmana; la inclusió de la qualitat de vida, o sigui, el que és la igualtat d'oportunitats; l'atenció a la infància en salut; l'atenció a la infància en educació i valors; l'atenció a la infància en famílies, i els mitjans de comunicació, com han de parlar dels infants i dels joves. En general, polítiques integrals i transversals de la infància i adolescència. Però, a més a més, ja tenim constituïts divuit grups de treball actius que es desenvolupen en diferents eixos, n'hi diré algun: el programa per a la promoció i l'exercici del dret dels infants i adolescents, el mapa de servei i recursos de zero a sis anys, les necessitats bàsiques d'alimentació saludable, l'atenció integral a la infància i adolescència en risc d'exclusió, les garanties jurídiques i els drets, les estades temporals d'infants i adolescents en família, la implantació del RUMI, la salut mental i addiccions, l'atenció a la violència, l'atenció en valors els itineraris formatius dels joves extutelats, que vostè també n'ha parlat, els infants i adolescents protagonistes del seu propi desenvolupament, un altre grup que és els infants i adolescents en mitjans de comunicació, com deia abans, la implantació i el desplegament de la llei, un altre grup sobre l'avaluació de l'impacte normatiu en infants i joves, un altre grup amb el càlcul de la inversió en infància, un altre del desplegament territorial del Pacte de la infància, i un altre d'indicador d'infància i adolescència a Catalunya. També ens ha parlat, vostè, de les famílies acollidores. Li podria dir on som. L'acolliment és la mesura de protecció que més beneficia els infants, i això ho tenim molt clar. Per tant, les mesures d'acolliment tenen preferència respecte a les que comporten l'internament dels infants en els centres. En aquests moments necessitem més famílies, estem fent la divulgació. Vostè parlava de les 612 famílies que estan realitzant un acolliment d'un infant a Catalunya i dels 1.000 infants que hi han acollits. Hem decidit prioritzar aquest tema d'una manera decidida i li puc anunciar que l'11 de juny farem la jornada «Fem gran l'acolliment, d'acord amb les famílies i les associacions de famílies acollidores, on participaran tots els agents implicats en l'acolliment. L'11 de juny seria aquesta jornada, el 17 de juny es farà una segona jornada i, al final, el procés..., al final de la tardor, tindríem el grup motor que redactarà totes les conclusions finals. Per tant, també li podria parlar de l'adopció i llavors, si es dóna el cas, parlaré del cas dels menors inhalants, que ha sigut una referència que ha fet vostè i que també m'agradaria poder-li explicar.
Moltes gràcies, consellera. A continuació, té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Consellera, partiendo de la base de que damos por buenas sus intenciones en cuanto a infancia, tiene que entender que mostremos nuestras reticencias, porque nos tiene acostumbrados a políticas virtuales: a planes, pactos, comités..., y nada se acaba materializando y nada acaba siendo efectivo. De hecho, por eso estamos aquí denunciando que no se dé respuesta a necesidades muy, muy básicas. Y lo peor de todo es que no nos afecta ni a usted ni a mí, afecta a miles de vidas de personas muy vulnerables que necesitan que este sistema funcione. En cuanto a la participación que comentaba el Consell Nacional d'Infants i Adolescents, usted habla que..., en sus intervenciones muchas veces de la participación, del apoderament, y yo me pregunto para qué. Porque cuando lo que dicen los menores no gusta, las opiniones no cuentan. Y yo le explico: en el Informe de la Prevención de la Tortura del Síndic de Greuges –abro comillas–: «Alguns nois manifesten que tenen por quan han d'esperar que els recullin a la nit després d'haver fet activitats extraescolars. Respuesta del departament al Síndic: «No es detecten irregularitats en l'organització. No solo no se les escucha, sino que el departament les desmiente. Y si la voluntad del tutor es que estos niños..., o la voluntad del tutor fuera velar por el bienestar de estos menores, debería aprovechar precisamente esa valiosa información de los niños y jóvenes que pueden trasladarle sobre la atención que ellos están sintiendo que están recibiendo en su ausencia. Esto por un