Spoštovane kolegice in kolegi! Predlagam, da nadaljujemo 3. sejo državnega zbora Republike Slovenije. Danes nas čaka kar nekaj ur dela v dopoldanskem in popoldanskem času, nekako v duhu tistega mednarodnega izreka, da je denar sveta vladar. Preden preidemo na 5. točko dnevnega reda, bi rad obvestil, da so zadržani in se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanci: gospod Robert Horvat, gospod Zmago Jelinčič Plemeniti, gospod Alojz Posedel in gospod Matjaž Švagan. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKLJUČNEGA RAČUNA PRORAČUNA REPUBLIKE SLOVENIJE ZA LETO 2003. Predlog zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003 je v obravnavo zboru predložila vlada Republike Slovenije. Vabim predstavnika vlade, ministra dr. Bručana, da nam poda uvodno obrazložitev.
Spoštovani poslanci, spoštovani predsedujoči! V imenu vlade bom v nekaj stavkih podal obrazložitev glede zaključnega računa proračuna za leto 2003. Zaključni račun proračuna za leto 2003 je obravnavalo matično delovno telo državnega zbora Republike Slovenije, zato vlada Republike Slovenije predlaga, da se obravnava tega zaključnega računa proračuna za leto 2003 opravi na podlagi poročila predsednika matičnega delovnega telesa in razprave poslancev. Hvala lepa.
Hvala lepa predstavniku vlade za zares kratko in jedrnato uvodno predstavitev. K besedi vabim predsednika komisije za nadzor proračuna in drugih javnih financ kot matičnega delovnega telesa, gospoda mag. Milana Cvikla, da predstavi poročilo matičnega delovnega telesa.
Gospod podpredsednik državnega zbora, poslanke in poslanci, gospodje predstavniki vlade Republike Slovenije! Že samo dejstvo, da je vlada odločila, da bo o tem govoril minister za zdravje, ne pa minister za finance ali pa vsaj pristojni državni sekretar, daje svoj pogled ali pa dodaten pogled na to, kaj vlada Republike Slovenije, ki je pa na redni seji 16. decembra v skladu s postopki posvojila zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003, meni o tem proračunu. Kljub temu moram reči, da je komisija državnega zbora Republike Slovenije za nadzor proračuna in drugih javnih financ na svoji 1. redni seji, ki je potekala 15.12. in potem z nadaljevanjem 11. januarja, 13. januarja, 18. januarja in 20. januarja kot matično delovno telo obravnavala predlog zaključnega proračuna Republike Slovenije za leto 2003 ob prisotnosti predstavnikov Vlade Republike Slovenije, upoštevaje tudi znano, novo oziroma ustrezno, če hočete, pojasnilo, kako je potrebno čitati poslovnik državnega zbora v tej zvezi. Obravnava tega dokumenta je trajala skoraj 20 ur, zato ker smo ob tem poleg gradiva, ki obsega nekaj tisoč strani, obravnavali tudi revizijsko poročilo oziroma revizijsko poročilo računskega sodišča o zaključnem računu, konsolidirano premoženjsko bilanco države in občin, revizijsko poročilo računskega sodišča o poslovanju ZPIZ-a in revizijsko poročilo računskega sodišča o poslovanju Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije v letu 2003. Pri tem je tudi gospod minister za zdravje sodeloval. Komisija je ugotovila, da je bil proračun za leto 2003 izpeljan v predvidenih okvirjih. Ti so bili določeni z rebalansom proračuna, sprejetim v juniju 2003, in komisija je ugotovila, da so bili ukrepi za uravnoteženje proračuna, ki so bili uporabljeni v spomladanskih mesecih, ukrepi iz 40. člena zakona o javnih financah, sprejeti ustrezno in so zagotovili nemoteno proračunsko financiranje uporabnikov do konca leta 2003. Komisija je ugotovila, da so bila proračunska finančna gibanja v letu 2003 ugodna in zaradi ugodnejših gibanj, kot je bilo pričakovati ob rebalansu proračuna, na koncu leta prihodki tudi višji od načrtovanih, odhodki pa povečani zlasti na obresti za domače zadolževanje, transferih zavodov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje in proračunskih rezerv. Dovolite mi, da komentiram te ključne spremembe. Povečano domače zadolževanje v primerjavi s tujim je bilo v skladu s strateškim ciljem, takrat je bil že sprejet program vlade za vstopanje v evro, ker se je predvsem s povečanim povpraševanjem po domačih kreditih in pa seveda z aktivnim delovanjem zakladnice vplivalo na zmanjšanje obrestnih mer v Sloveniji. Sredstva za transferje v ZPIZ so bila planirana na določenih predpostavkah, ki so bile v realnosti drugačne od pričakovanj in vlada Republike Slovenije je v skladu s tem uporabila možnost in povečala transfer iz državne blagajne v blagajno ZPIZ in posledično dosegla, da se je ob koncu leta 2004 zadolževanje ZPIZ-a zmanjšalo. Žal temu ni bilo tako v letu 2004, ko vlada te možnosti povečanega transfera v pokojninsko blagajno ni izkoristila. Posledično je bilo proračunskega primanjkljaja za dve milijardi manj od predvidenega v rebalansu proračuna in ni bilo potrebno uporabiti fiskalnega stabilizatorja. Komisija je ugotovila, da je računsko sodišče ob reviziji zaključnega računa podalo pozitivno mnenje o pravilnosti izvršitve finančnih načrtov, ministrstvo pa je podalo pozitivno mnenje štirim ministrstvom in mnenje s pridržkom podalo osmim ministrstvom, negativni mnenji pa dvema, ministrstvu za obrambo, o tem bo verjetno govoril predstavnik ministrstva za obrambo, in pa ministrstvu za zunanje zadeve. O pravilnosti državnega proračuna v celoti je bilo podano mnenje s pridržkom. Komisija je na koncu obravnave soglasno sprejela 7 ugotovitev, 12 sklepov iz svoje pristojnosti, 7 sklepov oziroma ukrepov na podlagi zadnje alineje 39. člena in predlog sklepa na podlagi 168. člena poslovnika. Žal nismo slišali mnenja vlade na te posamezne predlagane sklepe. Predlagam vam, da po končani razpravi sprejmete predloge sklepov, ki smo jih predlagali v skladu z 39. členom poslovnika. Ob tem obžalujem, da kolegij državnega zbora ni sprejel predloga komisije, da bi na obravnavo povabili računsko sodišče, ker bi računsko sodišče lahko še dodatno osvetlilo izvrševanje proračuna v letu 2003. Hvala lepa. S tem zaključujem omejeni čas razprave.
Hvala lepa, mag. Cvikl. Sedaj sledijo predstavitve stališč poslanskih skupin in k besedi vabim predstavnika Slovenske demokratske stranke, gospoda poslanca Rudija Veršnika.
Hvala lepa za besedo. Pozdravljeni, pozdravljam spoštovane predstavnike vlade, predvsem poslance, ki spremljate to točko dnevnega reda današnje seje. V svojem prispevku k obravnavi zaključnega računa državnega proračuna bom v imenu poslanske skupine SDS predstavil probleme in stališče predvsem do naslednjih vprašanj. Prvič. Način objave zaključnega računa. V poslanski skupini Slovenskih demokratov menimo, da je nedopustno, da tekst obrazložitve zaključnega računa ni objavljen v Poročevalcu državnega zbora, torej na enak način, kot je objavljen vsak predlog načrta državnega proračuna. Protestiramo torej še proti prejšnjemu vodstvu državnega zbora in prejšnji vladi, ki kljub zahtevi poslanske skupine SDS v prejšnjem mandatu ni zagotovila objave zaključnega računa v Poročevalcih. Dosežen je bil le prvi korak. To je objava tekstualnega dela v računalniški obliki, saj je bil način objave prejšnja leta še slabši, obrazložitev zaključnega računa je bila dostopna le poslancem, članom komisije za nadzor proračuna in drugih javnih financ. Slovenija s tako objavo, ali drugače, neobjavo najpomembnejšega finančnega akta v državi krši temeljna načela fiskalne preglednosti, ki naj bi jih spoštovale vse države, članice mednarodnega denarnega sklada, glede na določila kodeksa fiskalne transparentnosti. Nemogoče je namreč prebrati in analizirati tako obsežno gradivo, to je bilo cirka 1000 strani, le preko prebiranja teksta na ekranu. Tisti, ki nima kaj skrivati, bo tak dokument tudi objavil. Drugič. Čas predložitve zaključnega računa za leto 2003. Prejšnja vlada je bila dolžna skladno s 97. členom zakona o javnih financah predložiti zaključni račun za leto 2003 državnemu zboru do 1. oktobra 2004. To je dejansko storila 10 dni kasneje, in sicer 11. oktobra 2004. S predložitvijo revizijskega poročila vladi pa je zamujalo tudi računsko sodišče, saj ga je izdalo šele 29. septembra 2004, moralo pa bi ga vsaj 30 dni prej. V poslanski skupini SDS tudi želimo, da bi v prihodnje časovni potek predložitve in obrazložitve zaključnega računa državnega proračuna državnemu zboru uredili drugače. Prvič, revizijsko poročilo o pravilnosti izkazov in izvršitve proračuna naj bi računsko sodišče predložilo državnemu zboru vsaj na zadnji julijski seji po izteku proračunskega leta. Drugič, revizijo o doseženih ciljih proračunskih programov, to je o smotrnosti poslovanja, gospodarski učinkovitosti pa tri mesece kasneje, v oktobru, to je v času, ko se objavljajo v državnem zboru novi predlogi proračunov ali rebalans tekočega proračuna. Sprejemanje zaključnega računa za leto 2003 v času, ko se je izteklo proračunsko leto 2004, je zares prepozno in njegova obravnava brez pravih učinkov. Tretjič. Sestava zaključnega računa državnega proračuna. Zaključni račun državnega proračuna, ki naj bi ga danes sprejeli, je sestavljen iz tridelnega izkaza prejemkov in izdatkov, in sicer iz bilance A - prihodkov in odhodkov, B - računa finančnih terjatev in naložb ter C - računa financiranja. Sestavni del zaključnega računa ni bilanca stanja naše centralne države. Tako danes ne vemo, kakšno je bilo resnično in pošteno stanje sredstev in obveznosti konec leta 2003. Veljavni zakon o računovodstvu sicer predpisuje, da je tudi bilanca stanja obvezen proračunski izkaz vsakega neposrednega in posrednega proračunskega uporabnika. Nasprotno od zakona o računovodstvu pa zakon o javnih financah v 96. členu kot obvezni sestavni del zaključnega računa državnega proračuna ne določa bilance stanja. Zakaj ta dva temeljna zakona nista usklajena, bi v državnem zboru najbolje pojasnil prav poslanec, gospod mag. Milan Cvikl, saj je znano, da je bil v času priprave in sprejema teh dveh zakonov državni sekretar za proračun. Danes so znane le posledice teh dveh neusklajenih predpisov. Posledice so že 12 do 13 let. Ta država nima verodostojnih bilanc premoženja, razpolaganje s premičnim in nepremičnim stvarnim premoženjem je nepregledno, upravljanje s finančnimi naložbami, to se pravi delnicami, deleži, države pa prav tako. Slednje je že leta 2002 ugotovil tudi mednarodni denarni sklad. Računsko sodišče v svojem desetletnem mandatu še nikoli doslej ni podalo revizijskega mnenja k bilanci stanja ali premoženjski bilanci naše države. Računsko sodišče v revizijskem poročilu, ki ga danes obravnavamo, prvič poroča o ugotovitvah predhodne revizije nekaterih postavk bilance stanja proračunskih uporabnikov. Tako računsko sodišče tudi za leto 2003 ni izreklo končnega revizijskega mnenja. V poslanski skupini menimo, da se je na ta način računsko sodišče neupravičeno izognilo izreku negativnega mnenja k bilanci stanja državnega proračuna. V poslanski skupini SDS seveda ne moremo pristati na tako stanje v izkazovanju in vrednotenju našega državnega premoženja ali soglašati z ravnanji, ki so bila s strani prejšnje vlade dovoljena dvanajst let. Ni mogoče pristati na ravnanje, da v naši državi neposrednim proračunskim uporabnikom ni treba delati inventur, usklajevati knjižnega in dejanskega stanja sredstev države in obveznosti do virov sredstev. Čeprav zakon o računovodstvu vse to predpisuje, so praktična ravnanja države drugačna. Ekonomski strokovnjaki in vsi, ki poznamo osnove knjigovodstva ali računovodstva, dobro vemo, da kadar konti prihodkov in odhodkov niso usklajeni s konti stanja, sredstev in obveznosti do virov sredstev, tudi ni zagotovila za resničnost in poštenost izkaza prejemkov in izdatkov, h katerim je računsko sodišče izreklo za državni proračun 2003 pozitivno mnenje. Po mnenju poslanske skupine SDS je nepregledno ravnanje z državnim premoženjem v naši državi posledica neodgovornega odnosa preteklih finančnih ministrov in državnih sekretarjev, odgovornih za proračun, in seveda tudi obeh predstavnikov vlad do razpolaganja z državnim premoženjem. Zagotovo pa je tudi odgovornost računskega sodišča, ki ni revidiralo bilanc stanja neposrednih proračunskih uporabnikov in ni neodgovornega odnosa in ravnanj izvršilne oblasti z državnim premoženjem izpostavilo kot velik problem pred državnim zborom in širšo javnostjo. Računsko sodišče ni sledilo niti opozorilom mednarodnega denarnega sklada, ko je le-ta leta 2002 opozoril na nepreglednost poročanja o finančnih naložbah. Računsko sodišče si s takim ravnanjem po mnenju poslanske skupine SDS ni zagotovilo neodvisnega položaja v odnosu do izvršilne veje oblasti. V poslanski skupini SDS na podlagi povedanega menimo, da nam pozitivno revizijsko mnenje k računovodskim izkazom prejemkov in izdatkov zaključnega računa proračuna za leto 2003 brez bilance stanja oziroma brez revizijskega mnenja o verodostojnosti izkazanih stanj sredstev in obveznosti ne daje potrebnega zagotovila, da bi lahko sprejeli izkaze zaključnega računa državnega proračuna. Visokim državnim uradnikom, neposrednim proračunskim uporabnikom oziroma uradnikom te vlade želimo z zavrnitvijo sprejema zaključnega računa državnega proračuna 2003 povedati, da je potekel skrajni rok tudi za njihovo, in ne samo s strani politikov, neodgovorno ravnanje. Četrtič. Izvršitev splošnega dela državnega proračuna za leto 2003, glede na načrt oziroma sam rebalans proračuna. V proračunskem letu 2003 je državni zbor sprejel rebalans proračuna v juniju 2003. Kljub rebalansu so bili celotni letni prihodki konec leta višji za 1,9% in celotni prihodki prav tako višji za 1,7% od načrtovanih v rebalansu. Proračunski primanjkljaj pa je bil izkazan za 3% nižje od načrtovanega v rebalansu, namesto 70,5 milijard je bil primanjkljaj dosežen v višini 68,5 milijard tolarjev. Na prvi pogled morda ugoden izid. Dejansko pa ne. Nižji proračunski primanjkljaj je bil namreč dosežen zaradi nižjih investicijskih izdatkov, saj so bili ti doseženi kar za 11,4 milijarde tolarjev ali 15% nižje od določenih v rebalansu. Nižji pa so bili tudi za 3,7 milijard ali 5% od načrtovanih tudi investicijski transferji. Nižji proračunski primanjkljaj je bil torej dosežen na račun zmanjšanja izdatkov za investicije, skupaj kar za 15 milijard. Na drugi strani pa so bili tekoči izdatki v drugi polovici leta 2003 precej višji od določenih z rebalansom. Tekoči odhodki so bili višji kar za 22 milijard, tekoči transferji za 16,7 milijard. Bivša vlada je v drugem polletju 2003 namenila skupaj za tekočo porabo kar 39,2 milijardi več, kot ji je dovoljeval sredi leta sprejeti rebalans. Najbolj pa so bili povečani glede na rebalans izdatki za obresti, plačane domačim posojilodajalcem, in sicer kar za 8,5 milijard ali 17%. Ob tem so bili izdatki za obresti do tujine zmanjšani samo za 0,5 milijarde izdatki za blago in storitve so bili višji od določenih v rebalansu za 3,4 milijarde ali za 2,4%. V breme višjih tekočih odhodkov, od določenih v rebalansu, je vlada oblikovala tudi za 11,8 milijarde višje rezerve. Ob teh podatkih se upravičeno lahko vprašamo vsaj dvoje: Kakšna je kvaliteta našega proračunskega načrtovanja? Ali je vlada po sprejetem rebalansu državnega proračuna sredi leta sploh smela opraviti še tako velike dodatne prerazporeditve, glede na pooblastila v zakonu o javnih financah? Vsaj na to drugo vprašanje bi moralo po mnenju poslanske skupine SDS jasno odgovoriti v revizijskem poročilu računsko sodišče. Vlada je do sprejema rebalansa opravila za 17,7 milijard prerazporeditev, po sprejetem rebalansu pa še dodatno kar za 57,2 milijardi. Petič. Premajhna zagotovila o popolnosti izkazovanja davčnih prejemkov in nedavčnih prejemkov. Davčni prihodki. Računsko sodišče je preverjalo pravilnost izkaza davčnih prihodkov tako, da je ugotavljalo ali so bili v proračunu izkazani davčni prejemki zares tudi plačani na račune. Upravi za javne prihodke na tej podlagi je potrdilo verodostojnost njihovega izkaza v zaključnem računu za leto 2003. Računsko sodišče pa nam ne pove, koliko davkov iz leta 2003 je ostalo neplačanih, saj zaradi neurejenih davčnih evidenc te naloge ni moglo opraviti. Toda naš DURS ima tako slabe evidence, da usklajevanje obračunanih in plačanih davkov konec leta 2003 po navedbah računskega sodišča še ni bilo mogoče oziroma je bilo to mogoče samo za en davek, davek na dodano vrednost. Za vse ostale davke, evidentirane na 2600 davčnih računih, ki jih nadzoruje DURS, pa še ni bilo ustrezne sistemske podpore, ročno usklajevanje evidenc pa ni bilo možno, je zapisalo računsko sodišče. Tako računsko sodišče ne poroča, koliko je bil konec leta 2003 dejanski tekoči davčni dolg skupaj in po posameznih vrstah davkov. Poroča le, da je kvaliteta podatkov v primerjavi z letom 2002 delno izboljšana in da se je število nerešenih, neuspelih knjiženj zmanjšalo, kar pomeni, da naj bi se zmanjšalo število tistih vplačil davkov, za katere DURS sploh ne ve, kdo jih plača. Nedavčni prihodki so izkazani v zaključnem računu za leto 2003 v doseženi višini 86,3 milijarde, načrtovani pa so bili v višini 92,7 milijard. Računsko sodišče ni moglo potrditi popolnosti zajetja teh davčnih prejemkov, ker po njegovih ugotovitvah sistem knjiženja v glavno knjigo proračuna za leto 2003 ni bil ustrezen in ga je ministrstvo za finance postopoma dograjevalo. Ministrstvo za finance je po 12-ih letih ali v letu 2003 še vedno dograjevalo informacijski sistem za pravilnost spremljanja takšne vrste nedavčnih prihodkov, kot so: udeležba na dobičku gospodarskih in javnih podjetij, takse, pristojbine, denarne kazni, prihodki od blaga in drugo. Ministrstvo za finance do konca leta 2003 ni zagotovilo spremljanja vrednosti kapitalskih naložb, vrednosti njihovih sprememb in tudi ne prihodkov iz tega naslova. Kapitalske naložbe je evidentiralo celo samo kot količinsko, kar pomeni, da naša vlada v evidenci izkazuje le kose evidence in ne deleže v odstotkih, na primer, v podjetju A ima država 100 delnic, v podjetju B 10% delež itd. Računsko sodišče je ob razkritju omenjenih nepravilnosti sicer ocenilo, da obstoji tveganje glede popolnosti vplačevanja nedavčnih prihodkov v proračuna, a kljub temu se je odločilo izreči pozitivno mnenje v višini izkazovanja nedavčnih prihodkov, preverjalo je le to, da je tisto, kar je evidentirano, bilo tudi zares plačano. V poslanski skupini SDS menimo, da je izrek pozitivnega mnenja k izkazu nedavčnih prejemkov proračuna za leto 2003 s strani računskega sodišča neopravičen in je tudi eden izmed razlogov, zakaj ne bomo potrdili izkazov zaključnega računa državnega proračuna za leto 2003. Šestič. Nepopolnosti izkazovanja proračunske porabe odhodkov in primanjkljaja po domači metodologiji. Po mnenju poslanske skupine SDS pa je proračunski primanjkljaj za leto 2003 v višini 68 milijard prenizko izkazan vsaj še iz dveh naslovov, in to upoštevajoč našo domačo metodologijo. Prvič je proračunska poraba prenizko izkazana za cirka 30 milijard izdanih in že unovčenih državnih poroštev. Računsko sodišče poroča, da je imela vlada konec leta 2003 za 30 milijard unovčenih in neusklajenih poroštev. Dolžniki za ta poroštva so bili bodisi v stečaju ali pa je bil stečaj že zaključen, ni bilo več pravnih naslednikov, ne obtajajo pravni dokumenti za usklajevanje poroštev, nekatera poroštva so se že konventirala v kapitalske deleže navaja računsko sodišče. Taki dolžniki so na primer znana propadla podjetja: TAM, Avtomontaža, Univerzale Domžale, Novoteks, Tkanina. Računsko sodišče poziva vlado, da te unovčene garancije, seveda država jih je že plačala, izven knjigovodske evidence prenese v dolg države. V poslanski skupini SDS menimo, da bi moral biti ta dolg dejansko izkazan skozi proračunsko porabo kot odpis terjatev in povečati tekoči proračunski primanjkljaj. Drugič je proračunski primanjkljaj po mnenju poslanske skupine SDS tako kot v preteklih letih tudi za leto 2003 prenizko izkazan za investicije v vojaško opremo, financirano s posojili, najetimi po zakonu o temeljnih razvojnih programih ali tako imenovanih TRP-jih. Od leta 1994 financira ministrstvo za obrambo pomemben del vojaške opreme z domačim zadolževanjem, proračunsko porabo pa izkaže šele v času odplačila kredita, pravilno pa bi bilo v času koriščenja kredita. Na to nepravilnost evidentiranja proračunske porabe je leta 2002 opozoril tudi mednarodni denarni sklad, vendar se vlada pod vodstvom LDS kljub temu ni odločila popraviti napake. Iz informacije računskega sodišča je mogoče sklepati, da je bila proračunska poraba iz tega naslova samo v letu 2003 prenizko izkazana za 15,5 milijard. To posebnost ali bolje rečeno nepravilnost izkazovanja proračunske porabe je v svojem poročilu omenila tudi komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ in ocenila, da bo o odpravi te izjeme morala odločati sedanja vlada. Sedanja vlada bo po mnenju poslanske skupine SDS moral zavestno nižje izkazovanje proračunske porabe v preteklih letih prikazati v zaključnem račun za leto 2004 in s tem tudi sporočiti javnosti, za koliko milijard so vlade pod vodstvom LDS v preteklih letih dejansko izkazovale prenizko proračunsko porabo in lepšale svojo uspešnost. V poslanski skupini SDS menimo, da si Slovenija ne more dovoliti, da bi nam napake v izkazovanju proračunske in celotne javnofinančne porabe razkrili v Bruslju, tako kot se je to zgodilo v primeru Grčije. Sedmič. Razlike med izkazovanjem proračunskega primanjkljaja po domači in evropski metodologiji. V poročilu komisije na 3. strani je med drugim zapisano: Celotna gibanja v letu 2003 so bila ugodna, prihodki in odhodki so se gibali v pravi smeri, na koncu leta ni bilo zadržanih izplačil. V poslanski skupini SDS opozarjamo, da so te navedbe zavajujoče, saj bi jih lahko bilo mogoče razumeti tudi tako, kot da konec leta 2003 ni bilo neplačanih kratkoročnih obveznosti do dobaviteljev. Če bi bilo res tako, potem mali in srednji podjetniki oziroma podjetja, ki poslujejo neposredno ali posredno z državo, ne bi tarnali nad finančno nedisciplino države. Ugotavljamo, da so imela nekatera ministrstva konec leta pomembne neplačane kratkoročne obveznosti. O tem sicer računsko sodišče ne poroča. Te informacije lahko najde bralec zaključnega računa državnega proračuna za leto 2003 v obrazložitvi nekaterih postavk bilance stanja. Tako je imelo na primer ministrstvo za delo, socialne zadeve in družino konec leta 2003 14,3 milijarde kratkoročnih obveznosti, ministrstvo za šolstvo in šport jih je imelo še več, in sicer kar za 22,2 milijarde. Tudi druga ministrstva so izkazovala kratkoročno neplačane obveznosti, vendar v relativno manjših zneskih. Ob teh dejstvih moramo ugotoviti, da nam podatek o proračunskem primanjkljaju, izkazanem v višini 68 milijard, v zaključnem računu proračuna za leto 2003 po slovenski računovodski metodologiji zelo malo pove, če ob njem nimamo tudi podatkov o kratkoročnih in tudi dolgoročnih obveznostih do dobaviteljev pa že nastalo računsko porabo do konca leta 2003. Pri izkazovanju naše proračunske porabe po evropski metodologiji bi bil namreč primanjkljaj državnega proračuna konec leta med drugim večji za vse že nastale kratkoročne obveznosti do dobaviteljev, saj evropska metodologija ugotavlja javno porabo po načelu nastanka obveznosti, ne pa po načelu plačila ali denarnih tokov. V poslanski skupini SDS želimo opozoriti ta državni zbor, da je v prihodnje edino relevantno meriti proračunski primanjkljaj po evropskih standardih ESA-95, to je po standardih za merjenje proračunskega primanjkljaja po maastrichtskih kriterijih. V poslanski skupini SDS tudi menimo, da bi morala prejšnja vlada in računsko sodišče v dokumentih zaključnega računa državnega proračuna za leto 2003, ki so bili izdani že po vstopu v EU, zagotoviti državnemu zboru poleg podatkov o proračunskem primanjkljaju po domači metodologiji tudi podatke po evropski metodologiji, torej po tisti, po kateri moramo poročati v Bruselj. Opozoriti je še treba, da se naša domača metodologija razlikuje od evropske še pri izkazovanju drugih računovodskih kategorij, ki prav tako lahko pomembno vplivajo na višino proračunskega in celotnega javnofinančnega primanjkljaja, izkazanega po eni in drugi metodologiji. Taka pomembna razlika je, na primer, v izkazovanju tečajnih razlik od državnega dolga. In za zaključek, poslanska skupina SDS ne bo sprejela računovodskih izkazov državnega proračuna za leto 2003 in pričakuje od sedanje vlade, da o zaključnem računu državnega proračuna za leto 2004 zagotovi resnično in pošteno izkazovanje proračunskega in celotnega javnofinančnega primanjkljaja. Rekel bi še nekaj besed o posebnem delu zaključnega računa državnega proračuna za leto 2003. Prvič, v zvezi z oblikovanjem revizijskih mnenj o pravilnosti poslovanja oziroma skladnosti poslovanja s predpisi. V posebnem delu zaključnega računa nam vlada prikazuje realizacijo ali izvršitev proračuna, finančnih načrtov neposrednih proračunskih uporabnikov kot delov celotnega proračuna, in sicer tako vladnih kot tudi nevladnih. Računsko sodišče je svoje revizijsko mnenje o pravilnosti izvršitve državnega proračuna kot celote oblikovalno na podlagi revidiranja pravilnosti le vladnih, neposrednih proračunskih uporabnikov, to je ministrstev, na izbranih vzorcih je preverjalo pravilnosti izplačil iz proračuna pri 14-ih ministrstvih; štirim ministrstvom je dodelilo pozitivno mnenje, dvema negativno in ostalim osmim revizijsko mnenje s pridržkom. Pravilnosti izvršitve državnega proračuna kot celote pa je izreklo revizijsko mnenje s pridržkom. Kdaj in na kakšni podlagi oziroma po kakšnih merilih bo posamezni revidiranec dobil eno izmed treh revizijskih mnenj, odloča računsko sodišče po kriterijih, ki jih oblikuje samo. Vprašanje je, ali je računsko sodišče res samo pristojno odločati o tem, do kakšne vrednosti se neka nepravilnost ne šteje za nepravilnost pri izreku revizijskega mnenja. Gre za vprašanje določanja stopenj pomembnosti posameznih nepravilnosti. Računsko sodišče je določilo za zaključni račun 2003 stopnje pomembnosti med 0,5 in 5%. Za vrednosti do dve milijarde je določilo kar 5% stopnjo pomembnosti in za večje vrednosti 0,5% stopnjo pomembnosti. Vprašanje je torej, ali res lahko računsko sodišče odloči, da 5-procentna nepravilnost pri zneskih do 2 milijarde, kar mimogrede znaša do 100 milijonov tolarjev, ne šteje za nepravilnost, ki vodi do negativnega mnenja. Ali ne bi bilo pravilneje, da bi taka merila v naprej po predlogu in v soglasju z računskim sodiščem določil državni zbor ali vsaj njegovo pristojno delovno telo. Evropske smernice za izvajanje mednarodnih revizijskih standardov za državno revizijo priporočajo stopnje pomembnosti pri ugotavljanju nepravilnosti med 0,5 do 2%. Zato bi bilo zanimivo slišati odgovor, kako si lahko Slovenija privošči nekajkrat višje tolerančne meje pri določanju nepravilnosti, kot jih priporoča Evropska unija. Pri določanju stopenj pomembnosti in nepravilnosti pa je seveda zelo pomembna sama narava nepravilnosti. Računsko sodišče je na takih izhodiščih ocenilo, da so celotne nepravilnosti o zaključnem računu 2003 znašale pri izdatkih za zaposlene 0,7 milijard, pri tekočih in investicijskih odhodkih 1,8 milijard, pri tekočih investicijskih transferjih 2,3 milijarde celotne nepravilnosti skupaj 4,8 milijard. V poslanski skupini SDS menimo, da malo prej nakazane značilnosti ugotavljanja nepravilnosti pri izreku revizijskega mnenja terjajo dodatne odgovore ali puščajo odprtih kar nekaj vprašanj, zato kljub revizijskemu mnenju s pridržkom ne bomo potrdili pravilnosti izvršitve državnega proračuna za leto 2003. Pa poglejmo še drugič, najpogostejše kršitve predpisov. Posameznih vrst nepravilnosti, izkazanih po teh segmentih proračunskih izdatkov, ne bom ponavljali, želimo pa izpostaviti probleme in vprašanja, katerih rešitve terjajo, in to čim prej, prav razkritje nepravilnosti. Iz leta v leto računsko sodišče ugotavlja, da se pojavljajo naslednje nepravilnosti: oddajanje javnih naročil brez javnih razpisov, izbiranje najugodnejšega ponudnika, čeprav nista prispeli vsaj dve pravilni ponudbi, izbira napačnega postopka oddaje javnega naročila, izogibanje javnemu razpisu z drobljenjem javnega naročila, nepravilnosti pri objavi in uporabi meril za izbiro najugodnejšega ponudnika, nepravilnosti pri oddaji naročil malih vrednosti. V poslanski skupini SDS menimo, da ureditev javnega naročanja terja vzpostavitev oziroma opredelitev jasne disciplinske, kazenske pa tudi materialne odgovornosti sodelujočih oseb javnega sektorja pri javnem naročanju. Najprej ali hkrati z opredelitvijo uradniške odgovornosti pa je potrebno po mnenju poslanske skupine SDS standardizirati sistem notranjega kontroliranja javnega naročanja po ministrstvih in drugih vladnih uporabnikih. Za pravilno in enotno izvajanje postopkov javnega naročanja proračunskih uporabnikov bi moral po mnenju poslanske skupine SDS že pred leti poskrbeti vladni urad za javno naročanje. Vprašanje, ki izhaja iz ugotovljenih nepravilnosti v proračunski porabi za leto 2003, je, ali smejo neposredni proračunski uporabniki porabiti več proračunskih sredstev, kot je bilo določenih v proračunu oziroma rebalansu proračuna. Kar šest ministrstev je namreč za plače porabilo več, kot je bilo v polletju leta 2003 določeno celo z rebalansom, in sicer skupaj za 1,8 milijard. Zato so ta ministrstva morala sredstva vzeti drugim namenom proračunske porabe. Računsko sodišče je opozorilo na premalo povezano politiko plač z načrtovanjem in analiziranjem izvrševanja proračuna. Temu problemu bo v prihodnje prav gotovo potrebno posvetiti več pozornosti in se tudi v državnem zboru dogovoriti, ali proračunski uporabniki res lahko sredstva za plače jemljejo drugim programom oziroma kakšna je lahko meja odstopanja dejanske realizacije od sprejetega proračuna. Tretjič, določanje ciljev proračunskih programov in meril za merjenje doseganja rezultatov. Računsko sodišče je kot sestavni del revizijskega poročila k zaključnemu računu državnega proračuna za leto 2003 pripravilo za tri ministrstva tudi oceno poročil o doseženih ciljih in rezultatih za izbrane programe. Pregledovalo je, ali imajo nekateri programi ministrstev jasno postavljene cilje oziroma merila oziroma indikatorje za merjenje dosežkov in rezultatov programov. V poslanski skupini SDS smo prepričani, da je zadnja vlada pod vodstvom LDS namenjala zelo zelo malo pozornosti načrtovanju proračunskih programov, predvsem pa premalo, da bi lahko od tega pričakovali izboljšanje gospodarnosti in učinkovitosti javne porabe. Poznano je, da so proračunski odhodki našega državnega proračuna, ki se financirajo prek ministrstva, razdeljeni na 24 področij javne porabe. Področja so nadalje razdeljena na 97 programov in na kar približno 300 aktivnih podprogramov. Za 97 programov je odgovorno posamezno ministrstvo ali organi v njegovi sestavi, ostalih 50 programov je vključenih v več ministrstev in organov, od tega so za 28 programov dogovorjena hkrati po tri ministrstva ali celo več ministrstev. Taka množica programov in predvsem podprogramov od nove vlade prav gotovo terja skrbno analizo njihovih upravičenosti, presojo, ali sploh določitev ciljev ter spremljanje učinkovitosti njihovega uresničevanja. Ob tej veliki množici programov in ugotovitvah računskega sodišča se ne gre čuditi, če kolegice in kolegi poslanci niste v gradivih za to sejo našli pregledne sestave proračunskih programov, da bi lahko poiskali odgovore na morebiti zastavljena vprašanja, kakšni so cilji programov, kako jih dosegamo in tako dalje. Mi smo edina država, ki ciljem in merjenju uresničevanja ciljev proračunskih programov ne posveča potrebne pozornosti. Vendar države, ki se jim želimo približati pri učinkovitosti javne porabe, že vrsto let veliko delajo na ocenjevanju in vrednotenju rezultatov proračunskih programov. V našem državnem proračunu dejansko varčevanje in povečanje učinkovitosti ne bo mogoče, dokler ne bomo imeli potrebnih analiz uresničevanja proračunskih programov, dokler za poročanje ne bomo zagotovili potrebnih podatkov in sestavljali preglednih poročil tudi za državni zbor. Sedanjo vlado zato čaka zelo zelo težko delo, saj zamujenega ne bo mogoče postoriti kar čez noč. Četrtič. Skupne ugotovitve iz predhodne revizije nekaterih postavk bilance stanja proračunskih uporabnikov. O dejstvu, da računsko sodišče doslej še ni podalo mnenja k bilanci stanja ali bilanci premoženja naše celotne države, sem spregovoril že ob podajanju mnenja k splošnemu delu proračuna. Še enkrat želim poudariti, da je po mnenju poslanske skupine Slovenskih demokratov nepregledno izkazovanje in razpolaganje z državnim premoženjem odgovornost tako vlad pod vodstvom LDS kot tudi računskega sodišča. Razsežnosti neurejenega izkazovanja sredstev in obveznosti naše države po dvanajstih letih njenega obstoja bi, spoštovane kolegice in kolegi poslanci, po mnenju poslanske skupine Slovenskih demokratov lahko najbolje vsi razumeli, če bi vsaj na tej seji skupaj poskušali prebrati štiri do pet strani revizijskih ugotovitev računskega sodišča iz tako imenovane predhodne revizije bilanc stanja za leto 2003. H glasnemu branju pa bi v poslanski skupini SDS radi povabili kolega poslanca, ki ima najdaljši staž v dosedanjih vladah. Prepričani smo namreč, da med nami ni bolj poklicanega, da nam odgovori, zakaj so se lahko toliko let dogajale take nepravilnosti. In za zaključek, v poslanski skupini SDS predloga zaključnega računa državnega proračuna za leto 2003 ne bomo sprejeli, saj bi na ta način delili soodgovornost z bivšo vlado. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod poslanec Veršnik, za izčrpno predstavitev. Za govorniški oder vabim mag. Milana M. Cvikla, da predstavi stališče Liberalne demokracije Slovenije.
Gospod podpredsednik, hvala lepa za besedo. Gospodje ministri, gospe poslanke in gospodje poslanci! Dovolite mi, da najprej predstavim stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije glede našega odločanja o zaključnem računu proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Potem pa bom pokomentiral nekatera tu že izrečena mnenja kolega Veršnika. Kot poslanski klub Liberalne demokracije bomo podprli predlog zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003, skupaj z ugotovitvami in predvsem skupaj s sklepi, ki jih na podlagi 39. člena poslovnika predlaga matično delovno telo državnemu zboru. Zakaj? Zaradi več razlogov. Prvi razlog je ta, ker menimo, da je bil proračun Republike Slovenije za leto 2003 izpeljan v predvidenih okvirjih, in to v okviru rebalansa proračuna, ki je bil sprejet v tem državnem zboru. Prav tako seveda ugotavljamo, da je to, kar je bilo v letu 2003 izvrševano za uravnoteženje proračuna, bilo ustrezno delovanje, ki je zagotovilo nemoteno proračunsko financiranje uporabnikov do konca leta 2003. V letu 2003 je zaradi boljših prihodkov od pričakovanih ob rebalansu bilo mogoče zagotoviti tudi dodatna sredstva za transfer v pokojninsko blagajno in oblikovati rezervo, s katero so se v letu 2004 odpravljali nekateri problemi predvsem v kmetijstvu. Leto 2003 bo verjetno v zgodovini, sicer z eno distanco bomo gledali to na zgodovino, pokazano kot leto, v katerem je na podlagi zakona o javnih financah bilo ustrezno uporabljeno vse, kar zakon o javnih financah omogoča, da izvršimo programe, ki so opredeljeni v državnem proračunu. Ni dobro, da je v letu 2003 na dveh ministrstvih, na ministrstvu za zunanje zadeve, vemo, kdo je bil takrat minister, sedanji minister, predvsem pri delovanju urada za Slovence v svetu, in na ministrstvu za obrambo, kjer je zaradi neustreznega delovanja v okviru posameznih organov v sestavi ministrstva za obrambo prišlo do nepravilne uporabe zakona o javnih naročilih in je zato bilo dano tema dvema ministrstvoma negativno mnenje. Računsko sodišče je v tej zvezi korektno podalo mnenje s pridržkom na izvrševanje proračuna, podalo pa je pozitivno mnenje na zaključni račun poračuna Republike Slovenije, kot ga je določal rebalans proračuna in kot ga določa zakonodaja, sprejeta v tem državnem zboru. Mi bomo podprli tudi tisti sklep oziroma tiste usmeritve komisije in pa sklepe komisije, ki predlagajo vladi, da bi na podlagi opravljene razprave v tem državnem zboru, na podlagi opravljenega dela v zvezi s sodelovanjem z računskim sodiščem čim prej pripravilo, prvič, podrobno informacijo o izvajanju proračuna za leto 2004, te informacije še vedno nimamo, in da bi vlada naredila vse, kar je potrebno, da bi proračun za leto 2004 v letu 2005 sprejemali pred obravnavanjem proračuna za leto 2006. Mi menimo, da je posebej pomembno, da je v diskusiji na matičnem delovnem telesu prišlo tudi do nekaterih sklepov iz pristojnosti komisije, ki omogočajo, če jih bo seveda vlada vzela resno, da pripravijo predlog proračuna, predvsem pa da odpravijo tiste pomanjkljivosti v pripravi zaključnega računa, ki so povezane s sistemom priprave poročil o realizaciji finančnih načrtov, tako da bodo čim bolj jasni cilji in oblikovani marljivi indikatorji le-teh ciljev. V tej zvezi mislim, da bo prav zanimivo spremljati v nadaljevanju tega dela, na kakšen način bo vlada, ki si je, kot je bilo slišati prejšnji teden, oblikovala več kot 203 ciljev, pravzaprav uspela zmanjšati število programov na številko, ki bo manjša kot 300. To bomo seveda z zanimanjem spremljali, glede na prejšnjo diskusijo. Mi menimo, da je seveda potrebno v nadaljevanju na podlagi spremenjenih direktiv, tudi direktiv Evropske unije, povezanih z javnimi naročili, narediti potrebne spremembe zakonodaje s področja javnih naročil, zato bomo podprli sklep, ki ga je predlagala komisija državnemu zboru, češ, da se predlaga vladi, da čimprej pripravi spremembo zakonodaje s področja javnih naročil, da predpisi ne bodo ovira za nemoteno izvajanje javnih naročil in usklajeni z novo direktivo Evropske unije na tem področju. Prav tako menimo, da je dobro, da vlada čim prej dokonča preobrazbo prekrškovnih organov in tako zagotovi, da bosta ZPIZ za zagotavljanje evidenc in pa Računsko sodišče Republike Slovenije za prekrške, navedene v zakonu o računskem sodišču, v polni meri začela uveljavljati svoja pooblastila kot prekrškovna organa. Tukaj gre vsebinsko za to, da je ob razpravi o revizijskem poročilu zavoda za pokojninsko zavarovanje bilo ugotovljeno, da je potrebno na evidencah narediti dodaten napor. Državni zbor bi tudi predlagal vladi, in mi bomo ta sklep podprli, da čimprej zagotovi enoten sistem zajemanja podatkov socialnih transferjev za prebivalstvo in v tej zvezi poenoti in poveže informacijske sisteme ministrstva za delo, davčne uprave, zavoda za zaposlovanje, ZPIZ-a, ministrstva za šolstvo in vseh, ki dodelujejo socialne prejemke občanom, ker bo s tem zagotovljeno, da se pomoči ne bodo podvajale oziroma kopičile in bo onemogočeno neupravičeno prejemanje socialnih transferjev. To menimo, da bi bilo korektno, da se predlaga. Prav tako bomo podprli sklep, predlog komisije, kjer bi državni zbor predlagal vladi, da v skladu z novimi gibanji v sistemu lokalne samouprave, zlasti pa z dodatnimi nalogami, ki so jo dobile občine, dopolni sistem za financiranje občin in drugih lokalnih skupnosti. Seveda pa bomo v poslanskem klubu tudi podprli sklep, da državni zbor sprejme zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Razlogi so naslednji: mi seveda mislimo, da je dobro in ustrezno, da država dobi zaključni račun. Če se boste odločili v vladajoči koaliciji, da ne boste sprejeli zaključnega računa proračuna Republike Slovenije, potem boste dali prvo negativno mnenje vaši vladi. Vaša vlada je namreč z dopisom 17. decembra sprejela in posvojila dokument, ki se mu reče zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Seveda bi lahko vaša vlada vsa pooblastila za to imela, umaknila zaključni račun proračuna za leto 2003 in ga naredila tako, kot je bilo tukaj pojasnjeno s strani predstavnika poslanske skupine SDS. Moram seveda potem povedati, da če boste to zavrnili, se tako postavlja vprašanje, kaj so podlage vladi, ki je prav tako samostojno - ministra za finance ni tukaj, da bi ga lahko vprašali, ali se je kar tako podpisal pod nekonvergenčni program - na podlagi česa je ta vlada sprejela konvergenčni program, če ji pa osnova v letu 2003 ni jasna. Ali pa, kot je gospod predstavnik poslanske skupine SDS pojasnjeval, celo ni ustrezna. Postavljate dvom v nekaj resnih številk, ki jih resno spremljajo med drugim mednarodne rejting agencije kot tudi evropska komisija. In moram reči, da bi bilo zelo zanimivo opazovati vaše nestrinjanje in nesprejetje zaključnega računa ter delovanje vlade, kaj bo vlada Republike Slovenije naredila. Ali boste predlagali, da se naredijo ponovne bilance? Ali boste za nazaj spremenili zakone, da bi, na primer, kot ste rekli, elemente zakona o temeljnih razvojnih programih spravili v proračun, če seveda imamo zakon, ki zelo jasno opredeljuje, na kakšen način izkazujemo porabo. Naj povem, da bo pred to veliko dilemo vaš predsednik vlade. Vaš predsednik vlade je bil leta 1994 zaradi znanih razlogov, ki jih ne bi tu razlagal, ker bi bilo verjetno treba sejo zapreti za javnost, predlagal zakon o temeljnih razvojnih programih in je ta zakon bil sprejet. Danes pa bo kot predsednik vlade seveda povedal, da zakon o temeljnih razvojnih programih ni zakon, ki ga je sprejel ta državni zbor, in ni omogočal v preteklih desetih letih opremljanja Slovenske vojske. Kar predlaga poslanska skupina SDS, je obžalovanja vredno. Obžalovanja je vredno predvsem zato, ker smo vse te prej imenovane sklepe, kot piše v poročilu komisije, na seji komisije sprejeli soglasno - soglasno, vseh šest članov komisije, tudi gospod poslanec, ki je pred mano govoril, v imenu poslanske skupine se je s tem strinjal. 20 ur smo o tem razpravljali, oblikovali ugotovitve, sklepe komisije in sklepe za državni zbor, zato da bi naredili korak naprej. In zato, ker ni o tem uspel povedati v 20 urah na seji matičnega delovnega telesa in ker je tu govoril nekatere neresničnosti, dovolite, da tudi o tem v času, ki ga imamo kot poslanska skupina na voljo, na kratko odgovorim. Prvič. Ni res, da dokument ni bil objavljen v državnem zboru. Dokument je objavljen. Objavljen je v Poročevalcu, člani komisije pa so pred sejo komisije konec novembra dobili vseh 2.500 strani tiskanih dokumentov. Če pa odprete svoj računalnik, pa boste pod obravnavo matičnega delovnega telesa vse dokumente našli v PDF obliki. Lahko se pa odločimo tudi o tem - in takšen je tudi predlog, kolikor razumem, generalnega sekretarja državnega zbora -, da bi se spremenil način objavljanja v Poročevalcu, kar zahteva določene spremembe, ker bo pač ta Poročevalec nekoliko bolj debel. Vendar dokumenti so vsi na voljo in ni res, da bi se dokumenti skrivali. Res je, vlada je deset dni, če upoštevamo praznike, sobote in nedelje, šest delovnih dni prepozno posredovala zaključni račun proračuna v državni zbor, predvsem zato, ker je računsko sodišče 30 dni prepozno, glede na roke, uspelo sestaviti končno poročilo. To se da opraviti. V tej zvezi smo tudi rekli, da bi bilo dobro in pričakujemo, da bo minister za finance - takšen je trenutni okvir - še pred poletjem zagotovil, da bo vlada to sprejela, da bi mogoče obravnavali zaključni račun proračuna Republike Slovenije na septembrski seji, kar seveda pomeni, da bi ga na matičnem delovnem telesu nekje pred poletnimi počitnicami. Gospod poslanec je tudi govoril vprašanju bilance stanje in neustreznosti bilance stanja. V Poročevalcu imate objavljeno konsolidirano premoženjsko bilanco, bila je predstavljena zelo jasno vsem. Že nekaj mesecev lahko preberete, da premoženjska bilanca v Republiki Sloveniji ima obseg 5.666 milijard. Osnovno vprašanje, o katerem smo razpravljali in ki je vprašanje za revizorje, predvsem pa za tiste, ki bi radi porabili nekaj milijard tolarjev, najprej, da bi oblikovali nov računalniški sistem na ministrstvu za finance, je, ali bomo cenili to premoženjsko bilanco. Tudi to je mogoče narediti, vendar si tega države v svetu lotevajo na približno vsakih 10 let, ker to stane. Stane pač to v višini od enega do treh procentov. In seveda če vlada Republike Slovenije, katere predstavnik poslanec oziroma predstavniki koalicije so danes govorili, smatra, da je to najbolj pomembna prioriteta, potem naj se v proračunu za leto 2005 v rebalansu nameni približno med 50 do 150 milijard za cenitve premoženja, ampak to toliko približno stane, če želimo narediti cenitev premoženja. Ker seveda vi pravite, da je konsolidirana premoženjska bilanca neustrezna in da ne odraža tega. Danes mi ne sprejemamo konsolidirane premoženjske bilance. Danes mi sprejemamo zaključni račun Republike Slovenije, ki je bil sprejet: torej bilanca prihodkov, bilanca računa finančnih terjatev in obveznosti in račun financiranja. Seveda bi utrujal slovensko javnost in ta državni zbor, če bi še dolgo o tem govoril, zato dovolite, da počasi zaključim. Zakaj ni bilance stanja za vsakega proračunskega uporabnika, sem gospodu poslancu odgovoril že na sami seji komisije. Zato, ker proračunski uporabnik, predvsem neposredni proračunski uporabnik, ni pravna oseba in zato pač imamo bilanco stanja države. Imamo celo konsolidirano bilanco države, občin in seveda obeh ZPIZ-ov. Gospod poslanec je govoril o vrsti vprašanj metodološke narave, kot seveda tudi vprašanj, ki so povezana z napačnimi ali neustreznimi navedbami, zato bi seveda predlagal, da če boste sprejeli sklepe, ki jih je predlagala komisija, bomo vlado Republike Slovenije zavezali, da bo v izvajanju aktivnosti, boljšega prikazovanja, transparentnejšega prikazovanja javne porabe naredila korak naprej. Če pa ne boste sprejeli teh sklepov, potem pa bomo ponovno na začetku poti. Vendar naj vam povem, tistim, ki tega ne poznate, čeprav v to ne dvomim, Slovenija je bila pod drobnogledom mnogokoga v času vstopanja v EU. Sprejem ustrezne zakonodaje, transparentnost prikazovanja zaključnega računa proračuna Republike Slovenije in rebalansa proračuna Slovenije je bila s strani mnogih institucij, predvsem pa evropske komisije, mednarodnega denarnega sklada in pa tudi tistih, s katerimi smo sodelovali v twining programih označena kot ena ustreznejših. O tem imate tudi pisne dokumente. Seveda pa je to nikoli končana zgodba. Vsako leto je mogoče narediti korak naprej in nedvomno je mogoče v posameznih aktivnostih, kot je izkazovanje ciljev, ki se jih želi doseči na posameznih programih, kot je v izkazovanju in pripravi merljivih indikatorjev moč stvari izboljšati. In veseli me, da imate to v svojem programu, in z veseljem bomo na matičnem delovnem telesu najprej spremljali, kako boste pripravili zaključni račun za leto 2004, kako boste pripravili rebalans proračuna za leto 2005, kako boste v njem opredelili te merljive indikatorje in kako boste to izvrševali. V imenu poslanskega kluba LDS bomo podprli zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003, ker menimo, da je skupaj z mnenjem računskega sodišča, o katerem je bilo tu veliko govora, s sklepom kolegija predsednika državnega zbora pa preprečeno, da bi predstavniki računskega sodišča na to tukaj lahko odgovarjali, povsem ustrezen prikaz javnih financ v Republiki Sloveniji. Hvala lepa.