lado. Los protocolos. También quería hacerle mención en cuanto al comité interdepartamental, que anunció en la Comisión d'Afers Socials..., si nos podría aclarar quién va a formar parte de este comité y qué funciones específicas va a tener. Porque somos muy escépticos con todos estos grupos de trabajo que nos enumera, o este comité mismo, porque hemos podido comprobar que hay varios grupos de personas que trabajan, por ejemplo, en el Plan de calidad de la DGAIA que ya le comenté al señor Calvo..., varios grupos de trabajo que trabajan para el Plan de calidad y lleva dos años caducado. Tampoco tenemos los resultados del anterior plan, del 2008-2010. Entienda que no desconfiamos porque sí, sino porque tenemos motivos evidentes para hacerlo. El programa marc de centres ya lo hemos visto, sabíamos que existía, pero encontramos que pasa lo que pasa con los protocolos: que no se conocen y, por lo tanto, no se aplican. En cuanto a este programa marco, le haremos llegar nuestras aportaciones. En cuanto a los jóvenes extutelados. Celebramos que los planes que anunciaba, inclusión laboral de los jóvenes tutelados…, encontramos en esta parte a faltar planes de acompañamiento académico, que deberíamos intentar mejorar los resultados académicos de estos jóvenes. Le haremos llegar también nuestras propuestas en este sentido. Porque la educación, con los datos publicados que tenemos recientemente..., nos dicen que la mitad de los niños tutelados no superan la ESO, y que a los quince años solo un 32 por ciento está en el curso que le corresponde. Ya sabemos que no es fácil, ¿eh? Pero también sabemos de programas que funcionan en otros países, como el proyecto Spark, en los Estados Unidos, donde, a base de un poco más de empatía, de pedagogía y de aprendizaje personalizado, está teniendo buenos resultados. Sin embargo, los resultados son mucho mejores cuando los menores son acogidos en familia; motivo de más para que se pongan a trabajar para encontrarlas, porque, en cuanto a las familias de acogida, tengo un par más de preguntas. Celebramos, ¿eh?, que vayan a dirigir esfuerzos a este recurso, pero encuentro que tenemos que bajar el nivel de vuelo. O sea, ¿sabe usted que los niños salen de los centros sin la documentación actualizada? ¿Que las familias de acogida reciben informes médicos sin firmar por colegiados, sin la cartilla de vacunación? Que nadie les firma los calendarios de visita que deben cumplir obligatoriamente y nadie se responsabiliza entones de la decisión..., si estas visitas tiene que ser con supervisión o no. Tampoco nadie les informa después de cómo han ido estas visitas, teniendo en cuenta que en ese momento poseen la guardia y custodia de esos menores. Evidentemente, hay que hablar de soluciones en grande, pero también pequeñas, básicas, que dan solución a problemas cuotidianos, no resueltos. En cuanto a los menores de cero a seis años, me gustaría que me aclarara… –estoy completamente de acuerdo que no entren en centros–, me gustaría que me aclarara cómo van a abordar el tema de los grupos de hermanos, en este sentido. En definitiva, si hacemos caso de los…, que evidentemente la hacemos, de los informes del síndic, ni garantizan el bienestar de los niños tutelados, ni garantizan la buena alimentación en los centros, no velan por su educación, ¿qué clase de amparo da esta Administración? Como les ha dicho el síndic esta mañana: «Para esto no hay excusas, y aquí tienen todas las competencias y todas las herramientas. Y espero que valoren la moción que les llegará, porque les llegará con la mejor voluntad de mejorar la situación. Y quisiera acabar dando las gracias a todos los profesionales que trabajan para la infancia, que sé con certeza que hacen lo posible para revertir la situación, aunque no siempre tengan los recursos adecuados y no siempre sean económicos para que los niños y adolescentes más vulnerables en Cataluña tengan una infancia digna. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada, tot i que no estic gens d'acord amb el que ha dit vostè i em sap molt de greu que pugui dir que gràcies als treballadors, però que, en canvi, els nens són maltractats. Jo crec que als treballadors se'ls dóna l'agraïment justament per com de bé tracten els nens, per com de bé estan amb els nens i per al benestar que donen en aquests infants que el que necessiten és molt més del que tenen. I això és amb l'única cosa amb què podem estar d'acord, però amb una diferència: que vostè està parlant de coses concretes, d'un moment donat que li han dit una cosa. Primer, confon el que li he explicat del desplegament de la llei amb la feina que estem fent amb els extutelats. I això..., li explicaré clarament què és el que s'està fent amb els joves extutelats. Per tant, tema d'inserció, no és inserció laboral només, sinó també d'educació, com vostè demanava. Però tot el que jo he explicat era de la llei, no tenia res a veure amb això. Des del 95 que tenim el servei per als joves extutelats, som un referent a nivell europeu i de l'Estat espanyol. I això pregunti-ho a qui vulgui, ja ho veurà. Més enllà de l'informe del síndic pot preguntar-ho a tots els àmbits d'infància, a més a més, amb reconeixements clars i premis clars, perquè disposem d'una oferta de serveis i programes adequats a les necessitats dels joves, que en molts altres pocs països existeix, i això li ho puc ben assegurar. Però també perquè el que es fa és configurar un sistema en què participen una xarxa d'entitats a l'entorn. Vostè ha anat a les assemblees de les famílies acollidores? Jo sí, i, per tant, les demandes que fan les conec molt bé, però les conec molt bé perquè també ens les passen per escrit. I el que estem intentant, precisament, és fer un pla amb totes aquestes demandes que fan, i entre elles recursos econòmics no en demanen ni un; demanen moltes altres coses, però recursos econòmics, ni un. Torno amb els joves tutelats. L'àrea de suport ofereix als joves entre setze i vint-i-un anys suport tècnic i educatiu en tots els àmbits d'habitatge, d'inserció laboral, de seguiment socioeducatiu i psicològic, de suport afectiu, d'assessorament continuat, de suport econòmic, de suport jurídic i de servei de recerca. Per tant, el procés d'autonomia personal intentem que el facin igual com qualsevol altre dels joves. També dir, del que li comentava abans, del tema que vostè fa servir diferents vegades dels menors inhalants, que nosaltres no tenim presons, nosaltres, els nostres joves, no volem que estiguin en presons; el que volem és que la promoció d'ells i el desenvolupament personal el facin amb la màxima llibertat possible estant en un centre. Per tant, el tema aquest, que desgraciadament s'ha parlat, perquè existeix, la presència de menors inhalant a Ciutat Vella, a Barcelona, després d'estudiar-lo, veiem que una part dels joves són majors d'edat –per tant, no són de la nostra responsabilitat–, i l'altra part han estat identificats, és veritat: són adolescents tutelats per la DGAIA, que es troben escapolits en moments determinats, perquè, ho he dit molt clarament, no tenim presons, i els nois poden sortir i tornar a entrar, i un guardador legal els va a buscar, en té cura i l'atenció i..., però només ho podem fer quan són requerits pel Cos de Mossos, perquè el que no tenim és un mosso darrere de cada jove seguint-lo per veure quina activitat fa. Tenen un temps lliure, que poden sortir i poden entrar. Ho estem controlant, perquè alguns joves no acompanyats, per tant, han estat identificats pels mossos, estem mirant d'ubicar-los en el sistema de protecció, tal com ha de ser; però, com vostè sap, hi ha uns procediments, la identificació, el trasllat a les dependències, el resultat del diagnosi li assigna el recurs..., per tant, aquí hi estem treballant com en qualsevol dels altres. Desenvoluparem la llei, seguirem amb la feina que estem fent, perquè estem convençuts que aquest nou model, que garanteix la sostenibilitat de les polítiques socials destinades a la infància, però, sobretot, que té cura que els infants i els adolescents siguin persones un dia, és el que ens ha de guiar i és amb el que seguirem. Aquesta serà la nostra, i estarem alerta de la seva moció, que ens facin, evidentment, amb totes les ganes de millorar, al màxim possible, però sàpiguen que també hi passem el major temps possible intentant que siguem el més efectius, i així ho fan els dos directors que tinc aquí presents. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. Es suspèn la sessió fins demà al matí a les nou. Moltes gràcies.