Hvala lepa, mag. Cvikl. Dovolite mi kratko opozorilo na tem mestu. Predstavnika obeh poslanskih skupin sta v svojih predstavitvah tudi polemizirala z različnimi poslanskimi skupinami. Namen predstavitve stališč je samo predstavitev stališč, ne pa razprava in polemika, kajti v tej fazi ni dovoljena replika. Zato bi prosil, da je v nadaljevanju polemika in dodatna razprava rezervirana za tisti del, ko bomo imeli razpravo poslancev. Zdaj pa za govorniški oder vabim gospo poslanko Bredo Pečan, ki bo predstavila stališče Združene liste socialnih demokratov.
Dober dan, spoštovane kolegice in kolegi, gospod podpredsednik in predstavniki vlade! Poslanska skupina Združene liste socialnih demokratov je v svojem stališču posebej poudarila dejstvo, da je obravnava zaključnega računa proračuna za leto 2003 pravzaprav prvič po, sedaj lahko rečemo, trinajstih letih, dvanajstih letih pravzaprav, ko ena vladna koalicija in ena politična skupina obravnava proračun, ki ga je uresničevala druga vladna koalicija oziroma druga politična skupina. To se je zgodilo leta 1993 za proračun leta 1992 pa 1991 in sedaj se dogaja za leto 2003 in upam, da konec letošnjega leta še za leto 2004. Zaradi tega menim, da bo nova vladna koalicija imela izjemno priložnost, da na osnovi zelo analitične obravnave, kot je bilo tudi zelo analitično mnenje predstavnika vlade, ki smo ga danes slišali, o zaključnem računu proračuna za leto 2003, bo lahko potegnila iz tega pregledovanja zaključnega računa proračuna za leto 2003 in 2004 celo vrsto naukov ali pa celo vrsto idej, kako pravilno ravnati z javnimi sredstvi. Ljudstvo je namreč vsakokratni vladi, vsakokratni koaliciji, zaupalo ne samo oblast, ampak tudi denar, javni denar, s katerim naj bi vladna koalicija dosegla cilje in uresničila vizijo, ki si jo je zastavila ob prevzemu oblasti. Osnovni princip gospodarjenja z javnimi sredstvi je ravno v tem, da z razpoložljivimi sredstvi dosežeš skoraj vse ali, če se le da, vse tisto, kar si je posamezna koalicija tudi na začetku svojega mandata zastavila. Zato lahko pričakujemo ali pa sem skoraj prepričana, da je nova vladna koalicija že s 1. januarjem skrbnike proračunskih postavk temeljito inštruirala o pravilnih postopkih javnih naročil, o pravilnih postopkih dodeljevanja javnih sredstev posrednim proračunskim uporabnikom, o pravilnem izvajanju javnih razpisov, o pravilnem postavljanju kriterijev in meril za izbiro posameznega izvajalca pri javnih naročilih, tako da ne bo treba ponavljati razpisov, da ne bo treba od računskega sodišča dobivati v poročilu o reviziji poslušati, da smo, ali pa brati, da je posamezen resor kršil zakon o javnih naročilih ali zakon o javnih financah, kot smo slišali in brali v tem zaključnem računu oziroma v tej reviziji za leto 2003. Računsko sodišče se je že ob reviziji zaključnega računa proračuna za leto 2003 osredotočilo na druga področja, kot pa je bila praksa v preteklih letih, pred letom 2003. Osredotočilo se je tudi na preverjanje gospodarnosti porabe javnih sredstev in na preverjanje doseganja zastavljenih ciljev in rezultatov po posameznih programih. Prepričani smo v Združeni listi socialnih demokratov, da bo vlada pri pripravi rebalansa proračuna za leto 2005 in proračuna za leto 2006 zastavila takšne cilje in oblikovala takšne pričakovane rezultate po posameznih programih, ki bodo bolj realni, kot so bili tisti leta 2003, in da bodo v njih vgrajena merila za vrednotenje doseganja zastavljenih ciljev in rezultatov. To je namreč prava vsebina porabe javnih sredstev. Takrat bomo lahko ob reviziji in ob obravnavi zaključnega računa proračuna za leto 2005 v primerjavi z obema zaključnima računoma prejšnje vlade, ki jih bomo obravnavali v letošnjem letu, rekli, da nova vladna koalicija ravna pravilneje, bolje, bolj gospodarno, bolj smotrno z javnimi sredstvi, kot je to delala prejšnja vlada. Prilika je tukaj in zaradi tega mislim, da bi jo bilo treba uporabiti. Rada bi pa opozorila tudi še na zanimivost, ne glede na to, da je komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ, sestavljena v razmerju, bom rekla, trije predstavniki vladne koalicije, trije predstavniki opozicije, so popolnoma vse sklepe, ki so bili seveda tudi v sami razpravi opravljeni, dopolnjeni, sprejela soglasno. Navedba predsednika komisije, da smo delali kar 20 ur na tem zaključnem računu proračuna, menim da dovolj pove. Dobro je bilo, da smo dolgo in temeljito razpravljati o vseh dobrih in slabih plateh tega zaključnega računa, da smo ugotovili, da najpogostejša kršitev ali napaka ni več tisto, kar je bilo v prvih revizijah računskega sodišča ugotovljeno, namreč v prvih letih delovanja računskega sodišča so se njegovi revizorji osredotočili predvsem na to, na kakšen način so izplačevane plače, v kakšnem obsegu so izplačevane, kako so izplačevani potni stroški, medtem ko so "vsi lajali", če lahko tako rečem, "je karavana šla mimo" oziroma "so sloni hodili mimo", ne da bi jih kdo opazil. Mislim, da se sloni skrivajo v predvsem v izvrševanju zakona o javnih naročilih, in to smo v komisiji ugotovili, da je to ena glavnih hib, to ugotavljajo tudi vsi strokovnjaki, ki se ukvarjajo z uporabo javnih financ, zato je opozorilo novi vladni koaliciji, da se mora posebej še na to skoncentrirati, da bodo javna naročila izvedena res v skladu, ne samo v skladu z zakonodajo, pač pa predvsem, da bodo merila, ki bodo vgrajena za pravilni izbor dobaviteljev, izvajalcev in tako naprej, taka, da bodo res transparentna in da ne bodo omogočala zlorabe. To se pač lahko dogaja, dogajati se pa tudi ne sme to, kar se je recimo zgodilo v obrambnem ministrstvu, kjer so zato, da bi se izognili notranji kontroli, poudarjam, notranji kontroli, so razdelili dve javni naročili na približno 25 manjših naročil, tako da ni bilo treba delati javnega razpisa. Jaz mislim, da so to najosnovnejše in najhujše kršitve in da se take stvari dejansko z javnim denarjem ne smejo dogajati. Tukaj je poslanska skupina Združene liste socialnih demokratov prepričana, da vsakokratna revizija računskega sodišča, kjerkoli se že zgodi, je namenjena zlasti temu, da opozori uporabnika javnih sredstev, kje je naredil napake. Ni namreč rečeno, da vsakokrat uporabnik javnih sredstev, ko naredi napako, da jo je naredil namerno, da jo je naredil s slabim namenom, z namenom okoriščanja ali česarkoli podobnega. Ne. Hotel je poenostaviti postopek, pogosto je razlaga, zakaj je bilo nekaj narobe narejeno, da je to bolj racionalno in tako naprej. Se pravi, tukaj je področje, kjer se lahko še zelo veliko naredi pri smotrnem ravnanju z javnim denarjem in seveda tudi delitev sredstev posameznim posrednim uporabnikom, da bo posredni uporabnik lahko sredstva koristil tako, da bo dejansko tudi lahko o tem poročal v celoti. Poslanska skupina Združene liste bo zaključni račun proračuna za leto 2003 podprla in predlaga tudi vladni koaliciji, da tako stori, ker dejansko brez zaključnega računa se zelo težko dela naprej v novem proračunu. Hvala.
Hvala lepa, gospe poslanski Pečanovi. K besedi vabim gospoda poslanca Cirila Testena, da predstavi stališče Nove Slovenije.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci, predstavniki vlade. Komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ, računsko sodišče in tudi državni zbor že nekaj let ugotavljajo, da so se zaključni računi iz leta v leto sicer izboljševali, to pa po mnenju Nove Slovenije ne drži za zaključni račun proračuna za leto 2003, če le tega primerjamo s predhodnim letom 2002. Ponovno imamo namreč kar dve ministrstvi, in to za zunanje zadeve in za obrambo, ki sta od računskega sodišča dobili negativno mnenje. Še bolj zaskrbljujoče po našem mnenju in potrebne posebne pozornosti so napake, ki se pojavljajo iz leta v leto in od ministrstva do ministrstva in pa skoraj pri vseh drugih proračunskih porabnikih. V Novi Sloveniji menimo, da je napočil čas, ko bo morala vlada ob pomoči strokovnih sodelavcev predlagati zakonodajo, ki bo zagotavljala po potrebi pa tudi sankcionirala nepravilnosti pri odgovornih za izvedbo proračuna. Kar se posameznih napak tiče, je potrebno najprej vsekakor izpostaviti javna naročila, ki so po našem mnenju najbolj zaskrbljujoča. Pri javnih naročilih gre po našem mnenju v veliki meri za napake, ki so povezane z namero, da se naročilo odda točno določenemu dobavitelju. Težko bi sicer drugače razlagali ugotovitve računskega sodišča o razbijanju naročil na več manjših in o cenah, ki so nekajkrat višje od običajnih. Pogosto se dogaja, da pripravljavci javnega naročila tudi slabo pripravijo ustrezno dokumentacijo, kar ima za posledico aneks, ki pogosto presega dovoljenih 25% osnovne vrednosti. Nedvomno je tudi kar nekaj takih primerov, ko ponudnik, ki zaradi pridobitve del pripravi ponudbo, ki je nižja od realne, kasneje pa to brez problema "nadoknadi" z aneksom. Dovolite tudi, da v zvezi z javnim naročanjem povem, da smo v Novi Sloveniji prepričani, da so ponudniki v primerjavi z naročnikom v privilegiranem položaju in da imajo neštete možnosti pritožb in s tem zavlačujejo z izbiro dobavitelja. Menimo, da se s tem dela velika škoda vsem proračunskim uporabnikom, ki v končni fazi zaradi zavlačevanja dobijo manj in dražjo storitev ali opremo. Veliko je bilo v zaključnem računu proračuna za leto 2003 prerazporejanja pravic porabe znotraj posameznih uporabnikov in tudi med njimi. Novo Slovenijo še posebej moti prerazporejanje sredstev vseh ministrstev, investicijskih ali drugih programov na plače, obratne smeri v nobenem primeru nismo zasledili. Nedvomno je mogoče ugotoviti, da je bilo planiranje plač zelo nenatančno in da so prekoračitve proračunskih postavk pri plačah tudi posledica slabih kadrovskih planov in zaposlovanja mimo dogovorjenih okvirov. Poslanska skupina Nove Slovenije podpira predlog komisije za nadzor proračuna in drugih javnih financ, ki predlaga računskemu sodišču, da v bodoče posveča več pozornosti večjim transfernim porabnikom. Tu mislimo na velike uporabnike, kot so razne socialne ustanove, osnovne šole, fakultete, srednje šole, bolnišnice. V dosedanji praksi so te uporabnike revidirali zelo poredko, praviloma samo v primerih, ko je bila kakšna odmevna afera. Nedvomno je tudi konsolidirana premoženjska bilanca velik zalogaj za ministrstvo za finance in za celo vlado. Nekateri predstavniki ministrstva za finance in tudi nekateri predstavniki komisije so izrazili pomisleke, da je prepogosta priprava premoženjske bilance za državo nesmiselna in predraga, poleg tega je pa tudi izražen dvom v njeno verodostojnost. V Novi Sloveniji menimo, da premoženjsko bilanco moramo imeti, kako pogosto jo bomo pripravljali, pa je stvar dogovora. Za konec bi še povedal, da ima računsko sodišče v svojih nalogah napisano tudi ugotavljanje smotrnosti in učinkovitosti porabe sredstev, kar je nedvomno obsežna in težka naloga. Računsko sodišče je pri treh ministrstvih na treh postavkah poskušalo oceniti gospodarnost, uspešnost, učinkovitost porabe proračunskih sredstev. Računsko sodišče je ugotovilo, da še vedno ni meril za ocenjevanje učinkovitosti. Prepričani smo, da je potrebno za takšen nadzor pripraviti merila, ki bodo osnova za takšno vrsto pregleda. Ne strinjamo pa se z računskim sodiščem v primeru pregleda oziroma ocene učinkovitosti vlade, ker mislimo, da so tu bili pogoji za ocenitev učinkovitosti, vendar računsko sodišče kljub temu ni izreklo te ocene. Mnenje Nove Slovenije je tudi, da kljub ugodnim finančnim tokovom makroekonomskih ciljev v letu 2003 vlada ni dosegla, še zlasti, če vemo, da smo z rebalansom proračuna te cilje bistveno znižali. Tudi teh nismo dosegli. Od predstavnikov bivše vlade pričakujemo, da bodo v nadaljnji razpravi o tej temi kaj povedali, da bomo lahko sprejeli odločitev o potrditvi ali zavrnitvi proračuna za leto 2003. Hvala lepa.
Hvala, gospod poslanec Testen. Za govorniški oder vabim gospoda poslanca Kristijana Janca, da predstavi stališče Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani predsedujoči! Gospod sekretar, kolegice in kolegi! Komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ je na petih sejah obravnavala predlog zaključnega računa za leto 2003, ki so bile zelo dolge, naporne in tudi vsebinsko precej natančne. Ugotovili smo, da so tudi prenekatere nepravilnosti, neracionalna poraba proračunskih sredstev, za kar so bile podeljena tudi negativna mnenja oziroma mnenja s pridržkom računskega sodišča. Hote ali nehote je lahko vsaj deloma sporno, da tej komisiji predseduje kolega Milan Cvikl, ki vodi to komisijo in nadzoruje prejšnjo vlado. Zato tudi nekateri stavki Poročevalcu, če ste jih dobro prebrali, so precej bolj prijazni, kot mogoče bodo za nadzor 2005. Upam pa, da pri proračunu 2005 z vidika nadzora in porabe javnih financ bo bolj ugoden. Komisijo vseskozi spremljajo predstavniki računskega sodišča, ministri oziroma sekretarji nove vlade, ki nimajo nič skupnega s proračunom za leto 2003. Med mnenju vlade Republike Slovenije so tudi negativna, kot so tudi mnenja s pridržkom, kar seveda ni dobro in zbuja skrb, ker odgovorni očitno niso bili dovolj pozorni na proračunsko porabo. Opažene so bile tudi naslednje ugotovitve, ki smo jih zaznali na komisiji: skromno oziroma bistveno premajhno uspešno črpanje sredstev iz EU s strani naše države. Drugič, velik problem ZPIZ-a, kjer je velika proračunska luknja in se nikakor ni pristopilo k vsaj delni sanaciji tega proračunskega primanjkljaja. Še večji problem se mi zdi, da je Davčna uprava Republike Slovenije, ki ima zelo slab informacijski sistem in neurejene davčne evidence, kar se mi zdi preprosto nedopustno za čas, v katerega živimo in ne nazadnje imeli smo tudi samostojno ministrstvo za informacijsko družbo, pa da nimamo teh evidenc urejenih. Velik problem opažamo v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke je Zavod za zdravstveno varstvo Republike Slovenije. Podobno kot na ZPIZ-u, kjer velik primanjkljaj in se ga ni lotila prejšnja vlada. Komisija predlaga novi vladi nekatere popravke, ki so po naši oceni nujni za prihodnost dela te vlade in tudi proračunskih porabnikov. Prvič, zagotovo urediti sistem financiranja občin zaradi mnogih novih obveznosti, ki so nastale v preteklem času, prenesene s strani države na lokalno raven. Drugič, vlada naj čim prej pripravi spremembo zakonodaje s področja javnih naročil, kjer se kopičijo mnoge pomanjkljivosti, in jo uskladi z novo direktivo Evropske unije na tem področju, ki jo moramo začeti izvajati najkasneje 1.1.2006. O tem zakonu govorijo že prav vsi, da je prav smešno neuporaben. Tretjič, poenotiti sistem zajemanja podatkov o socialnih transferjih za prebivalstvo, povezava informacijskega sistema med ministrstvom za delo, družino, socialo, DURS-om, zavodom za zdravstveno zavarovanje, ministrstvom za šolstvo, šport in drugimi, ker je nedopustno, da tudi danes medsebojnega informacijskega sistema nimamo usklajenega, čeprav smo veliko vlagali v to informacijsko področje. Mnenje poslanske skupine Slovenske ljudske stranke je, da je potrebno poostriti nadzor nad zakonito porabo vseh proračunskih uporabnikov, pripraviti in dopolniti obstoječo zakonodajo, kjer bo omogočena večja transparentnost prihodkov in odhodkov javnih financ. Odločneje se je potrebno lotiti sanacije ZPIZ-a, Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, ki sta velika finančna bolnika z dolgotrajno boleznijo, če ne že kar s kronično. Prav bi bilo tudi, da vlada čim prej pripravi podrobnejše informacije o realizaciji proračuna za leto 2004. Računskemu sodišču pa predlagamo, da bi v čim krajšem času opravilo revizijo zaključnega računa za posamezno proračunsko leto, ne tako kot doslej. Na koncu še stališče poslanske skupine. Ugotavljamo, da tako pozno sprejemanje zaključnega proračuna za leto 2003 je časovno preprosto nedopustno. Preveč negativnih mnenj in mnenj s pridržkom računskega sodišča pri velikih proračunskih porabnikih je tudi z vidika javnih financ nesporno in seveda nezadovoljivo. Spornost vodenja komisije za nadzor sem že omenil, se mi zdi tudi zelo "hecna", da pač tisti rek [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]ki pravi, vrana vrani ne izkljuje oči [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]in upamo, da bo zaključni račun za leto 2004 bolj ugoden in bolj transparenten. In na koncu, spoštovane kolegice in kolegi, na osnovi argumentov današnje seje v državnem zboru se bo poslanska skupina Slovenske ljudske stranke odločila o podpori sprejema zaključnega računa za leto 2003. Hvala lepa.
Hvala, gospod poslanec Janc. K besedi vabim gospoda poslanca Saša Pečeta, da predstavi stališče Slovenske nacionalne stranke.
Spoštovani prisotni! Po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke je paradoks javnih financ v skrivanju za oznako "javne". Kar z drugimi besedami pomeni, da se razpršuje odgovornost za upravljanje z javnimi financami, kljub temu, da vsi vemo, da je upravljavec javnih financ točno določena oseba, ki se ponavadi - poudarek je na ponavadi - skriva v ministrstvu za finance. Po eni strani se srečujemo z vsebino, ki razpršuje odgovornost oziroma odgovornost za upravljanje s to količino denarja predstavlja oziroma nalaga vsem državljankam in državljanom. Ampak za samo eno osebo oziroma po njenem pooblastilu pa se nahaja nek ozek krog ljudi, ki pa upravlja s tem premoženjem. In vsako leto se srečujemo z negativnim upravljanjem in brez odgovornosti. V tem se srečata paradoks in celoten nesmisel delovanja politike javnih financ v naši državi. Namen izvajanja poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke je predvsem v zasledovanju želje po spremembah na področju javnih financ, da bi se odgovorne osebe na ministrstvu za finance in vladi Republike Slovenije končno enkrat zavedale, kaj pomeni in kako odgovorno je ravnanje z javnimi financami. Da se pač ne sme uveljavljati oziroma tudi naprej uveljavljati dosedanja praksa, ko so vsi smatrali za različne deficite, ki v končni fazi vedno obremenjujejo državljanke in državljane, ni nihče odgovoren. Vsako leto smo v okviru Slovenske nacionalne stranke - navedel bom samo novejše po datumih, 28. novembra 2002, zaključni račun za leto 2000, 26. marca 2003 smo sprejemali oziroma ste sprejeli zaključni račun za leto 2001 in 19. maja 2004 sprejeli zaključni račun za leto 2002. Vsako leto na ta dan smo v okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke pozivali, apelirali na vlado Republike Slovenije, ji ponujali rešitve za drugačen pristop na področju politike javnih financ v naši državi. Ampak vsa ta leta smo govorili kot v steno. Vladi Republike Slovenije v tedanjem mandatu, torej prejšnji vladi, ni šlo nič od tega, kar smo v okviru poslanske skupine govorili, nikamor in zato se pač logično srečujemo z akti, ki so po naši oceni več kot škodljivi za našo državo, torej akti s tako vsebino, kot jo ima proračun za leto 2003. Izza te govornice smo opozarjali in dajali napotke upravljavcu. In po naši oceni, vsaj v okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, lahko z vso odgovornostjo trdimo, da je upravljavec bil v letu 2003 in pred tem za področje javnih financ gospod Tone Rop oziroma ta, ki je prišel namesto njega, gospod Mramor. Torej ne moremo več govoriti o tem, da ne poznamo krivca za slabo stanje javnih financ. Točno vemo, kdo je. Do momenta spremembe vlade je bilo krivo ministrstvo za finance v prejšnjem mandatu, če se bo pa odvijala politika javnih financ v prihodnje, bo za to kriv gospod Bajuk - zelo enostavna zadeva. Po drugi strani je pa velik problem, ker pač nihče nikoli ni izrekel ali pa predvidel kakršnekoli sankcije za tovrstno javno početje, kot je v naši državi. In zopet smo pri tistem, s čimer sem začel govor v imenu poslanske skupine, pri paradoksu - torej, največji problem javnih financ je, da so javne. Učinka za deficite, učinka za bremenitve državljank in državljanov ni bilo nikoli nobenega. Vsako leto se je zaključni račun sprejemal, ponavadi s kar veliko večino, ki je prekašala tisto večino vladajoče koalicije. V okviru poslanske skupine smo prepričani, da zaključnega računa ne bi smeli sprejeti niti za leto 2000 niti za 2001, 2002 in 2003. Prepričani smo, da ga ne smemo prejeti niti danes. Če državni zbor kot zakonodajna veja oblasti potrdi zaključni račun, s tem potrdi tudi politiko javnih financ za tisto leto. In ne moremo potem biti tako dvolični, da če se potrdi politika javnih financ, se istočasno le-ta kritizira v prihodnosti. To pač ne gre. Danes, ko bomo odločali o tem, ali naj se potrdi zaključni račun ali ne, se pač moramo zavedati, da dajemo ali pozitivno mnenje ali pa negativno, v Slovenski nacionalni stranki bomo dali negativno mnenje, na politiko javnih financ za leto 2003. Po oceni naše poslanske skupine smo prepričani, da si javne finance v letu 2003 ne zaslužijo pozitivnega stališča državnega zbora. S tem pa bi vsaj po naši oceni dosegli tisto, kar je najpomembnejše, da bi torej vladi Republike Slovenije, novemu ministru za finance povedali, da se igre, kot sta jo pred nami igrali Liberalna demokracija in Združena lista na področju politike javnih financ v tem državnem zboru pač ne gremo več, da je odgovornost tega mandata - mandata 2004-2008 večja, kot je bila prej. Povedal sem že, da bi danes morebitno neizglasovanje zaključnega računa za leto 2003 bil akt na ravni politike, bil akt, ki bi bodočemu oziroma sedanjemu ministru za finance, se opravičujem, dal jasno vedeti, da politična volja oziroma volja zakonodajalca je po resnejši obravnavi, predvsem vsebinski obravnavi, javnih financ zahtevnejši in pa odgovornejši odnos do javnih financ. Vsebina zaključnega računa, ki je pred nami, torej za leto 2003, je vsaj po oceni poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke zaskrbljujoča, kljub verjetno vsem nam jasno izraženm temeljem, na katerih gradi ta zaključni račun, to je, da so številke izkazane nerealno. Velik problem bi bil oziroma še dosti večji problem bi bil, če bi se srečevali v tem dokumentu z realnimi številkami, kajti potem bi negativna indeksacija oziroma povečana razlika med prihodki in odhodki bila le še toliko večja, da je ne bi mogli v nobenem primeru pokazati ne lastnim državljanom, ne Evropi, ne nobenemu, ki je odvisen od proračunskih aktov oziroma aktov, ki v svoji vsebini nosijo področje javnih financ. Ob tem pa seveda vse prepogostokrat pripravljavci gradiv kot vlada, kot državni zbor pozabljajo, da se proračuni in rebalansi in zaključni računi ne sprejemajo zaradi nas samih, ampak zaradi tega, ker so na te akte vezani vsi državljani in pa državljanke Republike Slovenije. Velika večina izmed nas je vezana predvsem na prihodkovni strani, marsikdo pa tudi na odhodkovni strani. Neodgovornost prejšnjega sklica državnega zbora je toliko večja, če upoštevamo, da akti zaključnega računa proračuna in pa rebalansa ne nosijo samo izglasovana da ali proti, ampak vežejo predvsem nase najsi bo gospodarska gibanja v državi oziroma javne finance med državljani. Po prepričanju Slovenske nacionalne stranke je v prvem, torej splošnem delu zaključnega računa prikazano gibanje med prihodki in pa odhodki. Ob tem nas poskuša predlagatelj gradiva tako kot vsa leta do sedaj po naši oceni spretno napeljati na napačno osnovo. V samem predlogu zaključnega računa, proračuna Republike Slovenije za leto 2003, se kot osnova za indeksacijo jemlje rebalans proračuna leta 2003. Ob tem pa ne smemo pozabiti, da je bil ta rebalans sprejet 19.6., torej v drugi polovici leta. Kaj to pomeni? Da imamo zaključni račun samo za drugo polovico leta 2003. Proračun, ki je osnova za rebalans, notri pa je osnova rebalans, se nakazujejo po naši oceni številke, ki ne izkazujejo realnosti. In za koga je to dobro? Po naši oceni je to možno izključno zaradi tega, ker politika svoje naloge pri glasovanju o tovrstnih aktih ne izkazuje dovolj odgovorno, oziroma zato ker papir prenese vse. Če bi bila indeksacija vezana na osnovne predpostavke, torej na sprejet proračun, ne na sprejet rebalans, bi se vsi procenti, naj si bodo v oznakah indeksacije, spremenili. Ker je pa procent le oznaka za finančna gibanja oziroma zneske, v primeru državnih, javnih financ govorimo o milijonih tolarjev, to pomeni samo to, da če bi imeli pred seboj realno sliko gibanja javnih financ v letu 2003, bi pač morali državljane in vse tiste, ki jih to zanima, seznaniti z mnogo večjim deficitom, z mnogo večjo zadolženostjo, kot je to bilo v navadi Liberalne demokracije in Združene liste, ko so imeli v rokah ministrstvo za finance. Rebalans, ne proračun, poudarjam, rebalans, ki je bil sprejet 19.6.2003 in predstavlja osnovno za zaključni račun, ob tem pa še enkrat poudarjam, da sprejemamo oziroma sprejemate zaključni račun za drugo polovico leta 2003. Jaz nočem da bi bil kdorkoli v naši hiši, torej v hiši državnega zbora, ali pa v Republiki Sloveniji tako naiven, in bo verjel da je pred nami proračun za celo leto 2003. Kar se tiče, po naši oceni, druge, zelo pomembne zadeve, so tako imenovani polletni odmiki. Na prihodkovni strani, če gledamo indeksacijo gibanja med prihodki - skupnimi prihodki in drugimi prihodki, zaznamo gibanje v razponu od plus 7,28 indeksacije do minus 70%. To z drugimi besedami pomeni, da je slovenska vlada v tedanjem obdobju načrtovala oziroma uresničevala tisto, kar je napovedovala, vsega skupaj v 23%, in to na področju javnih financ, kot enem najobčutljivejših področij življenja v naši državi. Po naši oceni je seveda to zelo neodgovorno, zelo milo rečeno. Zelo neodgovorno je, da ima stopnjo verjetnosti proračunska postavka v višini 23%. V izračun, torej procentualni izračun od plus 7,28 do minus 70% na indeksaciji pa je potrebno povedati, da nismo vključili kapitalskih odhodkov. Torej tistega dela od prodaje, ne vem, premoženja, in podobnih stvari, za katere se je izkazalo, mislim, da na pamet, da ne bom sedaj iskal, da je indeksacija preko 270%. To pomeni, da pol leta vlada niti ni vedela, kaj bo vse prodala, in katere prihodke bo iz tega dobila. Dolgoročnosti v aktu, ki je pred nami, žal ni. Po drugi strani pa je odmik med načrtovanim, še enkrat poudarjam, načrtovanim v drugi polovici leta 2003 in zaključenim, torej realizacijo leta 2003 na odhodkovni strani v povprečju samo 3,8%. Kaj to dokazuje? Dokazuje samo to, da je izvirni greh slovenskih javnih financ v tako imenovani proračunskih prihodkovni strani. Z drugimi besedami pa lahko to povemo, da trošenje ni bil nikoli problem vladavine Liberalne demokracije in Združene liste. Jaz iskreno upam, da se bo ta strategija spremenila v bodočem mandatu. Da se bo vlada, moderno je zdaj označevati z nova vlada, zavedala pomembnosti prihodkovne strani, da ne bo dopuščala teh razkorakov v višini preko 70% samo na prihodkovnih straneh. Po naši oceni oziroma poudariti moram drugo področje skupka napak, to je seveda struktura prihodkov. Ko smo v okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke pred dnevi razglabljali o zaključnem proračunu, smo se sploh pogovarjali, ali naj izpostavimo ta drugi skupek napak na področju javnih financ, glede na to, da smo to izpostavili že leta 2000, 2001, 2002, 2003 in 2004, pa ni bilo nobenega učinka. Kasneje je pač prišlo do, po moji oceni modre presoje, da je smiselno, glede na to, da imamo druge upravljavce javnega premoženja. Prihodkovna stran za leto 2003, torej prihodkovna stran zaključnega računa znaša milijardo 392 slovenskih tolarjev. Od tega so tekoči prihodki v višini 1378 milijard slovenskih tolarjev. Sedaj pa pride tisti, po naši oceni, katastrofalni del, delitev na davčne prihodke in nedavčne prihodke. Razmerje procentualno razmerje je vsako leto v tej naši državi slabše. V zaključnem računu, torej zadnjem aktu, za katerega lahko z zagotovostjo trdimo, da je to zaključeno področje in da na njega več finančno ne moremo vplivati, davčni prihodki znašajo tokrat celo 93,1% in nedavčni prihodki znašajo samo 6,9%. Nobena država članica Evropske unije nima tega razmerja uperjenega tako zelo močno zoper svoje državljane, kot jih ima Republika Slovenija. Niti ena lokalna skupnost v Republiki Sloveniji nima tega razmerja tako negativno v prid svojim občanom, kot ga ima država Republika Slovenija. Z drugimi besedami pomeni, da Republika Slovenija, prejšnja vlada, načrtovalka, izvajalka proračuna je več kot 90% vseh finančnih sredstev pobrala skozi davčne prihodke, kar pomeni, da je pobrala skozi tisto komponentno, kateri ni možno s strani državljanke ali državljana reči ne, ker če ne plačaš davka, je to sankcija. To je seveda najlažji način za polnjenje državnega proračuna. Medtem ko je seveda naša vrla vlada vedno in vedno bolj pustila pri miru tako imenovane nedavčne prihodke, ki so v letu 2003 dosegali samo še 6,9%. Kaj so nedavčni prihodki verjetno ni potrebno posebej govoriti. Na vsak način pa imajo eno lastnost, ki je nimajo davčni prihodki, to je, da na višino nedavčnih prihodkov vpliva predvsem sposobnost vlade oziroma resornega ministrstva. Po oceni Slovenske nacionalne stranke je potrebno z gotovostjo povedati, da žal Slovenija ni imela srečne roke pri imenovanju ljudi, ki so vodili politiko javnih financ v naši državi. Z gotovostjo lahko trdimo, da se je naša država, iskreno upamo, da tako več ne bo naprej, pasla na davkih, medtem ko je zanemarjala vse tiste prihodke, ki izkazujejo sposobnost upravljanja z javnimi financami. Zakaj? Dva razloga. Prvega smo ugotovili. Zaradi tega, ker so davki obvezno predpisani in kdorkoli jih ne plača, naj si bo fizična ali pravna oseba, bo podvržen sankciji. Drugič, zaradi tega, ker je za upravljanje z nedavčnimi prihodki potrebno določeno znanje ali pa odgovornost. Nekaj od tega ja manjkalo prejšnji vladi. Po moji oceni oboje. Od leta 2000 naprej smo v okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke opozarjali na te sistemske napake javnih financ. Vedno, žal, v prazno. Posledica ignorance vlade se kaže v zaključnem računu za leto 2003. Verjamem, žal, verjamem, da se bo zgodba ponovila tudi v zaključnem računu za leto 2004. Želim pa si, da se zgodba ne bi ponovila v zaključnem računu za leto 2005, verjetno leta 2007, ko se bomo z njim srečali. Nič kolikokrat smo v Slovenski nacionalni stranki ponujali rešitve, naj si bo skozi razpravo v državnem zboru, skozi inštitut poslanskega vprašanja oziroma inštitut poslanske pobude. Ampak seveda nobena od predlaganih rešitev, napotkov vladi ni doživela nikoli uresničitve, in to kljub temu, da za stanje v javnih financah vemo vsi mi od leta 2000 naprej in vemo, da je katastrofalno, navkljub temu, da se "katastrofo", v narekovajih seveda, skuša ublažiti z nerealnimi številkami in z različnimi polletnimi rebalansi oziroma proračuni in s tem posledično tudi z zaključnimi računi. Po naši oceni bi bilo najbolj smiselno pristopiti k uravnoteženi politiki javni financ predvsem skozi tri korake. Jaz iskreno upam, da jih bom danes zadnjič povedal, da ne bo potrebno tudi tej vladi ponavljati stvari vsako leto in bodo tako naslednji dan že pozabili. Prvi korak je tako imenovani, če grem po zaporedju, tako kot so konti v zaključnem računu, je predvsem v krovnem koncesijskem aktu. Kot verjetno vsi veste, vsaj tisti, ki se ukvarjate s problematiko lokalnih skupnosti, občine razpisujejo koncesije v zameno za opravljanje določenih javnih storitev ali pa za pridobivanje finančnih sredstev, koncesijskih prihodkov. V državi Republiki Sloveniji mi še sedaj v 10 in nekaj letih nimamo enostavnega krovnega zakona, ki bi opredeljeval koncesijo. Vse koncesije, ki so, so opredeljene na podlagi občinskih odlokov ali na podlagi posameznih izvedbenih aktov vlade Republike Slovenije, kljub temu da ne tem področju proračun, seveda posledično s tem zaključni račun, izgublja neko transparentno obliko dodatnih proračunskih sredstev. V nadaljevanju, po naši oceni, bi bilo smiselno, ne, se opravičujem, ne smiselno, ampak nujno potrebno pristopiti k normalizaciji statusnih oblik podjetij. Po eni strani vidimo, da imamo še veliko podjetij, ki so v državni lasti, s katerimi upravlja vlada Republike Slovenije bolj ali manj neposredno in imajo istočasno status javnega podjetja in pa po drugi strani gospodarske družbe. Ampak kaj je pri tem najbolj zanimivo in pa najbolj sporno, ko vsako leto to podpremo, in to je seveda še toliko bolj, se opravičujem izrazu, slaboumno, da statusna oblika javnega podjetja deluje na podlagi zakona o javnih gospodarskih družbah, ki naj bi na podlagi tega istega zakona delale v interesu dostopnosti občanov v zagotavljanju javnega interesa, po drugi strani pa ima to isto podjetje obliko gospodarske družbe oziroma kapitalske družbe d.d., v kateri pa je na podlagi zakona o gospodarskih družbah temeljni cilj dobiček. In ob tej predpostavki oziroma v tem pravnem nesmislu, ko naša država dovoljuje dvojno pravno vrednost oziroma osnovo, sistem določenega podjetja, naša država, naš proračun izgublja finančna sredstva, ker se prelivajo izgube, po eni strani jih plačuje državni proračun oziroma se z njimi srečuje, po drugi strani pa se dobički delijo na podlagi kapitalskih vrednot oziroma zakona o gospodarskih družbah. Moram še povedati - pa je verjetno zelo nesmiselno, da govorim, kajti vlada Republike Slovenije, če bi hotela sprejeti ukrepe Slovenske nacionalne stranke, bi jih že, vsi ukrepi pa so navsezadnje tudi v računalniški mreži Lotus Notes ali pa na vladi, na ministrstvu za finance -, moram povedati, da smo v okviru Slovenske nacionalne stranke tako v letih 2001, 2002 in 2003 na vlado Republike Slovenije posredovali mnogo, mnogo predlogov za boljše javne finance v naši državi. Za zaključek pa dovolite naslednje. V okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke kljub rotenju Liberalne demokracije in Združene liste seveda ne bomo podprli zaključnega računa. Mislimo, da tovrstno rotenje in kazanje na to, da se to mora narediti, nakazuje samo na eno: da pač določene stranke - in zanimivo, te stranke so bile prej vedno na vladi - skušajo zapreti to neslavno poglavje in potrditi zaključni račun. Po naši oceni se to ne sme zgoditi. Državni zbor bi danes moral izglasovati negativno, torej ne bi smel sprejeti zaključnega računa. S tem bi po moji oceni odgovorni vladi, za katero upam, da je odgovorna - poudarek je na upam -morala sprejeti tisto, kar je poanta mojega govora in marsikaterega pred menoj, da je področje javnih financ preveč občutljivo, da bi ga spremljali izključno skozi termin javni. Jaz za njega ne odgovarjam. Pa saj je vseeno, če imamo izgube, če imamo deficit in navsezadnje je vseeno, če so naše državljanke in državljani zadolženi. Po moji oceni moramo reči ne. Pristopiti je treba k drugačnemu koraku, k drugačnemu sistemu vodenja javnih financ in se zavedati, kakšne posledice ima neodgovoren odnos do javnih financ, kot smo mu bili priče v preteklem obdobju. V okviru Slovenske nacionalne stranke seveda ne bomo podprli zaključnega računa, kot ga nismo niti prejšnja leta. Iskreno pa upamo, da bo vlada Republike Slovenije naredila tistih nekaj sto korakov naprej pri obravnavanju tematike javnih financ. Hvala.
Hvala gospodu poslancu Pečetu. Ponovno prosim, da bi se pri predstavitvi stališč in tudi v kasnejši razpravi osredotočili na zaključni račun in ne na osebe, vlade, stranke, ministre in tako naprej, ki so z njim povezani. Kot zadnji bo predstavil stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije gospod poslanec Vili Rezman. Beseda je vaša.
Hvala lepa. Lep pozdrav voščim vsem! Ocene o tem, kakšno je poročilo in kakšno je bilo izvajanje proračuna, bodo šle in lahko gredo v diapazonu od skrajnih zavrnitev do tega, da se pretirano ugodno ocenjuje. Poslanska skupina DeSUS ni naklonjena temu, da bi se postavila na katero izmed skrajnih stališč, pa tudi temu ne, da bi poročilo, ki ga je pripravila komisija za nadzor proračuna, docela dezavuirala, čeprav najde v njem tudi kakšne slabosti. Poročilo komisije, če bi ga generalno ocenili, je pravzaprav poročilo, ki trdi, da je bilo poslovanje dobro. To ugotavlja tudi v ugotovitvah, sedem takšnih ugotovitev je, med katerimi bi jih lahko ocenili, zdaj navajam dobesedno, z ocenami v skladu s cilji, ugodno, uspešno in ustrezno. Na nekaterih področjih najbrž tudi zagotovo je tako. Ne pa povsod. Edino bolj resno opozorilo, resen pomislek k izvajanju je komisija navedla zopet eksplicitno, kot veliko zaskrbljenost za stabilnost in vzdržnost pokojninskega in zdravstvenega sistema. Z ozirom na ugotovitve, ki jih je posredovala, je skušala komisija oziroma predlaga komisija tudi celo vrsto sklepov, za katere sodim, da jih ne kaže kar tako spregledati, ker so nekateri takšni, ki omogočajo boljše delo, nekateri so pa takšni, ki pravzaprav priznavajo napake, ki so bile storjene v prejšnjem mandatu, in naj jih nekaj od teh tudi naštejem. Torej, zagotovo ni mogoče reči, da so tiste napake in nepravilnosti, ki so navedene v poročilu, na strani 24 je cela stran zgolj temu namenjena v tem poročilu. Da so to torej napake, ki bi jih lahko kar spregledali. Zagotovo ne moremo spregledati tudi dejstva, da je od 14-ih ministrstev samo štirim bila podeljena pozitivna ocena. Torej, moč je najti nekatere slabosti, nepravilnosti, napake, kršitve. In nič ni narobe, če to tudi priznamo, da bi lahko pričeli to odpravljati. Komisija je pri tem izbrala pač takšno dikcijo, da bi lahko ocenili, kot da so ti problemi pravzaprav benigni. Sam sodim, da ni čisto tako in da bi bilo zelo slabo, če bi to sprejeli kot neko vsakdanjost, kot neko matrico, ki se naj kar ponavlja iz leta v leto, in bi postali neobčutljivi za nekatere te slabosti, ki so navedene. Danes jih je bilo že nekaj naštetih. Naj samo ponovim, da je seveda nedopustno, da se toliko let zapored in v vseh poročilih, karkoli beremo, pojavljajo te številne napake, nepravilnosti v zvezi s kršenjem zakona o javnih naročilih. Da je pravzaprav nedopustno, da se tako malo sredstev izkoristi, tistih, ki jih Evropska unija namenja za naš hitrejši razvoj oziroma da se ne znamo bolj pripraviti, kako bi to izkoristili. Nedopustno je tudi to, da se preprosto prizna, da so bile občine oziroma lokalne skupnosti v preteklosti preveč finančno izčrpavane, da so bile nekatere potisnjene čisto ob bok in da nekatere že celo ne najdejo več rešitev. Seveda je slabo tudi to, da če pogledamo strukturo - tudi struktura je bila danes omenjena že v razpravi - odhodkov, ta ostaja neugodno. Tistih 9% za investicijske transfere in investicije je najbrž premalo za to, da bi se lahko pripravili za boljše črpanje evropskih sredstev in za hitrejši razvoj v naši državi. Zaključni račun, tako mi sodimo, naj bi bil sprejet. Zaključni račun ugotavlja stanje za nazaj in prav je, da ga zato sprejmemo in hkrati opozorimo na tisto, kar je bilo s sklepi predlagano kot izboljšava oziroma kar je bilo ocenjeno kot napaka. Nerodnost v zvezi s tem pa je, da je poročilo pripravljalo - to je nerodnost poslovnika, tretje točke 33. člena - tisto telo, ker bi po poslovniku moral imeti vodilno vlogo tisti, ki sedi v opoziciji, pa je zaradi faznega zamika in teh volitev pač prišlo tako, da temu ni tako in da se je intenca pravzaprav zaobrnila sama zoper sebe. Nekdo je prej omenil vrane naj, še jaz ostalo povem: da pa je težko pričakovati, da bi lisice varovale kokoške.
Hvala lepa gospodu poslancu Rezmanu. Preden nadaljujemo z razpravo naj samo povem, da je trem poslanskim skupinam čas za razpravo že potekel, to je Združena lista, SLS in pa DeSUS. Sedaj prihajamo na razpravo poslank in poslancev o predlogu akta in predlaganih sklepih. K besedi vabim gospoda Alojza Soka.
Hvala za besedo. Spoštovani predsedujoči, kolegice poslanke in poslanci. Splošni vtis pri pregledu zaključnega računa je, da iz zaključnega računa proračuna za leto 2003 ni mogoče videti, ali so bila sredstva učinkovito porabljena. Torej iz tega zaključnega računa se to seveda ne da ugotoviti. Proračunski uporabniki bolj ali manj opisujejo pretekle dogodke, poslovanje in pa njihove posledice, ne opisujejo pa posledic teh dogodkov na samo družbeno dobro oziroma na izvajanje poslanstva državnih institucij. Na splošno niso razjasnjeni pojmi, kot je gospodarnost, učinkovitost, uspešnost, o tem je govoril že moj poslanski kolega Testen, jaz pa bi k temu rad pač v tem omejenem času nekaj dodal. Naj se uvodoma zaustavim na ugotovitvi komisije, ki je v svojem poročilu zapisala tudi naslednje, navajam, da so ob sedanjem pregledu ugotovili - se pravi, to se nanaša na računsko sodišče - , da je stanje glede načrtovanja sicer izboljšalo, še vedno pa ni dovolj jasne slike o učinkih posameznega programa. Se pravi, ni dovolj jasne slike o rezultatih. Še vedno ni konkretnih meril, po katerih bi spremljali uresničevanje zastavljenih ciljev. [[...]] [[Konec navedka.]] [[...]]Res, dokler ne bodo izdelani kriteriji za gospodarnost, uspešnost, učinkovitost, bo težko razpravljati o zaključnem računu oziroma leto za letom bomo ponavljali isto, ugotavljali, da je pač računsko sodišče ugotovilo pravilnost ali pa nepravilnost finančnih izkazov, ali pa se je tudi proračunska uporaba zrcalila skozi družbeno dobro oziroma ali so doseženi določeni učinki in cilji, o tem seveda ne bomo mogli govoriti. Sicer pa se postavlja vprašanje, ali je takšne kriterije, skozi katere bi se zrcalila slika gospodarnosti, ekonomičnosti, uporabe proračunskih izdatkov sploh možno izdelati. V poslanski skupini Nove Slovenije mislimo, da za celotni proračun najbrž ne, vsekakor pa za posamezne ali pa določene postavke proračuna. Naj navedem nekaj primerov oziroma nekaj razmišljanj. Kako bi na primer lahko ocenili učinek vseh socialnih ukrepov, in sicer učinek socialnih ukrepov na družinsko politiko? V zadnjem času je o tej demografski politiki veliko govora in tudi vlada si je kot prioriteto v letu 2005 zadala predvsem politiko na področju demografije, se pravi izboljšati nataliteto. Če bi namreč merili uspešnost socialne politike v preteklosti skozi kriterij natalitete, potem lahko ocenimo, da so bili tovrstni učinki na družbeno dobro v vseh teh letih nekaj prejšnjih vlad sila slabi oziroma skromni in da smo pravzaprav s to demografsko politiko prišli v takšno situacijo, kot jo danes lahko v Republiki Sloveniji vidimo. Ali pa na primer področje sodstva, program Herkules! Nikjer niso v tem zaključnem računu ovrednoteni učinki porabe sredstev proračuna na tem področju. To bi bilo možno, in sicer bi lahko tu učinke izmerili tako kvalitativno kot kvantitativno. Povedati bi enostavno bilo potrebno, za koliko so se s pomočjo tega programa zmanjšali sodni zaostanki in koliko so porabljena sredstva na tem področju prispevala k temu družbenemu dobru. Tako pa se sodišča zgovarjajo na zunanje vplive in pravijo, da učinkovitosti pri njihovem delu ni mogoče meriti in s tem smiselno seveda presojati gospodarnost in pa učinkovitost. Nedvomno bi se gospodarnost in pa učinkovitost na tem področju lahko spremljalo, konec koncev upravno sodišče je v tej obrazložitvah postopalo drugače in navaja količnike, ki kažejo na produktivnost po zaposlenem pri delu upravnih sodišč. Ali če se morebiti dotaknem področja zdravstva. Veliko sredstev uporabljamo, vendar nikjer v obrazložitvi zaključnega računa niso navedene dejansko številke, za koliko so se zmanjšale čakalne vrste, to bi se seveda dalo obrazložiti in skozi to izraziti gospodarnost porabljenih sredstev. Nikjer v ministrstvu za zdravstvo ni opaziti karkoli zapisanega o gospodarnosti in pa učinkovitosti. In še eno, če hočete; področje - delovanja davčne uprave. Delo in porabljena sredstva za delovanje davčne uprave bi se dalo prav tako izmeriti z nekimi kazalci, prikazati bi bilo možno, koliko davčna uprava postaja iz leta v leto bolj uspešna, koliko davčnih postopkov se na primer reši brez pritožb in v kakšnem času. Vemo, da je na delo davčne uprave veliko pritožb, da so postopki nerazumljivo dolgi, da nastajajo veliki stroški in tako dalje. Skozi to bi se dalo še kako oceniti upravičenost porabljenih sredstev za delovanje tudi druge državne institucije, pa žal v obrazložitvi tega proračuna temu ni tako. Sedanja vlada, se pravi, vlada, ki je še ne pred 100-imi dnevi začela svoj mandat, bo imela veliko dela, da bomo imeli za naprej določene cilje, kriterije in pa indikatorje uspešnosti. Šele takrat bo možno pravilno načrtovati proračun in potem tudi primerjati zaključni račun s tem, ali so uspehi tudi dejansko doseženi. Sedaj pa lahko samo dejansko govorimo, ali so proračunske postavke bile realizirane v predvidenih zneskih in če niso bile predvidene oziroma če niso bile realizirane, zakaj niso. Naj tudi sam opomnim na nekaj tovrstnih proračunskih postavk, ki jih je ugotovila tudi nekatera komisija in je že pred menoj je bilo povedano. Ena od takšnih ugotovitev na primer je, da sredstva iz Evropske unije niso bila realizirana in pridobljena v planiranih višinah in ugotovitev komisije v poročilu je, da se bodo pač sredstva pridobila v naslednjih letih, to je v letu 2005 in pa v letu 2006. Toda postavlja se vprašanje, ali bom res lahko sedaj uresničili tisto, kar smo zamudili. V Novi Sloveniji smo prepričani, da zelo težko, zaradi določenih problemov proračuna in stanje, v katerem je nova vlada prevzela javne finance v tej državi. Na primer sredstva SAPARD-a niso bila realizirana v predvidenih okvirjih, na drugi strani pa se soočamo z velikimi strukturnimi problemi v samem kmetijstvu in govorim o tem, da slovensko kmetijstvo v tem trenutku ni dovolj prestrukturirano oziroma vsaj predelovalna industrija ni dovolj dobro pripravljena na izzive in pa konkurenco v Evropski uniji. Ali če omenim eno od področij, zapisano na strani 89. v Poročevalcu, Investicijsko vzdrževanje in Gradnje železniške infrastrukture. Realizacija po tem zaključnem računu je bila vsega skupaj le 60%, včeraj pa smo, recimo, lahko tukaj poslušali s strani novega ministra, da smo v 15-ih letih, vključno z letom 2004, na nezavarovanih železniških prehodih v Republiki Sloveniji imeli 710 nesreč in od teh 710 nesreč je 135 smrtnih primerov. Gre za veliko gospodarsko škodo. Cilj, seveda, proračuna, ki pa ni bil realiziran, je bil tudi v tej smeri, da se ti železniški prehodi čim prej zavarujejo, nazadnje pa potem vidimo, da se vlada izgovarja - bivša vlada - izgovarja na občine in pravi, da so občine krive za to, da pač se pospešeno ne gradi takšna zaščita teh nezavarovanih železniških prehodov, kot bi bilo potrebno. Ali pa, če hočete, področje neposrednih regionalnih spodbud na strani 66. Vse skupaj je bilo realizirano, neposredno regionalne spodbude, le v višini 18% planiranih sredstev. Za Posočje, ki je lani junija ponovno doživelo potres, je na primer bila realizacija pomoči različnim programom le 35% in tako naprej, da ne naštevam teh številk, ker si jih je vsak lahko v proračunu tudi prebral. Da zaključim. Sklepi, ki jih je posredovala komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ, so dobri. To pomeni, da komisija, ki je pod vodstvom opozicije in kjer ima opozicija tudi večino, ve, kaj je treba storiti. Postavlja se seveda vprašanje, zakaj ti, ki so te sklepe predlagali, tudi že v preteklosti niso tako delali. Vendar mislim, da je to pač napotek, da so to dobri predlogi in da bo nova vlada tudi to upoštevala. Naj pa za konec navedem samo še nekaj napotkov za izboljšanje proračuna. Planiranje proračunskih izdatkov, kot je bilo do sedaj, in pa indeksacija namreč ne zagotavljata gospodarne izrabe proračunskih sredstev. Izdatki morajo imeti svoj namen in zagotavljati doseganje ciljev, ki so določeni za naprej. Naj v tej smeri podam nekaj predlogov, napotkov za izboljšave, in sicer: razjasnitev pojmov učinkovitosti in uspešnosti, določitev glavnih stroškovnih nosilcev, natančna določitev merljivih ciljev v proračunskem memorandumu, določiti naloge institucij, ki povzročajo stroške, kaj je cilj naloge, kvantificiran rezultat in kazalniki za doseganje ciljev naloge, natančnejše planiranje porabe s pomočjo kvantificiranja ciljev, saj je na ta način mogoče določiti kvantitativne kazalnike, ki se lahko uporabljajo tudi za kontrolo. Stroški dela in materiala, ki so bolj ali manj fiksni, so predvidljivi, ostali del proračuna je treba opravičevati s projektom in kot dokaz upravičenosti kvantificirati posledice; možnost sprotnega spremljanja in koristi za družbo - se pravi, s kazalniki uspešnosti. Ob taki pripravi bi bilo možno objektivno upravičiti končanje projektov z manj sredstev, kot je predvideno, posledično pa bi privarčevana sredstva ostala pri istem uporabniku in se prenesla v naslednje obdobje. Spremeniti je treba način določanja proračunskih sredstev, zaenkrat se fiksni stroški še vedno indeksirajo. Hkrati velja, da je tovrstne stroške enostavno predvideti in jih kontrolirati. Vse ostalo pa bi se določalo po programih, podprogramih in nalogah, projektih, ki bi morali biti bolj natančno načrtovani. Predvsem pa je treba spodbuditi zavest pri ljudeh, pri vseh uporabnikih, po gospodarnejši izrabi sredstev in zagotoviti boljši nadzor. Mislim, da bo nova vlada v tej smeri delovala in da bomo dobili že zaključni račun za leto 2004 v takšni obliki, da ne bodo potrebne take razprave, kot jih danes lahko poslušamo v državnem zboru. Hvala lepa.
Hvala za razpravo, gospod Sok. Besedo ima gospod poslanec Rudolf Petan.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Naj kar na začetku povem, da zaključni račun kot celota zame ni sprejemljiv. Bi pa na konkretnih primerih mogoče opredelil svojo odločitev. Predvsem bi se oprl na revizijsko poročilo računskega sodišča. In že kar na začetku pri nedavčnih prihodkih, ki so v letu 2003 obsegali 7% proračuna, kar pomeni prek 100 milijard, je zapisano: "S pregledom neposrednih plačil v proračun za leto 2003 ni bilo mogoče v celoti potrditi popolnosti knjiženja prihodkov v glavni knjigi, ker sistem knjiženj v glavno knjigo proračuna za leto 2003 ni bil ustrezen in ga je ministrstvo za finance v letu 2003 postopoma dograjevalo." Mislim, da komentar ni potreben in ne bom izgubljal besed. Pri takšnih milijardah pa sistem ne deluje ali ni popoln! Naslednje. Servis skupnih služb vlade Republike Slovenije bi moral do 18.8.2003 vzpostaviti skupno evidenco nepremičnin v lasti države, kot določa 74. člen uredbe o pridobivanju in razpolaganju upravljanja s stvarnim premoženjem države in občin. Ugotovljeno je bilo, da taka skupna evidenca še ni bila vzpostavljena, se pravi, za državno premoženje še ni bila vzpostavljena takšna evidenca. Gre pa za velika sredstva. Poleg navedenih napak, tu gre za ministrstvo za finance, poleg navedenih napak so ugotovljene pomanjkljivosti in nedoslednosti pri evidentiranju odhodkov na podlagi sklenjenih lizinških pogodb. Pri nekaterih proračunskih uporabnikih so plačila anuitet po lizinških pogodbah evidentirana na tekočih odhodkih in teh kontih, pri drugih pa na investicijskih odhodkih. To se pravi, cel nered pri tej zadevi. Tekoči odhodki v bilanci prihodkov in odhodkov so prenizko izkazani, ker ni izkazana provizija za storitve slovenske razvojne družbe v znesku 352 milijonov tolarjev. Mislim, da tudi tu ni komentar potreben. Davčna uprava Republike Slovenije je za postavitev sistema za elektronsko davčno poslovanje izvedla javni razpis. Na razpis je prispelo 5 ponudb, za katere je razpisna komisija ugotovila, da nobena od njih ni pravilna. Predstojnik davčne uprave je v nasprotju s 76. členom zakona, po katerem je za izbiro najugodnejšega ponudnika potrebno imeti dve samostojni pravilni ponudbi, odredil, da komisija kljub temu oceni dve ponudbi in izbere izvajalca, čeprav to ni bilo v skladu z zakonom. To se pravi, zopet smo pri javnih razpisih, o katerih je bilo danes že veliko povedano. In kjer se prelivajo, pretakajo ogromna sredstva davkoplačevalcev - in zadeve tam niso urejene. Sedaj, ali tu ni prave volje, ali ni prave želje, ali je to hote, to je konec koncev nepomembno. Dejstvo je, da nam sistem ne deluje in potem se samo čudimo, koliko davkov ni bilo pobranih. Objava liste iz leta 2000, samo da spomnim, objava liste tistih neplačnikov iz leta 2000, to je bil največji naglavni greh takratne Bajukove vlade, ko smo neke tajne podatke, kdo ni plačal davkov, objavili. Vsak pa, če za 1000 tolarjev pomotoma ne prijavi v davčni napovedi, ima potem seveda velike težave in tudi velike kazni. Takšnih stvari je v tem revizijskem poročilu računskega sodišča na kupe, pa ne bom vsega našteval, ker bodo še drugi kolegi. Želel bi samo omeniti dogajanje v zvezi s Triglavom. Mogoče bo kdo rekel, da to nima direktne veze, pa še kako jo ima. Namreč, če je odprodaja določenih deležev bila po nižje ocenjeni vrednosti, pa bi morala biti višje, potem je tudi tu državni proračun bil prikrajšan za velike milijarde - samo mimogrede. Poleg tega bi pa želel povedati to, da zaključim. Na začetku sem dejal, da zaključnega računa ne morem podpreti in ga tudi ne bom podprl, dejstvo pa je, da je to tako ali tako po nekih čudnih kriterijih ta sistem tega zaključnega računa, ker je neka kombinacija zahtev, ki jih moramo dajati mednarodnemu finančnemu skladu, in naših računovodskih standardov. Dejstvo je, da v Bruselj pa pošiljamo podatke, ki so grajeni po drugačni metodologiji in tisti podatki so za leto 2003 že tako ali tako bili odposlani, zato ker smo jih morali poslati, in je bila strukturna popolnoma drugačna, takšna, ki jo pač uporablja celotna Evropa. Tako zavrnitev tega takšnega zaključnega računa ne bo nobena katastrofa za Slovenijo, edino bo resno opozorilo, da se tako ne dela, in priporočilo sedanji vladi, da mora seveda postopati nekako drugače, da bodo stvari bolj transparentne in bolj pravične, učinkovite in efektivne. Hvala lepa.
Hvala za razpravo, gospod Petan. Morda je primeren trenutek, čeravno ni med nami dr. Bručana, pooblaščenega predstavnika vlade in pa dežurnega ministra, da ostale predstavnike vlade opozorim na pravico, ki jo imajo na podlagi 4. odstavka 66. člena poslovnika. Namreč, da se lahko kadarkoli med razpravo, nekajkrat je bila vlada omenjana, tudi sedanja, oglasijo in razpravljajo. Imate še 15 minut časa, seveda pa lahko to pravico izkoristite na koncu razprave. K besedi vabim gospo poslansko Mojco Kucler Dolinar.
Hvala, predsedujoči. Vsem skupaj eden lep pozdrav. Povzemam dejstva, nekaj dejstev, ki so me najbolj negativno presenetila in izhajajo iz revizijskega poročila o pravilnosti izkazov in izvršitve proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Od 14 ministrstev so samo 4 ministrstva dobila pozitivno mnenje v zvezi s pravilnostjo izvrševanje državnega proračuna, 8 ministrstev je dobilo mnenje s pridržkom, 2 ministrstvi pa celo negativno mnenje računskega sodišča. Prav v zvezi s tem me je še kako presenetila današnja izjava kolega Cvikla, ki ga trenutno ni tukaj, navajam: "Leto 2003 bo verjetno v zgodovini, sicer z eno distanco bomo gledali na to zgodovino, pokazano kot leto, v katerem je na podlagi zakona o javnih financah bilo ustrezno uporabljeno vse, kar zakon o javnih financah omogoča." Pravi kolega Cvikl, med tem pa očitno pozablja, da 53. člen zakona o javnih financah določa, da se pogodba za nabavo blaga, naročilo, storitev, za oddajo gradenj v breme proračunskih sredstev lahko sklene samo skladno s predpisi o javnem naročanju. In prav na tem področju je bilo ugotovljeno zelo veliko napak in napake so bile pogoste ter so se ponavljale. Torej, neupravičeno sklenjeni aneksi k osnovnim pogodbam, oddaja naročil vedno istim izvajalcem, neobjava meril za ocenjevanje in vrednotenje ponudb, neupoštevanje celo lastnih pravilnikov za oddajo javnih naročil male vrednosti. Nadalje, nepravilne objave razpisov in neutemeljena delitev javnih naročil na sklope. Prav neumestna pa se mi zdi obrazložitev enega izmed ministrstev, da se zaradi pritožb ponudnikov v izogib zakasnitev pri naročanju iščejo bližnjice, ki so v glavnem nezakonite. To smo si lahko prebrali v Poročevalcu na strani 28. Očitno je to bilo napisano v želji, kdor prizna, mu je pol oproščeno. Tudi sama sem se precej ukvarjala s področjem javnega naročanja. Ne trdim, da je zakon idealen, vendar pa dokler ni spremenjen, ga moramo upoštevati takšnega, kot je. In ne more in ne sme se zgoditi, da bi vodje javnih naročil ali odgovorne osebe arbitrarno odločale o tem, ali jih pri določenem naročilu zakon ovira ali jih ne ovira. Torej, vodje javnega naročila, interes odgovorne osebe, da si postopek olajša s tem, da odda naročilo, na primer, nekomu iz sosednje vasi, ker je znan kot kakovosten dobavitelj ali izvajalec del, nikakor ne more biti pravilen način uporabe davkoplačevalskega denarja. Vsakega, ki ob uporabi zakona o javnih naročilih, pretirano tarna, vprašam, koliko predračunov je pridobil, ko je zadnjikrat menjal pohištvo, in ali je tudi v primeru, če mu je izdelavo pohištva ponudil njegov kolega mizar, vendar obrnil še kak telefon in preveril to njegovo ponujeno ceno. Odgovora ponavadi nisem dobila. Tarnanja v zvezi s pridobivanjem ponudb v javnem interesu pa tudi ni bilo več. Ali je torej res tako težko ravnati s proračunskim denarjem vsaj z enako skrbnostjo kot s svojim lastnim? Očitno je v letu 2003 tako bilo. Hvala lepa.
Hvala, gospa Dolinar, za razpravo. K besedi vabim gospoda poslanca Jožefa Jerovška.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred sabo imamo predlog zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Čeprav je iz pregleda tega zaključnega računa razvidno, da je bilo računsko sodišče relativno milostno pri obravnavi in pregledu porabe proračuna v tem letu, ker tudi dostikrat nima instrumentov, da bi lahko pariralo spretnosti ministrstev pod Ropovo vlado, pa je kljub temu iz tega razvidno, da je bilo upravljanje z javnimi financami in proračunom v tem letu anarhično. Zaradi tega se mi zdi - ne vem, ali je namerno ali zgolj slučajno -, da tukaj zastopa vlado minister za zdravje, da je ta simbolika zelo dobra. Namreč, zdravljenje javnih financ mora biti prednostni cilj nove vlade. In še enkrat poudarjam, da dejansko je potrebno to temeljitega zdravljenja. Takšen odnos do javnih financ, kot se kaže skozi to poročilo, je za državljane Republike Slovenije poguben. In če pogledam, kaj so glavne navedbe računskega sodišča; kjerkoli odprem, povsod je situacija taka: ugotovi se, da neko ministrstvo pri javnem naročilu ni izbralo najugodnejšega ponudnika. To se dostikrat ponavlja. Potem: obračun opravljenih del ni v skladu s pogodbenimi naročili. To so izgovori, kaj so naknadno ugotovili in tako naprej, večna zgodba. Potem so aneksi za 10 milijonov, vedno se odkrijejo neka dodatna dela in tako naprej. Zaradi tega ni čudno, da je praktično zelo malo ministrstev, ki je pri tem milem nadzoru pridobilo pozitivno oceno. Če bi računsko sodišče imelo bolj srečno roko in da bi, recimo, pogledalo pogodbo o opravljanju histoloških izvidov, brisov materničnega vratu, potem bi pa videlo, na kakšen način so se ta dela oddajala. V neverjetno škodo občanov, v tem primeru občank, imamo sedaj pred seboj ta silni problem, kot tisoč žensk, deset tisoč žensk ne ve, ali so bili njihov zdravstveni izvidi narejeni korektno, prepričan sem, da niso bili narejeni - in bodo upravičeno hodile ponovno na preglede in se bodo čakalne dobe povečale in se bodo na novo obračunali ti stroški - same negativne posledice. Takšno ravnanje je v več ministrstvih. Računsko sodišče se na žalost ni poglobilo ali ni našlo te pogodbe o teh avtomobilskih nalepkah, izdelavi osebnih izkaznic, potnih listin. Kam so šle - sedaj vsi vemo, neupravičeno - milijarde, tudi v tem letu, ki ga obdelujemo. V privatne žepe! Popolnoma namerno je bilo narejeno, plansko, zagotovljeno, da so ta sredstva prišla v prave roke. Vsa ta razprava takratnega predsednika vlade pa prejšnjega finančnega ministra ne zanima. On bi lahko iz prve roke dajal tu nekatere odgovore, ne tam vsi ti novi ljudje, ki so sedaj v ministrstvih. Tu so ljudje, ki bi lahko dajali odgovore, ampak jih ne zanima. Oni so svoje "pokasirali", ker so držali roko nad upravljanje proračuna, in danes jih to ne zanima, to so nepotrebne podrobnosti, njih tukaj ni. Vse bolj je jasno, da ta pogled v porabo proračunskih sredstev napeljuje na to, da so nekateri privilegirani mogotci prišli do svojega razkošja, ki ga kažejo v jahtah, zasebnih letalih, helikopterjih, vilah po hrvaških otokih, s pomočjo zavestne anarhije na področju javnih financ, predvsem skozi privilegiran dostop do javnih sredstev. Takšnih primerov, kot so te avtomobilske nalepke, je kar nekaj v tej državi. In nihče se ne čuti odgovornega ali pa dolžnega pojasniti, na kakšen način - vidim, da je kolega kot bivši minister, Cvikl rakši odšel med mojo razpravo. Nihče se ne čuti odgovornega! In zaradi tega, takšnega zaključnega računa ni mogoče potrditi, ker bi dajali potuho takšnemu ravnanju. Jaz sem trdno prepričan, da sicer to ne bo v tako kratkem času razčiščeno, vendar tudi jaz tega ne bom potrdil. Hvala lepa.
Hvala, gospod Jerovšek. K besedim vabim gospoda poslanca Antona Kokalja.
Hvala za besedo. Glede na to, da je bilo o vsebini že veliko rečenega, bi se samo osredotočil na vprašanje o potrebnosti zaključnega računa, takšnega kot ga imamo sedaj. Pravzaprav, če zaključni račun ni sprejet, ni posledic, če je sprejet, ni posledic, ni pogoj za nobeno drugo pomembno odločitev, povezano s financiranjem države, niti za izvajanje politike na vseh področjih. Tako menim, da je treba ta institut radikalno spremeniti, če ne, v taki obliki, kot nam je predložen sedaj in kot se ga obravnava v zadnjih letih, pravzaprav nima smisla. Zaključni račun bi kot akt vedno moral biti sprejet pred sprejemom proračuna. To bom rekel, je neka moja skromna logika pri izkušnji sicer na lokalnem nivoju, kajti namen zaključnega računa je, pokazati, kaj se je dejansko v preteklem letu zgodilo, ne samo na izključno finančnem področju, ampak tudi, kako se je izvajala politika, ki je bila skozi proračun peljala. Tak dokument, pravzaprav nam tega kot politikom - kar smo, nismo strokovnjaki tukaj finančni strokovnjaki - ne omogoča. Na žalost, danes obravnavamo uspešnost poslovanja države v letu 2003 na podlagi poročila, ki ga je izdalo računsko sodišče. To je dokument, ki govori o strokovnem pogledu na izvajanje samo, ne govori pa o tem, kako uspešen je proračun za leto 2003 pravzaprav izvajal politiko, ki je bila sprejeta s sprejemom proračuna. Zato se zelo težko opredelim do tega dokumenta, pravzaprav se ne morem, lahko ugotovim iz številk samo to, da ne vem, zakaj je bilo planiranje tako zgrešeno na določenih postavkah. Pravzaprav se pojavlja tukaj en odgovor, da koordinacija v sami vladi očitno ni dovolj močna, da bi uspela pri pripravi proračuna in pri tem, pri samem izvajanju, zagotavljati smiselno uporabo, bi rekel, vseh instrumentov, ki naj bi zagotavljali potem rezultate. Zato se tukaj pojavljata, kot sem rekel, dva problema. Problem čudnega planiranja, priča smo nekaterim bistvenim odstopanjem med realizacijo in sprejetim proračunom, običajno je ta v zaključnem računu neobrazložena. [[...]] [[Nemir v klopeh.]] [[...]]Ali boš ti Pavle naprej [[...]]
Prosim lepo.
[[...]]Nič hudega. Recimo, samo primer prejetih donacij iz tujine za investicije v letu 2003. Imamo samo 61% realizacijo na koncu leta - ni nobene obrazložitve. Bistvo tega akta je, da bi morali mi dobiti za vsako to postavko na mizo obrazložitev, zakaj je prišlo do tega. Vlada mora to nujno pripraviti, drugače o takšnem dokumentu ni možno razpravljati. Če se dotaknem samo še izvajanja. Veliko je bilo že rečenega v zvezi z izvajanjem javnih naročil, tega ne bi ponavljal. Mislim, da pa je problem tudi v zakonu o izvrševanju proračuna, ki ga je treba ustrezno operacionalizirati. Kot sem že rekel, treba je zagotoviti kontrolo nad obsegom in potem tudi izvajanjem. Dam samo primer: če pogledamo področje šolstva, je popolnoma jasno, da je očitno, da je bilo pri planu planiranih bistveno premalo sredstev in se je proračunska luknja potem zapirala proti koncu leta z milijardami iz drugih virov, s tem; da so se povzročali na področju investicij zamiki v plačevanju, ni se znalo planirati v letu 2003, koliko nas stane devetletka - recimo, to je en tipičen političen projekt, ki je bil izpeljan, ki bi ga moral proračun leta 2003 zelo natančno predvideti in zato so, kot je bilo že prej večkrat omenjeno, tudi nastali deficiti, ki jih pravzaprav iz navedenih številk v dokumentu tukaj, ki ga imam pred sabo, ne vidim. Nekaj je bilo že rečeno tudi v zvezi z napotki. Sam, kot sem rekel, mislim, da takšnega dokumenta kot predstavnik ljudi enostavno ne morem podpreti s tega vidika, ker obrazložitev je premalo. Edina obrazložitev je pravzaprav poročilo računskega sodišča. To je strokovna obrazložitev, politične obrazložitve, zakaj so takšne številke na koncu leta glede na plan, ki je bil, niso pojasnjene, v glavnem niso pojasnjene. Zato, kot sem že prej na začetku rekel, mislim, da takšen način sprejemanja takšnega dokumenta nima nobenega smisla, treba mu je dati drugačno mesto, drugačno težo, potem bo to imelo nek smisel. In dokler bodo prihajali takšni dokumenti na mizo, za katerimi enostavno nihče na koncu koncev ne stoji in ne odgovarja, mislim, da je škoda časa nadaljnje razprave. Hvala lepa.
Hvala, gospod Kokalj. Besedo ima gospod poslanec Drago Koren. Ne želi, se odpoveduje. Besedo ima gospa poslanka Marjetka Uhan.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Oglasila se bom samo na eno temo, je bila že izpostavljena v obširnem proračunu. In sicer, ob ugotovitvi, da mislim kar deset ministrstev ni dobilo pozitivnega mnenja s strani računskega sodišča, ker so kršili zakon o javnih naročilih, niso bili dani javni razpisi, izogibanje le-tem, niso bila upoštevana merila za izbiro najugodnejšega ponudnika ali je ta celo sodeloval pri razpisu. Namesto ponovitve razpisa izbira po lastni presoji, smotrnost in tako naprej. Sprašujem se, če je zakon o javnih naročilih tako slabo napisan ali pa je pravilo, da ministrstva kršijo zakone, ker ni nobenih sankcij. Pa se ne bi oglasila, če ne bi v svojem okolju neprestano poslušala, da je zakon o javnih naročilih eno, izvajanje pa drugo. Mnogi ponudniki, izvajalci se pritožujejo, da ne morejo priti zraven, ker so razpisi napisani že za vnaprej znane izvajalce oziroma dobavitelje. Prejšnji mesec sem na slovenskem posvetu vrtnarjev slišala prav to, da domači pridelovalci hrane ali združenja ne morejo priti v javne zavode, šole, vrtce, kasarne, kljub temu da izpolnjujejo pogoje, da so konkurenčni v ceni in da imajo boljšo kvaliteto, kajti tako imenovane reference monopolistov so menda pomembnejše. Prav ti monopolisti pa nimajo nobene zveze s pridelavo zelenjave ali hrane, ampak so zgolj prekupčevalci. Hvala lepa.
Hvala vam, gospa Uhanova. Besedo ima gospod poslanec Dimitrij Kovačič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegi, kolikor vas je tukaj v dvorani. Računsko sodišče Republike Slovenije je presodilo, da so v letu 2003 le štiri ministrstva poslovala korektno in so zato prejela pozitivno mnenje. To kaže na neustrezno in premalo skrbno ravnanje z javnim denarjem. Računsko sodišče je pregledovalo določene finančne transakcije, ne vseh seveda, ker bi to bilo nemogoče, pač po principu vzorčnega nadzora, in je ugotovilo številne nepravilnosti, ki kažejo na to, da proračunski upravljavci z javnim denarjem niso razpolagali tako, kot bi s svojim lastnim denarjem, pač pa negospodarno, zaradi česar je prišlo do znatnega oškodovanja javnega premoženja. Iz ocen revizije računskega sodišča izhaja, da znašajo nepravilni odhodki državnega proračuna za leto 2003 skoraj 5 milijard tolarjev. Lahko si predstavljamo, da je dejanska številka še veliko večja, če upoštevamo, da je revizija zajela le manjši vzorec vseh finančnih transakcij znotraj državnega proračuna. Vsekakor gre za neustrezno izvrševanje proračuna za leto 2003 in tedanja vlada si je s tem prislužila slabo oceno na področju finančnega poslovanja. Računsko sodišče je s svojim revizijskim nadzorom predvsem ugotavljalo skladnost izvrševanja proračuna s pozitivno pravnimi predpisi, poleg te skladnosti s pozitivnimi predpisi pa je manj se spuščalo v presojo gospodarnosti, smotrnosti ali učinkovitosti tistih transakcij, ki jim sicer niti ni mogoče očitati kršenja predpisa. Pri marsikaterem proračunskem izdatku, ki je bil sicer realiziran v okviru proračunske postavke in skladno s postopkom, bi lahko ugotovili, da je bil bodisi predrag bodisi dobavljeno blago ali storitev ni bila ustrezna. Če bi se računsko sodišče ali kdo drug podrobno spustil tudi v takšno oceno, bi bila ocena izvrševanja proračuna za leto 2003 še bistveno slabša. Pred nekaj dnevi smo na odboru za notranjo politiko med drugim razpravljali tudi o poročilu javnega pravobranilstva za leto 2003. Poročilo te državne institucije, ki je bilo sicer dobro pripravljeno, je prav tako pokazalo na nekatere neustrezne postopke državnih organov. Kot veste, je javno pravobranilstvo državni organ, ki varuje državno premoženje in skladno s svojo pristojnostjo vodi za državo sodne in druge postopke, s katerimi skuša državi v čim večji meri zagotoviti zaščito njenega premoženja. To je vse lepo in prav, saj s tem država ohrani, pridobi ali dobi ustrezno odškodnino v marsikaterem primeru, ki ga pravobranilec uspešno pripelje do konca. Bolj pa me je zaskrbelo dejstvo, da marsikdaj država v teh sodnih postopkih potegne krajši konec in potem mora po pravnomočnosti postopkov plačevati še visoke zamudne obresti in stroške postopka. Ali so res vsi ti postopki upravičeni in se je treba pravdati do konca? Potem pa po izgubljeni pravdi še plačevati obresti in dodatne stroške? Ali ni bolje, da v primeru, ko je upanje na pozitivno rešen sodni spor majhno, ne gremo v pravdo in si s tem prihranimo nadaljnje stroške v obliki zamudnih obresti in pravdnih stroškov, ki potem pogosto nekajkrat presežejo sporni znesek? Po mojem mnenju bi v primeru spornega razmerja s komerkoli kazalo vnaprej bolj tehtno oceniti, kakšne so pričakovane možnosti uspeha v sodnem sporu. In če ocenimo, da možnosti niso velike, potem je bolje, da v pravdo ne vstopimo oziroma da s pravdanjem končamo. To pomeni bodisi odstop od terjatve bodisi pripoznanje dolga, s čimer v končni fazi prihranimo bistveno več kot znaša trenutna vrednost. Pa vendar, če vodenje sodnih postopkov, pa čeprav gre za dvomljive terjatve ali za vprašljivo nepriznavanje dolgov, to še nekako razumem, saj s tem prepuščamo končno odločitev sodišču, pa mi je po drugi strani popolnoma nerazumljivo ravnanje države oziroma posameznih ministrstev, da v precej primerih tudi po pravnomočnosti sodnih ali drugih odločb le-teh ne izvršijo. Posledica tega je, da zoper državo pravnomočni upravičenci vlagajo izvršbe, kar pomeni še nove dodatne stroške v obliki nadaljnjih zamudnih obresti in izvršilnih stroškov. To pa je nekaj, kar si država prav gotovo ne bi smela privoščiti in je daleč od manir sodobne evropske države, povezane v Evropsko unijo. Če država sama ne spoštuje pravnomočnih odločb, kako lahko potem to pričakuje od svojih državljanov? In to se je dogajalo leta 2003 in to je tudi rezultat izvrševanja proračuna 2003. Smatram, da poslovanje države oziroma tistih, ki so bili tedaj upravljavci te države, ni bilo na primerni ravni, zlasti ne na takšni, ki bi jo pričakovali slovenski državljani. Zato je zaključni račun za leto 2003 prikaz stanja, ki nas ne more zadovoljiti, in pomeni na nek način nezaupnico tedanji vladi, hkrati pa je za novo vlado tudi poduk, kako se z javnimi financami ne sme upravljati. Hvala.
Hvala, gospod Kovačič. Na vrsti je gospod poslanec Martin Mikolič.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Glede na to, da so bili prihodki proračuna v letu 2003 realizirani v višini indeksa 102 in so temu primerno bili povečani tudi odhodki, je primanjkljaj znašal približno enako kot planirani rebalans proračuna. So pa bistvena odstopanja znotraj nekaterih posameznih resornih ministrstev glede na sprejetje rebalansa proračuna. Ne bom razpravljal glede nekaterih prav gotovo tudi neupravičenih prerazporeditev finančnih sredstev ali pa o prekoračitvi glede na plan, ampak glede tega, zakaj so zaradi sprejemanja nerazumljivih in spornih odločitev ostala finančna sredstva namenjena za reševanje ključnih problemov regionalnega in lokalnega značaja neporabljena oziroma v končni fazi jih je vlada prerazporedila drugam. To se nanaša na tista ministrstva, ki so v proračunu imela finančna sredstva, namenjena za sofinanciranje različnih ukrepov za spodbujanje razvoja gospodarstva, kmetijstva, okolja, gradnje infrastrukture in tako dalje. Konkretno, če ste si pogledali ministrstvo za gospodarstvo, pod okriljem katerega je takrat še delno spadala agencija za regionalni razvoj, lahko ugotovite, da je večji del teh sredstev ostal neizkoriščen. Če izvzamem evropska sredstva, ki so bila v veliki meri planirana v proračunu, pa jih niso ministrstva, regionalna agencije in lokalne skupnosti bile sposobne črpati, pa ne morem mimo dejstva, da niso bila razdeljena sredstva za neposredne regionalne spodbude, in sicer za infrastrukturo. To pa zaradi tega, ker si je pač nekdo izmislil, da lokalna cesta ali vodovod ni infrastruktura in je milijarda ostala v proračunu oziroma bila premeščena drugam. Obsotelju, Halozah in tako dalje pa še danes marsikatera domačija nima javnega vodovoda. Podobne primere lahko zasledite tudi na drugih področjih oziroma drugih ministrstvih: kmetijstvo, ministrstvo za okolje in prostor, ministrstvo za delo. Naj omenim tudi to, da so tako kot prejšnja leta [[...]]
Ali lahko prosim za malo tišine!
[[...]]ministrstva objavila večji del javnih razpisov tik pred letnimi dopusti. Prav gotovo je tudi to imelo svoj namen. Želim, spoštovane kolegice in kolegi, povedati, da ne sloni ocena zaključnega računa samo na tem, ali se je izvrševal proračun v skladu z zakonskimi določili. O tem imamo poročilo računskega sodišča, ki ste ga lahko vsi prebrali. Ocena sloni tudi na tem, ali je posamezno resorno ministrstvo realiziralo naloge v okviru planiranega proračuna. Dejstvo je, da nekatera ministrstva teh nalog niso bila sposobna realizirati. Hvala lepa.
Hvala, gospod Mikolič. K besedi vabim gospoda poslanca Jožefa Horvata.
Hvala za besedo. Spoštovani predsedujoči! Pozdravljeni vsi prisotni! V navodilih za pripravo zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003 je posebej poudarjeno eno od osnovnih načel, zajetih v zakonu o javnih financah, ki naj bi bilo upoštevano pri pripravi državnega proračuna in ga na kratko lahko označimo z izrazom naravnanost na rezultate. To med drugim pomeni, da mora biti finančni načrt neposrednega proračunskega uporabnika naravnan na doseganje rezultatov, kar pa se mora odražati seveda tudi pri obrazložitvi finančnega načrta. Taka obrazložitev finančnega načrta pa naj bo nato podlaga za ugotavljanje uspešnosti in naj omogoči oceno dejanske učinkovitosti ter dejansko doseženih rezultatov na koncu proračunskega leta v primerjavi z načrtovanimi rezultati in viri sredstev, ki so bili sprejeti s proračunom za to isto leto. Subjekti, odgovorni za pravilnost izvršitve proračuna, morajo torej dobro poznati dokumente dolgoročnega razvojnega načrtovanja in pravne osnove izvajanja svoje dejavnosti. V prvem stavku mojega izvajanja sem podčrtal načelo naravnanosti na rezultate. Oceno izvajanja navedenega načela je računsko sodišče Republike Slovenije zapisalo v svojem poročilu, v poglavju 6.4. Takole piše: "Menimo, da revidirani proračunski uporabniki o izvrševanju izbranih programov niso poročali v skladu s predpisi in tudi ne dovolj objektivno in transparentno. Temeljni razlog za tako stanje je v neustrezno opredeljenih finančnih načrtih, ki za posamezen program ne vsebujejo dovolj jasno opredeljenih ciljev in pričakovanih dosežkov glede na trenutno izhodiščno stanje na področju, na katerega želi proračunski uporabnik s svojim programom vplivati." Še nekaj bi rad dodal. V Republiki Sloveniji, ki smo jo že pred desetletjem poimenovali dežela softvera, že preveč dolgo govorimo o neustrezni informacijski podpori javnih financ in o nepovezanosti ustreznih podatkovnih baz. Pozivam vlado Republike Slovenije in želim, da se ta rešljivi problem enkrat za vselej in zelo hitro reši. Hvala lepa.
Hvala, gospod Horvat. Besedo ima gospod poslanec Miro Petek.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegi in kolegice! Ko govorimo o predlogu zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003, seveda govorimo o izvrševanju proračuna za to leto. Upravljanje in gospodarjenje s proračunom v obravnavanem letu pa je bilo nedosledno in slabo. Računsko sodišče, ki je opravilo revizijo pravilnosti izkazov in izvršitve proračuna, je odkrilo kar lepo vrsto nepravilnosti. Najprej plače. Pri revidiranju proračunskih uporabnikov je vsota vseh nepravilnih izdatkov za plače in druge izdatke presegala 697 milijonov tolarjev. Za tekoče investicijske odhodke je pri revidiranih proračunskih uporabnikih vsota nepravilnosti presegala 1,8 milijarde tolarjev. Pri tekočih in investicijskih transferih je bilo nepravilnih izdatkov za več kot 2,3 milijarde tolarjev. Skratka, velja skupna ocena, da je bilo nepravilnih odhodkov državnega proračuna za leto 2003 za več kot 4,8 milijarde tolarjev. Pri tem je zanimivo, da je zastavo nepravilnosti nosilo ministrstvo za obrambo, ki je v več primerih ravnalo v neskladju s prepisi. To je šlo za takšne razsežnosti, da si je od računskega sodišča to ministrstvo tudi prislužilo negativno mnenje. Mnoga in očitno zavestna izigravanja zakonov s področja javnih naročil podpirajo precej prosto pot k razmišljanju o koruptivnih dejanjih. Primerov je namreč preveč, da bi lahko verjeli v nerodnosti ali naključja. Vzemimo nekaj primerov. Državni proračun je za obnovo in za vzdrževanje treh objektov v vojašnici na Ajševici v letu 2003 odmeril dobrih 43 milijonov tolarjev, toda ministrstvo je dela razdelilo na 25 sklopov, o čemer je govorila že kolegica Pečanova, in z naročilnicami oddalo kot naročilo manjše vrednosti in nobeno tako ni preseglo 4 milijone tolarjev. S tem se je seveda na eleganten in nezakonit način izognila javnemu razpisu. Na ta način tako pač ni bila zagotovljena transparentnost in javnost v postopku oddaje javnega naročila. Poleg tega o tem primeru ministrstvo tega denarja tudi ni načrtovalo tudi v svojem načrtu nabav in gradenj, ki ga ponavadi potrdi vlada Republike Slovenije. Precej podoben recept je to ministrstvo ubralo tudi pri popravilu in vzdrževanju objektov v vojašnici Franca Rozmana Staneta. Država je za to popravilo odštela skoraj 39 milijonov tolarjev, posel pa je bil oddan s petimi naročili male vrednosti, v vseh primerih pa je bil, zanimivo, izbran isti izvajalec. Tudi v tem primeru bi ministrstvo moralo vzeti za podlago ocenjeno vrednost celotne vsote naročila ne pa posameznih sklopov. Če gremo dalje. Ministrstvo je dalo za vzdrževanje vozil v vrednosti nekaj manj kot 30 milijonov tolarjev za obdobje dveh let brez predhodne objave in le s postopkom pogajanj. Na ta način je ministrstvo omejevalo konkurenco. Obrambno ministrstvo je v letu 2003 nabavilo tudi 10 kompletov priborov za pripravo hrane na terenu, naložba je veljala nekaj več od 8,6 milijonov tolarjev in ministrstvo je to delo oddalo kar podjetju, ki je pred tem izdelalo načrt za potrebno opremo in s tem seveda kršilo tisti zakon o javnih naročilih, ki določa, da pripravljavec razpisne dokumentacije ne sme biti hkrati tudi ponudnik. V okviru naročil zaupne narave za nabavo multimedijske opreme v vrednosti slabih 54 milijonov tolarjev obrambno ministrstvo ni poročalo vladi in je s tem kršilo zakonodajo, medtem ko stotine slovenskih podjetnikov in obrtnikov več mesecev in tudi let ponižno čaka, da bodo dobili od države denar za opravljeno delo, pa je imelo podjetje, ki je popravljalo vojaško plovilo Ankaran 21, bistveno več sreče. Ministrstvo za obrambo je namreč plačalo rezervne dele za ta čoln, še preden se je izvajalec del lotil vzdrževalnih del in tudi obračunane cene za izvedbo rednega servisa niso bile v skladu s pogodbo. O finančnem in siceršnjem redu na tem ministrstvu v letu 2003 pa govori tudi podatek, da je zunanji izvajalec, ki upravlja z vojaškimi stanovanjskimi hišami in stanovanji, državi zaračunal popravila tudi za stanovanja, ki že nekaj let niso v lastni tega ministrstva. Hvala lepa.
Hvala za izvajanje. K besedi pa vabim mag. Tomaža Štebeta.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Dragi kolegici, kolegice, spoštovani kolegi, jaz bi se morda pri tej razpravi poglobil samo v nekaj osnovnih točk, ker večina stvari je bilo že povedanih. Prvo, vsaj po mojem razumevanju stvari, se mi zdi smiselno, da ta knjigovodski akt nekako kot zaključni račun razumem, da bi se z njim državni zbor ukvarjal samo toliko, da se z njim seznani in sprejme pač informacijo, da je bil z njim seznanjen. Da pa se temeljito razpravlja o realizaciji proračuna, ne le o formalni ustreznost, pač pa predvsem o gospodarnosti in predvsem v tistih primerih tako imenovanih mehkih projektih in programih, ali so izpolnjeni strukturni in razvojni cilji, kot je bilo tudi že omenjeno. Ta razprava je seveda kritika delovanja prejšnje vlade in tudi administracije državnih uradnikov in uradnikov na vseh nivojih, in tudi opozorila sedanji vladi, da poskrbijo, da se za formalno pravilnost, kar je najmanj, kar bi pričakovali, čeprav je, kot rečeno, bistvo v utemeljenosti razvojnih programov in projektov in učinkovitosti oziroma gospodarski porabi denarja davkoplačevalcev. Bojim se, da bo ta vlada v kratkem času težko uredila vse postopke, predvsem pa zagotovila zavarovanja objektivno vsega uradništva. To, se bojim, je težko zagotoviti v kratkem času. Dogaja se, da uradniki, ki ne delujejo transparentno, pogosto prilagajo kriterije tako, da so izločilni na način, da morebitna konkurenca ne more nikakor izpolniti niti formalnih, tako postavljenih kriterijev. Recimo, s pogodbenimi roki enostavno izločiti vse tiste, ki v tistem trenutku razpisa ne delajo ali ne delujejo za to državo. S tem se pravzaprav ne podpira konkurenca liberalizacije trga in to, da bi za državo začeli poslovati novi pravni subjekti, nova podjetja. S tem se dela pač dvojna škoda. Ni prave konkurence in zavira se gospodarska širitev, nova podjetja, pravzaprav zaradi velikega obsega, ki ga ima država v gospodarstvu, enostavno izgubijo voljo za to, da bi sploh se šli podjetništvo. Zaključni račun sicer ni stvar delovanja javnih podjetij in podjetij v večinski državni lasti, čeprav se v povezavi z državo predvsem v teh podjetjih dogaja marsikaj, kar je v nasprotju s transparentnostjo, s spoštovanjem smiselnosti, ki jih zahteva zakon o javnih naročilih. Sam sem bil zadolžen, da malo pogledam zadeve glede ministrstva za informacijsko družbo. To, kar je ugotovilo računsko sodišče, so malenkosti in sploh niso bistvene - take kršitve, čeprav se kršitve kot take ne bi smele dogajati. Bolj bistveno je, da ministrstvo za informacijsko družbo v navezi z ostalimi državnimi institucijami žal ni upravičilo stroška in ni delovalo kot koordinator, usklajevalec, integrator in regulator na področju informacijskih in komunikacijskih tehnologij, predvsem v javni administraciji, kar štejem celotno področje delovanja države. Ker poznam zadeve precej podrobno, mi je zelo žal, da je bila utemeljena ukinitev tega ministrstva, ki enostavno ni izkoristilo izjemne priložnosti, da bi za celotno državno oziroma javno administracijo zagotovilo take ukrepe, da bi se nekako koordinirano in celovito gradila infrastruktura, ki bi bila koriščena za celotno državno upravo. Gradilo se je ločene sisteme - za področje šolstva, za področje znanosti, za področje lokalne uprave in za področje, če hočete, državne administracije. Primer, ki se je zgodil pred časom, kjer bi, recimo, tako ministrstvo, če bi uveljavilo povezavo državnih zbirk podatkov in vzpostavilo pravo državno hrbtenico za varno izmenjavo in povezovanje teh podatkov ter varno izmenjavo dokumentov, je stanovanjski cenzus. Stanovanjski cenzus zahteva, da vsi najemniki stanovanj zbirajo državne podatke in jih nosijo državnim uradnikom, ki te podatke zopet s papirja prenašajo v neke programe in ugotavljajo cenzus, ko pa je možno iz državnih podatkov v trenutku ugotoviti cenzus in samo obvestiti upravičenca. To je nek tak banalen primer. Ne bi pogreval stvari, ki so bile tudi v medijih objavljene. Žal, te upravičenosti in gospodarnosti uporabe sredstev računsko sodišče ne preverja, kajti oni se še vedno ukvarjajo z izborom nekaj primerov in še to na nivoju formalne ustreznosti postopkov. Niti ne pogledajo časovno na daljše obdobje, kdo so bili izvajalci za podobna dela. Ne pogledajo niti, ali so bila sredstva, potem ko so se realizirala, pravilno uporabljena in če je bil od teh naložb kakšen efekt. To priznavajo tudi uradniki na računskem sodišču. Jaz sem jih imel dvakrat v svoji občini. Edino, kar je koristno pri takih primerih, je, da se poslovanje nekega urada ali pa neke inštitucije vsaj v formalnem smislu izboljša. Ta vsebinski, poglobljeni smisel, kar je bistvo, ta del preverjanja pa nas še čaka. Hvala lepa.
Hvala vam, mag. Štebe. K besedi pa vabim kolega Zvonka Černača. Izvolite.
Hvala lepa. Bom samo obrazložil glas, na koncu. Se odpovedujem. Hvala.
Besedo dajem kolegu dr. Mateju Lahovniku. [[Ga ni.]] Besedo dajem gospodu Ivanu Grillu.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! S strani mojih predhodnikov je bilo kar nekaj izrečenih pomislekov o subjektivni oceni računskega sodišča in jaz bi tukaj mogoče nadaljeval s tem, da menimo, da bi računsko sodišče moralo v svoj redni letni program vključili tudi revizije namenske porabe subvencij pri prejemnikih podjetjih. To velja zlasti za ministrstvo za delo, socialo in družino in pa pri ministrstvu za gospodarstvo. Ministrstvo za delo je sicer tudi samo dolžno nadzirati namensko porabo, prav tako pa je neodvisno revizijo nad namensko porabo dolžno zagotoviti tudi računsko sodišče. V naših medijih lahko pogosto slišimo, da sredstva, dodeljena za prestrukturiranje podjetij, niso bila namensko porabljena, da so jih direktorji, tako imenovani krizni menedžerji, speljali na svoje račune ali jih v veliki meri porabili za visoke plače. V več javnih oddajah v preteklem obdobju smo lahko slišali o nenamenski porabi subvencij, na primer v Peku. Nikoli pa nismo slišali nič o reviziji nekaj milijardnih subvencij, danih v to tovarno. Nedavno smo lahko slišali, da je direktor Jutranjke speljal subvencije na račune svojih podjetij. Slišali smo tudi, da je zavod za zaposlovanje dodelil sredstva za prezaposlitev novih delavk v podjetju, ki sploh ni obstajalo. Zato bi prav radi izvedeli, ali bo računsko sodišče v letošnji delovni program le uvrstilo tudi revidiranje nenamenske porabe prejetih subvencij pri njihovih prejemnikih. In če se osredotočim samo na ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve, ki je bilo eno izmed štirih ministrstev s pozitivnem mnenjem, le-temu pa so tudi ocenjevali dosežene ciljne rezultate izbranega programa, lahko povzamem naslednje zaključke. To ministrstvo je imelo v letu 2003 v svojem proračunu preko 245 milijard sredstev, kar je prek 18% celotnega proračuna, in od tega jih je kar 240 porabilo za tekoče in investicijske transfere. Računsko sodišče je bilo do tega ministrstva izredno kritično do postavljenih ciljev. Cilje si je ministrstvo postavljajo samo sebi, in le ti niso vsebovali nobenega jasnega cilja delovanja in načina, kako bodo te cilje tudi merili. Tudi pri tistih ciljih, ki bi jih lahko merili, pa ministrstvo ni navedlo obstoječega stanja, ki bi moralo slediti kot izhodišče. Računsko sodišče je mnenja, da poročilo ministrstva za delo in socialne zadeve ne predstavlja jasne slike njihovega delovanja in da iz njihovega poročila ni moč razbrati, ali je bilo delovanje prejemnikov transfernih sredstev usmerjeno v doseganje programskih ciljev. Pri transfernih odhodkih so bile ugotovljene nepravilnosti, ki so se nanašale na pomanjkljive in neustrezne podlage za sklepanje pogodb, subvencij ali drugih oblik pomoči, ki so bile kar v nekaj primerih dodeljene v nasprotju s predpisi. V nekaj primerih so ministrstva transferna sredstva nepravilno izplačala prejemnikom, ki niso izpolnjevali pogojev iz razpisa. Sedaj se meni ob tem, osebno, verjetno pa tudi državljankam in državljanom Republike Slovenije, upravičeno postavlja vprašanje, zakaj in v kakšne namene se je porabilo skoraj 240 milijard? In če sedaj zaključim, moram reči, da sem resnično zaskrbljen nad razmerami, ki so se dogajale v Sloveniji leta 2003, in verjamem, da tudi v letu 2004 ni bilo nič bolje. Prepričan sem, da bo nova vlada v tem mandatu izvajala porabo proračuna ciljno, transparentno, v skladu z zakonom, predvsem pa po evropskih merilih. Hvala lepa.
Hvala vam, kolega Grill. K besedi pa vabim magistra Capudra. Nadaljujemo z razpravo. K besedi je naslednji prijavljen doktor Pavel Gantar.
Hvala lepa. Eden se bo moral odjaviti, ali pa [[...]]dati besedo. To ni bil moj glas, sedaj boste slišali moj glas. Sicer pa se, gospod podpredsednik, spoštovane kolegice in kolegi poslanci, niti nisem želel oglasiti, ampak ker sem bil sicer omenjen, bom pač rekel nekaj besed. Moram reči, da nisem uspel slediti kompletni razpravi mojega spoštovanega kolega poslanca Štebeta. Po eni strani, če je govoril o vsebinah in s tem povezal ministrstvo za informacijsko družbo, se mi zdi dobro. Kajti, če nekateri ne vedo, čemu naj bi služila razprava o zaključnem računu Republike Slovenije, potem bi jih bilo dobro mogoče spomniti, da bi takšno razpravo o zaključnem računu državnega proračuna pravzaprav morala biti namenjena temi, kaj je bilo storjeno za določeno količino denarja, kateri programi so se realizirali, kako in zakaj. In o tem bi lahko vsebinsko razpravljali, ne pa se pravzaprav samo osredinjali na to, kako je bila prejšnja vlada slaba in kako bo sedaj nova dobra. Rad bi rekel samo to, da obstaja magnetogram in da bomo ta magnetogram uspeli uporabiti, že, če računam - ne prej kot leta 2007 ali 2008, kajti tudi proračun za leto 2005 bo še Ropov proračun. In tudi ta proračun bo pravzaprav še verjetno predmet in napadov vaših kritik. Sam seveda sem bil dolgo v teh strukturah, sam sem soodgovoren za vse tisto, kar je bilo dobro, in tudi za tisto, kar je bilo slabo. Rekel bi samo to, da je proračunsko načrtovanje, izvajanje programov, preglednost javnih financ bila vseskozi tema, ki pa se je da rešiti tako, da ustaviš konje, počakaš na novo in narediš vse od začetka in potem so stvari tako rekoč idealne in brezhibne. Stvari se spreminjajo v teku, nekatere stvari, za katere sami vemo, da bi lahko bile boljše, jih ni mogoče spremeniti čez noč in naenkrat, vendar cilj je bil vsako leto bolj pregleden proračun, bolj namensko definiran proračun, manj napak in seveda boljše izvajanje proračuna in tudi boljša kontrolo. In to, mislim, da je bilo v vseh teh letih vedno doseženo, ne bom rekel, da proračun, o katerem zdaj govorimo, zaključni račun za leto 2003, konec zgodbe, idealne za vse, toda dejstvo je, da je bil boljši od prejšnjega in verjamem, da bo v letu 2004 še boljši od leta 2003. Tako tečejo stvari, ne pa revolucionarno, tako kot nekateri mislijo: zdaj, ko smo novi, zdaj bo vse drugače, zdaj bo vse boljše. Javna naročila niso gospodinjski posel. Veliko županov in drugih ve, da tudi za pozicije, da zadeve niso enostavne in da tudi zakon o javnih naročilih, ne smemo ga kriviti za vse, ker se je tudi spreminjal in se bo še spreminjal, ker tudi prakse so mnogovrstne in jih je treba presojati, katere so koristne za rabo denarja in katere ne. Rečeno je bilo, da ministrstvo za informacijsko družbo ni izkoristilo priložnosti pri povezovanju in pri koordinaciji programov v letu 2003, verjetno tudi prej in pozneje. Ta sodba spoštovanega kolega Štebeta je bolj rezultat prepričanja, da to ministrstvo sploh ni bilo potrebno, to pravico ima, kot pa dejanski rezultat tukaj, ki ga je doseglo. Če kaj, potem je prav horizontalno delovanje tega ministrstva v povezovanju cele vrste drugih ministrstev uspelo postaviti projekte, ki tečejo še danes in jih danes novi državni sekretarji in ministri odpirajo in se slikajo z njimi. In prav je tako in upam, da se bodo še nekaj časa, čeprav ne verjamem, kajti koordinacija slabi, v Bruslju se ne ve, kdo nas zastopa, največkrat stalna predstavnica za elektronsko komunikacijo, ki ne more pokriti vsega in tudi ne zmore in ne more, naš vpliv in ugled v Evropski uniji upada, ljudje se ne udeležujejo sestankov, ljudje ne prispevajo več svojih vložkov, direktive se ne obravnavajo. Včeraj smo videli, da ICANN-ov načrt ni bil nikjer v Slovenije javno obravnavan, ni treba, da ga vlada obravnava, to sploh ne, to se sploh ne bi spodobilo, nobeden se s tem ne ukvarja, nobenega glasu ni. Tako, da bi rekel to, čisto verjamem, da je možno stvari, ki smo jih mi opravili na en način delati tudi drugače. To boste morali, spoštovani kolegi in kolegice iz pozicije, šele dokazati. Moje sporočilo vam vsem pa je, da za to sejo danes bo ostal predvsem magnetogram, ne pa nesprejeti zaključni račun. In ta magnetogram, gospodje, bomo uporabili tudi v prihodnje. Hvala lepa.
Hvala vam, dr. Gantar. Imate repliko. Izvolite.
Hvala lepa. Ker me je dr. Gantar, kolega poslanec, poimensko imenoval, bi želel navesti samo dva primera, praktična primera, kako je delovalo ministrstvo za informacijsko družbo. Naj povem prej še to, da sem osebno in čustveno zelo navezan na to in bi tudi zelo rad podprl, da bi Slovenija tudi imela posebno ločeno ministrstvo za informacijsko družbo. Žal, res ni upravičilo tega stroška, če lahko tako rečem. Omenil bi samo dva primera in se spustil na res konkreten nivo. En primer je ta, in pozitivno je bilo to, da je ministrstvo nekako vzpostavilo koordinacijo, neko skupino, v kateri smo se koordinirali glede rešitev, recimo, za občine, za nivo lokalne samouprave. Vendar, ko smo poskušali za občine priskrbeti programsko rešitev za obračun deleža, ki ga plačujejo starši in občine pri programih vrtcev, je ministrstvo izpeljalo razpis tako, da je izbralo podjetje za rešitev, ki je klasična rešitev, ki že obstaja v več občinah s strani več izvajalcev. Namesto da bi, tako kot smo se pogovarjali v tej koordinacijski skupini, izbralo rešitev tako, da staršem in uradnikom ne bi bilo treba zbirati podatkov, vnašati podatkov in da bi izračun bil izveden tako rekoč avtomatsko in "on line". Ampak ne! Ministrstvo je izbralo eno tistih starih, zastarelih rešitev in jo povzdignilo na nivo rešitve, ki jo priporoča ministrstvo. Se pravi, stopilo je korak nazaj. To je popolnoma nesprejemljivo in tako delovanje je preferiranje nekega podjetja in neke rešitve, ki pač ni bila ustrezna. O tem sem tudi z ustreznimi sodelavci ministrstva razpravljal. Drugi primer je pa čisto moj oseben primer. Lansko leto, ko sem pisal neko mnenje o hitrem internetu - sicer se je imenovalo Strategije evropskih držav za širokopasovna omrežja, sam to imenujem pač hitri internet -, sem v juliju in avgustu konzultiral tudi ministrstvo, da bi tudi z njihove strani pridobil ustrezno podporo, njihovo stališče pač do delovnega gradiva. Odziva ni bilo nikakršnega, kljub temu da sem nekatere na to osebno opozoril, ne samo po elektronski pošti. To bi bil nekako konkreten odgovor na tisto, kar je bilo rečeno. Drugače se pa strinjam z nekaterimi ugotovitvami dr. Gantarja, ker je govoril o nečem, kar sem tudi sam govoril. Tako da se zavedamo realnosti, treba bo postopoma izboljševati tudi tisto formalno poslovanje proračunov. In ne bi odpiral debate, kako v bistvu zapleteno, zbirokratizirano in nemogoče je izpolnjevanje vseh zahtev, ki so v navodilih za izvajanje proračuna in potem za njegovo knjigovodenje in realizacijo. Hvala.
Gospod Štebe, s tega mesta bi vas rad opozoril, da ste zlorabili pravico - vaše izvajanje ni bila replika, ampak je bila predvsem polemika. Poleg tega ste prekoračili čas, ki je poslovniško določen za repliko. Zaradi tega bom naredil izjemo in dal besedo za repliko na repliko kolegu Gantarju. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Jaz sem mislim, da je ta diskusija mogoče še najbolj smiselna danes, tako da bom rekel samo to, predvsem to, kar zadeva javne razpise. Jasno je, da jaz osebno kot minister na javni razpis nisem vplival niti na rezultate, je pa to zelo občutljiva dilema. Dilema je v tem, ali pravzaprav pospeševati za iste aplikacije različne rešitve po vseh slovenskih občinah, kar je zelo dobro za IKT industrijo in softversko industrijo, pa slabo za občine, ali pravzaprav težiti k temu, da čim več občin uporablja iste ali podobne aplikacije, ki se nadgrajujejo. To je ta tema, ampak vendar bi rekel to, da je to občutljiva tema, ki je ne moremo kar tako "pokasirati", zanesljivo je vašemu stališču nasprotno stališče tiste strani, ki je, recimo, ta razpis dobila - jaz ne vem, kdo to je, ker o tem nisem odločal. Drugič. Če niste dobili materiala na ministrstvu, kar je nenavadno, ker so vsi na spletni strani, morali bi poklicali mene in dobili bi še več kot to. Hvala lepa.
Hvala vam. Prehajamo na nadaljevanje razprave. Po mojem seznamu je na vrsti gospod Ciril Testen. Ga ni, zato nadaljujemo. Gospod Srečko Hvauc.
Se odpovedujem razpravi.
Hvala. Nadaljujemo. Besedo ima mag. Milan Cvikl.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Nekaj misli ob zaključku te razprave, čeprav ne dvomim, da seveda ne bo mogoče v nadaljevanju bodisi obrazložiti glasu še dajati dodatne politične poante, pa vendar. Najprej glede dokumentacije. Gospodje poslanci, gospe poslanci, dokumentacija je vsa na voljo, treba je samo odpreti 1500 zaključnih računov, obravnava matičnega delovnega telesa in potem bo gospod Kokalj in še tisti nekaterih drugi lahko tudi videl AD-file, obrazložitev zaključnega računa za leto 2003, vsa dokumentacija je pa navkljub ogorčanju nekaterih članov komisije, ker so dobili pač 2500 strani stiskanih dokumentov, bila posredovana vsem članom komisije in tudi v poslanske skupine, tako da dokumentov je na voljo dovolj. Nekateri seveda celo očitajo, da je dokumentov preveč, tako da razlagati, da dokumentov ni ali da vlada ni politično pojasnila, kaj je z tem zaključnim računom, to ne drži. Drugi komentar, čeprav seveda bi veljalo o tem vprašati še vlado, je pa glede same prisotnosti vlade. V skladu s poslovnikom državnega zbora je mogoče vedno, da se vlada oglasi, jaz bi želel poslanke in poslance vladajoče koalicije opozoriti, da je ta vlada, katere koalicijo tvorite, dokument, ki se mu reče zaključni račun, v celoti sprejela. Nekdo bo rekel, saj niso vedeli, kaj so sprejemali. Mogoče je res tako, mogoče pa res niso vedeli, kaj sprejemajo. Vendar, če je temu tako, potem se seveda vprašam kakšno vlado imamo, če minister za finance predlaga vladi v sprejem dokument, ki se mu reče zaključni račun za leto 2003, potem pa izvoli niti ne priti na razpravo o zaključnem računu za leto 2003. To še razumemo, da mogoče minister za finance, ki je bil seveda v tem državnem zboru zelo kritičen do zaključnih računov za leto 2002 in 2001, ni pa si izbral možnosti, da bi kot minister za finance v mesecu decembru letošnjega leta vzel zaključni račun za 2003, poklical računsko sodišče in rekel: "Želim, da ponovno preverite, kaj se je zgodilo." Ne! Minister za finance je predlagal vladi Republike Slovenije, ki je na seji 16. decembra potrdila zaključni račun za 2003, v tekstu, kot ga je oblikovala vlada Republike Slovenije v letu 2004, na podlagi dokumentov, ki so bili seveda pripravljeni v skladu s pozitivno zakonodajo. Vlada je očitno zamešala dva pojma. Zamešala je pojem "dežurni zdravnik" in "dežurni vlade". Ker drugače ne vem, zakaj "je poslala v državni" zbor razlagati zaključni račun celotnemu državnemu zboru dežurnega vlade - mimogrede seveda, specialistu urgentne medicine - , ki je tukaj pojasnil, da on nima nič povedati o mnenju vlade na zaključni račun, ker bo to tako ali tako povedal predsednik matičnega delovnega telesa. Imamo ministra za finance, imamo pristojnega državnega sekretarja, imamo generalne direktorje direktoratov in oni bi seveda lahko pojasnili in tudi dali nekatere odgovore na vprašanja, ki ste jih, vladajoča koalicija, tukaj predstavljali. Vendar tem ljudem ni bilo niti dovoljeno priti v državni zbor! Sedijo v svojih pisarnah, na Jesenkovi ulici v Ljubljani, v bivši stavbi Torbice, sektor javnega računa ministrstva za finance, in gledajo po internetu, kaj so se tukaj pogovarjamo o tem, kar so ti ljudje delali mesece in dolge večerne ure zato, da bi v ta državni zbor spravili dokumentacijo. In to seveda odraža pač novo stališče vlade, ki je očitno zamešala dva pojma "dežurnega zdravnika" in "dežurnega ministra" in seveda pozabila, da je odgovorni minister za to področje minister za finance, skupaj s strokovnimi službami. In potem na koncu še nekaj o tej tako imenovani "vrani" in o tej tako imenovani "komu se da kokoši čuvati". Naj seveda povem, da je taisti minister za finance, ki ga danes ni tukaj, leta 2001 kot predsednik komisije za nadzor proračuna obravnaval zaključni proračun za leto 2000, za katerega je v polovici leta on kot predsednik vlade bil celo ključni odgovorni izvrševalec proračuna. Pa se ne spomnim, takrat nisem bil v politiki, da bi bila tukaj razprava, ali je prav, da predsednik komisije za nadzor proračuna pravzaprav samega sebe obravnava kot predsednika vlade, ki je v letu 2000 izvrševal proračun. Tega se ne spomnim. Zato bi seveda rad opozoril kolege poslanke in poslance, da smo na komisiji za nadzor proračuna v 20. urah dela naredili tisto delo, za katerega mislim, da je prav, da ga komisija za nadzor proračuna naredi, ne glede na to, kdo vodi to komisijo. Vi sami veste, da se je na podlagi odločitve kolegija predsednika državnega zbora že zdavnaj odločilo, da bo ta komisija večno imela 3, 3. Se pravi neko tako imenovano nemožnost odločanja, pa kljub temu me veseli, da smo v 20 urni razpravi prišli do soglasnih odločitev komisije za nadzor proračuna in sprejeli nekatera priporočila, nekatere sklepe soglasno in tudi soglasno sprejeli sklep, da predlagamo državnemu zboru, da sprejme proračun. Zakaj smo to naredili? Zato, ker seveda menimo, da je dobro, da Republika Slovenija s končnim političnim aktom, ki je potrditev zaključnega računa, v državnem zboru potrdi, kako smo končali leto 2003. Ko, verjetno, mednarodni finančni eksperti poslušajo tole razpravo, se sprašujejo, kaj pa s to Republiko Slovenijo, če niti ne verjame svojim bilancam. Jaz se strinjam, gospodje v poziciji, da lahko, če želite - poslušajte gospodje, bom povedal do konca. Jaz vas razumem, gospodje, da bi vi radi v bilanco, kot je bilo povedano, vključili temeljne razvojne programe; lahko to naredite, samo prej je treba spremeniti zakon o temeljnih razvojnih programih. Ta zakon pa ni mogoče glede na ustavo spreminjati retroaktivno, zato seveda ne morete tega vključevati na način, kot bi želeli, imate pa vso to možnost in bomo seveda videli, ali boste to pri rebalansu proračuna za leto 2005 predlagali, kot bi želeli. Zgodba bo verjetno zelo enostavna. Vrsta mednarodnih finančnih ekspertov bo z začudenjem gledala, potem pa bo začela dvomiti v vsako številko, ki jo vlada Republike Slovenije pošilja v Bruselj, tudi v številko, ki jo je ta vlada poslala glede tega, kaj namerava narediti z deficitom v letu 2005, 2006 in 2007. To je vaša vlada sprejela, vlada, ki je nastopila funkcijo 3. decembra. Takrat se bo verjetno postavilo vrstno vprašanj in pod vprašaj se bo postavil kreditni rating Republike Slovenije. To so pa že odločitve, ki seveda niso samo politične, ampak odločitve, ki lahko negativno vplivajo na to, da se bodo Sloveniji stroški zadolževanja dvignili. In to je slabo. In jaz bi v tem kontekstu želel, da tisti, ki so člani komisije, to povedo na komisiji. To je namen matičnega delovnega telesa, ne pa, da v 20-urni razpravi o tem ne bev ne mev, potem pa se pravi: poslanska skupina je pa rekla, da bomo mi to zavrnili. Prav, lahko se to zavrne, vendar se to zavrne na 1. seji komisije in se vrne dokument na vlado Republike Slovenije. Imamo situacijo, v kateri, bi rekel, najbolj poenostavljeno je situacija naslednja. Zunaj sije sonce, tudi vlada je rekla, da zunaj sije sonce, sprejela je zaključni račun. Vladajoča koalicija pa se je odločila, da zunaj sonce ne sije več. In verjetno bodo pač mednarodni revizorji ugotovili, da v Slovenijo preprosto ni bilance za leto 2003 in na podlagi tega sodili svoje o koaliciji, ki meni, da za leto 2003 nismo porabili 1400 milijard javnih sredstev, da nismo izrabili toliko šol in da nismo imeli porabe, kot je bila predstavljena v zaključne računu za leto 2003. To je situacija, v kateri smo danes. Sami se boste pri glasovanju odločili, nedvomno, kako boste sodili o tem. Predlagam, zato da bi se lahko nadaljevalo dobro delo, da podprete vsaj sklepe, ki jih je državnemu zboru predlagala komisija na podlagi 39. člena. Ali boste zaključni račun za leto 2003 sprejeli ali ne, je pa vaša politična odločitev. Zanimalo bi me pa mnenje vlade, če seveda obstaja ta "dežurni" vlade, kaj bo vlada naredila. Ali bomo imeli v nadaljevanju dela ponovno diskusijo o zaključnem računu za leto 2003 ali se bo vlada že začela lotevati tudi tem, ki jih je napovedala, torej rebalansa proračuna za 2005 in še kakšne vsebinske teme. Hvala lepa.
Hvala vam, mag. Cvikl, za zanimivo razpravo. Zadnji med prijavljenimi poslanci je kolega Jože Tanko. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Vse prav lepo pozdravljam! Moram reči, da sem tudi sam užival ob prezentaciji gospoda Cvikla, ki je vedel o vsem veliko povedati. Moram pa ugotoviti, da takrat, ko je to možnost imel, ko je sedel v tej vladi, katere zaključni račun sprejemamo, pa niso znali ravno najbolje določenih stvari narediti. Zaključni račun je ogledalo vsake oblasti, pa najsi gre za društvo, za gospodarsko družbo ali za institucijo. In ta zaključni račun, ki ga sprejemamo, je ogledalo Ropove vlade v celoti, ne glede na to, katera vlada ga je po službeni dolžnosti predložila v obravnavo skupaj z mnenjem računskega sodišča, stara ali nova. To je dejstvo. Ugotavljam lahko samo to, in to z velikim obžalovanjem, da ste ta zaključni račun vložili v proceduro prepozno. Ta zaključni račun bi morali vložiti v obravnavo že sredi septembra prejšnjega leta, vendar ste zadevo zlorabili, kršili pravno podlago in ste ga vložili po volitvah. S tem ste izrazito vplivali tako na potek volilne kampanje kot tudi posledično na rezultate volitev; mislim, da bi bili še bistveno slabši. Računsko sodišče je ugotovilo številne negativnosti, številne napake, številne nepravilnosti, povsem podobne kot tiste, ki so se ugotavljale v predhodnih zaključnih računih: izredno veliko kršitev zakona o javnih naročilih, zelo veliko kršitev na področju plač in še in še bi lahko naštevali. Skratka, zelo majhen korak ste naredili v letu 2003 k izboljšanju oziroma k odličnosti poslovanja. Zanimivo je tudi to, da tako kot v preteklih letih niti računsko sodišče niti vlada, ki ima toliko povedati, ni ugotavljala nobene odgovornosti, niti objektivne niti subjektivne. Nihče ni niti politično odgovarjal, kar pomeni, da se je veliko napak zgodilo tudi dogovorno oziroma po naročilu. In to po mojem mnenju niso več napake, ampak so kršitve, ki bi jih bilo treba kot take tudi obravnavati. Na žalost moram ugotoviti, da ste tudi leta 2003 imeli strahotno velike težave s planiranjem. To lahko potrdijo pravzaprav vsi proračunski uporabniki. Tudi ta proračun ni bil narejen za eno leto, ampak je tako kot pretekla leta presenetil mnoge sklep vlade o skrajšanju proračunskega leta in o omejitvi črpanja sredstev iz državnega proračuna. Tu ste bili lahko zelo elastični: enkrat smo imeli prihodkovne za dobo 13 mesecev, odhodkovna 8 ali 9 ali 11 mesecev. Skratka, vedno se je pojavila kakšna luknja. In to veliko pove o kvaliteti vladnih mikro - in makroekonomistov, o kvaliteti dela, o načrtovanju in tudi izvajanju proračuna. Skratka, mislim, da so stvari zelo problematične. Veliko pove pa tudi o odnosu računskega sodišča do tega problema, kajti menim, da se tudi računsko sodišče ni na primeren način odzvalo. Kajti po 20. členu bi lahko računsko sodišče pri ugotovljenih vsakoletnih slabih planiranjih lahko revidirali tudi proračun, ne samo zaključni račun. To stoji v drugem odstavku 20. člena zakona o računskem sodišču. Vendar računsko sodišče vam je šlo na tem področju izredno, izredno na roke. Potem se začne telovadba, skratka nerazsodno trošenje, zloraba predpisanih postopkov, na hitro se pojavijo novi upravičenci takrat, kadar se pač take razmere ugotovijo, spreminjajo se vrstni redi in tako naprej. In moram ugotoviti, da v tem delu tudi proračun ni bil racionalno črpan. Prav tako lahko ugotovimo, da je bilo izjemno veliko zakonodaje sprejete, ki ni imela nobene osnove v kapaciteti ali pa v zmogljivosti javnih financ. Popolnoma nobene. Sprejeli smo mnoge zakone, tudi na pobudo vaših kolegov poslancev in vaše vlade, nacionalne programe, v katere so se zapisale izredno lepe številke. To naj bi bilo tudi celo strokovno, in ne samo politično podprto, napravil se je celo medijski spektakel, v praksi pa so se te stvari uresničevale le deloma. Recimo, zakon o kulturnem tolarju se je realiziral cca. v 10-15%, nacionalni program športa 50%, nacionalni program izgradnje avtocest v letu 2003 prav tako 50%. In zanimivo, da računsko sodišče v revizijah ni nikoli ugotavljalo, v kolikšni meri se taki predpisi, taki zakoni in take zadeve izvajajo. Mislim, da je to tudi ena od pomanjkljivosti. Vse se je pa potem "pofriziralo" z ZIP-rom. Še hujše! Sprejemali smo celo zakone, ki so jih deli oblastne garniture uporabili celo za prelivanje sredstev iz javnih in zasebnih virov na druge zasebne kanale. In mislim, da bi lahko tudi računsko sodišče pri teh zakonih - včeraj je bil omenjen pač eden od teh, recimo izdelava raznovrstne dokumentacije, potnih listov, nalepk in tako naprej - in tu bi lahko tudi računsko sodišče ugotovilo marsikaj. Vendar, zgodilo se ni nič. Precej je bilo primerov tudi velikih svinjarij, vendar te menda po ugotovitvah, ali pa po izjavi, niso bile celo nezakonite. 20. člen zakona o računskem sodišču omogoča računskemu sodišču revidiranje smotrnosti poslovanja oziroma pridobitev ustreznih in zadostnih podatkov za izrek mnenja o gospodarnosti, mnenja učinkovitosti ali mnenja o uspešnosti poslovanja. In pri reviziji zaključnega računa se te zadeve skoraj niso ugotavljale. To so, recimo, če dam za primer Durs nabava opreme, zelo eklatantni primeri so, recimo, državna podjetja v stečajih in pranje denarja, stečajnih upraviteljev, navsezadnje tudi zadnja raziskava Timsa, kjer ugotavljamo izredno veliko vlaganja v osnovno šolo, pa zelo slabe rezultate, pa še in še bi lahko naštevali te zadeve. Prav tako v tem revizijskem poročilu nisem nikjer opazil, da bi računsko sodišče ugotovilo, da se je država zadolževala preko raznih lizing zadev v prihodnosti. Tukaj pred seboj imam eno poročilo, recimo ministrstva za šolstvo, kjer je prevzetih za naslednjih 15 do 17 let za 22 milijard lizinških obveznosti za izgradnjo oziroma za razne investicije. Da takih stvari računsko sodišče ne ugotovi, mislim, da je katastrofa. Na tak se iti javno poslovanja s proračunom in z načrtom razvojnih programov, ki ima je pa samo petletni rok trajanja, mislim, da je tudi eklatantna zloraba zadev. Recimo, prvo plačilo junij 2007 in za dobo 15 let. Se pravi, do leta 2022 prevzete obveznosti. 2006 do 2016. Tega mandata nima noben minister. Še na nekaj bi rad opozoril. Govorimo o bilanci stanja oziroma o inventurah. Mislim, da je na tem področju zelo slabo stanje, da država nima vpogleda v premoženje in tudi računsko sodišče je prvič za leto 2003 napravilo samo predhodno revizijo. In tukaj lahko ugotovim, da če drugje ne, vsaj pri vladnem fondu, stvari, ki so bile dane, da manjka približno 170 slik, ki so izginile iz vladnih poslopij oziroma niso nikjer zavedene. In hudo je, če v tej državi ni nikogar, ki bi imel evidentirano vsaj to narodno premoženje [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Samo še dva stavka bi prosil. Problemov države in teh stvari je veliko. Vem, da bo vse te zadeve izredno težko popraviti v naslednjem letu in tudi v tem mandatu, kajti neka tehnologija je zastavljena, in mislim, da bo tudi ta vlada imela velike težave, da bo vse te mehanizme vzpostavila. Vendar upam, da se bo trend pri tem finančnem poslovanju tudi bistveno spremenil in izboljšal. Hvala.
Hvala vam za vaše izvajanje. K besedi vabim predstavnika vlade. Prijavljenega časa je 15 minut. Pozivam vas, da odgovorite na zastavljena vprašanja oziroma na izpostavljene dileme. Glede na to, da se vlada ne ob opredelila do zastavljenih dilem, potem zaključujem to točko oziroma se opravičujem, glede na to, da nam je čas še ostal, sprašujem, kdo izmed poslancev želi v okviru razpoložljivega časa oziroma predvidenega časa za to točko dnevnega reda še razpravljati. Prosim, če obdržite roke, da naredimo seznam. Z gospodom Pleveljem sva zabeležila šest imen, jaz jih bom prebral, prosim pa, če smo koga izpustili, da se še prijavi: gospod Cvikl, Veršnik, Černač, gospa Pečanova, gospod Rezman in gospod Capuder. Dodatno so se prijavili kolega Starman, Tanko in pa Hvauc. S tem smo naredili seznam. Vsak govornik ima na razpolago 3 minute. Besedo dajem kolegu Capudru.
Spoštovani predsedujoči, kolegice in kolegi poslanci, predstavniki vlade. Iz poročila računskega sodišča, ki je opravilo revizijo izvrševanja proračuna za leto 2003, sledi, da se največ nepravilnosti pojavlja predvsem pri izvajanju javnih naročil. Do napak je prihajalo predvsem zaradi ne - dorečene in nejasne zakonodaje. Mnenja sem, da če bi bivša vladajoča koalicija imela željo, bi lahko spremenila zakonodajo, če je bila ravno moteča na tem področju, saj je imela za to dovolj glasov, vendar tega očitno ni hotela storiti. Samo vprašam se lahko, komu je služila taka in tako urejena zakonodaja. Zaskrbljujoče pa je to, da je do napak prihajalo tudi zaradi malomarnosti uporabnikov in izvrševalcev proračuna in celo zavestnega kršenja zakonov in prepisov. Tudi zaradi tega je računsko sodišče samo štirim ministrstvom izreklo pozitivno mnenje, vsem ostalim pa mnenje s pridržkom in celo dve negativni mnenji. Takšno oglašanje je kaj slab vzgled za davkoplačevalce, ki so dolžni svoje obveznosti do države izplačati do zadnjega stotina v zakonitem roku. Iz revizije dela treh ministrstev za tri programe tekočih transfernih odhodkov je tu razvidno, da ta ministrstva o izvrševanju izbranih programom niso poročala v skladu s predpisi in ne objektivno ter transparentno. To kaže na to, da so bili programi, ki naj bi bili osnova za izvrševanje posameznih proračunskih postavk, velikokrat pripravljeni zelo površno, brez ustrezno merljivih kazalcev in jasno opredeljenih ciljev, ki bi ovrednotili finančni vložek v posamezen program. Kot primeri si oglejmo delovanje ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, ki je sicer za finančno poslovanje dobilo pozitivno mnenje, po drugi strani pa pri oceni uspešnosti le enega programa, ki ga je računsko sodišče preverjalo, ni bilo mogoče ugotoviti, ali so rezultati dosegli pričakovanja glede kvalitete, količine in učinkovitosti programa. Te ugotovitve samo potrjujejo dejstva, da bivša vlada na tem področju ni imela ciljev, imela pa je denar, ki ga je bilo, po domače povedano, treba zapraviti, pa čeprav tudi za plače namesto za tiste, ki so finančno pomoč potrebovali. Posledica takšnega ravnanja so mlade družine brez ustreznih stanovanj, mladi brez zaposlitev, upadanja števila rojstev, kar vse vodi v umiranje slovenskega naroda. V Novi Slovenije verjamemo, da bo nova slovenska vlada uspela ustvariti takšne pogoje in načine dela, da do tako velikih nepravilnosti v bodoče ne bo več prihajalo. Hvala.
Hvala vam. Naslednji na dodatnem spisku je kolega Rezman. Izvolite.
Hvala. Jaz bi samo nekaj stavkov dodal v zvezi z "lisičkami in kokošmi", ki sem jih omenil. In sicer, bi rad povedal to, da sem jaz to omenjal potem, ko sem že naklonjeno ocenil poročilo komisije za nadzor proračuna, in omenil, da sam podpiram celo vrsto sklepov, ki jih je predlagala. Omenil sem tudi, da štejem tistim, ki so prej vladali in zdaj delajo kontrolo nad sabo, v dobro, da so nekatere svoje napake spoznali. Se pa težko strinjam s tem, zdaj pa ponavljam besede gospoda Cvikla, da je vseeno, kdo vodi komisijo. Če bi bilo tako, potem seveda v poslovniku v 33. členu in v 3. točki ne bi pisalo natančno, kdo in kako naj to funkcijo opravlja; če bi bilo tako, potem seveda ne bi, mislim, da je prav LDS tisti, tako minusiozno izračunaval na stotinke, koliko odstotkov je kdo dobil v teh vodstvenih funkcijah, in če bi bilo tako, da bi bilo vseeno, potem bi vsi, ko planirajo in diktirajo tempo pri delu posamičnih odborov, bili v priviligiranem položaju.
Hvala. Naslednja na seznamu je kolegica Pečanova. Izvolite. Gospa Pečanova boste spregovorila ali ne? Imate besedo.
Se opravičujem, ampak sem razumela, da ima nekdo repliko. Jaz bi štiri stvari rada povedala, in sicer, govoriti o tem, da smo rotili, da naj bi sprejeli zaključni račun - to absolutno ni res. Zaključni račun se sprejme ali pa se ne sprejeme, dejstva so tukaj, denar je bil pridobljen in denar je bil porabljen. Rezultati so v obliki zaključnega računa predstavljeni državnemu zboru in tako vodenje javnih financ v letu 2003, kakršno je bilo, je lahko predmet razprave in opozoril državnega zbora vladi - sedanji ali pa če bi bila prejšnja vlada še naprej pač tisti vladi - , da mora v naslednjih proračunskih letih popraviti te, te in te napake, kršitve ali karkoli že je, da naj ne ponavlja teh napak. Medtem pa zavrniti zaključni račun je pa res popolnoma nesmiselno dejanje. Drugo, kar bi rada vprašala, je naravnost frapantno, da ob zaključnem računu, to je zaključni račun državnega proračuna - vseeno je, katera vlada je vodila finance v času, ko je ta denar bil porabljen. Ta vlada bi lahko celo izkoristila priliko, da bi lahko skritizirala tisto vlado iz tistih časov, kako je mogla tako "šlampasto" delati z javnimi denarjem in povedati zelo jasno in glasno, da ta vlada pa tega ne bo počela, ampak bo vzgledna in vzor za vse naslednje vlade katerekoli bodo že potem. Tretje. Premoženjska bilanca države ni predvidena v zakonu o javnih financah kot sestavni del proračuna, vendar se jo vseeno dela. Tudi na občinah delamo premoženjsko bilanco, zato smo imeli možnosti videti tudi konsolidirano premoženjsko bilanco države Slovenije skupaj z občinskimi. In tukaj bi samo na nekaj opozorila. Da sedaj imate v državnem zboru večino, vlada lahko zelo hitro, po nujnem postopku, predlaga spremembo zakona o javnih financah v vseh tistih delih, za katere menite, da jih je treba popraviti, zaradi tega, da boste imeli zelo transparenten in popoln zaključni račun proračuna, za leto 2005 seveda, ker 2004 je že narejen. Kar se tiče javnih financ, bi še to povedala. Javne finance se imenujejo javne zaradi tega, ker se zbira javni denar in se uporablja za javne zadeve, ne pa zaradi tega, ker bi o njih morali odločati državljani. In še zadnje. Čudi me, kolegice in kolegi, predvsem pa seveda me čudi, da predsednik državnega zbora ni štel za potrebno, da bi povabil na sejo, na kateri razpravljamo in zelo veliko govorimo o računskem sodišču, vsaj enega predstavnika računskega sodišča. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim kolega Černača.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, cenjeni predstavniki vlade! Torej to je dejstvo, da je zaključni račun pač neka matematična operacija, ki se je že zdavnaj zgodila, ampak samo v tistem računovodskem smislu. O številkah verjetno nima smisla debatirati v tem smislu, da bi jih kakorkoli spreminjali. Zaradi tega tudi ne vidim nobene posebne potrebe, da bi o njem kaj bolj poglobljeno razpravljala vlada. Na nas je, da razpravljamo o tem in da opozorimo na tiste stvari, ki se v letu 2003 niso izvrševale tako, kot menimo, da bi bilo prav, da bi se izvrševale. Konec koncev je popolnoma vseeno, ali je ta ali ona vlada bila takrat na poziciji, da je proračun izvrševala. To je državni proračun. In v vsakem primeru v vseh letih v bodoče moramo imeti enak odnos do njega. Danes pa smo slišali kar nekaj pripomb na način izvrševanja tega proračuna. In rdeča nit vseh teh pripomb, mislim, da je bila v tem, da se z javnimi financami, predvsem pa z javnim premoženjem, ni gospodarilo dobro, predvsem pa se v letu 2003, za kar je nesporno odgovorna prejšnja vlada, ni gospodarilo najbolj optimalno. Mislim, da bodo posledice bremenile tudi sedanjo vlado in še kar nekaj časa bo potrebno, da se bodo vsaj evidence vzpostavile do take mere, da bo mogoče uresničiti tiste cilje, ki so bili že v letu 2003 in verjetno tudi v 2004 načrtovani. Če pogledamo samo nekaj poudarkov iz tega obsežnega dokumenta, vidimo, da na primer iz 8,6 milijard načrtovane prodaje premoženja je bilo realiziranih slabi 2 milijardi. Da ni vzpostavljenih evidenc, na primer na nepremičninskem področju, bi moral servis skupnih služb do 18. avgusta 2003 vzpostaviti skupno evidenco nepremičnin v lastni državi. Te evidence ni. Še danes je ni! 1. maja lani se je neka skupina oblikovala, ki naj bi to počela. Ministrstva ne vodijo posebne analitične evidence, tako da ni zagotovljena sledljivost poslovnih dogodkov v zvezi z dolgoročnimi finančnimi naložbami v delnice in deleže; predpis, ki bi to določal, ni sprejet. To so ugotovitve, ki jih beremo v tem obširnem gradivu in ki so dejstvo, od katerega ne moremo bežati. In mislim, da so to ugotovitve, ki so lahko neka podlaga za ravnanje sedanje vlade. Da ne govorim o tem, da so se ob precej velikem povečanju zaposlovanja v letu 2003, na primer, na ministrstvu za okolje, prostor in energijo za 143 zaposlenih, ob tem, da so naloge prešle na občine, ne zgodile investicije, ki bi se morale zgoditi. Na področju zdravstva je izpad prek 5 milijard! V proračunskem skladu za investicije v javne zdravstvene zavode je na 31.12. ostalo neporabljenih 5,5 milijarde tolarjev sredstev! Mislim, da vse to zelo jasno govori o tej sliki za leto 2003. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo dajem kolegu Cviklu.
Gospodje, ki govorite o takih številkah, dajte se podučiti, kaj proračunski sklad je. 5,5 milijarde je ostalo sredstev zato, ker se ni želelo po cenah, ki bi bile višje od tistih, po katerih je mogoče v javnem naročilu kupiti nekatere zadeve. Zato smo oblikovali proračunski sklad in ta sredstva ostajajo in bo gospod minister, če bo želel ob koncu leta 2004 tega denarja še več, to porabil in seveda naredil, če bo razumel, za kaj gre, kot dežurni minister za finance tako, da bo denar, ki je na proračunskem skladu, namenil res za zadeve, ki jih bo lahko kupil najceneje. Vsi ste danes omenjali javna naročila. Gospe poslanke in gospodje poslanci, od leta 1998, ko smo imeli zakon o javnih naročilih, v Republiki Sloveniji dosegamo v podpisanih pogodbah v povprečju za 20% nižje cene kot na razpisih. To je približno enako, kot se dogaja tudi v drugih evropskih državah. To je dokaz, da so se javna naročila prijela. Seveda je res, da so na ministrstvu za obrambo eno kasarno namesto z javnim naročilom obnovili z razbitimi naročilnicami. In je računsko sodišče v postopku revizije korektno ugotovilo, da je to napaka, in je dalo negativno mnenje. Če boste sprejeli predlog, bo računsko sodišče lahko na podlagi tega sklepa postalo prekrškovni organ in bo dalo tudi ovadbo sodniku za prekrške. Res je tudi, da je gospod minister dr. Dimitrij Rupel z neustrezno kontrolo nad uradom za zamejce v Sloveniji dajal denar zamejcem brez ustreznega javnega razpisa in je tudi to računsko sodišče ugotovilo in dalo negativno mnenje. Zato je v celoti pri reviziji bilo ugotovljeno, da se naj da mnenje s pridržkom. Ni pa res to, kar je rekel gospod Sok, da denar za Sapard ni bil porabljen. Denar za Sapard je bil izveden, razpisi so bili izvedeni. In ko bo v letu 2004 do tega tudi prišlo in bo oblikovana vsa poraba, bo prišlo do prihodkov v državnem proračunu in odhodkov. Gre preprosto za to, da obstajata dve načeli: pri porabi evropskih sredstev gre za načelo nastanka poslovnega dogodka, pri državnem proračunu, pri zaključnem računu pa gre za princip načela denarnega toka. Zato tudi nekatere razlike, o katerih je nek drug poslanec govoril, o 22 milijardah kratkoročnih obveznosti na šolstvu. Gre samo za razliko med evidentiranjem sredstev. V državnem proračunu spremljamo na leto več kot 3 milijone poslovnih dogodkov. Vsako jutro si lahko minister za finance sprinta za pretekli dan izvršena plačila, prevzete obveznosti, če ve, da to ima. Če pa meni, da nimamo pravilnega sistema, želi najprej sistem na nov [[...]] [[Znak za konec razprave.]] potem pa dela meglo in ta megla bo seveda rezultirala verjetno na koncu vsega procesa v manj učinkovito porabo javnih sredstev. O tem bomo sodili tudi na podlagi današnjega magnetograma v naslednjih letih. Hvala lepa.
Hvala vam. Besedo ima kolega Veršnik.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Želel bi samo odgovoriti na nekaj tu v tej dvorani zastavljenih vprašanj. V poslanski skupini SDS nismo opozarjali na konsolidirano premoženjsko bilanco za državo in celotni javni sektor, ki se po določilih zakona o javnih financah sestavlja vsaki dve leti, temveč le na dolžnost sestavljanja vsakoletne bilance stanja neposrednih in posrednih proračunskih uporabnikov ministrstev, ki morajo skupaj z nekaterimi drugimi vladnimi porabniki sestavljati po zaključnem računu o računovodstvu bilanco stanja državnega proračuna ali bilanco stanja centralne države. Opozarjali smo da računsko sodišče še doslej ni nikoli podalo revizijskega mnenja k bilanci stanja proračuna ali centralne države. Konsolidirana premoženjska bilanca države in občin na dan 31.12.2003 ni predmet potrjevanja v tem državnem zboru. Zato poslanska skupina tudi o njej danes ni razpravljala, ne glede na to, da je komisija dobila informacijo o njej. Protestirali smo proti neobjavi tekstualnega dela v Poročevalcu, ne da ni bilo objavljeno. Bilo je objavljeno, ampak ni bilo objavljeno v Poročevalcu tako, kot se objavlja proračun. Nič drugega nismo povedali. Poslanska skupina SDS bo predloge sklepov komisije pod točko 3 sprejela, ker so priporočilo za prihodnje delovanje, razen seveda točke 7, katere sklep ni vmesten. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim kolega Starmana.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Jaz bi pa rad mogoče z nekega drugega stališča enostavno protestiral tako ob zaključnem računu za leto 2003 kakor v nekaterih prejšnjih, predvsem s tega, ker je naša javna poraba prevelika. Enostavno mi porabimo več, kot imamo, in to že leta, in porabimo več in se zajedamo praktično v svojo substanco. S tem onemogočamo pogoje gospodarjenju, in onemogočamo, da bi ustvarjali več. Povedal bi, da v zaključnem računu za leto 2003 smo porabili v javni porabi 2454 milijard, prihodkov je bilo 2475 milijard. Se pravi, namesto 41,3, kot smo imeli prihodkov, smo porabili 42,7 bruto domačega proizvoda, ki je znašal v letu 2003 5747 milijard tolarjev. S tem je bil seveda primanjkljaj 1,4%. Pri tem moram povedati, da se je lansko leto, v letu 2002 zgodilo podobno. Prihodkov je bilo 2083 milijard, odhodkov 2239 milijard oziroma 156 milijard je bilo javnofinančnega primanjkljaja, v letu 2003 78 milijard. Delež, kot sem že povedal, v prihodkih javne porabe je bil v letu 2003 42,7. Ob tem bi povedal, da so se poroštva v letu 2003 iz 351 milijard povečala na 428 milijard tolarjev oziroma za 77 milijard tolarjev, da se je javni dolg 1419 milijard povečal na 1490 milijard oziroma za 81 milijard tolarjev. Javnofinančni primanjkljaj je bil leta 1999 23 milijard, 2000 54 milijard, 2001 63 milijard, 2002 156 milijard v letu 2003 78 milijard tolarjev. Povedati želim, da praktično na tak način ne gre več naprej, ne glede na to, kakšna vlada je. Mi bomo morali narediti sistematično znižanje javnofinančnih odhodkov v bruto domačem proizvodu, če bomo hoteli, da bo razvoj naše Slovenije šel v pozitivni smeri. Nismo konkurenčni. Mislim, da je treba na tem področju, tako za naprej, ne strinjam se s proračunom iz tega protesta, ker na nek način si zatiskamo oči. Vsak moment in vsako leto si povečujemo svoje dolgove oziroma trošimo preko meja. Hvala.
Hvala vam kolega Starman. Vaš protest bo tudi zabeležen. Besedo pa dajem kolegu Tanku.
Hvala za besedo. Jaz bi se še enkrat dotaknil določenih aktivnosti, ki bi morale slediti zakonu o javnih naročilih, pa niso. V prejšnjem mandatu smo zakon o javnih naročilih tudi popravljali. To se pravi, naš je že bil usklajen, in smo ga še bolj uskladili z evropskimi normami, z evropskimi standardi na tem področju. Vendar pa se sprašujem, če je ravnanje tistih, ki so izvajali zakon o javnih naročilih, evropsko. Ali je to slučaj pri nas ali pa to ni slučaj. Jaz imam občutek, da morajo tisti, ki so na oblasti, verjetno vedno nekaj nekomu "zrihtati", nekaj spraviti mimo, nekaj zraven in lahko ugotovimo marsikaj. Recimo, vidimo, da je bilo mnogo plačil ali pa so bila plačila ugotovljena s strani računskega sodišča, za katera ni bilo pogodbe, da je šlo za plačilo večjih količin, kot so bile dobavljene, da je šlo za plačilo nenaročenega blaga, da se niso upoštevala merila pri javnih razpisih, da se ni upoštevalo mnenje državne revizijske komisije, ki je razpis razveljavila in je bilo potrebno nekaj na novo speljati itd. Da ne govorim, da je bilo mnogo ali pa precej zaposlenih tudi na delovna mesta brez ustreznih delovnih izkušenj kot je bilo predpisano, ali celo brez ustrezne izobrazbe. Ko je vse to računsko sodišče ugotovlo ni bilo nobenih ugotavljanj, nobenih sankcij proti nosilcem oziroma proti odgovornim osebam. Ukrepe, ki so na razpolago, se sicer uporablja proti kakšnemu direktorju doma starejših občanov, vendar ministri, sekretarji in druga vrhuška v vladnih organih pa je nedotakljiva. Sprašujem se, kako ravnanjem v teh primerih rečemo z eno besedo. Hvala lepa.
Hvala vam. S tem zaključujem razpravo. O zaključnem računu in o predlaganih sklepih bomo v skladu z časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj pol ure po končani sedmi točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob določenem času za glasovanje. S tem prekinjamo to točko. Odrejam 5 minut pavze, da se nam pridruži varuh človekovih pravic kot nosilec naslednje točke. Hvala.
Spoštovani poslanci, poslanke prosim, če zasedete svoja mesta, začeli bomo oziroma nadaljevali bomo s točko dnevnega reda. Prehajamo na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE OBRAVNAVA POSEBNEGA POROČILA O NASILJU V DRUŽINI - POTI DO REŠITEV. Ob tem vas seznanjam, da je skupni čas razprave predviden za 3 ure in 25 minut. Poročilo je v obravnavo zboru predložil varuh človekovih pravic. Dajem besedo varuhu človekovih pravic gospodu Matjažu Hanžku za dopolnilno obrazložitev poročila. Prosim. Med tem pa prosim poslanke in poslance, da se usedejo in prisluhnejo poročilu.
Spoštovani. Posebno poročilo, o katerem boste danes razpravljali, je le delni posnetek in presek večletnega dela varuha človekovih pravic na ravni individualnih pobud, sodelovanja s strokovnjaki, državnimi organi in z nevladnimi organizacijami s tega področja. Prizadevanje za zmanjšanje nasilja v družini kot tudi zaščito otrok pri varuhu človekovih pravic smo zaokrožili z organizacijo strokovnega posveta 19. novembra 2003, tukaj v zgornjih prostorih, na katerega smo povabili predstavnike nevladnih organizacij, centrov za socialno delo, policije, sodišča, tožilstva, vseh ministrstev, vključenih v dosedanje razprave, predstavnike medijev in poslance. V razpravi so sodelovali tudi dijaki prve gimnazije v Celju, kar je opozorilo tudi na obletnico sprejete konvencije o pravicah otrok dan kasneje. O težavah in izkušnjah s policijo, sodstvom in centrom za socialno delo je udeležnicem spregovorila tudi žrtev nasilja v družini. Posveta se je udeležilo 120 strokovnjakov, teoretikov in praktikov. Zaključili smo ga s predlogi za celovito rešitev, ki so zajele medinstitucionalno sodelovanje, zakonodajo, pregon in sodstvo, zdravstvo, delovanje centrov za socialno delo in nevladnih organizacij. Verjeli smo, da smo na ta način obogatili dejavnosti, usmerjene v oblikovanje sistemske rešitve. Predvsem pa smo želeli opozoriti na hud nerazrešen problem naše družbe, kar smo s to razpravo dosegli. Upam, da bodo pristojna telesa, predvsem pa ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve nadaljevali to delo. V rednem letu poročilu o delu varuha človekovih pravic za leto 2003 je bilo celotno dogajanja predstavljeno, sam pa sem še posebej pozval vse državne organe in organe lokalne skupnosti naj pri svojem delu ustvarjajo in ohranjajo takšne razmere, ki ne povzročajo, opravičujejo ali ohranjajo nasilja v družini. Posebno poročilo smo izdali v prepričanju, da gre za verodostojni prikaz praktičnih problemov in možnih rešitev. V svojem delu smo dosledno upoštevali smernice in priporočila sveta Evrope ter relevantna določila konvencije o pravicah otrok. Želeli smo mobilizirati in povezati obstoječe strukture na institucionalni ravni ter povečati občutljivost za problematiko nasilja v družini tudi zakonodajni veji oblasti. V dosedanjih razpravah v državnem svetu Republike Slovenije in komisiji za peticije, kakor tudi v razpravi v strokovni javnosti, je bilo gradivo deležno zelo pozitivnih ocen, zlasti zaradi svoje celovitosti in pluralne obravnave problema. Zato smo bili nemalo presenečeni ob diskvalifikacijah in neresnicah, ki so bile javno izražene na tiskovni konferenci ene izmed poslanskih skupin 10. februarja, na kateri je poslanka izrekla nepreverjeno, glede na navedbe v zborniku pa tudi žaljivo in zlonamerno trditev, da so referati v zborniku izdelek treh študentk. Če bi zgolj pogledali v kazalo zbornika, bi lahko prebrali imena in strokovne in akademske nazive vseh avtorjev posameznih prispevkov, od 23 jih je 9 avtorjev z nazivom magistra ali doktorja znanosti, ki si ni ne zaslužijo vzdevek "kvazi" znanstvenik, ki ga žaljivo uporablja poslanka. Strokovnjaki iz prakse, če ravno nekateri brez akademskega ozadja, uživajo ogled in spoštovanje zaradi dolgoletnih prizadevanj in izkušenj na tem področju. Na posvetu niso sodelovali študentje, ampak dijaki, ki so problemu nasilja v družini, njegovih razsežnosti in posledic namenili veliko energije v seriji delavnic, ki so jih izvedli v svoji gimnaziji v Celju. Varuhu zato ni bilo treba lepotno preoblikovati prispevkov, temveč o tem, smo na enem mestu poskušali zbrati čim več različnih pogledov na problematiko nasilja in na tej podlagi pokazati možne poti do zakonodajnih in drugih rešitev tega družbenega problema. V uradu varuha človekovih pravic sprejemamo kritične ugotovitve posameznikov in javnosti kot spodbudo za izboljšavo našega dela, ostro pa zavračamo diskvalifikacije in neresnice, ki so bile javno izrečene na račun avtorjev posameznih prispevkov v našem posebnem poročilu o nasilju v družini, zato bom vesel, če bodo današnje in morebiti naslednje razprave pomagale poiskati rešitve, ki smo jih v posebnem poročilu prezrli ali jim dali premajhno pozornost. Pri tem pa bi rad opozoril, da ne gre za obrobno družbeno vprašanje ali dogajanje, ministrstvo za notranje zadeve nam je namreč 16. februarja letos posredovalo podatke za leto 2002, 2003 in 2004, ki kažejo, da je pri kaznivih dejanjih, ki jih lahko povežemo z nasiljem v družini, opazen trend rasti, posebej je to opazno pri kaznivih dejanjih ogrožanja varnosti grdega ravnanja in nasilništva, ki so najpogostejša kazniva dejanja, storjena med polnoletnimi člani družine. Zaskrbljujoč je tudi trend rasti pri kaznivih dejanjih na škodo otrok in mladoletnikov, seveda pa nasilje v družini vedno prizadene otroke če tudi niso neposredno žrtve. V letih 2003 in 2004 je bilo z nasiljem v družini povezanih letno nad 5 tisoč kaznivih dejanj, storilec in žrtev pa sta bila v partnerski zvezi v tretjini teh primerov. Leta 2003 je bilo v Sloveniji v tem kontekstu umorjenih 12 žensk, lani 11 žensk. Delo urada varuha človekovih pravic je vseskozi vodila skrb za nekaj 1000 otrok, ki so vsako leto vključeni v nasilniške družinske odnose, zlasti pa prepričanje, da je izpostavljenost nasilju kršitev človekovih pravic, ki terja takojšnje kratkoročne in dolgoročne rešitve. Trpljenje in oškodovanost žrtev nasilja v družini ne bosta nič manjša, če ju bomo primerjali z vsemi drugimi vrstami in pojavnimi oblikami nasilja. Gre za posebno področje, ki potrebuje posebno sistemsko rešitev, kar priznavajo tudi zakonodaje in prakse drugih držav. Rad bi, da ob podatkih, ki sem jih omenil, ne pozabimo, da pride do prijave na policijo in do opredelitve, da gre za sum kaznivega dejanja, običajno šele po tem, ko so žrtve že dolgo izpostavljene nasilju. Nad 5000 kaznivih dejanj, povezanih z družinskim nasiljem, lahko pomeni 5000 otrok v družinah, kjer nasilje dosega takšne razsežnosti, da to izve policija. Leta 2003 je bilo v Republiki Sloveniji rojenih 17 tisoč otrok, ali jih bo med njimi nekaj tisoč odraščalo v okolju, kjer je nasilje način medsebojnega občevanja, je odgovornost vseh nas. Tudi vaša. Želim vam konstruktivno razpravo.
Hvala, za uvodna pojasnila. Poročilo je obravnavala komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, kot matično delovno telo in pripravila predlog poročila državnega zbora. Prosim predsednico mag. Majdo Potrata, da predstavi poročilo komisije. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod varuh človekovih pravic, spoštovane poslanke in poslanci! Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je na svoji 2. seji 2. februarja 2005 obravnavala posebno poročilo Nasilje v družini - poti do rešitev, ki ga je varuh človekovih pravic posredoval državnemu zboru v seznanitev 5. julija leta 2004. Varuh človekovih pravic je v dopolnilni obrazložitvi povedal, da posebno poročilo predstavlja zloženko referatov strokovnega posveta v novembru 2003 in so se ga udeležili praktiki iz različnih služb in nevladnih organizacij ter ne predstavlja v celoti mnenja varuha. Posebno poročilo je namenjeno spodbudi, da se politika, to je državni zbor, predvsem pa vlada in pristojna ministrstva začne resno ukvarjati s problematiko nasilja v družini, pri čemer je potrebno določiti naloge posameznim institucijam in zagotoviti sočasno delovanje vseh različnih strok oziroma vseh ministrstev, ki se srečujejo s to problematiko. Varuh pričakuje, da bo obravnava posebnega poročila v državnem zboru pripomogla k hitrejšemu in bolj usklajenemu reševanju tega perečega problema. Predstavnik državnega sveta je v dopolnili obrazložitvi mnenja, ki ga je državni svet sprejel na 29. seji 19. januarja letos, opozoril, da je nasilje v družini odraz naših moralnih, etičnih, socialnih, gospodarskih in tudi političnih razmer, saj družba postaja vedno bolj tolerantna do nasilja. Bistveno večjo skrb je potrebno nameniti preprečevanju vseh oblik nasilja, ne samo v družini, ampak tudi v drugih okoljih. Državni svet se zavzema za sprejetje sistemskega zakona, ki bo celovito urejal področje nasilja v družini, pri tem pa zaščitil predvsem otroke ter opredelil ukrepe za varstvo njihovih koristi in zavezal vse organe in institucije k sodelovanju. Državni svet pa se zavzema tudi za čim prejšnjo spremembo in dopolnitev zakonov, ki zadevajo nasilje v družini. Predstavnik ministrstva za delo, družino in socialne zadeve je menil, da predstavlja posebno poročilo le en segment problematike nasilja, in sicer nasilje v družini, tak pristop pa ne razkrije kompleksnosti problematike nasilja v celotnem družbenem življenju in celo daje vtis, da je družina izvor in generator nasilja. Zato ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve ne podpira sprejema posebnega zakona o preprečevanju nasilja v družini, ampak predlaga sprejem zakona o preprečevanju nasilja. Komisijo je seznanil, da je sprejem takega zakona že predviden v programu vlade Republike Slovenije za leto 2005. Poudaril je tudi, da je ministrstvo že do sedaj prispevalo k razreševanju problematike nasilja v družini, saj je namenilo znatna sredstva za varne hiše, materinske domove, izobraževanje strokovnih delavcev centrov za socialno delo in regijskih koordinatorjev za obravnavo nasilja. Svoje poglede na problematiko nasilja v družini so predstavile tudi predstavnice in predstavniki vrhovnega državnega tožilstva, vrhovnega sodišča, ministrstva za notranje zadeve in policije, upoštevaje pri tem specifiko posameznega delovnega področja. Vsi so poudarili, da je sistemski zakon o preprečevanju nasilja v družini potreben, da pa mora biti usklajen z rešitvami v področnih zakonih. V razpravi so članice in člana komisije ugotovili, da je bil storjen že marsikateri korak za to, da bi se odpravile pomanjkljivosti ali vrzeli v obstoječi zakonodaji. Ker pa je nasilje tako v družbi kot v družini pereč problem, je treba javnost spet in spet ozaveščati in s tem povečati občutljivost za to problematiko. Pri tem imajo pomembno vlogo mediji. Posebej je bilo opozorjeno, da ni dovolj o nasilju le govoriti in pisati, ampak bi bilo treba nasilje začeti odpravljati tudi v praksi. Vsekakor pa je nasilje v družini resen družbeni problem, ki terja celovito reševanje na nacionalni ravni in terja tudi ureditev z ustrezno zakonodajo. Glede ustrezne zakonodaje si članice in člana komisije niso bili enotni - ali priporočiti sprejem zakona o preprečevanju nasilja ali priporočiti sprejem zakona o preprečevanju nasilja v družini. Komisija je po končani razpravi z večino glasov sprejela naslednji sklep: Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je obravnavala posebno poročilo varuha človekovih pravic Nasilje v družini - poti do rešitev ter na podlagi razprave na seji komisije določila besedilo predloga priporočila, ki ga predlaga državnemu zboru v obravnavo in sprejem. Ker je poročilo objavljeno, sem prepričana, da ste besedilo priporočila prebrali in da ga boste tudi podprli. Hvala.
Hvala, za predstavitev dela komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Odpiram razpravo, in sicer prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije. Gospa Majda Širca, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani varuh, spoštovani predstavnik vlade, ki si niste vzeli besede! V Liberalni demokraciji Slovenije bomo podprli sklep, kot je bil oblikovan na komisiji. Naj pa pojasnim, zakaj. Kot prvo moram pojasniti še dodatne razloge, zakaj je varuh pripravil posebno poročilo o nasilju v družini, mimo tistih, ki jih je že sam omenil. Vemo, da smo v državnem zboru pred dvema letoma potrdili varuhov predlog, da v okviru inštituta varuha določen krog strokovnjakov vključijo v delo, in to strokovnjakov, ki se ukvarjajo z otrokovimi pravicami. Nasilje, ki ga otroci doživljajo v najzgodnejši fazi svojega življenja v družini, je postala eno pomembnejših preokupacij teh strokovnjakov. Druga spodbuda so bile nevladne organizacije in posamezni strokovni delavci s področja družinske politike, ki se zavedajo pomembnosti in razsežnosti tega problema. In tretja spodbuda so bili posamezniki, ki se obračajo na varuha, nekateri tudi na nas, to se pravi, žrtve nasilja, predvsem ženske, nezadovoljne z odzivi institucij ob nasilju, in tudi tisti, ki se zavedajo širokih posledic za razvoj posameznika in varnost. Te razloge izpostavljam zato, ker v zadnjem času tudi s strani poslancev državnega zbora slišimo pozive k odstopu varuha, češ, da je, navajam, "varuh človekovih pravic domnevno sporen zato, ker je ne samo agresiven in nestrpen, ampak tudi zaradi tega, ker ga zanimajo človekove pravice le za izbrance oziroma za tiste, ki si jih izbira sam". Po tej logiki so žrtve nasilja v družini privilegirani izbranci, ki jih je potrebno pomesti pod preprogo, ne pa o njih govoriti in iskati rešitve za njih. Včeraj, ko je vodstvo državnega zbora umaknilo iz obravnave posebno poročilo varuha o izbrisanih, je potrdilo prav to, da varuha, ki opozarja na kršitve pravic in zanikanja pravne države ne potrebujemo, če se ukvarja s temami, ki niso povšeči vladajoči oblasti. Vemo, da oblast hoče videti družino kot nekonfliktno celico, najraje reprodukcije, ji pa težko prizna probleme, s katerimi se družina srečuje in sooča. Zaradi takšnih in drugačnih razlogov seveda in v poročilu varuha so ti razlogi navedeni. Pozivi, lahko rečem, k linčanju varuha so se mirno in brez sramu pred domačo javnostjo izrekali slab mesec za tem, ko smo potrjevali evropsko ustavo in še posebej akt, ki izpostavlja svobodo izražanja, demokratične pravice in zaščito človekovega dostojanstva. Naj opozorim, da je bilo posebno poročilo varuha poslano v državni zbor že poleti 2004 in da so se od takrat nekatera vprašanja premaknila in se počasi tudi urejajo, če dam poudarek na področje kaznivih dejanj, na delo policije in na delo centrov za socialno delo. In kar je najpomembnejše, ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve je prav na pobudo varuha človekovih pravic in interakcije z ostalimi ministrstvi pripravilo strokovna izhodišča za predlog zakona o varstvu pred nasiljem v družini. Skratka, zakon, o pobudi katerega, je razpravljala tudi komisija je v osnutku že pripravljen. Ta predlog zakona poznamo, menimo, da bi ga moralo sedanje ministrstvo zgolj dodelati, specifizirati in vložiti v obravnavo. Zakon ni lahka materija, to vemo, saj se sooča, križa s številnimi in kar z nepreglednim številom drugih zakonov, ki se tako ali drugače dotikajo te materije. Naj opozorim, s čim se ta predlog ukvarja in upam, da ga bo ministrstvo seveda resno vzelo v dodelavo oziroma vložilo v obravnavo. Ukvarja se z dolžnostnimi obveščanji, definira spremljevalca žrtve s področja socialnega varstva, naloge centrov za socialno delo, z organizacijo in koncesijo materinskih domov, zatočišč in bivalnih mest, opredeljuje nevladne organizacije, krizne centre, navaja načrt pomoči žrtvam, opredeli varstvo identitete žrtev, omeni vodenje zbirke podatkov, kazenskopravne ukrepe, navaja in predlaga spremembe zakona o prekrških zoper javni red in mir. Skratka, predlog celostnega zakona je pripravljen, podprt z analizami in utemeljen z interdisciplinarnim pristopom, ki je v veliki meri zasluga prav spodbud varuha človekovih pravic. In pri odzivu vlade, še posebej predstavnikov ministrstva za delo, konkretno direktorja direktorata za družino, so pa nastopili problemi, s katerimi smo se soočili tudi na sami komisiji. Na te probleme so opozorili tudi predstavniki nevladnih organizacij, ki delujejo proti nasilju v družini, torej Zveza društev proti nasilju nad ženskami, Društvo za nenasilno komunikacijo, Društvo ženska svetovalnica, Društvo SOS telefon in Društvo ključ. Te nevladne organizacije, ki imajo z nasiljem več vsakodnevnih izkušenj, kot jih ima v pisarni zaprt državni uradnik, sploh pa tak, ki nima mogoče še dovolj poznanja domačega prostora, saj prihaja iz Vatikana, se ne strinjajo z direktorjevim pojmovanjem, češ, da ta govor o nasilju v družini pomeni govor proti družini. Menijo, in z njimi se popolnoma strinjamo, da vsako govorjenje pomeni pomoč družini. Spodbujati žrtve, naj o nasilju molčijo, je izjemno škodljivo ravnanje, v nasprotju z vsemi dognanji stroke, pravijo. In to pravijo že 15 let. Na obravnavi poročila v okviru razprave na seji državnega sveta se je omenjeni predstavnik ministrstva za družino spraševal, zakaj govorite o nasilju v družini, ko družina ne more, pa niti ne sme biti nosilec ali krivec za vse nasilje. Res je. Mestoma je težko izolirati nasilje na določeno celico, hkrati pa nam stvarnost dokazuje, da družine ne moremo razumeti zgolj kot skupnost reprodukcije. Skupno sožitje, pomoč, ljubezen in partnerstvo ne sme ogrožati destrukcija, kar nasilje nedvomno je. In če na koncu še komentiram stališče, da je poročilo le zloženka nekih referatov. Je tudi zloženka izpovedi posameznih prizadetih. Varuhova dosedanja poročila so bila vedno podkrepljena s konkretnimi življenjskimi primeri. Toda tovrstni pristop ima svoje prednosti, saj nam prav posamičen primer lahko predoči stisko, težave, bolečine, zagate, nemoči in vse ostalo, ki jih v uradniškem zapisu ne moremo v tako življenjski in tako predstavljivi obliki sploh zaznati. Konec koncev, prav posameznik je simptom in iz njega je treba izhajati, ne glede na to, ali gre za izbrisanega ali pretepenega. In naj komentiram še mnenje vlade, ki je poročilo sprejela pogojno in se pritožuje, da se poročilo ukvarja le z enim segmentom nasilja v družini, ne pa občega nasilja v družbi. Seveda gre za sprenevedanje in za zatajevanje naslova poročila, se pravi poročila o nasilju v družini. Pa tudi za nepoznavanje drugih varuhovih poročil, dosedanjih, ki segajo tudi v druge družbene sfere. V vladnem mnenju beremo, da to poročilo preveč potencira nasilje v družini, češ, da je družina predstavljena kot najbolj nevarno mesto v družbi. Vlada dvomi v problem nasilja v družini. In če je tako, se sprašujemo, kako ga bo lahko sanirala, če se z njim noče niti soočati. Vsekakor bomo podprli predlog komisije, da se z zakonom, morebiti enim zakonom o preprečevanju nasilja v družini, sanira tisto, kar je življenje izkazalo še za nerešeno. Hvala.
Hvala vam. Sledi predstavitev poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov. Gospod Dušan Kumer. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Spoštovani gospod varuh človekovih pravic, kolegice in kolegi! V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov se pridružujemo eni od temeljnih ugotovitev varuha človekovih pravic, da je treba še bolj kot doslej spodbuditi predvsem politiko, torej tudi nas, ki sedimo v tem hramu pravice, da bi končno dojela resnost tega problema, se pravi, nasilja v družini, ki načenja tako posameznika kot celotno družbo. Zato bo poslanska skupina oziroma bomo poslanke in poslanci Združene liste tudi podprli priporočilo. Okoli družine se spleta veliko mitov, ki so največkrat prej škodljivi kot pa koristni. Tisti, ki so prepričani v idealizirano podobo družine, zaradi zanikanja družinske realnosti hkrati zanikajo vse žrtve v družini. To seveda največkrat pomeni, da če določenega problema ni, tudi nikomur ni treba pomagati. Temu pa pri nas v Sloveniji še zdaleč ni tako. Zato je prav zaskrbljujoče mnenje vlade [[citiram]] : "Iz poročila varuha človekovih pravic je možno razbrati, da se družino hote ali nehote postavlja v položaj izvora nasilja ter družino kot generatorja nasilja stigmatizira kot obliko družbenega življenja, ki je najbolj nevarna za vse njene člane." [[Konec citata.]] Do kraja sprenevedavo stališče, da ne uporabim še kakšnega drugega izraza, ki ne, da ne vidi, temveč noče videti problema. Dejstvo namreč je, kar priznavajo vsi, ki se s to problematiko srečujejo, da je v Sloveniji mnogo več nasilja v družini, kot pa ga izkazuje sama gola statistika. Res pa je tudi, da je nasilje v družini v zadnjih letih tudi v Sloveniji čedalje bolj prepoznaven družbeni problem, kljub takšnim sprenevedanjem, kot je zapisano v tem vladnem mnenju in stališču. Očitno se počasi, a vendar vsi skupaj začenjamo zavedati, da je za zmanjševanje kakršnegakoli nasilja v družbi najprej treba zmanjšati nasilje v družini, kajti še kako res je, da je prevladujoča kultura v družbi vse prej kot zaviralni dejavnik za nasilje, tudi v družini. Norme, vrednote in stereotipi, ki jih gojimo tako v javnosti kot v zasebnem in tudi družinskem krogu, bolj spodbujajo in čislajo moč in nasilje, kot pa da bi ga kazali v slabi luči. Nasilje v družini je nesporno v prvi vrsti kršitev otrokovih pravic, na kar so se državni organi zavezani in dolžni odzvati. Otroci so vse prevečkrat izpostavljeni nasilju, njihove pravice so vse prevečkrat kršene, te vzorce iz otroštva pa potem prenesejo v življenje. Čeravno so lahko tudi ženske nasilne v partnerskih odnosih in nasilje najdemo tudi v homoseksualnih razmerjih, pa je prevladujoč vzorec nasilja v družini tisti, ko je nasilnež moški, žrtve pa otroci in ženske. Približno 85% nasilnih dejanj se zgodi doma, za štirimi stenami, in v 88% so nasilneži moški. Čeprav vprašanje nasilja v družini zakonsko v Sloveniji še ni ustrezno rešeno, se je v zadnjem desetletju občutljivost družbe do tega problema vseeno bistveno izboljšala. Odločilno je to, da se je spremenil odnos do tega nasilja, ki je včasih veljal za individualni problem žrtve, danes pa velja vse bolj za družbeni problem. In ker je nasilje v družini v Sloveniji vse boj prepoznaven problem, terja tudi ustrezne sistemske rešitve. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov zagovarjamo stališče, da Slovenija potrebuje krovni zakon, ki bo predvsem žrtvam nasilja prinesel več zaščite ter predvsem možnost, da ostane v okolju, ki so ga vajeni. Pri nas takšnega celovitega sistema zaščite v družini še ni, zato bi morali čim prej sprejeti zakon o zaščiti pred nasiljem v družini. In ker se v toliko primerih radi zgledujemo po sosedih bi bilo dobro, da bi se tudi v tem primeru zgledovali, na primer po Avstrijcih. V sosednji Avstriji so že pred leti sprejeli sistemski zakon, po katerem rešujejo probleme nasilja v družini, sam zakon pa ureja postopke in daje pooblastila različnim organom. Zato se tudi v poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov zavzemamo za tako imenovan integralni pristop, katerega bistvo je v celovitem pristopu pri oblikovanju pristojnosti posameznih institucij pri obravnavanju nasilja v družini. Ustvariti takšno zakonodajo in njeno izvrševanje, ki bo pomagala predvsem žrtvam in ne nasilnežem. Da bodo žrtve s čim manj zadržkov in strahu kazniva dejanja prijavljala, postopek pa se bo kar se da hitro vodil in da ga bodo vodili strokovnjaki. To bo najboljše zagotovilo, da se bodo žrtve odločile za prijavo in bodo storilci trepetali pred tem odkritjem. Pri obravnavi teh problemov potrebujemo aktiviranje na vseh ravneh, večjo vlogo tako kriznih kot socialnih centrov ter predvsem nevladnih organizacije, ki morajo v prihodnosti igrati pomembno vlogo na tem področju. Toda sam zakon ne bo mogel rešiti ničesar, če ne bodo zagotovljeni pogoji za njegovo izvajanje. In država ima dolžnost, da zagotovi za vse to potrebna sredstva, človeška, materialna in znanje, in kar je najpomembnejše, da spodbuja ozaveščenost javnosti o tem pogubnem in nečloveškem problemu. Sporočilo vseh tistih zakonskih ukrepov in aktivnosti mora biti jasno: družba in država nasilja ne bo tolerirala. Za nasilje je vedno odgovorna tista oseba, ki ga izvaja. Posledice nasilja mora nositi nasilnež in ne žrtev. Beseda "ne" za nasilje vseh vrst pomeni besedo "da" za hiter in učinkovit kazenski postopek. In čisto na koncu. Tudi mi v tem državnem zboru smo neke vrste velika družina, ki nam je dano in usojeno, da 4 leta, kolikor traja ta mandat, živimo v nekem skupnem "družinskem", v narekovanju, krogu. Nisem pa prepričan, da se nas večina zaveda, da je tudi verbalno nasilje eno od grdih človeških lastnosti. In da je to verbalno nasilje, ki smo mu priča tudi v tem visokem domu, kot včeraj, ravno tako družbeno škodljivo, kot vsako drugo nasilje v družini in še kje. Hvala lepa.
Hvala vam. Naslednja bo predstavila stališče poslanske skupine Nove Slovenije gospa Marjetka Uhan.
Spoštovani predsedujoči, varuh človekovih pravic, predstavnik vlade, poslanci in poslanke! V Novi Sloveniji smo zaskrbljeni nad nasiljem, ki ga je čedalje več v naši družbi in ne samo v družini, tako kot je prikazano v poročilu varuha človekovih pravic, kjer iz zbirke referatov poroča o nasilju v družini, hkrati pa ne pove vzrokov, ki pripeljejo do nasilja in se ne loti sistematičnega reševanja nasilja. Poročilo ne govori o definiciji družine, so to enostarševske, dvostarševske, razširjene, zakonske ali izvenzakonske oblike. Sprašujemo ga, katere so nevarnejše, kot se mu je zapisalo, da je družina najnevarnejše okolje za ženske. Torej se lahko vprašamo, čemu ženske silimo v družino, jo ustvarjamo, če pa bomo lahko pretepene ali celo umorjene. Pa dovolj sprenevedanja. Dejstvo je, da je v družini nasilje, toda nasilje je tudi na ulicah, med vrstniki, nad starejšimi ljudmi, na delovnem mestu, v šolah, javnih ustanovah, zaporih, domovih. Posiljevanje nasilja s strani medijev. Ni poročil, ni filma, risanke, kjer ne bi bilo nasilja, saj to se najbolje prodaja, pa je izgovor. Nas pa niti ne presunejo več prikazane oblike nasilja. Oblike nasilja so v družbi različne. Psihično nasilje, poniževanje, šikaniranje, grožnja, ustrahovanje, diskriminacija, fizično nasilje, od udarcev do umora in spolno nasilje. Večinoma so oblike nasilja med seboj povezane. In ne pozabimo nasilja nad samim seboj, samomori, alkoholizem, droge, bulemija, anoreksija. Žrtve so vseh starosti, obeh spolov, različnega statusa in prepričanja. Običajno pa so žrtve slabotni, šibkejši, mlajši, ženske pogostejše od moških, ekonomsko šibkejši ljudje. Nasilje je odraz političnih gospodarskih razmer, moralnih vrednot oziroma odtujitev le teh. V Novi Sloveniji menimo, da je nasilje odraz razmerij in časa, v katerem živimo. Čas, ko so vrednote materialne dobrine, ustvarjanje standarda in položaja v družbi. Na drugi strani pa revščina, boj za preživetje iz meseca v mesec, življenje brez cilja in smisla. Vrednote, kot so poštenje, zvestoba, pomoč, spoštovanje ljudi, skrb za bolne, stare, za otroke, revne, drugačne, pa nekaj, kar se nas ne tiče, ampak je to stvar preteklosti, patriarhalne družbe, cerkve, ustanov, skratka ne nas. Razvrednotili smo družino, zaupanje vanjo in njeno varnost, kjer so starši z veseljem sprejemali otroke, jih vzgajali, jih naučili naukov za življenje, kjer so se družinski člani počutili varne in močne. Ženske smo prevzgojili v enakopravne delovne ženske, skrb za družino pa ni vrednota, ni delo. Vzgojo smo prepustile vrtcem, šolam, saj drugače se ne bo civiliziral otrok, če ne boš šel v vrtec, te poduči vzgojiteljica. Ko pa pride domov, se malček najprej stepe, ker je poln slabe volje, ker ima občutek, da ga nihče ne ljubi, ker ga nihče ne stisne k sebi. V šolah jih učimo znanja, koliko je ena in ena, ne pa da zna otrok tudi posoditi svinčnik sosedu, če ima dva, pa ga drugi nima. Radodarnosti manjka, kdo pa še pozdravlja stare ljudi na ulici ali jim odstopi sedež v avtobusu in še bi lahko naštevali. V naši družbi moramo storiti vse, da ne bo prihajalo do nasilje. Zavedamo se, da noben zakon ne bo preprečil nasilja, če ne bo v nas spoštovanja do ljudi. Zakoni bodo omejevali nasilja. Represivni organi bodo zmanjševali nasilje, domovi in zavetišča bodo le blažili posledice. V Novi Sloveniji si ne delamo utvar, da se da čez noč z zakonom spremeniti stanja. Začeti je treba videti nasilje, ga obravnavati v vseh oblikah in na vseh krajih, odpravljati vzroke, ki privedejo do nasilja. Podprti bomo zakon o varstvu pred nasiljem, ki ga pripravlja vlada in bo celostno obravnaval nasilje v družbi in ustrezne rešitve na tem področju oziroma če se bo vlada odločila za poseben zakon o nasilju v družini. Hvala.
Hvala vam. Sledi predstavitev poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Gospod Stanislav Brenčič, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pozdravljamo vsako pristno prizadevanje, da se o vsebini in o stanju v slovenski družini tako v institucionalnih okvirih kakor tudi v naslovu civilne iniciative spregovori čim širše in javno, tako da ta prizadevanja najdejo pot do slehernega prebivalca države. Kar najbolj pozitivno stanje naše družine je ključnega pomena za celotni razvoj naše družbe, ki pa je lahko pozitiven, lahko pa je tudi negativen. Zato je še kako pomembno, kako vrednotimo in splošno prikazujemo poslanstvo družine skozi okvir celostne družinske politike države, preko katere morajo v našem vsakodnevnem življenju stopati v ospredje vprašanja in rešitve, ki neposredno ali tudi posredno zadevajo družino. Pri tem pa je še kako pomembno, da namen in v prvi vrsti poslanstvo družine javno in stalno obravnavamo kot splošno pozitivno, kar posredno daje najboljšo preventivo za zmanjševanje vseh vrst negativnih odklonov, povezanih z družinskim življenjem, od katerih nekateri žal naraščajo. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke v tem smislu ocenjujemo, da ob branju posebnega poročila varuha človekovih pravic o nasilju v družini zaradi dokaj poenostavljene in preveč enodimenzionalne slike in obravnave tega vprašanja, ob pomanjkanju analitičnega pristopa, človek nehote dobi občutek, da je slovenska družina eno samo nasilje in da so očetje že po stvari sami zgolj nasilneži. Nasilja je v slovenski družini žal mnogo preveč in o njem smo kot institucije in družba v celoti dolžni spregovoriti z vso potrebno kritičnostjo do ukrepov, ki prav gotovo niso zadostni, ampak to na način, da ne zmanjšujemo vseh pozitivnosti, ki pa jih naše družine nesporno premorejo, in zaradi katerih mora država posvečati in gojiti do njih posebno pozornost in skrb. Mnogo je dejavnikov, še posebno v postindustrijski družbi, polni globalizacijskih učinkov, ki prinašajo negativni naboj v družinsko življenje. Zato v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da bi moralo predloženo poročilo varuha človekovih pravic o nasilju v družini obravnavati ta vprašanja veliko bolj sistemsko in analitično, ne kot neke vrste povzetek razprav in izpovedi v okviru organiziranega posveta. [[...]] [[Glas v ozadju.]] [[...]]Prosim, ali lahko nadaljujem. Ampak ne glede na to, pa vendarle prinaša to poročilo pomembno sporočilo. To pa je, da je potrebno pri oblikovanju, načrtovanju in vodenju politik za izboljšanje stanja slovenskih družin glede vprašanja nasilja v njej mnogo bolj kot do sedaj, uporabiti pristen in mnogo širše zagotovljen interdisciplinarni pristop vseh akterjev, ki lahko in tudi morajo vplivati na to, da se stanje o tem vprašanju izboljša tako v kurativnem oziroma še bolj pa v preventivnem smislu delovanja. Vso pozornost je potrebno nameniti tudi številnim organiziranim skupinam in tudi posameznikom, ki kot del civilne družbe žele pri tem pomagati z enim samim ciljem. Ta pa je, da bi se ljudje in posamezniki, posebej dostikrat nemočni otroci, počutili dobro kot avtonomna in svobodna bitja ter da bi s tem tudi v družini prevladalo načelo, da če si že ne moremo storiti dobrega, si vsaj slabega ne smemo. Hvala.
Hvala za podano stališče. K besedi vabim predstavnico Slovenske nacionalne stranke Barbaro Žgajner Tavš za podajo stališča poslanske skupine.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice, cenjeni kolegi, spoštovani predstavnik ministrstva in predstavniki urada varuha človekovih pravic! Ljudje se žal prepogosto premalo zavedamo posledic družinskega nasilja oziroma nasilja v družini, kot se premalo zavedamo širine tovrstnega nasilja, ki pa pogosto preseže toge meje družine kot celice in dobi svoje nadaljevanje celo na nivoju institucij. Poročilo, ki ga danes obravnava državni zbor, predstavlja zloženko referatov; takšna je bila tudi dodatna obrazložitev gospoda varuha na komisiji državnega zbora, ki je to poročilo obravnavala. Zato bi želela na začetku poudariti, da je že naslov točke, torej obravnava posebnega varuhovega poročila o nasilju v družini - poti do rešitev, neustrezen, saj ne odraža dela varuha in ni v celoti odraz družbenih razmer oziroma dela urada varuha človekovih pravic na področju nasilja v družini. Ne glede na to, je poročilo, ki ga danes obravnavamo, vsekakor dobrodošlo. Pozitivne pa so tudi predstavljene smernice in priporočilo, ki ga v sprejem predlaga državnozborska komisija, ki je poročilo, kot že rečeno, obravnavala. Glede na pretekli ignorantski odnos politike, vladajoče politike do tega problema pa se v Slovenski nacionalni stranki upravičeno bojimo, da bo tudi tokrat ostalo le pri besedah, napisanih na kosu papirja. Pretekli mandat s tedanjo politično elito na oblasti je pokazal veliko toleranco do nasilja in nepripravljenost pristopiti k spremembam v smeri zaščite žrtve. Ne nazadnje na to opozarja celo varuh človekovih pravic, ko se predstavnikom pretekle vlade, ministrstva za delo, družino in socialne zadeve ni zdelo smotrno sodelovati v razpravah glede noveliranja obstoječe zakonodaje ter priprav novih zakonskih rešitev v zvezi z nasiljem. Danes se piše leto 2005, in žalostno je, da o ugotovitvah posveta, ki je bil organiziran novembra leta 2003, razpravljamo šele danes. In žalostno je, kako šele danes vsi naglas ugotavljate, da ni bilo storjenega dovolj, da pa je treba zdaj res pristopiti k družinski politiki. Bom spomnila v nadaljevanju, kdaj in kako. Kar pa se tiče poročila, gre za le en segment problematike, pa to ni le moja ocena. V.d. generalnega direktorja direktorata urada za družino ministrstva za delo, družino in socialne zadeve in dolgoletni strokovni delavec omenjenega ministrstva je jasno opozoril na pomanjkljivosti poročila in marsikatero napačno povzeto razlago. Tudi mnenje vlade je podobno. Opozarja na nasilje kot celovit družbeni problem, ki ga ni mogoče ozko omejiti le na družino. Zaskrbljujoče pa je ob tem tudi stališče prej omenjenega gospoda z ministrstva, ki pravi, da pomeni govoriti o nasilju v družini govoriti proti njej. Družina, skladno z zakonodajo, resda uživa posebno varstvo države, vendar varstvo države ne sme pomeniti zatiskati si oči. Tisto, kar bi posebej rada opozorila in izpostavila v tem delu, manjka področje spolnega nasilja. Manjka konkretno otroško področje, od nasilja do ostalih zlorab. Nič ne vemo o statistiki, nič o samem delu, nič o porastu nasilja in v katerih segmentih, in še bi lahko naštevala. Dejstvo je, da je potreben multidisciplinaren pristop, kar smo danes že slišali na nacionalni ravni, ki vključuje več resornih ministrstev oziroma njihovih služb, dejstvo pa je tudi, da je potrebno začeti v enem segmentu in nato ustrezno prilagajati tudi zakonodajo na ostalih področjih. Predlog zakona o preprečevanju nasilja v družini, verjamem, da je ena izmed rešitev, vendar z ustrezno regulacijo ostale področne zakonodaje ne bomo dosegli želenih učinkov. Na komisiji za peticije je bilo pravilno ugotovljeno, da najbolj ranljivo skupino v družini predstavljajo otroci. Zakaj tako malo besed v tem poročilu o nasilju nad otroki? Pred dnevi smo na nacionalnem otroškem parlamentu v državnem zboru slišali kritiko oziroma namig, da bi bilo potrebno razmisliti o varuhu otrokovih pravic, pa ne v okviru pristojnosti dosedanjega urada, ki je za otroke naredilo bore malo. O tem vedo seveda največ povedati nezadovoljni otroci pa tudi prizadeti starši. Bom pa v tem delu, ker je varuha človekovih pravic zmotila kritika poslanke o njegovem slabem delu, še enkrat ponovila in podkrepila z dejstvi. Sem pa zbrala, ocenjujem, da korektno pot za razliko od varuha, ki si očitno dovoljuje in predpisuje svoja pravila. V dodatno obrazložitev predlagatelju poročila ne sodi polemiziranje. Verjetno bi bilo to lažje razumljivo varuhu, ki bi stal za svojim poročilom. Preživnine so prav gotovo eno izmed področij, ki bi jih lahko uvrstili v nasilje v družini. Gre za drugačno vrsto zlorabe. Konec koncev je nasilje tudi ravnanje, ki ni v skladu z bistvenimi resničnimi značilnostmi oziroma zakonitostmi česa. V tem primeru 54. člena Ustave Republike Slovenije, ki jasno določa, da imajo starši tudi dolžnosti vzdrževati otroka oziroma 56. člena ustave, ki govori o posebnem varstvu in skrbi za otroka. Ko je preživnina neizplačana, je kršeno ustavno načelo in s tem človekove pravice. Kaj je na področju preživnin storila država oziroma kaj je storil varuh človekovih pravic? V Sloveniji je po podatku društva oziroma podatkih društva Ostržek približno 15.000 otrok brez preživnin, ob dejstvu, da sodnih odločb ni mogoče realizirati. To pa je praksa, ki v Sloveniji ni stara le nekaj let, ampak se piše desetletje in več. Po podatkih omenjenega društva naj bi bilo v Sloveniji danes za okrog 5 milijard tolarjev neizterjanih preživnin, pa gospod Hanžek tega problema enostavno ni zaznal kljub številnim pritožbam in opozorilom prizadetih. Država ni ustanovila izvršilnih organov za izterjavo preživnin pa bi to morala storiti tudi na podlagi konvencije o otrokovih pravicah. Bil je sicer ustanovljen preživninski sklad v okviru delovanja oziroma sredstev jamstvenega sklada, a je po nam znanih podatkih preživninski sklad v primeru izterjav učinkovit le v 2,3%. Multidisciplinaren pristop, kritika gre tudi na delo sodišč in dolgotrajne neučinkovite postopke. Res je, da je bilo v lanskem letu v okviru novele zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih sprejeto določilo, ki nalaga sodišču, da v primeru razveze zakonske zveze staršev upošteva otrokovo mnenje, a je, kot naj je zagotovila gospa z omenjenega društva, to določilo pogostokrat kršeno. Sodniki se postavljajo celo nad zakonodajalca, kršitve pa gredo v smislu, da sodniki v razveznih postopkih pri določanju skrbnika oziroma stikov ne pridobijo mnenja otroka, temveč se naslanjajo na, roko na srce, včasih zelo sporna mnenja centrov za socialno delo. Ni bilo vse slabo, a je bilo premalo, ker ni bilo prave politične volje. Pozitivna sprememba, pohvale vreden projekt, je vsekakor beli obroč, dve občini sta pristopili zraven in moramo povedati, da me prav posebno veseli, da je projekt dobila tudi občina Trbovlje, pa čeprav so uradni podatki o nasilju skopi in čeprav na širšem področju Zasavja uradno, na primer, ni spolnega nasilja - to je podatek, ki bi moral biti signal vladi, to je stanje: nekorektno, nerealno, kot posledica centralizma, ki ga je uvajala in uvedla pretekla vlada tudi na področju sodstva oziroma sodišč. Omenila bom spolno nasilje, najbolj kruto nasilje, ki se dogaja za domačimi zidovi. Pa naj se osredotočim na tovrstno nasilje nad otroki, ki ga v posebnem varuhovem poročilu ni prav dosti zaznati. Ali naj raje uporabim močnejše izraze, ki vzbujajo več zgrožanja: posilstvo, pedofilija itd? Uradni podatki so zgovorni: leta 1999 je bilo zoper spolno nedotakljivost 285, leta 2001 305 prejetih ovadb; leta 1995 je bilo 12 registriranih primerov spolnega napada na otroka, leta 2001 49. Iz uradne policijske statistike iz leta 2004, gre za statistiko za kazniva dejanja v prvih letih v obdobju 2000 do 2004. Naraščanje različnih oblik nasilja se je odrazilo v povečanju števila obravnavanih kaznivih dejanj lahke telesne poškodbe in spolnega napada na osebo, mlajšo od 15 let. V tem primeru kar za 16%. Povečalo se je število vseh hujših oblik kriminalitete za kaznivimi dejanji umora žal sledijo kazniva dejanja posilstva. Praksa sodišč je pokazala, da so se izrečene kazni gibale v spodnji meji zagroženih, torej največ od 3 do 5 let zapora, najvišje zagrožene kazni, od 10 do 15 let, v tem obdobju ni bilo izrečene niti ene. Ob branju časopisov nas resnično spreleti srh, sodni senat zaradi spolnega napada na komaj 4-letno hčerko dosodil 1 leto zapora, zaradi dveh nadaljevalnih kaznivih spolnega napada na otroka, mlajšega od 15-let enotna kazen 2 leti zapora. Praksa je pokazala, da so sodišča neučinkovita, tolerantna do nasilja, tudi najhujših oblik nasilja. Konec koncev ne preseneča, predstavnica državnih tožilcev, takrat je bila to gospa Zdenka Cerar je sodišča branila z izjavo, da so kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost težko dokazljiva in sodniki zaradi tega pogosto izrekajo nizke kazni. Potemtakem res ni čudno, da se žrtve ne zatekajo k ovadbam, ko pa tožilstvo ravna s takim izgovorim. In kje je tu skrb za posameznika? Žrtev je tista, ki ostane žrtev tudi družbenega oziroma političnega sistema. 14 let ignorance nosilcev politične oblasti! Slovenska nacionalna stranka je leta 2001 vložila novelo kazenskega zakonika, ki bi za tovrstna nasilja dvignil spodnjo mejo kazni. Predstavnik Ropove vlade ob tem razlaga, citiram: "Vlada ne podpira novele, ker bi dvig kazni porušil razmerje v sistemu zagroženih kazni." Sistem, torej - ja, posameznik očitno - ne. Poudarjam, pri tovrstnih zlorabah gre za najhujša kazniva dejanja. Poleg telesnih, žrtev nosi tudi psihične bolečine in dolgotrajne, pogosto neozdravljive posledice. No, prepričani smo, da bi novela kazenskega zakonika, kakršna je bila predlagana, zmanjšala tovrstna kazniva dejanja, predvsem iz dveh naslovov: zastraševalni učinek in daljša izolacija storilcev tovrstnih kaznivih dejanj. Po uradnih podatkih je med povratniki vedno večje število tudi storilcev kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost. 22.7. leta 2004 je bila delegacija odbora za notranjo politiko državnega zbora na obisku v zaporu na Dobu. Dejstva. Obisk je zavrgel vladno trditev, da je kaznjencev spolnih nadlegovanj manj kot v preteklosti. Število takšnih deliktov je vse večje. Na Dobu je takih kar 19% vseh obsojencev. Storilci teh dejanj postajajo vse bolj nasilni, predrzni in obscesni. Po našem mnenju predvsem zaradi prenizkih kazni. Kljub jasni sliki v družbi, predstavljeni podatki, ki sem jih predstavila, so vzeti iz uradnih statistik, je v državnem zboru po prvič vloženem predlogu novele zakona, oktobra leta 2001 - no, slednja je obravnavo na matičnem delovnem telesu državnega zbora dočakala šele po letu dni, 30.8.2002, druga obravnava na seji državnega zbora pa je bila šele 18.12. leta 2002. Matično delovno telo je izdalo negativen sklep. Glavni zagovornik tega je bil predstavnik Liberalne demokracije oziroma predsednik tega odbora. Na seji so zakonu nasprotovali LDS, Združena lista in DeSUS. Naj pa ob tem opomnim, da se ni odločalo o členih zakona oziroma o vsebini, ampak o tem, ali je materija primerna za nadaljnjo obravnavo. Pa se človek ob vseh lepih besedah, ki smo jih tudi danes že slišali v državnem zboru, vpraša: kdo v naši družbi si upravičeno zasluži prioriteto pri reševanju oziroma zaščito? Zlorabljenega otroka pač ne gre primerjati s samooklicanimi izbrisanimi. To enostavno, spoštovane kolegice in kolegi, ni moralno. Hvala lepa.
Hvala za predstavitev. Besedo pa dajem predstavniku poslanske skupine DeSUS, gospodu Viliju Rezmanu.
Hvala lepa. Naj kar uvodoma povem, da bomo mi iz poslanske skupine DeSUS podprli priporočilo, ki je bilo zapisano in predlagano temu zboru in da bomo k temu dodali še nekaj predlogov, ki se nam zdijo potrebni. Sicer je jasno, zakaj tako, zato ker je nasilje postalo neka vsesplošna prisotna stvarnost, zato ker se razleza po našem narodu in telesu tako kot metastaze, zato ker je dejansko premalo storjenega za to, da bi se od tega nasilja odvrnili. Pa mislimo, da je premalo ambiciozno, če se zavzemamo samo za to, da bi bili svobodni od nasilja, od fizične prisile, od psihične prisile, od spolne, od ekonomske in tako naprej, in menimo, da je treba narediti nekaj za to, da bomo več pozornosti posvetili "svobodi za". Torej temu, da se bodo v družini počutili ljudje potrebni, da bodo tam zaželeni, da bodo tam spoštovani in kar je še takšnih vrednot, ki jih pogosto postavljamo nekako ob rob. Zato ker je nasilje postalo nek kulturni vzorec, zato se moramo izrazito boriti proti temu. Namreč, vzorec za urejanje medsebojnih sporov, nasilje je pravzaprav samo najbolj primitivna oblika komunikacije in uveljavljanja svojega interesa in tega primitivizma bi se morali, kolikor je moč in kolikor je hitro, otresti. Poročilo je obravnavalo več teles. Obravnavala ga je komisija in sprejela zelo splošno priporočilo, obravnaval ga je državni svet, ki je skušal nekaj konkretizirati. Zelo mi žal, da nista obravnavali tega poročila tudi obe delovni telesi v državnem zboru, odbor za delo, družino in socialne zadeve in pa odbor za zdravje kot zainteresirani delovni telesi, ker bi lahko kaj prispevala k razreševanju te problematike. Ob tem, da je bilo danes že opozorjeno, da ni bilo dovolj interesa za ukvarjanje s to problematiko, naj to samo še poudarim in omenim, danes sicer ne direktno ampak omenjano podpoglavje, ki se imenuje kronologija v poročilu varuha človekovih pravic. Ta kronologija namreč ponazarja, kaj bi morali storiti, če bi hoteli definirati, kaj je to državna ignoranca in državna aroganca. To si preberite še enkrat, pa boste videli, kako se naša država, posamični deli te države, niso bili pripravljeni s tem sploh ne soočati. Upam, da je tega arogantnega odnosa konec. Spomnimo se, da je bil pred kratkim predstavljen okvir vladnega programa in da je eden izmed najbolj izpostavljenih ciljev pravzaprav bil cilj izgraditi neko ustrezno družinsko politiko, ki bo seveda morala opraviti tudi z nasiljem. Sam mislim, da je možno oziroma da je celo prav, da se zakonodaja ureja specialno, kajti tudi ustava v 56. členu, pa tudi v 53. členu opozarja na to, da so to kategorije, ki jim mora biti posebna pozornost in posebna zaščita namenjena: ženske, otroci, družina, invalidi in podobne kategorije. Mi bi pa radi opozorili tudi na to, da imamo koalicijsko pogodbo, v kateri eksplicite, izrecno piše, da se bomo zavzemali za čimprejšnjo celovito družinsko politiko, za sprejem takšne družinske politike, da se bomo zavzemali za to, da bomo imeli varuha in urad za otrokove pravice; da se bomo zavzemali tudi za to, da bomo pripravili program otrokom in mladostnikom prijaznega okolja. Upam, da sedanja vlada in sedanja ministrstva, tista, ki so s tem najbolj zvezana, ne bodo imela tako velike distance do tega problema, kot je bilo to tipično za preteklost in zato želim navreči še nekaj predlogov. Ob tem, da predlagamo, da se čim prej sprejme celovita, celostna družinska politika, predlagamo še ta program za otroku prijazno okolje; predlagamo, da se ustanovi posebno, bodisi vladno, bodisi parlamentarno telo, ki se bo ukvarjalo s tem problemom; predlagamo, da se dogradi osnutek mreže institucij, ki se ukvarjajo s tem področjem; predlagamo, da se uredi vse potrebno za vzpostavitev hiše zavetja in za ustrezno regulativo in da se ustanovi varuh in urad za otrokove pravice. Hvala lepa.
Hvala vam. Sledi še predstavitev poslanske skupine SDS, gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Najprej lepo pozdravljam predstavnika vlade, pa tudi varuha človekovih pravic, pozdravljene tudi poslanke in poslanci! Slovenska demokratska stranka bo podprla sklepe s priporočilom, ki jih je sprejela komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Vendar pa moramo poudariti naslednje. Posebno poročilo varuha človekovih pravic nasilje v družini oziroma poti do rešitev ne sledi smislu poročila, kot ga opredeljujeta zakon o varuhu človekovih pravic in poslovnik varuha človekovih pravic. Prispevkov varuh namreč ni celotno analiziral in ovrednotil oziroma do njih ni zavzel svojega stališča. Poročilo je zasnovano kot brošura, sestavljeno je iz referatov, prispevkov za seminarje in anket strokovnjakov, ki so na svojem delovnem področju bolj ali manj priznani. Prispevki v poročilu so sicer dobrodošli kot izhodišča za obravnavo nasilja v družini, ne morejo pa predstavljati pregleda oziroma dela varuha človekovih pravic. Ne glede na rečeno pa poslanska skupina Slovenske demokratske stranke pozdravlja odločitev varuha človekovih pravic, da spodbudi odločno reševanje nasilja v družini. Zavedamo se namreč pomembnosti problematike in menimo, da je treba na tem področju čim prej poiskati rešitve, ki bodo pripeljale do pozitivnih učinkov. Najprej bi bilo treba razmisliti o sprejemu nacionalnega programa, ki bi določil reševanje te problematike in obenem predvidel tudi akcijski načrt, kako naj bi postopek reševanja tega problema pravzaprav potekal. V Slovenski demokratski stranki menimo, da je treba sprejeti odločitev, naj se problematika tega uredi sistemsko. Zavedati se namreč moramo, da pri reševanju tega problema ne smemo izhajati iz predpostavke, da je družina žarišče nasilja. Družino je treba upoštevati kot temeljno vrednoto. Nasilje v družini je namreč posledica stanja duha v celotni družbi. Zato je nujno ozaveščanje o ničelni toleranci do nasilja v vseh segmentih družbe in s tem tudi v družini. Skozi vse prispevke v varuhovem poročilu se kot rdeča nit pojavlja naslednje. Pomanjkanje medresorskega sodelovanja in usklajevanja, tu govorimo o socialnih službah, zdravstvenem varstvu, kriminalistični policiji, tožilcih, sodnikih, odvetnikih, nevladnih organizacijah in ne nazadnje pri nosilcih vzgojnoizobraževalnih procesov. Pravni strokovnjaki tudi menijo, da je zakonska ureditev neustrezna. Zato bi bilo dobro razmisliti o spremembi umestitve kaznivih dejanj, ki se nanašajo na nasilje v družini, iz poglavja kaznivih dejanj zoper javni red in mir v poglavje kaznivih dejanj zoper zakonsko zvezo, družino in mladino. Skozi vse prispevke zasledimo tudi, da gre za problem dogajanja za zaprtimi vrati, ki javnosti dostikrat ostajajo prikrita, še posebej zato, ker še vedno smatramo, da gre za razmerja, ki se tičejo družine same, ne pa družbe kot celote. Pri normativnem urejanju tega področja je treba splošno zavezati, kot je navedeno v zaključku dotičnega poročila, vsa ministrstva in druge državne organe ter organe lokalne skupnosti, da so pri ustvarjanju politike na svojem področju zavezani zagotavljati takšne razmere, ki ne bodo povzročale, opravičevale ali ohranjale nasilja v družini. In še ena stvar, ki vsekakor ni nepomembna, že večkrat je bila danes tu omenjena. Zelo zaskrbljujoča je bila namreč popolna ignoranca ministrstva za delo, družino in socialne zadeve prejšnje vlade, ki se ni odzvalo na praktično nobeno pobudo varuha človekovih pravic. Škoda je, da varuh s tem v zvezi ni bolj izkoristil svojih pristojnosti, saj je v svojem poročilu celo sam omenil skrajno aroganco resornega ministrstva, čeprav je kasneje na seji komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti poskušal zmanjšati težo teh obremenilnih besed. Zato se nam upravičeno postavlja vprašanje, ali je to storil zaradi svojih osebnih in enostrankarskih prepričanj. Ne nazadnje je prav ta varuh v eni izmed nedeljskih oddaj na televiziji konec leta 2003 asociativno primerjal Slovenijo s situacijo v nacistični Nemčiji pred vojno. S tem, drage poslanke in poslanci, zagotovo meče slabo luč na svoje delo in institucijo kot tako. Sicer pa je res, kot je varuh na seji komisije tudi sam povedal, da se crknjenega konja oziroma psa pač ne splača brcati. Najbrž bo kar držalo. Zato pa se sedanji minister za delo, družino in socialne zadeve zaveda akutnosti problematike in nujnosti medresorskega sodelovanja. V bodoče bo situacija zagotovo drugačna, na kar kaže tudi prisotnost in odzivnost predstavnika dotičnega ministrstva. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke podpira sklep s priporočilom, ki vlado Republike Slovenije poziva, da se opredeli do ugotovitev v posebnem poročilu in čim prej pripravi predlog zakona ter medresorsko usklajen program reševanja obravnavane problematike. Hvala.
Hvala za podajo stališča poslanske skupine SDS. S tem smo tudi končali predstavitev stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo poslank in poslancev. Na podlagi prijav ima prva besedo za razpravo kolegica Cveta Zalokar Oražem. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani varuh človekovih pravic, predstavnik vlade, kolegice in kolegi! Družina bi morala biti najbolj varen kraj za vse njene člane. A žal nam statistika, policijska poročila, časopisne kronike in vsakodnevna praksa tega ne potrjujejo. Zaradi nasilja je družina zlasti za otroke in ženske celo najnevarnejše okolje. To je žalostna resnica, pred katero si ne smemo zatiskati oči, in obtoževati varuha človekovih pravic, ki nam to tragično sliko kaže in nam jo je pokazal, da si takšno stanje izmišljuje zato, da bi družino očrnil in oblatil ter ji odvzel nekakšno avreolo ali mistifikacijo vrednote. Družini ne more nič bolj škodovati kot hipokrizija, lažno poveličevanje in skrivanje težav. Zato upamo, da je mnenje vlade, ki pravi o poročilu varuha, da je, citiram: "To v celoti nesprejemljivo in za nadaljnji razvoj družine celo škodljivo", upam, da zgolj tiskarska napaka. Pozdravljam prizadevanja varuha, da se je nasilja v družini tako zavzeto lotil. Lahko smo v poročilu prebrali, kako je skliceval ministre, sestanke, sodnike, tožilce, jih spodbujal k usklajevanju, dodatnemu izobraževanju, razmisleku, kaj spremeniti v zakonodaji, organizaciji in zagotavljanju dodatnih sredstev ter na koncu tudi organiziral oziroma pripravil strokovni posvet. To zasluži pohvalo, ne pa graje in kritike, ki jima je namenjena več kot polovica mnenja vlade Republike Slovenije k omenjenemu poročilu. Morda pa kaj drugega od koalicije, katere vidni člani na javnih mestih brez prave obtožbe in obžalovanja fizično obračunavajo s svojimi otroki, niti ne moremo pričakovati. Posebno poročilo tudi jasno kaže, da se z nasiljem v družini ne spopadamo ustrezno. Pričevanja žrtev ali pa na primer obsodbe in očitki žrtvenih sorodnikov ob nedavnem tragičnem dogodku v Celju, o enem najkrutejših ubojev v slovenski zgodovini, pričajo, da bi morali marsikaj spremeniti. Zato je žalostno, in na nek način celo cinično in ponižujoče, da je vladino mnenje takšno, kot je. V njem ni skoraj nobenega načrta, ukrepov, sprememb, predlogov. Zavedanja, da bi morala prav vlada in ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve prevzeti koordinativno in usklajevalno vlogo med posameznimi institucijami. In nikakor ni res, da je poročilo slabo. Nasprotno! Kdor ga bere z željo po spremembah, v njem lahko najde številne predloge in pobude, še posebej strokovno pa je to obdelano v referatih predstavnic urada za človekove pravice in urada za enake možnosti. Iz posameznih referatov se jasno vidi, da institucije, policija, centri za socialno delo, zdravstveni domovi, šole in sodišča čutijo pomanjkanje strokovne usposobljenosti, ustreznih zakonskih rešitev. In prav v poročilu je natančno navedena vrsta zakonov, ki bi jih bilo treba dopolniti, pa tudi organizacijski in kadrovski primanjkljaji. In prav tu bi morala država, in v njenem imenu vlada, prevzeti svoje naloge in obenem odgovornost za izboljšanje stanja. Prav tako se vlada tudi ni opredelila do pobude, ali je treba pristopiti k nacionalnemu programu proti nasilju v družini. Skratka problem je tu, pa naj nam je to všeč ali ne. Za stenami hiš in stanovanj se dogajajo tragedije in katastrofe. Mi vsi smo odgovorni, da storimo vse, da bi jih bilo čim manj. Zato o nasilju v družini moramo govoriti, od odgovornih pa zahtevati aktiven in konstruktiven pristop za njegovo zmanjšanje. Ali kot pravijo v zaključku svojega referata o nasilju v družini dijaki gimnazije v Celju: "Država bi morala postati zgled, da natančno ve, kaj je narobe, in temu primerno tudi ukrepati." Povedali so to preprosto, jasno in glasno. Hvala.
Hvala vam. Besedo ima kolega Bojan Kontič.
Hvala lepa. Spoštovani varuh človekovih pravic, kolegice in kolegi! Nadvse pomembno je, da o nasilju javno govorimo, in to čim večkrat. Še posebej o tako imenovanem prikritem nasilju, ki se dogaja za zidovi stanovanjskih hiš oziroma stanovanj, ko dejansko družina in dom nista varno zavetje. Ne pristajam na razmišljanje, da je nasilje v družini stvar družine in da naj sami urejajo nesoglasja. Seveda je največ, kar lahko storimo, to, da odpravljamo vzroke za nastanek nasilja. Najpogosteje je povod za grobost alkohol, razlogi pa so mnogokrat v nesoglasjih, ki nastanejo kot posledica življenjskih razmer, brezposelnost, pomanjkanje sredstev za preživetje in ne nazadnje tudi občutek brezizhodnosti iz nastalih težav. Vse to pa seveda ni opravičilo za nasilje, ki se bo tam, kjer se je pojavilo, tudi nadaljevalo, resda običajno z obdobji prijaznosti in opravičevanj, ki pa jim vedno znova sledi nasilje, običajno večjih razsežnosti. Pri tem ne gre zgolj za fizično nasilje, ki ga nekako najlažje zaznamo. Pogosto gre za psihično in verbalno nasilje. Zastavlja se vprašanje, kako žrtve, pa tudi tiste, ki to nemo, brez ukrepanja spremljajo ali spremljamo, spodbuditi, da reagirajo, da sprožijo postopke, ki na koncu pripeljejo do rešitve: fizične ločitve in kar je še posebej pomembno, ekonomske neodvisnosti. Ta odvisnost je namreč pogosto razlog, da žrtev nasilja ostane v družini, ker ne vidi druge možnosti, ne vidi drugega izhoda. Predvsem pa je pomembno, da sistem urejanja razmer oziroma preprečevanja nasilja uredimo tako, da zaščitimo šibkejši člen. V Velenju smo pred časom ustanovili sosvet za izboljšano varnost občanov. In ko smo analizirali, zakaj posamezniki, ki opazijo posamezna odstopanja, o tem ne obvestijo policije, ne sprožijo ustreznih postopkov, smo ugotovili, da je razlog v tem, ker ljudje pač niso pripravljeni takrat, ko zaznajo težave, o njih govoriti na način, da morajo najprej o sebi povedati vse in šele nato preiti na stvar, zaradi katere so dejansko sprožili postopek. Istočasno ugotavljamo, da ljudje niso pripravljeni v teh postopkih sodelovati tudi zaradi tega, ker se želijo izogniti vsem sodnim postopkom, ki kasneje sledijo. V izogib vsem postopkom, ki prijavi sledijo, si raje zatisnejo oči in ušesa in prezrejo ter preslišijo dogodek, ki ga drugače ne bi. Strinjam se z ugotovitvami, da je pri odpravi nasilja v družini treba povezati vse institucije, ki pri tem lahko in morajo sodelovati, tudi preventivno. Morebitne žrtve morajo biti seznanjene z načinom in možnostmi reševanja njihove stiske. Prihod v center za socialno delo ni enostaven kot tudi ni enostavna prijava na policiji. Tudi priznanje v zdravstvenih ustanovah, da so žrtev nasilja, se mnogokrat prekvalificira v nezgodo, vse preveč je padcev in ostalih nezgod z željo ne priznati dejanskega vzroka poškodb in dejanske ugotovite, ko pravijo: "Naša hiša, naša družina je veljala za vzorno, dokler se ni razvedelo." Posebno poročilo varuha človekovih pravic je torej spodbudilo razpravo tudi pri tistih, ki ga ocenjujejo kot enostranskega. Tudi ti priznavajo, da je nasilje v družini prisotno; namen je torej dosežen, vsekakor pa varuh človekovih pravic ne bo uredil in odpravil nasilja, je pa prav, da nanj opozori. In na koncu še to: pri vseh točkah dnevnega reda poslušamo s strani sedanje vladne koalicije predvsem to, kaj vlada v preteklem mandatu ni storila oziroma ni naredila. To bo, spoštovane kolegice in kolegi, počasi treba preseči. Kaj se spreminja in čez štiri leta, kaj se je spremenilo, bo tisto pravo vprašanje. Hvala.
Hvala vam. K besedi pa vabim dr. Marka Pavliho. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Dovolite, gospod ombudsman, da vas toplo pozdravim in tudi izkoriščam to priložnost, da javno izrazim vso priznanje in občudovanje tako za vaše poročilo o nasilju v družini, o tej, lahko rečemo, eni od kug 21. stoletja, kot za vse vaše dosedanje delo. Vaše dosedanje delo je - ne glede na to, da vas nekaterih želijo izbrisati - po mojem mnenju že do zdaj zapustilo neizbrisan pečat v našem življenju. Glede poročila pa vendar dovolite nekaj dobrohotnih sugestij za nadaljnje delo. Namreč, nekako imam občutek, da je premalo pozornosti posvečeno spolni zlorabi otrok. O tem je bilo nekaj že rečenega danes, ampak tudi če stokrat, tisočkrat, milijonkrat omenimo ta problem, je še vedno premalo pozornosti posvečeno temu. Če lahko citiram, na strani 90, pod točko 10.6, prvi stavek, ki se nanaša na obliko trpinčenja otrok. Tako je zapisano: "Ameriški avtorji ocenjujejo na podlagi obsežnih statističnih analiz, da zdravniki med trpinčenimi otroci ugotavljajo približno v 70% telesno zlorabo, v 25% spolno in v 5% zastoj v rasti zaradi podhranjenosti." To je sila zaskrbljujoč stavek, zato mi ni jasno, zakaj na primer na strani 63 ta oblika krutega nasilja ni navedena, bržkone gre za tiskarski škrat. In tudi na strani 89 me moti pomanjkljiva definicija nasilja nad otroki, namreč tako pravi: "Nasilje nad otroki je definirano kot poškodba, ki jo otroku namerno povzroči tretja oseba." Prepričan sem, da je bistveno boljša definicija v 3. členu osnutka zakona, o katerem je že tekla beseda, ki pravi tako: "Nasilje v družini je vsaka uporabo fizičnega, spolnega ali psihičnega nasilja proti družinskemu članu, ne glede na njegovo starost." Res je, da imamo zlasti preko luže, v Severni Ameriki, dostikrat opravka z ekstremnim pristopom do tovrstnih zlorab, torej nekateri pravijo, da te lahko otrok toži že, če ga samo postrani pogledaš, seveda pa to ni odgovor na to, da temu problemu ne smemo oziroma moramo posvečati več pozornosti. To je problem, ki seveda lahko na mladem človeku, na otroku pusti neizbrisne posledice. Izvedel sem, da je menda v Sloveniji primer najmlajše spolno zlorabljene osebe, ne boste verjeli, 9 mesecev. Šlo je za 9 mesecev staro punčko. Hvala.
Hvala vam. K besedi pa vabim gospoda Antona Kokalja. Izvolite.
Hvala lepa. Tudi v mojem imenu lep pozdrav vsem predstavnikom iz urada varuha človekovih pravic. Uvodoma bi želel izraziti samo eno prošnjo do, bom rekel, kolegic in kolegov v tem državnem zboru, ki imajo izkušnjo družine drugačno, kot jo imamo nekateri, pač, nekateri imamo pač očitno zelo pozitivno izkušnjo v družini, nekateri pa ne, in bi prosil, da se vsaj tu na nek način verbalno vzdržimo agresivnosti in potikanja na primeru nekaterih naših poslancev, ki jih sploh ni tukaj. Pa pojdimo k poročilu. Če povzamem eden stavek iz uvoda, ki ga je varuh napisal temu poročilu na pot. Eno izmed področij v zvezi z otroki, s katerimi so se novi strokovni delavci začeli intenzivneje ukvarjati, je bilo nasilje, ki ga otroci izkusijo v svoji najzgodnejši mladosti, nasilje v družini. Ko sem začel brati ta stavek, sem pričakoval, da bo v poročilu zajeto vse, kar otroka doleti od rojstva pa tam, bom rekel, do konca osnovne šole. In sem pričakoval, da bo državna institucija najprej pometla pred svojim pragom in bo naredila resno študijo, kako se naši otroci soočajo z nasiljem v vrtcu in osnovni šoli. Tega v poročilu enostavno ni; se pravi, ne vem, ali zadeva ni pomembna, zdi se mi pa, da je. Sem namreč oče štirih otrok in vsi so hodili v vrtec in vsi hodijo v šolo. Domov prihajajo včasih tudi malo drugačni, kot odhajajo od doma, ampak ne bi sedaj tega komentiral v tem smislu, mislim pa, da je poročilo, ki je nastalo pravzaprav kot povzetek nekih prispevkov udeležencev strokovnega posveta, ki ga je varuh organiziral 19. novembra 2004, bolj zbornik nekih predavanj, nekih razmišljanj strokovnih sodelavcev, predvsem strokovnjakov, ki se v glavnem ukvarjajo s posledicami nasilja v družini. Med strokovnjaki je bila manjšina predstavnikov institucij, ki se ukvarjajo s preventivnimi dejavnostmi in z oblikovanjem okolja za odpravo vzrokov vseh vrst nasilja. V tem smislu je bil strokovni posvet, na osnovi katerega je sestavljeno poročilo, izrazito podhranjen, po moji oceni, s prispevki, ki bi odgovorili na drugi del naslova poročila Poti do rešitve. Prav gotovo ni razlog v tem, da takih organizacij ne bi bilo, jaz jih poznam zelo veliko, vendar na ta posvet niso bile vabljene. Poročilo pa kljub temu kaže na izrazito potrebo po krepitvi vseh pozitivnih ukrepov, ki bi zmanjševali možnosti nasilja nasploh, seveda v tem primeru je to osredotočeno na družino. Navedeni so bili naslednji izzivi v zvezi s tem za vse nas: pomanjkanje sistematične primarne preventive - to se mi zdi zelo pomembna ugotovitev; pomanjkanje znanja in supervizije s področja nasilja v družini v institucijah, kot so policija, tožilstvo in centri za socialno delo; pomanjkanje finančnih sredstev za delo v nevladnih organizacij, kar se mi zdi zopet zelo pomembna ugotovitev; slaba pripravljenost staršev za postavljanje meja otrokom, da bi uporabljali katero od nasilnih ravnanj - se pravi, če prav razumem to zadevo, gre za to, da bi starši ne kaznovali svojih otrok na nasilen način, čeprav je ta definicija lahko tudi zelo sporna. Ko postaviš mejo, je to vedno na nek način boleče. Ali je potem nasilno ali ni, je seveda treba malo bolj natančno definirati, se pa strinjam s tem, da tukaj starši potrebujemo izrazito, krepko pomoč v sedanji situaciji. Nezadosten nadzor medijev glede nasilnih vsebin ter zmanjševanje stresa, ki izziva nasilje v družini. Iz navedenega sledi, da je poročilo o nasilju družine izrazito pomanjkljivo, predvsem v drugem delu, kot sem že omenil, pokazati rešitve v preventivnem smislu. Zato se v tem kontekstu strinjam z vlado, ki ocenjuje, da je poročilo zajelo samo en segment pojavnosti nasilja, tako se družino resnično lahko postavlja v položaj izvora nasilja, kar upam, da ni bil namen posveta in tudi poročila ne. Glede na to, da je bila v tem poročilu družina izpostavljena kot izvor negativnega pojava, predlagam varuhu, da organizira tudi posvet na temo družina kot zdravilo negativnih pojavov v družbi. S tem mislim, da bi dobili neko uravnoteženo sliko tudi v zvezi z vprašanjem nasilja nad otroki oziroma z odpravljanjem vzrokov za to nasilje. Na ta način mislim, da bi se to poročilo na nek način dopolnilo do tiste mere, ko bi ga lahko obravnavali tudi na drugih področjih in šele potem mislim, da bi bilo zrelo, da se ta zadeva prelije v neko zakonodajno materijo, ker ta trenutek dejansko mislim, da ni zajela celote, kot je omenjena v naslovu, predvsem pa ni zajela vzrokov, ampak predvsem posledice. Hvala.
Hvala vam. K besedi pa vabim kolegico Majdo Širca.
Hvala lepa. S predhodnim sogovornikom se popolnoma strinjam, da bi bilo smiselno, če bi tovrstno poročilo obravnavalo več delovnih teles, ne samo komisija; še posebej notranje ministrstvo, pravosodno in ministrstvo za delo, družino. Ne samo zaradi tega, ker gre za večplastno vprašanje in tudi večplastno iskanje rešitev, ampak tudi zaradi tega, ker bi tako lahko dobili tudi večplastne odgovore. Mene bi zanimali v tem trenutku zagotovo odgovori, kakšno je stališče ministrstva, ki naj bi bilo nosilec zakona oziroma predstavljalo vlado pri sanaciji tega problema, ki ga je varuh še posebej izpostavil - ne glede na to, da sem tukaj v državnem zboru, to vprašanje ni všeč. Kakšno je stališče, ali glede na to dvoumno in sprenevedavo mnenje, ki ga je dalo ob poročilu varuha, za katerega meni, da je samo delno oziroma da je, kot pravi, pogojno poročilo: ali meni, podpirati rešitve kot so bile do sedaj; se pravi, postopoma, po posameznih členih, z odpiranjem posameznih zakonov, kot smo na primer naredili lani, ko smo spremenili določen člen v kazenskem zakoniku, ki se je dotikal preganjanja tistih staršev, ki ne plačujejo preživnin za svoje otroke, in vemo, da smo te kazni zelo zaostrili, in vemo tudi, da se sodišča nekako šele navajajo in da še ne dobro izvajajo in ne uporabljajo te možnosti, ki jo imajo. Se pravi, da tisti, ki ne plačuje to, kar bi moral, in ima denar za to, kar ima, gre v zapor. Pa ne vem, če je še, mislim, da še tovrstnih zapornih kazni ni. Skratka, ali bo ministrstvo predlagalo za družino rešitve po parcialnih segmentih, se pravi, da se bo soočalo s tistimi vprašanji, ki se dotikajo posameznih težav, in, recimo, se bo dotikalo možnosti na zdravstvenem področju, kako bi šlo za napotitev na zdravljenje, kako gre za podaljševanje pripora, ko gre za nevarnost, kako gre za razširiti možnost pripada ali uvajati posamezna družinska sodišča, specializirana družinska sodišča, kako naj se policija v določenih primerih bolje organizira in tako naprej. Skratka, ali bo podprlo zakon proti celostnemu reševanju vprašanja nasilja v družini, ali pa, tako kot navaja, nasilja v družbi kar tako v celoti. To se pravi, se bo odločalo, ali so risanke sporne ali ne, ali se jih cenzurira ali ne, ali so medijske vsebine tiste, ki napotujejo k nasilju ali ne, in tako naprej, da vsakega segmenta naše družbe. In v tem primeru me seveda odgovor zanima, v tem primeru - danes ga očitno ne morem dobiti in pričakujem, da ga bom na eni ali drugi komisiji ali odboru državnega zbora dobila. Hvala.
Dovolite kratko pojasnilo. Danes je s strani vlade Republike Slovenije, pristojnega ministrstva, na seji prisoten gospod Jožef Tivadar, v.d. generalnega direktorja direktorata za družino. Na podlagi poslovnika državnega zbora Republike Slovenije v 35. členu ne more sodelovati v okviru razprave. Ta ista materija je bila pod vprašanjem tudi pri obravnavi na komisiji za poslovnik. Predlog, ki je šel na komisijo za poslovnik, je šel v smeri, da bi s strani vlade Republike Slovenije lahko sodelovalo več predlagateljev, torej z različnih nivojev vlade Republike Slovenije na sami seji državnega zbora. Kot pa verjetno veste, na komisiji za poslovnik ni bilo potrebne dvotretjinske večine, zato ta sprememba ni bila uveljavljena. Če pa bo interes oziroma nihče izmed prisotnih poslank in poslancev ne bo nasprotoval odločitvi, da navkljub poslovniku damo besedo predstavniku vlade Republike Slovenije, predvsem zaradi tega, ker imamo pred seboj zelo pomembno materijo, bom na koncu razprave po poslancih tudi dovolil, tokrat izjemoma, kršenje poslovnika, če ne bo nasprotovanje s strani niti ene poslanke oziroma poslanca. Sedaj pa nadaljujemo sejo. Naslednji je k besedi prijavljen kolega Mihael Prevc, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani varuh človekovih pravic, spoštovani predstavnik ministrstva, spoštovane kolegice in kolegi! Moram reči, da sem natančno prebral poročilo varuha človekovih pravic v zvezi z nasiljem v družini. In moram reči, da s poročilom nisem najbolj zadovoljen oziroma da se mi to poročilo zdi pomanjkljivo. Vsekakor sem v poročilu zaman iskal osebno stališče varuha človekovih pravic do tega problema, od institucije varuha človekovih pravic pa vendar nek predlog sistemskega pristopa in pa predlog neke sistemske rešitve v boju proti nasilju v družini in seveda tudi nasilju kot takem. V poročilu je zajeto samo nasilje v družini, povsem pa se seveda izogne obravnavi in porastu nasilja v šolah, zavodih, na delovnih mestih, kjer si ženske v strahu, da ne bi izgubile službe, enostavno ne upajo imeti otrok. Da ne govorimo o nasilju na ulicah in tako dalje. V poročilu prav tako ni nikakršnega govora, to je bilo danes že rečeno, o prizadetosti tistih mater samohranilk, ki za svoje otroke niti po sodni poti ne morejo izterjati zakonitih preživnin. Smatram, da je tudi to eno od velikih nasilij v družini. Zato tak pristop, ki izhaja iz obravnavanega poročila, nikakor ne daje nekega celovitega pogleda na dejansko problematiko nasilja v družini in tudi nasilja v družbi. Povsem se strinjam z ugotovitvijo vlade, da ob branju tega poročila resnično dobiš občutek, da je družina najbolj nevarno mesto, še posebej za ženske in otroke. Vrednote družine, ki predstavljajo osnovno celico družbe, pa se s tem poročilom še dodatno izgubljajo. Nikakor si ne smemo zatiskati oči pred naraščajočim nasiljem v družini, vendar je vzroke seveda treba iskati bistveno širše. Zavedati se moramo, da so se v zadnjem času v naši družbi zgodile velike družbene spremembe. V mislih imam v prvi vrsti krizo vrednot in pa, ne nazadnje, globalizacijo, ki prinaša materialno in socialno negotovost, ki prinaša nezaposlenost, kar seveda vse vpliva in tudi krepko pospešuje nasilje v družbi. Mislim, da je z ustanovitvijo sveta za problematiko nasilja, kjer sodelujejo strokovnjaki različnih področij in institucij, pravi način pristopa v boju proti nasilju. Tudi mreža materinskih domov in varnih hiš, katerih je po Slovenji kar nekaj, pa verjamem, da bi jih bilo še potrebno, nudijo veliko pomoč materam in otrokom v primeru nasilja v družini. Naj povem, da smo občine na Gorenjskem brez pomisleka ponudile pomoč za delovanje varne hiše na Gorenjskem. K omejitvi nasilja v družini pa bo vsekakor pripomogel zakon o varstvu pred nasiljem, ki ga po informacijah na podlagi strokovnih stališč pripravlja ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve. Hvala lepa.
Hvala vam. K besedi vabim kolega Boštjana Zagorca.
Hvala za besedo. Spoštovani prisotni! Sam se bom skušal držati točke, ali pa zelo ozko držati točke dnevnega reda. Se opravičujem. To je posebno poročilo varuha človekovih pravic o nasilju v družini - Poti do rešitve. Zato bom komentiral samo uvod, kajti to je edini trud, ki ga je varuh v to poročilo vložil. V uvodu varuh, pa naj mi bo oproščeno, posameznikovih pravic, po mojem prepričanju, je zapisal, da je pred dvema letoma državni zbor potrdil težnjo po zaposlitvi novih ljudi, ki bi se v uradu varuha ukvarjali z nasiljem v družini in s pravicami otrok. Nekje v sredini tega, takšnega ali drugačnega veleumnega uvoda lahko preberemo, da je to področje zelo slabo urejeno, da zakonske podlage ni, da so zakoni luknjasti in da ščitijo predvsem nasilneže in ne žrtve. In na koncu tega kratkega uvoda lahko zasledimo ugotovitev, da naš varuh nas oziroma politiko poziva, naj se končno začnemo zavedati resnosti problema nasilja v družini. Sam sem prepričan oziroma verjamem, pa tudi verjetno moji kolegi v poslanski skupini, da je bil ta uvod in takšne ugotovitve bile napisane v kakem čudnem stanju, da so lahko nastale takšne ugotovitve varuha. Sprašujem se, ali se ni politika zavedala že pred dvema letoma, ko je državni zbor odobril varuhu dodatno pomoč pri reševanju tega problema, dejanskih težav na tem področju. Ali ni bila ravno Slovenska nacionalna stranka tista, ki je v državni zbor vložila spremembe kazenskega zakonika in s tem na nek način skušala rešiti težave, ki se pojavljajo na področju nasilja v družini? Verjetno je varuh, ko je govoril o politiki in naj se začne politika zavedati, mislil na katere od svojih strankarskih simpatizerjev oziroma vemo, da se vedno bolj nagiba na eno stran. Potem mu svetujem, naj tega poročila ne naslavlja na državni zbor - oziroma ne poročilo, pač pa uvod -, ampak naj naslovi na njih in naj to predebatirajo v kakem ožjem krogu, mogoče celo na otvoritvi kakšnih prostovoljnih postov. Moram povedati, da sem pričakoval poročilo, s katerim bomo dobili dejansko stanje o nasilju v družini v Republiki Sloveniji, ne pa skupka referatov, ki so jih delali drugi strokovnjaki. Pričakoval sem ugotovitve, statistiko, neka napotila, kako bi lahko to nasilje v družini zmanjšali, koliko je tega sploh dejansko v Sloveniji, ne pa pobrane referate, verjetno s spletnih strani, ker to je pač najlažje narediti, in potem se mi v državnem zboru s tem ukvarjamo. Ne nazadnje lahko tudi ugotovimo, kar so tudi mnogi predhodniki pred menoj ugotovili, in se vprašamo, kaj je pa prejšnji minister za delo, družino in socialne zadeve, gospod Dimovski, naredil na tem področju, ki je pereče že nekaj časa, pa po mojem prepričanju že od nastanka slovenske države. Saj tudi sam varuh, kljub strankarskim simpatijam, opozarja, da je bilo gospodu Dimovskemu odveč udeleževati se sestankov na to temo, bilo mu je odveč narediti karkoli na tem področju. Sklep, ki je pred nami in ga predlaga matično delovno telo, je treba podpreti, je sklep, ki mu je pač nemogoče nasprotovati oziroma mu je težko nasprotovati. Dejansko je treba zakonsko to področje urediti in mislim, da tu ne bo težav, tudi v Slovenski nacionalni stranki bomo sklep podprli. Sprašujemo pa se, kaj ste delali do sedaj; menda niste dvanajst let svoje vladavine tuhtali vsebino tega sklepa. Kot sem rekel, v SNS bomo ta sklep podprli. Samo poročilo, ki pa je pred nami, pa je enostavno hvaljenje s tujim delom. Hvala lepa.
Hvala. K besedi vabim gospo Bredo Pečan.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi! Ko govorimo o posebnem poročilu in posledicah oziroma predlogu priporočila, ki ga je pripravila komisija, pa rečemo, da se bomo pogovarjali in govorili o temi, ki je na dnevnem redu, me čudi, da potem na koncu več ali manj prihaja, da se tema vedno znova oziroma misli diskutantov obrnejo v kritiko dela varuha človekovih pravic. Pri tem pa pozabljajo, kolegice in kolegi, da varuh človekovih pravic ni institut za raziskovanje vzrokov in iskanje rešitev na posameznem področju kršenja človekovih pravic, temveč je organ, ki mora posamezniku ali skupini posameznikov, ki jim je bila kratena človekova pravica, pomagati v odnosu do državnih organov, ki to pravico pravzaprav kršijo. V tem primeru konkretnem, obravnave problematike nasilja v družini, družinah je varuh človekovih pravic pravzaprav dejansko opravil svojo nalogo povezovanja vse problematike, ki je bila njemu dostopna na tem področju, kolikor je pač dobil prijav posameznikov, posameznic, otrok, žensk, moških, starejših ljudi, ki so trpeli zaradi nasilja v družini in so se obrnili na urad varuha človekovih pravic, istočasno pa je potem seveda tudi posredoval te informacije oziroma ugotovil, da je z združitvijo teh informacij treba doseči, da se bodo pristojni državni organi, se pravi vsa pristojna ministrstva in tudi sodna veja oblasti, združili, povezali in poskusili najti razloge za nasilje v družini in tudi seveda način, da te razloge odpravijo oziroma da tudi odpravijo v čim krajšem času posledice, ki nastajajo. Se pravi, to poročilo ni mišljeno kot letno poročilo varuha, ki je v zakonu o varuhu človekovih pravic zapisano, temveč je kot poročilo, kako so se odzvali državni organi in kaj predlaga državnemu zboru in vladi Republike Slovenije, se pravi, tisti instituciji, ki je najbolj pristojna za to, da opravi celotno raziskavo, da poišče korenine nasilja v družini in tudi vsega ostalega nasilja, da se loti problema celostno in predlaga državnemu zboru primerno zakonsko, pa tudi siceršnjo rešitev. Namreč, sam zakon, to so razpravljavci danes večkrat ugotovili, ne bo rešil problema. Problem bo rešen šele takrat, ko bomo s celim nizom ukrepom, predvsem pa s politiko te vlade in te družbe v tej družbi, odpravili oziroma dvignili stopnjo tolerance do nasilja v družini in do nasilja v družbi na sploh. Prepričana sem, da govoriti o tem, da je mnogo več nasilja v družini predvsem zaradi tega, ker je klima v družbi takšna - mislim, da je nekoliko zgrešeno zaradi tega, ker je treba vedeti, da v zadnjih desetih in tudi več letih se je dejavnost civilne družbe pa tudi dejavnost vlade, urada za enake možnosti, pred tem urada za enakost spolov ali nekaj podobnega, pa cele vrste civilnih družbenih gibanj usmerila v ozaveščanje celotne družbe o tem, da nasilje v družini ni sprejemljivo in da se je treba tudi odpreti. S temi akcijami, s to dejavnostjo, ki je segla v zadnjo občino v Sloveniji, v najmanjšo občino v Sloveniji, s temi akcijami smo dosegli to, da se žrtev nasilja ne sramujejo več tega, da so žrtve, ampak so mnogi med njimi postali sposobni ali postale sposobne, so se upale svoje trpljenje in svoje težave zaupati tistim, za katere so čutile, da so zaupanja vredni. Zaradi tega lahko rečemo, da je pojavnost nasilja v družini postala javna, bolj kot je bila v preteklih stoletjih. Se pravi, idealizirana družina v krščanski družbi pred 100 ali 150-imi leti je skrivala bistveno bolj nasilje v družini in za njega se ni vedelo. To je razlika do danes, ko je družba ugotovila, da se drugače kot tako, da odpremo problem, da javno spregovorimo o njem, da žrtvam povemo, da niso obsojene za celo življenje na to, da morajo biti žrtve, to je razlog, da danes o nasilju v družini vseh vrst tudi neplačevanja preživnin - za kar jaz mislim, da je država, vlada, ta državni zbor vendar naredil korak naprej, ko je preživninski sklad ustanovil, da je to eden od razlogov, da se znamo bolj odprto kot do sedaj pogovarjati o tej problematiki. Pa še nekaj bi rekla, ko govorimo o tem, da so ženske najpogosteje žrtve oziroma da je nasilje v družini najpogostejši razlog za poškodbe žensk - je samo statistični podatek. Ko zberemo skupaj podatke, kolikokrat se ženska poškoduje v svojem stanovanju zaradi takšnih ali drugačnih razlogov, ugotovimo, da ji pralni stroj ni padel na glavo čisto slučajno ali da po stopnicah ni padla čisto slučajno, ampak da se je to zgodilo zaradi nasilja. Se pravi, ko statistika začne delovati, se odkrijejo tudi te številke. To ne pomeni, da je družina sama po sebi nevarna. In tisti, ki si na tak način razlaga to trditev, seveda zlonamerno to trditev postavlja. Pa še nekaj bi rekla, tisti ljudje, ki so v prejšnjem mandatu opravljali zelo podobne naloge, kot jih opravljajo sedaj v ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve, so bili odgovorni, so odgovorni in bodo odgovorni za to, da bo ta zakonodaja prišla na klopi v državni zbor, da bomo zakon sprejeli, in predvsem, da bomo potem tudi zakon izvajali, da ga bo ta vlada in zlasti to ministrstvo izvajalo tako, kot je treba. Se pravi, ne moremo se sprenevedati in govoriti, čeprav je res, da riba pri glavi smrdi, da ne bo na koncu se zgodilo, da bo aktualni minister kriv za to, da njegovi najožji sodelavci ne delajo tistega, kar bi morali delati. Torej, mislim, da govoriti o nasilju v družini ni tabu tema več in da zaradi tega je prav, da začnemo čim prej ukrepati proti njemu. Hvala.
Hvala gospe Pečanovi. Besedo ima gospod Alojz Sok.
Ali lahko jaz prosim samo repliko gospe Pečanovi? Sicer nisem bila direktno omenjena, ampak omenjena je bila krščanska družina in kot predstavnica Nove Slovenije, krščansko-ljudske stranke, mislim, da je moja dolžnost, da pojasnim samo nekaj besed v zvezi s tem. Govorila ste točno o krščanski družini. Jaz verjamem, gospa Pečanova [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]Ali mi dovolite, gospod predsednik?
Oprostite, mislim, da niste bila imenovana ali napačno citirana, tako da ne morem dati besede za repliko. Besedo ima gospod Alojz Sok. Prosim.
Hvala lepa. Če se umirite kolegica. Jaz mislim, glede na to, da nas nekatere institucije civilne družbe preko elektronskih naslovov, sam jih niti ne vem našteti, katere vse, sprašujejo, kaj misli vlada o nasilju v družini, bi rad še enkrat opozoril, kar je bilo seveda danes že večkrat povedano, da je mnenje vlade napisano in da smo ga vsi dobili, in tudi tisti, ki nas sprašujejo, kaj vlada o tem misli, če pa ni odveč, pa bom še enkrat prečital. Vlada Republike Slovenije ocenjuje, da je poročilo zajelo samo en segment pojavnosti nasilja in tako nasilje v družini postavilo v ospredje obravnavane problematike. S poročilom se je varuh človekovih pravic izognil sinergijski obravnavi vseh oblik nasilja in s tem tudi analizi same stopnje korelacije med posameznimi vrstami nasilja v družbi. Veliko nas je tukaj, ki smo prepričani, da družina ni generator nasilja, ampak da je žrtev tega nasilja, ki je splošno v porasti v naši družbi. In če kdo, potem sigurno cerkve na Slovenskem so ene od tistih institucij, od rimokatoliške in seveda tudi ostalih, ki nenehno na to tudi opozarjajo. Ne bi na široko govoril o tem, ker je bilo veliko o tem že povedanega, bi pa samo en segment pojavnosti, pa vpliva družbe na vzgojo v družinah omenil, če mi dovolite. Samo malo bi se vrnil nazaj in bi omenil razprave, ki so tukaj v tem državnem zboru potekale in vprašanja ministru Gabru, kaj bo naredil v tej smeri, da se zmanjša nasilje v naših šolah. Minister je nenehno odgovarjal z nekimi kvazi argumenti, da to ni večji problem in da je situacija v naših šolah, takšna kot je, pravzaprav dobra. Sami pa vemo, da temu ni tako, in da so mnoge šole, predvsem na srednji stopnji poklicnega izobraževanja, danes prisiljene, da zaradi porasta nasilja uvajajo varnostnike in pa podobne varovalne mehanizme. Treba bo marsikaj spremeniti, da se bo tudi na tem področju pristopilo k zmanjševanju tega, predvsem seveda bo treba vrniti avtoriteto in potem tudi skozi to doseči, da bo tega nasilja manj na tem področju vzgoje in pa seveda tudi na vseh ostalih vidikih naše družbe. Ko bomo to uspeli celovito razrešiti, potem verjamem, da tudi nasilja v samih družinah ne bo toliko, kot ga je, ker praktično z ulice danes v marsičem prehaja v naše družine. Je pa res, da je treba pred tem dejansko na nek način tudi ugotoviti, koliko tega nasilja sploh je, ne pa tako kot - če sem pravilno razumel varuha človekovih pravic v uvodni obrazložitvi, ki je omenil, da se v Sloveniji rodi okrog 17.000 otrok letno in da naša slovenska družba ne sme dovoliti, da bi nekaj tisoč otrok živelo v družinskem nasilju. Mislim, da čeravno govorimo o tem problemu nasilja v družini, ta pojav ni v tako veliki razsežnosti, kot misli varuh človekovih pravic. Sicer pa bi bilo prav, da bi se kot predstavnik, kot varuh mogoče lotil tudi tega in začel ugotavljati, koliko pravzaprav tega je, da bi potem takšna poročila bila bolj strokovna in bi tudi bolj zajela problem, o katerem govorimo. Hvala lepa.
Hvala gospodu Soku. Gospoda Janca ni, zato ima besedo gospod Janko Veber. Prosim.
Hvala za besedo, predsednik. Lepo pozdravljam varuha človekovih pravic s sodelavci! Glede današnje točke, ki je oblikovana prav zaradi posebnega poročila varuha človekovih pravic zaradi nasilja v družini in naslov te teme ima tudi Poti do rešitve, bi želel v uvodu povedati, da lahko resnično v Sloveniji izrazimo vse pohvale nevladnim organizacijam, ki so veliko prispevale k temu, da se to nasilje blaži oziroma da se blažijo posledice pravzaprav tega nasilja. Po podatkih, ki jih zasledimo, lahko ugotovimo, da je zgrajena mreža materinskih domov, varnih hiš, da so pravzaprav v posameznih krajih dostopne tudi informacijske pisarne, centri, kamor se lahko prizadeti obrnejo 24 ur na dan in s tem poskušajo ublažiti posledice oziroma pričeti čim prej reševati težave, s katerimi se srečujejo. To je resnično velika vloga nevladnih organizacij v Sloveniji in mislim, da jim v današnji razpravi ni bilo posvečene dovolj pozornosti, zato jih v svoji razpravi še enkrat pozdravljam in se jim zahvaljujem za opravljeno delo. Tudi varuh človekovih pravic je zagotovo opravil zelo veliko delo, ko je zbral najrazličnejše strokovnjake s posameznih področij, tako da je nastalo to gradivo, ki je danes predmet razprave v državnem zboru. In resnično me preseneča stališče vlade, ko se kar naprej spotika ob to, češ, ni prava oblika, ni poslovniških določil in podobno. Mislim, da je to pristop, ki si ga vlada zagotovo ne bi smela privoščiti in bi morala biti pravzaprav vesela, da je nekdo to delo opravil in da poskuša iskati rešitve, ki jih pa resnično vlada pozneje mora udejanjiti. Skozi razpravo v državnem zboru pa mislim, da lahko dosežemo, da se bo to udejanjenje samo pospešilo in da bo resnično delo, ki je bilo opravljeno tako na nivoju nevladnih organizacij kot varuha človekovih pravic, naletelo na plodna tla. Zagotovo gre za širši problem, kot vlada trdi, da ne gre samo za ozko področje. Ampak saj tudi v povzetku predlogov strokovnjakov v tem gradivu zelo lepo piše, da bi morali pravzaprav zmanjšati stres, ki izzove nasilje in ga družba generira zaradi svojih neenakosti. In ravno te neenakosti, mislim, da so tiste, o katerih bi morali in bomo, kot vse kaže, v bodoče vsaj več govorili, kajti dejstvo je, da so razlike med posameznimi družinami, med statusom posameznika, iz leta v leto večje in ne manjše. Vpliv, če temu lahko rečem, in interes kapitala je prevelik, družbene razmere se zaradi tega tudi spreminjajo na način, da ustvarjajo vse ugodnejše pogoje za nasilje, ki smo mu priča v družbi. Tako da resnično cilj vlade, ki ima to možnost, mora biti ta, da zmanjša revščino, brezposelnost, rasno, spolno in narodno neenakost, in predvsem zagotoviti dobro dostopnost do zdravstvene nege in izobraževanja. To so usmeritve, ki so zapisane v tem gradivu. Mislim, da so tudi izjemno življenjske in tudi odločilne, ali bomo uspeli nasilje v družbi zmanjševati ali ne. Tako je današnja razprava lahko, ponovno poudarjam, velik korak k temu, da vlada začne s svojim delom na način, da bo seveda tudi nasilja v družbi čim manj. Če tega dela ne bo opravila na način, da bo nasilja manj, bomo seveda lahko tudi na podlagi današnje razprave čez leto, dve, tri, štiri, ugotavljali, da svojega dela ni opravljala dobro. In zagotovo je današnja razprava dober uvod v to, da bomo delo vlade lahko spremljali v naslednjih letih, ali bo te cilje dosegala ali ne. Hvala.
Hvala gospodu Vebru. Besedo ima gospod Srečko Prijatelj. Prosim.
Hvala lepa gospod predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Temeljno bistvo današnje razprave je nekako pozabljeno. Želel bi poudariti, da je ravno revščina kriva za mnogotera razdejanja v družini in da so slovenske poštene delovne družine mnogokrat tudi lačne, ko nimajo denarja za osnovno preživetje. In če temeljna celica naše družbe, kot je družina, nima osnove za preživetje, potem se začne v tej družini tudi prepir. In ravno ti otroci teh poštenih delovnih ljudi, delavk in delavcev, državljank in državljanov, se ne morejo šolati, ker družine niti za položnice nimajo. Naša družbe ne ustvarja dodane vrednosti, mi nimamo novih zaposlovanj, šolani otroci se ne morejo zaposlovati. Na ta segment socialnega brezna nismo pomislili, govorimo in leporečimo o zadevah, ki so splošnega pomena. In seveda so tudi pomembne. Mislim pa, da za tiste zakone, na katere smo mi opozarjali, in so tudi socialnega značaja, v tej hiši ni bilo pravega posluha. Tukaj mislim na zakon o romskih skupnostih. 3. člen je jasno govoril, da so ravno Romi enaki pred vsemi ostalimi državljani in državljankami in morajo tudi sami skrbeti za otroke. Ravno ti otroci so danes pri 13 letih že v bistvu spolno zlorabljeni, nimajo ustreznega socialnega statusa v družbi, so pomanjkljivo oblečeni, so v prostorih, ki niso primerni in dostojni otroka v odraščanju. Niti v enem primeru naše socialne službe niso poskrbele za to, da bi take otroke dali v rejniško razmerje. To, da samo govorimo, kaj bi bilo potrebno narediti, to seveda ni zadosti. Navdaja nas žalost, da se naš urad za človekove pravice ukvarja zgolj deklarativno s temi problemi. In zanimalo bi me, ko imamo tukaj predstavnika, veseli me, da me posluša, koliko primerov je bilo dokončno rešenih. Zanima me tudi, koliko denarja davkoplačevalcev smo porabili za to, da smo naredili nič, seveda nič: zgolj opozarjanje na to, kar je lahko splošno znano po statističnih podatkih. Hvala lepa.
Hvala gospodu Prijatelju. Besedo ima gospod Jakob Presečnik. [[Ga ni.]] Gospod Kangler. Ja, gospod Miran Potrč. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovani gospod varuh človekovih pravic, spoštovane kolegice in kolegi! Jaz razumem posebno poročilo varuha o nasilju v družini kot eno od opozoril na družbene razmere, na katere želi varuh opozoriti, da bi našli v državnem zboru vse potrebne aktivnosti in ukrepe za reševanje teh vprašanj. Zato govoriti o tem, da govorimo danes ali pa da nas je varuh usmeril samo na nasilje v družini, je seveda nesmiselno. Da, on nas je usmeril danes samo na nasilje v družini, ker je to pač eno od vprašanj, ki je bilo posebej obravnavano in ki ga je po njegovi in tudi moji oceni in naši oceni vredno posebej obravnavati tudi v državnem zboru. Jaz se zavedam in tudi sam ne čutim posebnega veselja obravnavati temne reči naše družbe. To je ena od temnih plati te družbe. Samo tudi te obstojajo. Ne kaže jih potencirati, vendar je enako slabo, kot če jih potenciramo, če od njih bežimo in govorimo, da jih ni in da niso mnogoteri razlogi, zaradi katerih nastajajo. Resnično mnogoteri razlogi. Tisti, ki bo rekel, da so socialni, z njim soglašam. Tisti, ki bo rekel, da so stanovanjski, z njim soglašam. Tisti, ki bo rekel, da so osebnostni z njim soglašam. Tisti, ki bo rekel, da ni samo nasilje v družini nad ženskami, ampak kdaj tudi nad moškimi, tudi z njim soglašam. Tisti, ki bo rekel, da je najhujše, kadar je nasilje nad otroki, ker se ne morejo braniti, ker se najtežje uprejo, tudi z njim soglašam. Ampak govoriti o tem, da želimo potencirati neka vprašanja, ki jih ni, se mi zdi pa skrajno neprimerno. In zdi se mi skrajno neprimerno "odbranaško" stališče vlade, ki poskuša prikazati in postaviti pod vprašaj, zakaj obravnavamo samo nasilje v družini. Zaradi tega, ker je ta tematika aktualna, ker obstaja in ker želimo ob mnogoterih razlogih, ne s sklepom prepovedati nasilje, ker se to ne da, niti s sklepom zagotoviti, da ga ne bo več, ampak ugotoviti, kje so vse v delovnopravni, v družinski, v socialni, v šolski in tako naprej aktivnosti in zakonodaji vprašanja, ki se jih kaže lotiti, da bi postopoma bilo manj takšnih vprašanj, s katerimi se v družini srečujemo. To ni napad na nikogar, to ni napad na nobene službe, to ni napad na nobene inštitucije. Prek različnih poti se do urejanja teh vprašanj pride. Prek različnih poti. Soglašam, da k temu lahko pripomore, tudi kdor je globoko veren. Lahko pripomore, ni pa nujno, ker tudi tam, kjer gre za verne družine, obstoja nasilje. Soglašam, da samo bogastvo nič ne pomeni. Mnogokrat je v bogatih slabši odnos med ljudmi, kot je v tistih, ki so skromnejši, ne bom rekel revni. Ampak vse to je treba videti in na ta način jaz tudi razumem, da nas je varuh k problematiki želel spodbuditi in rad bi, da tudi ta vlada ugotovi, da je vredno oblikovati poseben zakon o nasilju v družini, da se odpravljajo vzroki, ne pa misliti, da se z zakonom dajo odpraviti posledice. Hvala.
Hvala, gospodu Potrču. Besedo ima gospa Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Najprej bi želela povedati, v čem vidim kakovost posebnega varuhovega poročila o nasilju v družini. Imela sem pač priložnost sodelovati pri obravnavi kar nekaj letnih poročil varuha človekovih pravic in tudi razpravljati o tem, ali je poseben varuh otrokovih pravic potreben ali ne. Vendar že takrat je bilo govora o tem, da je letno poročila varuha človekovih pravic odvisno od primerov, ki jih dobi urad varuha človekovih pravic v obravnavo, lahko pa kakšnemu od problemov na katere naleti, posveti posebno pozornost. In ravno problemu nasilja v družini je posvetil takšno pozornost in od januarja leta 2003, ko je bil sklican prvi posvet predstavnikov tistih institucij, ki so za urejanje tega področja odgovorne, je potem bilo potrebno slabo leto, da je bil organiziran tudi strokovni posvet, katerega rezultat je to posebno poročilo. In tisto, kar se mi zdi posebej potrebno poudariti, je, da se uvodni razmislek varuha človekovih pravic konča s stavkom: "Prepričan sem, da bo znanje zbrano v tej publikaciji pripomoglo v ozaveščanju in tudi postaviti zakonske regulative, ki bi področje nasilja v družini uredila celovito." Ali nam je to zbrano znanje odstrlo kakšno od tančic problema, ki se mu reče nasilje v družini? Mogoče je prebrati, da kakšnih dobrih 20 let govorimo o nasilju v družini javno v Sloveniji. Tudi v drugih državah ni zgodba o javni govorici o nasilju v družini pretirano dolga. Ampak nedavno tega sem prebrala podatek, da so v Veliki Britaniji ugotovili, da je vsaka četrta ženska pretepena in da dve umreta ali sta hudo poškodovani na teden. To jemljem kot primer države z zelo staro demokracijo, tako pravimo. Zato se mi ne zdi prav nič problematično razpravljati o nasilju v družini tudi pri nas in tega razpravljanja ne vidim kot napad na institut družine. Poročilo je zame zelo logično zgrajeno. Gre od pregleda kronologije k izkušnji ženske z izkušnjo nasilja, pripovedi ženske z izkušnjo nasilja. Tam se mi pravzaprav odprejo temeljna vprašanja, kako gledamo na tiste, ki javno spregovorijo o nasilju v družini. Tam je zapisana, pa kod drugod še tudi, resnica, da bi morali verjeti tistemu, ki ima izkušnjo z nasiljem, bi mu morali prisluhniti in ga ne bi smeli stigmatizirati in ga v družinskem okolju šteti za izdajalca neke vrednote, ki je splošna družbena vrednota, univerzalna vrednota. Priznam, da je verjetno težko spregovoriti o tem zaradi tega, ker so naša pričakovanja v zvezi z družino takšna, da bo to prostor naše varnosti, harmoničnega življenja in da bo družina znala poskrbeti tudi za tiste, ki so šibkejši. V neki varni hiši sem spoznala več kot 60 let staro žensko, ki je šele v tako pozni starosti ugotovila, da je nekaj narobe, če je pretepena, da to ni normalno. Ampak dejstvo je, da se nekatere stvari v našem okolju štejejo kot normalne, pa se ne bi rada sklicevala na kakšne poceni šale ali poceni popevčice. In če grem po tem poročilu naprej, je za to pripovedjo ženske z izkušnjo nasilja tudi mnenje mladih. Ne vem, če ste opazili, samo trije od 51 vprašanih menijo, da nasilje v družini ni resen problem. Malo je tistih mladih ljudi, ki ne bi poznali tudi tega dejstva, da je mejo med vzgojo in med nasiljem zelo težko potegniti in se zavzemajo tudi za to in tudi pravijo, da psihično nasilje ni nič manj grozljivo od fizičnega nasilja. In potem prihajajo prispevki strokovnjakov. Tisti, ki ste pogrešali govor o nasilju v šoli, 18 zaporedna točka Toneta Vrhovnika Strake govori o obravnavi nasilja v šolskem okolju. Zato reči, da o tem ni govora, je nemogoče in zato opozarjam samo še na zadnje 23. poglavje, ki je strnilo ugotovitve različnih strokovnjakov in je razdeljeno na dva dela. 23 navedkov različnih težav, s katerimi se srečujejo strokovnjaki v praksi, je tam povzetih. Nato so še povzetki predlog strokovnjakov. Ravno zato se mi zdi to poročilo kakovostno: ker raste iz strokovnih spoznanj, ker raste iz prakse, ker raste iz osebne izkušnje in ker se sleherni od teh prispevkov končna tudi s tem, kaj je treba napraviti. Zapisala sem si, s čim se končuje. Tam, kjer je govora o tem, kaj je obveznost koga, pravi tako: Splošna obveznost vsem ministrstvom in drugim državnim organom ter organom v lokalnih skupnostih, da so pri ustvarjanju politike na svojem področju zavezani zagotavljati takšne razmere, ki ne bodo povzročale, opravičevale ali ohranjale nasilja v družini." Sedaj se vprašam, ali je mogoče za mnenje vlade Republike Slovenije k posebnemu poročilu varuha človekovih pravic nasilje v družini - poti do rešitev reči, da ne pripomore s kakšnim svojim stališčem, če toliko kritičnega o tem poročilu ve povedati, da ne pomaga vsaj opravičevati nasilja v družini. Na komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti nismo imeli možnosti prisluhniti predstavniku vlade, smo pa imeli možnosti prisluhniti v.d. direktorju direktorata za družino, ki je imel drugačno stališče do sistemskega urejanja področja nasilja v družini kot drugi predstavniki institucij, tudi pravosodnega ministrstva tudi predstavnice vrhovnega državnega tožilstva tudi predstavnice vrhovnega sodišča in tudi predstavnice policije. In ravno na to bi rada opozorila, da je pravzaprav policija edina javna služba, ki je prebivalcem na voljo 24 ur in 7 dni v tednu za javno službo varovanja zdravja in življenja. Zato se mi je zdela ravno pripoved predstavnice policije, ki je zagovarjala potrebnost posebnega zakona o nasilju v družini, toliko bolj utemeljena, ker je tudi s konkretnimi statističnimi podatki podkrepila, zakaj bi bilo potrebno, in tudi z ugotovitvami, kje vse so slabosti v dosedanji zakonski ureditvi, ki terjajo neko tako krovno, zakonsko besedilo, ki samo po sebi spet ne bo odpravilo nasilja v družini, če ne bomo pripravljeni teh zakonskih določil v praksi tudi uresničevati. Nisem tudi prezrla tistega, kar je bilo zapisano, da recimo medicinske sestre ali zdravniki pravzaprav ne poznajo statističnih podatkov o tem, koliko žrtev nasilja se k njim zateče. Zato se mi zdi v resnici potrebno opozoriti na to, da je potreben tudi nek nabor nujnih opravil, ki jih mora vsak, ki prihaja v stik z žrtvijo nasilja, opraviti, ne da bo razmišljal, kaj mora napraviti, ampak da bo iz nabora vseh teh korakov takoj vedel, kaj storiti. Zanimivo je, da med mladimi ni neznano, da je krizni center tisti naslov, na katerega se lahko obrnejo. Vprašanje je, če vsi vedno vedo, kam se morajo obrniti. Da ne govorim še o vseh drugih težavah, s katerimi se soočajo tisti, ki bi si obetali, da jim prepoved približevanja, ki je v zakonu o policiji, ali kakšni druga določila že omogočajo tudi uresničiti tisto, kar od družbe navsezadnje pričakujejo, da bo prisluhnila njihovim težavam in da jim bo pomagala odpraviti tisto, kar je pri nasilju v družini po moje bistveno drugače od sleherne druge oblike nasilja. Namreč, da je to sklenjen krog, v katerega se ljudje z izkušnjo nasilja zaradi neurejenih razmer, bodisi stanovanjskih, finančnih, zaposlitvenih ali katerih drugih, po tem tudi, ko morebiti se izteče njihovo bivanje v kriznem centru ali v varni hiši ali v materinskem domu morajo vedno znova vrniti, in se ta krog preprosto ne razklene. Poznam statistične podatke centrov za socialno delo ali pa varnih hiš, ki govorijo o tem, koliko žensk z izkušnjo nasilja na svoji poti iskanja človeškega dostojanstva in dostojnega, človeka vrednega, preživetja omaga, ker se ne zmorejo soočiti z novimi težavami, in se vračajo v okolje, kjer se pa soočajo s starimi težavami. Da se pa lahko te znane in stare težave končajo tudi s smrtjo, je bilo pa danes že nekajkrat povedano. In še na nekaj bi rada opozorila. V Mariboru imamo varno hišo. Imamo materinski dom. Imamo tudi nevladne organizacije, ki se ukvarjajo s pomočjo ljudem, ki imajo izkušnjo nasilja. Nimajo v vseh okoljih tega. Ko so voditeljice varne hiše, mariborske varne hiše, zbirale od občin prispevke za to, da bi lahko vzpostavili 24-urno dežurstvo za možnost prijave ženske z izkušnjo nasilja, ker se navadno ženske oglašajo, ne otroci, po pomoč, ni bilo od vseh občin, ki jih varna hiša v Mariboru pokriva, mogoče zagotoviti minimalnega zneska. Pa mi je nerodno povedati, kako majhen znesek je to bil. Ampak če pregledujete statistične podatke, je frekvenca nasilnih dejanj v družini večja ob koncu tedna in večja v nočnih urah. Naj bo tale podatek za ilustracijo. Kaznivih dejanj, ki so bila prijavljena policiji v letih 2000 in 2001, je bilo v času od polnoči do četrte ure zjutraj zabeleženih 1.155, recimo, od četrte ure popoldne do osme ure zvečer 743, od osme ure zvečer do polnoči 696. No, in manj seveda od poldneva do četrte ure in najmanj od četrte ure do osme ure zjutraj. In če bi še kakšne druge podatke pritegnili, potem bi ugotovili žalostno dejstvo, da ko govorim o ljudeh z izkušnjo nasilja, ni izključena pravzaprav nobena skupina prebivalstva, ne po starosti ne po spolu. Resnici na ljubo pa je treba povedati, da je žensk med žrtvami nasilja v družini daleč največ, zato je tudi smiselno poskrbeti za razrešitev tega problema, ker bodo potem tako ozaveščene in rešene ženske lahko poskrbele tudi za otroke. Hvala.
Hvala gospe Potrata. Besedo ima gospod Sašo Peče. Prosim.
Spoštovani prisotni! Na začetku današnje razprave je bilo, mislim, da s strani dveh razpravljavk omenjeno, da so se pojavile celo neumestne zahteve ali želje po tem, da naj bi gospod Hanžek zapustil to institucijo. Drži. Sam sem bil eden izmed tistih, ki so to zahtevali, in še vedno vztrajam pri tem, da bi bilo to za razvoj naše države, predvsem pa za varnost pravic vseh slojev državljank in državljanov zelo primerno. Sem eden tistih, ki ne verjame, da lahko oziroma da naj bo verbalno nasilje, nesposobnost in neučinkovitost nagrajena. Jaz verjamem, da se rezultati dela kažejo drugače, kot se naj bi kazali oziroma kot se kažejo v okviru današnje institucije varuha človekovih pravic. Jaz nisem eden izmed tistih, ki dela po tistem postopku, ustanovi komisijo, če nočeš rešiti problema, ali pa sprejmi dokument, če nočeš rešiti problema. Ampak to sta ti dve formuli dela, ki ju uporablja v tem mandatu celoten institut varuha človekovih pravic. Danes smo kar nekajkrat slišali oziroma zapisal sem si dve opazki ali pa lastnosti, ki jih nekateri pritičejo omenjenemu dokumentu. Prvič, da se zahvaljujejo za dosedanje delo in kako so navdušeni nad poročilom, ki je prišlo v obliki Poročevalca na naše klopi, in drugič, o kakovosti tega poročila. Oprostite, ampak po moji oceni, poudarjam, po moji oceni, če kdo hvali kakovost tega poročila in če nekdo govori, da si to poročilo zasluži vso hvalo, oprostite, ta ga ni prebral! Naslov tega poročila, za pomišljajem, je o ciljih, rešitvah, novih poteh. Ne duha ne sluha ni o tem. Gospodje, samo tisti, ki imate zelo nizko vest ali pa je sploh nimate, boste danes odšli zadovoljni, ker bo to sprejeto. V resnici se ne bo čisto nič spremenilo. Med tem ko vas je tričetrt, ki danes tu sedite, ki ste bili v prejšnjem mandatu, ste imeli možnost v obliki zakona materijo, ki je v treh ali pa štirih poglavjih opredeljena v tem zakonu, razrešiti, torej samo sprejeli bi zakon, ki vam ga je nacionalna stranka ponujala v sprejem, ki je opredeljeval kazni, preprečeval spolno nasilje nad odraslo, slabotno osebo, nad mladostniki. Ne, gospodje in gospe iz Združene liste in Liberalne demokracije, vsi ste glasovali proti. Kolegica Žgajnarjeva je v imenu poslanske skupine navedla en argument, ki ste ga takrat uporabljali. To je bilo, da se bo sistem kazni, zrušil če bi pedofile in posiljevalce kaznovali z maksimalno kaznijo, kakor smo predlagali. Povedal bom še drug argument, ki ga je takrat nanizalo ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve, ki ga je vodila Združena lista socialnih demokratov. Ali veste, kaj je bil takrat argument, zakaj je vlada nasprotovala predlogu zakona, ki smo ga v nacionalni stranki ponujali v sprejem? Da bo preveč stala oskrba zapornikov. To je bil takrat argument. Gospa Širca, verjamem, da vi gradiva sploh ne berete, zato ga niti ne komentirajte, kadar nimate pojma o stvareh. Po drugi strani, kar je še bolj kritično in po moji oceni žaljivo, ne samo do tega državnega zbora, ampak do cele države Republike Slovenije, pa je, da nekdo, ki se danes bohoti z avtorstvom oziroma organizacijsko izvedbo tega poročila, takrat na omenjeni zakon niti ne odreagira. Danes pa piše o teh problemih, kako je to zaskrbljujoče in kako je smiselno, da še dalje pišejo referate in pozneje referate spenjajo skupaj in jih dajo državnemu zboru, da bo državni zbor to potrdil in vsi bomo zopet veseli v naši družbi. To ni način, s katerim zakonodajna veja oblasti rešuje zadeve. To je način, ki ga lahko imate, ne vem, v klubu Liberalne demokracije, v posvetih Združene liste, kogarkoli. Naloga državnega zbora je drugje. Mi sprejemamo zakone, na podlagi katerih bodo pač uresničljive določene težnje oziroma preprečevanje nezaželenih aktivnosti in pa dejanj v naši družbi, ki jih je vse preveč. Okoli tega se strinjamo, ampak ne pa okoli načina, ki ga podajate. To, gospodje in pa gospe, morate imeti zelo plitko vest, če vas bo to zadovoljilo. In pa še druga zadeva. Osebno ocenjujem, poudarek zopet osebno ocenjujem, da seveda res je, da ni zakonske iniciative v rokah varuha človekovih pravic, ampak niti predpostopkov, ki pa so v njegovih rokah, torej pobude, varuh človekovih pravic, vsaj kar se tiče državnega zbora, ni izkoristil. Po naši oceni s tovrstnim početjem, ki ga počenjamo na vaš predlog s podporo Liberalne demokracije in Združene liste, dajete celo zeleno luč za bohotenje vseh negativnih pojavov v družbi. Kaj bo rezultat? Saj politiki je pa vseeno, če sprejema take dokumente. Po moji oceni je napaka, da prihaja do tovrstnega razmišljanja. Še večja napaka pa je, da vsi tako hvalite to razmišljanje, torej, sprejmimo dokument, sprejmimo brošuro, opozarjajmo in recimo ja, to je pa to, ampak nič konkretnega ne prihaja iz vaših vrst. In zato je vsaj v okviru poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke prišlo do težnje, predvsem pa do želje, da inštitucijo varuha človekovih pravic vodi nekdo, ki je sposoben zaščititi pravice in to ne izključno pravice posameznih marginalnih skupin, kakor se rade imenujejo, ampak pravice državljanov in državljank. Hvala.
Hvala, gospodu Pečetu. Besedo ima gospod Pavel Rupar.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Tudi sam sem se odločil spregovoriti na to temo, predvsem na temo nasilja v družini, kot osnovni celici, smo nekoč rekli družbe, pa se niti ne bi še k temu toliko priglasil oziroma odločil za izvajanje, če seveda ne bi pred mano prišlo poročilo varuha človekovih pravic. Po naši oceni, tudi po moji oceni je to zgolj skupek nekih spisov, prostih spisov, v katerih pa manjka življenja, manjka neskončne energije, ki bi morala biti od varuha človekovih pravic vgrajena v to poročilo, in ki bi bila lahko osnova za reševanje zgodovinsko zamujenih priložnosti pri ohranjanju družine kot vzgojne celice, kot matične celice družbe in kot celice razvoja. Jaz sem pravzaprav začuden tudi nad suhoparnostjo posameznih razpravljavcev v tej dvorani. Govorili smo vsevprek, koliko nasilja je, kako spregovoriti o nasilju, kako je to težko, kako potem, ko je nasilje enkrat že postalo dejstvo, nimamo več opore niti v policiji, niti pri drugih organih pregona, kaj šele pri sodiščih. Komu dati pravico, očetu, materi ali potem otroku? Koga prioritetno obravnavati kot žrtev nasilja? Torej, preprosto nič. Govorili smo o varnih hišah, govorili smo, kako je vse težko. Zamudili smo pa eno zelo bistveno zadevo. To pa je, od kdaj se pa pravzaprav pojavljajo ti elementi nasilja. Pojavljajo se od takrat, ko je ta družba še v dobi po drugi svetovni vojni, v tistem, bom rekel, nekem, že takrat ideološko prenapetem, pogledu zanemarila družino kot osnovno celico ljubezni. Postavila jo je v element neke porabe, v element neke ideologije, kjer je najbolje, če je oče član kakšnega komiteja, mama pa kakšna AFŽ-jevka in otroci bodo pa zelo prijetno prepuščeni vzgoji socialističnim vrtcem in pa potem osnovnošolskemu izobraževanju v smislu neosocializma, v smislu marksizma, kjer pa nikoli in nikdar niste zasledili besede ljubezen, ali sta oče in mati tista, ki te vrednote na družino ustvarjata oziroma prenašata iz generacije v generacije. Celo v tem poročilu, če že mislite, da ste v socializmu govorili o ljubezni, vam povem, da niste. In tudi v tem poročilu celo, poglejte, kaj smo navedli, kaj je funkcija, ki jo ima družina: zadovoljevanje spolnih potreb moškega in ženske, z izjemo swingerjev. [[...]] [[Smeh.]] [[...]]; potem zagotavljanje reprodukcije, vloge z rojevanjem potomcev. Reprodukcije, vloge [[...]]Ali je družina reprodukcija otrok? Ali smo družine tovarne otrok? Naprej, osebnostna stabilnost odraslih, zadovoljevanje čustvenih potreb in občutka varnosti. Nadalje, socializacija otrok in ekonomska funkcija družine. To je vse kar ste, oprostite, v tem poročilu napisali, kaj je družina. Kje so tukaj vrednote? Tiste vrednote, ki ste jih 50 in več let zanemarjali v družinah, ki ste jih namenoma uničevali, in ki jih tudi prejšnji, ta generacija, bom rekel, že po osamosvojitvi Slovenije ni znala niti približno, ne vrednotiti, kaj šele spodbujati in nanje opozarjati. Zato imamo danes verjetno en cel kup podivjanih, tudi naših vrstnikov, imamo nasilje v družini, kjer je najmanjši problem prisliniti eno klofuto ženi, po vsej verjetnosti je to v velikih primerih, kjer je nasilje od otrok, tako kot jesti vsakdanji kruh, ker se nihče več ne vpraša, ali je življenje v družinah še življenje normalne prvobitne celice, pa bom še enkrat rekel, ljubezni. Kje so tukaj vrednote? Jaz sem bil osebno zelo prepričan, da bo z osamosvojitvijo Slovenije vendarle prišlo pri vzgoji v vrtcih, v šolah, pa tudi v odraslih, do velike preobrazbe oziroma v drugačnem smislu. Res v smislu, tako kot je morda v večini držav v Evropski uniji. Poglejte, če gledate na število družin, na število ločitev, na število nasilja v družini - Slovenija spada v sam vrh, skupaj s še nekaterimi post komunističnimi državami. Torej, roko na srce, zamudili smo zgodovinsko priložnost vzgajati in pa se učiti vzgajati tudi odrasli v smislu družine brez nasilja in brez problemov. Ko je nastala ta, bom rekel, strašanska vrzel teh, bom rekel, da cenita partnerja sama drug drugega, da cenita življenje in pa da soustvarjata ali pa s kompromisi rešujeta, torej jaz sem ogorčen in sem zdaj zelo razburjen, pa se zelo brzdam, da še kakšno ne rečem na to temo, ampak vendarle se mi zdi, ko smo enkrat izpustili te priložnosti, ko se je začelo nasilje v družini, smo začeli, pa mi politiki spreminjati in pa sprejemati zakone, kako bi te napake zakonsko popravili. In še smo naredili velike napake, zelo velike napake. Odločili smo, da bomo zdaj sprejeli zakon o socialnem varstvu, potem smo sprejeli nek način oblikovanja socialne pomoči preko teh centrov za socialno pomoč in delo. Potem smo si izmislili varne hiše, potem smo si izmislili dodatke. Ne moremo predlagati ukinitev. Ne moremo, ker je tako "zasvinjana" družina s tem nasiljem, da nazaj koraka več ni. Ampak jaz želim povedati, kdo je kriv za to in kako bi se lahko to preprečilo, pa se ni. Zdaj je prepozno ukinjati te zadeve, zdaj je treba delati v drugo smer. Morda pa imamo še priložnost nove družine vzgajati, tako kot so bile včasih vzgojene, na novo postaviti sistem vzgoje v vrtcih, sistem vzgoje v šolah, kot sem povedal, v smislu sporazumevanja, razumevanja družine, tudi ljubezni, gospod Hanžek, oprostite, vi se lahko smejete, ampak varuh človekovih pravic je prvi človek v tej državi in kjerkoli je, ki bi moral z ljubeznijo do ljudi reševati probleme. Vi jih pa ne. Vi jih pa statistično ali pa ideološko. In jaz sem bil vaš zaveznik in nisem več, zato ker sem spoznal, da vam je ta funkcija ravno tako kot meni lanski sneg. In žal je tako. Škoda mi je, da v tem poročilu ni smernic, ni teh smernic, ki bi kazale na vrednoto družine, ki bi se morala spodbujati, tukaj bi morali trošiti denar, ne denar za reševanje pretepenih žensk, za pošiljanje ne vem katerih otrok v socialno varstvo, v posvojitev, ne v izgradnjo varnih hiš. To je napaka. Zdaj morajo biti, še enkrat povem, ker smo v stanju katastrofalnega odnosa v družinah, saj ste to vendarle napisali, da je tako. Namesto, da zapravljamo denar, pa saj ga ne, saj Dimovski je pisal to tako, občine rešujte, še to je bilo nemar. Ministrstvo za delo v preteklih mandatih se ni zavzemalo za to, da bi samo reševalo probleme, ne, občine, vi dajte. To je bil smisel vsega. Tudi te odgovornosti niste prevzeli nase. In sedaj dopustite tej vladi, da vendarle nekaj reče na temo vrednote družine. Vrednota, to vam manjka tukaj, to vam manjka v tem poročilu in v konceptu razvoja družine in seveda zmanjševanja posledično nasilja. Dokler bomo imeli take institucije, ki bodo pisale, pisale in pisale in zgolj samo se pogovarjale, kako bi koga reševali, ki je že enkrat padel v katastrofo, je ta država zgubljena.
Gospod Rupar, zaključite.
Bom, gospod predsednik. Nič ne bo narobe gospe in gospodje, če naredimo korak nazaj, če naredimo korak v vzgojo tistih majhnih otrok in jim pomagamo razsvetliti tiste male možgane, kaj pravzaprav družina pomeni, da to ni koruzništvo, da to ni vseeno, koliko partnerjev imaš, da ni vseeno, kje plešeš rokenrol in swing, ampak da je predvsem pomembno, da starši dajo ljubezen svojim otrokom, da se je bodo naučili za svojo generacijo naprej. Hvala lepa.
Hvala, gospod Rupar. Kot je bilo v času razprave že kar nekaj vprašanj, naslovljenih na vlado in je bila s strani predsedstva izražena pripravljenost, da k besedi pripustimo predstavnika vlade, in sicer gospoda Tivadarja, v.d. direktorja, generalnega direktorja direktorata za družino, če seveda ne bo nihče nasprotoval. Sprašujem, ali kdo nasprotuje, da v imenu ministrstva spregovori gospod Tivadar? Ali je to proceduralno ali nasprotovanje? Prosim, gospa Zalokarjeva.
Ko je bilo tole vprašanje izpostavljeno, je bilo rečeno, da bomo vprašani in bomo imeli možnost povedati, ali se s tem strinjamo. Glede na poslovnik, mislim, da lahko stališča vlade na sejah državnega zbora predstavlja lahko samo minister ali državni sekretar. Danes nismo dobili nobenega pojasnila, vendar tu prisotnega ni niti ministra, niti državne sekretarke, zato menim, da gre za podcenjevanje tako tematike, ki je danes na dnevnem redu, kot tudi državnega zbora, če bodo stališča vlade predstavljali predstavniki vlade, ki ne igrajo najpomembnejše funkcije. Kar se tiče poslanskega kluba LDS, nasprotujemo, da bi predstavljali stališče vlade neustrezni predstavniki.
Hvala. Je zaključeno, predstavnik ministrstva ne bo dobil besede. Ali je še kakšno drugo proceduralno vprašanje oziroma kakšna druga proceduralna pobuda? [[Ne.]] Potem dajem besedo gospodu predlagatelju. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Hvala vsem, ki ste danes povedali svoja mnenja, kakršnakoli. Predvsem se to zahvaljujem, upam, v imenu ministrstva za delo, družino in socialne zadeve in ostalih, ki bodo pomagali pri pripravi zakona, ki bi na kakršenkoli način zmanjševal nasilje v družini. Ponoviti moram, kar je bilo mimogrede tudi omenjeno, varuh človekovih pravic je samo opozorilna institucija, ki opozarja družbo na napake. Varuh človekovih pravic ne more opravljati delo katerihkoli ministrstev, katerihkoli institucij. Kljub temu smo mi poskušali narediti več, kot nam je ukazano, ni nam pa seveda prepovedano, in smo pripravili neko posebno poročilo, ki bi spodbudilo razpravo, danes je do tega prišlo, ki bi pripeljala do neke družbene akcije, zakona, še potrebnejši pa je mogoče nacionalni plan za zniževanje nasilja v družbi in nasilja v družini. Povedati moram, da je naslov tega poročila Nasilje v družini, zato govoriti o tem, kaj še ni notri, mislim, da nima smisla, ker vse tisto lahko bolj ali manj preberete v letnih poročilih varuha človekovih pravic, kjer obdelujemo tudi preživnine, tudi nasilje v šoli, skoraj vse stvari, ki so bile danes rečene. Tukaj nismo predstavili celotnega sklopa, lotili smo se enega problema, za katerega mislimo, da je premalo urejen in da je zelo pomemben. Da je pomemben, bom dal samo en argument. Vzorci, ki se jih otroci v najranejši mladosti naučijo v družini, so skoraj večni v njegovem življenju. Vse ostale institucije jih lahko malo popravljajo, veliko jih pa ne. Mi nismo govorilo o vzroku. Če bomo začeli govoriti, kaj je prej: jajce ali kura, bomo spet tam, da ne bomo o ničemer govorili. Nekje je treba to presekati in treba je presekati pri otrocih, po eni strani, po drugi strani smo pa do tega prišli iz obravnav vrste kršitev otrokovih pravic nasilja nad otroki in to nas je spodbudilo, da naredimo korak naprej od samo individualnega preganjanja posameznih institucij, ki so naredile premalo za zaščito otrok, do neke sistemske rešitve. Žal je predolgo časa trajalo, upam pa, da bo zdaj čim hitreje prišlo do realizacije. To poročilo tudi morate sprejeti kot en delček varuhovega dela. Poleg tega poročila je še vsakoletno poročilo o človekovih pravicah. To poročilo je sestavljeno, kot ste videli v začetku, v kronologiji, kjer je dosti natančno, ampak kratko napisano, kaj smo v zadnjih letih naredili. Ni samo to poročilo to, kar smo na uradu varuha naredili, ampak imeli smo vrsto aktivnosti, od tega, da so prvič dobili eno tretjino vlade, ministri za šolstvo, zdravstvo, notranje zadeve, pravosodje, generalna državna tožilka, predsednik vrhovnega sodišča so se zbrali na dveh sestankih na enem mestu pri varuhu človekovih pravic, da smo začeli multidisciplinarno razmišljati o problemih nasilja v družini, ker je bil večkrat omenjen multidisciplinaren pristop. Naj zelo na kratko še enkrat povem namen tega poročila. Ne domišljamo si, da je to poročilo lahko absolutno popolno in celovito. Mislim, da ni nobene institucije v tej državi, ki bi lahko enkrat za vselej in natančno ter absolutno opisala in naredila vse. To poročilo je bilo kot spodbuda za delo naprej. Spolne zlorabe so na nekih drugih mestih opisane v poročilu varuha človekovih pravic, v družinskem nasilju so pa samo en delček nasilja. Preživnine, o njih bi lahko rekli, da so pač nasilje države nad tistim, ki preživnine ne dobi, zato ker je pač neučinkovita v izterjavi. Mimogrede pa moram zavrniti trditve, da varuh človekovih pravic na tem področju ni ničesar naredil. Preživninski sklad je bil ustanovljen na podlagi priporočil in zahteve varuha človekovih pravic, sicer ne mene, mojega predhodnika, ampak to je tudi eden izmed, recimo, dojenčkov tega urada. Tako da ni res, da nismo ničesar naredili. Rad bi se dotaknil še nekaj stvari. Celosten zakon, celosten pristop - mislim, da je zahteva po celostnem zakonu, ki bo na enem mestu obravnaval pretepe v gostilni, nasilje v družini, pretepe v šolah in tako naprej, izgovor in sprenevedanje za to, da ne bomo ničesar naredili. Zavedamo se, da je družina tako posebna institucija, lahko rečemo tudi osnovna celica ali kakorkoli, in tako pomembna, da potrebuje posebno skrb in poseben zakon ter posebne in specialne metode zmanjševanja in preprečevanja nasilja v družini in zdravljenja ter vse ostalo. Glede tega, da se zavedamo širše, kar vlada očita, da se ne zavedamo, v poročilu varuha človekovih pravic za leto 2002 je tudi neko poglavje - samo naslov bom prebral - varuh človekovih pravic predlaga skupno zavezo za nenasilno družbo, ki jo sprejmejo vlada, lokalne skupnosti in civilna družba. Nobenega odgovora ni bilo na to. Se pravi, dve ali tri leta stara ideja tudi varuha je, da se lotimo nasilja v celotni družbi; to je pa posebej, tako da to sta dve stvari. Na vse to smo več ali manj mislili. Multidisciplinaren pristop - vse to smo delali z namenom multidisciplinarnega pristopa, zato tudi zavračam kritike, da nismo podprli zakona o kaznovanju. Ves čas stojimo na stališču, da en sam zakon, ki bo povišal kazni, ne bo ničesar naredil. Treba je od preventive do vrednot, kot je bilo rečeno, kompleten pristop, ki ga pa varuh sam ne more, in sem prepričan, da tudi ministrstvo samo ne more, pač pa morata ministrstvo in vlada spodbuditi institucije. Mi smo dobili vrsto strokovnjakov, ki so to naredili. Da se še enkrat vrnem k temu poročilu. V prvem delu, kot ste videli, je napisana kronologija, kjer je povedano, kaj smo poleg tega poročila delali. Na koncu je pa povzetek, ki je nekako v resnici poročilo varuha človekovih pravic, kjer pa, da vas opozorim, smo začeli, 1. točka, družbeni okvir. Nismo zanemarjali družbenega okvirja, v katerem je družina, sem sociolog in bi mi lahko takoj diplomo vzeli, če bi se te povezave ne zavedal. Ampak vsekakor pa ne bom zato, da ne bom v družini nič naredil, vse na družbo prenašal. Zelo povezano, oboje je treba narediti. V tem družbenem okvirju smo začeli. Prvi stavek: za zmanjšanje nasilnosti v družinah bi bile potrebne širše družbene spremembe; izločiti bi morali norme, ki dajejo nasilju v družini in družbi legitimnost ali ga celo poveličujejo. Zavračam vse to, da o vrednotah, o normah in o tem nismo govorili. Prvi stavek je iz našega kratkega projekcijskega teksta. Omenili smo vlogo medijev, ki so dostikrat negativni. Zmanjšati bi morali stres, ki izzove nasilje in ga družba generira zaradi svojih neenakosti. Če je v družini, v družbi manj revščine, brezposelnosti, rasne, spolne in narodnostne, neenakosti, z dobro dostopnostjo zdravstvene nege, izobraževanja, se s tem zmanjša ta del stresa v družinah, za katerega je odgovorna družba. Tudi o tem smo, ne govorili, ne pisali. Naslednja točka je medinstitucionalno sodelovanje. Ves čas je to bistveno in osnovno, zato je bila prva moja akcija, da sem poklical ministre, vse ministre, ki so na tem področju odgovorni, pred letom in pol, ali dve leti in pol od tega, da smo se dogovorili za medinstitucionalno sodelovanje. Naslednja stvar, ki jo je treba spremeniti, je zakonodaja, potem pregon in sodstvo, dotaknili smo se vprašanja zdravstva, centrov za socialno delo in tudi seveda pomena nevladnih organizacij, ki so - pa je treba enkrat tudi spet javno povedati - najbrž v tej družbi največ naredili za preprečevanja in zmanjšanje nasilja v družini. Mislim, da sem pri koncu, samo sekundo. Mislim, da je dovolj. Samo dve stvari bom še dodal. Vlada govori, [[listek sem izgubil o tem]] , da imamo samo to mrežo, ki deluje, materinskih domov in varnih hiš, glede tega se z gospodom Ruparjem popolnoma strinjam. Za mene je vsak tolar, ki je dan v varne hiše, en dokaz več, da je ta družba, država, kdorkoli že, padel na izpitu preprečevanja nasilja v družini. Ves cilj, vse naše delo je bilo čim bolj zmanjšati število varnih hiš, zato da ne bomo nasilnežev nagrajevali tako, da ostanejo v hišah, v stanovanjih, žrtve gredo pa v varne hiše, za katere plačuje država. To je ena, dobesedno perverzna zgodba, čeprav jih popolnoma ukiniti najbrž nikoli ne bomo mogli. Ampak izgovor, da imamo varne hiše in smo to naredili za nenasilje nasilju v družini - se strinjam, gospod Rupar, popolnoma z vami, je [[...]]Dobro. Samo še odgovor na dve zadevi. Rečeno je bilo, zakaj sem polemiziral že v uvodniku. Nisem polemiziral, jaz sem prepričan, da sem dolžan braniti ime strokovnjakov, ki so zastonj delali na tem področju, hodili sem in da jih poimenujejo za kvazi strokovnjake. Jaz se za sebe, kolikor je bilo na moj račun rečenega, nisem oglasil in je pač to del moje službe, ki jo prenašam. Vsekakor pa sem dolžan braniti strokovnjake. Nisem polimiziral, ampak enostavno sem povedal, da se ne strinjam s tem, da bi lahko strokovnjake, ki so v resnici veliko naredili, kar tako z levo in desno roko opravili. Hvala lepa.
Hvala gospodu varuhu človekovih pravic, Matjažu Hanžku. Ker določen čas za razpravo še ni povsem potekel, sprašujem ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena poslovnika še kdo razpravljati. Naj preberem: Kumer, Potrata, Pečan, Rupar, Lahovnik, Oražem, Peče, Zagorac, Kucler - po tri minute. Gospod Kumer, izvolite, tri minute imate časa.
Hvala lepa za besedo. Najprej bi rad izkazal svoje nestrinjanje s preprostimi in na hitro izrečenimi vrednostnimi sodbami o zelo perečem problemu, kar se tiče nasilja in odnosov v družini kot tej osnovni celici družbe. Namreč, da je prejšnji 50-letni sistem ustvaril pogoje ali pa gojil pogoje, da je to nasilje v družini prišlo do kulminacije v zadnjih 10, 15 letih. Dve stvari moram povedati. Če je temu tako, potem smo mi produkt te filozofije in ideologije in smo eni prvi tistih, ki v tej družbi predstavljamo to skupino nasilnih ljudi. Jaz se s tem ne strinjam. In drugič, da to ni eminentno Sloveniji in slovenskemu prostoru, je najlepši dokaz sosednja Avstrija, kjer niso imeli komunizma, niso imeli socializma in so leta 1997 sprejeli poseben zakon za reševanje problemov nasilja v družini. Drugo, kar hočem povedati; ne strinjam se in ne podpiram izhodišča, da glede na to, da imamo v družbi opravka s celo vrsto elementov in nasilnih dejanj in področij, kjer ugotavljamo nasilje, da se ne bi lotili v tem trenutku odpravljanja vzrokov in problemov nasilja v družini. Dovolj daleč smo torej prišli, dovolj ustvarjena klima je v družbi, da lahko s posebnim krovnim zakonom nekje začnemo, potem se bodo pa seveda vsi ostali segmenti sami po sebi uredili. Hvala lepa.
Hvala gospodu Kumarju. Besedo ima gospod Zagorac oziroma gospod Peče. Tako je, kot je bilo v prejšnjem mandatu dogovorjeno, da ni po vrstnem redu, kot smo vpisovali dvig rok, ampak menjaje z ene in druge strani. Prosim, gospod Peče.
Jaz se bom sicer oglasil, ker mislim, da ni korektno do poslanskega kolega Zagorca, kajti prej, ko ste prebrali vrstni red, je bil na koncu. Ampak dobro to je že druga zgodba. Rad bi se dotaknil dokončnega oziroma končnega govora varuha človekovih pravic, torej gospoda Hanžka, ko je v svojem prvem delu govoril o pristojnostih in pomanjkanju pristojnosti njega in pa njegove inštitucije. Po oceni Slovenske nacionalne stranke so še pristojnosti, ki jih ima, prevelike, glede na to, da že teh ne zna izkoristiti in ne zna sodelovati v predzakonodajnem postopku v smislu dajanja državnemu zboru in vladi pobud iz materije, ki jih ena oziroma druga institucija, torej državni zbor ali pa vlada Republike Slovenije, obravnavata. Druga zadeva, ki bi jo rad povedal v teh treh minutah, je to, da mi je sila žal, da dejanja in govori v tem državnem zboru potrjujejo pravico o nizki vesti oziroma stopnji. Poglejte, imamo politično stranko, ki si je tako zelo želela, da bi na današnji razpravi sodelovalo tudi pristojno ministrstvo. Po drugi strani je pa ravno ta ista politična stranka, torej Liberalna demokracija, dosegla, da ministrstvo danes ni smelo odgovarjati na dileme, ki so bile izpostavljene, in s tem ni smelo sodelovati izvršilna veja oblasti v današnji razpravi. Če to ni paradoks in če to ne potrjuje besed o vaši, kaj naj rečem, dvoličnosti, da bom zelo milo zvenel, potem ne vem, kaj je boljši primer. Pa še ena zadeva, ko je že govor o delnih poročilih varuha človekovih pravic ter o tem poročilu, ki se v svoji vsebini dotika tudi spolne nedotakljivosti. Kako naj verjamemo varuhu človekovih pravic, če pa niti imena zakona ne pozna, ki opredeljuje kazni, ki so zagrožene za spolne prekrške! Ne moremo se na ta način igrati. Neko resnost s strani varuha človekovih pravic je pa ja menda pričakovati! Gospe in gospodje, saj ta državni zbor ni otroški parlament - pa tega nočem podcenjevati -, da bi lahko kar povprek mešali eno z drugim in govorili tja v tri dni. Po oceni Slovenske nacionalne stranke pa moram povedati še eno nestrinjanje, ki pa, verjamem, da je v marsikom izmed vas vzbudilo željo po tem, da bi mesto varuha človekovih pravic zasedel nekdo drug. Ko je varuh človekovih pravic jasno in glasno tule povedal, da je za to, da se zmanjšajo finančna sredstva tako imenovanim varnim hišam. Ali je to za današnji čas? Ali je tako razmišljanje normalno za današnji čas? Gospe in gospodje, vem, da na glas ne boste upali, ampak pri sebi premislite. Hvala.
Hvala gospodu Pečetu. Besedo ima gospa Potrata. Prosim.
Hvala za besedo. Gospod predsednik državnega zbora, vem, da vam poslovnik dodeljuje možnost, da razporejate, kdo bo vodil sejo državnega zbora namesto vas. Zato mi dovolite, da zdaj, ko ste vi tisti, ki vodite, povem svoje nestrinjanje s tem, da ste to točko dnevnega reda danes dali voditi enemu od podpredsednikov državnega zbora, ki je javno zagovarjal tezo o tem, da je varuh človekovih pravic nepotrebna institucija in jo je treba ukiniti. To je seveda puščalo sledi na vodenju te seje. In ker vi tudi takrat, ko so bile žalitve, niste reagirali na to, si štejem, da je to moja dolžnost - in hvala, da sem to zdaj najprej naredila. Zdaj pa druga stvar. V znamenitem poročilu oziroma mnenju vlade Republike Slovenije k posebnemu poročilu med drugim tudi piše na 2. strani, da je minister, pristojen za družino, imenoval strokovni svet za problematiko nasilja nad ženskami, ki nadaljuje svoje aktivnosti kot strokovni posvetovalni organ, katerega naloga je skrb za pripravo strokovnih podlag in tako naprej. No, moram povedati, da sem kot predsednica komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti povabila na obravnavo te točke dnevnega reda tudi ta strokovni svet, pa do strokovnega sveta pošta ni prišla. Tako da se ne bi ustvarjalno zmotno mnenje, da je šele zdajšnji minister za delo ustanovil tak svet. To je že iz prejšnjega obdobja in tam je tudi povabil k sodelovanju predstavnike nevladnih organizacij in je to, kolikor jaz znam brati, v neskladju s prvim odstavkom, da pa to, da je varuh človekovih pravic nevladne organizacije povabil k sodelovanju, pa štejejo za slabost. Dovolite, da zdaj, kolikor mi je še časa ostalo, porabim za to, da povem, zakaj bom podprla sprejem posebnega zakona o preprečevanju nasilja v družini. Zato, ker se mi zdi, da je današnja razprava pokazala, da nismo definirali nasilja, da nismo definirali družine, da še ni določenih obveznosti oziroma dolžnosti obveščanja, da še ni spremljevalec žrtve določen, da ni cele vrste stvari, ki zadevajo socialno varstvo, usklajenih in ustrezno urejenih, da so potrebni tudi posebni kazenskopravni ukrepi - in vse to je tisto, kar govori v prid tezi, da ja zakon o preprečevanju nasilja v družini potreben. Ne glede na to, kaj se bo danes zgodilo s priporočilom, ki ga je v sprejem državnemu zboru priporočila komisija, upam, da bo vlada, v tem primeru vlada, pripravila tak poseben zakon in ne bo skrila nasilja v družini v nek zelo splošen zakon. Hvala.
Hvala gospe Potrati. Besedo ima gospa Zalokar Oražem, prosim.
Hvala lepa. Najprej bi rada povedala, da paradoks je, da danes tukaj ni najvišjih predstavnikov vlade, predvsem ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, in to je paradoks, kajti vsebina bi si to zaslužila. V zvezi s citiranjem nekaterih stvari pa mislim, da bi bilo potrebno, da smo korektni. Ko je bilo citirano poročilo, je treba povedati, da je v tem poročilu poleg uvoda jasno napisano tudi, kdo so avtorji posameznih referatov, ki so v poročilu izbrani. To, kar je bilo citirano v zvezi s funkcijo družine in potem tudi z nekim posmehom pospremljeno, je treba povedati, da je to avtorstvo docenta dr. Janka Kersnika, doktorja medicine iz zdravstvenega doma Jesenice in pa asistentke Ksenije Tušek Bunc, doktorice medicine, s katedre za družinsko medicino medicinske fakultete v Ljubljani. Tu je potem bilo citirano in izstrgano iz tega konteksta nekaj misli v posmeh, kaj pač naj bi po tem poročilu družina bila. Seveda pa isti avtorji govorijo tudi še marsikaj drugega o družini. Recimo, "družina je zaključen vrednostni sistem, pri katerem njeni člani zadovoljujejo svoje potrebe po opori, samostojnosti, razvoju in razumevanju" ali pa naprej. Zanimivo je, pravita ista avtorja, da se družina na lestvici vrednot vzpenja, hkrati pa je opozoriti, da so ljudje s sedanjim načinom družinskega življenja nezadovoljni. Skratka, lahko bi še naprej citirala, mislim pa, da ni korektno, da so v državnem zboru norčujemo iz ljudi, ki so po mojem z vso spretnostjo izpisali te referate in potem iztrgamo ven neke stvar in rečemo, govorite o spolnih potrebah moškega in žensk, mislim da, so pač z medicinskega vidika želeli povedati tudi ta del. Še tretja zadeva, ki bi jo rada povedala, je ta, da je danes bilo to tudi povedano, da je gospa Zdenka Cerar na sodišču branila sodišča češ, da so kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost težko dokazljiva in so sodniki zaradi tega izrekali nizke kazni. Sedaj, to je bila ena prosta izjava, mislim, da gospa Cerarjeva nikoli ni branila sodišč, povedala pa je, da tožilci na sodiščih lahko zelo težko dokazujejo ta kazniva dejanja. In res so kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost zelo težko dokazljiva dejanja, ker so skrita med štiri stene in žrtev je prestrašena in prizadeta. In treba je povedati, da je prav s tega vidika na predlog omenjene državne tožilke prišlo do sprejetja novele zakona o kazenskem postopku, tako da tudi izjave, ki jih dajejo [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] samo da dokončam stavek -, tudi izjave, ki jih dajejo priče oziroma žrtve pred, kasneje pa jih zanikajo ali pa zaradi strahu rečejo, da tega niso rekle, so sedaj v postopku upoštevane. Tako je ta novela sodiščem dala veliko možnost in mislim, da je bila pomembna, pa se je danes ni omenilo. Hvala.
Besedo ima gospa Pečanova. Oprostite [[...]]
Jaz se opravičujem, bom čisto kratka. Glede na to, da je [[....]]
Ja, ne dovolite [[....]]
Omenila je gospo generalno državno tožilko, o kateri sem jaz govorila. In rada bi samo pojasnila [[...]]
Ne, ne, ne, oprostite [[...]]
[[...]]da ne bo živela v nevednosti, kajti tukaj imam poročilo, ki [[...]]
Ne, prosim, prosim, nimate pravice [[...]]
[[...]]besede gospe generalne tožilke.
[[...]]do replike. Gospa Pečanova ima besedo.
Videti je, da je pri nas poslovnik zelo raztegljiva zadeva. Rada bi povedala zelo na kratko samo to. Večkrat je bila danes postavljena trditev, da je treba nasilje v družini obravnavati skupaj z vsemi drugimi vrstami nasilja, ki se pojavljajo v naši družbi. Menim, da je to zgrešeno zaradi tega, ker druge vrste nasilja lahko nadziramo in tudi kaznujemo, tudi preprečujemo, tudi odpravljamo na osnovi drugih vrst zakonodaje, med tem ko je nasilje v družini nekaj popolnoma specifičnega, ker je skoncentrirano samo na eno majhno skupino ljudi, ni pa omejeno na določeno starostno skupino, spol ali karkoli drugega. Se pravi, da tudi iz nasilja v družini nastaja novo nasilje in tega se je treba zavedati. Da otroci, ki so bili in to tudi notri v teh, tako kot pravite, ekscertih lahko zasledimo - izpostavljeni ali bili priča pogosto, stalno nasilju v družini, po navadi te navade prenašajo potem v svojo lastno družino, kasneje, ki jo sami ustanovijo. Rada bi še tudi prevedla v vsakdanji slovenski jezik tisto, kar je bilo prej rečeno: kaj naj bi bile funkcije družine, ki jih je imela ali jih ima družina. Ljubezen je ena od teh funkcij, kjer piše takole: zadovoljevanje čustvenih potreb in občutka varnosti - to je zagotovo ljubezen -, medsebojna ljubezen in spoštovanje znotraj družine, zagotavljanje reprodukcijske vloge z rojevanje potomcev, to je vendar osnovna, bom rekla, zapoved cerkva, ne samo ene cerkve, ampak vseh cerkva, da se moški in ženska združujeta v spolnem aktu zato, da rojevata potomce, ne pa zaradi tega, da bi razsipala seme v veter, kakor se spomnim iz biblije. Nekateri veste, kaj piše v bibliji, vendar pa to znate obrniti po svoje. In tukaj bi predvsem rekla, da zagotovo pa ni družina namenjena temu, da drug drugega mučimo, zlorabljamo, tepemo ali karkoli podobnega. Družina je bila, je in bo zagotovo namenjena predvsem temu, da se ljudje, ki se med seboj ljubijo, poročijo ali ne poročijo [[...]] [[Znak za konec razprave.]] , živijo skupaj in imajo otroke. To je osnovni cilj vsake družine. Sedaj pa, če v tej družini [[....]]
Gospa Pečanova, prosim, zaključite.
[[...]]zaradi značajskih potez posameznih ljudi prihaja do nasilja, mislim, da je treba to iskati po celem spektru družbe, ne pa samo v nekem socializmu, kot je rekel kolega.
Hvala gospe Pečanovi. Besedo ima gospod Lahovnik.
Gospod predsednik, spoštovane poslanke, poslanci. Najprej mislim, da je treba poudariti, da govorjenje o nasilju v družini, ni govorjenje proti družini. Dejstvo je, da na ta način najlepše pomagamo družini, na ta način poskušamo vsi zaščititi tiste najšibkejše člane v družini. Danes smo vsi prejeli tudi pismo s strani nevladnih organizacij, ki izražajo zaskrbljenost nad nekaterimi stališči predstavnikov vlade, ki očitno menijo, da je govorjenje o nasilju v družini samo po sebi nekaj slabega. Če zadevo zapremo za štiri stene, če nojevsko potisnemo glavo v pesek, potem to enostavno ni in problem je rešen. Mene takšen odnos zelo skrbi. Mislim, da je nasilje v družbi, nasilje v družini problem. Govori je treba o tem na glas, da se to ne bo zgodilo tudi vam, tudi tistim spoštovanim poslankam in poslancem, ki sedaj odkimavate. Jaz ne vem, v čem je to kaj slabega. Skrbi me, seveda, da danes ni tukaj niti ministra niti državnega sekretarja za delo, družino in socialne zadeve, čeprav ima ta točka naslov Posebno poročilo o nasilju v družini, poti do rešitev. Poti do rešitev - zelo afirmativno. Samo za to gre, da se tukaj odkrito pogovorimo o problematiki, obravnavamo poročilo in poskušamo nekaj narediti, zato najti poti do rešitev, da se nasilje v družini zmanjša. Mislim, da ta debata ni ideološka, ne gre za vprašanja krščanske družine, krščanskih vrednost, ne gre za vprašanje muslimanske družine, muslimanskih vrednost ali česarkoli podobnega, kar ste nekateri poskušali tudi v današnji razpravi izpostavljati. Gre enostavno za to, da se naredi življenje v tej državi znosnejše za tiste najšibkejše, ki se sami ne morejo zaščititi. Nekaj let nazaj je v Velenju, v kraju, kjer živim umrl, nekaj let star otrok zaradi nasilja v družini. Če kdo misli, da če o tem ne bomo govorili, bo takšnih primerov manj, se zelo moti. Naslednja stvar, na katero bi rad opozoril, je vprašanje varnih hiš. Mislim, da je zelo zaskrbljujoče, če varne hiše kdo problematizira. Tudi zaradi varnih hiš smo imeli kakšen primer nasilja manj. Tudi zaradi varnih hiš je bila kakšna ženska ali kakšen otrok manj pretepen v tej državi. In ne vem, zakaj to koga moti, spet to nojevstvo: dajmo jih ukiniti, zapreti za štiri stene, pa smo problem rešili. Če je to takšen pristop, potem me zelo, zelo skrbi. Ob zaključku bi še enkrat rekel, da mi je iskreno žal, da danes res ni niti ministra niti državnega sekretarja. To verjetno kaže tudi odnos te nove vlade do družine, do nasilja v družini, do te problematike v naši družbi. Hvala.
Hvala gospodu Lahovniku. Ni ravno najbolj korektno stalno očitati odsotnost. Gospod minister je boln, bolan, ima pravico imeti gripo. To je bilo že večkrat povedano. Besedo ima gospod Zagorac. Izvolite.
Hvala za besedo. Mislim, da tisti, ki je problematiziral varne hiše, je bil ravno varuh človekovih pravic. Paradoks, ki ste ga omenjali: največji paradoks je ta, da po 12-ih letih še nimamo zakona, ki bi urejal nasilje v družini. In še, ena izmed mojih predhodnic je mislila, v Slovenski nacionalni stranki pa vemo, da gre za poročilo o predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah kazenskega zakonika Republike Slovenije; generalna državna tožilka gospa Zdenka Cerar: "Kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivostjo so izredno težko dokazljiva in sodniki prav zaradi tega pogosto izrekajo nizke kazni", podpisan je Maksimiljan Lavrinc, LDS. To je mnenje. Prosim, če lahko ostanek časa namenite kolegici ali bom lahko do konca govoril. Mi to vemo, to je bila njena izjava, kolegica ni povedala čisto nič drugega kot to, kar je generalna državna tožilka povedala, kaj si o tem misli. Upam in še enkrat apeliram na novo vlado, da bo čim prej udejanila sklep, ki ga bomo danes, po mojem prepričanju, sprejeli, da se bo ta državni zbor srečal z zakonom, ki bo zaščitil nasilje v družini. Upam, da bo - hvala za posmehe s tiste strani, vi najboljše veste, kaj pomeni družina [[...]]
Prosim [[...]]
[[...]]Se pravi, zakon, ki bo uredil oziroma preprečeval nasilje v družini. Upam, da to nova vlada delala s strokovnjaki in bo pri tem preskočila varuha človekovih pravic, ki po mojem prepričanju ni strokovnjak, ker je sestavljal takšno poročilo dve leti oziroma ta uvod je pisal dve leti, ostale referate pa tudi zbiral približno toliko časa. Tudi v Slovenski nacionalni stranki bomo nekaj v tej smeri še naredili in bomo ponovno vložili v proceduro spremembe kazenskega zakonika Republike Slovenije in v tem primeru bomo tudi seveda takrat pričakovali podporo in vero v družino, kot jo danes izkazujete gospodje iz Liberalne demokracije in Združene liste. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospa Kucler Dolinar. Prosim.
Hvala lepa. Najprej bi se v imenu poslanske skupine Nove Slovenije odzvala na obsodbo gospe Pečanove in njeno obtožbo o krščanskih družinah. Verjamem, da gospa Pečanova ne spremlja sodobnih misli o krščanskih mislih o ženski in moški vlogi v svetu. In le-te namreč ženskosti pripisujejo veliko vlogo ter priznavajo tako ženskam in materam posebno mesto. Zato so njene pavšalne navedbe do krščanskih družin žaljive. V nadaljevanju pa bi podala pogled na predloženo poročilo. Sama sem bila do zadnjega, ko sem prebirala poročilo, v dvomu, ali naj ga podprem, to publikacijo, ki jo je varuh človekovih pravic sicer s tremi odstavki na prvi strani pospremil na pot. Iz dejanskega stanja in pa tudi razprave se ponovno kaže, da ves ta čas ni bilo celovite družinske politike, ki bi lahko ustvarila ugodnejše razmere tudi za bolj ljubeče odnose v družini. Predvsem ob vseh razpravah manjka pozitivnih impulzov tudi na mlade, ki si družine šele oblikujejo. Za mlada dekleta dandanes ni enostavno, ko si morajo, če hočejo biti "in", pod prisilo splošnega vzdušja med mladimi že v rosnih najstniških letih iskati fanta in se pri tem podrejati tudi prisilni spolnosti. Seveda takrat temu ne rečejo tako, takrat to pomeni pač dejanje modernosti, ne konzervativnosti. Čez nekaj let, ko ta dva zakonca oblikujeta družino, temu pravimo upravičeno nasilje v družini. Res je torej zadnji čas, da se vrnemo k ravnovesju, ki bo pomagalo in premagalo skrajnosti in bo ob razvijanju zdrave lastne samopodobe pravilno ovrednotilo tako dekle kot fanta, žensko kot moškega, mamo kot očeta, starše in otroke. Pred nami zbrano publikacijo bom podprla, vendar to ne pomeni strinjanja z vsemi mnenji, ki so podana, in posebej ne s tistim pod točko 16, z naslovom Družina, kjer avtorica namiguje vladi, naj definira družino tako, da bodo v njej zajete najrazličnejše pojavne oblike, tudi istospolne skupnosti. Torej, kot poslanka Nove Slovenije pričakujem, da bo vlada poročilo preučila, vendar pa pričakujem, da ostane do določenih predlogov iz publikacije tudi kritična. Hvala lepa.
Hvala gospe Kuclerjevi. K repliki se javlja gospa Pečanova. Prosim.
Hvala lepa. Jaz bi samo zelo na kratko gospe Kuclerjevi prebrala to, kar sem povedala. Nisem govorila niti o krščanski družini niti nisem govorila o sodobnem poimenovanju družine v krščanskih skupnostih, takšnih, kakršne pač danes so. Samo to sem povedala. Zaradi tega lahko rečemo, da je pojavnost nasilja v družini postala javna bolj, kot je bila v preteklih stoletjih, se pravi, idealizirana družina v krščanski družbi pred 100 ali pred 150 leti je skrivala bistveno bolj nasilje v družini in se za njega ni vedelo, to je razlika do danes. Hvala lepa, gospa Kuclerjeva, ker me tako pozorno poslušate, da vse narobe razumete. Hvala.
Hvala. Še besedo gospod Rupar.
Nekaj pojasnil sem vseeno dolžan. Gospod Kumer, seveda je Avstrija sprejela primerne zakone za zaščito članov družine, prav gotovo mnogo, mnogo pred Slovenijo in pred Jugoslavijo, ker so si takrat upali odkrito spregovoriti, da to obstaja. Vendar pa v današnjih merilih statističnih izkazov Slovenija zelo, zelo na višjem mestu kot pa Avstrija in druge države. To sem hotel povedati, torej, to je res. Mogoče samo še to, varne hiše. Če sem prej govoril, da je družina osnovni element vzgoje, starša sta tista, ki prenašata svojo vzgojo, če sta dobro vzgojena, na svoje otroke. Naj povem, da je gospod Lahovnik slab vzgled svojemu otroku. Torej, jaz vem, da ne razume še, ker je še premajhen. Ampak jaz nisem govoril in nihče ni govoril o zaprtju pa o ukinjanju varnih hiš. Hvala gospod Hanžek, pravilno ste me razumeli. Škoda je denarja, ker ga nismo prej vlagali v vzgojo staršev in otrok. Ne vem, na kakšen način je to mogla pač politika ali pa tudi vzgoja in izobraževanje to pogruntati, ampak sedaj je prepozno in jih še kako potrebujemo. Če je vaš otrok poslušal mene, potem pa poslušal še vas, potem bo rekel, da je njegov ata slab vzgojitelj - ker niste govorili resnice. Še čisto na koncu. Tako gospa Pečanova kot Cvetka Zalokar - obe sta govorili o isti vsebini kot jaz, seveda so bili poudarki v konceptu, ampak jaz nisem niti prebral, kdo so avtorji tega. Morda se do neke mere celo strinjam in jih ne želim kritizirati, povem samo, kaj je mojem mnenje, ki pa ni rečeno, da mora biti popolnoma enako kot pa od teh ljudi, pa zaradi mene če so tudi strokovnjaki. Jaz se sigurno ne morem strinjati, da je družina pomembna enota porabe. Dokler bo družina tretirana kot potrošnik, potem, oprostite, tej družbi in Sloveniji pomoči v boju proti nasilju - te pomoči ni. Če se bomo mi še vedno šli, da je osnovni temelj družine peljati ob nedeljah svojega otroka zapravljat denar v velike trgovske centre namesto v naravo, namesto da bi bile družine tam skupaj celo nedeljo in cel dan - oprostite, nam ni pomoči in ne morem se strinjati, da je družina najbolj pomembna točno samo pri potrošnikih. Smo potrošniška družba, ampak to je narobe. Jaz se tudi ne strinjam z Ameriko, ker so potrošniška družba, strinjam se pa z drugimi državami, kjer otroke vsaj takrat, ko je družina lahko skupaj, da jim omogočijo, da so skupaj, da jim omogočijo, da se tam vzgajajo, vzgoja staršev, če so dobro vzgojeni, prehaja na otroke, ki na to priložnost še čakajo. Hvala lepa.
Hvala gospodu Ruparju. Seznam razpravljavcev je zaključen in tudi čas za razpravo. Imamo samo tri kratke replike najavljanje, kratke replike. Gospod Kumer. Gospod Kumer ima besedo.
Čas mi teče. Jaz bi rad repliciral gospodu Ruparju. Malo izkušenj imam z življenjem v družini, 30 let, malo več nas je, ampak jaz bi rad prebral, kaj piše tukaj v mnenju in stališču vlade, ker ste vi sedaj zopet povedali, da v Sloveniji je mnogo več tega kot v Avstriji itd. Namreč, vlada v svojem stališču pravi, da varuh človekovih pravic ne podaja celotne ocene o tem, kako na primer na pojavnost nasilja vplivajo družbene spremembe, izginjanje oziroma spreminjanje vrednot posameznika, globalizacija, socialna izključenost in tako dalje. Potem te vrednostne in kvantitativne ocene vi ne morete dati. Jaz sem bil pa prej zelo precizen: v Avstriji so sprejeli zakon o preprečevanju nasilja v družini leta 1997. Se pravi, ne pred sto leti, ne pred petdesetimi leti, ampak pred slabimi sedmimi oziroma osmimi leti. Hvala lepa.
Hvala gospodu Kumerju. Imenovan je bil oziroma pravico do replike ima še gospod Lahovnik.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod Rupar, dolžan sem vam pojasnilo: eden mojih otrok je star osem tednov, tako da se z vami ne ukvarja, moja hčerka pa je stara štiri leta in raje gleda risanke, kot pa posluša vaša izvajanja; pri svojih letih je že dovolj razumna, da ve, da se iz risank več koristnega nauči. Hvala.
In še kratka replika, gospod varuh.
Hvala, gospod predsednik. Samo en odgovor bi še dal in izkoristil tistih par minut, ki mi jih je še ostalo. Izgleda, da sva enkrat z gospodom Ruparjem na isti strani. Kolikor sem jaz njega prav razumel, je mene poslanec Slovenske nacionalne stranke razumel narobe. Toda zato, da ne bi to ostalo v javnosti, da se jaz zavzemam za ukinitev denarja varnim hišam - ni res, da se zavzemam. Moram reči, da pač denar za varne hiše, žal, mora biti, ampak vse te naše aktivnosti, tudi naša današnja aktivnost, je z namenom, da varne hiše ne bi bile potrebne, da bi naredili družbo pa družino boljšo, da ne bi bilo treba žrtvam bežati v varne hiše. Ne zavzemam se pa za to, da je treba varnim hišam zdaj denar vzeti, temveč je treba delati na tem, da ne bodo potrebne. Hvala lepa.
Hvala gospodu Hanžku. Ker k predlogu priporočil ni bilo vloženih amandmajev, bomo glasovanje o priporočilu opravili v skladu s časovnim potekom seje zbora. Prekinjam to točko dnevnega reda. Imate proceduralni predlog, gospa Zalokar? Prosim.
Upam, gospod predsednik parlamenta, da nisem nevidna in da gre samo za vašo napako. Vendar lepo prosim, če mi lahko daste besedo za repliko, kajti dovolj zgodaj sem dvignila roko in bila celo nekoliko glasnejša, in mislim, da me je gospod Rupar v svoji razpravi omenil. Tako se mi zdi, da mi povzročate krivico.
Gospa Zalokar, nisem opazil in tudi moja pomoč ni opazila, da bi vas on napačno razumel ali napačno citiral. Prosim, gospod Rupar, nimate besede. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Prehajamo na prekinjeno 1. točko dnevnega reda - na vprašanja poslank in poslancev. V skladu s predlogom poslanca Sama Bevka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji redni seji opravil razpravo o odgovoru predsednika vlade Republike Slovenije Janeza Janše na poslansko vprašanje Sama Bevka v zvezi s problematiko slovenske narodne skupnosti v sosednjih državah. Želi kdo obrazložiti glas? K obrazložitvi glasu so se prijavili: gospa Širca, gospod Školč in gospod Jerovšek. Gospa Širca, imate besedo.
V kolikor bomo izglasovali predlog, ki ga osebno podpiram, bomo tudi v državnem zboru dobili morebiti več možnosti, kot smo jih imeli do sedaj, ko smo se soočali z zelo mlahavimi ali skorajda nikakršnimi pojasnili vlade do problemov, ki so bili navedeni tudi včeraj pri poslanskem vprašanju in tudi v, po mojem razmišljanju, nezadovojivem odgovoru. Mislim, da je potrebno bolj globoko razčistiti politične cilje zgodovinskih potreb in potvarjanj. Mislim, da je potrebno tudi slišati jasno mnenje vlade, ker konec koncev le-to je bilo omejeno na eno zelo šibko mnenje, izdano v pismih bralcev, pod tako rekoč nepomembno problematiko. Zato bom tovrsten sklep podprla. Hvala.
Hvala. Za obrazložitev ima besedo gospod Školč. Prosim.
Hvala lepa. Tudi sam bom podprl, da državni zbor opravi razpravo o teh vprašanjih. Gospod Bevk je predlagal razpravo, ki je bila širša od tega, kar je bilo prebrano pred glasovanjem. Gospod Bevk je namreč govoril o odnosih s sosedami in posebnem oziru na vprašanje pravic manjšin. S tega vidika pričakujem, da bomo v tej razpravi o odgovoru vlade govorili tudi o teh odnosih, o teh zgodovinskih kontekstih, o teh diskusijah, ki spreminjajo pogled na našo bližnjo preteklost, in v tem kontekstu tudi o potezah vlade, ki, bom rekel, spreminjajo položaj Slovenije vizavi teh dežel, tudi vizavi zakona iz leta 1964, ki odpira nov krog potencialnih upravičencev do različnih zahtev z naslova izgube državljanstva iz tega zakona iz leta 1964, kjer gospod Janša napačno govori, da gre za optante. Vprašanja optantov in njihovega premoženja so bili rešeni z rimskimi sporazumi, vprašanja, ki pa jih odpira to poglavje, so vprašanja, o katerih med državama do sedaj ni bilo ugovora, lahko pa povzročijo, bom rekel, nov plaz zaostrovanj, in to mora biti predmet te razprave o naših odnosih s sosedi.
Hvala. Obrazložitev še gospod Jerovšek. Prosim.
V imenu poslanske skupine. Naša poslanska skupina Slovenske demokratske stranke se ne strinja s takim načinom razprave, čeprav se v celoti problemov strinjamo, da je treba diskutirati in ta priložnost je v tem tednu, v prejšnjem tednu tudi bila. Ampak ravno zaradi tega, ker smo na odboru za zunanjo politiko razpravljali ravno o tem. In stališčih vaše poslanske skupine in gospoda Ropa, ki so diametralno šle v drugo smer, ker ste hoteli uničiti sejo, ne sprejeti sklepov na to temo, ugotavljamo, da gre za neiskrenost, licemernost in dvoličnost. In v tem se skriva težnja po ustvarjanju metod kulturnega boja tukaj v Sloveniji. Zelo prikrito in zelo rafinirano skušate plasirate te zadeve [[...]]
Gospod Jerovšek, obrazložitev, to ni polemika. Prosim.
To je, zakaj mi ne podpiramo te razprave, podpiramo pa, da se ta razprava tam vrši, kjer je potrebno. Gospod Rop je na tistem odboru tudi govoril, da se mu ne zdi smiselna razprava o tem, da se mu to ne zdi smiselno. Zakaj? Če ne vidite smiselnosti, zakaj potem zahtevate razpravo na takšen način. Jaz pa sem za to, da državni zbor razpravlja o takih stvareh, samo ne jih tako plasirati okoli vogala, s čisto drugimi težnjami. Tukaj zadaj gre dejansko za nekaj drugega. In s tem se mi v poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne moremo strinjati. Mi smo sprejeli zelo jasne sklepe, da mora tudi Republika Italija objaviti to zgodovinsko poročilo za večje osveščanje javnosti na obeh straneh meje. Ampak gospodje, hoteli ste, da bi to preprečili in sedaj je zelo težko naslediti vašim argumentom, da gre tukaj za neko iskrenost, za slovensko manjšino v Avstriji in Italiji. Mi se bomo zelo striktno zavzemali za pravice slovenske manjšine v Italiji in Avstriji in v to smer tudi vseskozi delujemo, ne pa slovenske manjšine v Avstriji in Italiji izrabljati za te metode kulturnega boja. Hvala lepa.
Hvala gospodu Jerovšku. Še enkrat sprašujem, kdo želi obrazložiti svoj glas? Gospod Prijatelj, gospa Lavtižar Bebler, gospod Rop, gospod Bevk, Juri, Pečan, bom prebral prijavljene. Gospod Prijatelj, gospa Lavtižar Bebler, gospod Rop, gospod Juri, gospod Bevk in gospa Pečan, gospod Lahovnik. Še kdo? Gospod Prijatelj, imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani prisotni! Tudi v Slovenski nacionalni stranki smo mnenja, da ta tema zahteva posebno pozornost in posebno razpravo v tej dvorani, kajti priča smo pa, ni samo gospod Bevk govoril, ni samo on postavljal vprašanj vladi, tudi jaz sem zelo konkretno vprašanje vladi postavil, na katerega, upam, da bom dobil odgovor, priča smo tako pritisku Avstrije kakor tudi pritisku Italije in Hrvaške na Slovenjo in slovenske manjšine; predvsem Italija, ki zelo fašistoidno deluje na tem območju, bi morala biti v tem hramu zelo kritično obravnavana in od te države bi se moralo zahtevati tudi opravičilo. Zato bomo ta predlog podprli z veseljem, seveda. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospa Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Sama bom seveda podprla ta sklep, da ta državni zbor opravi širšo razpravo o problemih, s katerimi smo v zadnjem času soočeni. Ne gre samo za vprašanje revidiranja ali poskusu revidiranja zgodovine in predrugačenja tolmačenja mednarodno pravnih aktov, na podlagi katerih so nastale tako država kot tudi odnosi med posameznimi državami in ki so tudi v bistvu zakoličili meje med temi novimi državami po drugi svetovni vojni, ampak gre tudi za to, da pregledamo mednarodno pravno ureditev teh vprašanj, o katerih bi si želeli bolj premočrtnega stališča tudi s strani naše vlade. Gre za to, kako ti dve državi, o katerih bomo govorili in tudi mi navsezadnje, spoštujemo okvirno konvencijo o zaščiti narodnih manjšin, kako spoštujemo evropsko listino o manjšinskih in regionalnih jezikih in kako se vidimo zdaj, ko smo postali enakopravna članica Evropske unije. Namreč, to bo, če prav vem, prva takšna širša razprava po tistem trenutku, ko je Slovenija postala enakopravna članica Evropske unije. Kar pa zadeva sklepe, o katerih je govoril predsednik odbora za zunanjo politiko, češ da jih je kdo poskušal blokirati na sami seji, zaprti seji odbora za zunanjo politiko, pa moram povedati, da če je kdo pomagal izboljšati te sklepe, kakršni so bili predloženi, potem smo to bili poslanci LDS-a in Združene liste. Takšni sklepi kakršne je on predlagal, ne bi mogli biti sprejeti in vzor temu državnemu zboru, kajti bili so pravo skropucalo. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Rop. Prosim, samo gospod Rop ima besedo.
Najlepša hvala, gospod predsednik. Pravzaprav šele ob tej diskusiji gospoda Jerovška razumem, zakaj je bila seja odbora za mednarodno politiko zaprta. Zaprta je bila očitno zato, da bi lahko gospod Jerovšek zavajal javnost, da bi dobesedno lagal in danes to počne. Jaz sem ga dvakrat opozoril [[...]]
Gospod Rop tu ni replike in prosim, spoštujte to, da ne bo mogel replicirati.
[[..]]Če dovolite, bi razložil, zakaj sem to povedal. Povedal bom, zakaj podpiram javno obravnavo te teme, kot jo je predlagal gospod poslanec Bevk. Tudi zato, ker sem na odboru za mednarodno politiko dvakrat poudaril, da je seja odbora za mednarodno politiko, ki je zaprta, na kateri govorimo o tem, da je Slovenije naslednica, kar se tiče avstrijske državne pogodbe, nesmiselna; da bi takšna seja morala biti odprta, da bi morali povedati slovenski javnosti, mednarodni javnosti, da je Slovenija enakopraven partner v mednarodnih odnosih, da je Slovenija enakopraven partner znotraj Evropske unije, da si to upamo jasno in glasno povedati, da za to ne rabimo zaprte seje odbora za mednarodno politiko. To sem dvakrat povedal, posebej poudaril. Prvič je podobno interpretiral gospod Jerovšek, kot je tudi na odboru za mednarodno politiko in danes to ponovno ponavlja. Resnično obžalujem takšen odnos. Tudi sklepi, ki so bili predlagani na odboru za mednarodno politiko, so bili slabi in nepripravljeni. Poskušali smo jih popraviti in zato je smiselno, da opravimo tudi javno razpravo. Ne nazadnje, na odboru za mednarodno politiko je bil minister prisoten tričetrt ure. Potem je odšel in pustil poslanke in poslanci sami diskutirali o stvareh, ki so same po sebi bile jasne, nismo pa sprejemali sklepov, ki bi jih morali. To so pa sklepi, ki govorijo o tem, kje je danes Slovenija in kako se želi pozicionirati.
Hvala. Besedo ima gospod Juri.
Hvala, predsednik. Najprej pritrjujem kolegici Beblerjevi glede seje odbora za zunanjo politiko. Ni bilo korektno to, kar je danes sporočal predsednik odbora, kajti sklepi so bili skoraj soglasno sprejeti in smo jih izoblikovali s konsenzom. Tako da so iz tega naslova njegovi očitki na račun Združene liste in Liberalne demokracije so neupravičeni. Drugi razlog, ki govori v prid temu sklepu, je okoliščina, ki je nastala z obiskom državnega sekretarja za Slovence v zamejstvu in po svetu, gospoda Pukšiča - odmevni obisk v Furlaniji-Julijski krajini, na koncu katerega so bile ocene obeh krovnih organizacij slovenske narodne skupnosti zelo slabe. In to dodaja argument k temu, da spregovorimo na javni seji zlasti o položaju slovenske narodne skupnosti in odnosu te vlade do nje. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Bevk.
Hvala lepa, gospod predsednik. Moram tudi sam povedati, da sem na zaprti seji odbora za zunanjo politiko zelo konstruktivno sodeloval in sem podprl sklepe, ki jih je odbor predlagal. Zato so očitki popolnoma neutemeljeni. Zakaj sem včeraj predlagal razpravo o odgovoru predsednika vlade na moje poslansko vprašanje? Enostavno zaradi tega, ker ne on v 8 ne jaz v 5 minutah nisva mogla dovolj na široko odpreti te problematike. Konec koncev v Italiji že 4 leta blokirajo izvajanje krovnega zaščitnega zakona, v Avstriji pod vprašaj postavljajo avstrijsko državno pogodbo in naše nasledstvo, s tem v zvezi tudi problemi naše manjšine obstajajo v sosednji Hrvaški, tudi na Madžarskem ni vse v najlepšem redu. Seveda se ne moremo izogniti razpravi o celotnem odgovoru predsednika vlade, kot je povedal kolega Školč, vendar sem sam včeraj posebej izpostavil to, da bi rad imel diskusijo predvsem z vidika problematike slovenske narodne skupnosti v sosednjih državah. Seveda bom jaz in moje kolegice in kolegi v poslanski skupini podprli ta predlog. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Pečan.
Tudi jaz bom podprla ta sklep o razpravi, ki jo je predlagal gospod Samo Bevk. Rada bi povedala, da se še posebej kot poslanka iz druge volilne enote s Primorske počutim odgovorno do slovenske narodne skupnosti na območju Italije, pa ne samo tam, tudi v Avstriji, na Madžarskem in Hrvaškem. Zakaj? Zaradi tega, ker je ravno povezovanje območij, ki so narodnostno mešana, orodje za to, da lahko v Evropski uniji pokažemo svojo odprtost, predvsem pa svojo strpnost, ki je ena osnovnih lastnosti slovenskega naroda. Zaradi tega tudi menim, da je prav, da se v tej razpravi izpostavi zlasti obtoževanje naših najbližjih sosedov o tem, kako smo tako ali drugače genociden narod, kljub temu da vemo, da so razmerja iz preteklosti obrnjena na glavo. Mislim, da je prav, da se javno, glasno in tudi mednarodni javnosti pove, kakšna je naša vloga v tej Evropski uniji in kaj pričakujemo od naših najbližjih sosedov. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Lahovnik.
Hvala lepa. Tudi sam sem bil presenečen, da je bila seja zaprta za javnost. Mislim, da je tudi iz današnjega izvajanja nekaterih jasno, zakaj je bilo temu tako - da se potem lažje izvajajo različne politične manipulacije, ki škodijo našim nacionalnim interesom. Na tej točki smo vsi v istem čolnu, vsi moramo veslati v isti smeri. Mislim, da smo vsi lahko zaskrbljeni nad spremembo odnosa nekaterih pomembnih političnih akterjev v Italiji do razmerja med slovensko-italijanskimi odnosi. Lahko smo upravičeno zaskrbljeni nad tem, da nam odrekajo nasledstvo podpisnice avstrijske državne pogodbe; lahko smo upravičeno zaskrbljeni nad tem, ko slišimo, da Slovenija pač ni bila na zmagoviti strani sil v drugi svetovni vojni. Jaz se res sprašujem, ker ti očitki prihajajo s senčne strani Karavank, ali bi morali slovenski partizani prodreti do Dunaja, da bi bilo to vsem jasno. Skratka, mislim, da so trditve, ki smo jim danes priče, absurdne, da to zahteva javno obravnavo; ne vem, zakaj se je nekateri tako bojijo. Mislim, da je prav, da o tem odkrito spregovorimo, soočimo svoja mnenja. In predvsem je dejstvo, da smo suverena članica Evropske unije. Mislim, da se temu primerno mora obnašati tudi slovenska vlada in odreagirati, ko je to potrebno - odreagirati takrat, ko so ogroženi slovenski nacionalni interesi. Če tega ne bo storila, ji bo pri tem moral pač pomagati državni zbor, zato bom seveda ta predlog podprl. Hvala.
Hvala gospodu Lahovniku. Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 33, proti 41. [[Za je glasovalo 33.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da predlog ni sprejet. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda - obravnavo predloga zaključnega računa proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, ki se glasi: Sprejme se zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003. Želi kdo obrazložiti svoj glas? Testen, Veršnik, Rugelj, Pajk, Starman, Ficko. Naj preberem dvignjene roke, Testen, Veršnik, Rugelj, Pajk, Starman, Ficko. Sem koga izpustil? [[Ne.]] Besedo za obrazložitev glasu ima gospod Testen.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod predsednik, poslanke in poslanci! Prej je bilo v razpravi povedano, da z nesprejetjem proračuna za leto 2003 lahko poslabšamo kreditno boniteto. To ne drži po mojem mnenju in tudi po našem mnenju. Boniteta se lahko kvečjemu izboljša, saj je zavedanje državnega zbora, da mora biti pozoren do ravnanja izvršilne oblasti le znak, da se slovenska država zaveda, da mora skrbeti za dosledno izpolnjevanje mednarodnih načel fiskalne transparentnosti. Na nepravilnosti v izkazovanju državnega premoženja ter na nepravilnosti pri izkazovanju izdatkov za nakup vojaške opreme v proračunski porabi je že leta 2002 opozoril mednarodni denarni sklad. To so informacije, ki se dobijo tudi na internetnih straneh IMF. Hvala lepa. Jaz bom glasoval proti.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Veršnik. Prosim.
Hvala za besedo. Temeljni razlogi za zavrnitev sprejema zaključnega računa za leto 2003 so z moje strani sledeči. Imamo premajhna zagotovila o pravilnosti izkazanih davčnih in nedavčnih prihodkov. Drugič. Odhodki proračuna so prenizko izkazani, in sicer za že unovčene garancije države in za nabavo vojaške opreme financiranje po zakonu o temeljnih razvojnih programih. Tretjič. Po stanju konec leta 2003 oziroma po 12-ih letih obstoja samostojne države nimamo resnične in poštene slike premoženja, s katerim upravljajo neposredni proračunski uporabniki, to so ministrstva in centralna država. Četrtič. Številne kršitve zakona o javnih naročilih se nadaljujejo. Petič. Proračunski programi nimajo določenih ciljev, meril za merjenje dosežkov programov in ne omogočajo ocenjevanja ali vrednotenja neučinkovitosti programov, ker ne dajo temeljnih podlag za varčevanje na področju javne porabe. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Rugelj.
Hvala, gospod Cukjati. Spoštovane polanske, poslanci. Ta proračun oziroma zaključni račun proračuna potrjuje staro pravilo, da papir prenese vse, žal pa naši državljani vedno težje prenašajo takšne proračune. Neekonomično, nenamensko porabo proračunskega denarja, ki se je izvajala predvsem zaradi pomanjkljivega nadzora, stanje v gospodarstvu, da ne omenimo, je kritično, zaradi prevelike javne porabe. Včasih slišimo, da je kakšen državljan prinesel državo naokrog, zdaj pa se vse bolj spoznavamo, da je država v preteklosti vlekla za nos naše državljane. Seveda takšnega zaključnega računa ne bom potrdil. Prepustil bom, da ga potrdijo tisti, ki so ga izvajali, ker je bil pač preveč zapravljiv. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Pajk.
Hvala za besedo. Da nismo tega zaključnega računa sprejeli do sedaj, se mi zdi milo rečeno malomarno, ker bi po mojem mnenju moral biti sprejet že pred kakšnimi šestimi meseci. Ugotovljeno je bilo cel kup nepravilnosti, pa jih ne mislim naštevati in zapravljati s tem časa. Osredotočil bi se samo na računsko sodišče, ki je izdalo revizijsko mnenje s pridržkom osmim ministrstvom, negativno revizijsko mnenje sta dobila dva, pozitivno tudi dva. Ker za negativno revizijsko mnenje ni nihče odgovarjal, seveda, bom brez slabe vesti glasoval proti. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Starman.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci. Glasoval bom proti proračunu za leto 2003 iz naslednjih razlogov. Čeprav mislim, da s tem ne moremo nič spremeniti za nazaj, pa mislim, da lahko vplivamo na bodoče odločitve o porabi javnih financ. Povedal sem že, da mislim, da je 42,7% prevelik delež javnih financ v BDP-ju. Poleg tega mislim, da je zadolževanje nepotrebno in preveliko [[...]]
Prosim, besedo ima samo gospod Starman.
Struktura prihodkov in odhodkov javnih financ - z njo se tudi ne strinjam. Na eni strani mislim, da je v strukturi prihodkov preveč direktnih davkov, predvsem obremenitve dela, ki jo je treba v bodoče zmanjšati. Tudi pri strukturi odhodkov bi morali poiskati določene rezerve, da bi se manj porabilo za sam sistem, pa več za naložbe, pa za investicije. Zaradi tega seveda bom glasoval proti. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Ficko, izvolite.
Hvala lepa. Glasoval bom seveda proti sprejetju zaključnega računa. Več razlogov je bilo danes navedenih. Jaz se bom omejil na dva, enega zelo konkretnega, enega zelo splošnega. Ta zelo konkretni se tiče sveta za radiodifuzijo. Danes sem zaradi drugih stvari iskal področje delovanja tega sveta in ugotovil, da si svet izplačuje nagrade po poslovniku oziroma odloku, aktu o ustanovitvi in sicer tako, če člani sodelujejo na seji sveta, pripada nagrada v celoti, če pa ne sodelujejo oziroma seje ni, pa polovica nagrade. Torej nagrada za nedelo in tudi to je v tem kupu poročila o zaključnem računu. Drugi splošni razlog je pa v zvezi z volitvami. Zaključni račun za leto 2003 in še za marsikaterega prejšnjega so izrazili mnenje volivci jeseni na volitvah. Dovolite mi spoštovani kolegi, da jaz svoje volivce toliko spoštujem in vam tudi tega zaključnega računa ne potrdim. Moti me pa glede obravnave zaključnega računa tudi to, da pristojni iz prejšnje vlade, razen enega ministra, niso sodelovali pri današnji razpravi. Hvala.
Hvala. Sprašujem, ali želi še kdo obrazložiti svoj glas? Prijavljena sta gospod Cvikl in gospod Brenčič. Sem koga izpustil? [[Ne.]] Izvolite gospod Brenčič.
Hvala lepa. Če želimo govoriti o zaključnem računu in se do njega opredeljevati, moramo najprej začeti pri proračunu. Slovenske ljudska stranka je bila leta 2003 sestavni del vlade z vso odgovornostjo delati dobro za državo in njene ljudi. Zato smo tudi podprli proračun, čeravno s pridržkom, da je strukturni razrez proračuna slabo zastavljen, enostavno je v strukturi proračuna prevelik fond javnega denarja odmerjen za javni sektor. Ampak stanje je bilo takšno in je tudi danes še približno enako. Vsi trije ministri Slovenske ljudske stranke so proračun izvajali v skladu z odločitvijo, kot smo ga sprejeli, v skladu s pozitivno zakonodajo in nobenega zadržka nimamo, da ni zaključnega računa ne podpremo. Da je zadeva še bolj nam v opravičilo, je treba tudi reči, da je tudi revizijsko poročilo na prometnem ministrstvu za leto 2003, ki ga je vodil minister Ljudske stranke, dalo pozitivno mnenje. To se pravi, ni nikakršne smiselne razlage, da mi zaključnega računa ne podpremo in tudi mislim, da ne bomo s tem kot država imeli nič več kapitala, če ga ne sprejmemo, kot če ga zavrnemo, ali če ga sprejmemo, se opravičujem. Slovenska ljudska stranka bo zaključni račun podprla.
Hvala. Za obrazložitev glasu ima besedo še gospod Cvikl. Prosim.
Hvala lepa. Obrazložil bom svoj glas. Jaz bom podprl sprejem zaključnega računa proračuna za leto 2003 zaradi naslednjih razlogov. Računsko sodišče, karkoli si kdo misli o računskem sodišču, je podalo na zaključni račun za 2003 pozitivno mnenje na bilance, ker so te bilance narejene v skladu z vso pozitivno zakonodajo in ni mogoče vključevati temeljnih razvojnih programov ali pa česarkoli drugega ne da bi v tem državnem zboru sprejeli zakon. Gospod predsednik vlade Janez Janša bo mogel priti v ta državni zbor in reči: "Leta 1994 sem mislil drugače, bomo seveda sedaj to spremenili in bomo v rebalans proračuna za leto 2005 uvrstil temeljne razvojne programe, tako kot sedaj nekateri poslanci mislite". Se pravi, pozitivno mnenje na bilance proračuna. In drugič, mnenje s pridržkom. Moram reči, da mnenje s pridržkom je dano na izvrševanje zaključnega računa zaradi naslednjih razlogov, ker sta dve ministrstvi, in sicer ministrstvo za zunanje zadeve, ki ga je takrat vodil dr. Dimitrij Rupel, edini od prejšnjih ministrov, ki ste ga nagradili s tem, da je član nove vlade, je neustrezno izvrševal proračun na financiranju manjšin v sosednji Italiji in na avstrijskem Koroškem. Tudi zato, ker je brez javnega razpisa izvajal nekatere aktivnosti in zato dobil negativno mnenje in pa v eni kasarni so naredili stvari pri javnih razpisih narobe, zato je računsko sodišče dalo mnenje s pridržkom. Še vedno pa je ta zaključni račun države Republike Slovenije in nobena finančna institucija tej državi ne bo pripravljena posojati denarja, vsaj ne po istih cenah, če bo država rekla, da ne priznava lastnih podlag. Najmanj, kar se bo zgodilo, gospodje poslanci in gospe poslanke, da se bo verjetno zmanjšal rejting Republike Slovenije in se bodo povečali stroški za državljane. To počenjate danes v državnem zboru. Hvala lepa.
Gospod Cvikl, prosim zaključite. Hvala. Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 40. (Za je glasovalo 43. )(Proti 40.) Ugotavljam, da je zaključni račun proračuna Republike Slovenije za leto 2003 sprejet. V skladu z 39. členom poslovnika komisija za nadzor proračuna in drugih javnih financ predlaga zboru, da sprejme tudi sklepe, ki so zapisani na 29. in 30. strani poročila. Ker ni bilo amandmajev na predlagane sklepe, bomo glasovali o sklepih v paketu. Želi kdo obrazložiti glas? Še kdo? Kokalj. Gospa Širca? [[Ne.]] Kokalj. Še kdo? Besedo ima gospod Kokalj.
Glasoval bom proti, če bo vseh sedem predlogov v paketu dano na glasovanje, ker se ne strinjam s sedmim predlogom. Hvala.
Če ste želeli, da bi se posamezen sklep izločil, bi morali vložiti amandma. Želi še kdo obrazložiti svoj glas? [[Ne.]] Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev. Za je glasovalo 66, proti 11. [[Za je glasovalo 66.]] [[Proti 11.]] Ugotavljam, da so sklepi sprejeti. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 7. točko dnevnega reda - obravnavo posebnega poročila o nasilju v družini - poti do rešitev. Prehajamo na odločanje o predlogu priporočila k posebnemu poročilu o nasilju v družini - poti do rešitev. Želi kdo obrazložiti svoj glas? Za obrazložitev glasu sta prijavljena gospa Širca in gospod Gulič. Gospa Širca, imate besedo.
Hvala. Ne glede na to, kaj vse smo danes v dolgi razpravi slišali o mnenju prisotnih in ne slišali o mnenju neprisotnih, to se pravi, vlade, velja prisluhniti in upoštevati priporočilo varuha človekovih pravic in tudi slediti sklepu, ki je predlagan. Kdor ne bo - in kaže, da vlada ne želi razumeti nasilja oziroma da nasilje v družini pojmuje zgolj samo kot del drugega nasilja in tudi ne namerava slediti priporočilu, da bi bilo treba sprejeti poseben zakon, ki je, mimogrede, že napisan, kar sem poudarila tudi danes v izvajanju. Ne glede na to obstajajo dejstva. In dejstva govorijo, vsaj statistika policije priča, da je največ umorjenih žensk prav žrtev nasilja v družini. Statistika bo, ne glede na to, ali imamo na mizi poročilo varuha človekovih pravic ali ne, še vedno pričala o tem, da se delež žensk, žrtev kaznivih dejanj nasilništva iz leta v leto veča. In če je bil v letu 1997 29-odstotni delež, je v letu 2001 že 60-odstotni delež. In če je bil v letu 1997 delež žensk, žrtev prekrškov zoper javni red in mir, samo 28%, je danes že 42%. V tem smislu je treba poročilo varuha človekovih pravic vzeti z vso resno odgovornostjo, ne pa ga marginalizirati na način, kot je bilo danes večkrat poudarjeno. Hvala.
Hvala. Gospod Gulič, izvolite.
Spoštovani predsedujoči, cenjene kolegice in kolegi! Poročilo gospoda varuha človekovih pravic bom podprl predvsem zaradi tega, ker se je tudi v današnji razpravi pokazalo, da je to vendarle zelo pomembna tema. Pomembna tema tistim, ki so seveda podprli poročilo s pridržkom ali brez njega, pa seveda tudi tistim, ki se niso strinjali s tem, da se to obravnava na tak način in segmentirano od ostalega nasilja. Prav gotovo je nasilje v družini, ne samo v Sloveniji, vsepovsod po svetu, ena tistih zadev, ki je na nek način izvorna, bazična. Od tod izvira tudi precej drugega nasilja, če ne večina. Družina se seveda tukaj ne postavlja samo kot tista, v kateri se nasilje dogaja, ampak tudi tista v kateri se nasilje zelo zelo skriva. In prav gotovo je naloga, tudi državnega zbora, da s takšnimi razpravami, kot je bila današnja, družine odpre, da se bodo te zadeve videle. Da bo znotraj družin pomemben, ne samo Eros, kot ljubezen, ampak tudi Agape in Filija kot ljubezen. Tukaj bodo seveda tiste rešitve, ki bodo potem lahko pripeljale do tega, da bo nasilja v družini in seveda potem tudi zunaj nje manj. Zato bom podprl vse to. Hvala lepa.
Hvala. Da ne bo nesporazuma, ne glasujemo o poročilu, ampak o priporočilu, ki ga je podalo delovno telo. Želi še kdo obrazložiti svoj glas? Potrata, Koren, Ljubljšek. Gospa Potrata, izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Vabim vas, da podprete priporočilo, ki je v besedju zelo skromno, če bo pa priporočilo dobilo uresničitev, bo pa prineslo marsikaj novega v obravnavanju nasilja v družini. Zelo pomembno je, da se tega problema lotimo celovito in da se zavedamo, da ga je treba reševati na nacionalni ravni, da je potreben poseben zakon o preprečevanju nasilja v družini, ki je, kot smo povedali, že pripravljen in bi ga bilo treba samo še do konca izdelati in poslati v zakonsko proceduro. Predvsem se mi zdi pa pomembno, da je vlada s tem priporočilom zavezana pripraviti medresorsko usklajen program reševanja te problematike in poslati tak program v državni zbor, da se bo državni zbor imel možnost prepričati, ali je vse tisto, o čemer smo govorili in kar mislijo stroka, prizadeti ljudje in nevladne organizacije, da je v tem zakonu in v tem programu treba napraviti, v resnici tudi pripravljeno. Hvala.
Gospod Koren ima besedo. Prosim.
Hvala gospod predsednik. Kolegice in kolegi, sam bom ta priporočila podprl, ker smatram, da vsako nasilje, ki je v družini, je odveč in je težko za vsakega, ki ga doživi. Smatram pa, da bo tudi razprava o pripravi zakona, kajti smatram, da sam zakon sam po sebi ne bo kaj dosti spremenil, ampak bomo morali priti do korenin, do tistega, kar pripelje do tega nasilja. Danes je že bilo omenjeno, da so mladi že od malih nog izpostavljeni in da je tega nasilja vedno več in sem prepričan, da če na tem področju ne bomo nekaj storili, bo tudi v družini vedno več nasilja. Ne bo nasilja vedno manj, ampak vedno več in moramo nekaj na tem storiti. Hvala.
Hvala gospodu Korenu. Besedo ima gospod Ljubeljšek.
Hvala za besedo. Podprl bom priporočilo, ker se zavedam problema nasilja, pa ne le v družini, pač pa v vsej naši družbi. Nasilje ni nekaj, kar bomo danes zakonsko prepovedali, jutri pa ga ne bo več. Z nasiljem se nam je vsem v družbi tako ali drugače začelo vračati takrat, ko smo začeli izrivati tradicionalne slovenske vrednote, na katerih je v stoletjih naš narod gradil in obstal. V naši družbi v zadnjih letih ni videti, da bi bilo kaj zelo narobe, če se kaže moč, vpliv, samopašnost, nadutost, skrivanje zlorab in velikih prevar, nasilno obnašanje in nasilno komuniciranje so sestavni del vsakdana. Biti pošten, pri nas pomeni danes biti naiven. Na drugi strani, pa so izjemne socialne stiske, brezposelnost, izključenost in brezizhodnost nujno prinesle nasilje tudi v našo osnovno celico, to je družino. Tukaj smo dolžni ukrepati takoj, že zaradi otrok. Po podatkih jih je 10 do 15 tisoč brez preživnin, pa varuh o tem nič ne govori. Sam bom podprl priporočilo, čeprav se nikakor ne morem strinjati z varuhom, da se družina postavlja v položaj izvora nasilja. Takšno varuhovo stališče je popolnoma nesprejemljivo, vendar pa kolikor nasilja v družinah je, ga je preveč in ga ne bi smelo biti. Ne bi ga smelo biti v šolah, pa o tem zelo previdno govorimo, predmetna vzgoja v naših učnih programih ni. Pozitivne vrednote Slovencev morajo spet dobiti mesto, ki jim gredo in to se bo zgodilo toliko lažje, ko se bomo spet znali spoštovati, poslušati in pogovarjati. Jaz verjamem, da bo vlada naredila vse, da se na tem področju tudi kaj spremeni. Hvala lepa.
Hvala gospodu Ljubeljšku. S tem prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 78 poslank in poslancev, za je glasovalo 77, nihče proti. [[Za je glasovalo 77.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlagano priporočilo sprejeto. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 3. sejo Državnega zbora Republike Slovenije, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri.