Poštovani gospodine predsjedniče, uvažene dame i gospodo. Meni je drago da možemo današnju sjednicu započeti sa ovakvim važnim zakonom kao što je Zaklada "Hrvatska za djecu". Pa mi dozvolite da kratko obrazložim prijedlog zakona. Donošenje ovog zakona ima za glavni cilj stvaranje pravnih, financijskih, institucionalnih i organizacijskih pretpostavki … /Prekid na snimci./ … potiče postizanje poželjnog pronatalitetnog trenda. Ostali ciljevi koji se žele postići donošenjem ovog zakona su, u prvom redu, senzibiliziranje društva o potrebi podizanja kvalitete obiteljskog života višečlanih obitelji i kroz različite aktivnosti osnaživati obitelji s većim brojem djece. Svrha nacrta Zakona o zakladi je provedba nacionalne populacijske politike u području skrb o djeci, mjera 10, kojom je propisano osnivanje neprofitne Zaklade "Hrvatska na djecu". Donošenje ovog pridonijet će, ne samo provedbi općih ciljeva populacijske politike usmjerenih i usmjeravanih prema ukupnim demografskim kretanjima u željenom pravcu, nego i ukupnim nastojanjima Vlade Republike Hrvatske koja je svojim ukupnim aktivnostima u području obitelji, a to je podizanje iznosa jednokratnih novčanih pomoći za novorođeno dijete, podizanje najnižeg iznosa rodiljne naknade na 50% proračunske osnove, odnosno tisuću 663 kune, delimitiranje rodiljnih naknada za vrijeme korištenja obveznog rodiljnog dopusta do 6. mjeseca života djeteta, proširenja dohodovnog cenzusa za ostvarenje pravo na dohodak sa 40, na doplatak za djecu sa 40 na 50% proračunske osnovice i podizanjem najnižeg iznosa doplatka sa 166,30 kuna na 199,56 kuna kao i osiguravanjem besplatnih udžbenika na djecu osnovne i 1. razred srednje škole. Po ovom se vidi da je Vlada Republike Hrvatske stavila obitelj u središte državnog interesa, što obitelj i pripada. Za razliku propisa, u područja socijalnih naknada ovaj zakon usmjeren je na dobrobit djece s obitelji s petero i više djece, bez obzira na njihovo imovno stanje. Međutim, uvažavajući temeljno polazište za donošenje nacionalne populacijske politike te načela socijalne pravednosti, zaklada bi svojim djelovanjem prije svega bila usmjerena prema dobrobiti i osnaživanju djece, s većim brojem djece koja su izložene rizicima socijalne isključenosti. Ne samo poradi socijalno uvjetovanih razloga, nego i poradi potreba poticanja provedbe i ostalih mjera iz ovog dokumenta usmjerenih na demografsko održanje ruralnih i slabo naseljenih područja Hrvatske. Ovo je vrlo bitno za istaknuti. Isto tako, pri izradi nacrta Zakona o zakladi osobito se poklanjala pažnja da djelatnost zaklade ne smije biti usmjerena samo prema djeci i obiteljima sa brojnom djecom slabijeg imovnog stanja. Iz navedenog razloga, svrha osnivanja zaklade umjerena je prema svoj drugoj djeci iz obitelji s brojnom djecom, te se na taj način ostvaruju mogućnosti proširenja ukupne aktivnosti zaklade na obitelji i djecu koji nisu obuhvaćeni nekim postojećim oblikom potpora obitelji. Pritom posebnu pozornost poklanja se nadarenoj djeci i djeci, kao što sam rekao, iz ruralnih i slabo naseljenih područja, kao i djeci iz manjih urbanih naselja. Prema procjenama, Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti, oko 20 tisuća djece iz brojnih obitelji potencijalni su korisnici su jednog ili više oblika pomoći i potpora zaklade. Zaklada bi se financirala jednim dijelom iz sredstava Hrvatske lutrije koju Vlada Republike Hrvatske svake godine uredbom raspoređuje po pojedinim korisnicima, a u svrhu provedbe humanitarnih, športskih i kulturnih sadržaja, te iz drugih izvora kao što su donacije pravnih i fizičkih osoba. Procjena da bi za rad zaklade za jednu kalendarsku godinu bilo potrebno osigurati oko 10 milijuna 445 tisuća kuna. Zakladom bi upravljao Upravni odbor, kojeg po ovom nacrtu zakona čine predstavnici ministarstva nadležnog za obitelj, ministarstva nadležnog za znanost, obrazovanje i šport, ministarstvo nadležno za socijalnu skrb, radnog tijela Hrvatskog sabora nadležnog za obitelj i radnog tijela Hrvatskog sabora nadležnog za socijalnu skrb. Vlada Republike Hrvatske usvajanje ovog Nacrta zakona o zakladi i njegovim stupanjem i stavljanjem u daljnju proceduru upućuje vrlo ohrabrujuće poruke brojnim obiteljima s petero i više djece, kao i obiteljima s manjim brojem djece. Isto tako osnivanjem zaklade, skrenut će se pozornost na ozbiljnost demografske krize u kojoj se nalazimo, a Vlada Republike Hrvatske i ovim činom još jednom pokazat će svoju dosljednost u poduzimanju aktivnosti s kojima se obitelj stavlja u središte državnog interesa, te provedbi i mjera usmjerenih na dobrobit djece i mladih. Hvala vam lijepa.
Hvala. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba SDP-a, gospođa Tatjana Šimac-Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Djeca kao budućnost Hrvatske fraza je koja se često ponavlja. No koliko se u tu budućnost ulaže i koliko se do nje drže, druga je priča. Hrvatska kao mala zemlja od nešto više od 4 milijuna stanovnika pripada u europske zemlje s velikim postotkom zrelog i starijeg stanovništva i prema nekim procjenama do 2020. godine kronično će nedostajati oko 250 tisuća mladih do 19 godina. Uvijek se iznova naglašava taj problem i stalno se govori o poboljšanju pronatalitetne politike, no konkretno se malo toga radi. Sve užurbaniji ritam života, sve duži radni vijek i radno vrijeme, kao i sve nesigurnije životne prilike, također čine da mladi ljudi dobro razmišljaju i dobro se pripremaju prije nego što počnu planirati svoje obitelji. Tu također postoje i drugi problemi. Evo npr. toleriranje poslodavaca koji ugovorom zabranjuju ženama rađanje i porodiljne dopuste porodiljne naknade su vrlo često male. Mogućnosti za mlade roditelje su lošije. Pitanje honorarnih radnica koje nemaju mogućnost porodiljnih dopusta. Problem je i u provedbi zakonskih propisa vezanih uz zaštitu djece. U saborsku proceduru upućen je Nacrt zakona o osnivanju Zaklade „Hrvatska za djecu“ kojim će se pomagati, kako se navodi djeci iz višečlanih obitelji. Točnije radi se o obiteljima koji imaju minimalno petero djece s lošijim materijalnim statusom. Nastojati će im se osigurati novčana potpora, olakšati korištenje obrazovnih, kulturnih institucija, ljetovanja i slično, kako se navodi. Iznimno će se uslugama zaklade moći koristiti i djeca tj. obitelji s manje od petero djece ukoliko ispunjavaju odredbe iz akata zakona. Posebna će se pozornost pokloniti nadarenoj djeci iz ruralnih područja. Mi u klubu držimo, zapravo pozdravljamo svaku inicijativu koja je pozitivna ako se radi o brizi za djecu u Hrvatskoj. No dotični prijedlog zakona ima niz manjkavosti koje sa sobom povlači brojna pitanja i kritike i u određenoj ga mjeri možemo smatrati čak diskriminarujućim. Ispričavam se. Naime, u članku 4. stavak 1. prijedloga zakona navodi se kako je korisnik potpora zaklade obitelj koja u zajedničkom kućanstvu ima najmanje petero djece ili dijete iz te obitelji što govori kako je zaklada zamišljena kao potpora isključivo višečlanim obiteljima, što ocjenjujemo diskriminatornim i suprotnim Konvencijama o pravima djeteta koja se odnose na pojedino dijete, a ne na skupinu djece iz višečlanih obitelji. Istina je, da se stavkom 3. navedenog članka uspostavlja mogućnost da korisnik potpora zaklade može biti i obitelj s manje djece ili dijete iz te obitelji, ali time se samo potvrđuje povlašteni položaj višečlanih obitelji i djece iz tih obitelji. U ovom kontekstu nije jasno zbog čega se i u kojem pogledu djeca iz višečlanih obitelji u samom početku ugrožena su i zakinuta. Zašto se a priori pretpostavlja da su u materijalnim pravima i mogućnostima više zakinuta od djece na primjer nezaposlenih roditelja, roditelja koji su bolesni i nesposobni zarađivati, samohranih roditelja ili djece s nekim oboljenjima. U članku 6. navodi se da su tijela zaklade upravni odbor i upravitelj zaklade. U članku 7. stavak 1. da zakladom upravlja upravni odbor od sedam članova, a u članku 12. stavku 1. da upravitelj zaklade zastupa i upravlja zakladom sukladno zakonu, statuta zaklade, drugim aktima zaklade i odlukama upravnog odbora. Pitamo se tko upravlja zakladom? Imamo još nejasnoća. A kaže se u članku 12. stavak 3. propisuje da upravitelj zaklade ima pravo na primjerenu nagradu za svoj rad i na naknadu drugih troškova sukladno statutu i drugim općim aktima zaklade. Moramo priznati da smo ostali zaprepašteni jer znamo što se sve može podvući i što se do sada podvlačilo pod pojmom „primjerena nagrada“. Diskriminacijom obitelji s manje djece neće se pokrenuti Hrvatska, kao ni natalitetna politika, jer ako obitelj ne može uzdržavati jedno ili dvoje djece bez pomoći države, onda trećeg neće niti biti. Zar su za Hrvatsku vrijedna samo višečlane obitelji odnosno djeca iz višečlanih obitelji točnije s 5 ili više djece? Postoji mnoštvo obitelji s jedno, dvoje djece koji su također slabijeg materijalnog statusa i nemaju neke mogućnosti. Zar se za njih ne treba brinuti? Poticaji od države trebaju biti za svu djecu jednaki, naravno s obzirom na materijalni status obitelji, ali ne treba ga raspoređivati isključivo po broju djece. Jednakost mogućnosti je jedan od temelja formiranja demokracije, a u Nacrtu ovog zakona jednakost mogućnosti ne postoji. Nadalje postavlja se pitanje kolika pomoć države treba biti, 200, 500 ili tisuću kuna? U svakom slučaju ne osiguravaju budućnost. Pronatalitetna politika i briga za djecu treba se manifestirati ne samo kroz određene novčane donacije, već to treba biti cijeli niz politika. Raditi za djecu označava cijeli proces koji će osigurati brigu države u vidu kvalitetnog i dostupnog školovanja, zdravstvenog osiguranja, zapošljavanja roditelja do osiguranja perspektivne budućnosti za djecu i mlade. Hoće li još jedna zaklada pomoći u poboljšanju sadašnje situacije? Zar se nije mogla napraviti nekakva inicijativa u okviru već postojećeg zakonodavstva i institucija koja bi bila učinkovitija? Država je ta koja treba sustavno skrbiti za svakog pojedinca, a posebno za djecu koja su i samim Ustavom posebno zaštićena. Zaklada „Hrvatska za djecu“ je nedovoljna i pomalo isključiva. Iako statistike kažu da je puno višečlanih obitelji slabijeg materijalnog statusa, velik je broj obitelji s manje djece koje su također u nezavidnom položaju. Ako se već ide pomagati, treba se pomagati svima. Upravo zbog toga klub SDP-a obzirom da je ovo prvo čitanje, traži izmjene i uvažavanje prijedloga i mišljenja relevantnih institucija za konačan prijedlog zakona. Jer ovo jest mogućnost da se pomaže obiteljima s petero ili više djece odnosno podržavanje pronatalitetne politike, ali poštovani kolege, zar nije vrijeme da prestanemo s vatrogasnim mjerama i da se napokon uhvatimo posla. Socijalna reforma uskoro će dobiti ime Godoa. Hvala lijepo.
Hvala. Imamo jedan ispravak, gospođa Suzana Bilić-Vardić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Ispravljam netočan navod, citiram, koji je kolegica rekla: „malo se radi na provedbi pronatalitetne politike“. Radi se puno više nego li što se radilo u vrijeme kada je koalicijska vlast sve ove mjere koje je iznio državni tajnik … … [[Upadica se ne čuje.]] kad se smanjili sve što ste smanjiti mogli niste … [[Upadica se ne čuje.]] ali imate na to pravo. Ja samo tvrdim da to nije točno, a i u svome izlaganju ću potvrditi i dokazati da govorite neistinu. Hvala lijepo.
Mišljenje na mišljenje. Idemo dalje. U ime HNS-a gospodin Goran Beus Richembergh. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, kolegice i kolege, gospodine državni tajniče. Započeti ću ovo izlaganje u ime kluba HNS-a konstatacijom da već dugo nismo vidjeli ovako slab prijedlog. A sad ću reći i zašto. No, prvo je čitanje, postoje mogućnosti i šansa da se mnogo toga popravi. Prijedlog zakona o zakladi „Hrvatska za djecu“ problematičan je iz čitavog niza razloga. Ja ću pokušati reći one koji su najvažniji. Prije svega onaj tko je radio na tekstu ovoga zakona ili ništa ne zna o zakladništvu ili namjerno izlazi iz standarda utvrđenih Zakonom o zakladama koji postoje u Republici Hrvatskoj i tradiciji zakladništva i fundiranja koja je mnogo duža od samoga zakona. Prije svega to je pitanje zakladne imovine. Ovako kako je postavljeno da je zakladna imovina zapravo u iznosu od stotinu tisuća kuna to je podcjenjivanje ideje zakladništva i to je suprotno ideji da svaka zaklada mora postati samo održiv sustav. Sa 100 tisuća kuna zakladne imovine ovo se ne može zvati zakladom nego fondom sa prolaznim računom preko kojega će sredstva od igara za sreću biti distribuirana krajnjim korisnicima. Pa ako je to tako nazovite to fondom i nemojmo govoriti ezopovskim jezikom i nemojmo ljude varati. Zaklada da bi mogla biti samoodrživa mora imati daleko veći zakladni kapital i taj zakladni kapital joj mora donositi prihode, a ne uvijek krenuti od one anticipirane tvrdnje da će zakladu stalno financirati izvor koji se zove sredstva od igara na sreću. A kad smo već kod tog izvora onda da vam kažem nešto što vi ne znate možda. … [[Upadica se ne čuje.]] Baš mi je drago kolege iz HDZ-a da ste željni novih saznanja. Pa kad je to već tako onda da vam kažem, da zbog ovog prijedloga zakona već četiri mjeseca je blokirano donošenje uredbe o raspodjeli sredstava od igara na sreću, klađenju i zabavnih igara. Znate li vi što to znači? To vam znači da zakonom utvrđena sredstva koja pripadaju organizacijama sa invaliditetom, Hrvatskom olimpijskom odboru, udrugama i zakladi za razvoj civilnoga društva i čitavom nizu od nekoliko desetina udruga koje se bave socio-humanitarnom djelatnošću dok god se ne donese ovaj zakon, a on ide i u drugo čitanje, neće dobiti ni kune od sredstava igara na sreću u ovoj godini. E sada vas ja pitam, kada bi dobio, kako će garantirati izvršenje svojih programa. A pitat ću vas još kad za mjesec dana postane vrlo vrlo vrući krumpir, koliko sredstava smo za sport izdvojili budući da je ovo vrlo sportska godina. Nadalje, ne samo da se blokira donošenje uredbe nego se sukladno članku 10. zakona kojim je regulirano pitanje raspodjele tih sredstava, dakle suprotno članku 10. pokušava narušiti postotni odnos u toj uredbi, pa se uzima 2% od 28% namijenjenih organizacijama osoba sa invaliditetom, gotovo 1% namijenjeno sportu, gotovo 1% razvoju civilnoga društva. Dakle nemojmo govoriti ezopovskim jezikom. Ovdje vam to nigdje ne piše. To nigdje nećete naći da će vam preraspodjela sredstava od igara na sreću ići na štetu udruga sa invaliditetom sportaša, udruga za razvoj civilnog društva i demokratizacije. A ja ću vam reći kako to u praksi izgleda. Ministarstvo gospođe Kosor je na 31.12. prošle godine neraspoređenih imalo viška 7 milijuna 842 tisuće kuna namijenjenih socio-humanitarnim programima. To znači između ostaloga borbi protiv ovisnosti, potpori udrugama mladih i djeci i sva ta sredstva koja su ostala neutrošena se planiraju staviti zapravo u zakladu za raspodjelu, a takvih će sredstava ove godine obzirom da se očekuje malo veći broj klađenja i prihoda od klađenja zbog europskog prvenstva, prema planu biti nešto više od 10 milijuna. Pa onda vas ja pitam, od kuda onda ona matematika koju smo malo prije čuli od državnog tajnika kada se zna da će unaprijed od ovih sredstava više od 17 milijuna kuna sjesti na žiro račun ove zaklade. Nadalje, na koji način je utvrđeno da će se birati članovi upravnog odbora zaklade? Tako da će vladajuća većina milošću Božjom postaviti sve članove upravnog odbora jer vladajuća većina bez ikakvih problema će utvrditi koga to predlaže Ministarstvo socijalne skrbi, Ministarstvo obitelji, Ministarstvo zdravstva, onda nadležno tijelo Hrvatskoga sabora i protiv toga se rukama i nogama pokušavaju oduprijeti upravo oni na koje se ovo odnosi. Jer nemate ni jednog jedinog predstavnika akademske zajednice, nevladinih organizacija niti stručnih udruga koje se bave problematikom pronatalitetne politike i zaštitom djece. Pa zar stvarno mislite da je dobro da u upravnom odboru sjede političari i državni službenici, a ne ljudi koji se u to razumiju? I kakva je to pravična nagrada upravitelju zaklade? Pa zaboga valjda će upravitelj zaklade biti zaposlen u toj zakladi, imati ugovor o radu i pripadati će mu puna plaća koju će mu odrediti upravni odbor. O kakvome mi nagrađivanju ovdje govorimo? Pa to nije nikakvo dioničko društvo. Što to znači nagrađivanje? Nadalje, pitanje je da li ovaj zakon zapravo legalizira diskriminaciju djece ili uvodi princip izjednačavanja šansi. Tu vam je uvijek vrlo tanka granica. Ali kako to u praksi izgleda, ja ću vas podsjetiti da je svojevremeno pomoćnik ravnateljice Državnog zavoda za zaštitu obitelji, materinstva i mladeži upravo po ovoj logici sam sebi isplatio financijsku pomoć za ljetovanje obitelji zato što ima više djece. Nadalje, možemo li diskriminirati djecu iz manje brojnih obitelji koja su slabije materijalnog stanja, slabijeg imovnoga statusa u obiteljima ili treba i njima dati šansu. Zašto? Da bi te obitelji bile ohrabrene na više djece. Smijemo li mi njih tretirati kao izuzetke ili djeci treba pristupiti na isti način? Ako želimo smanjiti ove razlike, odnosno raspon od onih koji su u mejnstrimu i ovih koji su deprivirani, odnosno izjednačiti šanse za sve, onda ovako postavljeni ciljevi zaklade ne mogu stajati. Što to znači organiziranje sportskih izleta i sportskih druženja? Pa to je suprotno Zakonu o turističkoj djelatnosti. Zaklada ne smije organizirati nikakve školske izlete. Što smije? Smije sufinancirati troškove sudjelovanja djece, ali ne na način da organizira posebne programe za djecu iz višečlanih obitelji jer je to zapravo getoizacija, nego im treba pomoći da jednako kao i njihovi vršnjaci zajedno dakle s njima izraze da idu na školske izlete, ekskurzije, maturalce, na škole u prirodi. Dakle da roditelji zbog svoje imovne deprimiranosti ne moraju reći moje dijete nažalost ne može ići s ostalom djecom, nego upravo dakle, da se izjednače u šansama. Ali ovako kako je napisano, to znači da ćemo mi ponovno getoizirati djecu, kao što radimo i s djecom iz obitelji poginulih branitelja, a to je da ih vodimo na posebne izlete, da ih vodimo na posebne programe, a to nije dobro. Njih treba naprosto izjednačiti u mogućnostima i šansama sa svom ostalom djecom. Nadalje, kaže se da će se organizirati ljetovanja obitelji s većim brojem djece. Ne znam kad ćemo stići organizirati ljetovanje u ovoj godini, iako je planirano, veli, milijun i pol kuna. Obzirom da ova zaklada se može registrirati otprilike mjesec dana nakon donošenja zakona. Ako ovo je prvo čitanje, vjerojatno će trebati još neko vrijeme, pa će trebati ustrojiti zakladu, donijeti sve normativne akte, utvrditi kriterije za raspodjelu sredstava. A ja ću vas podsjetiti da postoji dokument kojega je usvojio Hrvatski sabor, a zove se Kodeks pozitivne prakse. Usvojio ga je u veljači prošle godine i on je obvezan kao princip ponašanja i skup postupaka za sve one koje raspodjeljuju sredstva iz javnih izvora, a to su i ova sredstva. Dakle, prema Kodeksu pozitivne prakse treba tek ustanoviti sve pretpostupke raspisivanja natječaja i raspodjele sredstava, s tim da neki natječaji moraju biti permanentno otvoreni, a ne kampanjski, zbog toga jer se neke od ovih aktivnosti djeci događaju tokom čitave godine i u tom smislu je nemoguće djetetu planirati neke aktivnosti za čitavu godinu samo u prvom kvartalu recimo. Nadalje, problem je između ostaloga i to što se ovako zamišljena zaklada potpuno čini ovisnom o političkim odlukama Vlade, a to je prije svega donošenje uredbe, za koju ponavljam, koja kasni već četiri mjeseca i bilo bi dobro razmisliti o povećanju i to osjetnom povećanju zakladne imovine kako bi zaklada mogla jednog dana steći i svoje vlastito dječje odmaralište, i država bi tu mogla pripomoći, i onu infrastrukturu iz koje bi mogla odgurati dio održivih programa. Sve je to, dakle, razlog zašto bi ovaj zakon zapravo trebalo preimenovati po ovoj koncepciji, kako ovdje piše, u Zakladu "Hrvatska za pet i više djece", a ne "Hrvatska za djecu", jer to nije "Hrvatska za djecu", nego samo "Hrvatska samo za neku djecu", i to je razlog zašto klub HNS-a neće poduprijeti ovakav prijedlog, ali ostavljamo šansu da predlagatelj ispravi sve ove nedostatke i posluša što ima reći stručna javnost, jer su udruge koje se bave djecom dale čitav niz primjedbi, ali ih nitko ne želi čuti. Hvala lijepo.
Hvala. Ispravak, gospodin Ivan Bagarić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsjedniče. Zahvaljujem kolega Beus na ovim vrijednim informacijama koje ste nam dali, međutim, imam potrebu ispraviti dva, apsolutno netočna navoda. Jedan je kad ste zanijekali da će u upravni odbor ući ljudi koji nemaju nikakve veze ni sa strukom, ni sa djecom. To je posve netočno, između ostaloga jer ministarstvo nadležno za socijalnu skrb daje jednog člana. Pa neće valjda dati čovjeka koji nema nikakve veze s tim. Zatim, ministarstvo nadležno za znanost, obrazovanje i šport, također jednoga. Zatim, nadležna tijela Sabora, Vlade i ministarstva koja se izravno bave ovom problematikom, pa također neće dati nekoga tko se bavi športom, a govorimo o djecu. S druge strane, kazali ste kako se nastoji ovim zakonom na određeni način segregirati djecu, izdvojiti ih i, zapravo, učiniti ih posebnim i izazvati tako štetu. Međutim, ovdje stoji uredno da će se davati, u članku 5., da će se davati potpora u novcu, stvarima i u korištenju kulturnih, obrazovnih, športskih, rekreacijskih i sličnih sadržaja. Dakle, nitko ne misli pokupit tu djecu svu iz Hrvatske, pa ih dovesti na jedno mjesto, nego svakom ponaosob dati. A vi ste u kontradikciji još …
Hvala. Gospođa Neda Klarić, također ispravak.
Evo, ispravljam netočan navod gospodina Beusa, makar ga je već gospodin zastupnik Bagarić ispravio, da nema zapravo stručnjake koji se bave zaštitom djece. Mogu jedino ponoviti ovo što je gospodin Bagarić kazao, da upravni odbor čine ministar nadležan za obitelj, definitivno, socijalna skrb, ministar nadležan za obrazovanje, šport. Međutim, moram još kazati i ispraviti još jedan netočan navod, a to je u odnosu kada ćemo organizirati ljetovanja djece. Još uvijek tvrdim odgovorno, ništa nije prekasno, jer još uvijek se pripremaju određene skupine djece koje dolaze iz inozemstva na područje hrvatskog Jadrana. Prema tome, ja mogu jedino izraziti svoje veliko zadovoljstvo u osnivanju ovakve jedne zaklade. Hvala lijepa.
Hvala. Ispravak, gospođa Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsjedniče. Pa, evo, kolega Beus je rekao, kroz čitav niz retoričkih pitanja izrekao i čitav niz netočnosti. Naime, jedne od netočnosti su rekli i kolegica i kolega, da ovaj zakon diskriminira obitelj s manje djece, pa je tako naveo da ona obitelj koja ima troje ili četvero djece nema nikakvog dodatka. Upravo ta obitelj ima dodatak i to od 500 kuna. I upravo zbog toga idemo na peteročlanu i višečlanu obitelj. I ne mislim da je ovo diskriminacija bilo kojeg djeteta u Hrvatskoj. Isto tako ste rekli jednu nelogičnost. Kolega, iz vašeg izlaganja može se, može javnost ocijeniti da ministarstvo ili Vlada organizira raznorazne izlete, zimovanja, ljetovanja za djecu, istakli ste ovdje posebno braniteljsku djecu, djecu poginulih branitelja, invalida Domovinskog rata. Ne. Ne organizira ministarstvo, organiziraju udruge koje kroz svoju djelatnost imaju između ostalog, i takvu djelatnost. Dakle, nemojte sve upućivati javnost na krive zaključke.
Hvala. Idemo dalje. U ime kluba HDZ-a, gospođa Suzana Bilić Vardić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskoga sabora, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Klub Hrvatske demokratske zajednice podržava i pozdravlja Prijedlog zakona o Zakladi "Hrvatska za djecu" koji je Vlada Republike Hrvatske uputila ovom Visokom domu na raspravu u prvom čitanju. Osnivanje neprofitne zaklade "Hrvatska za djecu" utvrđeno je mjerom 10. u području "Skrb o djeci nacionalne populacijske politike", dokumenta koji je Hrvatski sabor usvojio 24. studenoga 2006. godine. Naime, poboljšanje materijalne i socijalne sigurnosti djece u Republici Hrvatskoj jedan je od stalnih zadataka Vlade Republike Hrvatske a i Ustavom Republike Hrvatske propisana je dužnost i obveza države da štiti materinstvo, djecu i mladež te stvara socijalne, kulturne, odgojne, materijalne i druge uvjete kojima se promiče ostvarivanje prava na dostojan život djece na što se Republika Hrvatska obvezala i 1991. godine kad je potpisala i ratificirala Konvenciju o pravima djeteta. Međunarodni dokument koji je donijela Generalna skupština Ujedinjenih naroda 20. studenoga 1989. godine koji sadrži univerzalne standarde koja država stranka konvencije moja jamčiti svakome djetetu. Ali vratimo se na nacionalnu populacijsku politiku. Dokument prijeko potreban svakoj pa tako i našoj državi u kojoj posljednjih godina bilježimo negativan prirodni prirast stanovnika. I samo da se podsjetimo, prije nekih četrdesetak, četrdeset i četiri godine prirodni prirast u Republici Hrvatskoj bio je 25 tisuća 740 više rođenih u odnosu na umrle u 1964. godini a 2004. ili četrdeset godina poslije on je negativan i iznosi minus 9 tisuća 449 osoba što znači 9 tisuća 449 više umrlih u odnosu na rođene. Popis stanovnika koji se u Republici Hrvatskoj provodi svakih deset godina onaj predzadnji iz 1991. konstatirao je da nas je bilo 4,7 milijuna. Prema zadnjem popisu iz 2001. popisano nas je 4 milijuna 437 tisuća 460 stanovnika. Iz godine u godinu upisujemo po tisuću do tisuću i pol učenika manje u prve razrede osnovnih škola na razini Republike Hrvatske. Stoga nam je nacionalni interes razvijati i potvrđivati pozitivan stav prema obitelji i djeci. Od usvojenih mjera i instrumenata populacijske i pronatalitetne politike hrvatska Vlada u proteklom razdoblju provela je: povećala je dječji doplatak, uvela je pronatalitetni dodatak odnosno dječji doplatak u iznosu od 500 kuna za svako treće i četvrto dijete korisnika, vratila je trogodišnji rodiljni dopust za blizance, treće i svako slijedeće dijete. I da zastanemo ovdje, to je ono kad sam ispravljala netočan navod, sve ovo je koalicijska vlast od 2000. do 2003. godine odmah na početku svoga mandata smanjila, ukinula, dokinula, kad danas govorimo da se vrlo malo radi na provedbi pronatalitetne politike. Da nastavim, hrvatska Vlada je i delimitirala naknadu za obvezni rodiljni dopust do 6. mjeseca života djeteta. Znamo da nije smio prelaziti 4 tisuće 257,88 kuna što je bilo jako nepovoljno za zaposlene žene a danas je utvrđen u sto postotnom iznosu osnovice, dakle prosjek primanja zadnjih šest mjeseci prije stupanja na dopust, s tim da ne može biti manji od one osnovice tisuću 663 kune. Za drugih šest mjeseci rodiljnog dopusta naknada je danas utvrđena od minimalno tisuću 663 do maksimalno 2,5 tisuće kuna ovisno o prosjeku isplaćivanog u prvih šest mjeseci obveznog rodiljnog dopusta. Jednokratna pomoć za opremu novorođenčeta nakon dvanaest godina namijenjena u kojima je iznosila tisuću 360 kuna podignuta je na 2 tisuće 328 kuna. Uz postojeće porezne olakšice za djecu Vlada je osigurala i besplatne udžbenike za sve osnovce i učenike prvih razreda srednje škole, besplatan prijevoz za škole za učenike prvih razreda srednje škole. Pa na kraju i određenje Vlade da srednja škola do prvog zanimanja postane obvezna za sve kao i otvaranje veleučilišta u županijskim središtima koje omogućava mladim ljudima stjecanje visoke naobrazbe a da pri tome ne moraju odlaziti iz svoga kraja pomoć je kako djeci i mladima tako i obiteljima. Ispričavam se ukoliko sam nenamjerno preskočila ili ne spomenula neku od poticajnih mjera hrvatske Vlade koju je provodila, uvela ili na čijoj provedbi radi. Sve nabrojano i do sada poduzeto daje za pravo predlagatelju ovoga zakona da zakladi da pripadajući naziv "Hrvatska za djecu" jer i kroz ovo sve što sam rekla vidi da Hrvatska jest za djecu. Međutim, iako smo nabrojali sve postojeće instrumente pronatalitetne politike svjesni smo da i sada imamo višečlane obitelji s petero, šestero djece koje do danas nisu bile obuhvaćene sustavnim mjerama, osim iznimke odnosno poticaja koje je Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti osiguravalo za oko 530 obitelji s osmero i više djece. Zato je dobro da je mjerama nacionalne populacijske politike predviđena i posebna skrb upravo za obitelji s petero i više djece. Na temelju statističkih pokazatelja o broju korisnika doplatka za djecu s petero i više djece za studeni 2007. godine u Republici Hrvatskoj ima takvih 3 tisuće 405 obitelji čiji je dohodak po članu kućanstva manji od tisuću 663 kune a iz ovih pokazatelja može se procijeniti da u ovim obiteljima živi 20 tisuća djece što je znatan udio djece u odnosu na ukupan broj djece koji žive u višečlanim obiteljima. Upravo ova djeca ciljana su skupina Zaklade "Hrvatska za djecu". U nacionalnoj populacijskoj politici utvrđena je svrha osnivanja zaklade, pa kaže se da treba senzibilizirati društvo na potrebe i podizanje kvalitete obiteljskog života višečlanih obitelji koja bi se ostvarila kroz sufinanciranje pojedinih programa kao što su ljetovanje za obitelji s većim brojem djece, školski izleti i športski susreti, posjeti kulturnim ustanovama i događajima, stipendiranje darovite djece iz višečlanih obitelji, izvannastavne aktivnosti, nabavka informatičke opreme, programa i slično. Sredstva potrebna za provedbu ovoga zakona na temelju ovih pokazatelja koje sam iznijela procijenjena su na 10 milijuna 445 tisuća kuna koja se osiguravaju iz prihoda od igara na sreću, kladionica, kockarnica te donacija pravnih i fizičkih osoba, jasno sve sukladno zakonu. Moj osobni stav je da će sredstva odnosno prihodi od igara na sreću, kladionica, kockarnica doći i bit će namijenjena pravim osobama i za onu pravu potrebu. Dopustite mi još da iz prijedloga ovoga zakona upravo zbog hrvatske javnosti jer mi svi pred sobom imamo ovaj tekst ali da u javnosti ne bude neke zabune koju neki od zastupnika pokušavaju unijeti. Treba reći da je u prijedlogu zakona člankom 4. utvrđeno da je korisnik potpora ove zaklade obitelj koja u zajedničkom kućanstvu ima najmanje petero djece ili dijete iz te obitelji. Djecom se smatraju djeca od rođenja do završetka redovitog školovanja ili sveučilišnog ili stručnog studija i koja redovito i uredno ispunjavaju svoje školske i studijske obveze, kao i punoljetna djeca koja zbog bolesti, mentalnog ili tjelesnog oštećenja nisu sposobna za rad dok ta nesposobnost traje. Iznimno, korisnik može biti i obitelj s manje od petero djece ili dijete iz te obitelji ako ispunjava uvjete utvrđene općim aktima zaklade, jasno kad se donese zakon i registra zaklada i imenuju sva tijela, da će i ovo biti moguće. I još jednu odredbu, a to je da se općim aktom osobita pozornost poklonit će se nadarenoj djeci i djeci iz ruralnih ili manjih urbanih naselja. Zbog čega sam ovo iznijela? Da stvarno ne ostane negdje ni u primisli da je ovaj zakon diskriminirajući prema obiteljima sa manje od petero djece. Međutim, naglašavam u nacionalnoj populacijskoj politici pod ovom mjerom upravo je naznačeno za obitelji, za višečlane obitelji, odnosno za obitelji sa petero i više djece i to smo kao Sabor usvojili još 2006. godine. Prihod ostvaren, odnosno potpore u novcu ili stvarima ostvarene po ovom zakonu ne smatraju se prihodom kućanstva. To je također važno naglasiti i ponoviti ono što je, želim na kraju ponoviti i istaknuti što je svrha osnivanja zaklade. Zaklada se osniva sa svrhom povećanja nataliteta, promicanja obiteljskih vrijednosti i osnaživanja obitelji s većim brojem djece i nadam se kolegice i kolege da nam je svima u interesu da što prije iako je ovo prvo čitanje da ovaj Zakon o osnivanju Zaklade “Hrvatska za djecu“ bude što prije donesen i da se po njemu može postupati u ime svih onih korisnika kojima je potpora ove zaklade namijenjena. Klub Hrvatske demokratske zajednice podržat će Prijedlog zakona o Zakladi “Hrvatska za djecu“. Hvala.
Hvala. Imamo ispravak. Gospođa zastupnica Milanka Opačić. Izvolite.
Gospođa Bilić Vardić je ustvrdila da ovaj zakon nije diskriminatoran prema djeci. Ja mislim da je diskriminatoran. Činjenica je da se on odnosi prvenstveno na obitelji sa petero i više djece, a diskriminatoran je i u ovoj odredbi da će, dakle iz ove zaklade sredstva moći koristiti djeca iz ruralnih ili manjih urbanih naselja. Zar doista ne mislite da djeca kojima je potrebna potpora ove zaklade, djeci koja nemaju normalne mogućnosti za život nema i u Gradu Zagrebu, Splitu, Osijeku, dakle većim urbanim mjestima. Prema tome, ta djeca su isključena iz ove zaklade i to je diskriminacija.
Hvala. Ma nemojte ljudi moji! Gospođa je iznijela tvrdnju na tvrdnju. Ona zapravo kaže da, ona je po njenom mišljenju ispravila netočni navod i nemamo što raspravljati više. Molim vas! Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Na redu je gospođa zastupnica Brankica Crljenko. Izvolite. Odustaje gospođa. Hvala lijepa. Na redu je gospođa zastupnica Milanka Opačić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Ja moram priznati da kad sam pročitala ovaj Zakon o Zakladi “Hrvatska za djecu“, da nisam mogla u stvari razlučiti da li je riječ o jednoj zakladi koja, odnosno jednom projektu koji bi trebao biti dio pronatalitetne politike ili je riječ o socijalnom programu Vlade Republike Hrvatske. Naime, ako je riječ o pronatalitetnoj politici onda bi ona trebala potpuno drugačije izgledati. Naime, mi se u Hrvatskoj borimo ne za peto, šesto ili sedmo dijete. Mi se borimo za drugo dijete. To je problem u Hrvatskoj. Dakle, drugo i treće dijete u obitelji i to je nešto što je dio pronatalitetne politike. Za to bi trebale puno drugačije mjere od ovoga što ste vi naveli ovdje u zakladi. Dakle, te obitelji imaju vrlo malo potpore od društva. Mi još uvijek nismo izgradili servise. Nemamo dovoljno niti jaslica, niti vrtića za djecu. Mi jednako tako nismo zaštitili majke na radu. Još uvijek žene ne mogu reći da žele imati obitelj, da žele ostati trudne, neće dobiti posao. Trudnice se otpuštaju. Nismo ih uspjeli zaštititi. U praksi jesmo zakonski, ali ih nismo uspjeli zaštiti u praksi. Prema tome, to je nešto što Hrvatska mora raditi kada je u pitanju pronatalitetna politika. Na taj način potporama pomoći, dakle i ovim financijskim, ali i ovim drugim pomoći obiteljima da se mogu puno lakše odlučiti na drugo ili na treće dijete. Jednako tako se otvorio i problem žena koje su se odlučile na primjer na trogodišnji porodiljni dopust koje su ostale bez zdravstvenog osiguranja. Što ćemo sa tim ženama i sa tom vrstom zaštite koju jednako tako država mora pružiti ako želi provoditi pronatalitetnu politiku. Ako je ovo socijalna dimenzija onda i ona ima jedan drugi modalitet kako je trebala biti pripremljena za ovaj Sabor. Dakle, onda to opet nije zaklada, nego neki socijalni program. Činjenica je dakle da se točno nije znalo što se hoće u ovom zakonu osim da se hoće poduprijeti samo jedna kategorija obitelji što ja mislim da je diskriminatorno, jer po Ustavu država je dužna osigurati jednake uvjete svoj djeci u Hrvatskoj, a ne samo jednoj grupaciji. I na kraju, gdje stoji da su sve obitelji koje imaju više od petero djece siromašne? To nigdje ne stoji. Ima obitelji koje imaju više od petero djece i koje sasvim pristojno žive, kao što ima i djece u dvoroditeljskim obiteljima koji ne mogu zadovoljiti svoje osnovne potrebe koji žive u siromaštvu, kao što ima puno djece u jednoroditeljskim obiteljima koji žive u siromaštvu i kojima potpora treba, a koje ne mogu iz ove zaklade i neće moći sutra dobiti nikakva poticajna sredstva. Ja ću vam samo reći da u istraživanju koje je rađeno 2000.-te godine više od 55% roditelja koji dakle sami brinu za svoju djecu u jednoroditeljskim obiteljima kažu da jedva podmiruju najosnovnije mjesečne potpore odustaju od odmora, odustaju od slobodnih aktivnosti djece. Dakle, ta djeca u jednoroditeljskim obiteljima njih dakle više od 55% nemaju mogućnosti niti za razvijanje svojih talenata, niti za učenje stranih jezika, niti za bavljenje sportskim aktivnostima, niti za odlazak na more, a oko trećine takvih roditelja nije bilo u mogućnosti djeci dati džeparac, ne kupuju slatkiše i voće. Ja vas zato pitam, što ćemo sa tim obiteljima? Što ćemo sa tom djecom? Zar doista djeca u jednoroditeljskim obiteljima nemaju pravo niti otići na ljetovanje, niti imati neku sportsku aktivnost, a o talentima i eventualnim pomoćima za razvijanje nekih talenata da i ne govorim. Pitanje je isto tako, ovo što sam malo prije rekla, zbog čega je to usmjereno samo na djecu ruralnih i slabije naseljenih područja, kao što je ovdje navedeno? Jasno, potpuno se slažem. Da, djeca u manjim mjestima dosta teško žive. Nemaju neke sadržaje koje imaju djeca u urbanim mjestima i sasvim sigurno da tu treba puno učiniti jer mislim da dijete u nekim manjim mjestima mora imati jednake uvjete i za školovanje i za slobodne aktivnosti kao što to imaju djeca u nekakvim velikim gradovima. Ali jednako tako ne mogu prihvatiti da ne postoje djeca koja imaju potrebu za pomoći od države, iz ove zaklade ili na bilo koji drugi način, i u velikim gradovima. Postoji. U samom centru grada Zagreba naći ćete bezbroj djece koja žive na samom rubu siromaštva. Ali ne žive možda u obiteljima sa petero i više djece. Možda žive sami sa majkom ili sa ocem. Prije 2 dana mi se obratio jedan čovjek koji ima troje djece. Žena mu je umrla na porodu, troje djece je ostalo njemu na skrb i čovjek me pita kako da preživi sa to troje djece sa 2 tisuće 100 kuna plaće koju ima. Ne može dodatno raditi jer troje djece je ogromna briga, imaju samo njega. E sad ja vas pitam, hoće li čovjek ovaj sa troje djece imati pravo tražiti od ove zaklade pomoć da njegova djeca odu možda na more, da imaju plaćeno, ne znam, ako su talentirani, vježbanje nekog instrumenta, ili ne? Vi sad meni potvrdno klimate glavom, al' vas molim, napišite to u zakon jer to nije napisano u zakonu. To do drugog čitanja onda morate doraditi. Ono što bih vas još htjela pitat. Zašto su čitavo vrijeme djeca bez roditeljske skrbi koja su smještena ili u domovima socijalne skrbi ili ona koja su smještena udomiteljskim obiteljima, na neki način od strane države limitirana iznosom koji država daje za smještaj u domu ili udomiteljskoj obitelji? I ništa više od toga. Dakle ta djeca su sasvim sigurno oštećena zbog toga što ne žive u svojim obiteljima, žive u, po meni, potpuno neprirodnim uvjetima ili u nekoj instituciji ili udomiteljskoj obitelji. I nažalost, ta djeca nemaju iste uvjete i nemaju ista prava kao što ih imaju druga djeca. Udomitelji, na primjer, dobivaju tisuću 600 kuna za potrebe jednog djeteta. Svatko od vas ovdje zna što se može sa tisuću 600 kuna. Jako malo, jako malo. Da li će i ta djeca imati pravo kroz ovu zakladu tražiti pomoć, na primjer, da i oni odu na nekakvo ljetovanje? ta djeca su na primjer dobrim dijelom lišena bilo kakvih odlaska na izlete, ljetovanja, a o eventualnim talentima da uopće ne govorimo jer je pitanje kako dijete i može pokazati neki talent kad nema onu osnovnu bazu koju druga djeca imaju, a to je jedno pozitivno obiteljsko okruženje. Njihovi problemi u životu su puno drugačiji od druge djece koja žive u obiteljima, pa čak i ako žive malo skromnije. Tako da, briga za tu djecu definitivno nije prestala samo na onome što država daje za njihov smještaj u institucijama socijalne skrbi, dakle, i tu bi država trebala puno više toj djeci priuštiti jer su zavrijedila, djeca nisu kriva što su se našla u toj poziciji. Prema tome, država mora svu djecu jednako tretirati. I na kraju bi bilo dobro da se ipak neki uvjeti propišu, za dobivanje sredstava iz ove zaklade, da se propišu u ovom zakonu jer naknadno propisivanje uvjeta ustvari otvara prostor za određene manipulacije, što mislim da kada su djeca u pitanju, ne bi bilo dobro, pa bi bilo vrlo korisno da se do drugog čitanja u ovom zakonu puno toga doradi. I još jedanputa, moj apel da ovaj zakon ide vrlo široko, dakle na svu djecu u Hrvatskoj koja imaju potrebu po određenim kriterijima dobiti sredstva iz ove zaklade. Sva djeca u ovoj zemlji moraju imati približno jednake uvjete za život, za svoj razvoj, za obrazovanje i država ne može samo jednu kategoriju djece favorizirati, a drugu djecu ostaviti, dakle, da nemaju pristup ovakvom jednom projektu kao što je Zaklada "Hrvatska za djecu". Hvala lijepa.
Hvala. Nekoliko ispravaka. Gospođa zastupnica Karmela Caparin.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Kolegicu bih ispravila njezin navod da djeca obitelji sa jednim djetetom nisu uključena ovom zakladom. Dakle, to se stalno ponavlja, a nije istina. Pročitajte članak 5. gdje se kaže da se mogu i obitelji sa manje od petero djece ili dijete iz te obitelji ispunjavati uvjete ovom zakladom. Isto tako govorite o obiteljima sa petero ili više djece koja nisu siromašna. Ja mislim da su ti vrlo rijetki. 3 tisuće i 405 djece s petero i više djece po kućanstvu imaju tisuću šesto šezdeset i troje. Dakle, da ne govorim analizu više koji nisu bogati, nego su zaista siromašni. A što se tiče djece sa posebnim potrebama, isto tako je navedeno da tu spadaju djeca sa sveučilišta i škole koja ispunjavaju svoje školske i studijske obveze, punoljetna djeca koja zbog bolesti mentalnog i tjelesnog oštećenja nisu sposobna za rad dok ta nesposobnost traje. Dakle, mislim da nema diskriminacije ovom zakladom.
I gospođa zastupnica Suzana Bilić Vardić.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Dijelom sam htjela ispraviti netočan navod koji je kolegica Caparin sad ispravila, ali u smislu ove tvrdnje o broju djece o kojem je govorila gospođa Opačić. Lijepo je rečeno na komisiji, nije točno da nisu svi siromašni, nego nisu svi bogati. Na odboru smo lijepo rekli da ne znači da će samo ovih 20 tisuća djece biti obuhvaćeno potporama ove zaklade, nego i ostala djeca bez obzira na imovinski cenzus, odnosno, nije cilj ove zaklade, nije potpora isključivo socijalna potpora, nego sukladno svim onim odredbama koje smo iznosili, a to su i nadareni i djeca koja imaju sredstava, ali u određenim programima se mogu uključiti u potpore zaklade. Hvala.
I gospodin zastupnik Ivan Bagarić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Pa mislim da treba ispraviti i jasno kazati da Hrvatska nikako ne favorizira neku djecu u odnosu na drugo nego naprosto čini prioritete. Prema tome za očekivati je da brojnija djeca, obitelji sa više djece imaju više potreba. Dakle naprosto trebaju više. Prema tome uvažavamo to da trebaju i neka druga djeca koja imaju potrebe. S druge strane kazali ste kako ne znam ni ja se ide ciljano više na ruralne skupine itd. Nije točno. U članku 4. stavak 5. stoji da će se osobita pozornost pokloniti toj djeci, tako stoji, pročitajte. Što bi znači da ta djeca iz ruralnih prostora naprosto nemaju pristup onome što imaju djeca u velikim gradovima, na to sam mislio. Hvala lijepa.
Replika, gospođa zastupnica Božica Šolić.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Evo poštovana kolegice Opapčić, javila sam se replikom upravo iz tog razloga da bi mi mogli odgovoriti na neka moja pitanja i odmah ću reći na početku da se slažem u jednom segmentu vaše rasprave i da upravo dijelimo isto mišljenje, a to je kada ste rekli da nema dovoljno dječjih vrtića da bi bila sva djeca jednako zbrinuta i da bi ta populacijska politika bila jednaka za sve i da bi imali rezultata. Upravo prije godinu dana to pitanje sam postavila vama da vas molim kao što ste vi rekli da apelirate da su sva djeca jednaka. Zato ja apeliram da su djeca jednaka u Brezovici kao što su u cijelom Gradu Zagrebu, jer Brezovica sa 11 tisuća stanovnika jedina nema dječji vrtić. Grad Zagreb ima proračun oko 10 milijardi i vi, ja mislim da bi vi mogli svom kolegi stranačkom, današnjem gradonačelniku kojega ja pozdravljam i podsjećam da mu kažete da jednom taj problem riješi. Jer i škole su u istom stanju, potpuno istom. Jedan dio djece nižih razreda prebacuje se na nastavu u drugu četvrt jer nema prostora dovoljno u Brezovici. Zato vas molim poštovana kolegice, ja smatram da imate autoritet pred gradonačelnikom Grada Zagreba i da mu kažete ovaj problem koji ja ponavljam iz godine u godinu i na ovoj saborskoj razini i na razini države. Hvala vam lijepa.
Odgovor na repliku, gospođa zastupnica Milanka Opačić.
Ja bih voljela kada bi se moja kolegica Šolić kandidirala na ovim sljedećim lokalnim izborima za gradsku skupštinu pa da onda te probleme riješi u gradskoj skupštini. Koliko ja znam Grad Zagreb je prošle godine otvorio četiri vrtića i budući da su građani i stanovnici Brezovice dali najveći broj glasova nama u SDP-u. Ja ne sumnja da će vlast SDP-a u Gradu Zagrebu dati svu potporu dakle i da će uskoro u planu biti i vrtić u Brezovici. … [[Upadica se ne čuje.]] Da, da. Vlast se neće promijeniti gospodine Markovinoviću jer ste i vi gospođo Šolić od mene i SDP-a izgubili u svojim mjestima, prema tome to su vaši pokazatelji. … [[Upadica se ne čuje.]] Pa vi ste u Svetoj Nedelji izgubili od liste SDP-a, prema tome uskoro će u Gradu Zagrebu sasvim sigurno biti i vrtić u Brezovici. Jer za razliku od drugih lokalnih samouprava, vlast, gradska vlast u Gradu Zagrebu vodi računa o socijali, vodi računa o potrebama djece i dakle evo samo u prošloj godini su četiri nova vrtića u Gradu Zagrebu sagrađena.
Izgubili ste sve u Brezovici i niste nikada dobili u Brezovici izbore.
Gospođa zastupnica Ivanka Roksandić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Vjerojatno će Grad Zagreb riješiti problem vrtića, ima dovoljno novaca da riješi za cijelu Hrvatsku, pa se iskreno nadam da hoće. Ali ja ću nešto reći i o ovom Zakonu o osnivanju zaklade, koja zaista mislim da će osnažiti obitelji sa više djece i žao mi je što se od početka ove rasprave pokušava nametnuti jedan zaključak, a to je da se diskriminiraju obitelji sa manje djece što zaista ne stoji. Ovo je samo jedna od niza mjera ove Vlade, posebnih mjera, obiteljske politike da se osnuje ovakva zaklada koja će prije svega pridonijeti razvoju i poboljšanju pronataliteta. No, međutim, što je svrha ovog zakona? Je prije svega senzibiliziranje svih nas, a reći ću vam iz konkretnih podataka iz prakse, za višečlane obitelji. Naime, vrlo teško je u ovakvim obiteljima osigurati sredstva za izlete pa ako hoćete i za zimovanja, za športske susrete, za neka kulturna događanja, izvannastavne aktivnosti pa i za kupovinu ja ću reći informatičke opreme. Zašto je to važno i kako to mogu tvrditi? Pa naime u svom dugogodišnjem radu kao pročelnica upravnog odjela za društvene djelatnosti u Sisačko-moslavačkoj županiji, upravo sam se susretala sa ovakvim poteškoćama u obitelji koje su imale troje, četvero, pa čak i petero djece paralelno u osnovnoj i srednjoj školi. Kada bi škola organizirala jedan čak obvezni program, školski program, a to je da svi razumiju ona tzv. škola u prirodi, naime izvannastavni jedan oblik koji nije izlet nego je redovni rad u četvrtim razredima osnovne škole ili u trećim razredima, onda bi se najčešće roditelji iz višečlanih obitelji javljali za pomoć ili u županiju ili u grad i rješavali to jednostavno rekla bih na način da netko u gradu ili županiji zato što ima nekakav senzibilitet prema tome, daje jednokratnu pomoć ili neku potporu. Vrlo često je upravo tada dolazilo do diskriminacije, jer djeca u gradu Sisku su mogla ostvariti tu potporu jer je grad Sisak za to imao osigurana sredstva, a djeca u Glini, Petrinji, ja nabrajam gradove iz moje županije u kojima poznam, možda ta lokalna sredina nije imala dovoljno sredstava i nije mogla pružiti takvu potporu toj djeci. Mislim da će se ovom zakladom i ovim načinom upravo riješiti kolegice i kolege jedan takav problem, da će svoj djeci u Hrvatskoj bez obzira iz kojeg teritorija i područja dolaze, biti omogućeno, odnosno roditeljima da se jave normalno jednim legalnim putem, načinom na koji će se propisati u zakladi pravilnikom za ostvarivanje potpore i ovih sredstava. Ovdje je bilo nekoliko puta rečeno kako te potpore nisu osigurane za obitelji s manje djece. Ja sam i ispravljajući kolegu Beusa rekla da sad imamo upravo uredbom utvrđene potpore za obitelji sa troje, četvero djece od po 500 kuna što znači da upravo želimo ove koji imaju više djece, a kojima je zaista teško, a koji imaju školsku ili još studentsku djecu pomoći. Ne bih se složila ni s ovom tvrdnjom da ovaj zakon odnosno da će zaklada svojim općim aktom posebno izdvojiti djecu nadarenu i djecu iz ruralnih i manjih sredina. Dapače, posvetiti će im posebnu pozornost, jer cilj, ja mislim i svrha uopće svih nas da se borimo da Hrvatska bude ravnomjerno naseljena, da i obitelji koje žive na rubnim dijelovima Hrvatske u zaista težim uvjetima koje sada nazivamo od posebne državne skrbi, ali oni su i od posebnog državnog interesa budu u jednakim uvjetima kao što žive djeca u mom Sisku, u gradu Zagrebu ili u bilo kojem većem gradu u Republici Hrvatskoj kojima je dostupno daleko više. I na kraju ne mislim kolegice i kolege da je ovo financiranje koje se ovdje predviđa isključivo financiranje, a koliko sam vidjela u ovim završnim člancima financiranje iz prihoda igara na sreću, mada ne znam da će to sad nekakav veliki zastoj u realiziranju sredstava za druge udruge, športske udruge i udruge civilnog društva izazvati donošenje ovakvog zakona jer tu u članku 18. stoji da se drugi prihodi zaklade su stjecanje prihoda od još popratnih aktivnosti, kao što su organiziranje dobrotvornih priredbi, izrada i prodaja tiskovina, amblema, značaka i slično. Zašto to ističem? Pa i sada ste imali za potpore razno razne udruge uglavnom organiziranje ja bih rekla nekih humanitarnih događanja, koncerata, poziva na telefone, odgovore kroz nekakve, čekanje preko interneta što je sad naročito popularno. Dakle i sada su se novci prikupljali. Odlazili su na račune udruga, usmjeravali su se kako su to udruge odlučivale. Zašto ne bi sada imali na jednom mjestu, u jednoj zakladi koja će te novce koristiti transparentno, koja će imati svoj upravni odbor koji će upravljati ovom zakladom i da ćemo u svakom trenutku moći vidjeti kud se takva sredstva troše, a svakako da ni jedna kuna koja je utrošena za ove namjene za potporu djeci, darovitoj djeci, djeci koja su slabijeg imovinskog statusa, djeci koja žele i moraju imati jednake mogućnosti kao i sva djeca u Hrvatskoj neće biti uzaludno utrošena. I zato mislim da ne trebamo ovako na početku ove rasprave, ovo je zakon u prvom čitanju, odmah isticati nekakav ja bih rekla ja imam takav nekakav zaključak, mogu izvesti iz ove rasprave barem do sada, da stalno ističemo nekakav diskriminatorski odnos prema djeci u Hrvatskoj. Evo, hvala, toliko.
Hvala. Gospođa zastupnica Karmela Caparin. Izvolite.
Hvala lijepa. Gospodine potpredsjedniče, državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. Evo ja bih se priključila ovoj današnjoj raspravi i zaista podržala prijedlog donošenja ovakvog Zakona o osnivanju hrvatske Zaklade „Hrvatska za djecu“. Naime, govori se kao o jednom posebnom zakonu, a ne uvažavajući to da ovaj zakon proizlazi iz nacionalne populacijske politike i da to nije posebno nešto što se donosi, a da nije u sklopu nacionalne populacijske politike, upravo iz mjere 10. u području skrbi o djetetu. Naravno da briga o djeci proizlazi i iz Ustava Republike Hrvatske i iz Konvencije o pravima djeteta, od prava na život, na životni standard, odgovarajuće pravo na prehranu, obrazovanje itd. Vlada je Republike Hrvatske u dokumentu Strateški okvir za razvoj 2006. do 2013. prepoznala i vrlo jasno rekla da je odnos društva prema djeci slika samog društva. Sigurno da je jako važno posebno senzibilizirati društvo o potrebi pomoći i podizanju kvalitete obiteljskog života višečlanih obitelji i mislim svi u svojim lokalnim sredinama, a ja mogu reći da u području Bjelovarsko-bilogorske županije i grada Bjelovara se to provodi, tako susrećemo se da obitelji sa više djece imaju djece koja nikad nisu vidjela more. Evo grad Bjelovar i Bjelovarsko-bilogorska županija upravo pomažu takve obitelji i ta djeca idu u Novi Vinodolski. Nikada nisu vidjeli more. To su vam djeca iz ruralnih sredina, a da ne govorim o nadarenoj djeci koja zaista nemaju nikakve mogućnosti da idu dalje na školovanje i da si priušte i ljetovanje i da odu na školski izlet ili da posjete neku kulturnu ustanovu, a da ne govorim o stvarima koje bi trebali kupiti. Posebno ova Vlada je od samog početka svojeg mandata zaista pomagala višečlanim obiteljima. Sjetimo se Programa besplatnih udžbenika osnovnoškolcima i djeci srednje škole, Projekt nabave kompjutora za višečlane obitelji. U samom Bjelovaru došla je ministrica i podijelila dvadeset kompjutera obiteljima sa osam i više djece, a to je radila i po ostalim županijama. U prvoj godini prošlog mandata povećan je iznos rodiljnih naknada, vraćeno pravo na trogodišnji rodiljni dopust koji je bivša koalicijska vlast smanjila odnosno ukinula. Danas su rodiljne naknade vezane uz proračunsku osnovicu. To znači kako raste proračunska osnovica rastu i rodiljne naknade. Udvostručila se jednokratna pomoć za opremu novorođenčeta na 2.330 kuna. Poslodavci se stimuliraju da zaposle roditelje s malom djecom. To je isto iz nacionalne populacijske politike. Besplatni školski udžbenici, đački domovi, besplatan prijevoz, delimitiranje rodiljnih naknada žena sa većim primanjima u prvih šest mjeseci primaju naknadu u visini pune plaće. Hvale vrijedno je uvođenje pronatalitetnog dodatka od 500 kuna za treće i četvrto dijete korisnika doplatka za djecu. Rodiljna naknada se može koristiti do prve godine od treće godine života, a doplatak za djecu do 19. godine djeteta pod uvjetom da se redovito školuje u Republici Hrvatskoj. U višečlanoj obitelji zaista živi 20 tisuća djece, od toga 3 tisuće 405 obitelji s petero i više djece i imaju mjesečni dodatak po članu kućanstva koji je manje od 1.663 kune. Zaista je teško shvatiti da takve obitelji mogu priuštiti djeci ljetovanje, organiziranje školskih izleta. Zato mi je zaista drago da se osniva ova zaklada i da će moći takvim obiteljima pomoći, i nemojmo govoriti o diskriminaciji u odnosu na druge obitelji. Ja znam da ima obitelji sa jednim djetetom koje ne mogu priuštiti si ovo ili pomoći svom djetetu, ali zato postoji u članku 4. stavak 3., gdje se govori o takvim iznimnim situacijama i koje će se uvažavati i djeca će takve mogućnosti moći, takve obveze dobiti, odnosno takva sredstva dobiti iz ove zaklade. Svaka pomoć je zaista dobro došla, a pogotovo ovakva gdje možemo pomoći djeci. Ne samo obiteljima sa više djece, nego u statutu će se odrediti da će se pomoći obiteljima sa manje djece. Da je to potrebno, ja vam mogu reći, prije mjesec dana u Bjelovaru je osnovana jedna udruga majki sa troje i više djece koja su upravo govorila o ovakvim stvarima i ovakvim potrebama za koje nemaju sredstva. Svakako, zaista je hvalevrijedno osnivanje ove zaklade i hvalevrijedna su sredstva koja će se osigurati ovoj zakladi da se takvim obiteljima i djeci pomogne. Hvala.
Hvala. Dva ispravka. Gospođa zastupnica Gordana Sobol.
Gospođa zastupnica Caparin je, nabrajajući što je sve Vlada učinila za dobrobit djece i za obitelji sa više djece, između ostalog rekla da se poslodavci stimuliraju da zapošljavaju roditelje s malom djecom. To je apsolutno netočno, jer u isto vrijeme se susrećemo da ova država tolerira poslodavce koji ne žele zapošljavati žene koje žele obitelj, koje žele majčinstvo, trudnice nam dobivaju otkaze, zapošljavamo ih na određeno vrijeme, i sad stvarno mi nije jasno, kako to poslodavci se stimuliraju da zapošljavaju roditelje s malom djecom. To naprosto nije točno. U isto vrijeme mi smo ženama, naravno, ponovno omogućili da idu na trogodišnje dopuste, a sad smo ustanovili da te žene nemaju zdravstveno osiguranje, a ministarstvo pere ruke. O čemu danas pričamo?
Drugi stavak, gospođa zastupnica Milanka Opačić.
Pa, ispravljam navod gospođe Caparin koja je rekla da ona zna da postoje djeca koja teško žive u jednoroditeljskim obiteljima, ali da ipak prednost treba dati ovima drugima. Naime, gospođi Caparin 188 tisuća djece živi u jednoroditeljskim obiteljima. Od toga 55% ne može se zadovoljiti osnovne životne potrebe svoje djece. Dakle, to je vrlo velika kategorija djece koja žive doslovno na rubu siromaštva. Studija Svjetske banke je prije nekoliko godina upozorila na to da su to djeca kojoj, uz malo pomoći, možemo pomoći, ustvari, da u to siromaštvo ne kliznu, nego da se iz tog siromaštva izvuku.
Povreda Poslovnika. Gospođa zastupnica Karmela Caparin.
Povreda Poslovnika članak 209., kolegica je rekla svoje mišljenje, a nije ispravila moj navod, jer ja sam upozorila da znam da postoje obitelji sa jednom djecom, ali da te obitelji imaju pravo iz stavka 3. članka 4. na pomoć iz ove zaklade. Dakle, nema diskriminacije jer sva djeca mogu dobiti pomoć.
Gospođa zastupnica Neda Klarić. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, gospodine državni tajniče, gospođe i gospodo saborski zastupnici. Evo, svrha osnivanja zaklade je, po nacionalnoj populacijskoj politici, senzibilizirati hrvatsko društvo prema potrebama i podizanju kvalitete obiteljskog života višečlanih obitelji. Primarni cilj je usmjeren na nematerijalne oblike potpore onim obiteljima u kojima postoji veći broj djece, kao i pružanje materijalnih oblika potpore koje su usmjerene prema nadarenoj djeci. Sufinanciranje pojedinih programa odnosi se na ljetovanje za obitelji s većim brojem djece, zatim izvannastavne aktivnosti, školski izleti, posjete kulturnim ustanovama i događanjima, nabavka informatičke opreme i programa i slično. Sadašnja regulativa ne omogućava primjenu nekih potpora prema individualnim slučajevima, poglavito ako je riječ o djeci iz višečlanih obitelji, posebice onoj koja su darovita i uspješnijim studentima. Uvođenjem pronatalitetnog dodatka od po petsto kuna za treće i četvrto dijete korisnika doplatka za djecu, učinjen je značajni iskorak u promicanju obitelji s većim brojem djece, ali još uvijek ne postoje sustavne mjere prema obiteljima s petoro, šestoro, sedmoro i više djece. Iznimku čine, naravno, poticaji Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti za oko pet stotina i trideset obitelji sa osmoro i više djece. Maloprije je gospođa zastupnica Karmela Caparin o tome govorila. U svjetlu općih ciljeva nacionalne populacijske politike, osnivanje zaklade je doprinos podizanju kvalitete življenja ovih obitelji i jasna poruka mnogim obiteljima da država ovim obiteljima i djeci poklanja sve važnije mjesto u životu. Zaklada otvara mogućnost proširenja i svojih aktivnosti i prema onim obiteljima i djeci koji nisu obuhvaćeni nekom postojećom potporom. Osnivanje zaklade usmjereno je na demografsko održanje ruralnih i slabo naseljenih područja Hrvatske, a posebnu važnost će imati u zajedništvu u koje će se uključiti i jedinice lokalne i regionalne samouprave, o čemu je također već bilo govora, i institucije koje skrbe o djeci i obiteljima, kao i udruge građana koje okupljaju obitelji sa brojnom djecom. Ja zapravo moram izraziti evo svoje zadovoljstvo i reći ću da sam zaista sretna što ću svojim glasom doprinijeti u donošenju ovakvoga Zakona o zakladi, čiji cilj je nadasve plemenita nakana. Izražavam svoje zadovoljstvo što sam, isto tako, evo samo prije nekoliko dana, imala čast biti krsnom kumom, u svojstvu gradonačelnice, sedmom po redu rođenja djeteta u obitelji u Šibeniku. Ovo je argument temeljem kojega je razvidno da djeca u većim urbanim sredinama neće imati diskriminirajući status. Dapače, otvaraju se veće mogućnosti za nematerijalnim, kao i materijalnim oblicima pomoći. U konačnici, naš narod kaže, na mladima svijet ostaje. Hvala vam lijepa.
Gospodin zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Nijedna kuna utrošena na djecu, nije dakako utrošena uludo. Ali, kad djelujemo kao parlament, onda moramo djelovati pravedno. Moramo djelovati tako da se korisnici tih naših odluka, koje ovdje donosimo, da budu pravedno obuhvaćeni u cijelom društvu. To ovaj prijedlog zakona ne donosi. Zbog toga on ima i krivi naziv. On bi se trebao zvati Prijedlog zakona o Zakladi Hrvatske za neku djecu jer svakako n isu ovdje obuhvaćena sva djeca. Pitanje logike našeg djelovanja. Da je logika ovog prijedloga zakona da osiguramo novac kroz zakladu, kroz bilo koji oblik, za onu djecu koja žive u obiteljima a koje ostvaruju manje od određene svote. Neka to bude tisuću 663 kune po članu kućanstva a da ne ostvaruju nikakvu drugu ili nikakvu drugu dovoljnu pomoć po nekoj drugoj osnovi. Onda bismo mi ispunili i svrhu ovog zakonskog prijedloga, obuhvatili bismo i ovu djecu ali bismo obuhvatili i svu onu djecu koja su nažalost ispala iz ovog zakonskog prijedloga a da nitko ne zna objasniti zašto. Jer ako je nama cilj pomoći da takvo jedno dijete pa bez obzira da li živi u obitelji s dvoje braće i sestara, troje, sedmero, vrlo važno. Ali da takva obitelj ostvaruje minimum od tisuću 663 kune po glavi obitelji ili neku drugu svotu koju se govorimo e onda bi djelovali pravedno prema cijeloj društvo. Tad bi svakom djetetu u Hrvatskoj osigurali taj minimum i to bi morao biti razlog našeg djelovanja. Mi međutim ne djelujemo tako nego ovaj zakon djeluje diskriminirajuće, uistinu diskriminirajuće prema djeci. Zašto? Zato što parlamentarna većina, vladajuća stranka izgleda godinama već njeguje kult obitelji s petero i više djece i tvrdi da se kroz taj kult potiče pronatalitetna politika u Hrvatskoj što je najprije netočno. Kad pogledamo broj iz obrazloženja ovog zakonskog prijedloga vidimo da u Hrvatskoj ima 421 tisuća obitelji s jednim djetetom i ima 4 tisuće 990 obitelji s petero djece, s devet i više svega 204 obitelji. Pronatalitetna politika mora ići za tim da poveća broj novorođene djece. Kako? Pa tako da osmjelimo ovih 421 tisuću obitelji s jednim djetetom da idu na drugo dijete, da osiguraju barem prostu reprodukciju. Treće dijete već osigurava proširenu reprodukciju društva. Koji su razlozi da obitelji ne idu na više od jednog djeteta? Različiti razlozi. Nije natalitetna politika, pronatalitetna politika tako jednostavna stvar da bi tu uvijek bio samo jedan razlog ali jedan od razloga sasvim sigurno jest što mi živimo danas u Hrvatskoj u društvu koje je nesigurno pred budućnošću i svakim danom postaje sve nesigurnije. Pa nemamo odgovore na to. Socijalna slika Hrvatske postaje svakim danom sve lošija. Hrvatska postaje idealno društvo za bogataše, idealno. Ostvarit će dividendu na svojim dionicama, milijunske svote i neće platiti kunu poreza i to ova parlamentarna većina podržava i ova Vlada. Mamić će prodati igrača, ostvarit će milijune eura i neće platiti ni kunu poreza. … [[Govornici govore u glas, ne razumije se.]] Neće platiti. A da plati onda bi se mi mogli malo kvalitetnije brinuti o djeci u Hrvatskoj. Zašto Vlada ne predlaže takav zakon da se Mamića oporezuje? Mogli bismo ga ovdje u hitnom postupku izglasati za tri sata i raspraviti, i počeo bi se primjenjivati za osam dana. Da, bi da to jest politika ove Vlade ali politika ove Vlade je zaštita bogatih. Njima se pogoduje neprestano i zato ovo društvo postaje sve teže mjesto za život običnog čovjeka, radnika, umirovljenika kojemu je mirovina, udio prosječne mirovine u prosječnoj plaći pada, umirovljenici žive sve teže. Nema rješenja. Nema makro-ekonomske politike koja bi to zaustavila, zaustavljanje pada standarda građana. Nema je, ne vidimo je, ništa se tu ne nudi. Osnivaju se povjerenstva za praćenje rasta cijena. Govorimo o pronatalitetnoj politici gospodine potpredsjedniče, o tome zašto ljudi se ne odlučuju da imaju barem drugo dijete. Jer u takvom društvu se to teško i odlučiti. Osim ako nisu sigurni da će im to njihovo drugo dijete postati dioničar ili trgovac nogometašima. Ako to budu mogli ostvariti onda im je budućnost djeteta osigurana. Ali ako to ne budu mogli ostvariti, onda kako će prehraniti to drugo dijete, kakvu budućnost da mu osiguraju. Daljnja mana ovog zakona je što on predviđa sredstva zapravo preraspodjelom istog novca od igara na sreću i od kocke a ne kaže ovdje kome će se uzeti. Smanjit će se postotak tog novca za invalide, ide za slijepe osobe. Jer pazite, postoji poseban zakon koji kaže da se novac od toga državni tajniče Adaniću dijeli u postocima. Novac od kocke se dijeli u postocima, ide određeni postotak invalidima, određeni sportašima. Sad se iz te mase misli uzeti, znači od svakoga čvrknuti po nešto. Pa napišite koliko, koliko ćete uzeti slijepim osobama. Napišite da ljudi znaju koliko će po ovom zakonu imati manje. To bi bilo najmanje fer. U najmanju ruku bi to bilo pošteno da to kažete, evo sad će slijepi imati manje zbog toga što ćemo provoditi ovaj zakon. Upravni odbor imenuje Vlada na prijedlog ministarstava svojih i na prijedlog saborskog odbora u kojem parlamentarna većina opet odlučuje. Gdje je tu civilno društvo? Gdje je tu struka? Gdje je tu bilo tko osim Vlade same? Znam, ali Vlada ima neke druge instrumente. Pa Vlada ima svoj proračun, pa neka raspoređuje proračun kako misli da je pametno. Šta će joj zaklada? Pa ideja zaklade ne može biti to da su svi drugi isključeni osim Vlade same. I konačno, gluposti koje pišu u tom zakonu. Kaže se da će se upravitelj zaklade razrješuje se po postupku i na način kako je imenovan. Al' gledajmo kako se imenuje. Upravni odbor temeljem javno raspisanog natječaja donosi odluku o imenovanju upravitelja zaklade. Što će i javnim natječajem i razrješavati upravitelja zaklade? Lijevom rukom napisano. To sve predlagatelju nije bitno uopće što je tu sve stavio u ovaj zakon. Prema tome, ideja da se pomogne djeci u Hrvatskoj je dobra, hvale vrijedna i svi ćemo je podržati. Ali da napravite prijedlog zakona koji će biti pravedan prema svoj djeci, koji će ispunjavati svrhu zbog koje je osnovan, koji će njegovati kao što ste rekli obiteljske vrijednosti. Ali koje su to obiteljske vrijednosti? Pa jel odgovorno roditeljstvo jedne od obiteljskih vrijednosti? Moralo bi biti. Pa nemojmo poticati neodgovorno roditeljstvo, osim ako nam to nije cilj. Ako nam je to cilj onda je ovo super zakon! Ali biti roditelj znači biti i odgovoran roditelj, ne samo imati što više djece. To nije vrijednost koju bismo morali poticati kao društvo. Ali osigurajmo roditeljima uvjete. Osigurajmo obiteljima uvjete da mogu biti odgovorni roditelji. Prema tome, do drugog čitanja napravite pravedan prijedlog zakona. Svi ćemo ga podržati! Hvala.
Hvala. Nekoliko ispravaka netočnih navoda. Gospođa zastupnica Karmela Caparin.
Pa ima niz netočnih navoda. Prvo kolega, a dobro to sam pod ovim, ispred povrede Poslovnika u nesigurnost budućnosti. Nesigurni smo bili u budućnosti koju ste vi stvarali ja mislim, a ova Vlada stvara budućnost sigurniju za djecu nego što je bila kada ste vi ukidali rodiljne naknade i trogodišnji rodiljni dopust. Iako bi vi promijenili prijedlog ovog zakona pa ga nazvali “zakon Hrvatske“ za neku djecu. Riječ je o svoj djeci, ne samo o djeci u obiteljima sa više djece, nego sam vam rekla da članak 4. stavak 3. govori upravo da se uvažavaju i djeca iz obitelji koje imaju jedno dijete [[Upadica: Iznimno.]] Molim? Ne. … [[Govornik isključen, ne čuje se.]]
Kad se brzo govori, onda se zaboravi uključit mikrofon, pa ste cijelo vrijeme to imali. Poštovani zastupnik Ivan Bagarić, slijedeći ispravak.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Pošto je sabornica na stanoviti način i svojevrsno kazalište u taj segment ne bih ulazio jer nisam kazališni kritičar. To ostavljam ovdje nazočnom dragom Petru Selemu. Međutim, moram ispraviti dva netočna navoda. Jedan je, kad ste kazali da je [[Upadica Šeks: Zar ti nisi u mladim danima i sad?]] da nisu sva djeca pravedno obuhvaćena u Hrvatskoj kad je u pitanju potpora. Trebate znati da treće i četvrto dijete ima pronatalitetni dodatak. Dakle, potiče se na treće i četvrto dijete pronatalitetnim dodatkom. A što ćemo sa djecom kojih je pet, šest i više? Prema tome, upravo je to ciljana skupina na koju se ide sa ovim zakonom. S druge strane kazali ste kako je ovo nesigurno društvo. Pa kako nesigurno društvo? Hrvatska je svakim danom sigurnije društvo u svakom pogledu. Kažete o zaštiti samo bogatih. Ja bih rekao da Hrvatska treba štititi i bogate i siromašnije, a kada ste govorili o Mamiću i ne znam kome, onda ste sinoć mogli pogledati “Otvoreno“ gdje je ministar financija Šuker jako lijepo objasnio kako se čini i što treba činiti i meni sve ovo skupa stvarno podsjeća na to da vi doista zazivate, i osobno mislim, ne znam stanovitu diktaturu proletarijata i poštene inteligencije.
Hvala lijepa. Treći. Gospođa zastupnica Suzana Bilić Vardić.
Hvala lijepa. Gospodine potpredsjedniče, ja bih se danas, ispraviti netočne navode, a morala bih se složiti sa onim što je izrekao uvaženi kolega Stazić, da pronatalitetna politika nije jednostavna, a najbolje smo vidjeli to, ponovit ću opet, prije 2000. do 2003. kako se ta politika provodila, kako ju je koalicijska vlast provodila. A također odbijam svaki netočan navod da Hrvatska postaje nesigurno društvo. Nesigurniji smo bili 7 godina prije. Hvala.
I gospođa zastupnica Božica Šolić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Evo ja ću ispraviti jedan navod od zastupnika Stazića, s obzirom da ispravljam ono sve što je netočno rekao ja ne bih pola sata bila gotova. Ali nije točno, još jednom ponavljam da ovim zakonom nisu sve obitelji zaštićene. To nije točno i vi opet dijelite, to je točno, da vi opet dijelite hrvatske obitelji i djecu. Jer, svi znamo da ste vi profesionalni dramaturg i ovdje u ovoj sabornici svaku svoju raspravu pretvorite u dramu.
Dobro. Pustimo dramaturgiju, režije. Povreda Poslovnika. Nenad Stazić.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, po članku 209. treba se ispravljati netočan navod, a ne može se ispravljati točan navod. Prema tome, ako u zakonu piše da se osniva za obitelji ova zaklada od petero i više djece, onda se ne može tvrditi da je to netočno što je zastupnik rekao. Ne može se to tvrditi, jer taj institut ispravka točnog navoda još nemamo. Ali ja bih predložio da se uvede kako bi ga zastupnici HDZ-a mogli koristiti normalno u svim svojim intervencijama.
Zakon se tako zove, prijedlog zakona se tako zove. Ali taj prijedlog zakona ne isključuje i drugu djecu i ne uključuje jedino samo djecu, samo obitelji sa petero i više djece, pa se ne bi moglo raditi o povredi Poslovnika stoga. Gospodin zastupnik Ivan Bagarić. Izvolite.
Poštovani kolegice i kolege. Evo, mene prvenstveno rasprave kolega iz oporbe potakle javit se na ovu temu i govoriti više od potrebe da branim ovaj zakon, odnosno ovaj Prijedlog zakona o Zakladi “Hrvatska za djecu“ naprosto iz razloga što svatko normalan i ja uopće ne sumnjam da ćete i vi apsolutno dati potporu ovome prijedlogu. Jer svakome normalnome i svakoj normalnoj državi i politici su djeca ispred svega i iznad svega. Međutim, način na koji doista oporba raspravlja o zakonima koji dolaze od Vlade u sabornicu, za mene osobno je vrlo čudan. Način na koji vi raspravljate, meni je vrlo čudan. Ja bi vrlo kratko se osvrnuo dijelom na vaše rasprave, a onda bih kazao još što imam kazati u svezi s ovim. Kad se kaže da Vlada malo čini, da je nedovoljna, da je isključiva, da, ne znam ni ja, da selekcioniramo djecu, da ovo, da ono. Vi naprosto govorite stvari koje ne stoje. Ja razumijem da je stvar oporbe da kritizira, da potiče, da čini zakonske prijedloge boljima. I to je posve razumljivo. Međutim, ako se to ne čini, a čini se, određeni igrokaz zapravo kako bi se nešto što je sasvim dobro i sasvim normalno, i ako tog nečeg nema što bi trebalo napravit, ona je na određeni način ismijava, onda je to stvarno besmisleno. Ja uopće ne sumnjam da, recimo Vlada nije išla s ovakvim jednim zakonom ili sličnim, da bi iz vaših redova došao prijedlog kako bi to trebalo učiniti. Dakle, kad se nešto čini, e onda što se to čini. Kad se ne čini, zašto se ne čini. Kad se između, ne znam, ZERP-a i Europske unije bira Europska unije, ali kad treba glasovat i onako kako nam nije lagano itd., onda se za to ne glasuje. Kad se hoće govoriti protiv korupcije i raditi protiv korupcije, a kad se donose takvi zakoni, onda se sve ono što se čini i što se radi, ne samo da se nastoji poboljšati unaprijednjom, onda se zapravo to ismijava. I to je zapravo posve neprihvatljivo, bar sa moje točke gledišta. Dakle, pošto sam u nekoliko navrata i već ispravkama netočnih navoda govorio o tome, mislim da više se ne bi na to vraćao i ne mislim da je to dobro. Kratko i jasno, nitko ovdje nije isključio ni jedno dijete. Nitko ovdje nije privilegirao ni jednu skupinu. Nitko ovdje nije razvrstao djecu u Hrvatskoj na gradsku i ruralnu. Ovdje se naprosto radi o tome da je logično pretpostaviti, da svaka obitelj želi jedno ili dvoje djece, i da ih rađa. I samim tim i svim onim što je Vlada dala i porodiljne dopuste i sve skupa, na određeni način se to promovira. Vlada je donijela i još uredbe i sve što je bilo potrebno za pronatalitetni dodatka za treće i četvrto dijete. Ostali ste, pa tada ste vi davali primjedbe kako, a što je sa djecom petim, šestim i sedmim, pa ja se sjećam u prošlom sazivu Sabora, stalno ste kritizirali i postavljali pitanje što je sa petim, šestim i ne znam kojim djetetom. I sad Vlada intervenira, e sad vi kad to činite, vi onda diskriminirate ove koji imaju dvoje i troje djece. Pa stvarno neshvatljivo. Pa dajmo malo reda u tom svemu. Vlada naprosto ovog časa je napravila prioritet, ciljanu skupinu i njoj se više obraća, ne isključuje nikoga. Isto onako kao što ako u nekoj sredini treba napraviti interni odjel, to ne znači da su domovi zdravlja zapušteni. Ako treba čovjeku operirat slijepo crijevo, to ne znači da nije primio zdravstvenu zaštitu u primarnoj zdravstvenoj zaštiti. Prema tome, klonimo se toga i to je stvarno neuvjerljivo. Mislim da se zapravo ovdje razlikujemo po još jednom osnovu, a to je ipak i određeni vrijednosni stav prema djeci, prema broju djece i prema politici u svezi sa svim tim. Vi polazite, dakle jedna strana ove sabornice polazi od toga da ako netko ima jedno ili dvoje djece i onda nema sve neke uvjete ili preduvjete, onda neće imati treće i četvrto. Pa ja vas onda pitam, a što je sa bogatašima koji se guše u svom bogatstvu, a nemaju ni jedno dijete ili imaju jedno ili dvoje, al' nemaju ih petero. Prema tome, dakako da je dobro i na nama je svima da gradimo državu, da gradimo društvo koje će biti potpora svakoj obitelji. Međutim, budimo sigurni da nećemo postići to, bez obzira što je Hrvatska sigurno svaki danom stabilnija i bogatija, da ćemo postići to, da to će bogatstvo rezultirati većim brojem djece. Ja se upravo bojim zablude, uboda svake vrste i sloboda koje ljudi sebi daju za pravo, a pritome niječu ili ne vide da ova država, da ovaj narod umire. Ovaj narod ovog časa umire. I to treba jasno kazati. U posljednjih 100 godina oko milijun i 200 tisuća ljudi fali u ovoj državi samo zbog negativnog salda emigracija. Samo uslijed emigracija, ljudi su izračunali da toliko ljudi fali. A da ne govorim o elementima i nije ovo pitanje, nije ta tema demografije, ali je sama po sebi jer se odnosi na djecu, onda mi moramo znati da je to tako. Mi moramo postaviti dijagnozu i postavit se pošteno prema tom pitanju a ne zatvarati oči i ne kritizirati ono što već je i što postoji. Onaj tko hoće imati jedno ili dvoje djece, i to se za to odlučio iz ovog i iz onog razloga, pa makar i ako misli da to ne može izići na kraj sa više djece, ja uopće ne sumnjam na broj ni od vas ovdje, a ja osobno nisam imao ono što imaju moja djeca. Međutim, uvjeravam vas, i u to ne sumnjam, njihovo, moje djetinjstvo, a i vaše nadam se nije bilo manje sretno od djetinjstva moje vlastite djece. Prema tome, svakako što više, to bolje u svakom slučaju, ali doista, nije u šoldima sve. Tko hoće jedno ili dvoje djece, ne može od to jedno i dvoje djece očekivati jednog športaša, jednoga Gorana Ivaniševića, jednoga Niku, Niku ovoga moga dole, Kovača, ne znam koga, jednoga istraživača, jednog graditelja, jednog manekena ili ti ne znam koga. A da ne govorim o tome da treba i produžiti život ovom narodu. Unutar borbe za jedno ili dvoje djece nema života u ovom narodu. Prema tome, dobro je došlo svako dijete, dar onom tko ima, i imati djecu je veliki, međutim, ne bude li u ovoj državi djece, onda uzalud nam trud svirači. Dakle, konačno, ovaj zakon je usmjeren na više djece. Usmjeren je, ne na poticanje rađanja, koliko na onu djecu koja već jesu tu, na živu djecu. Oni su tu u obitelji, prema tome njima trebamo pomoći. Ma koliko iz vaših usta, ja ne sumnjam da vi uopće, ja znam da vi želite dobro, međutim vi govorite iz pozicije oporbe, a osobito sad kada je televizijski prijenos, onda treba govoriti i kritizirati Vladu, onda nema veze o čemu i što. Ja ne sumnjam da vi želite dobro. Pa dajmo onda shvatimo, više vrijedi lipa pomoći, rekao bi narod, bilo kojem od ove djece, nego tisuću kuna suosjećaja. Prema tome, ovo što Vlada radi, radi tisućama kuma, ja bih rekao, radi milijunima kuna. To je dakako vrjednije od stotina milijuna suosjećanja koja dolaze, ma iz čijih usta. I zaključno, ja vam predlažem gospodine državni tajniče, da kad otvorite ovu zakladu ako Bog da, da otvorite, a otvorit ćete vjerojatno i web stranicu. Po meni bi bilo vrlo lijepo da se na toj web stranici ponudi mogućnost svakom državljaninu, svakom građaninu ove zemlje i svakom poduzeću ili bilo kome drugome da se može učlaniti i biti, recimo prijatelj djece. Evo, za vrijeme rata je bila jedna institucija koja nije nevažna i nije nebitna i igrala je, po meni, vrlo važu ulogu, a to je tzv. kumstvo djeci. To znači, obitelji koje su … [[Govornik se ne razumije.]] djecu a država nije tog časa bila u stanju preuzeti na sebe odgovornost, onda su neki ljudi kazali u redu, ja ću preuzeti ne znam ni je, ili bogatije obitelji itd. Ta kumstva su, odnosno ta potpora je bila značajna za brojnu djecu. A zamislite sada da mi napravimo takvu jednu stvar, da ju podignemo na jednu takvu razinu gdje bi se ljudi nadmetali, gdje bi bilo stvar društvenog prestiža da ja sam kum jednog djeteta. Ja sam zapravo podupiratelj jednog djeteta, jedne obitelji. Ja imam pravo staviti u svoj logo, svoje firme, svog poduzeća, moje poduzeće je prijatelj djece, a zaklada za ovu djecu u tom smislu bi prerasla onda i ovu skupinu i bila bi i ono što vi želite. Prema tome mi bi mogli čak osmisliti jednu možda ne znam ni ja kakvu, značku ili bilo što, što bi se zapravo tada dodjeljivalo, pa bi ljudi kao što prigodom ne znam ni ja obilježavanja ovog ili onoga nose određena znakovlja kao znak ne znam … [[Ne razumije se.]] ili znanstvene ili koje pripadnosti da bi i to bila jedna ja bih rekao vrlo lijepa zvjezdica u činu bilo koje osobe i bilo koje institucije. Hvala lijepa.
Hvala. Nekoliko replika. Prva, gospodin zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepo. Najprije protiv vašeg izlaganja ustajem replikom, a ne kao vi meni ispravkom netočnog navoda, ali to je vjerojatno zbog toga što vi niste imali hrabrosti, nemate i nikad nećete imati hrabrosti da se izložite riziku odgovora na repliku. Drugo, svim tim svojim ispravcima netočnih navoda koje neprestano upotrebljavate, konstantno napadate kazalište, time pokazujete isufincijenciju svojih vlastitih kulturnih potreba i riskirate da se zamjerite kolegi Selemu. Treće, kažete da zakon nije privilegirao ni jedno dijete. Članak 4. korisnik potpora ovog zakona je obitelj koja u zajedničkom kućanstvu ima najmanje petero djece ili dijete iste obitelji. Ponavljam vam, najmanje petero djece ili dijete iste obitelji. A onda dalje, iznimno korisnik potpora može biti i neko drugo dijete ako i kad to bude nekim općim aktima zaklade. Logika ovog zakona je potpora jednima, a ne svima. Dalje, kažete da je danas Hrvatska sigurnija i bogatija. S vama se ne slaže premijer vaš, predsjednik vaše stranke koji kaže najvažnije da nismo gladni, to je najvažnije. … [[Upadica se ne čuje.]] Da, najvažnije je da nismo gladni. I zadnja stvar. Ovu vašu logiku liječenja s pomoću djece, s pomoći djeci ja ne shvaćam. Vi kažete pa nećemo valjda svoj djeci da bi pokazali pravednost, operirati slijepo crijevo. Pa jasno da nećemo, zato što moramo jednome. Pa jasno! Ali tu logiku prenositi na materijalnu pomoć djeci koje može živjeti u jednoroditeljskoj obitelji, a da nema ovih tisuću 663 kune minimum, a mi ga ovim zakonom isključujemo, e tu logiku, na tu logiku ne može se primijeniti vaša medicinska logika operiranja slijepoga crijeva.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Ivan Bagarić.
Ovo je dokaz da nekim glumcima doista treba napisati tekst, da ga on u stanju nije sam sebi napisati. Dakle ovako, ni najmanje nisam podcijenio kazalište nego sam kazao da je Sabor svojevrsno kazalište. Ali sam kazao, nisam stručnjak za ocjenu vaših nastupa iz te pozicije nego sam se onda pozvao na našeg profesora koji se nekad i time bavio. Prema tome ne dovodim u pitanje niti odnos svoj sa uvaženim našim profesorom, a niti sam povrijedio bilo koga u kazalištu. S druge strane, vi stalno nama pokazujete i otkrivate toplu vodu da se ovo odnosi i na peto, šesto itd. dijete. Pa je! Pa to i je cilj. Ali vi istodobno niti vas zanima niti slušate kada mi kažemo da postoji pronatalitetni dodatak za treće i četvrto dijete, a nema za peto, šesto. Prema tome mi s ovim na određeni način poravnavamo taj nedostatak i u tome je stvar. Šta je ono još bilo? A da, kad sam govorio o medicinskim usporedbama, pa nisam govorio o liječenju djece i vađenju slijepih crijeva djece nego sam napravio paralelu. Dakle mi ovdje sada govorimo o politici pronatalitetnoj i kada govorimo o jednoj djeci, htio sam reći ne isključujemo drugu onda sam kazao, to je isto kao što u jednoj bolnici, u jednom gradu imamo potrebu za jednim internim odjelom, to znači, to ne isključuje da ne trebamo dom zdravlja. Prema tome, samo sam to rekao. Hvala lijepa.
Sljedeća replika, gospodin zastupnik Goran Beus Richembergh. Izvolite.
Uvaženi kolega Bagarić se čudom čudi zašto i kako oporba kritički analizira prijedloge Vlade koji dolaze pred ovaj Visoki dom. Ja ne znam od kuda prostor uopće za čuđenje takve vrste, jer zadaća oporbe nije apologija vlasti, ne bi smjela biti niti zadaća vladajuće većine. Međutim gledajući kako se vi silno patite s vremena na vrijeme stisnutih zuba jer bi rekli nešto, ali ne možete, jer vas priječi stranačka stega, katkad i mi moramo reći ono što vi mislite. Ali najčešće zapravo se radi o tome da pokušavamo na svake moguće načine one prijedloge koji dolaze iz Vlade Republike Hrvatske kritičkom analizom učiniti još boljima.
Gospodo zastupnici mir molim!
Učiniti još boljima. Jer doista je istina da je želja za boljitkom želja koju dijelimo svi. U svakome slučaju kada vi kažete ovdje nitko nikoga nije diskriminirao, čini mi se da pokušavate anticipirati što će i kako će zaklada djelovati. Na žalost, nećemo moći o tome razgovarati jer ovaj zakon predviđa da zaklada daje izvješće Vladi. Dakle ako ne kažemo sada ono što u korijenu, u temeljima te zaklade mora biti čvrsto, ispravno, čestito i pošteno, pa onda i pravedno, nećemo više nikada imati tu priliku nego će Vlada redovito dobivati ta izvješća, mi nećemo znati što se tamo događa. Još na kraju da kažem. Kad kažemo da u prijedlogu ovog zakona ima čitav niz nedostataka koji su fundamentalne naravi, a to je da predlagatelj ne razumije ideju zakladništva, da nije osigurao zakladni kapital, da svojim ciljevima i misijom zaklade preusko, preskučeno ide onda naravno da želimo dobro toj zakladi jer želimo da ona postoji dok god bude potrebe, poticati djecu koja su deprivirana. Prema tome, upravo zato da bih vam dao priliku da nešto kažete, tražio sam repliku a ne ispravak netočnog navoda kojim se služite vi, kako biste zapravo spriječili diskusiju o meritumu stvari. A inače oštro prosvjedujem gospođo Šolić, nemojte diskutirati a da niste spomenuli Bandića bar jednom. S vremena na vrijeme vam se događa.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Ivan Bagarić.
Kolega Beus, ja ne izbjegavam raspravu s vama niti bilo s kim na svaku od tema. Međutim, kada sam ispravljao vas, a nisam vam davao repliku, onda vi trebate znati da prema Poslovniku kada govorite vi iza ove govornice, ja ne mogu dići repliku uopće. Dakle ne mogu po Poslovniku, mogu samo ispraviti netočan navod, netočan navod sam isp Vi ste kazali kako upravno vijeće, kako će ne znam Bogom dana vlast staviti ljude koji će voditi ovu zakladu iz vlasti itd., a biti će i nesposobni neće znati upravljati itd. Ja sam ukazao da ministarstvo iz kojeg dolaze tih ljudi, Sabor i sve ono što ovdje stoji uredno u prijedlogu vezano za upravno vijeće, ne vijeće nego upravni odbor su zapravo stručnjaci koji sve to jesu, što vi kažete da nisu. S druge strane kada govorite da je vaša uloga kritizirati, kritički analizirati, izvrsno. Apsolutna. Ali ja se čudim kako to izostaje. Tog nema. Nego što ima? Vi unaprijed ste kazali da niste vidjeli gori materijal u Saboru. Prema tome, ja tvrdim da odavno nije bolji došao materijal ovdje, a vi kažete da nije mogao biti gori. Prema tome, mi se razlikujemo u polaznim osnovama. Vi ste protiv ovog materijala, ja sam za njega. Prema tome, ne uzimam vam pravo da kritizirate i da kritički analizirate ili ne znam da se osvrćete, ali da sve odbacite na račun kritike, onda to nije dobro. A kada je u pitanju red u stranci. Pa mi zato jesmo u vlasti. Zato što imamo red u stranci. [[Pljesak]]
Gospodin zastupnik Boro Grubišić. Slijedeća replika.
Poštovani gospodine zastupniče Bagarić. Evo nisam se mislio javiti na repliku, ali morao sam neke stvari jer slušam ovdje već duže vrijeme s obje strane i s lijeve i s desne ova prepucavanja. Ali evo vi ste me ponukali da se javim. U mnogim stvarima bi se složio s vašim postavkama, ali neke stvari sam morao, na neke stvari sam morao reagirati. Naime, ovdje se stalno provlači da je ovo dio i pronatalitetne politike. Vi ste to manje zastupali nego neki drugi koji to da kažem dogmatski zastupaju to je dio pronatalitetne politike. Ja bih vas priupitao da li će netko planirati obitelj s pet i više djece upravo iz razloga koji su nabrajani ovdje ovim zakonskim prijedlogom, a to je zbog ljetovanja obitelji, zbog organiziranja školskih izleta itd. Vi ste onu prazninu od 2 i 5 sa trećim i četvrtim djetetom popunili da kažem tako mjerama i stopama koje je Vlada donijela u svrhu također pronatalitetne politike. Mislite li da je to dovoljno, ono dakle ono što je ponuđeno obiteljima sa troje i četvero djece i da su oni s time sve završili. Ja bih rađe, bio bih sretniji kada bi ovaj se zakon koji bi ja nazvao zakon o zakladi 5+, zvao zakon o zakladi 3+ onda bi, dakle, ako smo zaključili da treće dijete donosi onu prevagu dobit u demografskom smislu za demografski razvoj Hrvatske i poboljšanje demografske slike Hrvatske onda bi, moramo razmišljati o svim mogućim uvjetima koje možemo pružiti obiteljima s troje i više djece. A da se netko odlučuje da ima petero djece zato što će mu dijete ići na ljetovanje, ne znam u Stari Grad ili ne znam ni ja gdje ili da će ići na izlet na Markov trg gdje je nedavno zabranjeno okupljanje ili da će ići na izlet da vidi kip kralja Tomislava ili ne znam ni ja što. Teško da će takva mjera biti. Dakle, ovaj zakon teško će promijeniti mišljenje roditelja o tome da treba imati ili da će planirati petero i više djece. Ono što ću govoriti u slijedećoj točki dnevnog reda to je da postoje mnoge druge mjere kojima se može pomoći razmišljanju roditeljima koji imaju više djece i da bude to prava pronatalitetna politika, a to je da nam budu dječji vrtići besplatni kao što je u drugim zapadnim zemljama. Još sam nešto htio reći. Govorite i o poreznoj stopi o kojoj je govorio gospodin Stazić, pa ste mi usput spomenuli da bogataši koji nemaju djece će pomoći itd. Volio bih i to vidjeti. A za poreznu stopu takvih trebala bi drugačija porezna politika nego što je imamo, dakle izmjene i u poreznom zakonu. Još nešto, govorili ste o emigraciji, o odlasku ljudi iz Hrvatske. Pa zbog čega odlaze? Zbog ekonomske situacije.
Hvala. Odgovor Ivan Bagarić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Ako mogu tako kazati, kolega Grubišić meni se sviđa vaša replika za razliku od destruktivnih replika kakve smo čuli maloprije. Prema tome, ovo je upravo kritički analizirati, osvrtati se, kritizirati, i zapravo činiti bolje. Ja se slažem s jednim dijelom vašeg izlaganja, no međutim moram vam ipak ukazati na jednu stvar. Dakle, ovdje uredno stoji da je nacionalnom populacijskom politikom mjerom 10. u području skrb o djeci propisano osnivanje neprofitne zaklade „Hrvatska za djecu“. Dakle obveza je već ove Vlade da to napravi i obvezala se također dokumentom koji smo mi donijeti čijim se sredstvima pridonijelo razvoju poželjnog pronatalitetnog trenda, osnaživanju obitelji s većim brojem djece. Svaka ove zaklade po nacionalnoj populacijskoj politici je senzibilizirati društvo, to je ono što sam govorio, da da, za potrebe i podizanje kvalitete obiteljskog života višečlanih obitelji. Dakle naprosto, ciljana skupina. I to mi priznajemo. Više one obitelji koje imaju više djece, podrazumijeva se da više djeca treba više potrebe. Također ono osvrtanje prema odnosno ukazivanje pozornosti djeci u ruralnim prostorima, ponavljam to znači, to ne znači zapostavljanje djece u gradovima, nego se pretpostavlja da djeca u selima u manjim mjestima imaju manje mogućnosti i za šport i za glazbu i za sve drugo. Prema tome, u tom smislu ide ova zaklada. Hvala.
Hvala. Imamo jednu povredu Poslovnika. Gospodine Rožić, izvolite.
Gospodine Bagarić, ja nisam govorio o ruralnim sredinama …
Članak Poslovnika?
Članak 209. Po članku 209. gospodin Bagarić upotrebljava izraz ruralni, a ja nisam o tome niti riječi rekao.
Ispričavam se.
E, hvala lijepo.
Dobro idemo dalje. Gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, državni tajniče, kolegice i kolege. Ova rasprava traje već dosta dugo i mislim da su prilično u njoj jasna stajališta. Ja bih u svojoj raspravi zapravo htjela prezentirati stajalište koordinacije udruga za djecu ovom zakonu. Obzirom da koordinacija udruga za djecu djeluje u Hrvatskoj već četiri godine, posljednjih dana kao i formalna mreža udruga koja se bave djeci. Čini ukupno je preko 30 udruga i oni sudjeluju u radu i Savjeta za razvoj civilnog društva i u radu Vijeća za djecu i zapravo svih ovih godina do sada smo imali čuti od Vlade izrazito velika zalaganja i razvoj civilnog društva kao i za uključivanje zainteresirane javnosti i sa ovog dijela društvene scene u procesu donošenja zakona. U pismu koji su oni poslali brojnim saborskim odborima, ali i nekima od nas zastupnika, koordinacija udruga za djecu izražava izrazito zaprepaštenje činjenicom da nitko od udruga za djecu nije imao informaciju o tome da će se osnovati zaklada. One su, te sve udruge koje se bave djecom, vrlo neugodno iznenađene činjenicom da se o ovako važnoj stvari nije raspravljalo niti na Vijeću za djecu, koje je savjetodavno tijelo Vlade, koje je Vlada sama formirala, upravo oko ovih poslova i u procesu donošenja upravo ovakvih zakona i ovakvih odluka. Stoga, predstavnici, odnosno Upravni odbor koordinacije udruga za djecu zaključuje da je predlaganje odluke o donošenju, osnivanju zaklade, bez prethodne javne rasprave, krajnje netransparentno i neusklađeno s minimalnim standardima savjetovanja sa zainteresiranom javnošću, pa čak i s nekim demokratskim standardima, koji se tako sporo i polako implementirati u politički život Hrvatske. Ono što su ovdje govorili brojne zastupnice i zastupnici, na to nas upozorava i koordinacija udruga za djecu. Oni se u odnosu na članak 4. stavak 1. prijedloga zakona u kojem se navodi kako korisnik potpora zaklade i obitelji koja u zajedničkom kućanstvu ima petero djece ili dijete iz te obitelji, govore da je zaklada zamišljena kao potpora isključivo višečlanim obiteljima, što koordinacija udruga za djecu ocjenjuje diskriminatornim i suprotnim Konvenciji o pravima djeteta koji se odnose na pojedino dijete, a ne na skupinu djece iz višečlanih obitelji. Oni upozoravaju da stavkom 3. se uspostavlja mogućnost da korisnik potpore zaklade može biti obitelj s manje djece ili dijete iz te obitelji, ali s time oni ocjenjuju da se samo potvrđuje povlašteni položaj višečlanih obitelji i djece iz tih obitelji. U tom kontekstu, upozoravaju nas iz koordinacije udruga za djecu, dakle, iz svih važnih udruga u Hrvatskoj koje se bave djecom, da nije jasno zbog čega su i u kojem pogledu djeca iz višečlanih obitelji u samom početku ugrožena ili zakinuta, odnosno zašto se apriori pretpostavlja da su u materijalnim pravima i mogućnostima više zakinuta od djece npr. nezaposlenih roditelja, roditelja koji su bolesni i nesposobni zarađivati, samohranih roditelja, odnosno djece s nekim oboljenjima. Osobno, a vjerujem i sva ona zainteresirana javnost, na to pitanje očekuje odgovor i nadamo se da ćemo ga čuti u završnom izlaganju predlagatelja. Koordinacija udruga za djecu također se osvrće i na pronatalitetnu politiku Vlade, oni kažu da je smatraju pozitivnom i da je podupiru. No međutim, da smatraju da predviđa zaklada ne predstavlja dobar puta za rješavanje ovog problema budući da država ima na raspolaganju brojne druge instrumente za poticanje nataliteta, i to je sve ono o čemu smo ovdje danas, između ostalog, i govorili, no međutim, da s druge stranice članice koordinacije udruga za djecu i ostale organizacije civilnog društva, imaju projekte koji pridonose rješavanju ovih problem i oni zapravo smatraju da osnivanje ove posebne zaklade nije potrebno. I onda podsjećam na jedan dosta zanimljiv detalj koji još nije ovdje bio spomenut u raspravi i koji mene interesira. Kolegice i kolege, vi znate da od '91. godine u Hrvatskoj postoji Humanitarna zaklada za djecu Hrvatske gospođe Ankice Tuđman, koja između ostalih aktivnosti, upravo kao prioritet ima predviđenu pomoć za djecu iz višečlanih obitelji. Zašto osnivamo još jednu zakladu sa istom svrhom? Mi zakladu već imamo. Koordinacija udruga za djecu se buni na predviđeni način financiranja zaklade. Njima nije jasno kako to da je ostalo na pozicijama Ministarstva obitelji, branitelja, međugeneracijske solidarnosti, značajan iznos od 8 milijuna kuna neutrošenih sredstava u 2007. godini koji su trebali biti za financiranje organizacije civilnog društva koji se bave borbom protiv ovisnosti i problemima zadovoljavanja potreba s invaliditetom, i oni ocjenjuju posve neprihvatljivim ta sredstva alocirati na zakladu za djecu, obzirom da i u problemu osoba s invaliditetom, odnosno zlouporabe opojnih droga, također su potrebne brojne druge aktivnosti. Koordinacija udruga za djecu je zatražila i imali su sastanak u Uredu pravobraniteljice za djecu. Te bilješke o tom sastanku možete naći na web stranicama pravobraniteljice. Tražili su raspravu ovdje u odboru, no međutim, očito je nekome u Vladi sinula ideja, idemo napraviti još jednu zakladu da bi se malo promovirali i pokazivali kako smo jel'te kao jako brižni, a o tome niti uključuju zainteresiranu javnost, niti im je zaista stalo do dobrobiti sve djece, nego se orijentiraju na jedan uski segment višečlanih obitelji za koje, ponavljam, već postoji zaklada u Republici Hrvatskoj. Hvala lijepa.
Hvala. Imamo jednu repliku, gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa. Mislim da je izuzetno dobro što je kolegica Lugarić upozorila na jednu dimenziju problema i da često u Saboru raspravljamo o pronatalitetnoj politici, i svatko polazi od svojeg stanovišta tvrditi zašto u Hrvatskoj obitelji nemaju više djece. Koordinacije udruge je upozorila na tri, četiri stvari koje sam dobro razumio. Zbog čega smatraju da cilj zaklade neće biti do kraja upozoren? Ja bih bio daleko sretniji da uvijek, ne samo sada, nego uvijek kada Vlada dolazi pred Sabor s određenim takvim prijedlozima, imamo, ne podatke nego dokaze i da pitamo roditelje obitelji s jednim ili dvoje djece, zašto nemaju više djece. Da li je to samo pitanje novaca, da li je takvo istraživanje u Hrvatskoj uopće napravljeno, da li je to samo pitanje novaca ili bi na prvo mjesto stavili stan za mlade obitelji, posao, mjesto u dječjem vrtiću, da li ga ima, mogućnost upisa u srednje škole, na fakultet? Da li su i to problemi nataliteta ili pronatalitetne politike? Ova zaklada to ne rješava i ne mora to rješavati, ali kao osnivač zaklade koja pomaže građanima, a posebice djeci, u zdravstvenoj domeni, prije desetak godina, uvjeravam vas i da na tom području postoje ozbiljni problemi, posebice s onom djecom, kao što je kolega Bagarić rekao živuća, već koja i postoje, a koja imaju posebne potrebe ili poteškoće. Pa, primjerice kupiti kompjuter slijepom djetetu prilagođen slijepom djetetu košta vam 75 tisuća kuna. A bez tog kompjutera dijete ne može završiti školu, ni osnovnu, ni srednju. A ni po jednom sustavu državnih pomoći, ni u socijali, ni u zdravstvu, država ne pomaže u takvim slučajevima, a takve djece, u redovnom sustavu školovanja u Hrvatskoj, u osnovnim i srednjim školama, ako imam točne podatke, već je preko 156. E sad, jedna lipa pomoći i sto lipa pomoći za ove obitelji neće riješit problem. Hvala.
Hvala. Odgovor, gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Kolega Lesar, vi u svojoj replici zapravo podsjećate na jednu, ovdje staru debatu nas koji smo bili ovdje u starom mandatu, koja se vodila oko pronatalitetne politike kada smo neki od nas prilično bezuspješno pokušavali upozoravati da je u Hrvatskoj borba za prvo, odnosno drugo dijete. U Hrvatskoj je, po prosječnoj obitelji 1,4 djeteta i mi se ne trebamo boriti za peto, šesto i deseto dijete. Mi imamo borbu u Hrvatskoj za drugo dijete. I meni bi bilo drago kada bi kolege iz većine shvatile i prihvatile tu realnost i ne bavile se ovakvim, pomalo i demagoškim akcijama, nego zaista pokazale, uvažavajući svu hrvatsku stvarnost i naše interese da im je zaista stalo do one prave, iskrene i potrebne populacijske politike. Hvala lijepa.
Hvala. Zaključno u ime predlagača gospodin državni tajnik Stjepan Adanić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovane dame i gospodo. Evo ja ću vrlo kratko reći da je cilj ove Vlade, zapravo Vlade u prošlom mandatu, znači od 3. do 7. godine postignut je veliki cilj a to je da je zaustavljen pad nataliteta koji je do 2003. godine bio evidentan. Znači, imali smo zabrinjavajući pad nataliteta i to je veliki uspjeh ove Vlade da je zaustavila taj pad i natalitet je krenuo u bolje dane kako bi se to reklo. Isto tako, moram podsjetiti ovdje ishodište svih naših dilema i ovog zakona odnosno prijedlog zakona je u nacionalnoj populacijskoj politici, ovaj Sabor je 2006. godine u studenom mjesecu u području skrb o djeci u mjeri 10. propisao, citiram: "osnovati neprofitnu zakladu "Hrvatska za djecu" čijim bi se sredstvima prinijelo razvoju poželjno pronatalitetnog trenda i osnaživanju obitelji s većim brojem djece". Znači, mi ostvarujemo zaključak Sabora. Ne znam gdje je problem. Isto tako, moram ovdje reći da zakladom upravlja upravni odbor od sedam članova i mi svi ovdje jako dobro znamo da će Vlada Republike Hrvatske imenovati te članove iz redova eminentnih i priznatih stručnjaka. To apsolutno moraju biti eminentni i priznati stručnjaci jer drugačije ne bi mogla funkcionirati. To je naš na neki način i zahtjev. Dalje, zaklada se financira to je točno iz prihoda iz igara na sreću i to sukladno članku 17. stavku 5. Zakona o zakladama i fondacijama ali i iz drugih sredstava darovnicama i drugih prihoda koji će biti u kapitalu te zaklade. Isto tako, moram također reći da ovaj zakon zbilja nikoga ne diskriminira ali ima svoju ciljnu skupinu a ciljna skupina je znači peto, šesto, sedmo dijete jer je osmo i ostalo dijete na neki način već Vlada Republike Hrvatske i Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti financira tu djecu, isto kao i treće i četvrto gdje daje pronatalitetni dodatak. A nizom pronatalitetnih mjera koje sam spomenuo u uvodnom izlaganju ide na dobrobit djece, prvog i drugog djeteta. Isto tako moram reći da mi pripremamo i novi zakon, Zakon o rodiljnim i roditeljskim potporama koji će i nezaposlenim ženama, nezaposlenim rodiljama, poljoprivrednicama znači oni koji ne rade isto tako omogućiti prava kao da su zaposlene za vrijeme rodiljnog dopusta. Također moram reći da nije točno da smo mi uzeli sredstva na račun udruga civilnog društva. Gledajte, Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti ima točno propisana sredstva koja je dalo na natječaj svim udrugama civilnog društva koje su se na natječaj javile i ta sredstva su potrošena. Druga stvar što je bilo višak sredstava koja nisu se na početku godine mogla planirati jer ljudi su se … [[Govornik se ne razumije.]] pa je bilo više sredstava za tu godinu i ta sredstva će biti potrošena isključivo za dobrobit ovog društva. Isto tako treba se naglasiti da osobe sa invaliditetom ne samo da nisu diskriminirane odnosno oštećene nego da mi ove godine za razliku od prošle godine 2007. smo predvidjeli gotovo dvostruko veći iznos za osobnog asistenta. Znači, mi ćemo ove godine imati 15 milijuna kuna za potrebe uvođenja osobnog asistenta. Natječaj je upravo u dnevnom tisku i još traje, traje 30 dana. Ja mislim da udruge za osobe s invaliditetom će se javiti na taj natječaj i da ćemo povećati broj tih osoba koje će dobiti osobnog asistenta što je nama veliko zadovoljstvo. Isto tako, ove godine i više to neće biti pilot projekt. Govorimo u odnosu da je to pilot projekt, vi ste isto to rekli nekoliko puta. Mi smo u izradi novog zakona o osobnom asistentu. Znači, radimo i taj zakon i mi se nadamo da će on biti do kraja godine ove gotov kako bi to postalo zakonska norma. Što se tiče prijedloga gospođice Lugarić ona je rekla da je dobila neko pismo Koordinacije udruga za djecu. Točno je, i ja sam to pismo dobio. Međutim, oni kažu da ovaj zakon nije bio na Vijeću za djecu. Nije mogao biti iz jednostavnog razloga što Vijeće za djecu još nije konstatirano ovo novo. … [[Upadica se ne čuje.]] Gledajte, znate kakva je bila situacija. Znači, konstituira se. Ovih dana će biti, ovaj tjedan i slijedeći će biti konstituirano Vijeće za djecu a isto tako ova Koordinacija udruga za djecu je sudjelovala u izradi nacionalne populacijske politike i ona točno zna što je propisano mjerom 10. i oni su točno upoznati s time. Druga je stvar što na neki način oni imaju neke sad primjedbe zašto postoje dvije udruge "Hrvatska za djecu" pa ova udruga. Ova udruga je formirana zakonom. Znači, Vlada je dala prijedlog, Sabor će usvojiti zakon i ta udruga će imati puno više sredstava i puno više mogućnosti da radi za interese i dobrobit djece nego ostale udruge. U tome je zapravo cijeli smisao. Znači, ja svima vama koji ste sudjelovali u toj diskusiji zahvaljujem na vašim primjedbama, na vašim sugestijama. Mi ćemo sve sugestije i primjedbe koje idu u interesu dobrobiti djece prihvatiti, razmotrit ćemo sve te primjedbe. U Ministarstvu imam tim stručnjaka koji radi na tom zakonu i nadam se da ćemo u drugom čitanju napraviti jedan zakon odnosno ponuditi jedan zakon koji će biti jednoglasno prihvaćen jer ova problematika djece, obitelji je vrlo znači problematika koja dira dušu svakog od nas. A isto tako, završno ću reći. Gospodin Bagarić je rekao zašto nemamo neke tvrtke ili neke druge bogataše koji bi financirali djecu. Dobro ste to rekli. I Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti je upravo u natječaju u sredstvima dnevnog priopćavanja, u Vjesniku možete pročitati petnaest dana je otvoren natječaj za tvrtku "Prijatelji obitelji djece" i za lokalnu zajednicu "Prijatelj djece i obitelji". Prema tome, mi već kao Ministarstvo obitelji i branitelja smo izuzetno senzibilizirani i već taj natječaj imamo i za Dan obitelji a to je 15.5. ove godine ja se nadam da će najbolje tvrtke koje pomažu obitelji, koje pomažu djecu, da će najbolja lokalna zajednica koja pomaže obitelj i djecu dobiti te vrijedne nagrade sve u smislu i interesu i dobrobiti djece. Hvala lijepa.
Hvala. Imamo dva ispravka. Gospođa Gordana Sobol. Izvolite.
Gospodin državni tajnik je ustvrdio po meni netočno da ovim prijedlogom zakona udruge civilnog društva i osobe sa invaliditetom i ostali neće biti zakinute ili diskriminirane. To naprosto nije točno zbog toga što ste vi predvidjeli sredstva iz sredstava od ove Lutrije, igara na sreću i slično, niste rekli u kojem iznosu i niste pri tome rekli kome ćete uzeti, koji postotak od kojih udruga ćete uzeti. Prema tome, ovim prijedlogom zakona ipak će u jednom dijelu biti i diskriminacija i zakinuće.
Hvala. Ispravak gospođa Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa ovako gospodine državni tajniče. Koliko god se mi trudili da ne dokažemo diskriminaciju ona postoji. Obzirom da djeca s teškoćama neće moći koristiti sadržaje u bilo kojim recimo izletima, ovome, onome iz prostog razloga što su prostori nepristupačni. To je kao prvo. Kao drugo, stvarno bih voljela da mi dokažete da će zakon profunkcionirati ove godine osobnom asistentu, obzirom da ide natječaj za još 300 osoba s invaliditetom za dobivanje instituta osobnog asistenta. I isto tako bih više voljela da možda se osnuje zaklada za ortopedski dodatak, jer znamo da djeca sa teškoćama u razvoju i mladi ne mogu upravo zbog neprimjerenih ortopedskih pomagala, a država im ne osigurava onako kako im trebaju. Dakle, ne mogu pohađati škole i recimo sportske igre, natjecanja i sve ono ostalo što druga djeca mogu. Hvala vam lijepa.
Hvala. Zaključujem raspravu. Odlučivat će se kad se steknu uvjeti. Predlažem da točke 11., 12. i 13., tj. Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe, 12. Prijedlog državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja i Prijedlog državnog pedagoškog standarda srednjoškolskog sustava odgoja i obrazovanja raspravljamo pod jednom točkom dnevnog reda. Dakle, da spojimo ove tri točke dnevnog reda, s time da bi predstavnici klubova umjesto 15 minuta obrazloženja ili svoje rasprave imali 20 minuta, a da bi pojedinačne rasprave mogle ostati 10 ukoliko mislite da je to dovoljno. Ukoliko mislite da nije, možda bi moglo 12. Ja predlažem, ako klubovima se poveća mogućnost za 5 minuta, da bi onda za zastupnike ostalo 10. Dobro? Dalje i uvodna izlaganja će ostati u okviru zajednički pola sata, premda po Poslovniku se može za svaku točku dnevnog reda pola sata. Gospodine Maras izvolite.
Gospodine predsjedniče cijenim vaš prijedlog, jer on ide za racionalizaciju. No međutim, u ime svoga kluba mogu reći da na žalost kolege koji su bili predviđeni govoriti u ime kluba po čini mi se 12 i 13 točka su trenutno izvan sabornice i dakle, oni će izgubiti pravo govoriti u ime kluba ako je to jedinstveno i morat ću govoriti ja i za dvije točke za koje čini mi se su se oni pripremali.
Pa javite se vi, nije uopće problem.
Pa problem je u tome, jer …
Svi klubovi, evo uzeli smo ovakvo načelo. Točka dnevnog reda 11. je prva i onako bi se raspravljala prva. Uzeli smo to. Svi oni koji su se prijavili po toj točki oni idu po redu. Onda ih se dopunjava sa 12. točkom za one koji se nisu prijavili pod 11. I tako znači za 13. i nema nikakvog šta ja znam razloga, da onaj tko se je prijavio može se prijaviti za sve tri točke dnevnog reda. Smatra se da se prijavio za sve tri točke dnevnog reda. I evo. Još gospođa Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče Sabora, mi se u SDP-u slažemo sa ovim prijedlogom i obzirom na ovu sugestiju kolege Beusa imamo još jedan dodatni prijedlog. Obzirom da smo ostali na deset minuta u pojedinačnim raspravama da onih možda završnih pet minuta pretvorimo u završnih 10 minuta, tako da ovi kolege kojih možda danas nema u trenutku završetka rasprave mogu i taj dio ispričati u završnom izlaganju.
Ja mislim da je ovo, o.k., da je ovo korektan način. Tko nije iskazao svoje ili nije uspio svoje mišljenje, mislim da bi trebalo zaključno klubovi umjesto pet imati deset, pa da i to riješimo tako. Gospodin Lesar. Izvolite.
Ja se ispričavam gospodine predsjedniče, ali ja bih vas onda molio da nama zastupnicima koji nemamo klubove, dakle samačkim omogućite barem 15 minuta rasprave.
Ma nema, gledajte. Ja ne omogućavam niti osporavam, nego ja nastojim se konzultirati da vidimo kako najracionalnije izići iz ovoga.
Pa ja prihvaćam sve vaše prijedloge koje ste dali.
Ako možemo uzeti kao načelo, ako postoje zastupnici, a očito postoje koji nisu članovi klubovi da im se onda iznimno dozvoli 15 minuta rasprave. Dakle, da ne idemo personalno, nego zastupnici koji nisu u klubu. Ako se s tim slažemo, onda bi mogli nastaviti. Evo, gospodin Grubišić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, ovdje imamo situaciju kluba HDSSB-a gdje smo obojica se priredili za, da kažem riječ u ime kluba zastupnika. Znači, jedan za predškolsko, jedan za. Da li možemo podijeliti minutažu. E hvala lijepo. Dobro.
Znači minutaža se može podijeliti onako kako vi to dogovorite, samo da ukupno bude toliko koliko smo rekli. Evo, ako smo te dileme riješili možemo prijeći na - Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe - Prijedlog državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja - Prijedlog državnog proračuna pedagoškog standarda srednjoškolskog sustava odgoja i obrazovanja Dakle, za sve tri točke kažem predlagatelj akta je Vlada Republike Hrvatske. Materijale ste primili u pretince. Raspravu su proveli Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu, Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina, Odbor za zakonodavstvo, Odbor za obitelj, mladež i šport, Odbor za lokalnu, područnu, regionalnu samoupravu. Izvješće ste primili na sjednici. Amandmane je podnio Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Molit ću da se odmah u početku naglasi za koje točke pojedini uvodničar će govoriti. Evo, izvolite. Gospođa Dijana Vican, državna tajnica u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa. Izvolite.
Hvala vam lijepa. Poštovani gospodine predsjedniče, poštovane dame i gospodo zastupnice i zastupnici. Ja ću objasniti Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe i državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja. Prije nego što počnem izlaganje moram napomenuti da su nazivi ovih dokumenata različiti, a ta razlika proizlazi iz valjanosti samih naslova zakona na temelju kojih su standardi napravljeni. Pedagoški standardi čine niz mjerila ili normativa koji se odnose na prostorne, kadrovske, tehničke, informatičke, zdravstveno-higijenske uvjete koji su potrebni za kvalitetnu realizaciju odgojno-obrazovnog rada u predškolskim ustanovama i osnovnim školama. Razlog za donošenje pedagoškog standarda kao posebnog dokumenta ili posebnih dokumenata jeste među inim njihova zastarjelost. Npr. zadnji standardi i to za predškolski odgoj, zadnji standardi kao jedinstven dokument, doneseni su 1983. godine, važeći su i danas kao dokument koji nosi naslov "Standardi društvene brige o djeci predškolskog uzrasta." Svi drugi standardi pisani su parcijalno kao pravilnici sa nekoliko članak i samo i parcijalno se mijenjaju po potrebi. Prema tome, ciljevi donošenja pedagoškog standarda su ne samo osuvremenjivanje nego i sljedeći. Prije svega, cilj je osiguravanje ujednačenih uvjeta učenja i poučavanja u predškolskim ustanovama i osnovnim školama. Drugo, omogućavanje valjanog vrjednovanja obrazovanja podrazumijeva jednake uvjete koji osiguravaju efikasno mjerenje svih obrazovnih sastavnica. Treće, cilj donošenja pedagoškog standarda jeste omogućavanje jasnog, racionalnog i transparentnog zapošljavanja u predškolskim ustanovama i osnovnim školama. I posljednje, osiguravanje ravnomjernog financiranja i ulaganja u obrazovni sustav, te opremanja škola. Broj predškolskih ustanova u Republici Hrvatskoj u 2007. je 623, broj djece u predškolskom sustavu, desetsatnom predškolskom programu je 98 tisuća. Ta brojka ne znači ništa dok ne usporedimo ono što se nalazi unutar predškolskih ustanova, kao što je neravnomjernost programa. Recimo, djeca pohađaju programe predškole po 250 sati, međutim realno stanje je da ih negdje pohađaju sa 100 sati, negdje sa 150 sati, a negdje nikako. Uđemo li u osnovnoškolski sustav u 871 školu koliko ih ima u Hrvatskoj, mi imamo 70 škola sa 100 učenika, imamo 45 škola sa tisuću do tisuću 600 učenika. Svega 30% škola u Hrvatskoj ima idealan broj od 200 do 400 učenika. Imamo škole sa posebnim statusom. Znači, jednu petinu škola čine otočke škole, škole s otežanim uvjetima rada, škole u područjima od posebne državne skrbi, imamo nezadovoljavajući broj škola s produženim boravkom. Težnja za ostvarenje školovanja u jednoj smjeni, posebice pretpostavlja potrebu izrade pedagoškog standarda. Određeno smanjenje škola koje rade u 3 smjene, postignuto je od 2005. godine do danas, ali je plan ukinuti, ne samo rad škola u 3 smjene do 2010. godine, nego stvoriti uvjete za rad svih škola u jednoj smjeni i valja imati na umu da danas 69% škola radi u 2 smjene. Temelj za izradu pedagoškog standarda jeste učenik, znači u prvi plan se stavlja učenika i pedagoški standardi se donose za sve učenike koji su uključeni u formalni sustav predškolskog odgoja i osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja. Posebno se razrađuju standardi za djecu i učenike s posebnim potrebama, posebno za djecu s teškoćama u razvoja, darovitu djecu, bolesnu djecu, za djecu i učenike pripadnike nacionalnih manjina, učenike strance, djecu i učenike hrvatskih državljana u inozemstvu. S ovim standardima donosi se smanjenje broja djece u odgojnim skupinama koji u hrvatskom predškolskom sustavu strahovito varira, pa danas imamo stanje da imamo skupine djece od 36 djece, s ovim standardima se smanjuje na 22, standardiziran je broj djece i odgojitelja za rad djece s posebnim potrebama u vrtićima, odnosno učenika u školskim odjeljenjima gdje je raspon broja djece također strahovito velik, od 4 učenika do 39 učenika. Optimalan broj prema ovom pedagoškom standardu jeste 20. S ovim standardima, prvi put se škola otvara u vrijeme između obrazovnih i nastavnih razdoblja. Ono što se regulira jeste i prijevoz učenika, jer treba uzeti u obzir da 23% učenika u osnovnoj školi su putnici. S ovim standardom smanjuje se vrijeme koje učenik može provesti u prijevozu na maksimalno 2 sata. Regulira se prehrana učenika. Opremanje predškolskih ustanova i osnovnih škola suvremenom opremom i didaktičkim materijalnima je elementarni odgojno-obrazovni standard koji također treba postati realitet u svim hrvatskim školama. Određen je broj neposrednih nositelja odgojno-obrazovne djelatnosti: odgojitelja, učitelja, nastavnika, stručnih suradnika. Pedagoški standardi su temeljna pretpostavka za izradu mreže škola, odnosno racionalno korištenje postojećih objekata, a potom i izgradnja novih. Posebnom će se mrežom škola bez arhitektonskih barijera i škola s posebnim razrednim odjelima djeci s motoričkim teškoćama i učenicima osigurati dostupnost školovanja u bliskoj im sredini, umjesto njihova izdvajanja iz obitelji radi smještaja u specijalizirane ustanove, što je danas praksa. Utvrđena su mjerila za organizaciju nastave u zdravstvenoj ustanovi i individualizirani oblici nastave za bolesnu djecu koja borave kod kuće. Utvrđena je maksimalna opterećenost učenika nastavnim školskim radom, 25 sati u razrednoj nastavi, 30 sati u predmetnoj nastavi. 41% osnovnih škola nema športsku dvoranu. Prema odgojno-obrazovnim potrebama pokazala se i potreba za kadrovima koji će unaprijediti i poboljšati efikasnost odgojno-obrazovnog sustava, pa su i oni dio pedagoškog standarda. Omogućeno je formiranje stručnih mobilnih timova, omogućeno je formiranje timova polivalentnih stručnjaka za djecu s teškoćama, za male škole i one s otežanim uvjetima rada. Pretpostavlja se, zapošljavanje i angažman pomoćnika u nastavi te prevoditelji znakovnog pisma. Standardi i vrjednovanje, odnosno praćenje i mjerenje kvalitete standarda. Standardi su postavljeni razvojno s koeficijentom izvodljivosti u vremenskom rasponu, da nakon prihvaćanja neki elementi budu na snazi odmah, neki za 3, 5, 7 i 9 godina. Npr. smanjenje broja učenika u odjeljenjima nastojat će se primjenjivati odmah, dok će izgradnja športskih dvorana i bazena planirati se za 2022. godinu. Valja imati na umu i to da pedagoški standardi pretpostavljaju oslanjanje i na obrazovne standarde koji su precizirani u Prijedlogu zakona za odgoj i obrazovanje u osnovnim i srednjim školama. I na koncu cilj pedagoških standarda jeste i put dostizanja ka europskim standardima, izvori financiranja i ulaganje u povećanje pedagoškog standarda osigurat će se iz sredstava, planira se osigurati iz sredstava proračuna, odnosno decentralizacijom sredstava, sredstvima lokalne uprave i sredstvima Europske investicijske banke i sredstvima Centralne europske banke. Evo to bi bilo moje izvješće. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. Gospodin Želimir Janjić, državni tajnik u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa. Izvolite.
Hvala lijepa. Poštovani predsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovani zastupnice i zastupnici. Dopustite da u ovome drugome dijelu kažem par uvodnih riječi o predloženom državnom pedagoškom standardu za srednjoškolsko obrazovanje, odnosno za srednjoškolske ustanove a to se odnosi dakle na gimnazije, na strukovne škole, na umjetničke škole i na učeničke domove. Dopustite da na samom početku kažem da će potrebna ulaganja, a mi smo kao ministarstvo dužni kada šaljemo prijedlog na mišljenja nadležnim ministarstvima, Ministarstvo financija jasno reći koliko će to sve koštati i u sustavu srednjoškolskoga obrazovanja taj obrazac procjene financijskoga učinka iznosi 2 milijarde i 850 milijuna kuna u ovome periodu do 2022. godine. Kad bih govorio o tome koliko će se uložiti u pojedini dio ovoga sustava onda bih rekao da će, poći ću od najmanjega iznosa, najmanje će se uložiti u učeničke domove i to iz razloga što imamo poprilično razvijenu mrežu srednjoškolskih ustanova u svim našim županijama u Republici Hrvatskoj i što je učenicima uglavnom poprilično blizu srednja škola i najčešće u srednje škole putuju. Tako da već popriličan broj godina imamo nepopunjene kapacitete učeničkih domova upravo iz toga razloga. Dakle na ta prazna mjesta u učeničkim domovima prema odluci koja se donosi svake godine, mi nudimo ta mjesta i studentima posebice u onim mjestima gdje nema dovoljno mjesta u studentskim domovima. Ti prostori u našim učeničkim domovima u najvećem dijelu su dostatni, ali će iziskivati ulaganja za uređenje tih prostora i za opremanje tih prostora. Ostali dijelovi sustava naravno traže znatno veća ulaganja. Ja ovim ne želim reći da u učeničke domove neće biti ulagano onoliko koliko je potrebno, točno ovako kako je rečeno u ovim standardima koji se odnose na naše učeničke domove. Jednim dijelom mi smo sa dostizanjem ovih standarda započeli kao što se to činilo zapravo i prije, i ulaganja znatno veća u izgradnju školskih objekata u opremanje dakle kabinetskom opremom, informatičkom opremom uložili smo doista dosta sredstava posebice od kako je postao aktivan zajam Svjetske banke od prije dvije godine. Dopustite da kažem otprilike i kakva je projekcija. Mi u ovome trenutku u sustavu srednjoškolskoga obrazovanja imamo 187 tisuća učenika. 2006. godine, dakle podatke iz Državnoga zavoda za statistiku još nemamo za 2007. godinu, ali 2006. godine u Republici Hrvatskoj rođeno je 41 tisuća i 446 djece. Prema trendu kakav imamo, 2007. će pokazati vjerojatno i nešto manje, tako da je realno za očekivati da će se broj učenika u sustavu srednjega obrazovanja smanjivati. Naravno mi računamo s time da ćemo imati uvijek učenika koji će doći iz susjednih zemalja, posebice iz Bosne i Hercegovine i taj broj će zahvaljujući tomu biti veći. Ali usporedbe radi, prošle godine je osmi razred završilo 48 tisuća i 778 učenika. Ova godina 2007. dakle to će biti učenici koji će 2022. godine krenuti u prvi razred srednje škole i zato vam o ovim brojkama i govorim. Stoga ukupan iznos kada gledamo čitavu obrazovnu vertikalu od predškolskoga odgoja do srednjoškolskog obrazovanja, ukupan iznos koji je potreban da bi se ovo realiziralo prema sadašnjim cijenama je oko 10 milijardi kuna. Taj iznos naravno neće se namaknuti samo iz državnoga proračuna, jedan dio će namaknuti i osnivači naših škola kako je to već zakonima i predviđeno kada je riječ o kapitalnim ulaganjima, kada je riječ o investicijskom održavanju itd. U ovome standardu govorimo o mjerilima za veličinu srednjoškolskih ustanova obzirom na broj razrednih odjela i učenika u srednjoj školi. Mi taj broj smanjujemo, ali smo tu fleksibilni i kažemo do 20 do 28, optimalno je 24, ali to ne znači da škole u brdsko-planinskim područjima, da škole na otocima ne mogu imati i manji broj. To je praksa koju smo imali uvijek do sada i to je praksa s kojom ćemo i nastaviti. Broj učenika u odgojno obrazovnoj skupini u učeničkim domovima također je smanjen, pa kažemo da je 15 ili 20, a ako se radi o skupinama gdje imamo učenike s teškoćama onda u odnosu na njihov broj smanjuje se i broj u skupini, a jednako tako i u razrednim odjelima. Govorimo naravno o broju potrebnih radnika u odgojno-obrazovnim ustanovama i točno govorimo o kojima se radi, od ravnatelja pa sve do ostalih, a kada je riječ o nastavnicima dakle to odgovara programima koje imamo u srednjoškolskim ustanovama. Nadalje u ovome standardu govorimo o mjerilima za uvjete provođenja odgojno obrazovnog procesa obzirom na opterećenost učenika u nastavi, ostajemo na onih 30 sati tjedno u pet dana, dakle opterećenje po 6 sati po uče Kada govorim o rasterećenju da tek usput spomenem, više govorimo o rasterećenju od sadržaja, a manje o ovom. Ovdje se također govori o smještaju učenika u učeničkim domovima. Ja ću vas podsjetiti, poštovane zastupnice i zastupnici prošle godine 21. lipnja ovdje u ovom Visokom dobu vi ste donijeli jedan dokument na naš prijedlog, a taj dokument nosi naziv Nacionalni program mjera za uvođenje obveznog srednjeg obrazovanja, gdje se potvrdili poticajne mjere koje smo predložili, dakle smještaj učenika u učeničke domove da u cijelosti plaća država, međumjesni javni prijevoz za sve relacije od mjesta prebivališta do mjesta škole kao je preko 5 km u cijelosti plaća država i udžbenike također nabavlja država. U tom dokumentu smo to jasno rekli i rekli smo da se provodi postupno. Ove školske godine to se odnosi na prve razrede, a od jeseni će se odnositi i na druge razrade i taj krug ćemo vrlo brzo zatvoriti. Nadalje, govorimo o prostorno tehničkim uvjetima u srednjoškolskim ustanovama i u ekipi koja je pripremala ove dokumente naravno da su bili stručnjaci različitih profila i sve ovo što je rečeno zapravo je riječ struke i smatramo da su se i oni držali naravno najviših standarda. Isto tako kada je riječ o opremi. A ovdje smo posebno naglasili još nešto. Dakle, jasno smo rekli da će se ubuduće zapošljavati osobe koje će raditi na poslovima održavanja informatičke opreme. To je nešto što je u ovom vremenu potrebno. Drago nam je da se time možemo pohvaliti. Naše škole, naše srednjoškolske ustanove dobro su opremljene informatičkom opremom i broj tih jedinica toliko je narastao da trebamo imati stručnjaka koji će voditi računa o tomu, koji će unositi podatke u e-maticu, koji će unositi podatke za sve ono što centralni sustav od njih traži. To je dakle ona novost s kojom idemo i što je vrijeme donijelo i naravno da nas raduje da je tako. Ovdje govorimo i o standardiziranju obveze stručnog usavršavanja naših nastavnika. Smatramo da je to izuzetno bitno tim više što je u posljednje vrijeme snažno afirmirano cijelo životno učenje ne samo kod nas nego i u brojnim drugim zemljama i zapravo svatko tko radi svoj posao uvijek mora dograđivati svoje obrazovanje, mora se dodatno educirati u obrazovanju i još i više radi toga što su oni ti koji poučavaju djecu. Nadalje, ovdje smo otvorili i licenciranje nastavnika i zaposlenih u obrazovanju jer smatramo zapravo da je i to potrebno. Više smo prostora posvetili radu s darovitima, obrazovanju učenika u zdravstvenim ustanovama i u kući, dakle oni koji ne mogu pohađati nastavu te djeci stranih državljana i to je uređeno i biti će uređeno posebnim propisima. Područje obrazovanja odraslih kao dijela cijelo životnoga učenja obuhvaćeno je također ovim pedagoškim standardom na način da utvrđuje temeljne uvjete odvijanja njihovog obrazovanja u srednjoškolskim ustanovama, a kada je riječ o tom dijelu, on je uređen i posebnim zakonom tj. Zakonom o obrazovanju odraslih koji ste vi poštovane zastupnice i zastupnici u prošlom mandatu donijeli također ovdje. Na koncu ja želim zahvaliti svima vama koji ste u pripremi pomogli, koji ste u ovomu sudjelovali, želim zahvaliti svima vama koji ste do sada podnijeli amandmane kojima želite maksimalno popraviti tekst predloženih standarda i svima vama koji ćete tijekom ove rasprave podnijeti amandmane. Obzirom da će glasovanje biti idući tjedan mi ćemo dobro razmotriti ove amandmane i naravno sva poboljšanja nastojati prihvatiti kako bismo došli do što boljega dokumenta radi toga što se radi o dokumentima koji su bitni za obrazovni sustav u Republici Hrvatskoj i bilo bi dobro da u maksimalnom suglasju donesemo ove dokumente koji će obvezivati sve one buduće Vlade nakon ove, naravno koji će biti i otvoren za nova podešavanja za podizanje tih standarda kako bismo imali jedan fleksibilan sustav koji će uvijek odgovoriti zahtjevima novoga vremena i nastojati sve nove napretke od onih tehnoloških pa na dalje ugrađivati u dokument kako bismo imali što kvalitetnije obrazovanje. To je rekao bih zahtjevna uloga vremena i to je ono što svi želimo i što smo u posljednje vrijeme proklamirali gotovo na svim razinama. Hvala lijepa.
Hala lijepo. Imamo jedan ispravak na prethodno izlaganje, gospođa Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa u stvari želim biti dobronamjerna gospođo državna tajnice, dakle u dobroj vjeri i namjeri obzirom da se radi o pedagoškom standardu. Vi ste par puta terminologiju upotrijebili terminologiju djeca s posebnim potrebama. Još jednom upozoravam postoje djeca sa teškoćama i djeca s posebnim obrazovnim potrebama. Pa vas evo molim čisto radi dobrog teksta i da se još malo taj tekst pregleda jer čini mi se da u cijelom tom pedagoškom standardu na nekim mjestima se spominju djeca s teškoćama u razvoju, djeca s posebnim potrebama, mislim da je malo čak i u ovom uvodnom izlaganju paziti na to, čisto zbog percepcije javnosti da na neki način educiramo javnost o terminologiji. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Želi li izvjestitelj odbora? Da. Predstavnik Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu gospodin zastupnik Petar Selem. Izvolite.
Gospodine predsjedničke, tajnici. Budući da je rasprava objedinjena ja neću čitati sva tri izvješća koja uostalom imate na vašim zastupničkim klupama. Dati ću samo neke natuknice, konstatirati ću najprije da je ova rasprava koja je održana 23. travnja zapravo bila samo zaključna rasprava. Odbor je u više navrata o ovoj temi raspravljao. Nakon prve rasprave neki prijedlozi, sugestije su upućeni predlagateljima koji su uglavnom te sugestije i prijedloge prihvatili, tako da je ovaj tekst koji se našao pred nama bio u svakom slučaju bio bolji i potpuniji. Što se tiče prijedloga državnog pedagoškog standarda odgoja i obrazovanja, to je jasno skup normative i mjerila koja određuju predškolsku djelatnost. Čuli smo da su važeći dokumenti bili vrlo, vrlo zastarjeli, preko 25 godina i očito je bilo potrebno definirati ponovno uvjete koji su nužni i koji se moraju ispunjavati da bi dječji vrtići i ostale pravne osobe koje provode programe predškolskog odgoja i obrazovanja, mogli funkcionirati dobro i kvalitetno. Jako je bitno, također, da se utvrđuju i pitanja predškolskog odgoja i naobrazbe djece te dobi sa posebnim potrebama. Tu piše posebnim potrebama, to ja čitam što piše, ali vi ste sigurno u pravu. Zatim, jasno, djece s teškoćama u razvoju, djece hrvatskih građana u inozemstvu, te djece pripadnika nacionalnih manjina. Također su definirani uvjeti posebno rada dječjih vrtića sa manjim brojem djece, te predškolski program organiziran izvan dječjih vrtića. Također se, zapravo, na neki način pripremaju uvjeti za tu jednogodišnju naobrazbu djece prije ulaska u školu, znači u dobi dječjih vrtića. Još uvijek smo našli neke stvari koje su se mogle ponekad tekstualno, ponekad sadržajno popraviti. Uglavnom se radilo o manjim intervencijama i tu su amandmani koji su predloženi u jednoj lijepoj, harmoničnoj raspravi svih članova odbora i predlagatelja. Što se tiče predškolskog standarda osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja, tu je svakako bilo potrebno propisati uvjete i mjerila kojima se želi unaprijediti, podići sadašnja razina tog odgoja i obrazovanja na razinu europskih zemalja i jasno, ostvariti uvjete da taj stupanj obrazovanja bude jednako dostupan svoj djeci osnovnoškolske dobi. Definira se poželjan broj razrednih odjela koji će iznositi 20, ali se određuje i to da škole ne mogu imati više od 32 razredna odjeljenja. Smanjuje se, kao što smo čuli i broj učenika u pojedinim razrednim odjelima sa 32 na 28. Također, novim standardima, djeci sa posebnim potrebama omogućuju se primjereniji uvjeti obrazovanja i oni se podižu, nastoje se podići na razinu uvjeta u europskim zemljama. Utvrđuje se također mreža škole, koja će optimalno rješavati ta pitanja i također, jasno, se stalno vodi računa i o djeci, pa recimo tako, nadarenijoj djeci. Tu je pitanje definicije dosta otvoreno, ali kaže nastoji se osigurati i poseban pogled na tu djecu koja pokazuju određene posebne kvalitete, što se jasno posebice definira u ovom trećem prijedlogu tj. pedagoški standard srednjoškolskog sustava odgoja i obrazovanja. Jasno, radi se opet o tome da svi učenici imaju jednake uvjete rada, usavršavanja i napredovanja. Donose se uvjeti koje moraju ispunjavati sve srednjoškolske ustanove, zatim uređuju se pitanja u svezi s učenicima s posebnim potrebama, zatim razvoj, posebno razvoj darovitih učenika i načine rada s njima, zatim ujednačeni sustav srednjoškolskog odgoja i obrazovanja za učenike pripadnike nacionalnih manjima u Republici Hrvatskoj i uspostava mjerila za broj učitelja i stručnih suradnika, te ostalih suradnika u srednjoškolskim ustanovama. Vi znate da zadnje vrijeme je bilo dosta rasprava o pitanju nazočnosti psihologa, psihološke pomoći učenicima, prema tome i to je jedan element koji se sada nastoji definirati. Zatim se uspostavljaju mjerila za izgradnju i rekonstrukciju novih škola, mjerila za osnovnu obveznu opremu srednjoškolskih ustanova i mjerila za srednjoškolski učenički standard, udžbenici, smještaj u učeničke domove, zdravstvena zaštita itd. Sve se to radi zapravo u neke tri dimenzije, minimalnoj, optimalnoj i maksimalnoj, i posebno je značajno za podizanje učeničkog standarda utvrđivanjem prava na obrazovanje tijekom bolesti, što mi se čin posebno značajnim, zatim smještaj u učeničke domove i prava na besplatne udžbenike. Također, i u ovom prijedlogu, kao i u prethodnom osnovnoškolskom obrazovanju, predložili smo stanovite amandmane. Meni osobno, jasno, postoji i gradacija vremena primjene pojedinih prijedloga standarda. Meni je žao što se nije moglo skratiti onaj rok za izgradnju bazena u školama. Međutim, kažem, uvjeravaju nas u objektivne okolnosti da tu nećemo moći tako brzo ostvariti ono što bismo željeli. Sva ova tri prijedloga pedagoških standarda na odboru su prihvaćena sa 6 glasova za i samo 2 suzdržana. Prema tome, u radu i pri glasovanju postojala je, mislim, jedna lijepa suglasnost i jasno, odbor predlaže da se standardi prihvate uz amandmane koje je odbor podnio i eventualno, jasno, druge amandmane koji će biti podneseni. Hvala.
Hvala. Želi li druga predstavnica, drugih radnih tijela? Ne. Otvaram raspravu. U ime kluba HNS-a gospodin zastupnik Goran Beus Richembergh i gospodin Željko Vincelj. Oni će obadvojica govoriti. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovana gospodo državni tajnici. Zadovoljstvo mi je na početku ove diskusije, iako će ona biti prije svega koncentrirana na predškolski standard, reći da je standardizacija, pedagoška standardizacija na ovom području već dugo bila zapravo izrazito potrebna i da je dobro da je ministarstvo pristupilo ovako odgovornome poslu i da je dobro da je otvoreno za sve moguće sugestije koje bi se mogle dobiti od stručne javnosti i od strane nas u Hrvatskome saboru. Što se samoga predškolskog, odnosno državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i obrazovanja tiče, on doista, zamjenjujući čitav niz zastarjelih normativa nudi rješenja koja ranijim dokumentima nisu bila niti poznata, nudi rješenja koja otvaraju prostor za pružanje pedagoških, dakle odgojno-obrazovnih programa i djeci pripadnicima nacionalnih manjina i djeci stranaca i djeci Hrvata u inozemstvu. Sve su to, dakle iskoraci koje prijašnja normativna i praktična strana provođenja standarda nisu poznavali, odnosno nisu predviđali kao obvezu zajednice. Međutim, kad se govori o predškolskome odgoju i obrazovanju sve bi se moglo reći nego da je to nešto što Vlada smatra i dijelom svojih obveza. Naime, ovako kako je standard zamišljen prilično hrabro ide u postavljanje više letvice u odnosu na postojeće stanje a da se zapravo država ne namjerava kroz decentralizaciju sredstava odreći praktički nijedne kune. To nije fer jer cjelokupni sustav predškolskog odgoja i obrazovanja praktički je u nadležnosti lokalne i područne samouprave i mnoge jedinice lokalne samouprave koje muku muče sa punjenjem svoga proračuna praktički ni nemaju sredstava da razviju ovu djelatnost. Njih nije malo. Čini mi se negdje je to i ovdje spomenuto da ih je više od stotinu. Iako u podacima koji prate ovaj prijedlog se tvrdi da je postotak obuhvaćenosti djece nekim od oblika predškolskoga odgoja i obrazovanja izrazito velik pa on doseže 90 i nešto posto, valjalo bi vidjeti kako to u praksi doista izgleda u općinama u kojima nema ni dječjeg vrtića a u kojima je predškola kao jedini oblik koji im se nudi zapravo tek forma i u puno kraćoj satnici nego što je to predviđeno ovim pedagoškim standardom. Dobro je što se razmišlja i o licenciranju osoba koje se bave prosvjetno-pedagoškim i stručnim radom. Čini mi se da u ovom prvom prijedlogu kojeg ste poslali što se tiče predškolskog odgoja je to bilo i eksplicite navedeno, u ovom drugom je ispušteno. Ne znam zašto jer licenciranje je nešto što bi trebalo i na ovome području odnosno u ovoj djelatnosti također biti vrlo važan element. No, vratit ću se na jedan detalj koji je čini mi se presudan a to je pitanje sredstava raspoloživih za implementaciju ovako predloženoga standarda. Kaže se da bi sredstva koja troše jedinice lokalne i područne samouprave praktički u ovih pet godina njegove implementacije rasla tek 10% godišnje u prosjeku. Međutim, kad to prevedete u konkretne brojke onda vam je to negdje oko 62% u petoj godini. Dakle, 62% bi trebao biti proračunski dio namijenjen predškolskom odgoju i obrazovanju veći nego što je ovoga časa a za njega predlagatelj već sad kaže da je rastao proteklih godina vrlo visoko. To stvarno znači da se mnoge jedinice lokalne samouprave silno trude obuhvatiti djelatnošću odgoja i obrazovanja odnosno predškolskog odgoja i obrazovanja što je moguće više djece. Ja ću vam reći primjer iz vlastitoga grada. Mi smo 2005. godine zatekli situaciju da nam godišnje ostaje više od 200 djece koja stvarno ispunjavaju sve uvjete tražene za prijem u dječje vrtiće bez mjesta u dječjem vrtiću. Naprosto prema postojećim pedagoškim standardima nije bilo prostora. 2 stotine djece nije malo. U posljednje dvije i pol godine otvorili smo 380 novih mjesta dogradnjom, prenamjenom, različitim trikovima uvjetno rečeno jer nismo formalno pravno sagradili nijednu veliku novu zgrade nego smo postojeće kapacitete koji su bili u nekoj drugoj funkciji stavljali u funkcije djece predškolskog odgoja. I danas imamo istu situaciju. Ponovno imamo 200 djece koja nisu obuhvaćena dječjim vrtićima. To naravno svjedoči da u mom gradu je prirast djece vrlo visok i hvala Bogu da je tako, ali mi smo sada u situaciji da moramo na postojeća izdvajanja koja su vjerovali ili ne godišnje oko 35 milijuna kuna ući u drastične nove investicije kako bismo ispoštivali primjenu ovako postavljenog standarda i to ovog kriterija, ovog mjerila broj jedan koje kaže da se mora odmah primijeniti koeficijent izvodljivosti koji glasi veličina dječjeg vrtića s obzirom na broj odgojno-obrazovnih skupina. To znači da mi ovoga časa moramo ući u reformu postojećeg sustava osnivanjem novih ustanova a to znači umnažanjem administrativnog dijela i upravnog dijela tih ustanova. Čini mi se da nam se nije ostavilo vrijeme čak niti da donesemo novi proračun za slijedeću godinu pa da vidimo da li je to moguće napraviti u 2009. godini. Kaže se odmah. Čini mi se da nije dobro tako ultimativno postavljati stvari, tim više što država nije spremna dati nijedne jedine lipe da bi se implementirao ovaj standard. Možda u edukaciji osoblja, možda u edukaciji onih koji rade u dječjim vrtićima. U to ne ulazim. Ali ovdje se radi o tome da će tehnički standardi koji su sastavni dio ovih pedagoških standarda jer automatizmom kad propisujete grupe, njihove veličine, broj vi automatski dajete obvezu osnivaču tih ustanova za nove investicije. Druga stvar, postoji kolizija između članka 2. Samo da se vratim na ova ulaganja. Kako možemo očekivati da će osnivači predškolskih ustanova u roku od pet godina povećati proračun za 60% za ove namjene u prosjeku a u realnosti mnogo više mnoge jedinice lokalne samouprave kad mi sad imamo inflaciju između 5,2 koliko priznaje Vlada i 6,5 koliko kažu nezavisni promatrači ekonomski i kad imamo gospodarski rast između 4 i 4,5%. Ta stagflacija ne dozvoljava porast proračunskih sredstava, odnosno "ipso facto" povećava sve rashode linearno. Gdje pronaći taj raspon od 60% novih sredstava u slijedećih pet godina? Možda bi država ipak trebala razmisliti o decentralizaciji dijela sredstava koje ima. Možda je u mom gradu još lako jer je relativno velik. Ali što će biti u općinama relativno malim gdje također djeca imaju pravo na ovakav oblik pedagoškoga zbrinjavanja odnosno odgojno-obrazovnog rada. Kolizija koju sam načeo, radi se o tome zapravo da se u članku 2. točki 2. definira da je zgrada dječjeg vrtića objekt koji može imati najviše deset odgojno-obrazovnih skupina. To nije u suodnosu s realnošću jer mi već sada imamo mnoge zgrade dječjih vrtića u kojima imate četrnaest i šesnaest odgojnih skupina. Što to sad znači? Da će 6 velikih prostora, dvorana za odgojne skupine biti prazno ili prenamijenjeno? Mislim da to nije u redu. Ali onda okrenemo na članak 21. koji kaže da dječji vrtić optimalne većine ima od 17 do 20 odgojnih skupina redovitog programa ili 340 do 400 djece. Što ćemo sad? Hoćemo li u jednoj zgradi osnivati 2 ustanove samo zato što jedna ne bi smjela imati više od 10 grupa? Odnosno kako objasniti ovu diskrepancu da zgrada smije imati 10 grupa, a dječji vrtić može imati 17. Hajmo da se dogovorimo. Hoćemo li postojećim dječjim vrtićima dozvoliti da žive i dalje prema onom kako je zatečeno stanje, a to su veliki dječji vrtići. I ja ću vam reći konkretan primjer. Naselje Velika Mlaka i naselje Veliko Polje su sljubljena naselja, a pripadaju dvjema različitim jedinica lokalne samouprave. Naša obveza, obveza Grada Zagreba je sagraditi veliki, moderan, po svemu dostatan i po svim kriterijima odgovarajući dječji vrtić koji će pokriti potrebe djece ta dva naselja. On već sada je u projektnom zadatku na 14 odgojnih skupina. Što da radimo? Trebamo graditi 2 dječja vrtića? Tko će dati novih 25 milijuna kuna za tu investiciju? Ova postojeća će koštati više od 30. Nije to baš lako i u tome smislu volio bih da predlagatelj ovoga standarda ima na umu da postoji zatečeno stanje, jer ukoliko bismo kretali u implementaciju ovoga standarda, onda bismo ili maksimalno povećali investicije u nove zgrade ili 40% djece isključili iz sustava predškolskog odgoja. Ovdje se kaže da dio jedinica lokalne samouprave već sada krši propise time što je u grupe primio nominalno 20% više od standardiziranog broja. U realnosti vi znadete da skupina koja formalno ima 25 članova nikad nema 25 djece svaki dan zbog ovog ili onog razloga. Uvijek je neko dijete boležljivo ili ga čuva netko drugi, ali govori se o formi. Pa zar stvarno mislimo da to gradovi nisu napravili bez ljute potrebe? Samo su dvije varijante. Ili spustiti taj broj i tu djecu poslati kući i njihove roditelje učiniti očajnima jer nemaju kud s djetetom, a moraju na posao. Ili učiniti sve da prihvatite što je moguće više djece. Zato su gradovi išli na povećanje tih broja djece u skupinama i moramo shvatiti da to nije bio ničiji hir, nego naprosto postojeće prilike u kojima se pokušava obuhvatiti što je moguće više djece kako bi što je moguće više ljudi moglo otići na posao. Zato malo u tom tehničkom smislu, u smislu standarda zgrada, broja odgojno-obrazovnih skupina ne bi bilo loše imati na umu. Slažem se da treba snižavati broj djece u odgojno-obrazovnim skupinama, da treba povećati broj stručnoga osoblja. Sve apsolutno stoji.
Zastupniče, ostalo je manje od šest, sedam minuta. To samo vi možete, ali … O.k. Dobro. Hvala. Evo gospodin zastupnik Vincelj. Izvolite.
Poštovani predsjedniče, predstavnici ministarstva, kolegice i kolege. U ovom svom dijelu rasprave ograničit ću se na pedagoške standard osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja. U 21. stoljeću ljudi i znanje postaju najvažniji resurs, a obrazovanje i osposobljavanje jedna od najvažnijih djelatnosti za oblikovanje društva i ekonomije. Stoga je najpreći interes svake države, a trebao bi biti i naše da maksimum svoje pažnje i financija usmjeri u obrazovanje od predškolskog do visokog. Moram izraziti i zadovoljstvo što će osnovno školstvo konačno dobiti pedagoški standard, temelje na kojima će se izvršiti osuvremenjivanje postojećeg sustava osnovnog školstva, nešto što je dugo s nestrpljenjem čekano u prosvjetnim krugovima. Ali odmah na početku veliko razočaranje. Prilagodbeno razdoblje za primjereno osnovno školstvo je 15 godina, strašno dugo razdoblje. Podsjećam, prije nepuna dva mjeseca odobrili smo nacionalni program razvoja željezničke infrastrukture za pet godina 18 milijardi kuna, a za unapređenje razine predškolskog, osnovnoškolskog i srednjoškolskog sustava na primjerenu europsku razinu. U 15 godina planiramo desetak milijardi kuna. Jedanput manje novaca za dva puta dulje razdoblje, a kunemo se da nam je školstvo najjači prioritet. Smatram da je neophodno da se u prilogu državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja u stavku 2. utvrdi da je krajnji rok za usklađivanje sustava osnovnog školstva sa ovim pedagoškim standardom 2015. godina, te da se u skladu s tim prilagode i koeficijenti izvodljivosti u stavku 1. U protivnom, imat ćemo razvijenu željeznicu pomoću koje će nam djeca odlaziti na studij i na rad izvan Hrvatske. Želimo li to? Naravno da ne. Pokažimo to kud i kamo jačom brzinom u promjenama, jer 2022. godina sigurno nije pet brzina rada. Klub Hrvatske narodne stranke smatra da u Prijedlogu državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja ima dosta nedostataka koje bi trebalo otkloniti prije konačnog usvajanja ovog dokumenta. Konzultirali smo dosta udruga i stručnih institucija polazeći od toga da ovako važan dokument mora proći široku raspravu svih zainteresiranih i ne može biti proizveden samo u kabinetu resornog ministarstva. Ostaje dojam da su ovaj dokument radili ljudi koji nisu radili hrvatski nacionalni obrazovni standard, jer kao da je zaboravljeno sve ono što je taj standard donosio ili barem pokušavao donositi pozitivno. To se posebno i prije svega odnosi na pitanje obrazovanja učenika s posebnim potrebama, jer ovakav dokument ima dalekosežne posljedice i mora biti usklađen sa aktualnim strateškim i operativnim dokumentima, a jednako tako i s trendovima koje novi dokumenti donose. Problematika učenika s posebnim potrebama na žalost u Republici Hrvatskoj obuhvaćena je dokumentima koji datiraju iz '91. do 2006. godine. A u tom vremenskom razdoblju puno se toga promijenilo i državni pedagoški standard svoje polazište mora imati u novijim dokumentima i trendovima i biti dodatno usklađen sa najnovijim stručnim spoznajama kako u terminologiji, tako i u podjeli teškoća. Zbog toga, kad je u pitanju problematika učenika s posebnim obrazovnim potrebama treba rabiti terminologiju hrvatskog nacionalnog obrazovnog standarda jer upravo on rabi naziv djeca s posebnim obrazovnim potrebama umjesto djeca s teškoćama u razvoju ili djeca s invaliditetom, jer taj naziv koji rabi hrvatski nacionalni obrazovni standard je puno šiti, manje stigmatizirajući i prikladniji u području odgoja i obrazovanja. Klub Hrvatske narodne stranke ima i konkretne prijedloge kad su u pitanju kad su u pitanju pojedini dijelovi standarda, pa tako smatramo da u poglavlju ocjena stanja osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja, osnovna pitanja koja se trebaju urediti pedagoškim standardom, te posljedice koje će proisteći njegovim donošenjem, nedostaje nekoliko bitnih stvari koje treba ugraditi u konačni tekst ovog dokumenta. I to podaci o zastupljenosti učenika s teškoćama u razvoju ukupno i po vrsti teškoća, podaci o stručnim procjenama zastupljenosti učenika s teškoćama u razvoju s obzirom da još uvijek neke teškoće roditelji teško prihvaćaju, a stručnjaci imaju relevantne procjene. Na primjer o zastupljenosti učenika s poremećajem pažnje, procjena posljedica koje će proizaći ako se učenicima s teškoćama u razvoju ne radi odgovarajuće, odnosno koristi koje će proizaći ako se smjernice hrvatskog nacionalnog odgojnog standarda uspješno provedu kroz Državni pedagoški standard. Temeljem svega do sada navedenog, kad su u pitanju učenici s posebnim potrebama, smatramo da postojeću alineju 8. u članku 2. Državnog pedagoškog standarda treba podijeliti na dvije nove alineje i definirati pojmove učenik s teškoćama u razvoju i daroviti učenik. Naime, za Državni pedagoški standard su potpuno irelevantni propisi iz sustava socijalne skrbi, a upravo se ti propisi spominju u toj alineju, međutim svrha i smisao propisa socijalne skrbi i regulirati neke druge odnose, a ne odnose u sustavu odgoja i obrazovanja. Isto tako smatramo da je potrebno posebno definirati poremećaj pažnje, hiperaktivnost i specifične teškoće u učenju jer se radi o poremećajima čija je pojavnost relativno veća od ostalih i potrebe su specifične. Vrijeme mi curi, pa ću malo preskočiti. Idem na kraj. Svakako se treba osvrnuti na potrebna sredstva koja će se osigurati proračunom. Naime, člankom 47. propisuje se da se sredstva za provedbu pedagoškog standarda osiguravaju u proračunu. Smatramo da bi bilo potrebno bilo točno navesti za koji se dio standarda sredstva osiguravaju u državnom proračunu, a što je ostavljeno jedinicama lokalne samouprave da prema svojim mogućnostima ulažu u osnovnoškolsko obrazovanje. Klub Hrvatske narodne stranke smatra da bi radi pune realnosti u dinamici izvođenja pojedinih segmenata ovog dokumenta, jedno od rješenja bilo i to da se Državnim pedagoškim standardom propiše određeni postotak sredstava od ukupne visine državnog proračuna koji se mora godišnje osigurati za provođenje ovog važnog dokumenta. Smatramo da bi jedino to …
Hvala.
… mogla biti garancija realizacije ovih visoko postavljenih ciljeva a koji će se bez takvog pristupa teško ostvariti u predviđenim rokovima.
Hvala. Imamo jedan ispravak. Gospođa Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Kolegi iz HNS-a, ma čisto opet radi edukacije i javnosti i da budemo na pragu standarda. Dakle, ako govorimo o učenicima, onda je dovoljno reći učenici s teškoćama. Već smo tada sve rekli. A učenici s posebnim obrazovnim potrebama mogu biti i oni nadareni učenici i učenici koji imaju problema u učenju. Isto tako djeca s teškoćama u razvoju, još jednom molim, učenici s teškoćama, djeca s teškoća s teškoćama u razvoju, učenici s posebno obrazovnim potrebama. Evo i vas iz ministarstva molim, također i kolege, čisto da eto već kad govorimo o standardi, da standardi dižemo i terminologijom na jednu višu razinu. Hvala lijepa.
Hvala. U ime Kluba HSS-a, gospodin zastupnik Boris Klemenić. Izvolite.
Hvala lijepa. Gospodine predsjedniče, uvaženi predlagači, državni tajnici, dame i gospodo, zastupnice i zastupnici. Ja ću objediniti sva tri standarda u ovoj raspravi u ime Kluba HSS-a. Predškolski odgoj ostvaruje se sukladno Zakonu o predškolskom odgoju i naobrazbi, a na temelju Državnog pedagoškog standarda koji na prijedlog Vlade donosi Sabor Republike Hrvatske. Činjenica je da se predškolski odgoj i danas provodi prema pedagoškim standardima koji su doneseni još 1983. godine. Vjerujem da je većina kolegica i kolega zastupnika, kao i ja, posebnu pažnju posvetila ovom dokumentu, upravo iz razloga što se na saborskim klupama našao nakon toliko godina. To je zasigurno dobar razlog da s posebnom pažnjom pristupimo proučavanju dostavljenog nam prijedloga. U ime Kluba zastupnika HSS-a podržavam prijedlog Državnog pedagoškog standarda i zalažem se za njegovo donošenje, međutim ovdje treba ukazati na moguće poteškoće do kojih bi moglo doći upravo vezano za rokove u kojima se predviđa postići određeni standard. Naime, smatram da sve jedinice lokalne samouprave, radi se o gradovima i općinama, koji su osnivači dječjih vrtića neće moći istom dinamikom uređivati predškolsku djelatnost prema novim standardima. Obzirom da sam i na čelu grada koji kontinuirano ulaže u predškolsku djelatnost, radi se, to je grad Jastrebarsko, ta djelatnost u našem gradu je u velikoj mjeri usklađena s prijedlogom Državnog pedagoškog standarda. Argumentirat ću i svoja mišljenja, ali želim također ukazati na još neke probleme vezane uz ovu djelatnost, iako nisu direktno sadržani u ovom dokumentu, no bitni su za kvalitetno funkcioniranje sustava u cjelini. Na samom početku ovog dokumenta, točnije u ocijeni stanja se kaže kako ćemo novim standardima povećati obuhvat djece. No obuhvat djece možemo povećati, istina, i dodatnim programima, ali prvenstveno povećanjem smještajnih kapaciteta, točnije, otvaranjem novih ustanova. Vlažno je naglasiti da se u ovom trenutku veliki broj gradova i općina susreće s problemom upisa djece u dječje vrtiće jer nemaju dovoljno smještajnih kapaciteta. Što se tiče samih mjerila za broj djece u odgojno-obrazovnim skupinama, primjera tih novih mjerila za broj djece u odgojno-obrazovnim skupinama koja se predviđa u razdoblju od 3 godine od donošenja Državnog pedagoškog standarda, također nalaže hitno otvaranje novih ustanova. Jer su mjerila za broj djece znatno manja u odnosu na dosadašnje. Npr. dosadašnja skupina od 16 i više djece, sada upisuje 14, ili dosadašnja skupina o 25 djece ili čak više sada upisuje 20 djece. Konkretan primjer mog grada, grada u kojemu sam i gradonačelnik, 3 godine uzastopce, zadnjih tri godine upisujemo svu djecu u dječji vrtić, ali za dosljednu primjenu predloženog standarda trebamo u razdoblju od 3 do 5 godina osigurati nove kapacitete za oko 120 djece, a da pritom ne povećamo obuhvat te djece, znači ostanemo na istoj brojci. Zaključak je da gotovo sve lokalne zajednice trebaju odmah pristupiti planiranju i pronalaženju sredstava za otvaranje novih ustanova. Naravno da otvaranje novih ustanova za sobom povlači i financiranje novih radnih mjesta, odgojitelja, stručnih suradnika i ostalih djelatnika. Koliko točno ovih ustanova treba svaka pojedina lokalna zajednica, odnosno koliko materijalna sredstva su potrebna svakoj pojedinoj zajednici ovisi svakako i o dosadašnjim ulaganjima u ovu djelatnost. Što se tiče financiranja programa odredbe pod ovim naslovom nisu nam predočile gotovo ništa novo. Znamo da troškove smještaja djece u dječjim vrtićima snosi osnivač ustanove i roditelj čije dijete polazi u vrtić. Isto govori i članak 48. Zakona o predškolskom odgoju i naobrazbi. Isto tako je jasno da se gradske i općinske uprave upravo razlikuju po tome koliko koja pojedinačno ulaže ili izdvaja sredstava upravo za dječje vrtiće i vrtići, odnosno predškolska djeca po nama ne bi smjela osjećati upravo te razlike do kojih dolazi na terenu. Velike razlike u ekonomskim cijenama te u cijenama dječjih vrtića očituju se isto tako u uvjetima boravka djece u dječjim vrtićima, jer u nekima je novija oprema, suvremenija didaktika, pojedini dječji vrtići imaju i male dvorane ili nešto slično do razlika u uvjetima za rad samih radnika, radi se o većim ili manjim plaćama, većim ili manjim materijalnim pravima te kvalitetnijem stručnom usavršavanju. U nejednaki položaj se stavljaju i pojedini roditelji jer cijene smještaja u dječjem vrtiću osciliraju od 200 do 500 kuna vezano za dijete u jaslicama pa do onih razlika koje se očituju u tome da li je to prvo ili drugo dijete iz obitelji. Iako te iste cijene mogu biti i razlika vezano za same programe, odnosno da li postoje neki dodatni programi u samim predškolskim ustanovama. Isto tako želim ukazati na još dva problema koja nisu direktno sadržana u prijedlogu državnog pedagoškog standarda, ali su problem predškolske djelatnosti. Naime, u našoj obrazovnoj vertikali predškolski studij nije ustrojen na sveučilišnoj razini, odgajatelji su ostali na razini stručnog studija i nemaju mogućnost daljnjeg obrazovanja. Svatko od nas tko ima uvid u ovu djelatnost ma s kojeg puta gledanja, dovoljno je da mu dijete ide u vrtić. Zna da dječji vrtići nisu čuvališta nego odgojno obrazovne ustanove u kojima bi trebali raditi visoko obrazovni stručnjaci. Nadalje mislim da bi u ovoj djelatnosti trebalo urediti status ravnatelja, jer bez kvalitetnog zakonskog rješenja sve će se teže naći entuzijasti koji će taj odgovoran posao odrađivati stručno i kvalitetno. Na kraju ću reći da prihvaćam ovaj prijedlog državnog pedagoškog standarda svjesni da usvajanjem ovog prijedloga lokalnim zajednicama utvrđujemo vrlo odgovorne i ne lako provedive zadaće i to u relativno kratkom periodu te o tome treba voditi računa pri donošenju proračuna i nivo izdvajanja posebno jedinicama lokalne samouprave, a odnosi se najviše na one u ruralnim područjima. Što se tiče osnovnoškolskog sustava i predloženog standarda. Donošenje državnog pedagoškog standarda važan je korak u unapređenju osnovnog školskog sustava, odgoja i obrazovanja. Standardom se želi podići sadašnja razina osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja u Republici Hrvatskoj, osigurati ravnomjeran i jednako dostupan obrazovni sustav svoj djeci te razinu obrazovanja uskladiti sa razvijenim europskim zemljama. U sam standard su uvrštena nova mjerila koja uređuju do sada nedovoljno razjašnjena i neobuhvaćena područja. Prije donošenja prijedloga standarda izvršena je analiza postojećeg stanja kao polazne točke za utvrđivanje prilagodbe postojećeg sustava novim mjerilima. Standardom se smanjuje broj učenika u razrednim odjelima što svakako pridonosi kvaliteti i boljoj organiziranosti nastavnog procesa što je vidljivo iz članaka 8., 9. i 10. te se detaljno razrađuje uključivanje učenika s teškoćama u članku 33. koji su do sada bili uključeni u redovnu školu, ali dosadašnji sustav nije dovoljno posvetio pažnje tim učenicima zbog velikog broja učenika u razrednim odjelima, prostornim barijerama, nedovoljnom broju stručnih suradnika, edukaciji učitelja za rad s takvom djecom te nedostatka posebnog radnog prostora koji se sada ovim standardom predviđa. Pošto koeficijent izvodljivosti diktira stupanje na snagu ovog mjerila odmah po donošenju standarda, pitanje je mogućnosti provedbe u velikim školama gdje postoji problem, objektivan problem nedostatka prostora, ali i pitanje kadra prosvjetne struke. U članku 32. govori se o odgoju i obrazovanju darovitih učenika što će omogućiti bolje napredovanje te se predviđa program rada s takvim učenicima i njihovo poticanje. Ovo je značajan napredak u odgojno obrazovnom sustavu. Rad s tim učenicima treba uvrstiti u zaduženje i normu učitelja što mora biti usklađeno sa zakonom i pravilnicima koji se donose na temelju zakona. Standard utvrđuje mjerila za učitelje, stručne suradnike, ravnatelje i druge djelatnike u osnovnoj školi. Članak 12. do 15. predviđa broj stručnih suradnika razmjerno broju učenika, zdravstvenog radnika, ali i nove radnike kao pomoćnika u nastavi, prevoditelja znakovnog jezika, stručnjaka za održavanje računala i dr. koji su nužni za realizaciju ovakvog standarda, a i pridonosi kvaliteti rada škole i sve složenijim zahtjevima odgojno obrazovnog procesa. Trajno profesionalno usavršavanje ravnatelja, učitelja i stručnih suradnika određeno člankom 18. postaje obvezujući i omogućuje veću osposobljenost i obrazovanost djelatnika u školstvu za efikasno obavljanje te djelatnosti na nivou cijele zemlje. Takvo usavršavanje diktira složenost i zahtjevi struke, naravno potrebno je osigurati dodatna sredstva školama namijenjena stručnom usavršavanju djelatnika. Standardom se jamči važan pomak za sigurnost učenika u školi i školskom prostoru. Člancima 21., 22., i 23. ograđen školski prostor u osnovnim školama, mjerila za prostor u osnovnim školama, uvođenje alarmnog sustava i video nadzora, ali i veću sigurnost pri prijevozu učenika do škole u članku 36. Mjerila za prostor i opremu u osnovnoj školi obuhvaćena člancima od 21. do 26. predviđaju suvremenu školu koja zadovoljava potrebe moderne europske škole i koja može svojim odgojno obrazovnim sustavom prednjačiti među razvijenim zemljama Europe. Rok za realizaciju je 2022. godina, a mišljenja smo da bi trebalo razraditi i podizanje standarda u postojećim školama, znači u školama koje danas funkcioniraju, a tiče se najprije higijenskih uvjeta, oprema, školske kuhinje, oprema dvorana i tome sl. te pokušati tu istu realizaciju pomaknuti što je moguće prije, a ne dočekati 2022. Novina u standardu je mogućnost da škola bude otvorena za odgojno obrazovni rad tijekom cijele godine. To učiteljima, učenicima, stručnim suradnicima, ravnateljima pruža mogućnost osmišljavanja različitih aktivnosti, programa i projekata. Na taj način škola gradi svoj identitet u lokalnoj i regionalnoj zajednici, a za mlade naraštaje kvalitetno osmišljava slobodno vrijeme. Lokalne zajednice trebale bi imati sluha za navedene aktivnosti te financijski i organizacijski pomoći školama u svojoj sredini. Mogu reći da grad Jastrebarsko, grad u kojem sam ja gradonačelnik, svako ljeto i zimu organizira ljetne i zimske igraonice i to je vrlo dobro prihvaćeno i kod djece i kod roditelja na način da grad sufinancira troškove. Prijedlog državnog pedagoškog standarda ćemo podržati jer uređuje najvažnija pitanja za odgojno obrazovni sustav, ali otvara mogućnost uređivanja pojedinih pitanja posebnim propisima. Zahtjevi standarda uvjetuju izmjene Zakona o osnovnom školstvu i donošenje pratećih pravilnika. Standard predviđa i dinamiku provođenja prema koeficijentima izvodljivosti te izvore financiranja. Značajan broj članaka standarda ima koeficijent 0 što znači da stupaju na snagu odmah po donošenju. To će znatno pridonijeti ako je realno predviđena provedba o unapređenju i ujednačenosti odgojno obrazovnog procesa u cijeloj Republici Hrvatskoj. No međutim, ne smijemo zaboraviti i učitelja kao najvažnijeg sudionika i kreatora cjelokupnog rada u školi te njegov status ako je to ikako moguće u društvu podići na razinu koju zahtjeva ovako značajna i odgovorna djelatnost. Nadalje, treba predvidjeti usklađivanje standarda i njegovu provedbu u starim i dotrajalim školama, a za to je moguće i javno privatno partnerstvo kao jedna od mogućnosti. I na kraju težnja je doći do škole koja radi u jednoj smjeni, ja se nadam da nećemo svi čekati do 2022. godine da to toga i dođe. I na kraju u ovoj raspravi i treći standard. A to je standard srednjoškolskog sustava odgoja i obrazovanja kojemu je cilj samog donašanja je osiguravanje podjednakog razvoja srednjih škola u svim dijelovima Republike Hrvatske, te postizanje određene razine do kraja 2022. godine. Time bi se svim učenicima i djelatnicima osigurali ujednačeni uvjeti za rad. Ovim prijedlogom želi se uspostaviti optimalan broj učenika u razrednim odjelima od 20 do 28 kako bi se omogućio kvalitetni pedagoški rad s obzirom da trenutno škole upisuju 30 pa čak i do 37 učenika po razredu što bitno utječe na kvalitetu rada. Ovim standardom smanjuje se i broj učenika u razrednom odjelu, prema broju integriranih učenika s teškoćama u razvoju. Tako jedan razredni odjel može imati najviše 3 učenika s teškoćama, a za svakog integriranog učenika broj u razrednom odjelu se smanjuje za 2 učenika. Učenik mora biti aktivni sudionik u nastavi, tj. traži se dvosmjerna komunikacija, pa ovaj prijedlog treba svakako i podržati. Definiranjem minimalnog broja od 10 učenika u odgojno obrazovnim skupinama osim ako su po posebnim propisima nije drugačije utvrđeno u svakom slučaju se pozdravlja. Odgojno obrazovna skupina unutar jednog razrednog odjela može se formirati na primjer i zbog učenja različitih stranih jezika. Neke osnovne škole još uvijek održavaju ravnotežu u učenju različitih stranih jezika. Problem se javi kada se u srednju školu upišu jedan, dva ili nekoliko učenika koji uče neki drugi strani jezik osim engleskog. Škola bi trebala te učenike usmjeravati na školovanje u druge gradove, a donošenjem posebnih propisa koji bi regulirali organizaciju nastave u tim slučajevima učenicima bi se omogućilo obrazovanje u najbližoj školi. U članku 8. stavak 1. definira se broj zaposlenih osoba za obavljanje zajedničkih poslova gdje bi uz ravnatelja, tajnika, radnika na računovodstvenim poslovima i administratora po nama trebalo dodati osobu zaduženu za blagajnu, dostavu ev. pošta, FINA, banka i nabavku potrošnog materijala. Članak 8. stavak 3. je novina koju će svaka škola jedva dočekati jer dozvoljava zapošljavanje stručnjaka za održavanje računalnog sustava škole, unošenje službenih podataka, ažuriranje internetskih stranica i slično. Jedini je i veliki problem gdje će se naći toliko informatičara s obzirom na činjenicu da ih nema dovoljno za samo razrednu nastavu. Članak 10. stavak 1.3. propisuje jednog radnika na poslovima vratara i pazikuće u smjeni ili angažiranje zaštitarske tvrtke. Većina naših škola takve osobe nemaju. A na ulazu dežuraju učenici, što je potpuno neprimjereno. Tako da ovaj članak bitno pridonosi sigurnosti škole i njenih učenika. U stavku 2. istog članka propisuje se zapošljavanje domara, djeljive školske športske dvorane, no na žalost ne predviđa se i voditelja dvorane. To radno mjesto praktički je ukinuto, a organizacija rada u dvorani je sve zahtjevnija, s obzirom da dvorane do 22 sata koriste školska djeca tj. školska športska društva. U međuvremenu se pokazalo neprimjereno da brigu o održavanju, uspostavljanju reda i organizaciji rada vode tajnici škole i ravnatelji, te nam mnogi novi i vrijedni objekti zbog nedovoljne pažnje ubrzano i propadaju. Opće je poznato da škole danas zapošljavaju premali broj stručnih suradnika u odnosu na broj učenika i sve veće potrebe za odgojnim radom. Ovim standardom utvrđuje se zapošljavanje istih prema broju učenika tj. do 180 učenika dva stručna suradnika, od 180 do 500 učenika 3 stručna suradnika, a preko 500 učenika 4 stručna suradnika. Time bi se postigao veliki napredak u odgojnom radu s učenicima, a posebno s učenicima s teškoćama u razvoju. Škola svakako mora prijeći na rad u jednoj smjeni, kako je ovdje i predviđeno, samo je pitanje hoće li to biti ostvarivo s obzirom na sva financijska sredstva koja su potrebna u roku od 10 godina s obzirom na veliki nedostatak prostora. Do sada škola nije osiguravala učenike osim po njihovoj vlastitoj želji što se pokazalo nedovoljnim. članak 17. stavak 3. definira i taj dio. Ovim prijedlogom škola bi morala osigurati učenike od nesretnog slučaja, no mišljenja smo da bi se posebno trebalo propisati osiguranje učenika u radionicama možda za praktičku nastavu i isto tako na praktičnoj nastavi van škole. Govorimo o stvarima koje se obavljaju u prirodi. Prostorni i tehnički uvjeti srednjih škola obuhvaćeni člancima od 19. do 42. postavljeni su kako bi ispunili sve zahtjeve plana i programa rada škole, no u članku 27. u standarde zatvorenih športskih vježbališta potrebno bi bilo definirati standarde otvorenih prostora školskih vježbališta. U članku 36. navodi se osnovna oprema koju bi svaka škola trebala imati do 2022. godine. Predviđa se obvezno uvođenje alarmnog sustava i video nadzora što je neophodno s obzirom na sve veći broj sukoba i među učenicima i znamo kakve sve stvari događaju u prostorima oko škole. Osim toga, škole se opremaju vrijednom opremom, a ne posjeduju se zaštitni sustavi. Na samom kraju Prijedloga državnog pedagoškog standarda navode se i koeficijenti izvodljivosti tj. rokovi po prioritetima. Članak 36. koji se odnosi na opremu na razini škole i članak 32. koji se odnosi na higijensko tehničke uvjete trebali bi možda dobiti i veći prioritet od predviđenog za postojeće škole. Predviđen je koeficijent 4 što znači postizanje standarda do te godine znači 2022. godine, a za osnovne uvjete rada postojećih škola taj je rok moguće i predalek. U ovom prijedlogu ne spominje se stručno usavršavanje nastavničkog kadra za kojeg bi također trebalo postaviti isto takve standarde sa određenim rokovima. Ovo je prilika da se spomene možda i gorući problem, a to je nedostatak nastavnog kadra, posebno u području informatike, matematike, fizike, engleskoj jezika, te pojedinih stručnih predmeta koje mogu pokriti isključivo diplomirani inženjeri strojarstva ili elektrotehnike. Što se tiče školstva ovaj nedostatak moguće i važniji od bilo kojeg drugog. Jer podizanje materijalnog stanja djelatnosti kada govorimo o objektima i o samoj opremi, ako nema adekvatnog izdvajanja za izvoditelja obrazovnog procesa bojimo se da neće rezultirati očekivanim promjenama i poboljšanju. Evo, ja vam se zahvaljujem. Vrijeme od 20 minuta još nije isteklo. Hvala lijepo.
Hvala. Na radu je klub HDSSB-a i gospodin zastupnik Boro Grubišić i Vladimir Šišljagić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, državni tajnici. Ja ću govoriti o standardima, prijedlogu standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Ono što su moji prethodnici govorili, osobito kolege iz HNS-a, sam suglasan u svezi određenih ispravaka u prijedlogu državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe, ali ono što bih posebno htio naglasiti, a u neku ruku na tragu je onoga što je bila tema prethodne točke, a to je demografsko osiromašenje, depopulacija Hrvatske, i sukladno tome, imam određene članke koje sam skinuo sa interneta, a kažu da će Hrvatska izgubiti 360 tisuća djece upravo do onog razdoblja do kojeg je predviđeno ulaganje po ovom prijedlogu standarda. Nadalje, htio sam usporediti i u svezi toga broj djece u Hrvatskoj koji pohađaju vrtiće i predškolsku, dakle nastavu, a on iznosi oko 270 tisuća djece. Upravo toliko djece od, da kažem, 0 do 7 godina je prema statistici i također podacima koje sam skinuo, ima i Republika Kosovo koja je dva puta manja, i više nego dva puta u odnosu na Republiku Hrvatsku. Dakle, to je ono negativno, dakle, pozitivno okrenuto stablo života koje nam je ovdje, prema našim specifičnostima, nažalost dolje, da kažem tanko, a u dobi od 50 i više godina se stalno povećava. Zašto to govorim? Zato što, zapravo, pedagoški standardi i novci koji će se izdvojiti za ostvarivanje ovoga, ja sam uvjeren, biti dostatni, a volio bih da ne bude dostatno zbog toga što upravo imamo ovakvu depopulaciju, ovakvo stalno smanjivanje broja djece. I sam državni tajnik je rekao da je u osmim razredima 48 tisuća djece, a da je u prošloj u 2006. imamo negdje oko 40 tisuća, 41 tisuću novorođenih. To znači da smo u osam godini gubili svaku godinu po tisuću novorođene djece. I taj trend, ako se tako nastavi, zaista će sredstva koja su potrebna za ostvarivanje standarda predškolskog odgoja biti dovoljna, ako ne i više od toga. Ja bih se priupitao zašto uopće roditelji moraju plaćati boravak naše djece u vrtićima. Jedinice lokalne uprave i samouprave i roditelji isključivo snose troškove boravka naše djece u vrtićima. Je li to stoga što zaposleni roditelji nemaju nikamo drugamo ili nikome drugome povjeriti svoje dijete dok su na radnom mjestu? A boravak u vrtiću se smatra luksuzom. Uostalom, kažu da je tako oduvijek, pa zašto bi se to mijenjalo. No, zašto ne plaćamo redovito školovanje gdje je boravak naše djece u školama? Što to škole imaju, a vrtići nemaju, pa su nam škole besplatne? To što je tako oduvijek ili evo, za srednje škole odnedavno, to nas ne zadovoljava, i ono što se uobičajilo, treba mijenjati ako postoje bolja rješenja. Mislim da su ovdje potrebne brze i korjenite potrebe i u zakonu, pa ako treba i u nekim ustavnim odredbama. Nekada su vrtići služili isključivo za čuvanje i zabavu djece, a kako je to prirodna dužnost roditelja, društvo taj trošak nije htjelo preuzeti na sebe. U suvremeno uređenim društvima, kakvim se smatra sada i naše hrvatsko, i u skladu s najnovijim znanstvenim spoznajama, organizirani odgoj i obrazovanje, naobrazba, počinje već od najranije dobi. Tako se i u vrtićima posljednjih godina sustavno provodi odgojno-obrazovni program primjeren djeci pojedinih dobnih skupina kako bi što ranije stekli osnove poželjnog ponašanja u društvu i pripremili se za školovanje, a to više nije samo interes roditelje, nego i društva, odnosno države u cjelini. Zašto bi, dakle, pogodnost ranijeg početka organiziranog odgoja i obrazovanja imala samo djeca čiji roditelji to mogu platiti ili su prinuđeni možda platiti, dok bi ona iz obitelji slabijeg materijalnog stanja u tome bili uskraćeni. Zašto i djecu vrtićke dobi ne bismo odgajali i obrazovali pod jednakim uvjetima? U vašim ovdje materijalima piše da samo 55% djece pohađa vrtić. Samo 55%. Dakle, onih 45% je, u neku ruku, neću reći diskriminirano, ali su hendikepirani u neku ruku. Dakle, zašto ne bi pod jednakim uvjetima obrazovali svu djecu, kad smo to osigurali djeci starije dobi? Imaju li sva naša djeca jednako pravo na odgoj i obrazovanje bez obzira na dob i obiteljske materijalne mogućnosti? Na to pitanje postoji samo jedan odgovor, a to je: imaju. A mi ovdje, kao predstavnici građana koji su nas izabrali, moramo o tome razmišljati i moramo nešto smisliti. Zato vas pozivam sve skupa da učinimo koliko možemo kako bismo kao društvo otklonili tu nepravdu i svoj djeci pružili jednaku skrb i mogućnost napretka. Promijenimo praksu koja je postala loša i omogućimo djeci čiji roditelji ne mogu platiti njihov boravak u vrtiću, kao i onima koji za to izdvajaju i do četvrtine svojih primanja, kao npr. u Slavonskom Brodu, gdje je prema skali 700 kuna najveća, dakle, apanaža za polazak djece u vrtić, da u vrtiću, dakle, djeca borave besplatno. Taj teret trebamo prihvatiti svi solidarno, kao društvo, kao država, kao Republika Hrvatska, te postanemo i po tome pitanju dio suvremenog svijeta. Kada ovo kažem, onda moram istaći da u Francuskoj ovakav sustav, dakle, javni vrtići, ili kako kažu Francuzi … [[Govornik se ne razumije.]] su besplatni još od Pariške komune 1880. godine. U Luksemburgu su besplatni vrtići obvezni od 4. godine života. U nekim državama, Švedska, Danska, Belgija, Luksemburg, Kanada vrtići rade non stop cijele godine. U većem broju država troškovi vrtića priznaju se kao porezne olakšice. Dakle, ima i takav način, da takav sustav, to je na primjer u Belgiji, Njemačkoj, Nizozemskoj, Norveškoj, Portugalu, Sjedinjenim Američkim Državama, Velikoj Britaniji, Belgiji itd. U većini država u obiteljima s dvoje ili troje djece u vrtiću se kod pohađanja daju velike olakšice i do 50% troškova. Zašto je to potrebno? Zašto to govorim? Pa zato što upravo naša država ima strahoviti negativni prirodni prirast odnosno da ne kažem gubitak u populaciji, smanjivanje broja djece. I evo kažem, ovakve jedne analize koje su potvrđene sa Prirodoslovno matematičkog fakulteta, sa Instituta za migracije pokazuju da ćemo "izgubiti" 360 tisuća djece ili dva Splita u roku od petnaestak godina. Da to ne bi postalo tako i da zapravo na neki način prinudimo ili pokušamo navesti roditelje djece da razmišljaju o tom djetetu više koje je toliko potrebno ovoj državi upravo zbog toga bi trebalo i razmisliti. Ja ne kažem da se to može preko koljena prelomiti da i ovu dobnu skupinu, dakle predškolsku upravo riješimo materijalno na ovaj način kako su to riješile mnoge uljuđene zemlje Europe i svijeta. Kada govorim o materijalnim činjenicama onda moram reći da država izdvaja 0,03% za predškolski odgoj državnog proračuna. Istovremeno se pokrivaju gubici od brodogradilišta, ne zna se kuda su nestale "pare" Riječke banke, Brodosplita i ostaloga, ovdje vidimo silne BMW-e, Audie, pravobranitelje razno razne imenujemo, odbore itd., administraciju povećavamo a za vrtiće, za našu budućnost, za našu djecu nemamo novaca. Imamo, samo ih treba upotrijebiti u prave svrhe. A to je naša budućnost. Naša djeca su naša budućnost. Naša djeca koja će sutra se zaposliti će puniti fondove mirovinskog osiguranja. Kako ćemo primati mirovine ako nećemo imati djece koja će raditi. Dakle, samo povećanjem udjela za 33 puta u državnom proračunu dakle sa 0,03 na 0,1% imat ćemo u suradnji i uz sudjelovanje lokalnih zajednica besplatne vrtiće, besplatne vrtiće u cijeloj Hrvatskoj. Zar je to tako teško nama učiniti? Zar je tako teško donijeti takvu odluku? Šta bi se s time dobilo? Dakle, smanjili bi se troškovi obitelji s malom djecom što će olakšati donošenje dakle odluke povećanja broja djece u obitelji, u planiranju obitelji. Time će se povećati natalitet u zemlji. Ne kažem da je to jedina mjera ali jedna od mjera. Doći će do povećanja broja djece u vrtićima i više djece započet će sa postupkom socijalizacije u najznačajnijem njihovom razdoblju. Roditelji će biti pošteđeni formalnosti oko dokazivanja prihoda ili dokazivanja mjesta boravka. U Slavonskom Brodu se prijavljuju ljudi iz Andrijevaca, dakle prijavljuje prebivalište da bi mogao pohađati vrtić u Slavonskom Brodu koji je udaljen 20 kilometara jer nema vrtića u Andrijevcima. I on lažno prikazuje u gradu Slavonskom Brodu da bi mogao pohađati vrtić u Slavonskom Brodu jer drugačije nema pravo ako nije stanovnik Slavonskog Broda. Eto, to se događa na terenu. Dakle, roditelje bi poštedjeli takvih formalnosti oko dokazivanja prihoda ili mjesta boravka. Omogućit će se zapošljavanje i majkama ako su djeca u vrtiću, a znamo da smo prema zakonu koji smo ovdje raspravljali ovdje P.Z.E. br. 21 ustanovili da 220 tisuća žena radi u lancima robnih kuća od 8 do 18. Većinom su to majke, većinom moraju djecu dati u vrtić. Dakle, njima bi time jasno bitno pomogli. Onda bi mogle raditi a ne bi morale ostati kod kuće sa djecom. Oslobodili bi na kraju krajeva i baka servis koji je eto silom prilika u funkciji u velikom broju ovdje kod nas u Hrvatskoj. Osim toga, došlo bi do ranije i socijalizacije.
Još kolega sedam minuta za vašeg kolegu.
Evo, ja sam uglavnom izrekao a sa ovim ako bismo to postigli jasno da bi postigli i veću zaposlenost u vrtićima, veliki broj da kažem ovako skraćeno da ne uvrijedim nikoga teta bi se zaposlio i kažu oko 13 tisuća bi se otvorilo novih radnih mjesta. Zahvaljujem na strpljenju.
Hvala. Gospodin Šišljagić. Izvolite.
Hvala vam lijepa. Gospodine predsjedniče, predstavnici ministarstva, uvažene zastupnice i zastupnici. Dakle, svi smo svjesni toga zapravo da su ovi državni standardi pa trebali biti puno ranije. Ali dobro, nikada nije kasno, konačno smo ih dobili i u njemu su zasigurno u izradi sudjelovali stručnjaci, stručni ljudi, dosta dugo vremena je utrošeni i na jedan, i na drugi, i na treći standard i ne sumnjam da je zapravo ovome se dalo sve ono čemu težimo, što želimo i u predškolskom, i u osnovnoškolskom i u srednjoškolskom obrazovanju. S obzirom na kratkoću vremena dopustite mi samo neke primjedbe vezano za pedagoški standard osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja. Naravno ne sumnjam da će i ostali iznijeti prijedloge pa da se eventualno ne ponavljam. Dakle, u članku 7. kaže se da je za učenike u teškoćama za izvođenje nastave izvan prostora škole potrebno osigurati pratitelja a pratitelja je, podsjetimo, potrebno osigurati i za skupine do najviše 14 učenika. Ali po jednog pratitelja za učenika sa oštećenjem vida, sluha, motoričkim oštećenjima, autizmom, onda za učenike sniženih intelektualnih sposobnosti u grupi do pet učenika itd. Hoću kazati da je teško ovo ostvariti i provesti zapravo u djelo s obzirom da se upravo ovaj članak odnosi na primjenu odmah. Prema tome, onog trenutka kada ovaj standard usvojimo tada očekujemo da u školama i provedemo ono što smo napisali, da ne ostane mrtvo slovo na papiru. Bojim se da s obzirom na raspoloživi kadar da će to ostati mrtvo slovo na papiru pa treba ipak evo kada se donose ovakvi dokumenti imati mjere da u ovoj situaciji u kojoj škole rade, osnovne škole kadrovski mi ovo provesti ne možemo. Prema tome, ne treba pisati nešto što se provesti ne može. Isto tako, teško će se provesti mada lakše, da sutra ili za 7 dana kada donesemo ovaj pedagoški standard da nam svi razredi imaju do 28 učenika. To je moguće, ali onda ćemo razdvajati razrede. Naravno, tamo gdje je to moguće, jer osnovne škole nemaju prostora dovoljno i problem je sa prostorom. Nadalje, stručni suradnici, vraćamo se na kadrovski problem, potrebni za odgojno-obrazovni rad osnovne škole su pedagog, psiholog, stručnjak edukacijsko-rehabilitacijskog profila, zdravstveni radnik. To škole u ovom trenutku od donošenja ovog pravilnika i standarda nisu u stanju osigurati, jer jednostavno i u onim slučajevima kada ima na raspolaganju tog kadra, tada sasvim sigurno da zdravstveni djelatnici, a posebno psiholozi neće biti zainteresirani jer su na žalost plaće u osnovnom školstvu, odnosno sustavu obrazovanja takve kakve jesu male. Članak 15. Mislim ukoliko osnovna škola kao škola, kao ustanova ispunjava zakonske uvjete da bude osnovna škola, tada ta osnovna škola treba imati tajnika i treba imati radnika koji obavlja financijsko-računovodstvene poslove uposlene za stalno i za puno radno vrijeme. Dakle, ne možemo kazati, ja barem tako mislim, da osnovna škola koja ima više od 16 razrednih odjela zapošljava tajnika i financijera, odnosno računovođu. Ako smo zakonom omogućili da jedna ustanova postane ustanova, dakle da to bude osnovna škola onda dajmo toj osnovnoj školi ono što joj pripada. Dakle, tajnika i financijera, odnosno računovođu. Dakle, nije to puno primjedbi sa moje strane. Međutim, ja bih želio upozoriti na činjenicu da su sredstva koja se odvajaju u ovih 15 godina za nešto u što se svi, na što se svi pozivamo. Djeca su nam najveće blago. Pa upravo ovo su djeca predškolsko, osnovno školstvo i srednje obrazovanje. To su naša djeca za koje u 15 godina izdvajamo 10 milijardi, samo 10 milijardi kuna ili oko 10 milijardi kuna. U kojim uvjetima? Ja ću vam kazati da mi težimo jedno smjenskoj nastavi. Na području Grada Osijeka nema niti jedne jedine škole koja radi u jednoj smjeni. Možda se nećete odmah složiti sa mnom. Radi se o razredima koji rade u jednoj smjeni. Dakle, postoji samo pet osnovnih škola od ukupno 20 čija dva razreda prvi i drugi idu u jednoj smjeni. 14 ih je u dvije smjene, a čak jedna osnovna škola, nema gospodina Škore, na žalost u Višnjevcu, gradskom naselju čak radi u tri smjene. E sad mi čekamo da u Osijeku nema u četiri, ali imate na području Republike Hrvatske čak u četiri smjene. Pa da li 15 godina trebamo čekati, između ostalog i standarda na području Republike Hrvatske da se radi u jednoj smjeni. Prema tome, mislim da je preskroman, ne što se tiče sadržaja. Sadržaj, standardi, pa kazao bih između vrlo dobar i odličan, ali dužina provedbe ovih standarda 15 godina. Mislim da je to vrlo, vrlo skromne ambicije, da je to nedopustivo i da zapravo što se tiče i jednog i drugog i trećeg pedagoškog standarda država mora omogućiti isfinancirati sve ono što je trebalo i ranijih godina uložiti u predškolski, školski i srednjoškolsko obrazovanje, a dakako dvije tisuće netko je kazao petnaesta godina treba zaista biti ona krajnja godina da postignemo ove standarde koje smo si sami zadali, inače će ovo ostati mrtvo slovo na papiru.
Hvala. Obavještavam da je sukladno članku 207. Poslovnika isteklo vrijeme za prijavu od 10 minuta u 13,36. Želio bih još nešto da se ako možemo dogovorimo. Imamo još 4 kluba. To je 80 minuta otprilike. Imamo 28 prijavljenih pojedinačno. Predlažem da ne prekidamo raspravu, nego da završimo barem klubove, a onda u utorak nastavljamo. Za riječ se javio državni tajnik gospodin Janjić. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani predsjedniče. Dopustite da vrlo kratko kažem jasnoće radi da ne bi možda svi oni koji slušaju drugačije razumjeli. Naime, kada govorimo o predškolskim ustanovama osnivači predškolskih ustanova su jedinice lokalne samouprave ili fizičke ili pravne osobe. 2001. godine kada se krenulo u postupak decentralizacije na raznim razinama, pa tako i u školstvu, onda je takav zakon donesen i sve je prešlo u ingerenciju lokalne samouprave kada je riječ o tom dijelu. Dakle, stoga osnivači plaćaju sve troškove, i zaposlenih, i materijalne troškove, a roditelji za jednomjesečni boravak djeteta u dječjem vrtiću zapravo samo participiraju u toj cijeni sa onim iznosima koje ste ovdje spominjali. Ekonomska cijena koštanja jednomjesečnoga boravka djeteta u dječjem vrtiću je zapravo neusporedivo veća. Ona se kreće otprilike u veličini od oko 2000 kuna. Znači, naše lokalne zajednice financiraju jako veliki dio toga, a ovdje se radi zapravo samo o participaciji. Vi ste vrlo lijepo rekli da naš cilj doista jeste i mi smo sigurni da svi osnivači predškolskih ustanova to itekako imaju na umu. Naš je cilj da bude što veći obuhvat djece predškolskim odgojem radi toga što se bolje pripreme za ulazak u školski sustav i ovih 54 i nešto posto što u ovome trenutku imamo naravno da nismo time zadovoljni i sjajno ste rekli da bismo željeli taj postotak podići i da to bude sveobuhvatno, da nema djece koja nisu u našim predškolskim ustanovama. Tada ćemo imati pretpostavke za ujednačeniji ulaz u školski sustav i sigurno kvalitetnije obrazovanje, a te prve godine doista jesu najbitnije. I stoga, poštovani zastupniče, kada ste govorili u ime Kluba HDSSB-a, vi ste vrlo lijepo pozvali javnost da ustraje ne tomu i da to bude što bolje postavljeno, jer upravo u tim prvim godinama života dešavaju se zapravo najveće spoznaje naših budućih učenika koji će nam ući u školski sustav. Država, naravno financira samo jedan maleni dio, jedan maleni dio kao što ste spomenuli, ali vjerujte da tamo gdje postoji državne imovine u obliku pojedinih zgrada, ukoliko lokalne zajednice zatraže da im se daruje, takvih slučajeva ima i naravno da je to jedan od načina kada mogu očekivati i pomoć države. Nekakav povratak, odnosno izmjene toga zakona u smislu centralizacije, nisam siguran da bi bili baš najbolje dočekani. Tako da, mi ovo što imamo, imamo sukladno zakonu iz 2001. godine. Nadalje, htio bih također spomenuti kada je riječ o prelasku na rad u jednoj smjeni. Ovdje smo rekli da je krajnja godina 2022. Mi smo uvjereni da će se to realizirati i puno ranije. Ja ću podsjetiti da su brojni projekti započeti nekada davno, a dopustite da vas samo podsjetim, još od 2000. godine, dakle Centralna europska banka svojim zajmom je doprinijela tomu da počnemo sa gradnjom pojedinih objekata i tada, recimo u CEB-u 5, planirano je izgraditi ili adaptirati 144 školska objekta. 144. Poslije toga smo pokrenuli nove zajmove, kako je državna tajnica, gospođa Vican rekla, to je zajam Europske investicijske banke i to je zajam Svjetske banke. I tu imamo veliki broj projekata tako da će se zaključivanjem ovih projekata izgraditi veliki broj prostora, a već smo najavili da ćemo tijekom ove godine započeti razgovore o još jednom zajmu i mi vjerujemo da ćemo puno prije te 2022. godine moći govoriti o jednoj smjeni, a kada smo ovdje stavljali okvire, onda smo bili dovoljno fleksibilni pa samo rekli da želimo završiti sa onom pričom o 3 ili 4 smjene i rekli smo da ne bi trebalo biti više od 2 smjene. I vjerujte da će se to dosta brzo i realizirati. Pa ako hoćete, kada ste spomenuli i grada Osijek, vama je dobro poznato da i u Osijeku iz zajma Svjetske banke financiramo nekoliko školskih objekata kojima je osnivač Osječko-baranjska županije. Taj proces je pokrenut, taj proces ide i mislim da su u brojnim slučajevima, ne samo da je isprojektirano nego da su imenovana i povjerenstva, negdje bi se radovi već i započeli i sigurno je da to neće trajati tako dugo. Tako da brojni planovi koju su ovdje zacrtani i određeni okvirnim godinama mogu biti kud i kamo prije realizirani, pa i u vašem slučaju koji ste spomenuli. Hvala lijepa.
Hvala. Ispravak, gospodine Grubišić. Izvolite.
Gospodine državni tajniče, drago mi je da ste ovako i ja sam uvjeren i iskreno ali i ovako dekorativno suglasni smo i ovom raspravom. Međutim, govorili smo o tome da jedinice lokalne uprave i samouprave prešlo je na njih nadležnost i na roditelje. Ja govorim o ovom dijelu koji pripada roditeljima. O tome sam dijelu govorio. Da se u taj dio može uskočiti državnom intervencijom. Leta c'est moi , je li. Ali zakon iz 2002. godine, i o tome sam govorio, rekao sam da su potrebne korjenite promjene, i u zakonu ako treba i neke ustavne klauzule, da se ovaj dio, zaista bude ono kako je recimo po francuskom modelu, to bi bilo najsretniji, od 2 i pol godine besplatni dječji vrtići. Sukladno dogovoru lokalne uprave i područje samouprave i države. Evo, o tome sam govorio. Hvala lijepa.
Hvala. U ime Kluba HDZ-a, gospodin zastupnik Nevio Šetić. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine predsjedniče Hrvatskom sabora, uvažena gospođo državna tajnice, gospodine državni tajniče, dopustite nekoliko riječi u ime Kluba Hrvatske demokratske zajednice O Državnom pedagoškom standardu, od vrtića do srednje škole. Ja mogu reći samo, napokon zato jer do sada je bilo puno Vlada koje su pokušavale donijeti pedagoški standard, a Vlada koju vodi HDZ i doktor Ivo Sanader imala je snage to i donijeti i to je na klupama i vjerujem da je to dobro za Hrvatsko društvo i državu jer je nakon onoga iz 1983. napokon vrijeme da dobijemo jedan okvir. Ja vjerujem, a i u odboru smo vodili veliku raspravu, možda ima i nekih poteškoća, možda ima još nekih nejasnoća, ali one kada se duboko čita, one su potpuno jasne i u jednom dužem vremenskom razdoblju, one najteže zadaće kao što su izgradnja športskih dvorana će biti dovršene, a ovo kao što vidite puno, puno brže. Državni pedagoški standard donosi nova mjerila, odnosi se, tako reći, na obvezno obrazovanje. A obvezno obrazovanje je, isto tako Vlada dr. Ive Sanadera prepoznala kao ono što je obvezno za hrvatske đake do 18. godine. To je jedna novina koja koriste neke zemlje Europske unije, ali je činjenica danas da velika europska stečevina u području obrazovanja koji nije jedinstven jest produžetak obveznog obrazovanja kako bi djeca došli do prvog zanimanja. Činjenica je da to u Hrvatskoj znači sljedeće i ovaj standard to jasno pokazuje, da od 6. mjeseca života djeteta, on ima mogućnost korištenja usluga od jaslica pa vrtića i dalje, a od 3. do 6. godine u Hrvatskoj je gotovo 55 tisuća, odnosno 55% djece obuhvaćenost takvih programa, a u praksi to znali 145 tisuća 800 djece je obuhvaćeno u Hrvatskoj. Ja želim ovdje reći samo nekoliko riječi da vidimo koji je to opseg o kojemu mi govorimo. Dakle, predškolskim odgojem i naobrazbom zahvaćeno je dakle, 146 tisuća djece, a radi u tom sustavu oko 13 tisuća 500 osoba. Osnovnoškolski sustav je sustav u kojoj ove godine pohađa 380 tisuća 942 a radi oko 40 tisuća osoba. I srednje školstvo koje pohađa, a državni tajnik je već to rekao, oko 188 tisuća djece, a upošljeno je preko 21 tisuća osoba. To je preko 75% stručnog osoblja. Možete misliti o čemu mi govorimo. I odluka Vlade je tim značajnija jer pokušava staviti cijeli sustav u onaj uzvišeni cilj što europska društva, imamo i tako u Hrvatskoj otprilike jednake uvjete, mogućnosti za svu djecu. Ne treba govoriti kako je Hrvatska i što je sve proživjela do svoje samostalnosti i ovu snagu koju crpi iz sebe jer jedino iz sebe možemo rasti, tako da uvjeren sam ovaj Državno pedagoški standard daje veće šanse i rekao bih, vjerujem da će se svi s time složiti, na neki način okrupnjava naš doprinos razvitku modernog hrvatskog školstva koji u velikom dijelu dobiva europske oblike ali na hrvatski način jer nema jedinstvenog europskog obrazovnog sustava i to držim važnim i vjerujem da i najveći kritičari neće moći oduzeti tu snagu i tu odgovornost koju ima Državni pedagoški standard, tim više ako znamo što je sve učinjeno na kurikularnim promjenama preko Hrvatskog nacionalnog obrazovnog standarda u osnovnim školama a i sve drugo što je činjeno na oblikovanju cijeloga sustava. Želim ovdje još nešto reći, da proučavajući europske sustave obrazovanja iznijet ću jedan mali zanimljivi slučaj Republike San Marino koja je u jednom velikom talijanskom moru taj otok. Čujte, među 60 milijuna Talijana za očekivati je da će oni uvijek naći model kako će preživjeti. Ali kako će mali San Marino? Vidite što oni najviše ojačavaju u svom sustavu. Ojačavaju poduku i obrazovanje svoje djece od 3. do 6. godine života i od 15. do 18. godine života. Dakle, oni koji su brojčano mali pokušavaju sačuvati sebe. To mislim da je neka poduka i za druge narode, a i nas Hrvata nažalost nema tako puno u Hrvatskoj. Ima nas isto toliko vani a to je jedan razlog da probamo sačuvati sebe i sebe, a to je ako imamo jako obrazovanje i tu nalazim elemenata da ovo produženje obveznog obrazovanja do 18. godine ovaj standard koji ujednačava te uvjete na svim onim razinama što smo govorili je nova snaga i nova kvaliteta koju imamo u obrazovanju. Naravno, čuo sam i neke kritičke osvrte kao recimo ovaj, da doista standard pokreće neka nova rješenja koja nisu još ozakonjeni. Točno. Pa cijeli ovaj sustav, rekao sam koje su to brojke, koliko je to veliki sustav, pa on se i dešava sav u hodu i on ima jednu veliku komunikaciju između središnje države recimo to tako i jedinica lokalne uprave i samouprave što je logično, nešto na razini decentraliziranog ali treba još više na onoj zajedničkoj suradnji. Ali to traži jednu novu svijest, jednu novu odgovornost jer inače je teško ujednačiti i realizirati u praksi to što svi želimo za kvalitetu našeg recimo to tako obveznog obrazovanja, to znači do 18. godine. Ja ovdje sada želim malo u svojoj raspravi reći na što se to konkretno odnosi, o čemu govore ta mjerila pa ću pokušati malo ipak prikazati iako smo do sada i čuli da je riječ o mjerilima koja najviše definiraju broj razrednih odjela recimo u osnovnoj školi ali i u srednjoj školu, u pojedinoj školi tako da su to one teme koje stvaraju neke idealne uvjete. Naravno da idealnim uvjetima treba težiti ali se treba i prilagođavati. Dakle, standard je šansa da se ta mjerila uokvire. Isto tako, mjerila za broj učenika u razrednim odjelima. Kao državni tajnik mogu reći da nije bilo skupa na kojem nije bila ta rasprava. Naši zastarjeli pravilnici su govorili da otprilike 32 učenika što doista izlazi iz svih okvira, broj učenika može biti. Neki su išli i preko te brojke a ima i primjera da je bilo puno ispod te brojke. Ali sada smo se bitno pomaknuli od te točke i stvaramo primjerenije uvjete, ali ti primjereniji uvjeti nažalost koštaju ali vidjeli smo da to što košta je ustvari šansa za sve nas i ono rast i sebe. Ovdje je riječ mjerila za učitelje, stručne suradnike, ravnatelje i druge radnike, tako od vrtića do srednje škole. Tu su mjerila za stručna usavršavanja što je jedna vrlo važna dimenzija. Uostalom, ona je ugrađena u naš cjelokupni život, u naš cjelokupni rad i na ovoj vertikali ili na ovoj širini obrazovanja cjeloživotno učenje je nešto što ne može izbjeći nitko od nas tako da i nakon završetka obvezne škole ostaje otvoreno nakon sveučilišnog ili veleučilišnog studiranja ili odmah odlazak na tržište rada. Očekuje se i ta cjeloživotna poduka da bismo bili konkurentni na tržištu. Ovdje u ovim standardima su i mjerila za financijske uvjete rada, isto tako mjerila za posebne potrebe gdje smo danas o tome puno čuli. Doista posebne potrebe u obrazovanju mogu biti i prema gore i prema dole, ono što je gospođa Škulić pokušala reći jer Hrvatska se bavi i darovitom djecom koja imaju posebne potrebe i u vrtiću i u osnovnoj školi, tako da je to ovdje izraženo. Svakako mjerila učeničkih standarda, tu je prijevoz učenika, prehrana učenika, udžbenički standard itd. Ja sam si ovdje, slušao sam rasprave kolega pa ne želim ponavljati neke dimenzije i drago mi je da dosta imamo jedinstveno stajalište oko ovih standarda. Ali ovdje želim nešto reći kada je riječ o predškolskoj dobi odnosno o prijedlogu Državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Treba istaknuti i to da će se donošenjem ovog dokumenta ostvariti jedina preostala obveza uređivanja djelatnosti iz članka 22. zakona, dakle o predškolskoj dobi govorimo, mjerila za izgradnju, opremu, didaktička sredstva i pomagala a koja se mogu izraditi i donijeti tek nakon donošenja ovog standarda što govori da je sustav već dobro oblikovan ali da još je jedna dimenzija nedostajala. Ali nisam čitao samo radi ovoga razloge donošenja i što će se popraviti nego i zbog sljedećega kada je riječ o predškolskom odgoju. Nadalje, donošenje ovog Državnog standarda pridonijet će provedbi mjera iz nacionalne populacijske politike, Nacionalnog plana aktivnosti za prava i interes djece od 2006. do 2012., područja odgoj i obrazovanje, uloga obitelji u podizanju i odgoju djece, djeca pripadnici nacionalnih manjina, djeca s posebnim potrebama te Nacionalne strategije izjednačavanja mogućnosti za osobe s invaliditetom od 2007. do 2015. godine. Zašto sam ovo spomenuo? Jer sam vidio da su rasprave danas bile tako usmjerene i da upućuje upravo na ovu povezanost, na ovu integriranost sa svim drugim segmentima i to je dobro što je uvažio Državni pedagoški standard i tu nalazim jednu novu snagu. Isto tako dopustite mi da u ime kluba Hrvatske demokratske zajednice iznesem još nekoliko podataka vezano za prijedlog državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog sustava i srednjoškolskog sustava gdje su oni vrlo slični jer se tu donosi niz mjerila za rad škola od mreže osnovnoškolskih ustanova tako i srednjoškolskih, veličine škola, mjerila za rad škola s otežanim uvjetima rada, mjerila za organizaciju i izvođenje odgojno obrazovnog rada, mjerila za školovanje djece s teškoćama, mjerila za školovanje potencijalno darovite djece, mjerila za škole učenika pripadnika nacionalnih manjina, mjerila za školovanje hrvatske djece u dopunskoj nastavi u inozemstvu, mjerila za radnike u sustavu osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja, mjerila učeničkog standarda itd. ali ovdje bih pokušao to malo kroz brojke, da dobijemo jednu sliku o čemu je riječ i kako se konkretno podupire i što standard konkretno donosi. Evo recimo standardi su postavljeni razvojno i s koeficijentima izvodljivosti u vremenskom rasponu od 2008. recimo smanjenje broja učenika u razredu do 2022. sportske dvorane. To je taj raspon. Ali nemojmo zaboraviti recimo da danas u Hrvatskoj imamo 871 osnovnu školu i jednu još koja obrazuje odrasle. Ali sljedeće podatke ne znam da li su vam poznati. Do 100 učenika je u 70 osnovnih škola. Dakle imamo 70 osnovnih škola od tih 871 koje ima do 100 učenika to je 8%. Idealnih osnovnih škola gdje od 200 do 400 učenika imamo 29% ili 249 škola, od 400 do tisuću učenika imamo 366 u Hrvatskoj što je 42% i od tisuću do cca tisuću i 600, ima čak jedna u Pazinu u Istri tisuću i 700 ima 5%. Zašto ovo spominjem? Jer upravo ovaj pedagoški standard bi trebao u jednom normalnom vremenskom razdoblju ovo uravnotežiti. To nije laka zadaća. Mi se moramo s time suočiti, to treba osvijestiti, ali u svrhu onih ciljeva koje smo rekli da za nas obrazovanje znači. Isto tako želim reći da imamo i škole s posebnim statusom, tako kao što su otočke škole ima ih 5%, škole s otežanim uvjetima rada ima 4% i škole u području od posebne državne skrbi ima 12%. To treba isto uvažiti, to su neke specifičnosti koje mora suptilo se provesti kroz cijeli sustav i ovo što je važno i zato sve one skeptike koji misle da ne možemo postići ove ciljeve demantira i ovo što je ministarstvo do sada činilo. Evo primjera. Kada smo pred pet godina kada je Hrvatska demokratska zajednica preuzela odgovornost za ovo ministarstvo i ovaj sektor, bilo je čak oko 7% škola u 3 smjene. A znate koliko ih je danas? Tri i pol. Tu spada i Zagreb kojega treba pohvaliti da je imao 23 škole u tri smjene pred pet godina, a sada ih ima nešto više od 10. To su veliki zaokreti, ali to je dobro za svih, jer obrazovanje ulazi u svaku kuću i to se jedna nova svijest javlja koja stvarno govori da možemo ove projekte dovesti kraju. Isto tako želim reći sljedeće, da većina škola u tri smjene i u Splitsko-dalmatinskoj županiji i u Gradu Zagrebu. To su činjenice. Zatim najveći broj škola koje rade u jednoj smjeni zamislite gdje, u Istarskoj županiji čak 67% i Primorsko-goranskoj županiji čak 60%. To su vrlo su mobilni u tome i moram reći također, dobro poznam te prostore, da su neke probleme već riješili. Isto tako želim reći da do 2000. godine Hrvatska ima cilj prema ovim standardima ukinuti tri smjene. To je realan cilj i njega ćemo ostvariti. Do 2018. godine bi se ukinula i dvije smjene u osnovnoj školi. Recimo u srednjoj školi malo drugačija situacija zbog specifičnosti, ali nemam vremena sada to objašnjavati ali recimo rad srednjih škola u smjenama, u jednoj smjeni radi 24% škola, a u dvije smjene 76%. Do 2012. godine ukinuti rad škola u smjenama. Dakle to je isto jedan cilj koji si postavlja srednjoškolski sustav. Isto tako veličina škole, oko toga su se vodile stalne rasprave. Idealna škola, osnovna škola prema državnom pedagoškom standardu je škola koju pohađa 400 učenika, a broj učenika u razredu 20. To je jedan idealni, a ovaj standard ipak malo postavlja te ciljeve malo fleksibilnije tako da smanjuje broj učenika, tako da će biti ona gornja granica 28, a donja dakle 12 odnosno 14. Većina škola prema broju učenika u srednjoj školi, optimalna veličina škola je od 400 do 500 učenika tako smatra standard, a broj učenika u razrednim odjelima optimalno 24, maksimalno 28, danas je to i preko 30 i znamo naše prigode. Osnovne škole glede dvorana, dvorane su nekako najinteresantnije i uvijek kad smo na terenu uvijek doneseš barem ideje o tri nove ili četiri dvorane. Dvorane, danas osnovne škole imaju 41% osnovnih škola ima svoju dvoranu, pardon nema svoju dvoranu 41%. Dakle do 2022. se planira da bi sve škole imale svoje dvorane. To je dosta daleko, ali je možda financijski tako realno jer su to skupe investicije. Srednje škole glede dvorana od 413 srednjih škola, čak 350 ili ima školsku dvoranu ili je ima na korištenje. 15% nema vlastitu dvoranu, tu je situacija puno puno bolja. Glede stručnog usavršavanja to je jedna vrlo kompleksna tema i kada smo radili na promjenama u obrazovanju kroz hrvatski nacionalni obrazovni standard, onda uspjeh tog projekta upravo se sastojao u poduci, u stručnom usavršavanju ne samo učitelja nego stručnih suradnika i ravnatelja a ja bih rekao svih subjekata u obrazovanju. Jer molim vas lijepo, ovako velike i zahtjevne zadaće nije moguće učiniti ako nemamo zajednički obrazovni rast. Što to znači? To znači da su ovi standardi za svih dobri, a obrazovni rast da onoga tko se bavi školstvom u općini pa do države da mogu imati zajednički napredak do sveučilišta, do agencija, do ne znam stručnjaka, do instituta, jer ako mi ne razumijemo kamo vučemo poteze onda dolazi do slijepih ulica i dolazi do onoga što vuče nazad. Hrvatski nacionalni obrazovni standard je pokazao da to može. Isto tako vidim da je počelo svijetliti, želim još samo nekoliko podataka. Dakle posebno se ovdje s obzirom da od nedavno smo krenuli u obveznu srednju školu, tu je onda sada svake godine se realizira prijevoz, odnosno one obveze koje nameće takav nacionalni program, a tu je naravno opremanje modernom opremom i didaktičkim materijalom do 2017. godine se misli da se može opremiti sve osnovne škole, a srednje škole nešto i brže. I ovdje bih rekao da je ovo jedan program koji govori da se neka nova radna mjesta uvode recimo u osnovne škole, pa imamo neke nazivlje zaposlenika i suradnika, kao što je prevoditelj znakovnog jezika, romski pomagač, pomoćnik u nastavi, pratitelj za obuku plivanja, mobilni timovi polivalentnih stručnjaka za djecu s teškoćama, za male škole itd. a novi zaposlenici i suradnici u srednjim školama su voditelji tehničkih centara, voditelji obrazovanja odraslih i stručni suradnici. I možda jednu rečenicu. Obrazovanje je jedna otvorena knjiga tako i standardi moraju biti otvoreni i teško je danas nacrtati obrazovanu osobu 2022. godine. To bi bilo možda nemoguće za bilo koga od nas, ali onda ta otvorenost daje mogućnost daljnje dogradnje. I ja želim reći, da u ime kluba Hrvatske demokratske zajednice podržavamo ovaj prijedlog. Hvala.
Ex catedra lux. Ispravak netočnog navoda, zastupnica Marija Lugarić.
Kolega Šetić je u svojoj diskusiji iznio nekolicinu netočnih navoda. Ispraviti ću tri. Dakle, kolega Šetić je rekao da se standardima utvrđuje napredovanje učitelja i stručnih suradnika. O napredovanju učitelja i stručnih suradnika u standardu imate točno 13 riječi postupak, način i uvjete napredovanja učiteljska zvanja propisuje ministar nadležan za obrazovanje. Malo je pretenciozno tvrditi da se standardom utvrđuju standardizirana napredovanja učitelja i suradnika. Drugo, izrekao je ova super Vlada pod vodstvom dr. Ive Sanadera jedina imala snage i produžiti će trajanje obveznog obrazovanja. To naprosto nije točno, obvezno obrazovanje u Hrvatskoj još uvijek traje samo 8 godine, bez obzira na to što svi okolo pričali da imamo intenciju ga produžavati, ali još ga produžili nismo. Vi to jako dobro znate. I treće, rekli ste da je veliki napredak u ovim standardnima što se broj učenika smanjuje sa 32 u osnovnim školama na po ovom prijedlogu standarda maksimalno 28. Ja neću reći ni kao prosvjetar da je razlika od 32 i 28, znači četiri učenika mala, no međutim problem je što je standard rastezljiv kao kauguma, on omogućava optimalno 24 minimalno 20, najviše 28, a to je velika i velika razlika.
Klub zastupnika SDSS-a, gospodin zastupnik Ratko Gajica. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, državni tajnici, kolegice i kolege. Ja ću iznijeti ovdje nekoliko stavova koje mi u pogledu ove materije imamo. Prije toga želim reći nešto što je ovdje već i spomenuto da smo imali prethodnu raspravu u odborima i ako mogu tako reći čak i neformalno i htio bi reći, istaći da je ona vođena u poželjnoj atmosferi i računam da i ova priča saborska pa i ono što bude razgovarano u primjeni amandmana ili u uvažavanju amandmana također da će biti u nekoj vrsti ili u svakoj vrsti, da kažem tako poželjne atmosfere. Ja ću ove stavove koje sam spomenuo iznijeti u nekoliko slijedećih točaka, iskaza, kako god hoćete. Prvo, ovdje se radi o važnim dokumentima koje, ja mislim da treba podržati i mi kao klub ćemo ga podržati i zbog toga što se ovdje radi o važnoj materiji, naprosto važnoj oblasti, ali i zbog toga što predloženi dokumenti zaslužuju oduzmi dodaj, uz ove ili one primjedbe ili prijedloge zaslužuju takvu podršku. Razlozi zbog čega imamo takav stav mogli bi se iznijeti u slijedećih nekoliko stvari. Prvo radi se o ujednačavanju uvjeta rada i poučavanja u odgoju i obrazovanju što je višegodišnja težnja. Ja mislim da je to i višegodišnja i društvena težnja i višegodišnja potreba naprosto zato da se između ostaloga i svi segmenti u toj oblasti koliko je god moguće stave u isti položaj. S druge strane tu se uspostavljaju neka recimo tako vezujuća mjerila koja onda društvu nalažu da svugdje stvori približno jednake uvjete nezavisno od toga kakvi su uvjeti življenja i materijalne mogućnosti u lokalnoj sredini. To je također za te koji su uvjetno rečeno hendikepirani, materijalno prije svega dobitak. Slijedeća stvar koja se tu može reći donošenje ovih standarda s jedne strane jest pravedno, a s druge strane i na kratku i na dugu stazu je društveno korisno i od toga se ne smije odustati. Mi smo potpuno svjesni da se tu radi o poslu koji je dugoročan, radi se o poslu koji na ovaj ili onaj način dosta košta i mogu se tu izvoditi ovakve ili onakve kalkulacije, ali mislim da prihvaćanjem ovog standarda i jednom raspravom koju i danas ovdje imamo koja to podupire rekao bih bez bitnih rezervi, pokazuje da se materijalnim kalkulacijama ovi ciljevi koji se ovdje uspostavljaju ne smiju dovoditi u pitanje. Ja se nadam da se to i neće dovoditi u pitanje. Druga stvar koju ovdje želim reći to je mi danas govorimo o standardu, govorimo o tri dokumenta u različitim stupnjevima odgoja i obrazovanja. Međutim, ja mislim da ne treba zaboraviti, da je vrlo važno zapravo ne zaboraviti, da kad govorimo o pedagoškom standardu da onda govorimo u sklopu ili da govorimo i o sklopu još nekih važnih elemenata i okolnosti s kojim je to nužno povezano ili s kojim to mora biti nužno povezano. Dakle, jedno je pedagoški standard kao što bi se moglo reći kao optimalni jednaki uvjeti, skraćeno govoreći. Druga stvar koja se tu javlja koja je namjerno to govorim zato što mislim da to treba namjerno povezivati. To je obrazovni standard dakle ono što uspostavlja obrazovni program i ono što obrazovni program traži da se kroz nastavu realizira. Treća stvar koja se ovdje javlja kao važan elemenat to je pitanje struke. Pitanje struke kroz kompetenciju i kroz odgovornost onih koji u obrazovnom sustavu rade ili i oni koji za taj sustav odgovaraju po cijeloj vertikali, od portira do ministra. I četvrta stvar koja je tu važna, koja je u tom sklopu i u tim okolnostima, to je uža ili šira društvena podrška, užoj ili široj sredini ovim pitanjima, ovom zadatku u ovom sustavu. Ja sam ovo naveo zato što ja mislim da se to mora tako gledati cjelovito jer i kad donesemo pedagoški standard, onda on, sam po sebi, bez ovih elemenata, bez jačanja odgovornosti po vertikali, neće biti moguće realiziran na način kako je to nužno, kako bi trebalo, kako je korisno i kako je pravedno. Još jedna stvar je tu važna, ili može biti da je prije svega ta stvar važna. Malo prije je ovdje rečeno, kad se tu zbroji, tu ima nekoliko stotina hiljada djece, ljudi u sustavu. I to radi se o oblasti koja je izuzetno osjetljiva, prije svega, kad su djeca u pitanju i zato se o ovoj stvari, kažem, mora govoriti kroz sve ove elemente i mora se, prije svega, jačati odgovornost kroz sve ove elemente i podizati ukupna društvena odgovornost svih nas u odnosu na ciljeve koje tom sustavu uspostavljamo ili dajemo. Treća stvar koju ovdje imam potrebu reći, to su neke specifičnosti koje izdvajam u dvije točke, recimo tako. Postoje u Hrvatskoj, postoje neke sredine koje zbog svojih materijalnih mogućnosti ili nemogućnosti ili zbog nekih drugih okolnosti, ne mogu reći da su hendikepirane, ali u odnosu na prosjek i u odnosu na one koji su razvijeniji i odmakli nešto više, jesu u nekoj vrsti hendikepiranog ili neravnopravnog položaja. Tu se radi o težim uvjetima življenja i rada, radi se o stanovitoj zapuštenosti, i socijalnoj i ekonomskoj, radi se o velikom broju ljudi koji egzistiraju na socijalnoj pomoći i to posebno izdvajam zato što je tu u pravilu manja pedagoška podrška djeci, a zapravo bi, s obzirom na okolnosti, morala biti veća. Tu sad ima i nešto što, naravno, ne želim špekulirati. To su prostori koji imaju više djece, to su familije koje vrlo često s djecom, kao brojem, kalkuliraju u obliku glavarine, koliko će se za to dobiti novaca da bi familija imala prihode, da na socijalnoj pomoći opstaje što je moguće duže vrijeme. I kad tako stvar uprostite i kad se nema senzibilitet za takve odnose, onda se to, prije svega, odražava na djecu bez obzira kojeg su uzrasta. Ja, naravno, znam da se ne može to riješiti simetričnim, krilim ili kakvim drugim kriterijima pedagoškog standarda, ali na ovo ukazujem zato da se u cijeloj vertikali i odgoja i obrazovanja, oni koji po toj vertikali vode o tome računa, moraju obratiti pažnju i na ovu vrstu specifičnosti zato što je ona u mnogim sredinama životno vrlo aktualna i predstavlja odgojnu, pa i društvenu opasnost, s posljedicama koje nisu zanemarive. Druga stvar koju ovdje ističem kao specifičnost, to je ovo tretiranje u ovim standardima, tretiranje pripadnika manjinskih zajednica. Ja nisam nezadovoljan onim što piše u prijedlogu ovih pedagoških standarda, bez obzira što mislim da neki amandmani koje smo predložili zaslužuju da se uvaže prosto zato što bi bilo dobro da, kako god, što imate djecu i familije koje imaju, recimo tako, manjinske karakteristike, a veće teškoće po drugim osnovama. Tako isto i pripadnici manjinskih zajednica imaju stanovite teškoće samom svojom činjenicom pripadnosti. I bilo bi dobro da se u pedagoškim standardima o tome nekako vodi računa i da se tu naprave neki ustupci, pa da se ovi amandmani, koje sam spominjao, uvaže makar to nešto više koštalo, a ne košta nešto osobito. I još ću nešto reći, reći ću zapravo jednu ilustraciju koja jeste malo maliciozna, ali ja zapravo nemam namjeru biti maliciozan. Kad govorimo o ovim sredinama sa stanovitom pedagoškom zapuštenosti i kad kažem da upravo na tim prostorima treba veći senzibilitet i pojačana odgovornost, imam u vidu, recimo, sljedeći primjer. Znam ravnatelja osnovne škole koji na svom službenom poslu i u vršenju svoje službene uloge, govori jezikom kao iz svoje avlije. To je, pretpostavljam, usamljen primjer. Ali i takvi usamljeni primjeri u oblasti koja je vrlo osjetljiva moraju se, po mom mišljenju, vidjeti i moraju se ispravljati. I četvrta stvar koju ovdje hoću spomenuti, to je ovo pitanje amandmana predloženih i ja sam s kolegom Radinom supotpisnik jednog od tih amandmana. To podupire i klub manjina i znam da postoje i neki drugi amandmani. I ja apeliram da se ti amandmani ugrade u ovaj prijedlog dokumenta, makar i u nešto izmijenjenom obliku, ali da se postigne taj "povoljniji odnos", ovdje se radi o manjinskim zajednicama. Vjerojatno se u nekim drugim amandmanima radi o nečemu drugome, ali da se, dakle, ima senzibilitet, s obzirom da je ovaj prijedlog pedagoškog standarda otvoren i po sadržaju i po rokovima. Onda ja mislim da treba tu otvorenost pokazati i kad se govori o ovim amandmanima. Toliko, zahvaljujem.
Hvala. Klub SDP-a, gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege, gospodine državni tajniče. Već smo ovdje danas u dosadašnjoj diskusiji čuli da se pedagoškim standardima utvrđuju svake vrste uvjeta u kojima se odvija nastava, odnosno odgojno-obrazovni proces. Razumljivim rječnikom rečeno u idealnoj situaciji potpune implementacije pedagoških standarda, ma kakvi god oni bili, oni trebaju osigurati da se sva djeca u Hrvatskoj školuju u jednakim uvjetima, odnosno da se izbjegnu razlike koje su danas pokatkad i dramatične. Imamo razreda u kojima ima i petnaestoro djece, kao i onih u kojima jedan nastavak radi s njih četrdesetero. Neke su škole sjajno opremljene. Tamo se nalaze u njihovim učionicama sva čuda novih tehnologija, dok istovremeno u Hrvatskoj postoje škole kojima je fotokopiranje materijala ili nabavka didaktike znanstvena fantastika. Novi trendovi, ali i zahtjevi idu ka tome da se traži vanjsko vrednovanje u obrazovanju čiji je bitni dio i državna matura koja se upravo ovih dana koprca u nesnalaženju i neradu ljudi iz ministarstva i nadležne agencije. Mi ih ne možemo, kolegice i kolege, tražiti vanjsko vrednovanje i sve na kraju škole testirati istim instrumentima ako djeci nismo osigurali isti start i iste uvjete školovanja. Mi iz SDP-a smo na to upozoravali kada su se donosili propisi o državnoj maturi i upravo smo tada zahtijevali da se konačno donesu pedagoški standardi. I sada konačno iako je tada prije nekoliko godina nam bilo rečeno da će biti u roku od 6 mjeseci s nekoliko godina zakašnjenja i nakon što već petnaestak godina u Hrvatskoj kolaju razne varijante pedagoških standarda danas ovdje o njima i raspravljamo. Mi iz SDP-a te standarde doista doživljavamo kao jedne od ključnih dokumenata za hrvatsko školstvo i u tom smislu smo mnogo očekivali od konkretnih prijedloga ovih pedagoških standarda. No, unatoč tome što je matični odbor za obrazovanje vratio prvotne prijedloge tekstove pedagoških standarda ministarstvu na popravak oni nisu doživjeli nužne i potrebne promjene. Nekoliko je velikih problema oko ovih pedagoških standarda. Prva klasa problema su problemi koncepcijske naravi. Naime, kolegice i kolege standardi što je i čini mi se rekla i gospođa Vican u uvodnom izlaganju oni po svojoj prirodi moraju proizlaziti iz Zakona o osnovnom, odnosno srednjem školstvu, odnosno predškolskom odgoju s jedne strane, odnosno iz nastavnog plana i programa, odnosno nacionalnog kurikuluma s druge strane. U tom smislu radi se o duboko funkcionalnim dokumentima. I tu dolazi do prve zbrke koja je inače poprilično učestala situacija za Ministarstvo obrazovanja. Novi zakoni kao i nacionalni kurikulum se najavljuju za donošenje u ovoj godini, a mi standarde ovdje donosimo prije tih dokumenata. Iako, ti standardi između ostalog definiraju i prostorne uvjete odvijanja nastave. Nije svejedno kakvu će metodiku da tako kažem propisati novi nacionalni kurikulum, jer o njoj direktno ovise i zahtjevi za školske propise ako hoćemo stvari napraviti kako to struka propisuje. Druga vrsta velikih problema su problemi supstancijalne naravi. Standardi bi onako kako ih mi u SDP-u vidimo trebali propisivati minimum. Nasuprot tome, konkretni prijedlozi standarda o kojem ovdje danas raspravljamo obiluju nesporazumima i dvosmislenostima. Sve je prepuno formulacija kao što je citiram iz standarda za osnovno školstvo. Optimalan je broj učenika u razrednom odjelu 20 najmanji 14, najviši 28 učenika. Što li nam kolegice i kolege govori taj tzv. standard? Određuje li on jednoznačno uvjete ili dalje dozvoljava velike razlike. Odgovor je očit, a iz njega se iščitava ne samo supstancijalno nerazumijevanje biti pedagoških standarda već i zapravo nespremnost i neodlučnost da se zaista svoj djeci u Hrvatskoj osiguraju jednaki uvjeti. Jer po ovim standardima, a ovakvim primjera ima koliko hoćete u ova tri teksta vidimo da će i dalje moći postojati razredni odjeli u kojima učitelj radi s 14, kao i oni u kojima učitelj radi sa 28 učenika. Ima ovdje dosta prosvjetara u Saboru, ali nadam se da i vama koji niste prosvjetari potpuno jasno da ne može biti ista kvaliteta nastave u odjelu koji ima 14 učenika na jednog učitelja u odnosu na one u kojima se nalazi 28 učenika na jednog učitelja. I tu standard pada u svojoj temeljnoj zadaći. Osigurati svoj djeci jednake uvjete školovanja. Ponavljam, ovo je samo jedan takav primjer i standardi njima zaista obiluju, vezano uz vrijeme i implementaciju ovih programa. Ne znam, možete li vi zamisliti 2022. godinu? Ne znam kako vi, meni osobno je prilično teško zamisliti tehnološki, tehnologijski gledano tako daleku budućnost. Jer, 15 godina u budućnost u redu ovako brzih tehnologijskih promjena može značiti neopisivo različitu sadašnjost od one koju imamo danas. Ili, ilustracije radi. Djeca koja su u ponedjeljak prosvjedovala i uspjela ishodovati odgodu državne mature sav su štrajk organizirali super komunicirajući e-mailom posredstvom socijalnih mreža prvenstveno facebookom, blogovima i slično. Sve su to novotarije koje su se u Hrvatskoj razvile u nekoliko posljednjih godina. Ili, prije 15 godina e-mailovi su bili rijetkost, a danas posredstvom širokopojasnog interneta i razvojem socijalnih mreža stvara se potpuno novi medij koji mijenja i funkciju škole. I sad, u takvoj zapravo tehnologijski izvjesnoj, ali potpuno nepoznatoj budućnosti naše ministarstvo si daje za pravo propisivati kako će izgledati učionica te 2022. godine. Naravno, na žalost potpuno razočaravajuće. Primjer, pedagoški standard opisuje kako treba izgledati učionica osnovne škole, između ostalog i te 2022. godine i kaže citiram: “Oprema na razini učionice. Radni stolovi za učenike dvosjedi. Radni stolovi za učenike jednosjedi. Stolci sa naslonom za učenike. Stol za nastavnika sa računalom. Stolac sa naslonom za nastavnika. Trodjelna školska ploča, audio linija, zidna ploha za izložbe, ploča sa mekanom oblogom i magnetna ploča, ormari, vitrine i police, te komplet prve pomoći. Kolegice i kolege, ja kad sam to čitala, podsjetilo me na opremu učionice kakve su bile ono u vrijeme Ivice Kičmanovića što smo čitali u onim romanima. Pa danas je u gotovo dobrom dijelu bolje opremljenih škola, a ima ih takvih multimedijski projektor gotovo svakodnevica, a nama ministarstvo propisuje kao standard kredu i ploču uz dodatak audio linije. Što li se samo dogodilo sa pompozno najavljivanim projektom pametnih ploča? Standard propisuje jednu po školi. Istine radi, valja reći da su opremu učionica srednjih škola predviđa LCD projektor, ali nam nije jasno zašto on nije obavezan i u osnovnoj školi obzirom da je zahtjev za zornošću nastave, obzirom na razvojnu dob djece potrebniji i češći u osnovnim školama. Tako postavljeni standardi na tako dug rok s izuzetkom standarda za predškolski odgoj, to za njega ne vrijedi otkrivaju još jedno lice ovih prijedloga. Oni su naprosto u tom dijelu zastrašujuće anakronični. Četvrto. Ovi prijedlozi standarda su izuzetno neujednačeni, tj. pisani su po izuzetno neusklađenim uvjetima. S jedne strane neki se detalji seciraju i propisuju do mikroskopske preciznosti, pa tako u standardima stoji točna i precizna širina hodnika. Definira se da primjerice gazište stube mora biti najmanje 33 centimetra, te da se u učionicama treba osigurati najmanje 4 izmjene zraka na sat uz najveću brzinu strujanja zraka 0,2 metra u sekundi, te da u učionicama treba osigurati relativnu vlažnost zraka od 45 do 55%. S druge strane, neke za školstvo esencijalne stvari, posebno to vrijedi za osnovnoškolski standard, primjerice, oprema kabineta za fiziku ili biologiju i slično, mjerila za didaktičku opremu. To se uopće ne spominje, toga u standardima nema. Nešto u tom smislu, ali nedovoljno precizno, se definira u standardu za srednje škole. Kad smo već kod tih detalja, ne mogu nespomenuti kao svojevrsni kuriozitet članak 49. iz predškolskog standarda koji u stavku 2. kaže kako je prirodna osvijetljenost najznačajniji psihološki, i pazite sad, fiziološki čimbenik za radne uvijete. Potom se u stavku 4. govori kako sobe moraju biti optimalno osunčane zbog baktericidnog djelovanja. No, u stavku 5. se propisuje kako mora postojati zaštita od izravnog prodiranja sunčevih zraka, kako ne bi došlo do pregrijavanja. I onda u stavku 6. se opet ponavlja optimalno sunčevo osvjetljenje, jel' zbog baktericidnog djelovanja, te da se mora osigurati zamračenje. To je najmanje i jedan stavak previše, da ne kažem i neke besmislice, pa stoga sugeriramo ministarstvu da još jednom dobro pročitaju sve standarde, onako vrlo precizno i sve formulacije kako se zapravo ljudi ne bi godinama ismijavali nad nekim formulacijama, što je slučaj s jednim drugim standardom iz ovlasti obrazovanja. Peto, iako propisuju uvijete za školu 21. stoljeća, u nekim mjerilima i standardima naše ministarstvo nikako da se makne iz 19. stoljeća. Standardi se potpuno kruto drže razredno predmetno-satnog sustava i zapravo onemogućuju organizaciju nastave u vidu projektnog dana i sličnih suvremenih nastavnih organizacijskih oblika. Ukratko, standardi umjesto da nude razvojnu viziju školstva, cementiraju ono što je do sada funkcioniralo uglavnom temeljem svojevrsnog običaja. Šesto, dolazimo do jedne jako bolne teme financiranje. Implementacije pedagoških standarda traže i značajna financijska sredstva i s razine državnog proračuna kao i s razine lokalnih proračuna osnivača. Kako su osnivači škole i vrtića jedinice lokalne samouprave, ovim standardima mi na njih prebacujemo odgovornost, a da istovremeno ne osiguravamo sredstva niti propisujemo novi krug decentralizacije. Jedan pomalo apsurdni detalj. Od potrebnih preko 10 milijardi kuna investicija koje se moraju uložiti i koje moraju osigurati osnivači, dakle gradovi i županije, na tih 10 milijardi kuna država će ubrati 22% PDV-a, te će na primjeni standarda država debelo zaraditi. Još je jedna stvar zaboravljena u cijeloj priči. Kod donošenja proračuna državnog, Vlada svake godine donosi minimalne financijske standarde kojima određuje visinu decentraliziranih sredstava koji nisu u skladu s ovim standardima i neće moći biti, jer se donose temeljem različitih propisa. Dakle, država s jedne strane određuje standarde, a s druge ne osigurava sredstva i od jedinica lokalne samouprave očekuje da ih ispuni bez dovoljne količine decentraliziranih sredstava uz krajnje restriktivnu politiku zaduživanja. Ovdje smo mnogo čuli do sada i mislim da je važno reći da toga moramo biti svi ovdje svjesni, da primjena ovih ili nekakvih drugih standarda će upaliti samo ukoliko se osigura financiranje. U suprotnom, sve ostaje samo prazno slovo na papiru i još jedno neostvareno obećanje. Obrazloženja standarda u tom smislu ne ulijevaju nadu, jer primjerice, u srednjoškolskom standardu, Vlada nam piše da je potrebno za 2008. godinu osigurati 294,5 milijuna kuna, a samo u retku ispod priznaje da je osigurala 78 milijuna kuna, te tom iznosu, kako bi se opravdala, dodaje nedefinirane iznose iz CEB-a 5 i zajma EIB koji bi se provodili i da nismo donijeli standarde, te opet ne definira ni dio od decentraliziranih sredstava koji i bez primjene obih standarda jedva pokrivaju zakonom namijenjene namjene. Stoga smatramo da se na razini Vlade, osim političke odluke, da se ide u donošenje pedagoških standarda, se treba donijeti i adekvatna financijska odluka, jer inače od implementacije standarda neće biti ništa. Neke stvari u standardima nema ili nisu napravljene prije, a trebalo ih je biti, ili barem mi kao zastupnici koji o tome odlučujemo, o tome nismo dobili podatke. Snimka postojećih stanja u školama, dakle čuli smo, postoje različiti razine stanja u školama, dakle bez točne snimke, precizne kakvo stanje jest, teško da možemo vidjeti što i kako treba mijenjati. Odnosno, s druge strane, nigdje nismo u obrazloženjima dobili dokaza da je rađena zapravo demografska studija, odnosno projekcija broja djece u periodu za koji se standard propisuje. Jer mi danas ne znamo za koju djecu i na kojim područjima trebamo graditi školu, jer pišemo standarde za djecu ovih srednjoškolaca koji su prekjučer prosvjedovali. Mislim, govorimo o razdoblju od 15 godina, o djeci koja će ići u školu koja se još danas nisu niti rodila. Naravno, u standardima ima i nekih stvari koje ne spadaju u standard. Primjerice opterećenja nastavnika, opterećenja učenika, mislim da je to pitanje zakona, odnosno nastavnog plana, kao i svi standardi vezani za udžbenike. Jer definicija udžbenika je u Zakonu o udžbenicima, usput na stranu, jako je definicija zastarjela jer udžbenik limitira isključivo na knjigu. Mislim da trebamo cijeniti knjigu, ali da treba govoriti i o mogućnosti multimedijskih sredstava u zadaći udžbenika. A s druge strane postoji udžbenički standard koji definira neke stvari. Naše zastupnice i zastupnici iz Kluba SDP- a će u pojedinačnim raspravama iznijeti pojedine detalje, stoga ne bih u ime kluba dužila o tome. I dozvolite mi na kraju samo nekoliko zaključnih napomena. Pedagoški standardi su izuzetno važni dokumenti, uz možda zakone i načelni kurikulum, apsolutno najvažniji dokumenti koji se odnose na školstvo. U tom smislu mi iz SDP- a smo od njih imali velika očekivanja i smatrali smo potrebnim da je oko pitanja pedagoških standarda potrebno postići ne samo stručni već i politički konsenzus, obzirom da se zaista radi o dugoročnim dokumentima. No, kako standardi obiluju mnogim koncepcijskih i supstancijalnim zabludama, obzirom da su anakronični neujednačeni i u konačnici, zapravo financijski neodrživi, oni ne mogu dobiti našu potporu. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. Imamo jedan ispravak. Gospodin Anton Mance. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, ja bi ispravio krivi navod kolegice koja barata ovdje brojkama gdje govori o broju učenika u razredima. Ona sve svoje bazira na idealnim brojkama, međutim, ne znam da li je previd, jer radi se ovdje o broju učenika. Da li će biti 14, da li će biti 20 ili 28, mi imamo područja koja imaju manji broj djece. Radi se o područjima od posebne državne skrbi, radi se o brdsko-planinskim područjima i radi se o otocima. Prema tome, treba uzeti u obzir da te brojke se odnose na to, a naravno da tamo gdje je broj učenika zadovoljavajući, dakle može se govoriti o čistom pedagoškom i idealnom standardu. Premda uspjeh ne ovisi samo o tom broju. Ovisi o tome da li je populacija izabrana, da li je to prosječna populacija, da li je negativan izbor itd. Prema tome, smatram da je ovo potpuno krivi navod.
Hvala. Imamo još Klub HSLS, HSU. Gospodin zastupnik Ivan Čehok. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospođo i gospodine državni tajniče, gospođe i gospodo zastupnici, kolegice i kolege. Kao i svaki standardi i ovi standardi su zapravo propisali određena mjerila kvantificirana ili ne kvantificirana, konotativna ili denotativna s manje ili više mogućnosti da ih tumačimo, ali sasvim sigurno mi po prvi puta sustavno na jednome mjestu rekao bih konzistentno pokušavamo i nastojimo propisati određena mjerila koja se odnose na jednu stvarnost, na jedan dio društvene stvarnosti koji je inače poprilično fluidan, neuhvatljiv, koji je podložan stalnim promjenama u kojem imate fluktuacije dnevne, tjedne, godišnje, na koje utječe čitav niz čimbenika od demografskih do socioloških i političkih. Dakle pokušavamo tu prilično fluidnu stvarnost neuhvatljivu koja se čak i opire planiranju. Obrazovanje po svojoj naravi se opire planiranju. Ono je na neki način život tkivo društva, ono je ferment društva, kvasac društva koji ako ga hoćete oblikovati, ako hoćete u tu smjesu na bilo koji način izvana zahvatiti zapravo vam neprekidno izmiče kako s pogleda tako i s ruku. Međutim barem pokušavamo, dakle barem nastojimo sve ono što smo do sada činili različitim mjerilima, kriterijima, pravilnicima, propisima, odlukama, zakonskim, podzakonskim aktima pokušavamo sada uspostaviti ovdje konzistentno na neki način predložiti. Mislim da je to dobro. Iskustva europskih i svjetskih država pokazuju da postoji nekoliko temeljnih dokumenata koja određuju školstvo ili cijeli obrazovni sustav u jednoj zemlji prije svega to su nacionalni pedagoški ili obrazovni standardi. Drugo, to je nacionalni kurikulum i to su naravno određene klasifikacijski okviri koji zapravo se više odnose na one prijelaze, na ona zglobna mjesta osnovne, srednje škole, tržišta rada ili srednje škole, visoko školstvo pa opet tržište rada. Dakle oni klasifikacijski okviri koji zapravo na neki način određuju i mobilnost i određene pojave u interakciji gospodarstva sveukupnoga društva i obrazovanja. Ja ću reći odmah da ja podupirem donošenje, mislim da je ovo hrabar korak. Malo tko bi se u ovakvim okolnostima uopće usudio izaći pred nas sa ovakvim prijedlogom. Kada kažem u ovakvim okolnostima, želim samo reći da najbogatiji hrvatski grad, Zagreb, održava nastavu u tri smjene u mnogim školama. Da u najbogatijem hrvatskom gradu kojemu nije nikakva poteškoća izdvojiti 40 ili 50 milijuna kuna za nogometni klub danas 2 tisuće djece čeka na upis u vrtić. Da u najbogatijem hrvatskom gradu u kojem naravno nije nikakva poteškoća izdvajati ogromna sredstva za možda neke svrhe u kojima ne vidimo ništa razvojnoga, čini mi se samo 60% ili nešto manje škola ima športsku dvoranu. Da u jednome također od najbogatijih hrvatskih gradova, u Puli, na žalost nam je nedavno izgorjela škola. Bila je montažna, zapalile su se instalacije kako mi je rekao evo kolega gradonačelnik. Dakle nije se to dogodilo negdje, nek' mi sada oproste moji Zagorci kolokvijalno, u Pušćoj Bistri ili negdje dakle gdje su siromašni krajevi, nego se dogodilo u Puli. Dakle dogodilo se u jednome od najbogatijih hrvatskih gradova. Mi živimo u stvarnosti gospođe i gospodo u kojoj na žalost velika većina naših gradova ne može zadovoljiti ni minimum od ovih standarda koje mi danas propisujemo. Ali mi živimo jednako tako i u društvu u kojem možemo tako reći, najžučljivija ili najžešća javna rasprava, javna debata koju smo svi zajedno vodili u 10. mjesecu, to je predizborna kampanja, to je zapravo najširi forum javnosti ili barem dijela javnosti koji progovara kroz političku raspravu, je bilo bitnije što će se reći o Pelješcu i o mostu nego što će se reći o budućnosti obrazovanja. Mi živimo u društvu u kojem obrazovanje nije temeljna vrijednost i to trebamo priznati sami sebi. I u takvim okolnostima mi ipak pokušavamo odrediti određena mjerila, propisati određena mjerila, čak i pokušati kvantificirati pa čak i do te razine da doista mjerimo protok i strujanje zraka što je sasvim sigurno prenormativno, ali ipak određena mjerila koja danas ili smo svjesni ili ćemo postati svjesni da ih je jako teško održati i provesti, ipak ta određena mjerila pokušavamo dakle staviti na papir i naravno o njima raspravljati i objaviti hrvatskoj javnosti. Ono što sasvim sigurno kad am već izrekao pohvalu, nastojanju nije dobra, jest činjenica da pedagoški standardi koji neće biti provedivi, neće biti pedagoški standardi nego obični demagoški standardi. I na nama je da učinimo ovaj dokument provedivim. Život, naročito obrazovni sustav se opire administriranju, govorio sam o tome. Ali ako nećemo moći provesti ovaj dokument onda će to biti ne pedagoški nego demagoški standardi. Ako nećemo uspjeti učiniti sve ono što je potrebno kako bismo uopće mogli krenuti s provedbom onda će sve završiti neslavno kao i državna matura. Svi smo bili svjesni da to imaju europske države u okružju, svi smo bili svjesni da to moramo provesti, donijeli smo odgovarajuće dokumente pa ipak odustali smo od državne mature. Ja se bojim ako to ne bude provedivo, da ćemo odustati i od samih standarda naročito stoga što su zapravo nama ponderi koeficijenata ili ono čime ćemo dijeliti koeficijente 2022. odnosno 2023. godina. Gospođe i gospodo obrazovni sustav je takav društveni podustav u kojem se u dvije godine tako bitno izmijeni ustrojstvo, u samo dvije godine. U samo dvije godine vam se poveća količina znanja. U samo dvije godine morate preustrojiti kurikulume, u dvije godine. Mi govorimo ovdje o gotovo 20 godina. Ja se pitam doista hoćemo li mi ostavljajući sada po strani našu financijsku moć znate i zajednica, i društvo, i država ima novaca onoliko za određene projekte koliko je vrijednost tih projekata. Ako imamo, neka mi oproste kolege za autocestu Zagreb-Sisak ili za pelješki most onda budite uvjereni moramo imati za školstvo i obrazovanje. O tome je HSLS dovoljno jasno govorio. Prema tome, pustimo našu financijsku moć i snagu. Novaca imamo za obrazovanje ako želimo imati novaca za obrazovanje, naročito stoga što nije u pitanju samo državni proračun nego su u pitanju proračuni jedinica lokalne samouprave. Prema tome, ja sada ne govorim o tome što je država sebi ili svi mi sebi postavila kao prioritet, samo govorim o tome da unatoč tom financijskom efektu mi moramo razmišljati o tome hoće li ti standardi 2020. ili 2015. godine uopće više vrijediti. Primjerice, ja sam uvjeren kako god na to gledali da će multimedijska nastava dovesti do toga da sve ovo što smo mi ovdje izračunali i što smo propisali po djetetu potreban prostor, stolice, klupe, u informatičkoj učionici, u recimo učionici za recimo tehničku kulturu ili umjetničko izražavanje, da će 2015. biti sasvim drukčije, apsolutno. Da ste prije petnaest godina, sjetite se, propisali informatičku učionicu morali biste propisati otprilike mjesto za jedan stroj kakvi su danas bankomati. Takva su onda bila računala sa svom opremom pratećom. Danas svako dijete može raditi i mi ovdje radimo evo na prijenosnim računalima. Za petnaest godina. Već danas traje onaj projekt kupovanja računala našim osnovnoškolcima, ona mala zelena računala. Vjerojatno će svako dijete zapravo raditi samo sa jednom malom tipkovnicom i sve će biti umreženo i multimedijski. Prema tome, ako danas propisujemo nešto što ćemo tek doseći 2015. onda unaprijed zapravo radimo nešto što nikad nećemo ostvariti jer ćemo onda imati druge zahtjeve. Ja ne govorim to da me se krivo ne razumije kao kritiku nekome. Samo govorim kao podsjetnik ili upozorenje, pa i možda zahtjev na sve nas da ipak skratimo te rokove. Nema smisla da to bude 2020., tim više što nama obrazovanje mora postati temeljna društvena vrijednost i briga. Meni nitko ne može objasniti ako može jedan Varaždin koji nije najbogatiji grad u Hrvatskoj, ako može za mjesec dana sve škole prijeći u jednu smjenu, u cjelodnevni tip nastave. Usput budi rečeno, nije mi jasno što je poludnevni tip nastave. Nema poludnevnog tipa. Ako škola ima jednu smjenu onda treba biti otvorena djeci i roditeljima, učiteljima cijeli dan. Škola je žarište društva kao što kaže Emil Durken. Ona je žarišno mjesto socijalizacije. Ona mora biti otvorena, nema poludnevnog otvaranja škole. Ali ako jedan Varaždin može napraviti sedam osnovnih škola i dvorana da djeca mogu imati cjelodnevni tip nastave mene nitko ne može uvjeriti da to isto ne može napraviti Zagreb, Pula, Osijek i mala mjesta do 2010. Mogu napraviti, ali onda će morati lokalne samouprave, gradovi i županije imati drukčije prioritete. Onda se neće moći davati 50 milijuna kuna za nogometne klubove koji nikad neće prezimiti u Europi nego će se morati dati za školstvo. Onda se neće moći gradska zemljišta ne znam kako davati nego će se morati davati za školstvo. I mi ćemo ovime zapravo prisiliti i lokalnu samoupravu da u sinergiji, da u nekakvom dosluhu, u raspravi, dogovoru i razgovoru s Vladom gradi školske objekte. Ne zato da bismo rekli imamo nove objekte, smisao cjelodnevne nastave nije u tome da imate objekte i učionice i da svako razredno odjeljenje ima svoju razrednu učionicu nego je smisao to da dijete može u školi učiti, u školi može objedovati, u školi se može igrati, u školi se može odmoriti, u školi može obavljati izvan nastavne aktivnosti, u školi svaki dan može imati tjelovježbu a ne samo dva puta tjedno jer je to premalo za današnje dijete. U školi može imati psihosocijalnu pomoć ako mu je potrebna. To je smisao izgradnje škola. Ne samo zato da bismo rekli povećali smo kapacitete bruto ili neto površina nego zato da bismo mogli reći kako dijete u školi uči za život "Non solens ad vitae disimus" – "Ne učimo za školu nego učimo za život!". Prema tome, ovi pedagoški standardi doista imaju smisla ali imaju samo onda ako ćemo skratiti te rokove i ako ono čime ćemo dijeliti sve koeficijente ne bude 2022. godina. Ima i drugih primjera, ja sam spomenuo Varaždin. Ima i drugih primjera gdje manje bogate sredine gledano naravno državni odnosno gradski proračun "per capita". Primjerice, Varaždinska županija koja je daleko siromašnija od grada Varaždina isto to radi. Ima drugih, čuli smo danas Istra ili Primorsko-goranska. I mislim da suradnja države i škole može upravo dovesti do toga da se pokrene novi val školo gradnje, izgradnje školskih športskih dvorana i da te rokove skratimo barem za deset godina. Mislim da bi optimalno bilo 2012. godina. Ono što također želim reći ovdje i dopuniti i amandmanom ako bude potrebno to je posebna briga i za djecu s posebnim potrebama i za darovitu djecu. Hrvatska, o tome stalno govorim, ima samo tri razvojne šanse. Prva je druga obrazovanje, druga je obrazovanje i treća je obrazovanje. I mi moramo omogućiti svim kategorijama poglavito mladih ljudi da imaju adekvatnu obrazovnu skrb. Ovdje recimo nisam primijetio da se, recimo ovdje se predviđa na sedmero, desetero djece slušnog oštećenja ili djece koja imaju motoričke smetnje jedan rehabilitator. Slovenci dopuštaju da svako takvo dijete ima pratitelja u nastavi i to država posebno podupire. I idemo mi ovdje staviti već danas mogućnost da i u naše škole uđu bilo volonteri koji će imati naravno posebnu dopusnicu, bilo osobe koje ćemo, vjerojatno će to većinom lokalne samouprave raditi, biti posebno nagrađene za to da s takvom djecom rade. Kao što s druge strane mislim da bi trebalo za darovitu djecu omogućiti nešto čega ovdje nema a to je transgeneracijsko učenje. Cjelodnevna nastava upravo to omogućuje. Ona vam omogućuje da dijete iz petog razreda može učiti sa djetetom iz šestog razreda, da jedno drugome pomažu, odnosno, ovi stariji, vjerojatno, po naravi, će pomagati mlađima. Prema tome, idemo omogućiti, ako već gradimo škole, ako već težimo tome da imamo cjelodnevni tip nastave, onda idemo omogućiti transgeneracijsko učenje, poglavito za onu djecu koja pokazuju veće sklonosti ili darovitost određenom području. U svakom slučaju mi ćemo poduprijeti donošenje pedagoških standarda, ali još jednom ponavljam, razmislimo. Ovaj put apeliram na sve, bez obzira na stranke. Razmislimo o tome da skratimo rokove, jer obrazovni sustav koji se ne projektira za potrebe stanovništva, ne može biti uspješan. Mi, gospođe i gospodo, ne planiramo za vječnost, mi planiramo za našu djecu.
Hvala. Imamo dva ispravka. Prvo gospođa zastupnica Dubravka Šuica. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče. Imam jedan ispravak. Nije točno da je Pelješki most za vrijeme kampanje bio važniji od obrazovanja, nego je točno, kao što želimo ravnomjerne standarde u obrazovanju diljem cijele Hrvatske, tako želimo i ravnomjernu prometnu povezanost cijele Hrvatske. Jedno malo obrazloženje. Iz udobnosti geografskog položaja Varaždina možda je malo jednostavnije komentirati Pelješki most i odrednice naše kampanje, a usput budi rečeno, društvo znanja je bila jedna od glavnih odrednica u vrijeme naše kampanje. I usput još, što ostavljam za utorak, Dubrovnik 2010. cijeli u jednoj smjeni.
Pa imamo pravo naše roditelje voditi u bolnicu da ne čekamo na prijelaz na granicu.
Tako je predsjedniče.
To je isto standardnik. Gospođa Ljubica Lukačić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče. Ja bih željela ispraviti netočan navod kolege. Naime, nisu djeca s posebnim potrebama, nego su djeca s teškoćama u razvoju. Molim vas lijepo, koristite službeni termin koji se koristi u Republici Hrvatskoj. Hvala.
Hvala lijepa. Dame i gospodo zastupnici, s time su završili svi klubovi. Imamo 27 prijavljenih, 26 pojedinačnih, 1 klub zaključno. I budući da nismo imali pauzu, najavili smo da bi klubovi danas završili, s time da bi u utorak počeli pojedinačnu raspravu. Mi smo prošli 11 točaka dnevnog reda jučer i danas, i mislim da je se radilo punom parom. Doduše, jučer smo imali, naše su kolege bile zauzete, opravdano, pa možda smo i manje imali rasprava, a zbog toga itd., ali evo završili smo dva dana sa 11 točaka dnevnog reda i mislim da bi mogli sada završiti i u 9,30 sati se vidjet u utorak, pa ćemo se u tijeku ovog zasjedanja još, mislim, jednom ili dvaput vidjeti u utorak, i kompenzirati ovo što gubimo sa ona dva praznika, a to je sutra i 22. Hvala vam lijepa. A prvi su na redu Tatjana Šimac-Bonačić, Ivan Hanžek, pa Mario Habek, pa Davor Huška i tako redom. Evo, ugodan vikend produženi. Hvala lijepa.
Gospođe i gospodo zastupnici. Nastavljamo sa sjednicom i raspravom o prijedlozima pedagoških standarda. Gospođa zastupnica Tatjana Šimac Bonačić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Poštovane kolegice i kolege. Pedagoški standardi koji bi trebali biti veliki korak u poboljšanju kvalitete nastave i školskog okruženja isto tako označavaju ideju provođenja nastave u optimalnim uvjetima jednako za svu djecu na razini cijele države. Međutim, Hrvatska kao što znamo je zemlja s nerazvijenijom gustoćom naseljenosti, zapravo neravnomjernom gustoćom naseljenosti i isto tako nejednakim životnim standardima. Ne mogu se uspoređivati uzmimo na primjer škole u Zagrebu sa školama u Gorskom kotaru ili Lici ili na primjer škole u Dubrovniku sa udaljenim školama na otocima u našoj županiji. Ne mogu se uspoređivati ni po broju učenika u razredima a ni po tehnološkoj opremljenosti ili mogućnostima. U standardu nema ni spomena o nejednakostima u hrvatskim školama, zapravo nema primjera koliko imamo nejednakosti i koliko smo svi svjesni toga. Uzmimo primjer stavke broja učenika u osnovnim školama gdje je propisan minimalan broj učenika po razredu četrnaest, optimalan dvadeset, maksimalan dvadeset i osam. Nisu jednaki uvjeti rada u razredima što se tiče broja učenika jasno nam je svima a kvaliteta nastave evidentno se mjera porastom broja djece. Ispunjenje standarda prije će se postići takav način, prije će postići neka škola u Lici gdje je maksimalan broj učenika 14 ali iz loše demografske slike dok će osnovna škola sa 28 učenika u Zagrebu biti u tom slučaju u zaostatku s kvalitetom nastave. Međutim, pošto je financiranje infrastrukture i informatičke opreme ostavljeno lokalnoj zajednici onda je jasno da će škole u Zagrebu biti u prednosti pred puno siromašnijim lokalnim zajednicama u Lici. Unutar standarda se posvećuje puno prostora opisima građevinskih zahtjeva koji škole moraju ispunjavati što je potrebno nepotrebno jer postoje drugi zakoni koji reguliraju korištenje i standarde koje moraju ispunjavati javni prostori. Nadalje, veliki je prigovor standardu da je nesuvremen, odnosno pošto se završetak implementacije predviđa tek za petnaest godina standard je napravljen za današnje vrijeme a ne za budućnost iako se naglašava obaveza informatizacije. Kao što znamo tehnologija se mijenja svaki dan a standard ne propisuje konstantno osuvremenjivanje novim tehnologijama i može se lako dogoditi da informatička oprema trenutno propisana standardom za dvije do tri godine bude neadekvatna. Petnaest godina je dug period i trebalo se ostaviti prostora i mogućnosti za neprestano uključivanje osuvremene opreme što bi trebalo biti obvezujuće u ovim standardima. Nakon petnaest godina kad završi provedba standarda pitam se da li ćemo se opet naći pred potrebama stvaranja novog standarda pošto će ovaj sadašnji biti zastario. Od tud su i sumnje da se neće implementirati niti 2022. godine. Standardi ostavljaju nažalost često dojam da su propisani reda radi odnosno nekim stavkama se bave do detalja a nekim pak drugim i to vrlo važnim stavkama posvećuje se vrlo malo prostora i prilično su neodređeni. Konkretno se radi o stanju stručnih suradnika. Uzmimo primjer osnovnih škola gdje je propisano da svaka osnovna škola koja ima do 180 učenika mora zapošljavati dva stručna suradnika od kojih jedan mora biti pedagog. Osnovna škola koja ima 180 do 500 učenika mora zapošljavati tri stručna suradnika, a kaže se osnovna škola preko 500 učenika mora zapošljavati četiri stručna suradnika. Opet nije postavljen određeni broj stručnih suradnika. Uzmimo i činjenicu da je u svakoj školi obavezan jedan pedagog, to izričito se kaže. A tko drugi i može, može biti knjižničar. Do sada se na razini Hrvatske na tisuću 743 učenika dolazio jedan stručni suradnik a to je mogao biti i knjižničar i sama je situacija jasna. U Dubrovačko-neretvanskoj županiji od 31 osnovne škole imamo 9 psihologa, 14 defektologa, 23 pedagoga. Neki pedagozi rade i na dvije škole a psiholog čak na pet škola. Zamislite, psiholog sa 3 tisuće učenika. Što može napraviti na bilo kakvom preventivnom programu? Nažalost, u zadnje vrijeme smo svjedoci neugodnih i čak alarmantnih događaja u hrvatskim školama. Osnovne škole koje su prolazna stanica u svijet odraslih te su prva institucija u kojoj djeca stječu određena znanja za budućnost ali se i počinju socijalizirati te se uče ponašanju također su nažalost mjesta ekscesnih ponašanja učenika. "Prijetio učiteljici", "istukao djevojčicu iz razreda", "Nastavnici rezali kosu pod satom", "Otac učenika osnovne škole prijetio razrednici da će je ubiti" samo su neki od naslova koje svakodnevno čitamo u novinama. Porast kriminala ali i devijantnog ponašanja rastući je trend u Hrvatskoj koji se mora početi rješavati ozbiljnije. To treba biti već od osnovne škole uvođenje većeg broja stručnih suradnika koji bi radili na prevenciji devijantnog ponašanja učenika kroz određeni kontakt ili radionice čiji bi programi rada b ili uvršteni u obavezan školski kurikulum iz razloga da ne dolazi do improvizacije koje su danas vrlo često prisutne. U standarde se također mora uvrstiti točan broj stručnih suradnika i točan opis zaposlenih stručnih suradnika, dakle pedagoga, psihologa, defektologa, knjižničara itd. jer znamo da pedagog prati realizaciju odgojno-obrazovnog rada, psiholog prati psihofizički razvoj itd., da ne govorim kompetencije tih profila. Zatim bih izdvojila što se tiče stručnjaka edukacijsko-rehabilitacijskog profila izdvojila bi zapravo veliku potrebu za logopedom kao stručnjakom za prevenciju problema u učenju što je također sve veći problem koji sa sobom povlači puno ozbiljnije posljedice u ponašanju djeteta poslije. A ukoliko želimo društvo znanja trebamo raditi i na mentalnom zdravlju mladih kako bi se smanjio postotak nasilja i devijacija u hrvatskom društvu. Zato nam treba povećan i točno određen broj stručnih suradnika posebno psihologa. Osvrnula bih se još na mjere u pedagoškim standardima u vrtićima kada se govori o zdravstvenoj zaštiti i prehrani djece u dječjim vrtićima i na područje programa zdravstvenog odgoja. Kod poduzimanja preventivnih mjera piše za smanjenje zaraznih bolesti i prevencije ozljeda. Nažalost, kod nas još ne postoji dovoljno razvijena svijest o važnosti oralnog zdravlja za opće zdravlje pojedinca a još manje o važnosti provođenja oralne higijene a edukacija djece i roditelja trebala bi biti prva razina skupne prevencije konkretno karijesa. Tako se prvenstveno kroz vrtiće djeca a i roditelji mogu dobiti osnovne informacije i smjernice za očuvanje oralnog zdravlja. Također problem predstavlja financiranje, budući da se dio prenosi na lokalnu zajednicu, a državni proračun predviđa premalo sredstava za osiguranje predviđene implementacije. Isto tako je, malo, gotovo ništa rečeno o standardima vezani za udžbenike. Pedagoški standard je, naravno, iznimno važan dokument od kojeg se više očekivalo. Više se očekivalo u biti jasnoća standarda u pojedinim segmentima. Te se nadam da će se uvažiti primjedbe i dorade. Spomenula bih nedavni događaj oko dugo pripremanog projekta državne mature koji je pokazao ne spremnog i nekoordiniranost obrazovnog sustava. I pitamo se hoće li se uzeti u obzir ove kritike na pedagoške standarde ili će se standard ozakoniti po principu bolonje i zamalo državne mature i propasti ostaje zapravo da vidimo. Hvala lijepo.
Hvala. Gospodin zastupnik Ivan Hanžek. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, poštovane kolegice i kolege, predstavnici ministarstva. Kada bi ovaj materijal razmatrali samo kao političko pitanje, onda bi sigurno našli čitav niz zamjerki i primjedbi na, i na njegovu metodologiju pa i na sadržaj. No, s obzirom da je želja svih zajedno izražena već i kroz ove prethodne rasprave i kroz prijedloge, da se dođe do prihvaćanja i uvođenja državnih pedagoških standarda, treba onda u raspravi pokušati sugerirati i ukazati na ono što nameće logika. Ja ću se u svojoj raspravi koncentrirati prvenstveno na predškolski odgoj jer dolazim iz grada koji nema decentralizirane funkcije u osnovnom obrazovanju i srednjoškolskom obrazovanju, bez obzira što sam relativno detaljno informiran o problemima i o onome što se događa i s čime se susreću i ravnatelji kao i svi oni koji djeluju u tom odgojno obrazovnom procesu. No, s obzirom da dolazim iz grada koji je grad prijatelj djece, zdravi grad, koji ima izuzetno kvalitetan vrtić sa izuzetno bogatim programima i dugogodišnjom tradicijom onda ću se koncentrirati na ono što mislim da treba naglasiti. U prvom redu, standardi su nužni. Posebno u djelatnostima koji bitno utječu na odgoj i obrazovanje mladih generacija, novih generacija koje će obilježiti 21. stoljeće u našoj državi. No, stoga me već na početku materijala ražalostila činjenica da u materijalu kojeg raspravljamo poslije 1. svibnja 2007. baratamo sa statističkim podacima od 31. prosinca 2006. godine. Netko će reći, ne događaju se toliko značajne promjene u broju novorođene djece, u broju djece koja su u obrazovanju, odnosno koja su u predškolskom ustroju ili u odgoju i obrazovanju. No, činjenica je da mi imamo oscilacije koje ukazuju na to da slika neće moći biti potpuno jasna i potpuno razlučna ukoliko ne baratamo sa konkretnim podacima, ili bolje rečeno ukoliko ne baratamo sa trendovima koji ukazuju na određene pojave i pojavne oblike. Kada govorimo o predškolskom odgoju, treba reći da se ja zalažem da predškolski odgoj, dječji vrtić, postaje obveza za sve, jedinice lokalne samouprave. Mi smo danas uočeni zapravo sa situacijom da je predškolsko obrazovanje osnovano koliko ima digniteta, filinga, osjećaja u lokalnoj zajednici, a ne kolike su stvarne potrebe i za čim, zapravo teže i roditelji, a to treba reći i naglasiti pa i djeca. Pedagoški standardi u predškolskom odgoju, netko će reći, barataju sa dosta tehničkih, građevinsko tehničkih normi. No, i to mislim da je nužnost. Iz jednostavnog razloga, jer ako želimo ujednačiti uvjete obrazovanja mladih ljudi, djece, onda mislim da moramo minimalne standarde utvrditi i da je to potreba i nužnost. No, istovremeno, mislim da se premalo pažnje posvećuje jednom dijelu koji je zaista bitan. A to je, to su stručni suradnici. Naime, mi smo danas suočeni sa sve većim brojem djece koji imaju poteškoće u razvoju, manje ili više izražene. Da li je društvo senzibiliziranije, da li su roditelji educiraniji ili senzibiliziraniji da to uočavaju ranije pa iskazuju potrebu i traže pomoć, ili zaista je sve veći broj djece koje trebaju takvu pomoć. Mislim da bismo u standardima trebali stvoriti pretpostavke da je to obveza svake institucije koja se bavi predškolskim odgojom, jer ova sadašnja rješenja ne zadovoljavaju sve one potrebe koje kod nas postoje. Ja ću reći, mi smo prišli u rješavanju tog jednog problema na način da izbjegnemo situaciju koja je dosta česta. Ako se stručni suradnik zaposli u jednoj instituciji kada treba tretirati djecu u drugu instituciju da je onda podjela moj, tvoj ili naš ili vaš. Pa smo mi u vidu out sorcinga zaposlili logopeda u "Društvu naša djeca" koji pruža pomoć i uslugu djeci iz vrtičkih skupina, djeci koja nisu obuhvaćena vrtićem, ali djeci iz osnovne škole, pa i iz područja drugih općina. I da ne duljim previše u onome u čemu struka, a i ljudi evo iz mog kluba mogu više reći, jer detaljnije poznaju i stručni dio. Ja bih želio naglasiti onaj dio koji je za lokalnu samoupravu najproblematičniji a to je osiguravanje financijskih sredstava. Činjenica je da ovakvi standardi podrazumijevaju da država mora podmetnuti, pa i u okviru decentralizacije značajnije svoja ramena, ili dio svog poreznog kolača prepustiti lokalnoj samoupravi poštujući standarde ili primjenjujući standarde. Mi smo prije godinu i nešto dana, neka me moje kolege i kolegice iz udruge gradova, podsjete da li je to godinu dana bilo, bili svjedoci kada je od strane Ministarstva financija i od strane međunarodnih institucija predstavljen program "Standardne usluge u ovlasti javnih djelatnosti", znači od prosvjete, predškolskog odgoja, pa do onih usluga koje pruža lokalna uprava ili samouprave. Mislim da bi kod pedagoških standarda trebalo apsolutno primijeniti principe standardne usluge i da onda država onima koji nisu u mogućnosti kroz svoj fiskus, kroz svoje fiskalne kapacitete osigurati taj standard treba iz decentraliziranih ili putem decentraliziranih sredstava omogućiti da se taj standard ostvari. Da li kroz proračun, ne mora biti proračun mogu biti i specijalizirani fondovi u okviru kojih se onda rješava ili premošćuju takvi problemi koji zaista mogu predstavljati izuzetan teret. To je ružna riječ teret kad se radi o odgoju i obrazovanju mladih generacija. Međutim, mi znamo da građani od lokalne samouprave očekuju puno, da zahtijevaju i rješavanje onih stvari koje mi nismo u mogućnosti ili nismo ovlašteni rješavati i da dosta često ima i nerazumijevanja u pogledu financiranja predškolskog i školskog obrazovanja posebno kad se radi o programima vanškolskih djelatnosti ili proširenim programima. Stoga još jedanput zalažem se za pedagoške standarde. Smatram da su rokovi nešto predugi za implementaciju, da trebamo biti ambiciozniji i da u svakom slučaju kao i za neke druge stvari i ovaj standard treba permanentno dograđivati i ovaj Sabor o njemu raspravljati u dograđivanju. Jer, kao što je rekla i kolegica jednostavno vrijeme, tehnike, tehnologije, pa i saznanja toliko brzo se kreću da donijeti jedan standard za dugi rok i na dugi rok nije poželjno. Poželjnije je da ga dograđujemo i unapređujemo. Hvala lijepa.
Hvala. Gospodin zastupnik Mario Habek. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskog sabora, predstavnici Vlade, kolegice i kolege. Primjena novog Zakona o predškolskom odgoju i naobrazbi mnogi vrtići u Hrvatskoj neće biti u mogućnosti ispoštovati navedene zakone i propise o zbrinjavanju djece. Razlog tome su financijske mogućnosti, odnosno nemogućnosti pojedinih općina i gradova koji ne mogu pratiti zadane standarde. Zakon ne predviđa obvezu sufinanciranja troškova zbrinjavanja djece u vrtiću od strane Ministarstva znanosti, obrazovanja i športa u razlici koju nije u mogućnosti financirati jedinica lokalne samouprave, odnosno osnivač vrtića. Naime, i do sada plaće i ostali materijalni troškovi zaposlenih daleko su ispod Pravilnika o plaćama u osnovnim školama. S tim da mlađa mješovita skupina broji dvanaestero djece u dobi od jedne do treće godine, te o njima brine jedan odgojitelje. U ovom prijedlogu pedagoškog standarda izričito se navodi da se u takvu mješovitu skupinu može uključiti najviše 12 djece, a da u njima u 10 satnom programu skrbe 2 odgojitelja. Općina Klenovnik koja se nalazi nedaleko od Ivanca je među siromašnijim općinama u Republici Hrvatskoj. Proračun općine iznosi milijun i osamsto tisuća kuna i iz tog skromnog proračuna mora namiriti i potrebe osnovne škole u iznosu od 50000 kuna, prijevoz učenika srednjih škola 200000 kuna i predškolski odgoj 220000 kuna. Sama općina Klenovnik broji 2300 stanovnika od čega je 120 djece predškolske dobi. Dječji vrtić “Latica“ u Klenovniku je samostalni objekt izgrađen prije 30 godina, te broji dvije mješovite skupine. U njemu se ostvaruje desetosatni program, te dva kraća programa. Ukupno skrbi za 65 djece s područja općine Klenovnik, 35 djece u primarnom programu, 20 djece u predškolskom programu i 10 djece u općoj dječjoj igraonici. Zbog mjesta u kojem taj vrtić djeluje, na mogućnosti jedinice lokalne samouprave koja je osnivač vrtića, skoro niti jedan segment brige o djeci predškolskoga odgoja neće se moći ispuniti zbog nedostatka financijskih sredstava. Jednako vrijedi i za stručni tim pedagoga, psihologa, defektologa zbog istog razloga. Stoga molim uvažene predlagače predškolskog standarda, pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe da razmotri ovaj prijedlog kao i mišljenje svih malih vrtića koji djeluju u selima i na otocima Republike Hrvatske, te se susreću u svojem radu sa istim problemima. Vrtići koji djeluju pri jedinicama lokalne samouprave čiji prihodi nisu u mogućnosti u potpunosti financirati potrebe predškolskih organizacija jako su svjesni vrijednosti i značaja predškolskog odgoja u životu svakog djeteta i društva općenito, da dio financiranja ili u potpunosti brigu oko financiranja barem djelomično preuzme na sebe ministarstvo nadležno za predškolski odgoj. Cilj ovog prijedloga je da sva djeca u Republici Hrvatskoj i svi zaposlenici u predškolskom odgoju imaju ista prava bez obzira na kojem području ostvarivali brigu o djeci predškolskog uzrasta. Isto tako treba razmisliti i obavezno zapošljavanje stručnih suradnika, pedagoga i psihologa u svim vrtićima bez obzira na broj djece, te sufinancirati ili u potpunosti financirati njihova zapošljavanja iz državnog proračuna. Time bismo smanjili mogućnost pojave devijantnih ponašanja djece u školskom sustavu, jer bi pedagozi, psiholozi mogli na vrijeme preventivno reagirati. Pozdravljam i otvaranje rasprave o pedagoškim standardima osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja već na početku ovog saziva Sabora, jer je krajnje vrijeme da Hrvatska dobije i ovaj pedagoški standard pošto ga čini mi se do sada gotovo da i nije bilo. Kao mladi roditelj posebno sam zainteresiran da se ti standardi konačno donesu, ali sam pomalo i zabrinut nejasnoćom i nedorečenošću pojedinih rješenja u ovom prijedlogu kao vjerojatno i mnogi roditelji u cijeloj Hrvatskoj. Najprije moram upozoriti da je za sve nas roditelje čija djeca tek ulaze u sustav obrazovanja ili se spremaju ući neprihvatljiv rok za potpunu primjenu standarda do 2022. godine. Ako pojedinci već reklamiraju Hrvatsku kao zemlju znanja onda bi se i sredstva u proračunu morala pronaći za skoriju potpunu primjenu standarda i to najkasnije za četiri godine. Ako se mogu pronaći sredstva za kupovinu raznih ratnih aviona, novog naoružanja, povećanja državne administracije, onda se moraju pronaći sredstva i za našu djecu da dobiju obrazovni sustav kakav dolikuje vremenu u kojem živimo. Mi kolegice i kolege zastupnici možemo čekati do 2032. godine, ali djeca na žalost ne mogu. U uvodnom dijelu prijedloga donosi se mnoštvo statističkih podataka između ostalog i broj djece koja polaze tzv. neobavezno obrazovanje, odnosno glazbene i plesne škole. Broj djece u takvim školama manji je od pet posto ukupnog broja učenika u osnovnim školama što je poražavajući podatak i Sabor bi trebao zadužiti Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa da napravi posebnu strategiju razvoja osnovnih glazbenih i plesnih škola. Te škole imaju velik značaj osobito za male sredine i obično djeluju u sklopu pučkih učilišta i susreću se s mnogim problemima u svome radu od pomanjkanja prostora do pomanjkanja stručnih kadrova. Te škole na najbolji način odgajaju i upućuju djecu u glazbeni svijet i pomažu im da znaju prepoznati i cijeniti prave glazbene vrijednosti. Ukoliko djece u tim školama bude više, vjerujem da ćemo i manje slušati o ekspanziji raznih klubova sa nekvalitetnom glazbom, a koji su često i poprište raznih sukoba i problema za širu zajednicu. Posebno treba inzistirati na obaveznom uvođenju stručnih suradnika osnovne škole, odnosno pedagoga, psihologa i defektologa jer bi na taj način preventivno spriječili razne probleme u ponašanju djece u osnovnoj školama. Sadašnji prijedlog u kojem se broj stručnih suradnika vezuje na broj učenika nije dobar jer i u školama koje imaju manji broj učenika također postoje djeca sa problemima u ponašanju koja traže posebnu brigu stručnih suradnika. Ovo treba povezati sa mojim prijedlogom zapošljavanje stručnih suradnika i u vrtićima, te bi na taj način država osigurala odgojnu vertikalu do adolescentske dobi. Vjerujem da bi time porasla i sigurnost tolerancija i stvaranje kvalitetnije odgojne okoline u našim školama. Također je važno da se standardima osigura i funkcioniranje knjižnice u svim školama tijekom cijele nastave. Poznato je da male sredine sa malim brojem učenika obično nemaju gradsku ili općinsku knjižnicu, te bi školska knjižnica bila jedino mjesto susreta sa knjigom za tu djecu, mjesto s kojeg bi mogli pristupati informacijama i aktivnije se uključiti u društvo. Raduje me da je predlagatelj predvidio mogućnost ponovnog uvođenja školskih autobusa u nadležne škole. Naime, sad imamo situaciju da različite firme sa kojekakvim autobusima prevoze djecu, pa imamo priliku i u crnoj kronici čitati stravične stvari o ispadanju djece iz autobusa, pa i gušenja u autobusima. Nedavni primjer sa Čazmatransovim autobusom opet nas sve tjera da dobro promislimo o tome kako se naša djeca prevoze od kuće do škole i obratno. Ne treba posebno isticati da ni škola ni roditelji nemaju kontrolu nad ponašanjem vozača koji nisu dio školskog sustava. Stoga bih želio da predlagatelj predvidi obavezno vraćanje školskih autobusa u okvir škole. Oprostite potpredsjedniče, možete mi osigurati malo tišine? … [[Upadica se ne razumije.]] Hvala. Također bih upozorio na još jednu činjenicu koja se provlači u ovom prijedlogu standarda. U prvom članku se ističe da je cilj standarda podjednak razvoj osnovnog školstva na čitavom području Republike Hrvatske, tako zaista i treba biti jer su za državu sva djeca jednaka bilo da žive u bogatom Zagrebu ili u nekoj siromašnoj općini u Lici ili u Varaždinskoj županiji. Međutim, u članku 47. ta se težnja dovodi u pitanje jer sredstva za provedbu ovog standarda osiguravaju se, između ostaloga, i iz proračuna lokalnih zajednica. Ako su do sada neke škole imale stotinjak računala, projektora, opremljene laboratorije za prirodoslovne predmete, a neke računala samo kod ravnatelja, o projektorima da i ne govorimo, onda se ovim standardom trebalo omogućiti da sva djeca dođu u isti položaj za razvijanja vlastitih potencijala. Ovako se jedan dio financiranja, a nejasno je koji, prebacuje na lokalne proračune, koji onda više ne ovise o ministrovoj razvojnoj strategiji, nego o volji i nevolji lokalnih političkih struktura. Time opet neka djeca postaju povlaštenija od drugih. Na kraju, još jednom ističem da mi mladi roditelji nemamo vremena čekati 15 godina za potpuno provođenje standarda, nego zahtijevamo od Vlade da pronađe financijska sredstva i da se ovi standardi počinju primjenjivati što prije, a najkasnije za 4 godine. Mislim da su djeca apsolutni prioritet i da mnoge druge stvari mogu čekati 2022. godinu. Hvala lijepo.
Hvala. Gospodin zastupnik Davor Huška. Izvolite.
Hvala. Gospodine potpredsjedniče, uvažena predsjednice Vlade Republike Hrvatske, kolegice i kolege. Želim reći nekoliko riječi o konkretnim prijedlozima vezanim za prijedlog državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja. Prvo vezano za mjerila za prostore u osnovnim školama. Treba istaći da se u prošlom četverogodišnjem mandatu u Hrvatskoj za potrebe i učenika osnovnih škola i učenika srednjih škola izgrađene uz pomoć državnog proračuna desetine, slobodan sam reći i stotine novih školskih športskih dvorana. Ovim novim standardima idemo dalje sa izgradnjom dvorana, a iskazan je i plan i potreba za izgradnju školskih bazena, što je sada stvarno potrebno. Jer kako smo vidjeli iz materijala, samo 3 osnovne škole u Hrvatskoj danas imaju školske bazene. To je za pozdraviti i siguran sam da će se u ove projekte izgradnje školskih bazena u velikom broju i mjeri, kao i u projektu izgradnje školskih športskih dvorana uključiti i udružiti sredstva sa državnim proračunom i jedinice lokalne samouprave, odnosno regionalne samouprave, gradovi, općine, županije širom Hrvatske. I na taj način skratiti rokove koji su predviđeni za dostizanje ovih standarda. Taj model sufinanciranja i prijedloga treba što prije spustiti gradovima, općinama, županijama na razmatranje kako bi se što prije krenulo u konkretnu realizaciju. Nadalje, nakon što sam razgovarao s nekoliko ravnatelja osnovnih škola s područja Požeško-slavonske županije, tj. gradova sa područja naše županije, iskristaliziralo se nekoliko konkretnih prijedloga vezano za mjerila, odnosno standarde u osnovnom školstvu. Pa tako u poglavlju 5. mjerila za broj učenika u razrednom odjelu odgojno-obrazovnoj skupini, članku 15. pod ostalim radnicima državni pedagoški standard osnovno školstvo propisuje da škola koja ima više od 16 razrednih odjela zapošljava tajnika, financijskog računovođu. Nigdje se ne spominje administrativni referent koji sada u prijedlogu pedagoškog standarda stoji u prijedlogu za srednje škole i izrikom stoji da škole sa više od 400 učenika imaju pravo na administrativnog djelatnika. U tom pogledu, osnovne i srednje škole u startu se ne stavljaju u ravnopravni položaj jer, naravno i u osnovnim školama postoji stvarna potreba za takvim službenicima. Također, u poglavlju 8. mjerila za stručno usavršavanje, članak 18. propisana je obveza učitelja i stručnih suradnika prisustvovati najmanje jednom u 2 godine na državnoj razini, te najmanje 3 puta godišnje na županijskoj u stručnom usavršavanju. Nažalost, nije nigdje naznačeno na koji način će se provesti financiranje istog. Do sada je ta suma bila simbolična 72 kune po učitelju za cijelu godinu i mislim da bi obračun naknada trebao ići po stvarnim troškovima, jer na području koje nije povezano javnim prijevozom, ti troškovi su daleko veći, a isplaćuju se iz redovnih materijalnih troškova. Na primjer, jedan odlazak učitelja na županijski aktiv iz naše osnovne škole u Pakracu, znači do Požege je 216 kuna po učitelju. Pomnoživši to sa 3 puta godišnje pa puta broj učenika, nije teško izračunati koliko se redovni troškovi opterećuju na uštrb ostalih potreba škole. I na kraju, želio bih reći nekoliko riječi i kao gradonačelnik o iskustvima i prijedlozima vezanim za financiranje standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Točno je da taj segment financira i financirala je lokalna samouprava iz svojih prihoda i naravno roditelji djece polaznika jaslica i vrtića. Dakako da bi bilo dobro da se i državni proračun uključi u financiranje barem ovih novih povećanih troškova koji će proizaći iz predloženih standarda, a za što vidimo da je i planirano u državnom proračunu određeni iznos sredstava, jedino nisu jasni točni, precizni kriteriji podjele tih sredstava. Nadalje, treba reći da je država i dosad kroz različite oblike partnerstva, bilo sa Svjetskom bankom bilo sa Europskom investicijskom bankom i drugima, financirala i još uvijek financira kapitalne investicije na izgradnji, dogradnji, obnovi i opremanju dječjih vrtića i jaslica kojima su osnivači jedinice lokalne samouprave. Na kraju u potpunosti podržavam ove nove standarde, nailaze na jedan pozitivan odjek na terenu u razgovoru i sa učiteljima, ravnateljima osnovnih i srednjih škola, a posebno su interesantni nama jedinicama lokalne samouprave vezano za predškolski odgoj. Hvala.
Hvala. Gospodin zastupnik Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa. Poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Ja ću se u svojoj raspravi osvrnuti samo na pedagoške standarde predškolskog odgoja za koje smatram da su idealno postavljeni, ali se bojim da će posljedice primjene ovih standarda bez izmjena propisa koji govore o financiranju lokalne samouprave imati za posljedicu da će više djece predškolske dobi biti obuhvaćeno baka servisom i baby sitericama nego dječjim vrtićima i drugim oblicima predškole. U obrazloženju ovog standarda piše da je do sada različitim programima obuhvaćeno 55% djece, a da je cilj da bude obuhvaćeno 60%. 10-satnim boravkom u dječjim vrtićima je 97 tisuća djece od 265 tisuća djece predškolske dobi koje u Hrvatskoj imamo evidentirano. Predškolskim programom 16 tisuća, a od ovih 97 tisuća koji polaze dječje vrtiće, 2 tisuće 743 djeteta ima poteškoće, 2 tisuće 75 integrirano je u redovite programe, a samo 668 je u posebnim programima. U obrazloženju nadalje stoji da za realizaciju ovog standarda u proračunu za 2008. Republike Hrvatske, u proračunu države je planirano 8,7 milijuna kuna, a da do 2013. bi trebalo osigurati otprilike 22 milijuna. Navodi se i podatak da je za 2005. lokalna i regionalna samouprava u svojim proračunima za ove potrebe osiguravala milijardu 145 milijuna. No ja imam podatak da je za 2007. da su općine i gradovi u svojim proračunima za predškolski odgoj da je planirano milijardu i 407 milijuna kuna. Za ovu godinu taj iznos mogao bi biti oko milijardu i 600. Taj podatak je veoma bitni kada dođemo do cijene i podataka o sufinanciranju od strane općina i gradova. Predlagatelj barata prosječnom cijenom tisuću i 100 kuna i podatkom, činjenicom koja se ovdje spominje, da roditelji u prosjeku plaćaju 500 kuna, a općine i gradovi 600 kuna i računica im je pokazala da općinama ostaje oko 400 milijuna kuna za druge potrebe. To bi bilo jako dobro da je to točno. To bi bilo točno da je Hrvatska jednako razvijena, da struktura prihoda proračuna općina i gradova u cijeloj državi je ista ili barem približna i da su sve općine podjednako opterećene zbrinjavanjem predškolskog, odnosno organiziranjem predškolskog odgoja i obrazovanja i činjenice da recimo nemamo općine ili kad ih ne bi imali, gdje ovi izdaci predstavljaju i 40% rashoda izvornih prihoda proračuna. I do 40%! Prema zakonu država mora financirati javne potrebe u području predškolskog odgoja i sa dosta čuđenja prihvaćam činjenicu da sam resorno ministarstvo upozorio da neke ustanove koje su ovlaštene za predškolski odgoj djece s poteškoćama kao što je recimo to centar za autizam u Zagrebu, samovoljno službenim dokumentima, nuđenjem sporazuma općinama i gradovima najavljuju da će od 1.1.2009. cjelokupni iznos troška predškolskog odgoja djece s teškoćama, morati financirati lokalna samouprava. Na prvo pitanje dobivam jedan ja bih rekao čudan odgovor ministra, pa sam morao dopunski slati, dopunske dokumente dokazujući da je proces na terenu počeo takav da se od općina i gradova traži cjelokupno financiranje te djece. Čak su i sporazumi na potpis nuđeni, ali prateći dokumentaciju ustanovio sam da recimo centar za autizam za devet dana mjesečno po jednom djetetu od općine naplaćuje 1.224,50 kuna. Kolika je onda mjesečna cijena, ukupna cijena koju plaća država, lokalna zajednica i roditelji ako je samo udio općine 1.224,50 i to za devet dana u mjesecu? Zbog toga ona prosječna cijena koju sam spomenuo do tisuću i 100, naprosto sumnjam da je točna ili je možda bila točna 2005. ali ove godine doista nije. Članak 7. ovih standarda propisuje i upućuje da u odgojno-obrazovne skupine s posebnim programom u dječjem vrtiću uključuju se djeca s teškoćama kojima se vrsta i stupanj teškoće utvrđuje prema propisima iz područja socijalne skrbi. Stavak 2. također veli da zavisno o interesu i sposobnosti te djece oni imaju pravo na uključivanje u redovite, posebne ili alternativne programe. Što je cilj ovih standarda? Da djecu s teškoćama uključujemo u redovite programe ili posebne programe. Ima određenih iskustva iz tog područja i veliki broj stručnjaka tvrdi i dokazuje da je uključivanje djece s teškoćama u redovite programe, dakle integracija, daje daleko veće rezultate nego njihovo uključivanje u posebne programe, oni kažu čak to i zatvaranja u svojevrsne … [[Ne razumije se.]] To i činjenica da recimo potpuno slijepa djeca koja su prošla integrirani sustav predškole i osnovnoškolskog obrazovanja postižu fantastične rezultate ne samo u ocjenama nego i u životnom napredovanju i omogućuje im školovanje za niz novih zanimanja i profesija osim onoga što smo naučili da recimo svu slijepu djecu 50 godina smo školovali da budu operateri na telefonskim centralama kao jedino zanimanje koje je njima bilo dostupno. U članku 16. počinje ustroj predškole i veli da se on obično organizira u dječjem vrtiću, ako nema vrtića onda u osnovnoj školi. Tko financira predškolu ako je pri vrtiću? Tko financira predškolu ako je u privatnom vrtiću? Napominjem da za redoviti standard predškolu, odnosno dječjih vrtića, u nekim općinama rashodi predstavljaju i 40% proračuna. Standardi su dobri, ali ne odgovaraju na pitanje financiranja. Nadalje, dječji vrtić optimalne veličine od 17 do 20 odgojnih skupina redovitog programa ili 340 do 400 djece. Dječji vrtić s područnim odjelima može imati najviše 30 odgojnih skupina ili do 600 djece. U odgojno-obrazovnu skupinu djece s redovitim programom u dobi do navršenih 12, od 6 do 12 mjeseci najviše pet djece, pa u sedmoj godini do 25-ero djece. Dakle, od 5 do 25, što je dobro. Podsjećam samo na dogovor da mi zastupnici bez klubova smo dobili 15 minuta za raspravu u dogovoru sa predsjednikom Sabora prošli tjedan. Ali, sad veli dalje, u odgojno-obrazovnu skupinu može se uključiti na temelju mišljenja stručnih suradnika dječjeg vrtića samo jedno dijete s lakšim teškoćama i tada se broj djece u skupini smanjuje za dvoje. Dakle, ako se radi o skupini djece do 12 mjeseci starosti, gdje je standard petero djece u skupini, smanjuje se za dvoje, to je tri. U odgojno-obrazovnu skupinu može se uključiti samo jedno dijete s većim ili kombiniranim teškoćama, ali se tada broj djece u odgojnoj skupini smanjuje za četvero. Ako se radi o skupini do 12 mjeseci starosti, pet minus četiri je jedan. I jedno s kombiniranim, dakle, samo dvoje djece. Ne čini li vam se da ovako rigorozno postavljeni standardi neće stimulirati mješovite skupine? Da će se težiti ka osnivanju posebnim odjeljenja zbog ekstremno visokih cijena? Imamo li dovoljni broj stručnjaka koji ovi standardi zahtijevaju da bi forsirali i išli na ovako visoke i rigorozne standarde za pet godina? Jer, nije samo problem prostor, broj zaposlenih, nego i stručni kadar koji ovi standardi propisuju. I završavam sljedećim. Sa svim standardima oko broja zaposlenih, strukturi stručnog tima, neminovno će dolaziti do povećanja cijene boravka djece u vrtiću, ne samo zbog prostornih standardi. Kako će se općina i gradovi ponašati? Smanjivat će svoj udio u ukupnoj cijeni što će rezultirati povećanjem, financijskim povećanjem obaveze roditelja. S obzirom da je dosada svega 97 tisuća djece smješteno u vrtiće, to će rezultirati činjenicom da će taj broj padati, a ne rasti. Podatak o tome da općine i gradovi u Hrvatskoj su vlasnici svega ako se ne varam 307 …
Malo, molim, zaključite.
Dječjih vrtića i predškolskih ustanova. Ići će se i nastojati će se nadalje davati prostora privatnoj inicijativi, a jedina obaveza općine koja će nastojati kroz zakonski minimum od 30% cijene financira taj boravak.
Hvala.
Zbog toga, samo jedan prijedlog, ako još mogu dati. Predlažem da rok primjene standarda se poveća na osam godina, kao krajnji rok upravo zbog ovih cijena, upravo zbog činjenica da Hrvatska još uvijek nije izvršila financijsku decentralizaciju u smislu prihodovne strane proračuna općina i gradova.
Gospodin zastupnik Zvonimir Mršić. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, poštovani državni tajnici. Ovdje danas raspravljamo o državnim pedagoškim standardima. Ja bih rekao da mi danas razgovaramo o cijelom nizu hrvatskih apsurda. Primjerice, ja smatram doista da su ova tri pedagoška standarda izrazito važna za hrvatske građane jer određuju što će se zbivati u narednih 30, 40 godina na području obrazovanja, a jedino obrazovanje je znanje, razvoj kompetencija može osigurati napredak ove zemlje. Ako je tome tako, ako je to doista jedan strateški važan dokument, gdje je ministar? Zašto nema ministra ovdje da sluša što hrvatski zastupnici imaju o tome reći? Navodno, smiruje studentski bunt, jer nakon štrajka srednjoškolaca sad su rekli studenti da će se pobuniti, a on ih miri i kaže: Nemojte se ništa buniti, nećemo smanjivati kvote upisa na fakultete. Umjesto da kažemo da ćemo udvostručiti upise kvote na fakultete, umjesto da kažemo da svi koji studiraju da će moći studirati na teret ministarstva, a ne da tek trećina studira na teret ministarstva, a dvije trećine za osobne potrebe. Drugi apsurd. Vidite, Igor Štimac, navodno je on neki uvaženi nogometni funkcioner, je rekao, zaprijetio, neće se igrati novo nogometno prvenstvo na stadionima koji neće proći licenciranje. Zamislite apsurda, svake godine se provodi licenciranje nogometnih stadiona u Hrvatskoj. Kada se provelo licenciranje škola u Hrvatskoj? Znamo li mi kakve škole jesu? Ili je dovoljno bilo jedanput, nekada u prošlosti, prije 50 godina, da se škola otvori, da bude u kakvom – takvom ili nikakvom sustavu održavanja i da se danas tamo odvija nastava. Ne može se igrati nogomet na stadionu koji nema rasvjetu i gdje nije tisuću dvjesto luxa po kvadratnom centimetru travnjaka. Kakva je rasvjeta u našim školama? Koliko naših učenika ima zadovoljavajuću rasvjetu za obrazovanje? Mi to nemamo niti u ovom materijalu, niti znamo kakva u budućnosti treba biti rasvjeta i kada će to biti postignuto. Ove godine se u Hrvatskoj više od milijarda kuna investira državnog novca samo u izgradnju dvorana za rukometno prvenstvo koje će se igrati dva ili tri tjedna, mislim da se igra rukometno prvenstvo. Puno više se izdvaja za rukometno prvenstvo nego za sve škole i vrtiće koje se trenutno grade u Hrvatskoj. Što je to hrvatski prioritet? Znanje, obrazovanje, briga o djeci ili sport? Koju to mi poruku šaljemo našim mladim generacijama? Da li im je pametnije ići u školu ili im je pametnije se baviti sportom? Jer, danas je najveća tema Luka Modrić. Mi ne znamo koji su znanstvenici danas na najvišoj cijeni niti znanstvenici u konačnici pune naslovne stranice, osim ako nije neka od afera. I danas je puno važnije u Hrvatskoj hoće li biti završene dvorane do svjetskog prvenstva nego hoće li biti završene škole do nove školske godine. Danas je puno važnije hoće li biti završene dvorane do svjetskog prvenstva nego hoće li biti završeni studentski domovi i učenički domovi do nove školske godine. O čemu mi to danas govorimo? Mi danas imamo tri školska standarda ovdje na raspravi ali trebamo postati svjesni nekih činjenica. Kada su ovi standardi rađeni nije napravljena demografska studija. Mi ne znamo, mi pretpostavljamo ali ne znamo koliko ćemo imati djece koje dobi 2022. godine kada ovi standardi budu u punoj primjeni, mi ne znamo koliko će biti generacija od nula do šest, od šest do dvanaest odnosno četrnaest, odnosno od dvanaest do šesnaest godina ili do osamnaest godina. Mi ne znamo tko će ići u te škole jer imamo s jedne strane katastrofične demografske prognoze o tome da će se smanjiti populacija u Hrvatskoj a s druge strane ovdje idemo kao da se ništa neće dogoditi odnosno da ćemo imati ovu prostu demografsku reprodukciju koju danas imamo negdje na nivou između 45 i 50 tisuća novorođene djece po godištu. To je pretpostavka da znamo što trebamo napraviti 2022. godine. Još jedan apsurd. Nijedna škola koja je do sada napravljena, koja se danas projektira i gradi neće 2022. godine odgovarati ovim standardima zato jer ne možete danas dobiti suglasnost na ove nove standarde u Ministarstvu prosvjete. Vi danas nećete dobiti suglasnost da gradite bazen u okviru škole. Vi nećete danas dobiti recimo suglasnost da gradite učionicu za prvi do četvrti razred na 65 kvadrata nego ćete dobiti suglasnost da ju gradite na 58 kvadrata. Naše sve učionice koje danas imamo su sagrađene na 58 kvadrata. Kako ćemo te učionice proširiti do 2022. godine na 65 kvadrata. Prema tome, ne da moramo sagraditi dio novih škola koje nam ovdje nedostaju za jednu smjenu da bi drugu i treću smjenu u srednjim školama pretvorili u prvu smjenu nego i tamo gdje imamo prvu smjenu ćemo morati te škole zatvoriti ako želimo 2022. godine ove standarde postići i sagraditi škole po ovim standardima. Kad uspoređujete jedan i drugi standard, dakle onaj koji je trenutno važeći u odnosu na ono što je predloženo onda imate situaciju da na projiciranoj školi od 20 razrednih odijeljena mada je meni isto nejasno kako ćete 20 razrednih odijeljena razvrstati osam razreda, osam generacija, koliko će to po generaciji biti koje razredno odjeljenje ali evo i to je apsurd da imate … [[Govornik je isključen, ne čuje se.]] Dakle, koja razlika? Na tako projiciranoj školi za 460 učenika danas po postojećem standardu ona sa trodijelnom dvoranom kojoj pripadaju imala bi 5 tisuća 464 kvadrata. Nova škola po ovim standardima koje ovdje imamo bez bazena koji je inače jako skup za izgradnju i održavanje imat će 6 tisuća 624 kvadrata. I da bi sagradili školu za 20 razrednih odjeljenja za 460 učenika trebat će vam prema današnjoj cijeni negdje prema onome što ministarstvo kaže da je dakle to oko tisuću eura po kvadratu za izgradnju i 500 eura za opremanje trebat će vam samo za izgradnju negdje oko 50 milijuna kuna. Dakle, mi govorimo o idealnoj školi koja košta za jednosmjensku nastavu 460 učenika 50 milijuna kuna. Ali recimo, u toj idealnoj školi u ovim državnim standardima primjerice piše da morate imati jedan kvadratni metar blagovaonice po učenike, što znači da morate imati primjerice 460 kvadrata blagovaonice po učeniku u toj novoj školi. To danas nema niti jedna škola i nemoguće je ostvariti ove standarde do 2020. godine. Nadalje, ovdje se u predškolskom odgoju vrlo lako reklo da oni moraju biti svi ispunjeni do 2011. i 2012. godine. Pa naravno, to se odnosi na lokalnu samoupravu. Tamo gdje nema odgovornosti države tamo su rokovi skraćeni. Tamo gdje postoji odgovornost države tamo su rokovi 2022. godina. Ja predlažem da proglasimo do kraja našeg mandata da imamo Svjetsko prvenstvo u znanju i da kažemo da moramo napraviti sve škole do kraja našeg mandata i moramo naći novce, jer ako možemo naći za stadione, ako možemo naći za dvorane onda ja mislim da možemo naći i za škole. I time ćemo im poslati jasnu poruku onima kojima upućujemo poruku a to je da je znanje najbitnije, da jedino znanje će izvući zemlju iz krize odnosno osigurati poželjne stope rasta. E sada, koliko se isplati lokalnoj samoupravi ulagati u obrazovanje. Evo, mi smo u Koprivnici županija i grad su sagradili novu Gimnaziju "Fran Galović" sa sportskom dvoranom. Da smo gradili sportsku dvoranu kao u Zadru, kao u Osijeku, kao u Varaždinu država bi nam dala 50% financiranja, ovako se sada natežemo za neke mrvice i to će navodno samo županija dobiti nešto novaca za ovu godinu da plati se ta škola. A vidite, to je posebna škola zato jer su dva svjetska časopisa, ugledna svjetska časopisa za arhitekturu napravili prikaz te škole na petnaest stranica. Ja vas pitam o kojem to objektu u Hrvatskoj se napravio prikaz u svjetski poznatim časopisima za arhitekturu. Društvo arhitekata Hrvatske je proglasilo tu školu najboljim arhitektonskim djelom u prošloj godini. Što smo dobili kao nagradu? Ništa. Ignorira nas ministarstvo, ignorira nas država u tome, ne želi nam dati nikakvu potporu a s druge strane se govori ovdje da ćemo ostvariti neke standarde do 2022. godine. Trebamo podupirati i nagrađivati one koji ulažu u znanje, oni koji čine korak naprijed, oni koji daju novu viziju i perspektivu ovoj državi a profesionalni sport ostaviti sponzorima neka se sponzori o tome brinu. I moramo vrlo jasnu poruku odavde uputiti da je za nas važnije znanje i obrazovanje nego profesionalno bavljenje sportom. To ćemo postići jedino ako će u proračunskoj stavci za slijedeću godinu biti milijarde kuna koje će nam osigurati da doista na kraju našeg mandata odigramo svjetsko prvenstvo u znanju, u školama koje će biti licencirane te godine po europskim kriterijima a ne da imamo jedino stadione i rukometne dvorane u Republici Hrvatskoj koje odgovaraju licenci FIFA-e, IHF-a ili UEFA-e a škole nam se nalaze u vrlo troškom ili jadnom stanju a dajemo perspektivu od petnaest godina kada ćemo to napraviti. Tada većina nas više neće sjediti u ovom Saboru.
Replika gospodin zastupnik Marin Jurjević.
Kolega Mršić je spominjao kvote upisa na fakultete. Ja bih nešto spomenuo kvote upisa u srednje škole. Naime, desilo se to da je za srednje škole, za prve razrede otvoreno 59 tisuća mjesta. Istovremeno je činjenica da osnovne škole završi 48 tisuća đaka. Dakle, razlika je 11 tisuća. Dešava se to da, jednostavno škole se počinju boriti za đake. Imamo 11 tisuća mjesta više u srednjim školama u prvim razredima, nego što nam završi osmovaca. Osmi razred. Istovremeno, upravo zbog toga je sve manji upis u industrijske i obrtničke škole, u ona zanimanja koja su itekako potrebna ovoj državi, pa je Vlada iskazala potrebu za uvoz oko 6 tisuća i 800 radnika profila, onih koji završe industrijske i obrtničke škole. Bojim se da će ovaj višak od 11 tisuća mjesta, koji se otvara u odnosu na broj koji je završio osnovnu školu, dovesti do jednog poremećaja u padu kvaliteta i standarda koji su postojali do sada prilikom upisa u srednje škole. I da će nam isisati potencijalne đake industrijskih i obrtničkih škola, jer se recimo gimnazije i druge škole počinju tući za đake kako bi napunili svoja razredna odjeljenja. I to mi se čini da može biti u perspektivi jedan veliki problem koji se iskazuje potrebom za ovog, za onog tipa radne snage kojeg mi ne uspijevamo obrazovati.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Zvonimir Mršić.
Pa vidite, kolega Jurjeviću, mi doista, nama bi bilo puno lakše da znamo od čega polazimo i koji su na ciljevi. Prošle godine u Hrvatskoj je diplomiralo, na svim visokim školama, dakle fakultetima i svim visokim školama negdje oko 17 i 18 tisuća diplomanata. To je negdje oko 0,3% populacije. Ako trenutno imamo negdje ispod 8 ili oko 8% visoko obrazovanih u Republici Hrvatskoj, kada ćemo mi doseći nekakav cilj, a ja sam mislio da smo si zacrtali cilj, da primjerice imamo 15% visoko obrazovanih u strukturi stanovništva, jer je vrlo jasna korelacija između obrazovanosti i strukture stanovništva i gospodarskog razvoja dakle, što je veći postotak visoko obrazovanih, to su stope rasta veće u nekoj zemlji. Međutim, ovako kako mi radimo danas, a to je da ministar kaže da neće smanjiti kvote, umjesto da kaže da će …/Govornik se isključio, pa ponovno uključio./… oni koji će u budućnosti, oni koji će imati, roditelje koji će to moći platiti. Jer ne samo da se nisu povećale kvote upisa na teret ministarstva, nego su se povećale školarine na nekim fakultetima, onih koji ne upadnu onako siromašne i male kvote koje daje ministarstvo nego moraju plaćati za tzv. osobne potrebe, mislim što je to osobna potreba. Pa zar nema društvo potrebu da ima visoko obrazovanog građanina. A ne da sam građanin ima samo potrebu da bude visoko obrazovan i da doprinosi razvoju ovoga društva.
I sljedeća, sljedeća replika, gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Vidite kolega Mršiću, da ste vi kao gradonačelnik čekali ove standarde onda nikada ne biste napravili tako velebno zdanje, tu gimnaziju sa svim popratnim sadržajima. 17, 18 godina HDZ-ove vlasti u gradu Zadru, niti jedna jedina škola nije napravljena, ni osnovna ni srednja, niti jedna jedina škola. A pet srednjih škola nema, ima, nema niti jednu jedinu dvoranu a zračno udaljenje su svega 200 metara, ali zato nagradu dobiva projekt koji će srušiti, koji projektira srušiti i dvoranu Jazine. Eto toliko o tome. I onda se apsolutno slažem s vama, što kažete, da su zaista ovi prijedlozi, ovih standarda, pedagoških standarda, kako u osnovnom i srednjem obrazovanju a i u predškolskom zaista jedna fantastika gdje se stvara dojam da se nešto radi. I zaista, vlast zaista točno zna što će biti 2028., '20., '19.-te, ali očito za ovaj podatak recimo, primjerice, u gradu Zadru ne zna. Tamo i dan danas djeca idu, najveći broj škola, upravo zbog ove porazne situacije radi u tri, u tri smjene. Nakon ovoga, donijeti ćemo ponovo zakon, pa ćemo onda te zakone ponovo dakle, s obzirom na nove zakone ponovo ćemo donositi nove pedagoške standarde. I tako u krug, stvarajući privid da se nešto radi. Dakle, ponovo taj jedan jaz između one perspektive, između one stvarnosti koja se fiktivno stvara i one koja doista porazna jeste.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Zvonimir Mršić.
Evo, kolegice Ingrid, ja vam moram reći nismo sami, radili smo zajedno sa Koprivničko-križevačkom županijom, teško bi ovakav projekt sami napravili a radi se doista o velebnom projektu zato jer je to škola za jednosmjensku nastavu, za 900 učenika čija investicijska procjena je bila 84 milijuna kuna. Evo ovo je časopis jedan koji je stavio na naslovnicu 15 stranica. Unutra je opisano o tome, drugi je Domus, jedan od najrespektabilnijih časopisa za arhitekturu koji isto tako …/Govornik se isključio, pa ponovno uključio./…u jednom objektu za obrazovanje, na ovako vrlo pohvalni način piše u svijetu i promovira se makar ovako u naznakama tendencija Hrvatske da želi težiti ka znanju i da želi stvarati, ne samo prostor za obrazovanje, nego da i taj prostor u kojem se obrazuju djeca sam po sebi daje poruku, a ovdje daje poruku dakle, da je to nova arhitektura, arhitektura koja će obilježiti početak arhitekture i označiti početak arhitekture, odnosno biti znak razvoja arhitekture na početku ovoga stoljeća u Hrvatskoj. I drago mi je upravo da se o hrvatskoj arhitekturi u svijetu piše kroz jednu od škola koja jest sagrađena u Koprivnici, u Koprivničko-križevačkoj županiji.
Hvala. Jedna obavijest. Sjednica Odbora za gospodarstvo održati će se danas u 14 sati u dvorani "Janka Draškovića", predsjednik odbora Dragan Kovačević. U 14 sati, dakle, sjednica Odbora za gospodarstvo. Gospođa zastupnica Romana Jerković. Izvolite.
Štovani gospodine potpredsjedniče, gospodo državni tajnici, kolegice i kolege. Uistinu dugo, predugo čekamo donošenje pedagoških standarda u Hrvatskoj i moram iskazati svoje zadovoljstvo što su konačno stigli do Hrvatskog sabora. Dobro je što smo konačno odlučili reći kakve vrtiće i kakve škole u ovoj zemlji želimo. Dobro je što ćemo donijeti standard koji će vrijediti jednako za svih i što će se postaviti standard školama ispod kojih jednostavno neće smjeti ići bez obzira u kojem dijelu Hrvatske se nalaze. Dobro je i to što će nam standardiziranje uvjeta rada u svim školama omogućiti realniju procjenu uspješnosti u školama. I tu bih sa dobrim završila. Znam da je prijedlog pedagoškog standarda prošao i verifikaciju kroz javnu raspravu stručnih organa i institucija, odnosno nastojao se postići konsenzus relevantnih stručnih tijela i organa budući se radi o za vrtiće i škole strateškom dokumentu. Međutim, jedinice lokalne i regionalne samouprave koje su ne zaboravimo osnivači i vrtića i škola nisu dobile na uvid prijedlog pedagoškog standarda i mislim da to nikako nije dobro. Drugo moram reći i to da sam očekivala postavljanje rekla bih razumnog vremenskog perioda za ujednačavanje uvjeta školovanja. Ali vremenski okvir za punu primjenu pedagoških standarda u školama je 2022. godina, a to gospodo, niti je razumno, niti je ambiciozno, a čini mi se da nema niti prevelikog smisla. Jer to znači da će proći još 15 godina prije pune primjene pedagoških standarda u svim krajevima Hrvatske. Drugim riječima, tek 2023. godine svim učenicima školovanje će biti dostupno pod jednakim uvjetima, pa postavljam pitanje zbog čega takav rok? Zašto mislimo da nije moguće to učiniti ranije, pa Hrvatska ako ćemo biti iskreni prema sebi zaostaje prema razvijenim europskim zemljama u cijelom sustavu odgojno-obrazovnom. Mi ovakvim, rekla bih puževim koracima ne da nikoga ne možemo prestići. Mi ne možemo niti dostići ni jednu od zemalja s kojima se želimo mjeriti i biti u nekakvoj konkurenciji znanja. Ja vas pitam, a gdje će na kraju krajeva biti, gdje će biti suvremena znanja za 15 godina kada mi u potpunosti postavimo, odnosno uspostavimo standarde za škole. Temeljni problem ovog pedagoškog standarda jest u tome što ne anticipira, nego razvlači na 15 godina. Pa mi smo standarde trebali i donijeti i sprovesti u djelo ne za 15 godina, nego jučer i ovakva dinamika dovodi ozbiljno u pitanje Vladinu tezu, da od Hrvatske želi učiniti društvo znanja. Jer lako je imati načelni stav, ali kada se o operacionalizaciji radi, onda se vidi da ova Vlada jedno govori, a drugo radi. Ja se gospodo nadam da ćete od ovoga odustati. Ali ako budete inzistirali na ovako dugoročnom planu ja bih inzistirala da se radi trogodišnja evaluacija programa. Ali da ne bude zabune, ne mislim da bi to trebalo raditi nadležno ministarstvo. Mislim da bi to trebalo biti jedno neovisno tijelo, netko tko će nam za tri godine, za šest godina reći da li standard koji smo donijeli, koji smo usvojili odgovara potrebama modernoga društva kojim se nadam težimo. Treće. Prijedlog pedagoškog standarda jednostavno ne sagledava cjelinu odgojno-obrazovnog sustava. Ne bavi se pitanjima koja su danas objektivno važna i itekako prisutna u društvu. Ne bavi se onim što možemo nazvati dogradnjom društva. Ako vam nije jasno o čemu vam govorim evo primjera. U prijedlogu pedagoškog standarda nije niti jednim člankom spomenut odgoj i skrb djeteta u obitelji. Što je s mogućnošću alternativne organizacije odgoja i skrbi unutar obitelji. Činjenica je da ovakav oblik postoji i država na to nema apsolutno nikakav upliv. I ne samo to. Ne postoji stručni nadzor nad osobama koje se bave ovom djelatnošću. Ova djelatnost danas spada u područje sive ekonomije, a zapravo tako ne bi moralo biti. Koliko mi je poznato prije nekoliko godina je izrađen vrlo kvalitetan projekt o obrazovanju dadilja koji je predlagao ovakav oblik skrbi. Ne znam što se s tim projektom dogodilo. Četvrto. Imam dojam da je u standardu za vrtiće i osnovne škole bolje razrađen odgojno-obrazovni dio, a u standardu za srednje škole više tehnički dio. Dakle, onaj koji se odnosi na prostor, na opremu, ali premalo ili ništa o usavršavanju nastavnika u provjeri kvalitete, o usavršavanju nastavnika i o provjeri kvalitete. Mislim da je opsesija da pod razvojem odgojno-obrazovnog sustava podrazumijevamo prije svega ulaganje u zgrade i opremu opsesija prošlog stoljeća i u tome je ovaj pedagoški standard rekla bih potpuno, potpuno ne moderan. Imao bi smisla da je donijet prije 25 godina. Svijet se globalizira. Imamo nekontrolirani protok ideja, znanja, cjeloživotno obrazovanje, a mi mislimo da je kompjutor u školi razvojni pomak od kojeg bi nam trebao zastati dah. Pa djeca u školu danas dolaze informatički pismena i komuniciraju iPodom. Prema tome, pedagoški standard vidi infrastrukturu koju želi podići na neku višu razinu. Ali mene zanima kada budemo imali, hoće li odgovarati potrebama modernog društva. Ono što je profesor Radman pokušavao objasniti za Mediteranski institut u Splitu, pa su neki shvatili, a neki i nisu, to nije skladište znanstvene opreme već znanstvene misli. Isto možemo reći i za škole. Tko to ne razumije mislim da nije na dobrom putu. Smatram da je ovaj pedagoški standard nejasno, nesistematično, nepotpuno obradio darovite učenike i učenike s teškoćama. Što se tiče darovitih i njihove identifikacije. Samo ću dotaknuti neke od elemenata. Ovaj članak trideset i neki koji govori o identifikaciji pretpostavlja postojanje utvrđenog i razrađenog postupka njihove identifikacije. Ali ja se pitam tko provodi tu identifikaciju? Tko utvrđuje i izrađuje programe za rad s darovitim učenicima, a da ne govorim kako je za izrađivanje i provedbu programa potrebno predvidjeti osposobljavanje učitelja i stručnih suradnika. Praćenje napredovanja darovitih vezuje se uz postojanje registra darovitih učenika. Na kojim sve razinama bi taj registar trebao postojati. U Velikoj Britaniji na primjer postoji registar i na državnoj razini. Hoćemo li darovite pratiti kroz srednju školu? Itd. Mislim da je od iznimne važnosti izraditi i poseban nacionalni sustav za darovite učenike kao i centar za koordinaciju od lokalne do državne razine. To je iskustvo koje je dobro poznato u europskim zemljama. Što se tiče djece s teškoćama, moram li vas podsjetiti da je Vlada republike Hrvatske donijela 5. lipnja 2007. godine nacionalnu strategiju izjednačavanja mogućnosti za osobe s invaliditetom od 2007. do 2015. godine. Ja razumijem da ga je donijelo drugo ministarstvo. Ali zar se niste mogli usuglasiti? Pa usuglašavanje vama inače dobro ide. Što u strategiji piše? U nacionalnoj strategiji izričito stoji da je nužno osigurati infrastrukturu, odnosno potporu učenicima s teškoćama u razvoju. Između ostalog, kroz osnivanje mreže referalnih centara te kroz osnivanje mobilnih, stručnih timova i osiguravanja asistenata u nastavi. Ako to nismo ugradili u pedagoški standard, onda stvarno ne znam gdje ćemo. I na kraju nešto što je naprosto alarm za uzbunu, to su socijalni radnici. Statistike govore da je tijekom 2006. godine 82 djece i maloljetnika pokušalo učiniti suicid i da su suicidi posljedica rastuće depresije. I treba im vjerovati kada kažu da krivnju za crne statistike snosi i nedovoljno zainteresirano društvo. Zamislite da ovaj prijedlog standarda ne predviđa da socijalni radnik obvezno bude član stručnoga tima. To je nedopustivo. Ako to tako i ostane, to znači da smo zaista za probleme naših mladih nezainteresirano društvo. Hvala.
Hvala. Gospodin zastupnik Gvozden Flego. Izvolite.
Hvala vam lijepa. Kolegice i kolege, i ova strana dvorane je sa velikom nestrpljenjem očekivala pedagoške standarde, radovala im se i mislila da će oni donijeti velike promjene u sustav odgoja i obrazovanja. Međutim, oni se donose neosnovano, oni su koncepcijski i tekstualno zbrkani, oni su nedorečeni i oni su uvelike, ili jednim barem dijelom više štetni nego korisni. Pedagoški standardi trebaju biti izvedenica iz zakonskih odredbi i kurikula, odnosno nastavnog plana i programa. I jedno i drugo je u toku mijenjanja i prema onom dnevnom redu koji smo dobili po dinamici donošenja zakona do ljeta bismo trebali donijeti i Zakon o školstvu, a vrlo vjerojatno do nove akademske godine i nove nastavne planove i programe. Stoga je gotovo apsurdno da danas donosimo pedagogijske standarde, a da ćemo ih u jesen morati mijenjati prilagođavajući im novim zakonskim rješenjem. U tom smislu su oni zapravo i svojevrsni kompromis i koncepcijski neosmišljeni jer predstavljaju svojevrsnu kombinaciju standarda i zakonskih rješenja kompenzirajući manjkavosti postojećih zakona. U pedagoškim standardima ćete naći, u ovom prijedlogu pedagoških standarda možete naći cijeli niz elemenata koji spadaju per definitionem u zakonske odredbe o školstvu. Drugo ili treće, kako god želite, riječ je o koncepcijskom, a i elementarno jezičnom neslaganju. Riječ je o standardima. Standardi su kao industrijski standardi nešto čega se obavezno pridržavat. I u standardima piše da visina učionice treba biti između 3 metra i 3 metra i 20 centimetara. To znači da učionica koja ima 2 metra i 95 centimetara, ili učionica koja ima 3 metra i 25 centimetara ne može biti učionica. Radi se o koncepcijskom nesporazumu ili o koncepcijskom neslaganju, jer predlagači standarda kao da su zaboravili da škole više nisu državne nego da su osnivači škola županije i općine. Stoga smatramo da je bilo potrebno propisati nešto drugo. Minimalne uvijete, minimalne uvijete. A ona lokalna zajednica koja ima uvijete za bolje od minimalnih uvjeta, pa onda neka radi po boljemu, a ne da je ograničavamo i restingviramo. Nesporazum i neslaganje se odnosi i na pedagogiju. Pedagogija je manje-više normativna znanost 19. stoljeća na koju se je socijalistička koncepcija obrazovanja jako oslanjala i koja je zapravo upravljala obrazovnim sustavom upravo iz normativne razine. Tridesetak, četrdesetak godina u razvijenome zapadnome svijetu, govorimo o obrazovnim znanostima. O obrazovnim znanostima koje su multidisciplinarne, zato govorim o znanostima, pa govorimo o filozofiji obrazovanja, o sociologiji obrazovanja, o psihologiji obrazovanja, o ekonomiji obrazovanja, a pedagogija je tek jedan od njihovih dijelova. I zato smatramo da se stvar ne smije zvati pedagoški, nego da to trebaju biti minimalni uvjeti za obavljanje predškolske odgojno-obrazovne djelatnosti, osnovnoškolske obrazovne djelatnosti ili srednjoškolske odgojno-obrazovne djelatnosti, za Boga miloga. Ovako smo pokoje desetljeće unazad onoga što se danas zbiva u svijetu. A ako već, to smo upozoravali, moraju biti u vezi s pedagogijom, onda neka budu u vezi sa djelatnošću tj. sa pedagogijom, a ne sa djelatnicima tj. pedagozima. Tako da ne bi profesor, recimo gitare ili profesor engleskog ili profesor filozofije bio pedagog, nego obavljao određenu, naime pedagogijsku djelatnost. I stoga bi se standardi, ako već moraju biti pedagoški po mišljenju predlagača, trebali zvati pedagogijski, a ne pedagoški. Mi smo raspravljali dva puta o tim dokumentima na odboru. I prvi puta smo ih vratili. Vratili smo ih na doradu. Predlagač ih je vratio u proceduru za desetak dana, mi smo mislili da treba otprilike mjesec, možda i dva da ih se doradi, sa minimalnim promjenama. Tekst je ostao nedorečen, nekonzistentan, neujednačen. Ja ću vam navesti samo nekoliko primjera o kojima je već bilo ovdje riječi. Tako vam, recimo članak 49. stavak 2. kazuje: "prirodna osvijetljenost najznačajniji je psihološki i fiziološki čimbenik za radne uvijete u dječjem vrtiću." Pa mi stvarno predlažemo da predlagač međunarodno patentira ovu smišljevinu. Jer ako je to najvažniji psihološki i fiziološki čimbenik onda ne treba teta, stričeka i svega ostalog. Onda je jednostavno dovoljno prirodno osvjetljenje da sve funkcionira u vrtiću. Druga poteškoća koju ja vidim s ovom formulacijom je da nisu zapravo djeca u fokusu interesa nego tete i stričeki jer je to najvažniji čimbenik za radne uvjete. Dakle za one koji rade, ne za one koji uživaju radi ureda. … /Govornik isključen, pa ponovo uključen./ … kada se u članku 3. stavak 8. govori o racionalnom ustroju upisnih područja. Pri čemu se racionalnost ustroja upisnih područja ne sastoji u tome da se učenika stavi u fokus i da se zadovoljavaju sve učeničke potrebe nego da se iskosite postojeći školski kapaciteti. To je racionalnost, to predlagač. U definiciji razreda osnovnoškolskim standardima u članku 2. recimo imate definiciju sad jednog odjela u kojem se kaže, razredni odjel je skupina učenika približne životne obrazovne socijalne i emotivne dobi istog razreda. Što znači da učenici bogatih i siromašnih roditelja ne mogu ići u isti razred. O čemu je ovdje riječ, a mi smo po Ustavu socijalna država kolegice i kolege. Rokovi. Tko zna kako će izgledati svakodnevni život svih nas za 15 godina, kako će izgledati škola, hoćemo li udžbenike dobivati na memorijskim stikovima ili ćemo dobivati još uvijek udžbenike štampane. Da li nam trebaju trodijelne ploče itd. itd. O informatičkim učionicama nema standarda i ne kaže se koliko mora biti učenika minimalno na jedno računalo. Stoga nam se čini da je tekst i prijedlog preuranjen i užurban. Bojimo se da je nekakav politički interes koji ne možemo točno razaznati opet nadvladao struku i stoga smatramo da bi bio puno bolje da se ovi standardi vrate na doradu, da prođu još jednu rundu diskusije i tek tada da se vrate u proceduru u Sabor, a ako je ikako moguće zajedno sa prijedlogom zakona koji se ionako priprema i nadam se da će doći u obećanom i predviđenom roku. Hvala vam lijepa.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, gospodin zastupnik Frano Matušić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Kolega Flego je rekao da je ovaj prijedlog standarda koji je pred nama, više šteta nego koristi. To jednostavno nije istina. Niti jedan članak u ovim prijedlozima nije štetan, ne ide na štetu nikoga, niti učenika, niti profesora, niti osoblja koje radi. Nikoga. Dakle ne može se reći da je ovaj prijedlog koji je pred nama, više štetan nego koristan. On je apsolutno koristan i za škole i za djecu i za sve nas. Konačno uvodi reda nešto što nije rađeno zadnjih 20 godina. Ja ne znam koliko ste bili u prosvjeti, u ovim, na ovim razinama, dakle predškolsko, osnovnoškolsko i srednješkolsko, ali tako nešto reći nakon ovog prijedloga, kasnije ću se osvrnuti u raspravi, doista je potpuno neprimjereno.
Nekoliko replika. Gospodin zastupnik Marin Jurjević.
Ja mislim ne samo da je štetno nego da je skandalozno uvođenje socijalne … [[Ne razumije se.]] đaka. Zbilja sam zapanjen s time. To je bilo i na odboru bilo riječi o tome, ali zaista se tu mora nešto napraviti da se to promijeni. Gospodine državni tajniče ukoliko prihvatimo to, mi ćemo prihvatiti nešto što je direktno u koaliziji sa hrvatskim Ustavom, ali šta je i u koaliziji sa svim našim ljudskim načelima to bi značilo da će se uvesti nekakva klauzula, da će se cenzus imovinski kao što je bilo onih genija koji su tvrdili da se politikom mogu baviti oni koji imaju toliko i toliko eura na bankovnim računima, još će ispasti da u razrede mogu ići samo bogata djeca s bogatom djecom, a sirotinja sa sirotinjom. To je zaista štetno, a to je blaga riječ. To je skandalozno!
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Gvozden Flego.
Hvala vam što ste spomenuli jedan od štetnih elemenata. Ja mislim da je nedorađen i nedomišljen stručno problematičan tekst štetan stručno i politički. Politika je sfera ne samo djelovanja i dogovaranja. Politika je sfera i obrazovanja onih kojima adresatima, pogotovo visokih domova i visokih tijela. I ja bih volio da iz ovoga Doma ne izlaze poluproizvodi jer se tada proglašavamo nestručnima i nekompetentnima i na taj način radimo više štete nego koristi.
Sljedeća replika, gospodin zastupnik Nevio Šetić.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Baš bi htio replikom reći, jer gospodin zastupnik je rekao da standardi više štete nego koriste, odnosno uz to je da je bolje povući nego donijeti. Ja mislim da to ne odgovara istini, zato jer ove standarde ne treba gledati kao jedan cementirani dokument. i Isto tako zastupnik je rekao da bi trebalo prije donijeti zakon onda standard. Mislim da je to potpuno krivo, jer naš rad na obrazovanom sustavu i njegov razvoj usklađivanja sa europskim standardima i stavljanje učenika u središte pozornosti upravo ojačava ovim standardima i ti standardi daju još jednu odgovornost hrvatskoj politici prije svega da dođe i u jednu smjenu u određeno vrijeme, da se definira i nove djelatnike u školi, da se stvore novi timovi, učenik u prvom planu, da se niz uvjeta tih učenika od darovitih, od onih s posebnim potrebama definira, a to sve ovi standardi čine i sasvim bi htio reći da je ipak to jedan stručni koncenzus ne samo stručnjaka koji bi bili HDZ-ovski nego stručnjaka u Hrvatskoj, jer ove pravila, odnosno ove rezultate su plod širokih stručnih rasprava koje smo vodili posljednjih godina i ja mislim zato da su ovi standardi korisni, da će unaprijediti hrvatsko školstvo, ali ponavljam to nije cementirana situacija nego otvorena i doista je teško danas znati kako će izgledati obrazovan čovjek za 30 godina, ali moramo biti na toj razini da osvješćujemo, da stavljamo u funkciju i da onda u hodu i popravljamo.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Gvozden Flego.
Ja se sa gospodinom kolegom uvelike slažem, osim što imam samo nekoliko razlika. Nisam znao da se stručnjaci dijele na HDZ-ove i ostale, ali svejedno. Drugo, nakon što su stručnjaci prodiskutirali određene tekstove, možete pročitati stenogram, pa ćete onda vidjeti što je rekao. Drugo, nakon što su stručnjaci dovršili svoj posao bile su još dvije, tri ruke koje su zamazale ono što su stručnjaci rekli, ili premazale ono što su stručnjaci rekli. Način na koji je učenik stavljen u središte ovog interesa, to sam ilustrirao sa nekoliko primjera. Ali zapravo sve ovo skupa je dosta konzistentan nastup i dosta konzistentna koncepcija koja se iskazuje i izrekom da ćemo, kada izgradimo Borongaj, zapravo izgraditi novi Harvard. Izgrađujemo infrastrukturu, izgrađujemo instrumente, izgrađujemo zgrade i mislimo da je to kvaliteta po sebi, a nije. Cijela stvar je u ljudima, jer kad god zazvoni zvono, bilo da je riječ u razredu, bilo da je riječ na sveučilištu, onda nastavnica i nastavnik ostaju sami sa učenicima i učenicama. I dobra će biti nastava samo i jedino onoliko, ne koliko bude opreme, nego koliko će biti dobri i izvrsni nastavnici koji će obrazovati te učenice i učenike, odnosno, koliko će jednako biti i oni sami obrazovani. Hvala vam lijepa.
I poštovani gospodin zastupnik Zvonimir Mršić, replika.
Pa, kolega Flego, ja bih doista htio skrenuti pozornost na ono što ste rekli da su koncepcijski promašeni. Vidite ovdje se vrlo u standardima za predškolski odgoj propisuje na svakih 20-ero djece koliko mora biti KV kuharica i PKV kuharica, što je po meni potpuno apsurdno. Ne vidim nikakvu korelaciju između PKV kuharice i pedagogijskog standarda predškolskog djeteta u dječjem vrtiću. Pa, onda se kaže da morate imati dvije i pol kuharice i dvije i pol PKV kuharice. Ja ne znam kako možete imati dvije i pol kuharice i dvije i pol PKV kuharice u ovome. Pa se recimo propisuje da ako imate 3 tisuće kvadrata vanjskog prostora, da morate imati zaposlen jednog radnika s punim radnim vremenom. Kao da nema outsourcinga, kao da nema nekoga tko može pružati uslugu, primjerice košnje trave u dječjem vrtiću. Prema tome, doista, standardi s jedne strane su potpuno precizno definirani, zamislite na 160-ero djece morate imati jednu KV kuharicu i jednu i pol PKV kuharicu, ali zato između 11 i 20 odgojno-obrazovnih skupina, što je 200 djece, morate imati jednog stručnog suradnika više. Znači, nama je po ovim pedagogijskim standardima izuzetno važno koliko će obroka koja PKV kuharica kuhati, nego koliko će primjerice jedan logoped, i da li će uopće u jednom gradu ili u nekoliko vrtića biti logopeda, a logoped je, primjerice, jedno od najdeficitarnijih struka i jedna od najpotrebnijih struka u predškolskom odgoju i u osnovnoškolskom odgoju nižih razreda.
Odgovor na repliku, gospodin zastupnik Gvozden Flego.
Hvala vam lijepa. Ja, zapravo, nemam ništa protiv da bude propisan minimum količine kuharica, ali me čudi i brine da je najdorađeniji dio standarda, zapravo, građevinski dio. To su radili inženjeri i oni su to iskazali i, zapravo, to je ugrađeno u sve ostale standarde, a da pri tome nemamo standarde o recimo elementarnoj pismenosti iz informacijsko-komunikacijskih tehnologija, da pri tome nemamo odgovarajuću diferencijaciju između kabineta, recimo, za fiziku i za kemiju za uzrast, za učenike nižih uzrasta i za učenike viših uzrasta, itd., itd. Dakle, i tu se pokazuje još jedanput nedorečenost i manjkavost ovog dokumenta i to su oni razlozi koji me navode na onu konkluziju koju sam bio spomenuo u diskusiji. Hvala vam lijepo.
Gospođa zastupnica Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa, kolegice i kolege, evo, prateći ovu raspravu danas o pedagoškim standardima, moram vam reći da me iznenadio poziv kolegice Jerković koja je rekla da odustanemo od ovih standarda jer je bolje za Hrvatsku da odustane. Nije, kolegice, bolje. Ja sam u sustavu obrazovanja ravno trideset godina. Trideset godina. Započela sam raditi '78. godine u vrijeme tzv. Šuvareve reforme, Šuvareve reforme koja je uništila hrvatsko školstvo, tadašnje školstvo. Moram vam reći zašto. Upravo to obrazovanje je potpuno istjeralo iz škole odgoj, na koji se danas svi pozivamo i trebamo ga vratiti. Zato imamo velikih problema, jer smo krenuli od tih temelja. Cilj je bio informacija učeniku, informacije, informacije. Tisuće sitnih informacija učeniku. To je bio program tadašnje škole. A od odgoja i daljnjeg obrazovanja, od izlaznih kompetencija u školi, apsolutno ništa. To vam govorim iz osobnog iskustva, iz iskustva profesora koji je radio 20 godina u srednjim strukovnim školama. I zaista, od mjesta profesora, ravnatelja do državne uprave, do pročelnika u sustavu obrazovanja, Pročelnika za društvene djelatnosti. I zaista, moram vam reći da mene vesele ovi pedagoški standardi, jer sam svega i svašta prošla kroz taj svoj profesionalni put. A zašto me vesele standardi? Zato što u čitavom nizu onih uspješnosti koje smo učinili u reformi obrazovanja, ja bih rekla kao jedna od završnih točaka je upravo donošenje pedagoških standarda. Je li oni mogu biti koncepcijski bolji, o tome bi se dalo razgovarati. Ali, oni prije svega donose i kriterije ustroja i vrtića i mreže škola, načina donošenja mreže škola, veličinu odgojnih skupina, razrednih odjela, mjerila za zaposlene, bez obzira što sad banaliziramo ovo oko kuharica ili nastavnika. Bitan je i broj odgajatelja i učitelja i nastavnika, pa i broj pospremačica i kuharica u dječjem vrtiću. Oni donose i mjerilo za opterećenost učenika satnicom, stručno usavršavanje i napredovanje nastavnika, prostorne uvjete i standarde koji su iznimno važni. Neki kolege su danas govorili o izgradnji novih škola. Susrela sam se u svojoj praksi s izgradnjom nekoliko novih škola. Znate što vam je najveća poteškoća? Kad idete graditi jednu školu optimalne veličine prema broju razrednih odjela, onda niste imali mjerila koliko ta škola mora imati klasičnih učionica, koliko kabineta što su to one popratne prostorije škole, koliko prostora, hodnika, visine, širine na izgled nama ovdje možda sada i smiješno ali u praksi vrlo bitno zato što vi ako ste bogata sredina i zajednica. Podsjetit ću nas sve da smo 2000. godine decentralizirali školstvo ali nismo imali hrabrosti donijeti upravo ovakve pedagoške standarde pa onda imate jednu bogatu zajednicu koja gradi školu, velebnu zgradu koja ni nije u funkciji određenoj, ali glavno da je ona velika, da je moderna, da je ostaklena a možda i nije funkcionalna. Imate manju zajednicu koja ima manje novaca pa gradi zaista školu optimalne veličine ali koja opet ne odgovara nekakvim normama izvođenja odgojno obrazovnog rada jer imate različitih škola. Naročito je to evidentno u srednjoškolskom obrazovanju gdje imate opću gimnaziju koja uglavnom ima teorijske predmeta i zna se opće obrazovne predmete, i imate različite strukovne škole od obrtničke, industrijske do četverogodišnjih tehničkih škola kod nas. Dakle, to su zaista različitosti na koje moramo misliti i ovi standardi upravo to propisuju. Možda neke stvari nam se čine sada nepotrebne ali ćete vidjeti da u praksi u primjeni će itekako dobro doći. Što mene veseli u ovim standardima naročito? Zato što smo mi priznali i shvatili da mi imamo veoma mali broj, vrlo malih stručnih suradnika u školama. To nam statistika pokazuje, neću je ponavljati ali je mene zaprepastilo da je 243 djece ide na jednog stručnog suradnika u dječjim vrtićima u Hrvatskoj. Znači, upravo bi to morali prisiliti jedinice lokalne samouprave, gradove i općine koji su osnivači dječjeg vrtića da oni moraju zapošljavati stručne suradnike. Nemojmo gledati idealne uvjete. Mi moramo gledati uvjete gdje su siromašnije jedinice lokalne samouprave, male općine koje jednostavno osnivaju vrtić zbog svojih potreba jer imaju potrebu ali da bi uštedjeli na djelatnicima, dakle na plaćama jer nemaju mogućnost da zapošljavaju veliki broj djelatnika oni štede najčešće na kome? Ne na odgajatelju, oni štede na stručnom suradniku i to je velika poteškoća. Zato je potrebno propisati ovo i zato kažem da pozdravljam naročito ovo. Što se tiče osnovnih škola mene veseli u predškolskom odgoju još nešto. Veseli me i ovaj obuhvat dijete u tzv. predškolu. Uglavnom sada vam iz iskustva znam gradovi i općine financiraju ili županije pomažu financirati pripremu djece one koja ne pohađaju dječje vrtiće u tzv. predškoli sa 70 sati godišnje. Ovaj pedagoški standard propisuje 250. Ja mislim da je to izuzetno potrebno i da će to isto natjerati gradove i općine, neke gradove i općine, moram generalizirati, ne želim nikoga isticati, da se uozbilje i da zaista shvate da je ta društvena briga, ta javna potreba u predškolskom odgoju itekako važna njihova uloga i važna njihova djelatnost. To najčešće za sada zanemarujemo, pa za sve drugo imamo novca osim upravo za pripremu djece za predškolu. Što se tiče pedagoških standarda u osnovnoškolskom obrazovanju ja mislim da je ovo smanjenje broja razrednih odjeljenja po školi, dakle optimalna škola je jako dobra, da je smanjenje broja učenika na minimalno 14 odnosno 20 itekako dobro zato što će i ove učenike koji su s teškoćama ograničiti se na broj tri u nekim razrednim odjelima. Znamo da je zaista potreban itekako veliki rad i trud u jednom razrednom odijelu raditi sa djecom koja imaju teškoće. Njima treba posebnu pozornost, teškoće u razvoju. Isto tako mi je značajno u ovim pedagoškim standardima za osnovne škole što se uvodi u članku 40. poduka plivanja i vožnje biciklom. Ja ću vam reći, dolazim iz sredine, iz grada Siska koji dvadesetak godina ima olimpijski bazen. Imamo tu sreću da smo pred dvadeset godina izgradili veliki olimpijski bazen i bez obzira na pedagoške standarde ili bilo što donijeli kroz program javnih potreba grada u našim osnovnim školama uveli obuku plivanja i prije onoga što je ona uvedena u program, dakle u nacionalni kurikulum, u program sadašnjeg osnovnoškolskog obrazovanja. Time smo potakli i ostale škole na našoj županiji, dakle škole iz Kutine, Novske da plaćaju prijevoz učenicima osnovne škole za obuku plivanja i to se pokazalo izuzetno dobro. Mi smo grad na tri rijeke i zaista je dobro da djeca nauče u osnovnoj školi plivati. Ovim se pedagoškim standardima a i onim standardom da ćemo do 2022. koja nam je zaista sada tako daleko imati bazene u osnovnim školama itekako dobro. Možda nam je to sada daleka budućnost ali vjerujte mene ta budućnost raduje. I nešto što još moram reći o srednjoškolskom pedagoškom standardu, istaknuti kao nešto što je specifično svakako da je to izrada ovih jedinstvenih standarda za srednje škole jer sam na početku rekla nema jedinstvenog programa srednje škole i zato je svakako teže izraditi ove standarde. Veseli me i to što uvodimo stručnjaka za održavanje računala i ostalu informatiku jer do sada se pokazalo da mi moramo imati takvog stručnjaka, da su ga škole plaćale honorarno a sada će on biti stalno zaposlen što je dobro i svakako da uz čitav niz voditelja onih koje smo imali ovdje od voditelja stručne prakse, voditelja prakse izvan škole ja sam i kroz odbor smo predložili još jednog specifičnog ja bih rekla voditelja a to je onaj voditelj športske dvorane i to športske dvorane tamo gdje je velika športska dvorana jer imate čitav niz primjera gdje je športska dvorana dvodijelna ili trodijelna sa gledalištem koju koriste tri ili četiri škole koje su smještene neposredno u blizini te dvorane i u toj dvorani se organizira nastava za tri ili četiri škole. Svakako da bi takva škola trebala imati odnosno dvorana trebala imati još i voditelja. Evo, mislim da ovo uz ujednačavanje i usavršavanje koje će provesti agencija za sve nastavnike, ravnatelje i stručne djelatnike svakako da bi trebao biti značajan iskorak donošenje ovih pedagoških standarda i u predškolskom i u osnovnoškolskom obrazovanju, a i u srednjoškolskom obrazovanju.
Hvala. Nekoliko replika. Prva, gospođa zastupnica Marija LugariĆ.
Poštovana kolegice Roksandić, uz opće izražavanje zadovoljstva ovim standardima, između ostalih ste rekli da ovi standardi normiraju i sve uvjete u kojima se odvija nastava, pa tako ste izrazili posebno zadovoljstvo činjenicom da će konačno biti definirano kako to izgledaju učionice, odnosno specijalizirani kabineti. Ja vas molim, da mi pronađete u standardu za osnovno školstvo gdje je definiran izgled pojedinih kabineta. Osim što su oni pobrojani koji postoje, riječi opreme, kako su oni opremljeni u standardima nema. I to je problem što upozoravaju posebno neke kolege sa lokalne samouprave, koji govore da kakve će oni naprosto škole graditi, kako će ih opremati, to naprosto ne postoji, samo su ti kabineti pobrojani. I drugo. Kažete da ste jako zadovoljni što je sve definirano i da se sada točno znaju uvjeti. No, međutim, istovremeno prihvaćate formulaciju optimalno. Mislim, to je jedna formulacija vrlo česta za ove standarde koji kaže da je primjerice optimalan veličina razrednog odjela od 14 do 28 učenika. Recite mi koji je to standard? Da li je standard sa 14 i 28 isti? A cilj je da bude isti. A po vama je to dobro. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku, gospođa zastupnica Marija Roksandić.
Hvala. Pa evo kolegice govoreći o standardima učionica, ja nisam zaboravila nešto. Mi smo na pragu donošenja nacionalnog kurikuluma. Vi ne možete propisati koje to kabinete i u kabinetu koji to didaktičku opremu, nastavnu opremu imate ako nemate donesen program. Dakle, misleći o standardima učionica ja sam mislila na prostorne uvjete. Ako ste pratili, na prostorne uvjete, u tom kontekstu. To je pod broj 1. Što je pod broj 2.? Optimalno. Od 14. do 28. Normalno. Kada u članku 1. ili 2., ne znam napamet, da ne čitam, nemam vremena, imate da, imate i škole, ne samo u gradu Zagrebu, u gradu Sisku, Osijeku, nego imate škole u brdsko-planinskom području, škole od posebnog državnog interesa, škole na otocima, gdje ćete možda imati zaista 14 učenika u ovome, i gdje će biti optimalna škola koja ima razred sa 14 učenika. Ili, eventualno sa 8 razrednih odjela. Po jedan paralelno.
Druga replika. Gospodin zastupnik Zvonimir Mršić.
Pa vidite kolegice Roksandić, jedan od problema ovih standarda je, da doista ono što je odgovornost lokalne samouprave treba biti sada i odmah, a ono što je odgovornost države će biti 2022. godine. Vidite, ja bih u gradu Koprivnici zaposlio vrlo rado recimo dva dječja psihologa i jednog logopeda. Znate zašto ne mogu zaposliti? Nema ih na tržištu rada. Znate zašto nema na tržištu rada? Primorac neće povećati kvote na faxu da se upišu djeca na psihologiju. Pa sada bi se upisalo dva ili tri puta više djece na psihologiju a izuzetno su nam potrebni dječji psiholozi zbog toga što je povećana izloženost djece razno raznim opasnostima i poremećeno je ponašanje. I vraćamo se natrag u krug. Vi ćete optuživati lokalnu samoupravu da neće zaposliti stručne suradnike kojih nemate na tržištu rada. Imate danas 35 nezaposlenih liječnika u Hrvatskoj a trebate ih možda 200. Trebate 72 pedijatrijska tima u Hrvatskoj trenutno nemate, nemate niti jednog pedijatra na tržištu rada. Čija je to odgovornost? Drugo. Ovdje ste rekli, kolegica je isto govorila o kabinetima. Znate, mi donosimo nove standarde za predškolski odgoj i naobrazbu i za osnovnoškolski, ali po prvi puta uopće donosimo za srednje škole, mi doista za sada za srednje škole nismo imali nikakav standard i bolje ikakav nego nikakav, ja ću se tu složiti s vama. Ali naša kritika nije upućena za time da ne donesemo, nego da doista si ostavimo dovoljno vremena da se svi u to uključimo da ih doista donesemo takvi koji će biti dobri. Ovakvi kakvi su predloženi nisu dobri. Konfunzni su, nekonzistentni, u jednom trenutku propisuju količinu PKV kuharica na broj djece, a s druge strane ne znate što je primjerice laboratorij kemije jer tek treba donijeti nastavni plan i program za kemiju i biologiju, pa ćemo onda propisati. Možda u taj kabinet koji smo ovdje rekli da mora imati 65 kvadrata neće stati ta oprema. Možda će nam trebati između svaka dva stola voda, izvor plina i kisika, a to ne piše ovdje da treba biti u kabinetu za fiziku. Prema tome, očito da smo pobrkali nekakav redoslijed. I mislim da inače nije dobro da donosimo ovo u jednom čitanju.
Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ivanka Roksandić.
Hvala predsjedniče. Pa kolega Mršić, nisam ja optuživala lokalnu samoupravu, možda ste se vi našli pogođeni. To je pod broj jedan. Drugo, reći ću vam, ma ja se s vama slažem u nečemu, zaista je teško naći psihologa. Zaista je teško naći pedijatra, liječnika, ali znate gdje? Možda da ide raditi k vama u Koprivnicu, ili k meni u Sisak, koji je 50 i nešto kilometara uz Zagreb. Ali, pazite, vjerujem da masa ljudi koja završava fakultete, iz ovog područja kolega Mršiću, ne želi ići van. A slažem se s vama da tih ljudi ima malo na tržištu. Ali se ne slažem s vama da ih ne možemo pronaći. Jel' ih možemo. Ako sam ja pronašla psihologa za Glinu, za Glinu, onda ga vi možete pronaći za Koprivnicu, nemojte me dovoditi do toga. Drugo. Isto tako, rekli ste da imamo vremena donijeti ove pedagoške standarde. Ma nama sva ta godina ističe. Ja vam govorim da sam 30 godina u sustavu. Da smo 2000. godine decentralizirali školstvo ali nismo imali hrabrosti propisati, ajmo' reći pravila po kojima će te škole raditi, ajmo' jednom imati hrabrosti to napraviti. I u ovom trenu kada imamo hrabrosti to napraviti, kada smo napravili pedagoške standarde, Bože moj, sve je podložno promjenama, pa i oni, i njih ćemo mijenjati ako treba, pa nisu oni nepisano pravilo koje ne može se mijenjati. Oni su promjenjljivi, oni se i moraju mijenjati. Bilo bi čudno da pedagoške standarde koje donesemo danas, 2008., ne promijenimo za 20 godina. A zašto ova 2022. gdje kažete da je država postavila daleki cilj ostalima a nije gradovima, općinama ili regionalnoj. Zato što, ako ste promatrali i vidjeli i pročitali koji su to uvjeti koje ćemo postići 2022. pa to su oni bazeni koje sam ja spominjala. Pa nećemo valjda očekivati da ćemo bazene moći svi napraviti za 2, 3 ili čak 5 godina.
Sljedeća replika, gospođa zastupnica Vesna Škulić.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Pa ja bih se osvrnula na onaj dio rasprave gospođo Roksandić, o djeci s teškoćama. Rekli ste, piše u tekstu, da se smanjuje broj djece u razredu ako jedno dijete s teškoćama pohađa taj razred. Međutim, mislim, da se ovdje krenulo u krivom smjeru, svako dijete sa teškoćama nema takve teškoće da bi trebao biti smanjen razred. Dijete koje je intelektualno zdravo ima, a ima tjelesna oštećenja, dakle, njemu je dovoljno potreban asistent koji ne traži nužno i posebno angažiranje nastavnika oko samog učenika. Dakle, i mislim da se tu krenulo od krivog pristupa, da se upotrijebio medicinski model što nije nikako dobro za sustav obrazovanja. Evo ja bih vas također molila i vas državni tajniče, da malo razmotrite tu cijelu priču oko ovih standarda. Dakle, da se ne polazi s pozicije medicinskog modela, nego s pozicije dječjih i ljudskih prava. Dakle, uvođenjem asistenta u nastavu koji će fizički pomagati takvom djetetu. Dakle, a ima isto tako i djece koja imaju još neka druga oštećenja i nije nužno duža potreba nastavnika oko samog učenika. Dakle, nego svih onih popratnih službi koji bi trebali biti u standardima, a o tome koji su to druge službe o tome ću u svojoj raspravi. Hvala.
Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ivanka Roksandić.
Hvala potpredsjedniče. Pa ne znam jel' kolegica dala repliku meni ili državnom tajniku, jel' se obraćala državnom tajniku. Ali kolegice ja zaista mislim da troje djece s teškoćama je u jednom razredu ono što bi trebalo biti možda i maksimalno teško i o takvoj djeci slažem se s vama da svako dijete je posebno za sebe. Svaka teškoća možda nije ista, ali je teškoća i vrlo teško je meni ili bilo kome govoriti o tome je li slabovidno dijete veće teškoće ili dijete koje je u kolicima, dijete koje se teško kreće. Dakle, ja smatram da učitelj koji ima takvo dijete u svom razredu, a znam tisuću mojih poznanika koji imaju takvu djecu u razredu koja nisu ništa posebno, koja su djeca sposobna, koja sve isto tako mogu ali kroz otežavajuće uvjete da treba njima ipak posvetiti posebnu pozornost.
Gospodin zastupnik Boro Grubišić. Replika.
Poštovana kolegice Roksandić. Govorili ste i o predškolskom odgoju i dječjim vrtićima i rekli ste da će ove mjere, ovi pedagoški standardi natjerati lokalne uprave i samouprave na poboljšanje u odnosu na ranije. S obzirom na to da mnoge lokalne uprave i samouprave gotovo da i ne mogu formirati dječje vrtiće. Naime, za primjer govorim županiju Brodsko-posavsku u kojoj 26 općina i 2 grada imamo 6 ustanova vrtićkih, dakle u toj dobi za dječje vrtiće. Nadalje, kada govorite, vi ste rekli da ste iz Siska. Pa imam općina također na vašem području u Sisačko-moslavačkoj županiji kao i Brodsko-posavskoj koje imaju proračun oko 3 milijuna kuna, čak i manje od 3 milijuna kuna. Recimo u Brodsko-posavskoj, općina … [[Govornik se ne razumije.]] općina Gundinci izrazito poljoprivredne općine, a u vašoj županiji koliko znam ima od Kukuruzara, Dvora, Divuše, Unčana, Žirovca itd. Pa ja vas pitam, vi ste rekli da ste doveli psihologa u Glinu što nije ništa čudno. Glina je relativno blizu Zagrebu, razvija se relativno dobro, hvala Bogu. Ali kada će u nekakav Žirovac ili nekakvu Divušu ili u Bebrinu ili u moje Gundince doći ili kako će moći lokalna uprava ili općina Gundinci dovesti psihologa, pedagoga, logopeda, a još nema za to ni vrtića. Naime, na koji se način misli pripomoći tim općinama, lokalnim upravama i samoupravi da uopće formira. Kažem vam da na području Brodsko-posavske županije imamo 26 općina i 2 grada i imamo 6 vrtičkih ustanova. Dakle, nije stvar samo u tome da se naredi zakonskim propisom da općina mora imati vrtić i sve one druge uvjete. Govorili ste i o tome da mnoge lokalne uprave i samouprave ne izbjegavaju, nego zbog manjka financijskih sredstava osiguravaju samo prostor za vrtić, a da su time djeca zakinuta u onom smislu, upravo ovom pedagoga, psihologa, logopeda. Kako mislite, dakle, kako se misli uopće poboljšati taj standard ako je proračun općina tako mali?
Odgovor na repliku gospođa zastupnica Ivanka Roksandić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Ma kolega gledajte, mislim da ste malo predaleko otišli. Ovo se ne tiče pedagoških standarda. Reći ću vam ipak nešto. Stvar je jedinice lokalne samouprave može li ona osnovati dječji vrtić ili ne može. Sva djeca imaju jednako pravo, ali vi imate i drugačije načine i modele da predškolski odgoj možete provoditi. Ja ću vam reći posljednji primjer u mojoj županiji. Spominjali ste Žirovac i Divuša. Oni su vam mala mjesta. Imaju stotinjak stanovnika, dakle oni nisu primjer. Općina Gvozd je općina na posebnoj državnoj skrbi koja se javila na natječaj u ministarstvo, u fond i dobila poticajna sredstva i znate što učinila? Proširila djelatnost osnovne škole za jednu ili dvije skupine dječjeg vrtića, uposlit će odgajatelja, koristit će stručnu službu. Neće imati ni ravnatelja, ni kuharicu, ni spremačicu jer je unutar škole što je moguće u takvim specifičnim uvjetima. Ali to su specifični uvjeti kao i ja ne poznajem dovoljno prostor iz kojeg ste vi, dakle sva ta mala mjesta. Znam nešto o Brodsko-posavskoj županiji koja ima sličnu sudbinu kao i sudbina Sisačko-moslavačke županije. Dakle, onaj posebni dio od posebnog državnog interesa. Dakle, postoje mogućnosti. Ovdje su uvjeti, uvjeti za one dječje vrtiće koji su osnovani od jedinica lokalne samouprave. Dakle, postoji čitav niz načina kolega da u maloj sredini, dakle u općini koja nema dovoljno sredstava vi ipak provodite predškolski odgoj. Mi u Jasenovcu provodimo predškolski odgoj. Mi u Martinskoj Vesi provodimo, to su općine nabrajam iz moje županije jer poznajem situaciju, provodim predškolski odgoj na način da u okviru nekih drugih ustanova provodimo programe predškolskog odgoja. Dakle, i na taj način to možete provesti. Ali gledajte, vama ne može nikako ministarstvo, niti ono naređuje ovim pedagoškim standardima. Pa ovim pedagoškim standardima se ne naređuje tamo gdje nema vrtića da se vrtić osnuje. Ja sam shvatila da ste vi shvatili da vi morate osnovati vrtić. Ne, vi ga ne morate osnovati. Ni jedan grad, ni općina ne moraju osnovati dječji vrtić ako nemaju za to uvjete. Ali bi bilo dobro zbog potreba da provodite neki drugi oblik predškolskog odgoja.
Za red se javio državni tajnik gospodin Janjić. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovane zastupnice i zastupnici. Prije svega, ja vam se želim svima zahvaliti koji ste uzeli učešća u ovoj raspravi, a taj broj je povelik koliko vidim i to pokazuje doista veliki interes za obrazovanje u Republici Hrvatskoj za koje svi jasno kažemo da želimo da bude što bolje i da bude po što višim standardima, odnosno što kvalitetnije. Dopustite da još napomenem da je dosta amandmana došlo na naš stol, a nadam se da će tijekom ove rasprave biti još amandmana da ih do glasovanja možemo razmotriti i prihvatiti sve vaše prijedloge kako bismo imali državne pedagoške standarde što bolje. A dopustite jednako tako da vas podsjetim da je ovaj interes za obrazovanje i za podizanje standarda u obrazovanju posebice registriran posljednjih godina, pa vas na to želim podsjetiti. Ne samo država, nego i brojni osnivači, pritom naravno mislim na županije i na 33 grada koji su osnivači naših osnovnoškolskih i srednjoškolskih ustanova, naravno na to dodajemo i osnivače predškolskih ustanova, pa je taj broj osnivača puno veći. Dakle, sve do 2001. godine do 1. srpnja država je gradila sve ove objekte kada o tom dijelu govorimo, a onda od 1. srpnja 2001. godine u ovom Visokom domu izmijenjen je zakon i decentraliziran je jedan dio ovoga sustava, ne u svim elementima naravno, i od tada jedan dio odgovornosti za sve preuzimaju i osnivači. Ja ću vas podsjetiti da je obveza države ostala izgraditi sve one objekte koji su ušli u državni proračun do tog datuma, a tih je godina otvoren i jedan zajam Centralne europske banke tzv. C5 iz kojega se gradilo 142 objekta i još nije do kraja zaključen, još je ostalo nekoliko objekata koje treba dovršiti. I uz to, sve ono što je bilo u državnom proračunu, okupan broj tih objekata je bio 286. Nakon toga, brojni osnivači u onim decentraliziranim sredstvima koja su predviđena za kapitalnu izgradnju, naravno da su i dalje planirali, ne samo investicijsko održavanje, nego i kapitalnu izgradnju i iz toga su izgradili još školskih objekata i time podigli standarde. Ja ću dodati, od 1. srpnja 2001. godine, dakle u državni proračun ne ulaze novi kapitalni objekti jer zakon više tako ne dopušta, ali to ne znači da država i dalje ne sudjeluje u izgradnji, pa ću vas podsjetiti da su pokrenuta još dva zajma. Jedan je zajam Svjetske banke za koji dobro znadete, posebice vi koji ste u upravama osnivača. Radi se o 73 objekta. Neki od njih su započeti graditi, a neki su u pripremnoj fazi. A jednako tako oko stotinjak objekata ide iz zajma Europske investicijske banke, tzv. EIB2. Kad se k tomu doda sve ovo što vi planirate na razini osnivača iz decentraliziranih sredstava, onda bih se usudio reći da u ovome vremenu od 2000. godine do sada, da je puno izgrađeno i da će se još puno izgraditi. Ako to poredimo sa nekakvim razdobljima prije, rekao bih nikad prije toga više. Dopustite da vas podsjetim još na nešto što je ovdje bilo spominjano. Za pozdraviti je i to je proces koji je očito otpočeo i mi se nadamo da će toga biti i kod ostalih osnivača. Poštovani zastupnik Mršić je spomenuo javno-privatno partnerstvo, izgradnju gimnazije "Fran Galović", mi smo doista sretni i sva podrška ovakvim projektima. Dakle, to su županija sa 61%, grad sa 39% učinili veliki napor da dođu do jednoga modernoga objekta. Naravno da postoji i obveza države onoliko koliko sredstava osiguravamo i mi to podržavamo ne samo simbolično, ne samo moralno, nego zapravo i na druge načine, a ubuduće ćemo to isto činiti. Dakle, ja ću ovdje podsjetiti kada je riječ o spomenutoj gimnaziji da smo opremili kabinete koji su gimnazijama vrlo bitni za kemiju, za biologiju, za fiziku, da smo poslali jednu računalnu učionicu, da smo odobrili 5 novih radnih mjesta u toj gimnaziji radi toga što je, naravno povećana i površina i sigurno da se radi o većem broju učenika. Dakle, evo to je ono što mi također pratimo. Nadalje, želim samo, da ne bi otišla poruka javnost koja možda baš nije najpreciznija, poštovanoj zastupnici Antičević-Marinović reći da kada je riječ o Zadru da je, dakle u mandatu od 200. godine započeta izgradnja tehničkoga školskoga centra, a u sljedećemu mandatu je dovršena, dakle to su sredstva države. 60 milijuna kuna doista, ne samo jedna moderna školska zgrada, nego izuzetno dobro opremljena školska zgrada. Ne sumnjamo da će, naravno županija kao osnivač srednjih škola, da će i grad kao osnivač osnovnih škola sigurno imati svoje planove i da će i ubuduće graditi školske objekte prema potrebama. Ono što bih još htio spomenuti svakako, a ovdje je bilo spomenuto kakva projekcija, dakle imamo podatak zadnji iz 2006. godine, rođeno je 41 tisuća 446 djece. To će biti učenici koji će ove krajnje godine o kojoj govorimo krenuti u 1. razred srednje škole i to je zapravo bilo polazište, ali zapravo uvijek uvećano za jedan broj učenika koji dolazi iz susjednih zemalja i za jedan broj učenika koji nažalost, recimo ponavlja razred. Dakle, u toj projekciji itekako smo vodili računa o našoj demografskoj slici i nipošto nešto nije rađeno na pamet. I na koncu, da spomenem, poštovani zastupnik Jurjević je govorio o tzv. upisnim kvotama u prvi razred srednje škole. Naravno da se plan uvijek razlikuje od realizacije, to je vazda tako bilo i uvijek će tako biti, dakle u pravilu do sada razred je bio 30 učenika, dakle u pravilu i na bazi toga su škole i planirale, pa kada traže odobrenje od svojih osnivača, odnosno da ih podrže osnivači u tomu, a odobrenje od ministarstva mi smo uvijek potvrđivali. Međutim ne realizira se svuda tih 30 učenika nego negdje bude 21, na otocima bude možda oko 10, tako da taj plan i ta cifra koju je poštovani zastupnik Jurjević spominjao, doista uvijek mora biti različita i uvijek će to tako biti. Dakle ne može se točno isplanirati. Ono što želim naglasiti, mi nikada ne ograničavamo ukoliko nema prijeke potrebe upise u određena zanimanja. Tu imamo izuzetno dobru suradnju sa Ministarstvom gospodarstva i Hrvatskom obrtničkom komorom pa i gospodarskom komorom koji nekada sugeriraju da se možda upisne kvote tamo gdje imamo doista suficitarna zanimanja na Zavodu za zapošljavanje da se vodi računa o tome da ne bude upisano svake godine onoliko koliko škole traže i to doista s njima na jedan najfiniji način dogovorimo. Brojne škole jedne godine upisuju jedno zanimanje pa narednih nekoliko godina ne, dakle i na taj način se zapravo radi upisna politika. Hvala najljepša.
Hvala tajniče. Imamo dvije prijave za ispravak netočnog navoda. Najprije uvaženi zastupnik Zvonimir Mršić.
Ja bih želio ispraviti državnog tajnika što se tiče gimnazije "Fran Galović". Tamo je dakle sve namješteno iz javno privatno partnerstvo, osim onoga što je gimnazija prenijela iz staroga, a vi ste onda samo dali novac u srednjoj školi i u obrtničkoj školi, da ono što je gimnazija prenijela u novi objekt da se tamo dokupi. Međutim problem vidite ovih standarda je da učenici strojarsko-tehničke škole koji nas trenutno promatraju gore sa galerije, neće na žalost ništa iz ovoga baštiniti osim što će propisano je da će se smanjiti broj učenika, ali neće se na žalost do kraja, odnosno na početku sljedeće godine čak niti to smanjiti, a problem je što nam i te obrtničke, odnosno stručno-tehničke škole nisu adekvatno opremljene da bi odgovorile upravo onim izazovima u budućnosti, a to je da ta djeca budu spremna za tržište rada, jer nakon što završe srednju školu moraju još proći i određeni trogodišnji staž da bi primjerice postali majstori. Prema tome o tome se uopće u ovome ništa ne govori u trogodišnjoj ili četverogodišnjoj, ima i četverogodišnjih programa u obrtničkim školama. I u tome jest problem i doista govorimo i ovi standardi se odnose na djecu koja su rođena prošle godine kao što ste vi rekli, koji će za 15 godina krenuti u srednju školu, ali ja se barem nadam da ćete do kraja mandata povećati broj upisnih kvota na fakultete pa da će ovi učenici i učenice s galerije moći makar nastaviti na višim i visokim školama studirati na teret države, a ne na teret svojih roditelja.
Hvala lijepo. Uvažena zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Kolega državni tajnik je rekao, a to je netočno, kako Vlada vodi računa, ovaj dio rečenice, o demografskoj obnovi navodeći kako se svake godine u Hrvatskoj rodi oko 40, odnosno točno je rekao 41 tisuća djece. Međutim, radi se o negativnom populacijskom trendu, jer 50 tisuća ih umre svake godine i to je nešto što je alarmantno i zabrinjavajuće. Već zadnji niz godina, nekoliko godina, godina za redom, više se, više ljudi umre nego što se djece rodi. To je jedna stvar i o tome se svi zajedno moramo itekako zamisliti i naći adekvatan odgovor na ovo. I drugo, kada sam govorila kako u Zadru za 18 godina nije izrađena ni jedna škola, kako osnovna tako ni srednja, kod toga ostajem jer je to točno. Ja sam govorila o izgradnji od strane jedinica lokalne samouprave, a ovo što vi navodite izgradnju tehničkog školskog centra to je točno da je taj centar napravljen sredstvima za vrijeme koalicijske vlasti, ali to je napravila država.
Hvala lijepo. Dalje slijedi rasprava uvažene kolegice Nadice jelaš.
Poštovani potpredsjedniče, predstavnici ministarstva, kolegice i kolege zastupnici. Ja ću se u svojoj raspravi ograničiti samo na pedagoški standard predškolskog odgoja obzirom na to da postoji veliki interes dalje za rasprave. Naime iz ocjene s tanja predškolskog odgoja u Republici Hrvatskoj proizlazi da je predškolskim programima, dakle što redovitim, što kraćim programima i programima predškole, obuhvaćeno ukupno 55,12% djece predškolske dobi. Ovim pedagoškim standardom planira se povećanje obuhvata djece predškolske dobi u redovitim programima na 60%, a programom predškole na 98%. No, na žalost osnovno zapažanje u provedbi predškolskog programa na terenu je njegova velika neujednačenost od obuhvata djece koja osobito dolazi do izražaja na relaciji urbane ruralne sredine, zatim u veličini odgojno-obrazovnih skupina. Još uvijek naime ima dječjih vrtića u kojima na jednog odgajatelja dolazi od 25 do čak 35 djece, a najveće su razlike u ekipiranosti dječjih vrtića stručnim suradnicima, dakle pedagozima, psiholozima, defektolozima i logopedima. Zato kada govorimo o pedagoškom standardu prije svega trebamo govoriti o potrebi njegovog ujednačavanja, dakle ujednačavanja uvjeta u predškolskom odgoju i to u svim jedinicama lokalne samouprave u Hrvatskoj. A ujednačavanje standarda u predškolskom odgoju najefikasnije bi se osiguralo na način da se u financiranje predškolskih ustanova, dakle vrtića, u daleko većoj mjeri uključi država. Jer samo u tom slučaju bi ovaj pedagoški standard mogao se zvati državnim. Ovako bez značajnijeg učešća države u financiranju ovog standarda on je samo proklamiran kao državni, a u svojoj realizaciji ostao je zapravo lokalni standard. Naime više od polovine od ukupno 594 predškolske ustanove koliko ih je trenutačno u Hrvatskoj, osnovale su jedinice lokalne samouprave, dakle naše općine i gradovi. Za određeni broj tih općina i gradova naročito onih slabijeg fiskalnog kapaciteta, ti dječji vrtići i jaslice su ogroman financijski teret budući da pojedu i čak do trećine proračuna tih općina. Upravo dakle na predškolskom odgoju budući da ga u cijelosti financiraju jedinice lokalne samouprave, najočitije se vide razlike koje postoje u financijskoj snazi, a samim time i u razvijenosti pojedinih hrvatskih regija. Mislim poštovane zastupnice i zastupnici, da naša djeca na samom startu svog života ne smiju osjećati te razlike, oni imaju pravo na jednake šanse. Na žalost za našu državu djeca počinju postojati tek od sedme godine života kada se uključuju u obavezno osnovnoškolsko obrazovanje. Do tada djeca su briga roditelja i lokalne zajednice, a upravo u tom razdoblju svi znamo, djeca usvajaju najviše odgojnih sadržaja koji će ih u daljnjem životu definirati kao članove društvene zajednice. Ima doduše u ovom programu i nekih interesantnih prijedloga. Jedan od tih, dakle, zanimljivih, je rad s djecom od 6 mjeseci života, dakle, s djecom mlađe jasličke dobi, što je vjerujem vrlo interesantno mladim roditeljima, prvenstveno majkama koje neće trebati koristiti rodiljni dopust do jedne godine, već prvih šest mjeseci, jer će nakon šest mjeseci moći kvalitetno zbrinuti svoje dijete. S jedne strane riječ je o majkama koje neće koristiti dodatni rodiljni dopust do godine dana iz materijalnih razloga, dakle, zbog toga što imaju niske rodiljne naknade, dok je s druge strane riječ o majkama koje neće koristiti rodiljni dopust do godinu dana zbog vlastite karijere. Dakle, u pitanju su majke zaposlene na poslovima veće stručnosti koje ne dozvoljavaju dakle, duže izbivanje, jer se u tom slučaju gubi korak u stručnom napredovanju. U nastavku vrlo kratko želim iznijeti i dva sasvim konkretna prijedloga vezana za pedagoški standard u predškolskom odgoju. Prvi prijedlog odnosi se na djecu romske nacionalne manjine, zato što takve djece ima u Međimurskoj županiji relativno više nego u drugim županijama. Naime, u Državnom pedagoškom standardu predlaže se da djeca pripadnici romske populacije koja nisu obuhvaćena redovitim programima predškolskog odgoja, budu obuhvaćena predškolom dvije godine prije polaska u školu i to u trajanju od najmanje 250 sati godišnje. Iskustva u radu s romskom predškolskom populacijom u Međimurskoj županiji pokazuju da je uključivanje romske djece u predškolu dvije godine prije polaska u školu definitivno prekasno. Jer, u dvije godine oni ne uspijevaju razviti primjerene jezične kompetencije koje bi im omogućavale kvalitetnu participaciju u odgojno-obrazovnom procesu koji se izvodi na hrvatskom jeziku. Stoga predlažem obavezno uključivanje djece pripadnika romske nacionalne manjine u redovni program predškolskog odgoja već od treće godine života. Prije svega, zbog razvoja dakle, jezičnih kompetencija jer je to doba optimalno za usvajanje i razvoj govora, odnosno, jezika. Predlažem, dakako, i povećanje fonda sati, jer predviđenih 250 sati godišnje nije dovoljno. Struka misli da bi to trebalo biti minimalno 5 sati dnevno, odnosno, u 10-mjesečnom razdoblju to bi bilo ukupno tisuću sati, odnosno, otprilike četiri puta više nego što je danas predviđeno, odnosno, što je predloženo pedagoškim standardom. Ove programe predškolskog odgoja djece pripadnika romske nacionalne manjine trebala bi, dakako, u najvećoj mjeri financirati država, jer jedinice lokalne, odnosno, regionalne samouprave nemaju za to financijske snage. O tome smo već u nekoliko navrata od mojih prethodnika čuli. A sigurno je da je obrazovanje ove populacije daleko najefikasniji put i način njihove potpune socijalizacije. Drugi prijedlog odnosi se na darovitu djecu. Vezano za predškolski odgoj i naobrazbu darovite djece predlažem da s potencijalno darovitom djecom rade odgojitelji kompetentni za pojedino područje darovitosti djeteta s tim da bi tu kompetenciju trebali dokazivati licencama, odnosno, potvrdama o dodatnom obrazovanju i osposobljenosti za takav rad. Naravno da to podrazumijeva definiranje načina stjecanja potrebnih kompetencija, kao i definiranje vrste dokumenata kojima će se te kompetencije dokazivati. Zašto je sve ovo potrebno? Zato što sam uvjerena da, ako samo detektiramo potencijalno darovito dijete, a ne osiguramo mu i osposobljenog odgojitelja, zapravo nismo učinili ništa. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Prijava za repliku, uvažena zastupnica Božica Šolić.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Evo, javila sam se sa replikom jer bi željela i odgovor. Kolegica Jelaš rekla je u svojoj raspravi da trebaju biti sva djeca jednaka i trebaju imati sva djeca jednake šanse u Republici Hrvatskoj. Naravno, rekli ste u raspravi, da one općine koje imaju mali proračun, da je nemoguće to ostvariti. I tu se, kolegice Jelaš, s vama u potpunosti slažem. Ali, da nema onog ali, jer ja ću sad govoriti o Gradu Zagrebu koji ima najveći proračun od svih gradova u Hrvatskoj, a to je negdje 10 milijardi. Pa ću vam reći za četvrt jednu u Gradu Zagrebu koja nema dječjeg vrtića. Reći ću vam za tu četvrt da ima jednu osnovnu školu, a to je, točno ću reći u kojem mjestu, u Kupinečkom Kraljevcu, osnovnu školu koja ima plafon od trstike i blata. Recite mi, da li se može tu Grad Zagreb opravdati? Grad koji ima najveći proračun sa 10 milijardi. Drugo, osam godina SDP je na vlasti u tom gradu i mislim da bi jednom trebalo se progledati. Ja ne znam zašto danas toliko negativnih strelica upereno je protiv ovog pedagoškog standarda. Možda iz tog razloga što stvarno će morati upravo ti gradovi koji imaju mogućnosti financijske, morati će ispoštovati ove standarde. I ta djeca koja pohađaju škole u takvim učionicama i školama koje danas u 21. stoljeću imaju plafone od trstike i blata, i djeca koja idu, više 20 kilometara majke vode u dječje vrtiće. Ali, još jedna stvar, što ne možete u Gradu Zagrebu dobiti mjesto u dječjem vrtiću, pogotovo ova rubna područje. Jer čim se dijete rodi, roditelji trebaju već upisati se u neki dječji vrtić da bi dobilo mjesto za kad i vrijeme dođe da bi dobili mjesto. Prema tome, gdje su problemi? Problemi su najveći u Gradu Zagrebu. Jedna mala općina, susjedna općina mojoj četvrti je Općina Pisarovina, ima dječji vrtić, koja ima daleko daleko manji proračun. Pa, ja bih molila da pokažete primjeru Gradu Zagrebu kakve bi vi to pedagoške standarde donijeli i imali ste vremena osam godina da pokažete kako treba školstvo izgledati i koliko treba izgraditi škola. Izgradili ste samo jedan dječji vrtić, a školu nijednu. Hvala vam lijepa.
… [[Govornik nije uključen.]] zastupnice, odgovor na repliku. Izvolite.
Poštovana kolegice, vrlo je teško ispraviti naslijeđeno. Dakle, na tome se zasigurno intenzivno radi, a ono što ponovno ističem i što sam u nekoliko navrata u svojoj raspravi rekla, potreba ujednačavanja dakle potreba ujednačavanja na razini cijele zemlje. Hvala.
Hvala lijepo. Slijedi dalje rasprava uvaženog zastupnika kolege Željka Vincelja.
Poštovani potpredsjedniče, kolegice i kolege. U svojoj raspravi ograničit ću se na pedagoški standard osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja. Upotreba same riječi standard znači da on mora biti jasan, konkretan i realno primjenjiv u praksi, no ima nekoliko primjera da predloženi pedagoški standard to nije. Recimo, organizacija nastave članak 7. stavak 3. kaže: "Za nastavu izvan prostora škole potreban je jedan pratitelj iz redova učitelja ili stručnih suradnika škole za skupinu do najviše 14 učenika.". Kako u našim odijelima u mnogo škola ima i do 32 učenika za svaki izlazak učenika izvan prostora škole potreban je još najmanje jedan učitelj. Kako to osigurati po školama s tridesetak odjela, gdje uzeti učitelje ili stručne suradnike i kako ih platiti za takvu vrstu aktivnosti. Zatim, razredni odjel članak 8. stavak 1. kaže: "Optimalan je broj učenika u razrednom odjelu 20 a najmanje 14, najviše 28 učenika.". Na prvi pogled za svaku pohvalu, no postavljam pitanje kako će funkcionirati jedna osmorazredna područna škola na primjer kod mene Šemnica Donja pri Osnovnoj školi "Ljudevit Gaj" u Krapini gdje u ovoj školskoj godini ima u petom razredu 10 učenika, šestom razredu 10 učenika, sedmom razredu 9 učenika, osmom razredu 10 učenika, uz napomenu da se prema članku 10. stavku 2. ovog prijedloga ne mogu ni formirati kombinirani razredni odjeli jer oni se za učenike od petog do osmog razreda mogu ustrojiti u pravilu s najviše deset učenika. Opet broj učenika u odgojno-obrazovnoj ustanovi članak 11. stavak 2. kaže: "Odgojno-obrazovni rad odgojno-obrazovne skupine za izbornu nastavu informatike, vjeronauka i drugog stranog jezika izvodi se po mjerilima redovite nastave a izborna nastava iz vjeronauka izvodi se u odgojno-obrazovnim skupinama koje imaju i manje od 14 učenika.". Prema tom članku u već spomenutoj školi nije moguće organizirati izbornu nastavu informatike i drugog stranog jezika jer se ona izvodi po mjerilima redovite nastave, znači najmanje četrnaest a najviše dvadeset i osam učenika. Zašto vjeronauk može i za manje od četrnaest učenika a informatika i drugi strani jezici ne? U ova tri primjera sporan je najmanji broj u razrednom broju od 14. Predlažem da se odrednica najmanje 14 a najviše 28 učenika izbaci iz pedagoškog standarda te da ostane samo formulacija optimalan je broj učenika u razrednom odijelu 20. Trajno profesionalno usavršavanje ravnatelja, učenika i stručnih suradnika. Član 18. stavak 1. kaže: "Ravnatelji, učitelji i stručni suradnici imaju obvezu trajnog profesionalnog usavršavanja najmanje jednom u dvije godine sudjelovati na profesionalnom usavršavanju na državnoj razini, najmanje tri puta godišnje sudjelovati na profesionalnom usavršavanju na županijskoj razini, redovito sudjelovati na profesionalnim usavršavanjima u školi u kojoj radi, osobno se profesionalno usavršavati u skladu s poslovima i obvezama za koje je zadužen.". Ali, problem vidim u koeficijentu izvodljivosti nula, tj. u provedbi odmah po usvajanju ovog standarda. Kao takav neosporan je za županijsko i školsko usavršavanje. Problem je usavršavanje na državnoj razini sa koeficijentom izvodljivosti odmah jer uzmimo školu sa 40, 50 i više učitelja kolika sredstva bi škola morala osigurati da najmanje jednom u dvije godine uputi učitelje na profesionalno usavršavanje na državnoj razini pogotovo ako znamo da su to višednevna stručna usavršavanja u pravilu negdje na Jadranu. Moje pitanje predlagaču je da li će osnovne škole za sve razine trajnog profesionalnog usavršavanja dobiti potreban novac već ove ili iduće godine. Ako nemaju garancije za to predlažem da se profesionalno usavršavanje na državnoj razini ograničiti na ravnatelje, učitelje, mentore i savjetnike sa koeficijentom izvodljivosti odmah a za učitelje da se predvidi koeficijent izvodljivosti 1 tj. do kraja 2010. godine. Mjerila učeničkog standarda gdje su prijevoz, prehrana, udžbenici, poduka plivanja i vožnje biciklom, zdravstvena zaštita učenika sve je dobro zamišljeno ali neke stvari otvaraju i skepsu u školama jer su za sva poboljšanja opet predviđeni koeficijenti izvodljivosti odmah. Ponavljam isto pitanje predlagaču je li to realno, hoće li tako biti. Imam i jedan prijedlog dopune odredbe Poduka plivanja i vožnje biciklom. U članku 40. stavku 1. od jedan do osam ustvari govori se o obvezi škole da za vrijeme osnovnoškolskog obrazovanja omogući svim učenicima poduku plivanja. Predviđeno je da to bude u drugom ili trećem razredu, da program traje dvadeset sati i tko i kako će ga realizirati. No, tako precizan nije članak 41. koji govori o obvezi škole da za vrijeme osnovnoškolskog obrazovanja omogući svim učenicima poduku vožnje biciklom. Pa članak 41. kaže: "Samo poduku vožnje biciklom u pravilu se organizira na školskom vježbalištu i podučavanje provodi učitelj tehničke kulture.". Pitanja su na koji način, u kojem odjelu, u koliko sati. Prometna kultura pa time i poduka vožnje biciklom vrlo je važan segment u formiranju ličnosti učenika. Jednako tako ako ne i više od poduke plivanja. Zato predlažem da se i taj članak uredi na način kao što je uređen članak 40. koji govori o poduci plivanja. Pa predlažem da to bude 3. ili 4. razred ako je poduka plivanja u 2. ili 3. razredu, da program traje do 15 sati pošto je materija prometne kulture s nekoliko sati obuhvaćena programom predmeta Priroda i društvo. U skladu s time dopunjeni članak 41. mogao bi biti znači da se program poduke vožnje biciklom provodi tijekom 3. i 4. razreda i minimalan program poduke vožnje biciklom traje 15 sati a organizira ga škola. Postavljam i pitanje predlagaču da li je osim planiranja novih kapitalnih ulaganja izgradnje novih škola, dogradnja škola, izgradnja sportskih dvorana vodio računa o činjenici da je puno postojećih školskih objekata zapušteno, godinama neodržavano jer je sa sredstvima koja država daje kroz decentralizaciju nemoguće podmiriti potrebe adekvatnog održavanja objekata. Dakle, da li će se i takve derutne škole uvesti u okvire standarda ili ćemo imati crno-bijelu varijantu školskih objekata jednih na diku a drugih na sramotu. Ali nije problem samo u derutnosti škola nego i o standardima učionica, blagovaona i drugih prostora u kvadratnim metrima. U većini slučajeva neće biti moguće dograditi te prostore da bi zadovoljavali standarde koje je rješenje te vrste problema. Sljedeće pitanje odnosi se na prijevoz učenika. Članak 36. stavak 1. kaže: "Radi veće sigurnosti učenika u okolnostima posebnih prometnih uvjeta, u naseljima bez javnog prijevoza, sa prometnicima bez nogostupa, može se osigurati prijevoz učenicima bez obzira na udaljenost.". Odlično. Ali pitanje je ima li predlagač ambiciju kroz prateći akt propisati kriterije za takve slučajeve ili će to biti autonomno pravo prosudbe ravnatelja. Ovo je škakljivo područje i može proizvesti dosta problema na terenu. Sljedeći članak, stavak 3. kaže: "S ciljem racionalizacije prijevoza učenika škola može imati vlastito vozilo za prijevoz učenika.". Dobro zamišljeno, ali opet pitanje, hoće li predlagač financirati takva vlastita školska vozila. Pitam to zato, jer prijedlog pedagoškog standarda srednjoškolskog obrazovanja ima isti takav članak, to je članak 14. ali koji ima i "kvaku", dodatak koji glasi: "…pod uvjetom da sredstava za osiguranje vozila osigurava osnivač, lokalna zajednica ili donator.". Evo, i vjerujem da ćete odgovoriti na ovih nekoliko pitanja i uvažiti ovih nekoliko realnih i praktičnih primjedbi. Ali prije svega da će se prihvatiti već rečeno skraćenje roka za prilagodbu od osnovnoškolskog sustava europskom standardu na najmanje 2015. godinu jer ovo nije trošak, to je ulaganje u budućnost, u razvoj, u veći bruto društveni proizvod Republike Hrvatske. Zdrava logika kaže da trebamo što kraće vrijeme ulaganja u školstvo, da bismo što prije mogli razvojno oblikovati društvo i ekonomiju, tj. ubirati plodove ulaganja u najvažnije resurse 21. stoljeća, ljude i znanje. Hvala.
Hvala lijepo uvaženom zastupniku. Najprije jedna obavijest. Peta sjednica Odbora za lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu održati će se danas u 14 sati u dvorani "Josipa Jelačića", predsjednik Odbora Zvonimir Mršić. Državni tajnik, javio se za riječ. Izvolite gospodine Janjić.
Hvala lijepa poštovani potpredsjedniče, cijenjeni gospodine zastupniče, dopustite da vam ukratko odgovorim, dakle, sve ovo što namjeravamo učiniti naravno da će tražiti i jačanje nekih drugih projekata, pa ste između ostaloga spominjali i stručno usavršavanje. To je nešto, to je nešto o čemu ćemo naravno posebno voditi računa i naravno da je to potrebno, mi smo u posljednje vrijeme afirmirali cijelo životno učenje koje se odnosi, koje se odnosi zapravo na sve u svim profesijama. A ovdje kada je riječ o našim učiteljima, naravno da, da ćemo itekako voditi računa o tomu da to bude, da to bude na višoj razini nego što je bilo do sada. Stoga, stoga smo pojačali, zapravo i stručne ustanove. Mi smo do nedavno imali samo Zavod za školstvo, koji nije mogao biti dovoljna stručna potpora u ovom, u ovako zamišljenom sustavu, osnovali smo Agenciju za strukovno obrazovanje, koja je također nova stručna ustanova koja je okrenuta prema našim strukovnim školama. Naravno da ćemo itekako voditi računa o tomu, da taj njihov suport, bude, bude što bolji i da stručno usavršavanje dignemo na višu razinu a tomu će naravno, naravno ono o čemu vi govorite reći i ovaj zakon koji sada pripremamo. Nadalje, ja vam moram reći, da kada je riječ o ovim vašim prijedlozima, kada je riječ o izbornoj nastavi, kada je riječ o vjeronauku, da nažalost ne možemo udovoljiti ovom vašem zahtjevu radi toga što mi imamo ugovore sa vjerskim zajednicama u Republici Hrvatskoj. Nisu sve tako brojne, i ukoliko bismo išli u ove okvire kako vi kažete, onda bismo zapravo onemogućili održavanje vjeronauka nekakvih manjih vjerskih zajednica i mi smo tu doista tolerantni inače bi to stvarno bila diskriminacija i to je nešto što doista, što doista ne smijemo učiniti i tu doista moramo biti tolerantni, tako da vas ja molim za razumijevanje kada je riječ o tome dijelu i mi smo ovdje to vrlo precizno naveli. I nadalje, kada je riječ o prijevozu učenika, posebice u srednjim školama, ja ću vas podsjetiti da je prošle godine donesen dokument nacionalni problem mjera koji govori između ostaloga u okviru poticajnih mjera i o prijevozu učenika u srednjemu školstvu, rekli smo da je to međumjesni prijevoz, dakle, da se on odnosi na relacije mjesta prebivališta do mjesta škole, ako je više od pet kilometara i time želimo pomoći da što veći broj učenika uđe u sustav srednjeg obrazovanja s jednom ambicijom da nastave obrazovanje i u obrazovnoj vertikali kako bismo popravili kvalifikacijsku strukturu u Republici Hrvatskoj. I iz tih razloga znači želimo, želimo ići ka tome.
Hvala lijepo državnom tajniku. Vidjeli smo tablicu, replika li, replika u ovakvim slučajevima nije moguća. Pa idemo dalje sa raspravom, dalje se za riječ javila uvažena kolegica zastupnica Brankica Crljenko. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče, gospodo predstavnici ministarstva, uvažene kolegice i kolege. Prema predloženom pedagoškom standardu za osnovne škole stvara se normativni okvir da se iz osnovnoškolskog sustava izbace socijalni radnici kao članovi multidisciplinarnog tima. Dok se u sustavima predškolskog i srednjoškolskog odgoja i obrazovanja ne predviđa uvođenje, odnosno zapošljanje socijalnih radnika. U Zakonu o osnovnom školstvu u članku 72. navodi se: "Stručni suradnici u osnovnoj školi su pedagog, psiholog, defektolog, zdravstveni radnik, socijalni radnik i knjižničar.". U prijedlogu pedagoškog standarda, osnovnoškolskog sustava odgoja i obrazovanja u dijelu 6. stručni suradnici, članak 14. navodi: "Stručni suradnici potrebni za odgojno-obrazovni rad osnovne škole su pedagog, knjižničar, psiholog, stručnjak edukacijsko-rehabilitacijskog profila i zdravstveni radnik.". Iz navedenog razvidno je da se profil socijalnog radnika uopće ne navodi, iako su u aktualnom Zakonu o osnovnom školstvu. Izbačeni su bez ikakve argumentacije socijalni radnici, što je neprihvatljivo jer nisu uvažene realne potrebe za socijalnim radnicima u sustavu. To znači kada je riječ o stručnim radnicima u sustavu, suradnicima u sustavu osnovnog školstva, idemo ispod postojećeg standarda. Stoga ću se ja u svojoj raspravi ograničiti na važnost uloge socijalnog radnika u osnovnom školstvu. Zbog osobitosti svog psiho-fizičkog razvoja, upravo djeca postaju najranjiviji subjekti nepovoljnih socijalnih okolnosti što se najprije negativno odražava na njihovu uspješnost i funkcioniranje u školskom okružju. Često se događa da škola zbog nepoznavanja nepovoljnih socijalnih uvjeta života djece i zbog toga nedovoljne senzibilnosti za dječje probleme i specifične potrebe postaje dodatni traumatizirajući faktor u njihovu razvoju. Upravo je tu nemjerljiva uloga i važnost provođenja stručnog socijalnog rada i djelovanja socijalnog radnika koji koristeći se specifičnim znanjima, vještinama i strategijama iz područja socijalnoga rada, djeci kojima je potrebna posebna pomoć pruža preventivnu i kurativnu zaštitu individualno ili u skupini kako bi oni potpuno iskoristili svoje obrazovne potencijale i kako bi se onemogućilo da faktori povećanog socijalnog rizika inhibitorno djeluju na pozitivan i cjelovit dječji razvoj. Na žalost, svjedoci smo da je sve više mladih sklonih neprihvatljivom modelu ponašanja – adolescenti zlostavljači, međusobni obračuni školaraca, ubojstva koja su počinili maloljetnici, suicidalna ponašanja mladih. Sva relevantna istraživanja ukazuju da se upravo iz socijalno rizičnih i destruktivnih obitelji regrutiraju mladi delikventnog ponašanja. Više desetljeća staro iskustvo drugih zemalja gdje je školski socijalni radnik nezamjenjiv profil ukazuje da se upravo provođenjem stručnog, socijalnog rada poboljšala djelotvornost škole u različitim područjima i znatno se smanjio broj institucionalnih mjera, dakle izdvajanja iz obitelji, a otvorio se prostor za vaninstitucionalni tretman što je primjerenije za djecu, a racionalnije za društvo. Odgoj i obrazovanje predstavljaju, premda ne za svu djecu, izvor realnih poteškoća, prilagođavanje novim uvjetima u školi za razliku od onih u obitelji. Ima neupitno značenje za sve učenike i ne odvija se kod svih na isti način i na istom stupnju. Nije rijetkost da se novi uvjeti i zahtjevi škole suprotstavljaju postojećem sustavu odnosa i vrijednosti u odnosu na obitelj. Sve veći i noviji zahtjevi učenja uz sve objektivnije vrednovanje znanja kod dijela učenika stvaraju niz problema koji utječu na mijenjanje slike o sebi, o vlastitoj vrijednosti. Ako se zbog permanentnih zahtjeva koje neki učenici doživljavaju i kao prisilu pridruže i neki drugi nepovoljni uvjeti sredine kao zanemarivanje i zlostavljanje djece, pedagoški propusti u školi to može negativno utjecati na status učenika u školskoj sredini, te dovesti do pojave različitih oblika reaktivnog i spontanog, neprihvatljivog ponašanja uz teškoće u učenju. Kod najvećeg broja učenika teškoće u školi, u učenju, ponašanju i uopće napredovanju najčešće su rezultat nepovoljnih obiteljskih okolnosti. Socijalni rad u sustavu osnovnog školstva jedna je od komponenata stručnog rada koji je primarno usmjeren na prevenciju, jer djeluje na sprječavanje nastanka specifičnih socijalnih potreba djece. Provođenjem stručnog socijalnog rada prate se, analiziraju i izučavaju objektivni uvjeti života u obitelji učenika i izvan nje, u školi, slobodnom vremenu i drugdje, te predlažu i poduzimaju konkretne mjere i aktivnosti. Socijalnim radom usmjerenim na mijenjanje nepovoljnih životnih uvjeta, te primjenom drugih komplementarnih postupaka otklanjaju se socijalni uzroci neuspjeha u školi i time poboljšava odgojno-obrazovna funkcija škole. Dominantne tendencije u pedagoškom radu ogledaju se u nastojanjima da se svestrano i potpunije brine o učeniku, da se pruža organizirana pomoć u učenju, da se upoznaje kompletna situacija učenika, a time i socijalni status, da se utvrde njegove želje, interesi, stavovi. Ostvarivanju težnji i ciljeva odgojno-obrazovnog rada indirektno pridonosi i organizirani socijalni rad koji cjelovito i pravovremeno provodi i školski socijalni radnik. Socijalni rad u školi usmjeren je na sistematsko praćenje svih učenika – proučavanje, dijagnosticiranje, trijažu i pružanje savjetodavne i druge pomoći svim učenicima, svim roditeljima uz najužu povezanost i koordinaciju na svim stručnim djelatnicima u školi i sa službama zdravstva, socijalne skrbi, zapošljavanja i drugima izvan škole radi provođenja detaljnije obrade i šireg tretmana. Stručni socijalni rad svojim specifičnim metodama pridonosi i pomaže roditeljima u provođenju odgojnih i socijalnih zadataka, učenicima u njihovoj boljoj socijalizaciji i svestranom razvoju, a predstavlja i važan oblik socijalne intervencije u socijalne razlike na startu u životu mladih. Postojeća praksa u našem osnovnoškolskom sustavu ukazuje da se socijalni rad u školi provodi neorganizirano, nesustavno i bez izrađenih i usvojenih zajedničkih programa djelovanja prosvjetne, zdravstvene i socijalne službe, na identifikaciji, dijagnosticiranju, programiranju i provođenju zajedničkih mjera i aktivnosti, pa su i rezultati djelovanja umanjene vrijednosti. Suradnja sa ovim institucijama pretežno se odnosi na rješavanje pojedinačnih slučajeva i to najčešće onih gdje su se problemi u ponašanju i razvoju učenika već toliko manifestirali da je potrebna hitna intervencija socijalne zaštite. Osobito je zapostavljeno preventivno djelovanje koje je iznimno važno, a nije realno očekivati da centri za socijalnu skrb mogu realizirati zadatke socijalnog rada u školi. Hvala.
Hvala lijepo. I imamo jednu prijavu za repliku. Uvažena zastupnica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Mislim da je kolegica Crljenko dobro apostrofirala i naš sadašnji osnovni problem, ali jednako tako i nedostatak ovog prijedlog državnog pedagoškog standarda osnovnoškolskog odgoja i obrazovanja koji detaljno zna što ćemo mi raditi za 10, 15 godina. A ovaj aktualni problem mislim da je alarmantno to, alarmantna situacija na koju vlast mora, a i mi ovdje skupa dati odgovor. Prije svega, ne samo pojačano nasilje, nego auto destrukcija koja kulminira nerijetkim slučajevima samoubojstava učenika i to je nešto što mora biti alarmantno ne samo da se odmah djeluje, ali jednako tako naći i svoje mjesto i u ovakvom jednom prijedlogu državnog pedagoškog standarda. Dakle, očigledno je na što kolegice s pravom ukazujete da škole sve manje postaju kao mjesto odgoja. One to nikada ne smiju prestati biti, a za to ključni predmet nam je, a to je bilo obećano već čitav niz godina, pa se negdje u proljeće to obeća. Ne znam da li će sada državni tajnik to također i ima li ovlast to obećati, ali na jesen kaže uvijek mi ćemo početi sa takvom jednom edukacijom, obrazovanjem za mirom i tolerancijom. Nitko se nije naučio demokraciji sam po sebi. Dakle, to je nešto što je potrebno uvesti u naš redovni obrazovni i odgojni program. I počevši još od vrtićke dobi, da ne govorimo u osnovnoj pa i u srednjoj školi da se svi sukobi mogu riješiti na mirni način, razgovorom jer demokracija i nije ništa drugo nego razgovor.
Hvala lijepo. Nema potrebe za odgovorom. Hvala. Na redu je za raspravu uvažena kolegica Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala. Gospodine potpredsjedniče, gospodine državni tajniče sa suradnicom. Ovako, ja bih počela najprije sa jednim pozdravima za gospodina ministra. Nadam se da ćete mu prenijeti da je zgodan, pametan i lijep, ali obzirom da je ljepota u očima promatrača, dakle imamo svoje mišljenje o tome, a vi molim, zamolite ga neka pročitaju fonograme sa sjednice tako da on zna što se događa na području obrazovanja. Eto, i isto tako bih počela sa jednim dopisom koje je otišlo iz vašeg ministarstva prema Mirkovcima u vezi jednog dječaka Stjepana koji ima 11 godina i koji još nije bio dana u školi, a odbijena mu je nastava u kući zbog toga što Stjepan nema kroničnu bolest. Inače, njegova majka mi je u par crtica napisala kako Stjepan živi. Stjepan je star 11 godina, potpuno ovisan o drugoj osobi, hranimo ga, nosimo u WC, hranjenje traje duže od jednog sata, ne može sjediti niti u kolicima jer ima bolove u lumbalnom dijelu kičme, odbili nam zahtjev za nastavu u kući, dakle ministarstvo. Glavni su im argumenti da to nije kronična bolest i ako ide u "Malu Tereziju", tako može u školu. Preporučuju školu u Vukovaru, 20 kilometara udaljenu, što nama fizički nije moguće itd., itd. Molim vas državni tajniče, ja sam vam prošli put ostavila to vaše pismo da i djelujete po tome. I isto tako, gospodine predsjedavajući, u vašoj županiji dok ste vi obnašali funkciju župana, jedan dječak, slijepi dječak u kolicima, nitko ga nije čak ni zvao u školu, a kamo li, vi ste znali za to jer je to vaš ured radio, taj dječak ne znam da li dan danas ide u školu. Uglavnom ako ide, ide pod jako teškim uvjetima, škola je neprilagođena, on je slijep, nema literaturu na brailici i sve ostalo. Također, molim vas da i vi sa vaše pozicije isto učinite po tom pitanju. Inače, poštovane kolegice i kolege, ne znam koliko vam je poznato, ali 3. svibnja stupila je na snagu i Konvencija o pravima osoba s invaliditetom i time je postala obvezujuća za sve zemlje koje su je potpisale i ratificirale. Republika Hrvatska bila je među prvima. Potpisom i ratifikacijom trebali smo započeti taj proces. Trebali i stali. Vjerujem privremeno. Zašto to govorim? Svi oni koji slušaju moje rasprave i senzibilizirani su za prava i živote osoba s invaliditetom mogli su primijetiti da sam u posljednje 4 godine uporno ponavljala iste propuste Vlade na području prava osoba s invaliditetom. Međutim, Vlada također ništa nije napravila po tom pitanju. Da li da se radi o izjednačavanju prava osoba s invaliditetom bez obzira na način, mjesto i vrijeme stjecanja invaliditeta. Sa procesom je trebalo krenuti još 2004. godine. O ukidanju PDV-a 2004. godine na uvoz automobila civilnim invalidima. Tom odlukom Vlada je još više povećala razliku u pravima među kategorijama osoba s invaliditetom. O invalidninama koje se nisu povećale od 2000. godine, o pilot projektima koje je imaju sreću koristiti samo rijetki. Vjerujte da imam osjećaj da je svaka moja rasprava "copy paste". Kada su nam prvi put na klupe došli ovi pedagoški standardi, mislila sam da je napokon krenulo u prilagodbu zakonodavstva sa zahtjevima konvencije. Moram priznati da je predlagatelj uvažio neke od zahtjeva udruga sa terena i neke od zahtjeva struke, ali čitajući sada ovaj konačni tekst vidim da to nije dovoljno. Neću govoriti o neispravnostima koje se tiču pedagoške struke jer nisam pedagog, ali govorit ću kao osoba s invaliditetom koja je i sama jednom bila učenik s teškoćama prema kojoj je također sustav bio nemilosrdan. Od tada je prošlo, vjerujte mi mnogo godina, ali sustav se nije previše promijenio i prilagodio djeci s teškoćama. Neću govoriti o pojedincima, nego o kompletnoj populaciji djece s teškoćama. A ni ovaj pedagoški standard ga očito neće puno promijeniti. Proći će dugi niz godina, najmanje 15 da bi sva djeca išla pod jednakim uvjetima u škole. Konvencija o pravima osoba s invaliditetom ima svrhu da promiče, štiti i osigurava puno i ravnopravno uživanje svih ljudskih prava i temeljnih sloboda svih osoba s invaliditetom. Taj tekst za nas je već sada postao obvezujući. Ne moramo vam objašnjavati koliko je međunarodno pravo važno i koja odgovornost nosi. Članak 24. konvencije nosi obveze vezane uz obrazovanje osoba s invaliditetom. Neke od tih obaveza su da osobe s invaliditetom ne budu isključene iz općeg obrazovnog sustava na osnovi svojeg invaliditeta te da djeca s teškoćama u razvoju ne budu isključene iz besplatnog i obveznog osnovnog ili srednjeg obrazovanja na osnovi i teškoće u razvoju. A mi znamo koliko se slijepi bore uopće da dođu do literature. Da osobe s invaliditetom mogu imati pristup uključujućem, kvalitetnom i besplatnom osnovnom obrazovanju i srednjem obrazovanju na ravnopravnoj osnovi s drugima u zajednicama u kojima žive. Razum na prilagodbu individualnim potrebama, da osobe s invaliditetom dobiju potrebnu pomoć unutar općeg obrazovnog sustava kako bi se olakšalo njihovo djelotvorno obrazovanje. Pružanje djelotvornih individualiziranih mjera potpore u okruženjima koja najviše pridonose akademskom i socijalnom razvojem u skladu s ciljem potpunom uključivanja. Ne želim dalje nabrajati obveze Republike Hrvatske jer oni koji su kreirali ovaj standard očito nisu čitali tekst same konvencije. Pa ih evo, sada pozivam da to učine. Neke od obveza u ovim standardima su uvažene, ali takvih je svega nekoliko. Za početak, terminologija. Terminologija ovog pedagoškog standarda ne udovoljava standardima konvencije. Učenikom s posebnim obrazovnim potrebama smatra se svako dijete koje ima teškoće u učenju znatno veće od vršnjaka zbog čega mu je potrebno posebno odgojno-obrazova podrška. Temeljem propisa iz sustava obrazovanja, ovim pojmom misli se na skupine učenike s oštećenjem vida, s oštećenjem sluha, s poremećajima glasovno-jezične govorne komunikacije, motoričkih poremećaja i kroničnim bolestima, sniženim intelektualnim sposobnostima, poremećajima pažnje, hiperaktivnosti, specifičnim teškoćama učenja, poremećajima u ponašanju i emocionalnim poremećajima, poremećajima iz autističnog spektra. Ovi učenici prvenstveno mogu biti uključeni u redovite osnovne škole, samo iznimno u posebne odgojno obrazovne ustanove. Za sve učenike temeljem rješenja o primjerenom obliku i podršci u školovanju izrađuju se individualizirani odgojno-obrazovni programi. Pojmovi pomoćni učitelj, mobilni stručni tim, individualizirani odgojno-obrazovni programi pojmovi su koji postoje u nacionalnoj strategiji za osobe s invaliditetom i planovima za djecu jer predstavljaju neophodne oblike podrške redovnoj školi i bez njih nije moguća edukacijska integracija. Pedagoški standard u nekim dijelovima ne prepoznaje važnost tih najvažnijih instrumenata, edukacijske integracije i uključenosti djece s teškoćama na ravnopravnoj osnovi i na temelju jednakih mogućnosti opet je blokiran. Mi ga blokiramo standardima. Djeca s teškoćama u ovom slučaju učenici spriječeni su da rastu i uče u zdravom prirodnom okruženju zajedno sa svom ostalom djecom bez diskriminacije po bilo kojoj osnovi. To potvrđuje i prijedlog članka 3. kojim se propagira segregacija učenika s teškoćama. Naime u tom članku nabrajamo posebne škole, posebne odjele za djecu s teškoćama, a ne propagiramo uključivanje u redovne programe. Isto tako eksplicitno diskriminiramo djecu na osnovi njihovog invaliditeta što je nedopustivo. U članku 3. stavku 6. dozvoljava se segregacija učenika ako njegov stupanj teškoće to zahtijeva. Sustav bi se trebao prilagoditi tom djetetu, a ne dijete prilagoditi sustavu koji ga gura u instituciju. Priče o instituciji se privode kraju i sada se govori o integraciji, a mi još predviđamo institucije kao mjere. Sama konvencija se bori protiv institucije. Ne znam koliko vam je poznato da postoje djeca koja zbog neke vrste invaliditeta završavaju po posebno odgojno obrazovnim ustanovama u kojim ih i dan danas školuju za krojače, urare, telefoniste, zanimanja koja su nekonkurentna na tržištu rada, a neka više niti ne postoje. Na taj način doprinosimo većoj nezaposlenosti osoba sa invaliditetom koji je i sada preko 70%. Takve situacije trebale su odavno biti prošlost. Svako dijete bez obzira na bilo koje svoje obilježje, posebnost, mora imati pravo na izbor. Svaki izbor mora biti u najboljem interesu djeteta. Vrtići, osnovne škole, srednje škole, to su mjesta o kojima nam oveliko ovisi budućnost. Kako graditi budućnost kada su vam ta mjesta nedostupna? U ime Stjepana sa početka priče i sve druge djece koja su isključena iz sustava obrazovanja samo jednim činovničkim potpisom neću podržati ovaj prijedlog pedagoškog standarda zbog čak i male naznake isključivanja iz segregacije djece s teškoćama. Hvala.
Hvala lijepo. Hvala na praćenju i prenošenju i brizi za one koje su potrebiti, vi ih također znate, znam da ste bila u Koprivnici, da smo mi napravili centar po ja bih rekao svjetskim standardima. Ali kao što će uvijek biti oni koji su potrebiti i naš osjećaj rješavanja problema, zasigurno ni jednog trenutka ne smije i neće biti zadovoljen do kraja. A sada za riječ se javila državna tajnica, Dijana Vican. Izvolite.
Hvala vam lijepa. Gospodine potpredsjedniče Sabora, poštovane zastupnici, poštovani zastupnici. Izazvalo me da zaista gospođi zastupnici Vesni Škulić odgovorim vezano za Konvenciju o pravima i osobama sa invaliditetom, ali ne samo o tome nego i neke prethodne rasprave. Mislim da su najveće zapravo podrške pristigle da se konačno brinemo o djeci sa teškoćama i mislim da se vas osobno kontaktiralo kada je riječ o terminologiji u tom području. Ja sam zadnji puta spomenula da su edukacijsko-rehabilitacijske znanosti dale svoje odgovore, međutim danas dolazim do toga da postoje nekakvi možda različite udruge ili sporenja oko terminologije izrazito u tom području i mislim da možda možemo zajedno to riješiti na neke druge načine što ne umanjuje na nikakav način vrijednost koncerta odgoja i obrazovanja u hrvatskoj školi ne misleći samo sada na nikakvu Vladu nego i na prethodne godine i prethodne vlasti koje su zapravo usmjerile i humanizirale hrvatsko školstvo baš promjenom pristupa školstva prema djetetu. I ovaj standard koliko sam primijetila po člancima da on ne pretvara ni jedan članak u takav pristup ili jednu instituciju koja segregira tu djecu nego dapače da brine o standardima da se neposredni nositelj odgojno-obrazovne djelatnosti mogu posvetiti djeci sa posebnim obrazovnim potrebama. Nadalje, bilo je primjedbi da pedagoški standardi kao dokument nisu bili na lokalnoj upravi na javnoj raspravi. Tvrdim da su pedagoški standardi bili na javnoj raspravi i da su svi čak i u vrtićima imali uvide u tekstove. Primjedbe koje su pristizale i podrška koja je pristizala je baš iz vrtića. Posebno su oduševljeni na mjerila broja djece zbog toga što se u malim sredinama može događati pritisak bez jednog jasnog ograničenja, jednog ako baš hoćete i maksimuma koji lokalne uprave, odnosno ravnateljima dobro dolazi da se ograniče na maksimalan broj djece koji bez postojanja pedagoškog standarda može biti često puta vrlo zloupotrebljiv. Na pitanje izrade studije o demografskim podacima, moram vam kazati da je 2006. godine u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa gostovao ekspert iz UNESCO-a prof. Kohol koji je sa suradnicima izrazio demografske simulacije i demografske projekcije i ukazao na smanjenje broja djece u Hrvatskoj i po pojedinim županijama i u cijeloj Hrvatskoj tako da se slučajno podudara, evo malo prije sam prokomentirala sa gospodinom Mršićem u Koprivničkoj županiji sa povećanjem od 10%, imamo najveći porast recimo prvaša u Istarskoj županiji za nekakvih, ne nekih oprostite nego 5,9% i da ne pričam sada o pojedinim županijama, i konzultanti i međunarodni eksperti ukazali su da se u Hrvatskoj događa pad nataliteta od 2,8%. Sljedeće, komentirati pedagoške standarde da li sa … terminologijom ili kako hoćete, prikazati da je nešto fantastika od standarda ako se samo bazeni, a jako često se pozivate na godinu 2020. ili 2022. ako je ona predviđena samo za bazene i velike športske dvorane mislim da bi bila fantastika kada bi se koeficijent izvodljivosti upravo za takve građevine iskazivao do 2012. godine posebno u situaciji kada u hrvatskim školama imamo higijenske uvjete ako baš hoćete danas imamo 25 škola koje imaju vanjske WC-e i moram vam kazati da su ovi standardi rađeni na temelju niza niza studija i analiza identificiranja stanja u hrvatskim ustanovama. Što se tiče problema stručnih suradnika, mislim da će ta diskusija potrajati upravo zato što, evo ja sam danas prvi puta čula za zanimanje školski socijalni radnik. Čula sam za socijalni radnik, pedagog i ostale, možda je to neki moj hendikep. Moramo razlikovati da potrebe za stručnim suradnicima treba razlikovati i to one koji proizlaze iz obrazovnih potreba, onih koji su neposredni nositelji obrazovnih djelatnosti i onih koji se bave socijalnom problematikom. To su dvije različite stvari, naravno, koje su povezane, ali za reći da se sada socijalni radnici bave prevencijom i možda time da će oni osposobljavati druge stručne suradnike što bi oni trebali raditi. Hrvatska je zemlja tradicionalna u kojoj je odgoj i obrazovanje djelatnost, odnosno, proces u učenicima i našoj djeci, a gdje konceptualna prevencija nije nikakav izvadak iz odgoja i obrazovanja, nego je prevencija obveza za sve neposredne nositelje obrazovne djelatnosti koja se nalazi unutar samog odgoja i obrazovanja. Termin smišljevine, moram reći da s ove standarde koje je netko nazvao smišljevinama, radili stručnjaci, poznati, recimo, edukolog profesor Nikola Pastuović, poznata profesorica sa Arhitekture Aufranić, da ne govorim o drugima, profesor Bežen i ostali, i da su recenzenti ovoga teksta bili uvaženi profesori s Odsjeka za pedagogiju sa Filozofskog fakulteta u Zagrebu. Zamolila bi da, kako pomnije čitam i možda s nekom većom dioptrijom, da je ovdje riječ o pedagoškim standardima koji su suprotnost obrazovnim standardima. Znači, informatička pismenost je kompetencija koja ima više svojih razina, ne isključivo obrazovni standard, a nije pedagoški standard, kao što demokratsko građanstvo, obrazovanje za mir itd., spadaju u koncepte koji odrađuju, stižu do obrazovnih ciljeva. Termin pedagogija, pedagog i pedagoško je posve adekvatan termin koji zbog sporenja anglosaksonskih znanstvenih pristaša i možda europskih ili dijelom europskih ili onih koji su bili njemačka tradicija, poštuju termin pedagogija koji, ja sam se vratila sa niza svojih usavršavanja gdje sam susrela pedagoge i mogu vam reći da ih nije preplavila nikakva edukologija, da nisu svoje suradnike pozdravljali dragi edukanti, stigla sam kao vaš edukator da obavim svoj edukacijski čin, nego su zaista se bavili pedagogijom isključivo kao odgojno-obrazovnom djelatnošću, i pedagogija se ne srami toga da je ona primijenjena djelatnost. Smatram da ovakav dokument na koji se to predbacivanje, koliko se čekalo i što se čekalo, svi zaključujemo da su standardi potrebni, ali opet se ograđujem od toga da je na neki način bolje da se ne donesu jer bi trebalo još čekati ili odgoditi. Primjena metode odgađanja zapravo je i dovela do ovoga, umjesto da se prihvati jedno načelo na kojima je pedagoški standard, odnosno tri pedagoška standarda, za tri razine donešena, a to su načelo razdvojnosti i promjenjivosti. Zaista ne znam što bi značilo da se nešto odgodi za tri godine ako ono već nije napravljeno sada. Znači, nije riječ o armiranom dokumentu, nego o dokumentu koji može biti promjenjiv, jer je naša stvarnost promjenjiva i naši radni uvjeti su promjenjivi, prema tome i svi drugi uvjeti, a ovdje je riječ o niz uvjeta, su također promjenjivi. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepo. Ispravak navoda, uvažena zastupnica Vesna Škulić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Pa, ovako, gospođo državna tajnice, da, govori se o segregaciji, čim se spomene institucija, čim se spomene odvojeni razredni odjeli, posebna odjeljenja, onda se govori o segregaciji. Dakle, ne bi se tu s vama složila. Međutim, što se tiče terminologije, tu isto tako mislim da ste trebali pogledati i uskladiti sa nacionalnom strategijom, dakle, gdje se govori o mobilnim timovima na jedan način, o pedagoškim standardima na drugi način. Dakle, kažu meni neki ljudi iz ministarstava, kaže, pa to se samo po sebi podrazumijeva. Nažalost, kod nas se ništa ne podrazumijeva, pogotovo ne u pravu, a pogotovo ne u provođenju, jer mi imamo već i zakone i standarde i strategije i sve, i tako i tako jako sporo ili nikako se radi. Dakle, ne treba se podrazumijevati nego uskladiti. Isto tako, ja vam predlažem osobno, možda bi bilo dobro što se tiče o populaciji djece s teškoćama, da se sjedne i ministarstvo i udruge civilnog društva, i svi zajedno za jednim okruglim stolom da konačno raščistimo tu priču, dakle, kako se tko zove, s kojeg se modela gleda, da li se gleda sa socijalnog aspekta, medicinskog ili obrazovnog. Hvala lijepa.
Hvala lijepo. Slijedi rasprava uvažene zastupnice, kolegice Dubravke Šuice.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, dame i gospodo zastupnici. Nemam glasa kao vi kolega Mršiću. Znači, pred nama je Državni pedagoški standard koji propisuje kako bi trebala izgledati škola budućnosti u Hrvatskoj, a sve po uzoru na … [[Govornik se ne razumije zbog buke.]] na skandinavski model obrazovanja. Ja, slušajući ovu raspravu, čini mi se da bi ključ našeg zajedničkog uspjeha bio učiniti ovaj pedagoški standard provedivim i to je nešto na čemu svi trebamo inzistirati. Ja ga doživljavam kao okvir, upravo na tragu onoga o čemu je govorila sada gospođa državna tajnica. Jer svi smo svjesni da je ovo okvir, a kad spominjem 2022. godinu onda nam je jasno da će ovaj standard doživjeti promjene i bilo bi loše kad se on ne bi usklađivao, kad se on ne bi aktualizirao i santicipiranim demografskim rastom ili padom, i kad bismo bili u situaciji da kao danas imamo na snazi pedagoški standard koji je star 25 godina. Ovdje se ipak govori o osam godina, koliko sam razumjela. Mi smo svi se vezali za tu 2022. godinu, a ona se ipak odnosi na onaj maksimalistički dio koji se odnosi na bazene, o kojima smo danas ovdje čuli više puta govoriti, ali osam godina je ono optimalno razdoblje kada bismo sve osnovne i srednje škole trebali imati u jednoj smjeni. Naravno, treba anticipirati i tehnološki napredak i ono što mi danas, zapravo, i ne možemo anticipirati, a željeli bismo. I sigurna sam da su o tome razmišljali u ministarstvu kad su predlagali ovakav standard i to je razlog zašto se upotrebljava riječ optimalno, jer to je jedino što je u ovom trenutku, po meni, bilo moguće. Naravno, ovisi o svima nama kako ćemo ovaj pedagoški standard implementirati, kako ćemo ga provesti, kad kažemo svima nama mislimo državi, Vladi, ministarstvu, ali i o lokalnoj upravi i samoupravi, i mislim da je lokalna uprava i samouprava vrlo bitna ovdje u izjednačavanju uvjete i stvaranju jednakih šansi. Sada sam sigurna da više ovaj pedagoški standard neće ovisiti samo o dobroj volji jedinice lokalne uprave i samouprave, nego će se morati dobiti ujednačeni temelji za cjelokupni sustav obrazovanja, od predškolskog do osnovnog do srednjeg. Znači, isto tako će puno ovisiti i o dobroj volji na tragu onoga o čemu je govorila kolegica Roksandić kad je spomenula slučaj bazena u Sisku koji je uvjetovao da se na taj način implementira plivanje kao obvezatna disciplina. Ja ću reći ovdje jedan primjer dubrovački gdje mi upravo gradimo jedan vrtić Dar koji planira implementirati prije nego što je došao na snagu ovaj pedagoški standard, planira implementirati djecu s poteškoćama u razvoju, integrirati u onaj sustav koji je redoviti. Znači, već na tome radimo, već gradimo taj vrtić a pedagoški standard nije bio na snazi. Znači, postoji kreativnost od strane jedinice lokalne uprave i samouprave ali nemojmo zaboraviti da je puno se dogodilo na planu kapitalnih ulaganja od 2000. godine na ovamo od EIB-a, od Svjetske banke, od CEB-a. 144 škole su se izgradile ili su u izgradnji i sigurno da trebamo računati i na takvu pomoć. To je ono kako ja gledam na ovaj slučaj. Mi smo izgradili dvije škole na području Dubrovnika iz CEB-a, također smo i čak smo izgradili i dio bazena koji smo proglasili također športskim iako je služio i za profesionalni sport i za školski šport. Znači, činjenica je da smo svjesni da je ovo okvir, da će ujednačavanje uvjeta i stvaranje jednakih šansi da je vrlo bitno, da je vrlo bitna odrednica ovog pedagoškog standarda integracija učenika s posebnim potrebama ali i poticanje darovitih učenika. Isto tako, vrlo ozbiljno se bavi obrazovanjem nacionalnih manjina gdje imamo model A, model B, model C da sada to ovdje ne obrazlažem. Sigurno je za primijetiti elastičan pristup postojećim uvjetima kad se govori o mjerilima za veličinu koja su utvrđena u sve tri dimenzije minimalnoj, optimalnoj i maksimalnoj. Također utvrđivanje prava na obrazovanje tijekom bolesti i besplatne udžbenike a ono što je najvažnije obzirom da sama dolazim iz prosvjete u kojoj sam dvadeset godina provela radeći najvažnije je normiranje broja razrednih odjela i učenika u srednjoj školi, nastavnika, stručnih suradnika itd. Nije veliki pomak s 32 na 28, moramo biti otvoreni. Sa 32 učenika na 28 je zaista mali pomak ali već nešto govori. Činjenica je da ukoliko ima više od troje učenika s teškoćama u razvoju da je onda maksimalni broj 20 učenika itd. Isto tako je važno da je maksimum 6 sati teoretske nastave za učenike dnevno, da je 30 sati tjedno. U svakom slučaju cilj po meni ovog pedagoškog standarda je da se u osnovnim i srednjim školama organizira nastava u jednoj smjeni. To je ono čemu bismo trebali težiti. A što se tiče predškolskog odgoja činjenica je da 60% djece predškolske uzrasti će biti integrirano, moramo težiti ka višem postotku. Ovdje se spominje 98% za onaj baš predškolski uzrast, to je ono što je možda već sada negdje na djelu ali ovaj postotak od 60% sigurno bismo trebali povećati ali će bitno ovisiti stvarno o fiskalnom kapacitetu jedinica lokalne uprave i samouprave jer je to ipak naša osnovna zadaća izgradnja vrtića osim u ovim ruralnim područjima od posebne državne skrbi, brdskim, otočkim gdje se očekuje pomoć Vlade Republike Hrvatske i mislim da trebamo raditi solidarno. Kad se govori na europskoj razini o koheziji tada se misli o ravnomjernom razvitku svih država u Europi, u Europskoj uniji tako i ovdje se govori o ravnomjernom razvitku svih krajeva Hrvatske od Vukovara, Iloka, Istre, Rijeke do Dubrovnika i ja vjerujem da smo mi to u stanju i da možemo. Ali ponavljam, i ja osobno gledam na ovaj standard kao na okvir koji sigurno će doživjeti promjene jer je to normalno, jer su to životne prilike koje će nas na to upućivati. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Replika uvaženi zastupnik Zvonimir Mršić.
Pa ja bih htio kolegici Šuici replicirati što se tiče standarda za djecu s poteškoćama u razvoju. Prije svega, ja mislim da su i do sada u predškolskom i osnovnoškolskom standardu bili standardi propisani za djecu s poteškoćama u razvoju ali primjerice nama u Koprivnici oni nama nisu trebali, mi smo sagradili posebno "Podravsko sunce" u kojem smo stvorili doista preduvjete da djeca s poteškoćama u razvoju ali samo ona koja se ni na koji način ne mogu integrirati u redovne skupine u dječjim vrtićima pohađaju. To je dakle down, to su primjerice slijepa djeca koja se ne mogu integrirati itd. Ona ostala, primjerice gluhonijema djeca su i do sada bila integrirana u redovne skupine naših dječjih vrtića u Koprivnici. Za sve te skupine djece s poteškoćama u razvoju imamo posebne programe na našim gradskim bazenima, dakle i za slijepu djecu, i za mentalno retardiranu, i za djecu sa tjelesnim invaliditetom. I doista o čemu može svjedočiti uostalom i državni tajnik Janjić jer je on posjetio sve te objekte. Mi smo dostigli taj standard da kažemo da nema posebnih potreba za obrazovanjem jer ta djeca jednako tako imaju iste potrebe kao i sva druga djeca da budu u redovnom sustavu obrazovanja a mi smo ovdje dakle stvoriti novo "Podravsko sunce" za predškolski odgoj, za osnovnoškolski odgoj, nakon toga za radnu okupaciju i rad udruga za osobe s invaliditetom ili udruge osoba s invaliditetom ali i cijeli niz sportsko rekreativnih aktivnosti na svim sportskim objektima jer smo sve sportske objekte prilagodili da ih mogu koristiti svi građani Koprivnice, dakle bez obzira na eventualnu vrstu i stupanj invalidnosti. I doista jeste cilj da ne samo vrtići i škole nego svi javni objekti butu prilagođeni svim građanima jer svi građani imaju iste potrebe. Svi građani imaju potrebe za obrazovanjem, za kulturom, za sportskom a ne da se nekima govori da imaju posebne. Prema tome, to doista ovisi od toga koliko neka lokalna zajednica ima potrebu stvoriti kvalitetu života jednaku svim svojim građanima.
Hvala lijepo. Odgovor na repliku uvažena zastupnica Šuica.
Pa evo kolega Mršić, slažem se da je ovo zgodna prilika za eksponiranje naših stavova s lokalne razine i to ste vi iskoristili kao i ja u jednom dijelu svog izlaganja gdje sam rekla što mi radimo s razine lokalne uprave i samouprave. Znači, slažemo se u dijelu gdje kažemo da je vrlo bitna naša angažiranost s lokalne razine, naša kreativnost i potrebe koje mi uočavamo na našem terenu. Sukladno tome djelujemo i to nam ovaj pedagoški standard omogućuje što je vrlo bitno. I vjerujem da možemo čak i doprinijeli smo već amandmanima kroz odbor na sva tri standarda a kako sam rekla da nije kao što je upotrijebila izraz državna tajnica ovo nije armirani dokument. Znači, dokument će sigurno doživjeti promjene i u svakom slučaju je dobro došla a vjerujem, dobro došla su naša iskustva u dijelu koji se odnosi na sva tri standarda.
Hvala lijepo. Dalje za raspravu se javio uvaženi zastupnik Anđelko Mihalić.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče, gospodo državni tajnici, kolege i kolegice zastupnici. Evo ja dolazim iz jedne male općine kod Varaždina, općina Knegenec i eto, hvala Bogu, mi ovih dana ćemo imati otvorenje drugog vrtića u našoj općini. Izdaleka nemamo proračun tako velik kao grad Zagreb. Ali vjerujte mi, prvi vrtić kada smo otvarali, ja sam tada biti načelnik prije 12 godina, znam kolike smo imali probleme i ljudi zapravo nisu još tada shvatili važnost otvaranja jednog takvog vrtića. Financiranje toga vrtića je bilo isključivo iz proračun naše općine. A ovaj drugi vrtić smo isto financirali djelomično iz proračuna a djelomično iz kredita Europske banke za obnovu i razvoj. I vidite, ja se slažem sa mojom prethodnicom, gospođom Šuicom, koja veli, jako je važno kreativnost i oni ljudi koji vode lokalnu samoupravu. Nikoga ne amnestira, ni jednog načelnika, pa i bolje razvijene općine, manje razvijene općine. Od toga je reći, je, znate mi nemamo novaca, mi ne možemo izdvajati za financiranje i gradnju vrtića. Mi godišnje za financiranje vrtića izdvajamo milijun i 200 tisuća kuna. I moram vam reći da 20 djelatnika je sada zaposleno u tom vrtiću. A to je mjesto koje ima 5 tisuća stanovnika. Danas je nezamislivo to mjesto biti bez vrtića. A isto tako uvelike se promijenio i način života u tom mjestu. No, nismo mi radili samo vrtiće, mi smo imali prošle godine, još jedanput ponavljam i polovnu zonu koja je bila proglašena najboljom zonom u državi Hrvatskoj, no, međutim, badava bi mi gradili zone da se nismo već tada opredijelili za financiranje i predškolskog a i velikim dijelom sada sudjelovali u financiranju, u izgradnji i osnovne škole, zapravo dogradnje osnovne škole u našoj općini. Kao što sam rekao, vidite, mi ne možemo reći ni u jednom momentu da je općinskom proračunu, odnosno budžetu da je to teret. Ja volim reći da je možda najbolja investicija, a kao što sam rekao, puno je bilo investicija u proteklih 10 godina, da je možda, ne možda, nego sigurno najbolja investicija bila gradnja dječjeg vrtića. Mi ovih dana dobivamo i novu sportsku dvoranu i dogradnju osnovne škole, to je po modelu Varaždinske županije odnosno gospodina Čačića. Netko je tu rekao, sada mi je krivo što je kolega Mršić izašao iz govornice, da je država gradila dvorane i škole, negdje je spomenula cijenu po kvadratnom metru tisuću eura. Nas ne košta ovaj model tisuću eura nego i 3 tisuće eura po kvadratnom metru. I lako se danas dičiti time da je u Varaždenu napravljeno, u Varaždinskoj županiji 20 škola i dvorana ali se sada postavlja pitanje koja cijena će biti toga, krediti na 25 godina, gdje su jedinice lokalne samouprave za duženje dali 25 godina pa iz toga proizlazi a to im nije bila osnovna i primarna sufinanciranje i izgradnja škola, dakle te mnoge općine neće imati dostatna sredstva da bi mogli, ono što je zakonom propisano, da bi mogla graditi i sufinancirati dječje vrtiće. Ja ne znam kako se moglo dogoditi i kome je to promaklo da je danas županija Varaždinska iz tog naslova zadužena više od milijardu kuna i da ne govorimo sve općine gdje se primjenjivao taj model javnog privatnog partnerstva 25. godina su se zadužile taj proračun. Nismo mi bili protiv gradnje dvorana i škola. Daleko od toga, ja ću vam sada još reći što će općina iz svog proračuna graditi dalje. Međutim, postojali su sigurno drugi modeli, ali vjerujte mi mnogi načelnici u našoj županiji nisu i poglavarstva i vijeća nisu uopće bili u mogućnosti da daju i alternativna rješenja. No, dobro. Da ne bi sada ispalo da se to ništa ne bi napravilo, bilo je i u Varaždinskoj županiji otvaranja škole koje je financiralo Ministarstvo za školstvo i šport. No da ne bi sada, velim i tamo su se otvarale škole kao općine Petrijanec, jedna nova škola negdje je koštala 25 milijuna kuna. Ali vidite, kolega Mršić je malo prije rekao, ova država gradi dvorane za europska prvenstva itd.. Dvorane i šport je itekako potreban. Ne možemo danas reći da li djeca idu ili u školu ili u sportu. Upravo povezati te stvari treba. Mi ćemo povezati te stvari, onaj novac koji smo namijenili da bi gradili dvoranu koja bi nas koštala 3 puta manje nego nas košta sada po modelu javnog privatnog partnerstva, mi ćemo izgraditi sportski centar ali isto sve u okviru škole. A vjerujem, kao što je i rekla gospođa Roksandić ovdje prije da ćemo, i gospođa državna tajnica, da ćemo sigurno do 2012. godine i izgraditi bazen. I sve to govorim još jedanput, većinom iz općinskog proračuna ali ima modela, i uvijek je Vlada imala modele, evo kao što sam rekao i sufinanciranje kroz kredite, kroz povoljne kredite Europske banke za obnovu i razvoj. Eto vidite da jedinice, i male jedinice lokalne samouprave vode brigu o tome jer ja sam, mi smo često puta rekli badava bi mi gradili i poslovne zone, industrijske zone ako prethodno nećemo ulagati u školstvo. Mi već danas imamo problem. Zona općine Knegenec zapošljava 850 ljudi i sva sreća je njen dobar zemljopisni položaj i blizina Varaždina da imamo bazen radne snage ali sve manji. Pogotovo školovane sa visokostručnog kadra i već sada nema. Moramo raditi na tome, moramo ulagati u djecu, jer danas sutra ta naša djeca trebaju ne biti najamna radna snaga u tim zonama, nego oni trebaju i gospodariti tim zonama, oni moraju biti direktori, rukovodioci tih firmi i na kraju ako hoćete i vlasnici tih firmi. Dakle, radi se na tome, ima općina koje i na taj način razmišljaju, naravno protivnika takvih razmišljanjima uvijek ima, pogotovo kada je to na lokalnom nivou. Ali, još jedanput velim evo, ima i takvih primjera. Naravno da zahvaljujem i Vladi Republike Hrvatske, resornim ministarstvima koji su uvijek imali sluha za takve investicije i aktivnosti. Ali još jedanput povlačim, a sada dolaze lokalni izbori, temeljni zadatak lokalne samouprave je upravo to i tu će trebati ljudi procijeniti pogotovo sada kada se budu birali načelnici i gradonačelnici i župani direktno na izborima tko će takve programe moći ponuditi ljudima, e, za te neka ljudi glasuju. Hvala lijepa.
Replika, gospođa zastupnica Božica Šolić.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Evo, kolega Mihalić ponukali ste me na još jednu repliku, gdje moram reći i vama čestitati da u jednoj maloj općini ste kadri napraviti dva vrtića i bazene i škole itd. To je jedan sjajan primjer dobrog gospodara u Republici Hrvatskoj, a nasuprot tome ja opet ponavljam da grad Zagreb je nasuprot ovoj općini Kneginac da je loš gospodar, gdje četvrt sa 11000 stanovnika nema ni jedan vrtić. Ima škole koje su u raspadnom stanju. U svakoj školi održavaju se nastave sa tri turnusa i mislim da upravo u gradu Zagrebu se nije proveo zakon i nije se prihvatio zakon kada se donio 2001. godine o decentralizaciji školstva. Vrlo brzo se preuzelo u gradu Zagrebu sva prava iz tog zakona, ali obveze su ostavljene negdje nekome drugome i još nikada obveze nisu ispunjene, nisu napravljene i ja još jedanput ponavljam da je vrijeme da grad Zagreb za ozbiljno shvati da četvrt Brezovica u 21. stoljeću treba i dječji vrtić i osnovne škole, da djeca budu jednaka sva u Hrvatskoj. Hvala lijepa.
Hvala. Gospodin zastupnik Boris Matković. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, uvažene kolegice i kolege. Prijedlog državnog pedagoškog standarda se nalazi ispred nas. Ja ću nešto osvrnut se na srednjoškolski sustav odgoja i obrazovanja obzirom da sam od 1975. godine do 2001. godine radio kao profesor u najbrojnijim školama u Republici Hrvatskoj, a to su mješovite škole i držim da ono što imamo ispred sebe nakon jednog cijelog niza godina na samom početku treba pohvaliti jer se radi o nečemu što do sada ovako ispred sebe nismo imali niti smo mogli raspravljati o nečemu što je zasigurno i znakovito i kvalitetno i što će do 2022. godine zasigurno i donijeti izuzetne rezultate. Dakako, mogli ste zamijetiti da sam, kazao sam počeo '75. godine. Dakle, počeo sam u vrijeme kada se uveo sustav koji je uništio mnogobrojne generacije kada su postojale pripremne i završne faze, kada su dokinute gimnazije itd. No, ne bih o tome. Politika Vlade Republike Hrvatske je usmjerena na ravnomjeran razvoj na cijelom području Republike Hrvatske, pa tako i ovaj standard utvrđuje mjerila koja trebaju osigurati kao prvo materijalne, financijske, kadrovske, ali i ine pretpostavke i uvjete za jedan ujednačen, istovjetan razvoj sustava cjelokupnog školstva a posebno srednjeg školstva na cijelom području Republike Hrvatske. Znači da bi trebalo uspostaviti sustav jednakomjeran i učinkovit i u brdsko-planinskom području kojem pripada moj grad, ali i u gradu Zagrebu, Splitu i drugdje. Ono što se može zamijetiti i u samom začetku jeste da planirana sredstva iz državnog proračuna u ovom razdoblju od 2008. do 2022. godine u iznosu od 2 milijarde 855 milijuna su zasigurno jamstvo za to da će se i promptno i odgovorno pristupiti ostvarenju ovog standarda i da su sredstva planirana isto tako do 2010. godine jedan izraz odgovornosti Vlade Republike Hrvatske i resornog ministarstva za korake koje poduzima u oblasti obrazovanja i odgoja. Da se i do sada ulagalo zaista znatna sredstva u podizanju razine pedagoškog standarda naročito u razdoblju od 2003. do 2007. godine. Iznijet ću ovom Visokom domu pokazatelje iz županije iz koje dolazim, a to je Splitsko-dalmatinska županija i to ne samo za dakle srednje, nego i za osnovnoškolsko obrazovanje ali i za učeničke domove i ostalo. Naime, kroz kapitalna ulaganja napominjem od 2003. do 2007. godine u novogradnju i dogradnju škola, te športske dvorane ukupno se investiralo 62 milijuna 121 tisuću i 688 kuna. Za investicijska održavanja izdvojeno je 28 milijuna 716000 kuna, a za opremu bez podataka zapravo za 2007. godinu izdvojeno je 5 milijuna i 581 tisuću i 602 kune. Od 55 gradova i općina u Splitsko-dalmatinskoj županiji nema ni jedne koja nije obuhvaćena ovim ulaganjima. Dakle, počev od najmanje općine, pa do najvećih gradova. Evo nedavno smo imali otvaranje novih škola u Cista Provo, športske dvorane u Zmijavcima, gdje je nazočio i gospodin ministar i koje najbolje potvrđuju da postoji upravo politika ravnomjernog razvoja. Da je tome tako mogu i ja potvrditi iz vlastite sredine. Naime, dovoljno je samo pogledati danas kako izgledaju i kako su opremljene i kako su zapravo uređene, dograđene dječji vrtić, osnovna i srednja škola u Vrgorcu. One su danas kazao sam već sad dograđene, obnovljene, opremljene novim namještajem, informatičkom opremom, novim praktikumima, prostorima za praktičnu nastavu, športskim terenima. Između svih njih nalazi se velika športska dvorana, nekoliko terena za male športove, a to je jedan pomak koji u tom gradu i na tim prostorima je urađen upravo posljednjih godina, a naročito od 2003. do 2007. godine. Dakle, u to se možemo uvjeriti. U nas narod kaže “ako laže koza nije rog“. Posebno opet moram kazati raduje činjenica da će se dograditi i novi prostori planirani. Koliko ja znam po programima i planovima naše županije u mnogim sredinama, pa tako i u mojoj sredini koji će osigurati prvenstveno učenicima pohađanje nastave u jednoj smjeni, ali isto tako i djelatnicima standard koji je dostojan čovjeka. Ono što posebno ovog trenutka ovdje želim izdvojiti i što mene kao čovjeka raduje jeste činjenica da je u članku 3. i 4. dakle predviđeno za srednješkolsko, pedagoški standard srednješkolskog obrazovanja uvrštene su sredine koje pripadaju posebnim područjima državne skrbi, ali isto tako i brdsko-planinska područja kojima se omogućuje i manje razrede, manji broj razreda. Dakle, i manji broj učenika u tim razredima, a to znači zapravo omogućavanje nastavka školovanja u vlastitoj sredini, omogućavanje ponovno ponavljam ravnomjernog razvoja, ali i nastavka života na tim područjima. Isto tako i roditeljima sigurnost jednu da će djeca pohađati srednje školsko obrazovanje u svojoj sredini, a ne odlaziti u druge sredine što iziskuje i znakovite troškove isto tako. Dotakao bih se samo u jednom dakle segmentu osnovnoškolskog obrazovanja, a on se odnosi na prijevoz. Naime, kako dolazim iz sredine u kojoj je zapravo na velikom prostoru od 294 kilometra kvadratna prijevoz osiguran na način kakav jeste, držim da bi trebalo napraviti jedan iskorak naprijed u kvaliteti prijevoza. On se može osigurati na način da se ne raspisuje natječaj svake godine za novog prijevoznika, pa se oni natječu tko će doći do toga pa onda u tome svemu zapravo dobiju poslije ugovor na, zavisi 3 do 5 godina, zapravo dolazimo u situaciju da on ne želi ulagati u taj prijevoz. On daje stare autobuse. Onda nam se događa ono što se događa. Dakle, dajmo ljudima mogućnost na 10 godina pa ćemo vidjeti zapravo da će oni kupiti nove kvalitetne autobuse koji će biti i sigurnost za učenički prijevoz. A danas ovako imamo, znate nešto što po meni nije dobro. I na kraju, izgradnja novih objekata, prostora koje možemo dakako vidjeti svega ovoga, njihova oprema, uvjeti djelatnika, izgradnja športskih dvorana, bazena, smanjenja broja učenika u razredima, broja razreda, zdravstvena zaštita, prehrana, školovanje djece sa posebnim potrebama, djece koja se školuju na jeziku i programima nacionalnih manjina. Sve je to, barem meni dostatan razlog za dati podršku predloženom pedagoškom standardu.
Hvala. Replike. Poštovana gospođa zastupnica Marija Lugarić.
U svojoj raspravi, kolega Matković vi ste rekli da ste sigurni kako je Vlada osigurala sva financijska sredstva potrebna za provedbu ovih standarda. Ja ću vas, evo upozoriti, na stranici 4 vam to piše, obrazloženje osnovnoškolskog standarda, citiram, da je iz državnog proračuna u 2008. godini potrebno osigurati 604 milijuna 537 tisuća 435 kuna, pa dalje koliko je koje godine, a u retku ispod da je u državnom proračunu za 2008. godinu osigurano 145 milijuna kuna iz kapitalnih ulaganja, 15 milijuna kuna za opremu i da će se tome pridružiti nenaveden iznos iz sredstava EIB2 C5 i dio, također nedefinirani, od 300 milijuna kuna iz decentraliziranih sredstava. Dakle, iz svih ovih programa koji bi inače se provodili i da ovog standarda nema, prema tome raskorak od potrebnih 604 tisuće i pol milijuna kuna i osiguranih 145 milijuna je više nego velik. Ista stvar vam vrijedi za srednje školstvo. Stranica 5 obrazloženje, dakle ja čitam podatke koje nam je dala Vlada koji kažu da je za 2008. godinu potrebo osigurati 294 i pol milijuna kuna, a da su osigurali 52 milijuna kuna iz kapitalnih ulaganja, 25,7 iz opreme i opet nenavedeni i neodređeni iznos iz CEB-a EIB-a 2 i jedan dio iz decentraliziranih sredstava. Prema tome, ne znam kako možete biti sigurni da su osigurana sva financijska sredstva kad u obrazloženju piše da nisu.
Odgovor na repliku. Gospodin zastupnik Boris Matković.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, mislim da uvažena kolegica Lugarić nije dobro čula što sam govorio. Ona je vjerojatno slušala, ali nije čula. Razlika između slušati i čuti je jako velika jer iz ovoga što ste vi kazali, štovana kolegice Lugarić, zapravo proizlazi ono što sam i ja kazao, a to je da je proračun su ta sredstva osigurana. Mislim sami sebi upadate, ma sami sebi upadate u riječ. Ma ne želim vam zapravo replicirati na to jer ste sami kazali da su sredstva osigurana, a zapravo tako i stoji. Tu stoje i točni iznosi od 2008. do 2010. ali stoje i iznosi od 2008. do 2022. godine. Dakle, to govori samo za sebe. Međutim, ja ne kažem da je to, niti želim kazati da je idealno, niti želim kazati da je to dostatno. Ubiti ide se korak po korak. Ništa nije nepromjenjivo, jedino se Biblija nije mijenjala do danas i ostalo je zapravo promjenjivo. Evo, u tom kontekstu vašem ja ću vam samo, da vidite da sam ja ipak dijelom na vašoj strani kazati isto tako da postoji jedna vrlo lijepa uzrečica koja kaže da se ne može dlanom sunce pokriti, ali kaže još jedna vrlo lijepa, a to je da se ne može svanuti prije zore. Dakle, čekajmo 2022. godinu pa ćemo vidjeti korak po korak i postupno u svemu. … [[Upadica se ne čuje.]] Dobro, dobro, sve u redu kolegice. Mislim da ste sami rekli sve, a to je ovo što i ja kažem, a to je da su sredstva osigurana i da postoji netko tko brine o tome i tko će zasigurno nastaviti brinuti. Ali ja vas razumijem. Šta možemo. … [[Upadica se ne razumije.]]
Slijedeća replika. Gospodin zastupnik Stjepan Kundić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Ja ću se nadovezati na izvanredno izlaganje gospodina Matkovića pa ću upotrijebiti citat gospodina Ive Lovrića koji je inače predsjednik udruge srednjoškolskih ravnatelja za predložene pedagoške standarde jer on ima samo riječi pohvale i citiram što je izjavio. Kaže da nisu preambiciozni i to je ono što nam treba u mojoj školi su, veli, sve učionice klimatizirane, svaka ima priključak za Internet, računalo i LCD projektor. To bi zaista trebale imati sve škole. Ako su nam, veli, klimatizirani stanovi, automobili, tramvaji, različite javne ustanove, on ne vidi razloga zašto ne bi bile i škole. Kaže, nije to preambiciozno zamišljeno, sve to školama treba, no svjesni smo toga da se sve to ne može preko noći. Često se spominje 2022. godina i često se kritizira taj rok, ali ako bolje pogledamo većina stvari trebala bi se riješiti puno ranije, komentira gospodin Lovrić. Zadovoljan je definiranim brojem učenika u razredima i odgojnim skupinama, planiranim povećanjem pomoćnog tehničkog osoblja. Posebno ga je ugodno iznenadila i namjera zapošljavanja jednog radnika za kompjutorsku opremu. To smo do sada tražili nekoliko puta i sada će se konačno ostvariti. Predviđena dinamika također nam je dobra i prihvatljiva, ističe gospodin Lovrić. Posebno se veseli razredima s manjim brojem učenika, odgojno-obrazovnim skupinama koje ne bi smjele imati više od 20 đaka. Shvatio sam da će intenzivnije zapošljavanje novih stručnih suradnika početi slijedeće godine i to mi je izvrsno. Prema tome, pridružuje se pohvalama Vladi, tajništvu po ovom prijedlogu.
Odgovor na repliku. Gospodin zastupnik Boris Matković.
Uvaženi gospodine potpredsjedniče, evo drago mi je da je kolega Kundić došao iz sredine koja ima pozitivna iskustva glede dosadašnjih, ja ponovo napominje, ulaganja od 2003. do 2007. godine i u osnovne škole, i u srednje škole, i u đačke domove i u druge objekte športskog i inih sadržaja koje iznosim i iznio sam na primjeru svoje županije. Vidim da ima i drugih sredina u kojima zasigurno naše resorno ministarstvo i Vlada vodi računa. Dakle, jasno je da postoje isto tako i sredine i ne možemo kazati da ih nema, evo istakla je kolegica Šolić u kojima e ne događa sve to skupa. Međutim, činjenica je da jako puno mogu napraviti ljudi u jedinicama lokalne samouprave, načelnici i gradonačelnici. Radi se o ljudima koji trebaju poticati, zajedno sa ravnateljima škola, sa ministarstvo, sa županijama. Na toj razini treba uspostaviti jednu vertikalu u sredinama u kojima je to uspostavljeno došlo je do znakovitog pomaka. Mi to možemo misliti, mnogi mogu govoriti ne, ne vidi se, nije to to. To je to gospodo. Treba doći i vidjeti. A mi koji smo, ja osobno sam radio od 75. do 2001. godine u mješovitoj školi i predavao i gimnazijalcima i tehničkim strukama i zanatima i vrlo dobro znam kako sam radio i u kakvim uvjetima sam radio, a vidim danas u kakvim uvjetima rade ljudi koji su danas i u osnovnoj školi i u srednjoj školi, a znam i osobno koliko izdvajamo za vrtić i koliko je zapravo nadogradnja vrtića i sve ono što smo u njega uložili, dala do sada rezultate, a to je obnova života gospodo. Oni koji u malim sredinama žive znaju da je osnovni cilj zadržati stanovništvo u tim krajevima, zadržat ćemo ga i pedagoškim standardima. To je osnov svega o čemu moramo voditi računa. Sve drugo pada u vodu pred time ako želimo ravnomjeran razvoj svih naših krajeva i ako želimo zadržati ljude na prostorima na kojima žive a ne stvarati … [[Ne razumije se.]] Hvala.
Hvala. Gospođa zastupnica Nevenka Marinović. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, predstavnici ministarstva, državni tajnici, kolegice i kolege zastupnici. Programom Vlade Republike Hrvatske za mandat 2008.-2011. u segmentu obrazovanja, znanosti i tehnologija predviđeno je između ostalog, između ostalih mnogih mjera i upućivanje državnih pedagoških standarda u saborsku proceduru. To je ono što imamo danas na raspravi. Nacionalni je interes i potreba donijeti standarde rada u srednjim školama i učeničkim domovima iz bar dva osnovna razloga, a to je da bi svi učenici pod jednakim uvjetima i u skladu sa svojim sposobnostima prolazili proces srednjoškolskog obrazovanja, ali i da bi svi radnici u sustavu imali ujednačene uvjete rada, usavršavanja i napredovanja. Svoju raspravu ću usmjeriti na srednjoškolsko obrazovanje. Ovaj standard treba osigurati trajne materijalne i financijske preduvjete za ostvarivanje zakonom utvrđenih prava i obveza u području srednjeg školstva i tako stvoriti preduvjete za daljnji kvalitetan razvoj sustava srednjeg školstva u Republici Hrvatskoj. Ovaj državni pedagoški standard srednjoškolskog sustava odgoja i obrazovanja skup je mjerila koja direktno uređuju samu djelatnost sustava i o kojima je bilo tijekom današnje rasprave puno riječi do sada. Dokument svojim sadržajem utvrđuje i dinamiku usklađivanja s predviđenim mjerilima kako bi se ostvario rad u najviše dvije smjene, ujednačili uvjeti prema mjerilima veličine škola, podigla razina stručne potpore timovima stručnih suradnika, ali isto tako gradilo, rekonstruiralo i opremalo srednjoškolske ustanove. Prilagodba postojećeg sustava srednjeg školstva, mjerilima iz ovog standarda zahtjeva i znatna ulaganja, ali je dobro da su i mjerila za veličinu utvrđena u tri dimenzije: minimalnoj, optimalnoj i maksimalnoj čime je osiguran elastičniji pristup postojećim uvjetima provođenja ove djelatnosti. Ali isto tako je dobro da je predviđena primjena ovog pedagoškog standarda postavljena razvojno posebno što se tiče prostornih uvjeta i opremanja koje dozvoljavaju postupni razvoj prema optimalnim rješenjima. Dobro je također što se postavljanjem jasnih mjerila za provođenje srednjoškolskog odgojno obrazovnog procesa postiže potpuna vidljivost u utvrđivanju prioriteta osobito kada su u pitanju veća materijalna ulaganja te vođenje politike zapošljavanja što je vrlo lijepo vidljivo i definirano koeficijentom izvodljivosti pedagoškog standarda. Značajno podizanje učeničkog standarda očito je kroz pravo na obrazovanje tijekom bolesti, smještaj u učeničke domove, pravo na besplatne udžbenike, a daljnje podizanje učeničkog standarda vezano je uz ostvarivanje prava na besplatan međumjesni prijevoz, a nastavit će se i najavljenim Zakonom o srednjem školstvu. Držim značajnim ovdje spomenuti i uvođenje licenci, a što je i najavljeno ovim standardom, da bi se dala veća važnost, plemenitost i društvenoj ulozi odgojno-obrazovnih radnika kao i nužnosti razvojnih kapaciteta ljudskih potencijala u srednjoškolskom obrazovanju. Planirana sredstva za ostvarenje pedagoškog standarda srednjoškolskog obrazovanja za razdoblje 2008.-2020. iznose negdje oko nešto manje od 3 milijarde kuna, od toga su iz različitih izvora financiranja osigurana sredstva, mnoge sredine do sada imaju izgrađen, do jedne razine izgrađen sustav, znači neće biti potrebno isto ulagati svake sljedeće godine. Međutim bitan je trend koji uočavamo i u programu ministarstva koji se iz godine u godinu povećava, pa evo samo za sljedeće plansko razdoblje imamo povećanje znači od 12% znači u 2008. godini, pa u 2009. dodatno povećanje, izdvajanje za ove programe od 10% i od 2010. dodatno povećanje od 10%. Značajno rastu i izdaci za zaposlene u sustavu obrazovanja, znači za razdoblje od 2007. do 2012. ta sredstva za djelatnike su povećana za gotovo 4 milijarde kuna. Također rastu i izdvajanja za edukaciju zaposlenih, ali su osigurana sredstva u proračunu i u 2008. za razvoj nacionalnog kurikuluma i svih dokumenata koji proizlaze iz njega, između ostaloga i kurikuluma za srednje školstvo. Sve je ovo garancija za one skeptike koji drže da sve ovo neće biti i realizirano. Za projekte škologradnje samo u 2008. godini osigurana su također znatna sredstva, a u iduće četiri godine Vlada Republike Hrvatske i Svjetska banka izdvojiti će oko 500 milijuna kuna te dodatnih 400 milijuna za opremanje škola i ostvarenje ciljeva postavljenih planom razvoja sustava odgoja i obrazovanja za razdoblje od 2005. do 2010. Dodatna sredstva za realizaciju ovih standarda izdvajaju se putem programa IB2, to je pomoć razvoju infrastrukture jedinicama lokalne samouprave čime je osigurano oko 300 milijuna eura od čega će prema procjenama obrazovanje iskoristiti gotovo 21% odnosno oko 450 milijuna kuna. Još na raspolaganju stoje i sredstva CEB-a koje nisu u potpunosti iskorištena te oko 300 milijuna decentraliziranih sredstava. Da bi se postigao ovaj standard u srednjim školama Zadarske županije iz koje dolazim, a kojih je na području ove županije 20 sa 313 odjela i 7 tisuća i 600 učenika i oko 900 prosvjetnih djelatnika, u segmentu škologradnje potrebno je izgraditi 5 školskih zgrada sa 23 učionice i 8 športskih dvorana. Mi držimo da je to moguće puno prije ovog krajnjeg roka od 2022. godine, ali naravno uz dobru suradnju svih znači i školskih djelatnika, odnosno ravnatelja jedinica lokalne i područne samouprave, ministarstva i Vlade Republike Hrvatske. Ovdje ću samo spomenuti nešto što je tijekom dosadašnje rasprave pogrešno rečeno, a to je da ovako znači na području grada Zadra, na području Zadarske županije samo iz programa CEB-a imamo 28 školskih objekata ukupne planske vrijednosti 137 milijuna kuna. Gotovo pri kraju je ovaj projekt. U gradu Zadru nije izgrađena samo tehnički školski centar nego je izgrađena i klasična gimnazija u Zadru, vrlo vrijedan projekt, ali je pri kraju i osnovna škola na Bilom Brigu u čijem financiranju značajno sudjeluje i grad Zadar. I još nešto, ovdje i kad govorim o obnovi ovih škola ću spomenuti, a to je da, za one koji su zaboravili, da je ukupno nakon Domovinskog rata razrušeno na području Zadarske županije bilo preko 50 školskih objekata visokog stupnja oštećenja, a oko 300 objekata ukupno, znači, sa nižim, oštećenjem. Znači, preko 50 školskih objekata višeg stupnja oštećenja je bilo. Odredili smo prioritete, obnovili škole na području od posebne državne skrbi, jer su prioriteti bili usmjereni na povratak prognanika, a sad nam je ostao manji broj škola, za što sam sigurna da će ovim standardom i ovim programom biti realiziran u potpunosti. Hvala.
Replika, gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Pa, evo, kolegice Marinović dobro ste rekli, pa naročito 2000. godine da su se mnoge škole u Zadarskoj županiji obnovile. I to je točno, jer su bile porušene. Međutim, ja mislim da ćete se složiti sa mnom da je nedopustivo da 18 godina u gradu Zadru nijedna osnovna škola nije napravljena, nijedna jedina. Srednja škola državnim sredstvima je 2000. i neke, čini mi se 1. ili 2. su odobrena ona sredstva kada je završen Tehnički školski centar. Da je napravljen jedan jedini vrtić, i to nadogradnja onog vrtića u koji je išao moj sin, da ima vrtića malo više nego kad sam sama išla u vrtić, pa to je strašno i prestrašno. Ali, zato, Bille, Konzum, nema čega nema dole u Zadru. Bolja ponuda čak skoro nego u Zagrebu. I ja mislim da mi ovdje o tome također trebamo progovoriti, pa danas sutra kad se vratimo u Zadar dati podršku da nema preče stvari nego da izvoli jedinica lokalne samouprave prionuti tom poslu, a ne da kažemo, da naši čelnici dole kažu, a gradili bi mi i škole i vrtiće, ali nema prostora. Naravno da nema prostora kad su u centru nikle i Bille i Konzumi i ostali robni centri, robni lanci.
Odgovor na repliku, gospođa zastupnica Nevenka Marinović.
Evo, poštovana kolegice Ingrid, u samom gradu Zadru pri kraju škola, vrlo lijepa škola, znači, pri kraju je obnova sa značajnim sredstvima, škola na Bilom brigu. Vrtići su isto tako građeni. Trebalo bi ih biti više, tu se slažem s vama, ali je i vrtić na Smiljevcu, isto tako, dio, i nadograđeni vrtići i mislim da nije ništa lošija situacija, ne lošija nego je puno bolja nego u samom gradu Zagrebu, što se tiče i vrtića i mnogih drugih. Međutim, evo, mogli ste istaknuti onda i vrlo lijepe uvjete izvan grada Zadra. Kad spomenete vrlo lijepe uvjete u općini Poličnik gdje je vrtić, gdje smo zadnjih četiri, pet godina napravili velik broj vrtića u okolici grada Zadra na području od posebne državne skrbi kroz razne programe koje sufinancira država, ali i sredstvima fondova Europske unije, onda bih se složila s vama i u ovom dijelu.
Ja sam neki dan išao kraj Bilog Briga i gradi se tamo. Išao sam baš kraj Bilog Briga [[Upadica: S 18 godina sam počela raditi.]] A čuj, mora se raditi. Svaki prvi početak je početak. Neće biti djece, ako se ne poduzimaju konkretne mjere u tom pravcu. Ovako, sad ćemo prekinuti sjednicu. Nastavit ćemo u 15 sati. Na redu je gospodin zastupnik Anton Mance, pa gospodin zastupnik Šima Đurđević, gospodin zastupnik Branko Kutija itd. Inače, otkazuje se sjednica Odbora za ustav koja je danas trebala biti održana u 13,30 pa će biti nastavljena, biti će sutra u 10 sati. U 10 sati sutra. Da, u 15 sati bi trebali glasovati o dopuni dnevnog reda, pa molim zastupnike i zastupnike da budu u dvorani. Idemo na nastavak rasprave o pedagoškim standardima. Gospodin zastupnik Anton Mance. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovani predstavnici Vlade. Moja rasprava o pedagoškom standardu ipak bi se u najvećem dijelu odnosila na srednjoškolski sustav odgoja i obrazovanja s obzirom na rasprave koje su se vodile do sada i gdje se uglavnom obrađivao pedagoški standard predškolskog odgoja i obrazovanja i osnovnih škola gotovo da do pred kraj nije bilo puno riječi o srednjoškolskom odgoju i obrazovanju do kolege Matkovića koji je dao svoj doprinos. Slušajući, ispalo bi da tog dijela ovog pedagoškog standarda nema. No on je isto tako jako važan. I mi koji smo radili u tom dijelu obrazovanje, jer u obrazovanju i o pedagoškom standardu i u školi, mnogi su uključeni od djelatnika, učenika i roditelja. Prema tome, svatko sa svoje pozicije može raspravljati o pedagoškom standardu. Prema tome, ovaj standard ima svoju povijest i predpovijest, znači on se temelji na nekim zakonima i on je već do sada imao mogućnost, što je mene iznenadilo da u proteklom razdoblju, proteklih godina, nije bilo žučnih rasprava i da nema sada na kraju ovoga dijela rasprave, ispalo bi da postoji samo jedna vrsta škola, gimnazije koje su u nekom mjestu postigle značajni standard. A moramo također reći da postoje i druge škole vrlo značajne, dakle, uz gimnazije, uz mješovite postoje i strukovne škole za koje smatram da su itekako važne. Njihova važnost je isto tako sa pozicije ulaganja i pedagoški standard. Moram reći strukovne škole su vrlo skupe, u njih treba puno ulagati i ona traže velika sredstva pa makar se radilo o onim najobičnijim zanimanjima. Dakle, treba reći da gimnazije kao škole koje bi održavale jedan prioritet, da kažem i elite, obrazovanja kao što je to u Zapadnoj Europi, dakle, kod nas, dakle, postoje mješovite škole i postoje područja onih gradova i općina koja su dakle, manja, koja ne mogu po broju učenika, što sam često čuo ovdje i što zbunjuje kada se govori o tome da li može biti 14 učenika, 20 ili 25. Dakle, postoje i takva područja i ja sam dolazim iz jednog takvog područja a ima ih još više u Hrvatskoj. Dakle, samo na području Gorskog Kotara po tome bi ispalo ne postoji, da nema tog standarda niti jedna škola koja bi udovoljavala uvjetima. A postoje tri škole na području Čabra, Moravica i Delnica. I mislim da ovaj pedagoški standard, što bih se ja i zahvalio predstavnicima Vlade, državnom tajniku koji su uvrstili i ovaj prijedlog, ovaj izraz koji se često zna upotrebljavati a to je brdsko-planinski da se tim školama kao i otocima, školama na otocima daje mogućnost da mogu takve škole funkcionirati. Prema tome, dakle, na području naše Republike, škole dakle, idu u dvije smjene 76&. A vidim da se sa ovim pedagoškim standardom u biti utvrđuje što je vrlo bitno naglasiti, dakle, jednaki uvjeti, trajno financiranje, posebna potreba učenika sa teškoćama da se integriraju u redovite programe, da se tim pedagoškim standardom rješavaju daroviti učenici, ujednačeni i uređeni sustav obrazovanja za nacionalne manjine, mjerila za broj učitelja i stručnih suradnika, povećava se broj stručnih suradnika što treba naglasiti kao dugogodišnji, dakle, pedagoški djelatnik, vidim da se dolazi do povećanja i u domovima i u školama. Zatim rekonstrukcija škola i domova kao izgradnja novih škola i domova, obavezna oprema, dakle, udžbenici, smještaj učenika u domove, zdravstvena zaštita, rad u najviše dvije smjene, stručno usavršavanje. I posebno treba naglasiti donošenje nacionalnog programa za obvezno srednjoškolsko obrazovanje sa besplatnim prijevozom što znači i to je još jedan dokaz, srednjoškolsko obrazovanje koje praktično nastavljaju učenici svi kada završavaju osnovnu školu. Pozitivne posljedice koje će nastati iz tog predloženog rješenja je u svakom, u prvom redu poboljšanje prostornih uvjeta, poboljšanje provedbe procesa za djecu sa teškoćama u razvoju i daroviti učenici. Potrebna sredstva, ovdje se danas čulo o rokovima. Naravno ako uzmemo rok do 22 godine. Međutim, treba uzeti ipak najprije period 2008., 2009., 2010. godine kada se vide ulaganja od praktično 294 milijuna kuna. Znači da taj koeficijent izvodljivosti, ako ga gledate na kraju onaj koji je označen nulom ima 17 prijedloga što je vrlo značajno spomenuti i nije do sada spomenuto koji ulaze dakle, rekli bi u proceduru odmah. Prema tome, ovim iznosima riješio bi se rad škola u jednoj smjeni, dodatni učenički prostor, izgradnja domova i kvalitetna, didaktička oprema, što je isto tako bitno spomenuti. Nešto konkretno o standardu. Prvo veličina škola, ona jeste ta koja je tu napisana kao optimalna ali treba reći da postoje dakle i škole, to bi rekao pod tri, drugo je broj odjela, zatim broj učenika u razredu. I treće, dakle, broj, odjeli na otocima, brdsko-planinska područja. I područja od posebne državne skrbi kojima je dozvoljen i manji broj učenika u razredima što svakako nas zadovoljava u ovakvim brdsko-planinskim prostorima. Jer to znači, učenici će ostati ovdje, biti će dulje u roditeljskom domu, dakle, i odlazak u veliki grad na školovanje na neki način isto tako djeluje na učenike. Jer grad, u principu veliki, nudi svašta. Broj radnika u srednjoj školi. On se određuje prema broju nastave što je vrlo bitno. Dakle, pored onih koji vode školu, treba naglasiti da postoje i stručni suradnici, dakle, i to u povećanom broju, to smo vidjeli i kod škola i kod domova, što do sada nije bilo, gotovo u ovom broju kada se govori konkretno kod domova da imaju više od 80 učenika, gdje se zapošljava po jedan stručni suradnik više. Dakle, također pedagog, psiholog, knjižničar, defektolog, sve to znači jedno povećanje. I s te strane moram reći da ovaj standard nas koji smo radili u školama, koji razmišljamo problemski, koji znači vidimo ovdje one mogućnosti koje nisu bile prije. Dakle, prihvaćamo u svakom slučaju, jer to su značajni pomaci. Što se tiče dalje, opterećenosti učenika u razredima, odnosno u nastavi tjedno, ili u praktičnoj nastavi, dopunskoj i dodatnoj nastavi, sve je to ovim pedagoškim standardom regulirano. Učenički domovi su regulirani smještajem koji određuje poseban zakon. Prostorni uvjeti u srednjim školama, dakle, govore o kvadraturi, govore o kvadraturi po učeniku, od trideset kvadrata, ako je više katova dvadeset kvadrata. Ako se govori o prostornim uvjetima, dakle, da svaka učionica, ako se radi o društvenim predmetima ili prirodno matematičkim da treba imati svoj kabinet, da svoju učionicu, da traži i određenu opremu u toj učionici. I to je jedan standard koji zaista je potreban, negdje on postoji. Ali dakle, on praktično stupa na snagu odmah. Zatim, povećanje standarda vidi se i kroz uvjete da se nastava neće izvoditi samo u učionici, da će se nastava izvoditi u knjižnici, u višenamjenskim prostorima. I ono što bih posebno naglasio, vezano za strukovne škole, koje također imaju ovaj standard o kojem sam malo prije govorio. A po meni je važno to naglasiti da se radionice za praktičku nastavu pogotovo u ovakvim prostorima brdsko-planinskima omogućava se jedan standard. Jer vrlo je bitno, velika je razlika između velikih gradova, pa čak je razlika između Zagreba i Rijeke u smislu osiguravanja takve praktične nastave za razna zanimanja. Jer mogućnosti licenciranih radionica u malim mjestima ne postoje kao u velikim gradovima. Prema tome, jako je važno da ovakve škole koje su manje škole i koje se nalaze na ovim područjima koje sam već spomenuo maju dobre i kvalitetne radionice gdje će se moći vršiti veći i obučavanje većeg broja nastave, praktične nastave, tako da učenici mogu izaći iz tog procesa, dakle, sa, ne samo sa teoretskim nego i praktičnim znanjima. I mislim da to ovaj, ovaj standard omogućava. Inače, što se tiče mjerila za prostore u srednjim školama, dakle postoje kod strukovnih škola učionice za zajedničke programe i normativi od 3 do 3 i pol kvadratna metra po učeniku u školama s tim da je bilo već danas govora u učionicama koje nemaju navodno 60 kvadrata prostora. Zatim, postoje specijalizirane učionice za strukovnu nastavu, radionice, prostori za tjelesnu i zdravstvenu kulturu i višenamjenski prostor. Moram reći što se tiče lokalnih zajednica manjih da je tu uložen veliki napor također u onom dijelu iz kojeg ja dolazim gdje je pri kraju završetak sportske dvorane koja će biti uskoro otvorena i koja će omogućiti ovaj standard što je vrlo bitno pogotovo za ove brdsko-planinske prostore gdje zimski period traje, odnosno nemogućnost izlaska van i do 8 mjeseci gdje je itekako važno ne samo zbog nastave nego i inače gdje će učenici provoditi svoje slobodno vrijeme. Dakle, ono se rješava na ovaj način. Inače što se tiče opreme škole moram naglasiti ovih učionica da je svakako potrebno i to vidim ovdje u ovom pedagoškom standardu. Ovaj projekt, opremu u smislu projekta, audio-linije, zatim interneta, intraneta i ostalog, a također i kabinet nastavnika. I na kraju rekao bih nešto još i o samim učeničkim domovima. Dakle, to su specijalizirane ustanove koje daju jedan oblik pomoći roditeljima, koje daju mogućnost također da traže određeni broj i povećanih. To isto tako vidim ovdje što je pohvalno u standardu stručnih suradnika gdje se broj učenika u skupinama smanjuje na 15. Prema tome, daje mogućnost kvalitetnijeg rada. I nešto još što isto danas nije spomenuo rekao bih obrazovanje odraslih. O obrazovanju odraslih samo jednu rečenicu, da smatram da je to s obzirom da sam bio na jednom sajmu rada i tih primjedbi i problema koji nastaju zbog toga da programi nisu adekvatno zastupljeni što se tiče potreba samih industrijskih pogona. Evo završit ću. Da je to ipak bolje da se nalazi uza škole, jer je to onda kud i kamo kvalitetnije nego pri sveučilištima. To je moje iskustvo. Hvala.
Hvala. Gospodin zastupnik Šimo Đurđević. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, poštovane kolegice i kolege. Vrlo bitna točka. To vidi se iz broja prijavljenih kolega i kolegica. Ovo je nešto što mi koji direktno dolazimo iz odgojno-obrazovnog sustava već godinama očekujemo i priželjkujemo. Da li je sve u ova tri obimna materijala baš ono što smo mi prosvjetni djelatnici koji dolazimo iz odgojno-obrazovnog sustava u sto postotnom značenju željeli, dakako da se tu možemo u mišljenjima mimoilaziti. Ali bitno je to da imamo nešto što je bolje od onoga što smo imali do sada i vjerujem da ćemo ova sva tri pedagoška standarda usvojiti. Vrlo odgovoran materijal. Mi brinemo ovdje o populaciji preko 700000 učenika i dakako onih koji odgajaju, obrazuju bez obzira na razinu o kojoj se radi. Dame i gospodo, ono iz iskustva što se može ovdje izreći vrlo je bitno po meni jer sam na takove probleme na terenu nailazio, da se onaj predškolski minimum prije polaska djeteta u prvi razred osnovne škole provodio na razno razne načine i na razno raznim mjestima. Sada je to definirano da je to prije polaska u prvi razred 250 sati i točno se zna tko će taj dio sa tom dječicom odraditi. Jer imamo djece na terenu u brdsko-planinskim, u našim selima, na našim otocima koji nisu prošli vrtićku dob. Znači, djeca prvi puta dolaze u dodir sa onim koji ih vodi odgajateljicom ili je to učiteljem ili učiteljicom koja ga prihvaća u prvi razred i dakako da mu u tih 250 sati mora dati one osnove da bi dijete normalno moglo pohađati prvi razred, tj. po meni da stekne navike. Ali neću ulaziti u srž programiranja. Nadalje, kad se tiče osnovnog školstva po meni mi bi trebali posredstvom ministarstva i mi svi na terenu i općinski načelnici vijeća, poglavarstva i županije itd. zajednički se uključiti u rješavanje ovih bitnih problema, a problem broj jedan je po meni ona populacija učenika u osnovnim školama koja ide u tri smjene. Idemo se lijepo u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa napraviti program da u najskorije vrijeme ja ne mogu sada reći koliko je to, jel' to godina, jel' to dvije, jel' to dvije i pol da razriješimo problem učenika koji idu u tri smjene. To je po meni gorući problem i mi taj problem moramo riješiti svi zajednički. Zašto svi zajednički? I iz županije iz koje dolazim također imamo dvije do tri škole, dvije osnovne i jednu srednju koja radi u tri smjene. I imamo odobreno da gradimo jednu srednju školu i dvije osnovne da bi jednu koja ima oko 1000 učenika rasteretili. Ali gdje je problem? Problem je kad se tiče lokalne zajednice bilo to da je općina, grad ili županija što se slabo ili nikako, čast poštenim iznimkama dakako da je ovo manjina o kojoj govorim, trebaju uključiti pa barem da kažu zemljište ovo toliko i toliko kvadrata dajem za te i te svrhe kako bi se napravila ili proširila postojeći objekt škole da učenici ne bi išli u tri smjene. To je problem broj jedan. Ne želim se ponavljati sa što su izrekli 21 kolegica i kolega. Do sada ima još kolega koji su se javili za raspravu, ali mislim da tu moramo, a onda nakon toga paralelno raditi. Imamo oko, u materijalima stoji 71% škola koje rade u dvije smjene i dakako tu težiti da u roku koji je u materijalima određen da pokušamo prilagoditi da rade u jednoj smjeni. Nadalje, kad se tiče srednjih škola. Ovo što je kolega prije mene rekao mi smo to u praksi zamijetili i primijetili da učenici strukovnih škola, da im moramo dati bolje standarde tamo gdje radi praksu, bilo o čemu da se radi kako bi gospodarstvo kada se uposli, kako ne bi lutao i kako bi adekvatno zadovoljavao svoga poslodavca u svom stručnom dijelu u kojem zavisno školu koju je završio. Prijevoz učenika. To je vrlo, vrlo osjetljivo pitanje. Da li natječaj, da li autobusi stariji od toliko godina. Posebna pozornost, oni koji vrše tehnički pregled nad time, po meni nije bitno je li autobus 10 godina, znači u uvjetima koje smo mi u raspisivanju natječaja provodili, autobus ne smije biti stariji od 10 godina. A za 10 godina autobus može puno tisuća i tisuća kilometara proći. Bitno je njegov komfor i njegova tehnička ispravnost. Je li vidite što nam se događalo sa djecom, požeški slučaj i u drugim županijama, tu moramo biti vrlo, vrlo osjetljivi i oni koji provode taj natječaj za prijevoz učenika u ime osnivača, posebnu pozornost moraju obratiti na taj segment. Kad se tiče izgradnje dvorana, dakako da imamo još škola koje to nemaju, bez obzira na veličinu učenika, da li je to jednodijelna, dvodijelna ili trodijelna dvorana. Dakako da na tomu trebamo poraditi. Ali bitno je još nešto što nismo do sada izrekli u pojedinačnim raspravama. Bitni su i vanjski tereni, vanjski sadržaji. To su poglavito travnata igrališta. Zašto djecu slati isključivo na asfalt, da ne obrazlažem, to nije dobro i kad se tiče povreda na nastavi tjelesne i zdravstvene kulture i kad se tiče na izvanškolskim aktivnostima. Ja vas uvjeravam da je kvalitetniji sat tjelesne i zdravstvene kulture da kolega koji predaje taj predmet prošeta sa učenicima u park, napravi određenih vježbica, nego jedan vrlo kvalitetan sat po metodološkom tipu odrađen u športskoj dvorani gdje ipak je zanemarena u jednom segmentu zdravstvena komponenta. Kad se tiče, nešto bih htio reći vrlo kratko. Svjetska banka. Svjetska banka financira isključivo one škole, bez obzira o kojoj se razini radi, koje rade u tri smjene. Ali što ne financira? Ne financira izgradnje športske dvorane pored iste nove škole. To nije u redu, ali to su njihova pravila i mi se uklapamo u ta pravila. No međutim, treba odmah isprojektirati dotičnu školu koju će financirati CEB i športsku dvoranu prema gabaritima koje i za Ministarstvo prosvjete i športa da suglasnost. Nije u 21. stoljeću ni popularno, nije popularno raditi školu, bez obzira osnovnu, srednju bez športske dvorane. Ali onda moramo se potruditi da iz drugih izvora osiguramo sredstva da se paralelno gradi i športska dvorana. Mislim da je ovaj dio pedagoških standarda koji je ovdje u sva tri ova materijala, da je on već do sada participiran kad se tiče izgradnje osnovnih i srednjih škola i športskih dvorana i sadržaja u škole. Veseli me i to da neće biti u školi samo ravnatelj i pedagog koji su zaduženi za odgojno-obrazovni proces, organizaciju nastave i svega ostalog, da su tu i drugi suradnici, ovdje je lijepo navedeno koji su, ali problem je, dame i gospodo, da se ne ponavljam, ipak kadrovi koji bi tu zadaću trebali odraditi npr. na terenu u jednoj općini, poglavito na otocima i u brdsko-planinskim. Da im ponudimo i stan komforno opremljen da dođe, i veću plaću na područjima od posebnog državnog interesa ili skrbi njih na tržištu rada nemamo. To je jedan veliki problem. I problem koji sam ja, i s tim ću završiti, uvidio na terenu, uveli smo drugi strani jezik, to je dobro, od 1. razreda. Ali tko nam predaje u školama? 1. do 4. razred u razrednoj nastavi možda bi, nije korektno od mene kao pedagoga reći da je ipak dobro da netko predaje, a gro su tu na terenu nestručnjaci. To nije dobro. A kad se tiče katedri za strane jezike, broj upisanih studenata ostaje na istim razinama. Tu moramo povećati kvote pa ćemo onda te ljude dobiti uvesti u odgojno-obrazovni sustav bez obzira što oni ponekad nađu svoj interes u nekim drugim poduzećima. Ali općine, gradovi, županije, državne stipendije rezati tog čovjeka od prve godine studija, stipendirati ga, a u ugovoru o stipendiranju reći koliko ćeš odraditi u županiji ili općini, gradu koja te financirala. Dame i gospodo, dakako da ću glasati za ove pedagoške standarde. Hvala lijepa.
Hvala. Gospodin zastupnik Branko Kutija. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, predstavnici vlade, dame i gospodo zastupnici. Novim pedagoškim standardom će se poboljšati kvaliteta odgoja u vrtiću koji će omogućiti da dijete ostvari potpun razvoj svih svojih potencijala. Program, s obzirom na trajanje nudi se od 5 do 10 sati, kraći do 3 sata dnevno osim primarnog programa, nude se i posebni programi javnih potreba za djecu s teškoćama u razvoju, darovitu djecu, djecu pripadnika nacionalnih manjina, programi alternativnih orijentacija, programi ranog učenja stranog jezika, vjerski programi itd. Raznolikom ponudom će se zadovoljavati različite potrebe djece i njihovih roditelja za raznovrsnošću programa. Program predškole koji je namijenjen djeci u godini prije polaska u osnovnu školu je kraći program u obveznom trajanju od 250 sati godišnje. Zakonski nije obavezan, ali treba poticati roditelje da djecu upisuju u program predškole i omogućiti svakom djetetu dostupnost takvoga programa. Program u trajanju od 250 sati pružio bi djeci koja nemaju prilike pohađati dječji vrtić poticaje za razvoj te mogućnost uključivanja u grupu i socijalizaciju izvan obiteljskog okruženja. Takvi programi sa povećanim brojem sati omogućuju elemente intervencije na planu prevencije poremećaja u ponašanju, kao i elemente psihosocijalne pomoći. Mjerila za broj odgojitelja u odgojnim skupinama novi pedagoški standard propisuje rad s djecom od 6 mjeseci koji zahtjeva veći broj odgojitelja na mali broj djece, te da u cjelodnevnim programima u trajanju od 7 do 10 sati rada je 2 odgojitelja do 3 sata tijekom dana, što daje viši standard koji je poželjan, a posebno u jasličkoj dobi. Novim standardom broja djece u skupini je bolji u odnosu na stari pedagoški standard gdje je broj djece bio previsok i neodgovarajući. Primjerice, u nekim vrtićima u skupini je bilo preko 30 djece, što je stari pedagoški standard dozvoljavao. Što je odgojitelj mogao raditi s tom djecom? Da li je vrtić čuvalište ili odgojno-obrazovna ustanova? Novi pedagoški standard će u praksi olakšati organizaciju rada i unapređivanje odgojne prakse. Pozitivno je što se prepoznala potreba dječjih vrtića za stručnim suradnicima jer se njihova stručnost pokazala u praksi važnim čimbenikom kvalitete vrtića i promjena koje se neposredno odnose na ostvarivanja prava djece na zadovoljavanje njihovih potreba. Standardi su ujedno i kriteriji za izjednačavanje uvjeta rada osnovnih, specijalnih osnovnih škola, centara, zavoda i domova. I značajna su pretpostavka za skladniji razvoj osnovnog obrazovanja i odgoja. Oni su uvjet za uključivanje osnovne škole uz zahtjeve vremena, uz sve brže tokove razvoja društva. Navedena pitanja već duži niz godina okupiraju našu pažnju, praktičku pedagošku i širu društvenu javnost u smislu iznalaženja kriterija za stvaranje jednakih i početnih uvjeta za sve vrste osnovnih škola, odgojnih ustanova, centara, zavoda, dječjih domova na području Republike Hrvatske. Kvaliteta osnovnog obrazovanja zemlje koja želi postati društvom znanja očituje se u mnogim pokazateljima od kojih su najvažnija dva. Prvi. U prosječnim obrazovnim postignućima pojedine zemlje. I dva. U … [[Govornik se ne razumije.]] učeničkih postignuća i prosječnih postignuća škola u određenoj zemlji oko nacionalnog prosjeka. Obrazovni sustav neke zemlje je to učinkovitiji ili kvalitetniji što je nacionalni prosjek obrazovnih postignuća viši a razlike u postignućima učenika i razlike između školskih prosjeka oko nacionalnog prosjeka dotične zemlje je manje. Dvije su glavne skupine čimbenika među školskih razlika. Jedna se odnosi na razlike o vanjskim uvjetima učenja između škola a druga na nejednaki prosječni, socioekonomski status roditelja čiji učenici pohađaju različite škole. Uvjeti učenja su svi čimbenici o kojima ovisi uspjeh o učenju. Oni mogu biti vanjski ili unutarnji. Unutarnji uvjeti učenja su osobine učenika o kojima ovisi njihov uspjeh u učenju, to su sposobnost za učenje, predznanje, motivacija za učenje. Vanjski uvjeti učenja su oni koji se nalaze izvan učenika u školskoj sredini. Tu je i druga skupina čimbenika socioekonomski status kako roditelja tako i sredine u kojoj se škola nalazi. I razvijena je društveno. Na primjer u Finskoj dokazano je, da i onda kada je sustav u velikoj mjeri optimiziran glede vanjskih uvjeta učenja, međuškolske razlike još uvijek postoje. Negdje su one veoma velike. Do njih dolazi zbog razlika u socijalnom sastavu stanovništvo, u različitim dijelovima gradova u kojima se nalaze škole, selektivnog izbora škole od strane roditelja i zbog nejednake ekonomske snage različitih obitelji koje je u sustavu školstva s mješovitim vlasništvom upisuju svoju djecu u škole sa dostupnim školarinama. Ovi čimbenici povećavaju međuškolske razlike u statusu roditelja a smanjuju unutar školske. Učenici ulaze u osnovno obrazovanje iz različitih obitelji. Karakteristike obitelji za koje je utvrđeno da djeluju na učenička postignuća jesu obrazovanost roditelja, zanimanje roditelja, aktivnost učenika, raspoloživost materijalnih resursa u kući važnim za učenje. Počevši od računala, knjige, rječnika, prostora za učenje itd.. Kako je cilj osnovnog obrazovanja pripremiti mlade ljude za život u društvu znanja koje traži da svi njegovi pripadnici budu što kompetentniji, škole trebaju osigurati uvjete da svi učenici bez obzira na obiteljske uvjete, u što je većoj mjeri razviju svoje potencijale. Zbog svega navedenog potrebno je donijeti pedagoški standard. Nešto o standardu u srednjoj školi. Temeljno je ljudsko pravo i demokratska pretpostavka ravnopravnosti mladeži je istovjetni obrazovni pedagoški standard i kvaliteta odgoja i obrazovanja kao najvažnija pretpostavka socijalne promocije i profesionalne uspješnosti. Obrazovni pedagoški standard je dokument od državne važnosti putem kojeg se osigurava jednakopravna i istovjetna materijala osnovica svim učenicima i učiteljima svih istovjetnih škola u Republici Hrvatskoj. Putem obrazovnog standarda utvrđuje se i osiguravaju temeljne pretpostavke za ostvarivanje cilja i zadaća odgoja i obrazovanja u Republici Hrvatskoj, jednaka kvaliteta materijalnih i kadrovskih potencijala, optimalna organizacija učinkovitost nastavnog procesa, jedinstveni i tipizirani tehnološki tehnički i zdravstveni, higijenski standard svih istovjetnih škola u državi. Isto tako valja istaknuti da se ovim prijedlogom pedagoškog standarda prvi put u Hrvatskoj uređuju programi odgoja i izobrazbe darovite djece kao i djece sa posebnim potrebama. Velika je pozornost posvećena i djeci pripadnicima nacionalnih manjina i nacionalnom programu za Rome. Temeljna mjera standarda mora biti načelo da svi učenici imaju približno jednake uvjete za ostvarivanje svojeg ustavnog prava i zakonske obveze pohađanja škole, te da svi učenici mogu ostvariti približno jednaku razinu znanja i sposobnosti primjereno svojim mogućnostima. Zbog svega navedenoga podržati ću navedene standarde. Zahvaljujem.
Hvala. Gospodin zastupnik, pardon, replika, gospođa zastupnica Marija Lugarić.
Poštovani kolega u svojoj raspravi ste nekoliko puta istakli, a to se ponavljalo tijekom rasprave prošlu srijedu i danas. Pedagoškim standardima se ne ostvaruju, ne ostvaruju automatizmom da sva djeca u školi ili u obrazovnim ustanovama se školuju u jednakim uvjetima. Pedagoški standardi zapravo na neki način predstavljaju samo uvjete da se to može dogoditi. A to će se dogoditi ukoliko će biti osigurano dovoljno financijskih sredstava i ako će primjena standarda biti u potpunosti. Jer mi možemo imati napisano da primjerice svaki razred ne smije imati više od 24 djece, ali s druge strane nemati niti jedan mehanizam, niti jedan instrument da kaznite onu jedinicu lokalne samouprave ili onu upravu škole, ili ne znam koga ako u razred natrpa 35-tero djece. Danas u Zagrebu nemate gimnaziju koja ima ispod 40 učenika u razredu. A to nije smjelo biti ni po prošlom standardu. Prema tome, usvajanjem standarda se zapravo ostvaruju samo preduvjeti da to sutra, prekosutra, odnosno po dinamičkom planu do 2022. ili ne znam koje, to sve skupa može biti implementirano. I tek onda da se možda to i ostvari ako će se primjenjivati. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik … [[Govornik se ne čuje.]]
Kolegice Lugarić pa ja i govorim o stvaranju preduvjeta kroz standarde za to o čemu ste vi sada govorili. Nekoliko govornika, odnosno kolegica i kolega danas u svojim raspravama istaknuo da imamo već sredina koje imaju upravo ovo u najvećoj mjeri što se i predviđa sa standardima počevši od kolege Mihalića, ne znam, još netko se javljao isto. Ako ja dolazim iz Benkovca, znači iz područja od posebne državne skrbi, djeca u osnovnoj školi, odnosno osnovna škola Benkovac ima 28 škola ukupno i sva djeca pohađaju nastavu u jednoj smjeni. Srednja je škola isto tako, gradi se novi dječji vrtić. Prema tome, ima sredina koje bez obzira na donošenje ili ne donošenje ovoga standarda su unaprijed razmišljali o svemu ovome o čemu vi govorite sada. Zahvaljujem.
Gospodin zastupnik Goran Heffer. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovana gospođo a evo i kolege, poštovana gospodo državni tajnici, drago mi je da je gospodin državni tajnik koji je iz moje županije ovdje. Uvažene kolegice i kolege saborski zastupnici i zastupnice. Budući da se rasprava o predloženim državnim, pedagoškim standardima vodi objedinjeno i ja ću svoju raspravu dakle, objediniti, no, najviše ću ipak govoriti o prijedlogu standarda za predškolski odgoj. Nema boljeg uvoda u bilo kakvu raspravu u predškolskom odgoju od parafraziranja nedavne UNICEF-ove akcije koja kaže prve tri su najvažnije. I doista prve tri godine razvoja djeteta su zasigurno najvažnije u pogledu definiranja djetetove osobnosti, zatim njegovog utjecaja na uspješnost u životu od nekakvoga zdravstvenog stanja, snalaženju u školi pa do razvijanja osjećaja samopoštovanja i socijalnih vještina kako bi dijete izraslo u jednu stabilnu osobu koja će danas-sutra biti značajan čimbenik društva u kojem će dalje živjeti. Kao što je poznato predškolski odgoj trenutno funkcionira Zakonu o predškolskom odgoju i naobrazbi koji je donesen 97. godine. Zakonu je već tada trebao prethoditi jedan državni pedagoški standard za to područje koji istina evo do današnjeg dana nije ugledao svjetlost dana pa upravo već i stog razloga i sam prijedlog pedagoškog standarda je jedan vrlo značajan dokument i trenutak u kome se donosi je vrlo bitan pa je potrebno i sveobuhvatno sagledati cjelokupnu problematiku predškolskog odgoja i elemente koje određuje pedagoški standard kako u pogledu planiranja istoga tako još više u pogledu njegove provedbe u svim područjima Republike Hrvatske. Ja ću se osvrnuti tek na nekoliko elemenata iz prijedloga koji je ovdje pred nama pri čemu ću iako to nije uobičajeno, krenuti od kraja. Ne zato što ono prethodno smatram nebitnim nego stoga što ovo na kraju što sam pročitao smatram najproblematičnijim. Naime kako je člankom 54. ovoga prijedloga propisano dječji vrtići će biti dužni uskladiti svoju djelatnost s ovim standardom u roku od pet godina od njegovog stupanja na snagu što znači da će u sljedećih pet godina jedinice lokalne samouprave u svojim proračunima, a one su ustvari najčešći osnivači dječjih vrtića, u prosjeku za oko 10% godišnje trebati izdvajati više iz svojih proračuna za ovu namjenu. Za neke jedinice lokalne samouprave ova odredba će biti izuzetno veliki problem i to posebno za one koje imaju manji izvorni proračun, a sudeći prema onome što se može čuti na terenu, ogromna je većina upravo takvih jedinica lokalne samouprave, odnosno gradova i općina izvan Grada Zagreba. I sada se eto ovdje kaže kako će one biti dužne izdvajati dodatnih kažem u prosjeku 10% iz svojih proračuna. Ja moram reći nešto što možda neće ovdje biti popraćeno na pravi način, a to je da će biti neoprostivo ukoliko se bude dogodilo da određene jedinice lokalne samouprave kao osnivači odnosno oni koji upravljaju vrtićima ovo navedeno povećanje izdvajanja sredstava za provedbu standarda izdvoje na način da u velikoj mjeri ili čak u cijelosti to prebace na leđa korisnika odnosno na leđa roditelja čija djeca će biti korisnici dječjih vrtića. Većina će po običaju reći da to vjerojatno nije moguće, ali evo ja dolazim iz Vinkovaca gdje su upravo do nedavno roditelji plaćali 57% cijene dječjih vrtića, a lokalna uprava, samouprava tek 43%. To nije bio slučaj doslovno niti u jednom većem ili da kažem ozbiljnijem gradu u Hrvatskoj, a pogotovo ne u slavonskim gradovima. Svugdje je taj odnos takav da dosta ili osjetno manje od 50% su plaćali roditelji, a više je plaćao grad pa do toga da evo u Gradu Zagrebu je čak ispod 20% ono što roditelji izdvajaju. Na ovu činjenicu je lokalna vlast bila puno puta upozoravana. Predlagana su i neka bolja i povoljnija rješenja, ali sluha na žalost nije bilo. Tek nedavno je ta nelogičnost ispravljena i dovedena je na relaciju da grad plaća 60%, a roditelji 40%. Dakle trebalo je proći puno vremena što mi u Vinkovcima kažemo puno vode Bosutom, a oni koji znaju kako Bosut teče, znaju da on teče do podne u jednom smjeru, poslije podne u drugom pa je tako to da kažem izgubljena priča. I upravo iz tog razloga ja moram reći da je ova tzv. crna varijanta isto tako moguća, dakle moguće je da se kod određenih jedinica lokalne samouprave ovakvo jedno izdvajanje svede na račun da građani koji kako kažu i ovako imaju nagradu što su uspjeli svoje dijete smjestiti u dječji vrtić moraju platiti dodatni iznos. Naravno ja sam siguran da u određenim jedinicama lokalne samouprave to vjerojatno neće biti slučaj pogotovo kod onih koji imaju u pravilu poslagane proračunske prioritete, a djeca zasigurno jesu jedan ako ne i najvažniji prioritet u ulaganju iz lokalne samouprave, odnosno iz proračuna. ali je i veliko pitanje da li će se i u takvim jedinicama zahvaljujući ovim prijedlozima moći nastaviti. Zašto sam skeptik? Zato što evo već i u ovom prijedlogu se govori o tome da je u određenim jedinicama i do sada postojao problem s poštivanjem zakonitosti, pa je pitanje da li će ovaj standard njima donijeti pozitivne promjene ili će isto tako to odvući u još nešto gore. No još neki elementi u provedbi ovih standarda bi mogli biti problematični. Naime, teško je vjerovati da bi preustroj ustanova koji je sukladno članku 21. nužan i koji će proizvesti povećanje broja ustanova koji će biti manji po broju djece ali će biti više ustanova, biti izvedeno na način da se ne povećaju troškovi zaposlenika ili kako se u ovom prijedlogu kaže, broj radnika ne bi se povećao jer i sada ima nepostojećih radnih mjesta voditelja centara, voditelja podcentara, voditelja pedagoških jedinica i tome sl. Ma ja mislim da mi možemo zasigurno reći da mi voditelja sigurno nećemo imati manje, mi ih možemo imati samo više ili u najboljoj varijanti isti broj kao i do sada. Također moram izraziti sumnju u tvrdnju koja kaže pa i citirat ću ovo: "S obzirom na to da su svi dječji vrtići koji su se osnovali od 97. godine, dobivali rješenja o ispunjavanju uvjeta za početak rada od nadležnih službi za društvene djelatnosti u uredima državne uprave u županijama, odnosno Gradskog ureda za obrazovanje i šport u Gradu Zagrebu, držimo da su oni zaista ispunili normative i standarde iz članka 12. Zakona o predškolskom odgoju i naobrazbi te da će novi standardi samo poboljšati unutarnju kvalitetu rada takvih dječjih vrtića." Bojim se da bi tek provedba pedagoškog standarda mogla pokazati pravu sliku stanja i da je ona puno lošija od prikazane koje je i ministarstvo dobilo. No, evo upravo zbog takvih stvari, nadzor provedbe bi izuzetno trebao biti kvalitetan. Kako ne bih u cijelosti završio sa negativnim, reći ću da ima tu u prijedlogu i nekih pozitivnih stvari koje pogotovo nas u Vukovarsko-srijemskoj županiji, odnosno u Slavoniji raduju, a to je onaj dio prijedloga stručnih suradnika o punom radnom vremenu u ustanovama predškolskog odgoja, dakle pedagoga, psihologa, defektologa, rehabilitatora. Upravo kod nas je izražena potreba za takvim djelatnicima, jer upravo kod nas je, zbog poznatih razloga, veliki broj djece u takvim životnim prilikama da s njima treba puno raditi. Nažalost, upravo kod nas je i nedostatak takvih stručnjaka pa ukoliko se dogodi da se sve ovo zatvori na relaciji da isključivo jedinice lokalne samouprave o tim stvarima trebaju voditi računa, onda se bojim da neće od toga biti ništa ili da će to jako teško ići. Mislim da ovaj problem treba rješavati na svim razinama, od trenutka planiranja potrebnog broja navedenih stručnjaka do značajnijeg poticanja njihovog obrazovanja, pa i stimuliranja za zapošljavanje upravo u sredinama gdje su najizraženije potrebe za njima. Također ću, evo, istaknuti i to da sam zadovoljan predloženim programima za djecu sa poteškoćama u razvoju, kao i darovitu djecu, odnosno pogotovo onim područjem koji govori o sufinanciranju države. Razgovarajući s nekim kolegama na terenu, moram reći da prevladava mišljenje, do sada nismo imali, odnosno, tek sada ulazimo u područje priče o standardima, bolje imati bilo kakav nego nikakav. Ja se nadam da predlagatelj se tako neće ponašati, odnosno da mu nije intencija ovih prijedloga koji smo ovdje vidjeli, pa i da će biti svjestan toga da pedagoški standard ili ono što je kolega Flego rekao, uvjeti za obavljanje odgojno-obrazovne djelatnosti, što se meni puno više sviđa i mislim da je bliže onome o čemu mi danas razgovaramo, nije područje o kome se može i smije raspravljati po modelu da je ishitreno napravljeno, ponuđeno, prihvaćeno i na kraju, kao što smo vidjeli nekoliko slučajeva brzopotezno povučeni. Hvala lijepa.
Hvala. Gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Nakon rasprave u ime kluba u srijedu, dozvolite mi samo u pojedinačnoj raspravi, diskusiju oko pedagoškog standarda, prvenstveno predškolskog odgoja uz napomenu da se na sličan način može raspravljati i o ovom standardu za osnovne škole i srednje škole, zapravo jednoj razini primjedbi koje pokazuju da bi zapravo, možda, najpametnije bilo da ovi prijedlozi idu u dva čitanja, kao i ostali zakonski prijedlozi, jer je negdje i njihova snaga otprilike jednaka, financijska težina i veća nego brojnih zakonskih prijedloga. Dakle, u obrazloženju ovih prijedloga standarda za predškolski odgoj navodi se da je obuhvat djece u vrtićima 55,12%, te se kao jedan od ciljeva prihvaćanja novih standarda navodi povećanje obuhvata djece na 60%. Ja, osobno, ne mislim da je dovoljno ambiciozan cilj, posebno ako znamo da je danas u Republici Hrvatskoj vrlo neujednačeno stanje obuhvata djece predškolskim programima. Velika većina općina nema vrtiće. Tamo gdje vrtići postoje oni su počesto nedostatna kapacitete, pa se dobar dio djece niti ne uspije upisati u vrtiće ili su odgojne skupine bitno veće po broju djece nego što bi to smjele biti. U tom smislu, ja apsolutno pozdravljam odredbu o ograničavanju broja djece po odgojnoj skupini, iako upozoravam na jednu nelogičnost. Za škole je predloženo, kao optimalan broj djece u razredima, 20-ero djece, a za vrtiće, posebno za predškolske grupe se predviđa da maksimalan broj djece bude 23 i 25. Dakle, više nego što je to optimalan broj djece u školama, što osobno ocjenjujem prevelikim brojem, posebno ako znamo zahtjevnost djece, posebno predškolske dobi i odnosno, ako im zaista želimo osigurati optimalan rast, njihov odgoj i obrazovanje, nužno je smanjiti broj djece, posebno u tim predškolskim grupama. Isto vrijedi i primjedba za članak 19. u odnosu na broj djece u odgojno-obrazovnoj skupini za provedbu programa predškole. Standard taj broj optimira na 25 djece, ali je to zaista preveliki broj za suvisao rad na pripremi ove djece koja nisu išla u vrtić, za rad u školi, tim više što, kažem, je 20-ero djece optimirano za školu, a u ovim programima predškole uglavnom se rade prilično specifične odgojne zadaće, odnosno, prilično teške vježbe fine motorike, ruku, razvoja govora, i to zaista teško napraviti u skupini od 25 djece. Pedagoški standard definira i vrstu predškolskih programa, tako da programi mogu biti cjelodnevni, u trajanju od 7 do 10 sati, poludnevni od 4 do 6 sati, višednevni, odnosno, kratki programi u trajanju od tri sata dnevno. Valja reći da je ova odredba zapravo prepiska postojećeg stanja i meni osobno se čini nedovoljno ambicioznom, posebno ako se podsjetimo da nam je cilj povećati obuhvat djece predškolskim programima. Naravno, u pojedinoj općini ili gradu, osnivaču vrtića, odnosno, općini, gradu, ovisi i duljina trajanja vrtićkog programa koja počesto nema veze sa potrebama roditelja, nego prvenstveno se odnosi na raspoloživa financijska sredstva. I meni se stoga čini da bi bilo potrebno standardima možda ambicioznije se uhvatiti s tim problemom, mislim da je kolegica Jerković u tom smislu podnijela jedan amandman. Jer, danas u tom obuhvatu od 50 i nešto posto djece se ubrajaju djeca koja idu u vrtić, npr. u Vodicama, grad Vodice ima jedan jedini privatni vrtić u kojem ima samo poludnevne četvero ili peterosatne programe, istovremeno kao i ova djeca u Zagrebu koja imaju 10-satne programe. Tri ili 5-satni ili 6-satni program naprosto nije dovoljan, to vam je od 8 do eventualno do podne ili 1 sat. Prema tome, mislim da bi negdje u standardima trebalo propisati to minimalno trajanje programa ili barem na neki način u postotku, na neki način, obvezati, da ti programi zaista korespondiraju onda i sa radnim vremenom roditelja, a ne samo sa financijskim sredstvima u pojedinom gradu ili u pojedinoj općini. Standardima se propisuje broj stručnih suradnika i osoblja u vrtićima. Po ovom prijedlogu koji smo dobili iz ministarstva, odnosno, iz Vlade, predviđa se jedan stručni suradnik, dakle, ili jedan pedagog, psiholog ili stručnjak edukacijsko-rehabilitacijskog profila, s time da bih voljela dodati, tu nedostaju logopedi. Mislim, u svim standardima nam naprosto nedostaju logopedi. U nižim razredima osnovne škole, u vrtiću su logopedi izuzetno bitni. Mi bi voljeli kad bi ga predlagatelji svojim amandmanom obuhvatili. Oni su zaista potreban profil. Dakle, jedan takav profil ide na 200 djece. Lijepo zvuči kad piše, ali mi jednog stručnjaka planiramo i programiramo na 200 djece. Istovremeno, na jednu višu medicinsku sestru ide 400 djece. Ja vas pitam kakva je to moguća skrb za eventualno djecu s problemima? Ponavljam, djecu u vrtićima, vrijedi vrlo slično i za djecu u nižim razredima osnovne škole, vrlo često imaju probleme govora, prvenstveno pravogovora, finih motorika, da ne govorimo sve one ostale socijalizacijske probleme. Istovremeno, na tih 400 djece na kojih idu dva stručna suradnika i jedna viša medicinska sestra imamo pet kuharica. Mislim da je kolega Mršić o tome nešto govorio. Osobno smatram da dječja psiha, dječji razvoj i njihovo zdravlje, da bi trebale tražiti toliko pažnje barem koliko im damo za prehranu, pa da barem stavimo na 100 djece jednog stručnog suradnika i onda neka na 400 ostane jedna viša medicinska sestra, onda mislim da bi to bio bitno optimalniji standard jer ovo 200 djece na jednog stručnog suradnika nije ništa drugo nego uglavnom prepiska stanja kako ga imamo sada. Slično vrijedi i za osnovne i za srednje škole gdje se otprilike također oko dvjestotinjak ili 250 učenika ili učenica imamo jednog stručnog suradnika. Ja se nadam da se u ovoj dvorani neće naći jedna osoba koja će reći da je to dovoljno. Kad sam spominjala kuharice i kad sam već kod prehrane standardima je utvrđeno da se prehrana djece u vrtićima utvrđuje propisom koje donosi ministar zdravstva uz suglasnost ministra obrazovanja. Mislim da je važno u taj proces uključiti vlasnike vrtića odnosno osnivače jedinice lokalne samouprave. Imali smo dobar pilot projekt koji se pokazao uspješan ovdje u gradu Zagrebu gdje se pokušava implementirati i viši standardi u prehrani djece, stoga propisi iz državne razine, dakle ovi koje će propisati ova dva ministra ne smiju biti ograničavajući za one jedinice lokalne samouprave koje mogu osigurati dodatni ili viši standard i tu naravno dolazimo i do dosta ključnih problema koji je načelne prirode za ove standarde jer oni zapravo ne propisuju minimume odnosno maksimume, oni govore o nekim optimumima koji onda su zaista rastezljivi kao kauguma i u više slučajeva se mogu tumačiti ovako ili onako ili biti ograničavajući po pojedine osnivače. Ovi standardi propisuju i mjerila za prostore, govorim ovdje konkretno o vrtićima, i oni su dosta dobro i detaljno razrađeni, ali imam jedno pitanje. Za djecu jaslične dobi, dakle ovu malu djecu koja uglavnom i ne hodaju se dimenzionira 5 kvadratnih metara sobe za dnevni boravak po djetetu. Za djecu vrtićke dobi, dakle ovu stariju djecu od tri godine dimenzioniramo tri kvadratna metra po djetetu. Meni bi osobno logičnije bilo da je obrnuto. Mislim, ova djeca koja su mala u pelenama i leže u kinderbetima logično mi je da im treba manje prostora nego ova djeca koja su od tri do šest ili sedam godina koji zapravo na neki način najintenzivnije doba rasta i razvoja kod čovjeka općenito, čini mi se da bi njima trebala veća kvadratura a ovoj djeci u jaslicama manja kvadratura sobe za dnevni boravak. Ne govorimo o popratnim prostorijama nego isključivo sobama za dnevni boravak. Standardi za opremu vrtića, didaktička sredstva i pomagala su po mom mišljenju i ovdje u vrtićima vrijedi i za osnovne i srednje škole izrazito preštura i teško da bi se ti opisi mogli nazvati standardima. Tako na primjer u članku 50. stavku 2. tih tzv. standarda se kaže da je, citiram, "potrebno osmisliti prostor i osigurati opremu prilagođenu dječjim razvojnim potrebama". Ja sam od standarda očekivala da kaže koja je to oprema preporučena kao minimalna oprema za djecu određene kronološke i mentalne dobi jer bi to na neki način bilo logično što znači standard treba dobro osmisliti prostor. Mislim, ne govori ništa. Šta to znači? Da li ima onaj kutić za čitanje? Da li ima kompjuter? Na koji način su napravljene podloge? Koja je to didaktika? Šta je to primjereno za djecu u dobi od tri godine, što je to primjereno za djecu od sedam godina? Ponavljam, isto vrijedi i za osnovnoškolske standarde koje kaže da moraju biti primjereni. Sad, što je primjereno ili ne za neku dob je pitanje prijepora i nešto što razvojna psihologija je definitivno utvrdila. I zna se koji su to kriteriji i mislim da ih je trebalo propisati u standardima. I u tom smislu meni osobno standardi najviše … [[Govornik se ne razumije.]] negdje i govori o ovom sukusu odgojno-obrazovne djelatnosti i oni su tu trebali biti potpuno precizni. U članku 52. određeno je vanjsko vrednovanje provodi osnivač i ministarstvo. Isto vrijedi i za osnovno školstvo. U srednjem školstvu uopće nema predviđeno vanjsko vrednovanje. U situaciji kad smo osnovali Centar za vanjsko vrednovanje obrazovanja ma nema ministarstvo, mislim ministarstvo po definiciji ne može provoditi vanjsko vrednovanje i obrazovanje i to treba raditi centar. Da ne dužim tu ima još imaju brojne nekonzistentnosti nije jasno što je standard deset ili sedamnaest do dvadeset skupina jer u jednom mjestu piše jedno, na drugom mjestu piše drugo. I da ne ulazim u priču oko financija jer su kolegice i kolege o tome dosta govorile ovi standardi naprosto nisu jednoznačni i to im je čini se najveći problem i nadam se da vrijeme koje će ići kroz ona godišnja izvješća Saboru da će se to uvidjeti kao poteškoća i da će se oni u tom smislu i promijeniti. Zahvaljujem.
Hvala. Jedna replika gospođa zastupnica Ingrid Antičević-Marinović.
Kolegice Lugarić, dobro ste primijetili o ovoj kvadraturi kad se govori o tim standardima pa se sada naravno i sami pitate djeci vrtićke dobi, određene dobi kolika treba kvadratura, da li je to veća, manja i to u uvjetima kad danas polovica dakle te populacije uopće nema pristupa u dječje vrtiće pa mislim da je iluzorno uopće raspravljati kolika će kvadratura 2020. ili 2012. trebati. Mislim da bi se konkretno trebalo sada odmah napraviti. Mislim da se inače ovi standardi, da je kad je riječ o ovim standardima samo riječ o borbi za neku bolju budućnost a zbog toga gubimo sadašnjost, da je to jedan popis i katalog lijepih i dobrih želja i neodoljivo podsjeća na Ustav SFRJ u kojem je bilo zapisano da svatko ima pravo na stan pa ga je netko imao a netko nije.
Gospodin zastupnik Zdenko Franić. Nema ga. Gubi pravo na riječ. Gospodin zastupnik Željko Jovanović. Izvolite.
Hvala. Gospodine potpredsjedniče. Pa 1. siječnja 2001. godine na naslovnici poznatog svjetskog časopisa "Ekonomist" izašla je prazna strana i samo jedna rečenica, bila je to rečenica Petra Drakera modernog oca menanđmenta i pisalo je "Znanje je moć a slijedeće društvo biti će društvo znanja.". Time je simbolički 1. siječnja 2001. željelo se pokazati koliku će ulogu znanje imati u 21. stoljeću. To je postala jedna od najčešće korištenih sintagmi u rječniku političara i da smo imali istovremeno jednako tako veliko ulaganje u obrazovanje kao što smo stalno ponavljali društvo znanja vjerojatno bi danas govorili o nekakvim drugačijim standardima. Nažalost, uglavnom se sve svodilo na priče i najveći problem ovih pedagoških standarda za koje se svi slažemo da su kvalitetni i da će značiti unapređenje i veću mogućnost da postanemo pravo društvo znanja je što rok u kojem je predloženo, sredstva koja su namijenjena opet govore da će sve ostati nažalost na papiru. Ja se sjećam 2001. godine kada je provedena jedna odluka koja je zapravo bila jedina odluka koja je u zadnjih deset godina značila bolje funkcioniranje osnovnog školstva. Na primjer, naime tada je koalicijska Vlada na čelu sa premijerom Račanom donijela odluku o decentralizaciji sredstava namijenjenih za osnovno školstvo. I što se dogodilo? Praktično nakon jedne godine, evo ja ću uzeti za primjer Rijeku, osnovne škole su procvjetale a nije se izdvajalo više novaca. Taj novac je bio negdje u sustavu ali godine prije toga se trošio tko zna gdje. Decentralizacijom sredstava osnovnog školstva stvorili su se preduvjeti da jedinice lokalne samouprave unapređuju u školama mogućnosti da se radi kvalitetnije. Stoga, da bi ovi naši pedagoški standardi ugledali svjetlo dana i omogućili da Hrvatska postane društvo znanja potrebno je napraviti barem 4 stvari. Prva stvar provesti fiskalnu decentralizaciju što prije kako bi jedinice lokalne samouprave mogle odlučivati u daljnjem ulaganju u osnovno školstvo. Ova sredstva koja su predložena od 10 milijardi povećati barem za 50% i rok u kojem se namjerava sprovesti realizaciju pedagoških standarda skratiti za pola. I četvrti uvjet koji je najminimalniji i za koji bi zaista volio da doživim u ovoj sabornici nakon ovog perioda rada koji nije tako dug da se i koalicija, vodeća vladajuća koalicija usuglasi sa prijedlozima koje recimo predlaže SDP, jer svi prijedlozi koje mi kroz amandmane dajemo na ovaj pedagoški standard dajemo ih s dobrom namjerom da popravimo prijedlog koji je došao od strane koalicijske Vlade, a koji ima određene manjkavosti. Pa dajmo jedanput prihvatite prijedloge i amandmane koje mi predlažemo i pokažimo da se zajednički možemo boriti da društvo znanja ne bude samo naša parola koju tako ljudi obično doživljavaju. I ono što bih još dodatno želio reći i iskoristiti ovu raspravu o standardima tiče se jednog poslovnog problema s kojim se susreću roditelji djece autista. Početkom travnja ove godine odlukom Ujedinjenih naroda po prvi put je u svijetu obilježen dan autista. Učinile su to i udruge u Hrvatskoj želeći pokazati da jedan problem koji je u svijetu već dugo prepoznat kao veliki u Hrvatskoj se na žalost gotovo i ne prepoznaje. Svjedok su tome roditelji, nastavnici i djeca koji u Hrvatskoj bilo da se radi o Zagrebu, o Rijeci, o Splitu, Osijeku i Novoj Gradišci gdje postoje centri i gdje se s tom djecom rade u skučenim i neadekvatnim prostorima i na taj način se bitno otežava mogućnost rada sa ovakvom djecom. Ono što je posebno frustrirajuće i za roditelje, a i za djecu da se prava njihova sustavno krše. Od 15 do 21 godine svi bi trebali imati pravo na radno osposobljavanje. Zakon kod nas ne poznaje prava autista da se radno osposobljavaju iako u svijetu se mogu naši primjeri gdje se osobe sa autizmom između 15 i 21 godine mogu vrlo kvalitetno osposobiti da realno žive u realnom svijetu. Kod nas je problem autizma podijeljen u nadležnosti između Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi i Ministarstva znanosti, obrazovanja i sporta i da bi se taj problem riješio bila bi potrebna puno bolja suradnja ta dva ministarstva koje u ovom trenutku nema. Nedorečenost našeg zakona vidi se i po tome što mi još uvijek govorimo samo o klasičnom autizmu iako je to podjela koja je napuštena prije puno, puno godina danas postoji čitav niz različitih stupnjeva autizma i upravo o tim stupnjevima se omogućuje različiti pristup i na neki način integracija u društvo. Dodatni problem je što kod nas nakon 21 godine nema više nikakvih uvjeta, nema nikakve ustanove gdje bi se sa autistima moglo nastaviti raditi. I što vam se događa? Zbog nemogućnosti da se smjeste u određenu ustanovu takve osobe se smještaju u neadekvatne ustanove, na primjer u nekakve centre gdje su kronični psihijatrijski bolesnici i sve što ste mukotrpno radili 21 godinu zbog neadekvatnog boravka se naprosto sruši. To je kao da ste napravili jednu zgradu i sad kad ta zgrada treba se u nju useliti jednostavno se sruši. Prema tome, ja bih iskoristio ovu raspravu o pedagoškim standardima da apeliram i na Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi i Ministarstvo obrazovanja i sporta da rješavanju ovog problema priđu sutra i da ne čekaju niti više nikakve nove odluke i da recimo do kraja ove godine možemo ponuditi autistima drugačiji pristup, pristup koji su oni zaslužili i pristup koji svi ljudi u Hrvatskoj prema Ustavu imaju pravo.
Hvala. Imamo dvije pet minutne rasprave za dva kluba. Za klub HDSSB-a gospodin zastupnik Boro Grubišić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, državni tajnici, kolegice i kolege zastupnici. Evo javio sam se za završnu riječ u svezi ove vrlo važne točke koja je zaista oduzela nam puno vremena i koja je kada je rasprava bila vrlo široka, a rekao bih i plodna jer sasvim sigurno su prijedlozi dolazili sa obje strane, sa svih strana zapravo i mislim da državni tajnici su zadovoljni sa ovakvom raspravom. Nadam se da će ova rasprava uroditi plodom u tom smislu da će sustav školstva, obrazovanja, dakle zadržati elastičnost i prilagodljivost samom stanju na terenu i vremenu koje je pred nama, a relativno je to dug period od 15 godina. Također se nadam da će i u financiranju svega onoga što bude ulazilo u promjene tijekom vremena da ćemo dobiti potporu svih budućih Vlada. Dakle, ja bih samo napomenuo neke stvari koje još nisam u onoj prvoj raspravi za klub HDSSB-a rekao, a to je da bi trebalo sasvim sigurno promatrati ovako da kažem makroskopski i usklađivati stalno mrežu škola u hodu. Naime, znamo da bi to trebalo usklađivati sa potrebama društva u određenim sredinama, dakle u određenim regijama pogotovo kad se radi o stručnim školama. Što se tiče predškolskog odgoja i dalje ću apelirati sa ove govornice da mi, država, Vlada preuzme onaj dio tereta koji je nejednak od grada do grada, od općine do općine. Dakle, od jedinica lokalne uprave i samouprave, a koji je da kažem razrezan ili kako kaže gospodin državni tajnik koji čini participaciju, sudjelovanje roditelja u tome. Naime, to smatram jednim također od elemenata demografske, pozitivne demografske politike i mogućnošću davanja roditeljima na razmišljanje ukoliko su i vrtići besplatni da razmišljaju o eventualno djetetu više. Hrvatske škole nisu samo i ne smiju biti samo obrazovne ustanove. Još je Stjepan Radić prije 100 godina, 103 godine rekao da one moraju biti i odgojne ustanove, a svjedoci smo i iz mnogih smo rasprava čuli ovdje što se sve događa danas u našim školama i ta odgojna komponenta je vrlo bitna da se ugradi. A mislim da je ovdje dosta dobro implementirana u ove standarde, da bismo napokon dobili jedan model u kojem su naše škole i osnovne, a da kažem i u predškolskoj dobi da se također provodi ista stvar i obrazovne i odgojne ustanove. Što se tiče dječjih vrtića, to zaista više nije samo dnevni boravak djece i onda "ringe ringe raja" , nego zaista je već ta predškolska dob, dakle da kažem ne predškolska, nego vrtićka dob. Ne govorimo o dobi kada ovih 250 sati kada djeca odlaze u malu školu, nego govorim o ukupnom boravku djece u vrtićima, gdje oni zaista već u ranoj dobi, kako je rekao sam državni tajnik, mogu spoznati određene i usvojiti određena znanja koja će im koristiti i u daljnjem školovanju, a i u socijalizaciji u društvu djece i ukupno u društvu, u našem modernom društvu. U svakom slučaju, kako je netko rekao ovdje da, mislim da je gospođa Lugarić, da je povećanje na 55 na 60% sudjelovanja djece u vrtićima, a ima ih ukupno 270 tisuća u cijeloj Hrvatskoj, dakle od 0 do 7 godina, da je to zaista jedan minimalni pomak, dobro je, svaki pomak je pozitivan, ali kažem, osobno sam pristalica da pogotovo je ta participacija opterećujuća u našim krajevima u kojima je zaista ova socijalna karta vrlo loša. To je istočni dio Hrvatske da kažem imenom i prezimenom u predjelu regije Slavonije i Baranje. Ja se nadam da kada bi zbrojili sve participacije svih roditelja u Republici Hrvatskoj čija djeca pohađaju dječje vrtiće, da zaista to nije toliki iznos da Republika Hrvatska ne bi mogla iznaći sredstva u proračunu. Ajde, ne moramo ove godine koji je proračun već usvojen, ali postoji rebalans, ali u proračunu za slijedeću godinu ili u ovom četverogodišnjem razdoblju, da ne nađemo novce za našu djecu, zapravo za našu budućnost jer bez njih, bez djece, u slučaju daljeg demografskog odumiranja i tendencije koja vlada u Republici Hrvatskoj, zaista nema ukupno budućnosti Republike Hrvatske. Hvala vam lijepa.
Hvala. Klub SDP-a, gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospodine i gospođo državni tajnici, kolegice u kolege. Za razvoj u SDP-u nije sporno i nikada nije bilo upitno da su državni pedagoški standardi izrazito važni dokumenti uz matične zakone i nacionalne kurikulume za pojedino područje, gotovo ključni za područje koje treba urediti od područja odgoja i obrazovanja. U tom smislu, mi smo u SDP-u imali izrazito velika očekivanja oko pedagoških standarda, nadali smo se da će oni biti napravljeni točno, precizno, detaljno i da će biti moguće oko tih dokumenata postići konsenzus, no kao što smo vidjeli u ovoj gotovo dvodnevnoj raspravi i u brojnim raspravama naših zastupnica i zastupnika iz Kluba SDP-a, do konsenzusa neće očito biti moguće doći jer oni po našoj ocjeni obiluju novim koncepcijskim i supstancijalnim zabludama, oni su po nama anakronični, neujednačeni i u konačnici financijski neodrživi. Možda samo nekoliko završnih napomena. Kad govorimo o koncepcijskim problemima , odnosno problemima koncepcijske naravi, već smo spomenuli, ali standardi po svojoj prirodi moraju proizlaziti iz Zakona o osnovnom školstvu, srednjem školstvu, odnosno predškolskom odgoju i obrazovanju s jedne strane, odnosno iz nastavnog plana i programa, odnosno nacionalnog kurikuluma s druge strane. Donositi standarde prije tih dokumenata, tim više što u dnevnom redu nekakvoj agendi koju smo usvojili za usklađivanje zakonodavstva te zakone te dokumente imamo za donošenje do ljeta, mjesec ili dva prije toga donositi pedagoške standarde, po nama je potpuno zbrkano i očito je da pedagoški standardi kao duboko funkcionalni dokumenti koji zapravo propisuju uvjeti u kojima se ostvaruju ciljevi koji se opet propisuju u zakonima, odnosno u nacionalnom kurikulumu zapravo na neki način ne rješavaju problem, nego stvaraju još jedan problem koji ćemo onda morati kasnije rješavati. Druga vrsta problema je supstancijalne naravi. Naime, mi u SDP-u mislimo da bi standardi trebali propisivati minimum, dakle na neki način da država kroz neizravno financiranje mora svakom djetetu u Hrvatskoj jamčiti minimum standarda u kojem se oni odgajaju, odnosno obrazuju. Nasuprot tome i tom konceptu, ovi standardi govore uglavnom o optimumu, o najmanjem i najvećem broju i optimalnom broju. Dosta smo primjera čuli u ovoj raspravi i to možemo nazvati samo takozvanim standardima, ne standardima. Ili jedan primjer, naravno da se ovi standardi s područja ovih društvenih djelatnosti ili znanosti ne mogu uspoređivati sa tehničkima, ali u nekim situacijama i mogu i možete li zamisliti kada bi se reklo da je optimalna struja od 220 Watta, ali da može biti i 300 i 150, naravno nastao bi apsolutni kaos. Dosta smo ovdje govorili o financiranju, kolege su posebno govorile o problemima koji se mogu naći na jedinicama lokalne, odnosno regionalne samouprave obzirom da država ovim standardima nameće standarde koji se moraju ostvariti, a s druge strane ne nudi novi krug decentralizacije kojemu bi mogla spustiti sredstva. Kad govorimo da su standardi anakroni, mislimo na to da su oni zapeli u 19. stoljeću. Pogledajte primjerice samo u osnovnoškolskim standardima koje su to opreme učionice, onda vam je jasno da se iz 19. stoljeća maknuli nismo. Meni je pomalo i smiješno da moram opisati amandmane kojima tražimo internetske priključke, npr. u vrtićima jer to naime naši standardi ne predviđaju. I četvrto, oni su neujednačeni. Ovi standardi za prostore su napisani gotovo mikroskopskom preciznošću, a ovi standardi koji se odnose na sam sukus djelatnosti odgoja i obrazovanja na didaktičke standarde i slično, oni zapravo uopće ni na koji način nisu propisani ili samo stoji, to će urediti ministar posebnim propisom ili stoji jedna druga formulacija, mora biti primjereno dobi djeteta i odredit će se namjena prostora. To po nama ni na koji način nisu dobri i valjani standardi. Iz svih tih razloga kao i onih brojnih pojedinačnih primjedbi koji su naše zastupnice i zastupnici izrekli u svojim pojedinačnim raspravama, mi nećemo moći podržati ove pedagoške standarde. Zahvaljujemo ministarstvu što je negdje između ova 2 čitanja koja su bila, uvjetno rečeno dva čitanja usvojila onu našu primjedbu da se jednom godišnje podnosi izvješće Saboru o provedbi standarda i nadamo se da će i te rasprave koristiti da se ti standardi poboljšavaju i konačno čine nešto suvremenijima. Zahvaljujem.
Hvala. Završni osvrt. Državni tajnik Želimir Janjić. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani potpredsjedniče Hrvatskoga sabora. Poštovane zastupnice i zastupnici, za sve vas koji ste pratili, da vas kratko podsjetim. Pred parlamentarne izbore u Velikoj Britaniji '97. godine uz teme koje su govorile o listama čekanja u bolnicama i ne povećavanje PDV-a, jedna od glavnih tema predizborne kampanje tadašnje bila je smanjiti broj učenika u razrednim odjelima. Time su zapravo pokazali koliko im je stalo do obrazovanja i koliko žele fino podešavati sukladno vremenu koje dolazi, pa i na taj način. Vi ste poštovane zastupnice i zastupnici u ovim brojnim raspravama, a ja ću podsjetiti danas je bilo više od 20 pojedinačnih rasprava, da su svi klubovi o tome raspravili, pokazali ste jednako tako interes da donesemo dokumente kako bismo stvorili neke od pretpostavki da naše obrazovanje bude što kvalitetnije. Naravno bez nekakve ambicije da te dokumente donesemo koji će vrijediti za sljedećih 50 godina radi toga što ove mlade generacije, da ovi što se tek sada rađaju da će onoga trenutka kada postanu punoljetni, sigurno raditi neke poslove koji danas uopće ne postoje. Svi smo toga svjesni. Stoga sve ovo što ste rekli doista je dragocjeno i mi ćemo to svakako kada budemo pripremali očitovanje za petak, pregledati sve fonograme što je u ovim raspravama rečeno. Mi ćemo u svakome slučaju ovim dokumentima, sve ove razasute dokumente, kriterije, mjerila, razne upute objediniti na jednome mjestu i prvi puta u hrvatskome školstvu donijeti pedagoške standarde koje do sada nikada nismo imali. Mi smo u brojnim raspravama u ovom Visokom domu i prije imali prilike čuti brojne vaše sugestije da pedagoške standarde treba donijeti. Dugo smo se pripremali za njih i evo konačno te prijedloge imamo pred sobom. Ovim pedagoškim standardima mi smo uvjereni da ćemo stvoriti neke od pretpostavki da podignemo kvalitetu obrazovanja od naših predškolskih ustanova do srednjoškolskih ustanova. Uvjereni smo da će to biti veliki doprinos. Sve amandmane poštovane zastupnice i zastupnici koje ste podnijeli na ova tri dokumenta mi ćemo do glasovanja doista pozorno razmotriti. Nama je u interesu da donesemo ove dokumente što je moguće s većim konsenzusom u Hrvatskom saboru radi toga što će oni obvezivati i neku drugu vladu i neke druge vlade dok ne bude potrebe da se to dorađuje. Stoga je i ova vaša sugestija u samom početku koju ste bili izrekli da se podnosi godišnje izvješće mi smo je doista s radošću prihvatili i nastojati ćemo svake godine podvući crtu i vidjeti koliko je toga učinjeno, a što je još pred nama za učiniti. Ako bude trebalo nakon iščitavanja fonograma dati ćemo i amandmane Vlade kojima ćemo nastojati doraditi tekst sukladno ovome što ste u ovoj dvodnevnoj raspravi bili spominjali. Ja sam na koncu uvjeren poštovane zastupnice i zastupnici da ćete kada budete glasovali o ovim dokumentima, donijeti dobre dokumente i na koncu biti zadovoljni što ste svojim osobnim angažmanom utjecali na to da podignemo kvalitetu obrazovanja u Republici Hrvatskoj. Hvala vam najljepša.
Hvala. Zaključujem raspravu o ova tri prijedloga državnog pedagoškog standarda. Glasovati ćemo, tablica o amandmanima biti će napravljena, poslata zastupnicima, ali jasno i Vladi, odnosno predlagatelju tako da se najvjerojatnije u petak možemo glasovati o standardima i o amandmanima.
Jedanaesto, Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Rasprava je zaključena. Pregled podnesenih amandmana podijeljeno je na klupe. Izvolite, povreda Poslovnika.
Gospodine predsjedniče Hrvatskoga sabora, u ime kluba SDP-a htjela bih vas upozoriti na odredbu članka 139. našega Poslovnika koji govori o tome da ako se određenim prijedlozima stvaraju materijalne obveze da Sabor ne može odlučivati o tim prijedlozima prije nego što na temelju izvješću Odbora za financije i državni proračun utvrdi da za ispunjenje obveza se mogu osigurati financijska sredstva. Podsjećam da cijela provedba, implementacija državnih pedagoških standarda sva tri ovisi isključivo o osiguranju dovoljnih financijskih sredstava. Za 2008. godinu prijedlog je da oni koštaju više od milijardu kuna. Ukupno u petnaestogodišnjem razdoblju radi se o gotovo desetak i više milijardi kuna. U samom obrazloženju prijedlogu pedagoških standarda u osnovnoškolskom piše da je za 2008. godinu potrebno osigurati 604 milijuna kuna, a da je osigurano 145, a u srednjoškolskom da je potrebno osigurati 294 milijuna kuna, a da je osigurano nešto manje od 100 milijuna kuna, stoga molim obzirom da po našem saznanju Odbor za financije i državni proračun nije raspravljao ove akte na svojoj sjednici da prije odlučivanja oni zaista utvrde postoji li u državnom proračunu dovoljno osigurana sredstva ili ne. Hvala.
Hvala. Ovo je pedagoški standard koji mi donosimo, a o sredstvima će se odlučivati pro futuro, pa ćemo staviti na glasovanje Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Molim da se uključimo. … [[Upadica se ne čuje.]] Idemo na amandmane dakle. Nisam ih vidio, u mom vidokrugu nisu bile, pa sam ovaj skratio. Amandman na prijedlog Državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe. Prvo, amandman zastupnika Gvozdena Srećka Flega. Izvolite. Povreda Poslovnika.
… [[Govornica naknadno uključena.]] našu primjedbu nije shvaćeno dovoljno ozbiljno, mislim da je odredba članka 148. Poslovnika i više nego jasna. Ona govori da se ne može, pardon 139., on isključivo govori da Sabor ne može odlučivati o prijedlogu prije nego, na temelju izvješća Odbora za financije se utvrdi da je za ispunjenje obveza se mogu osigurati financijska sredstva. Naš odbor nije te akte raspravljao na svojim sjednicama i takvo mišljenje našeg nadležnog odbora za financije nemamo. Mislim da mi ne možemo …
Gospođo.
… izglasati akte prije nego što smo ispunili poslovničku odredbu.
Molim vas. Vi ste iznijeli vaše mišljenje i pozvali ste se na odgovarajući članak [[Upadica: To je poslovnik, poslovnik.]] Govorimo o standardima, a ne govorimo o iznosima sredstava, kad budemo govorili i odlučivali o iznosima sredstava, onda ćemo i odlučiti o tome. Za sada mi donosimo pedagoške standarde, pro futuro za dugi niz godina a ne za danas, ni ovdje. Prema tome, molim vas lijepo. Odbijam više raspravljati o tom članku. Ne možete dobiti povredu Poslovnika jer ste sve rekli što ste imali reći. Molim vas lijepo da se predstavnik, da se izvoli, izvolite, dobili ste riječ, izvolite se izjašnjavati o amandmanima zastupnika Gvozdena Srećka Flega, prvi. Izvolite. Dobila je gospođa riječ, a kad vi dobijete riječ, onda ćete reći u ime kluba.
Poštovani gospodine predsjedniče …
Ali niste ga dobili, niste dobili riječ, a po članku … Molim vas! Oprostite. Pozivom na članak 208. može govoriti zastupnik ako dobije riječ, a kako nije dobio riječ, nego gospođa, onda će gospođa sada govoriti, a zastupnik će naknadno dobiti riječ, a to je … Zatim, iz članka 66. standard će se provoditi postupno. Dinamiku provedbe ovog standarda jednom godišnje utvrđuje Vlada Republike Hrvatske prema raspoloživim sredstvima za tekuću godinu sukladno sa koeficijentu izvodljivosti koji je u prilogu i čini sastavni dio standarda. Godišnje izvješće o provedbi standarda, nadležno ministarstvo podnosi Vladi Republike Hrvatske i Hrvatskom saboru. Dakle, to piše u tome i ja molim gospođu da mi nastavimo, a gospodin zastupnik Stazić će dobiti nakon toga riječ. … [[Govornici govore u glas, ne razumije se.]] Kad dobijete riječ, tražit ćete stanku. Izvolite gospođo.
Poštovani gospodine predsjedniče, hvala vam lijepa. Prvi amandman.
Izvolite gospođo, a stanka će se dobiti nakon što zastupnik po Poslovniku dobije riječ koju još nije dobio. Izvolite. Gvozden Srećko Flego, prvi amandman.
Prvi amandman, ne prihvaća se sa sljedećim obrazloženjem.
Ovaj se amandman ne prihvaća. Gospodin Flego, izvolite. Ma dosta je tvog terora ovdje, čovječe Božji [[Upadica: Pa vi teror provodite.]] Dosta je terora ovdje! [[Upadica: Kršite Poslovnik.]] Nisam vam dao riječ. … [[Upadica se ne razumije.]] I dosta je! Nisam vam dao riječ! Dobila je gospođa riječ, kako … … [[Upadica se ne razumije.]] Ma traži čovječe Božji. … [[Upadica se ne razumije.]] Ti si jedan provokator ovdje danas, evo što si. … [[Upadica se ne razumije.]] Nisi dobio riječ, čovječe Božji. … [[Upadica se ne razumije.]] Izvolite gospođo, dobili ste riječ, a gospodin nije dobio riječ, hoće silom riječ. A može je dobit samo ako predsjedavajućemu da. Ne možete dobiti riječ, dobila je gospođa riječ.
Evo, hvala još jedan put. Želim se izjasniti o prvom amandmanu. Prvi amandman se ne prihvaća, a obrazloženje za to je slijedeće. Zakonom o predškolskom …
Pa šta je, šta je vama? Što vi hoćete? Dobiti će riječ svatko tko je zatražio riječ nakon što gospođa dobije riječ. Ona je dobila riječ, izvolite. Nemojte praviti od ovoga Sabora nešto što on nije. Niste dobili riječ, pa kad je dobijete, doći ćete i reći. U čemu je problem? Gospođo, imate riječ. Izvolite. Imate, zastupnica Nadica Jelaš.
Ne prihvaća se u nacionalnom programu za Rome, određuju se najmanje 4 sata za djecu pripadnika romske nacionalne manjine, a 10 sati najviše.
Tko je za ovaj amandman koje Vlada ne prihvaća, nek' digne ruku? Molim kvorum. 83 zastupnike, imamo kvorum. Dakle, tko je za ovaj amandman? Nitko. Amandman nije prošao. Treći amandman zastupnice Romane Jerković. Izvolite.
Ne prihvaća se jer u stavku 2. podstavak 2.1 eksplicitno stoji da su programi namijenjeni djeci za zadovoljavanje njihovih potreba i potreba roditelja u različitome trajanju.
Hvala lijepa. Tko je za ovaj amandman koji Vlada inače ne prihvaća? Nitko. Nije prošao. Četvrto, Klub zastupnika nacionalnih manjina?
Ne prihvaća se, jer članak 15. i stavak 3. je usklađen sa Zakonom odgoja i obrazovanja na jeziku i pismu nacionalnih manjina i u članku 2. i u članku 8.
Hvala. Tko je za ovaj amandman koji Vlada ne prihvaća? Nije prošao. Peti amandman zastupnika dr. Furia Radina i Ratka Gajice. Izvolite.
Ne prihvaća se sa istim objašnjenjem kao i amandman 4.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Jedan. Nije prošao. 6, Klub zastupnika Nacionalnih manjina.
Prihvaća se.
Hvala. Ovaj amandman je sastavni dio zakona. 7, zastupnici dr.Furio Radin i Ratko Gajica.
Prihvaća se.
Prihvaća se. Također sastavni dio zakona. Zastupnica Romana jerković.
Prihvaća se riječ: "u pravilu", ali predlažemo da članak, da ostaje dio članka koji glasi: "provodi se u razdoblju" jer je važan kontinuitet dolazaka djece i odlazaka djece i njihovih radnih navika, posjete izložbama ustanovama i navikavanje za organiziran rad u školskoj ustanovi.
Nema zastupnice, ne možemo ju pitati da li se slaže sa ovom, pa moramo glasovati o njenom amandmanu. Tko je za amandman? Nitko. Nije prošao. 9, zastupnica Marija Lugarić.
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio amandmana. 10, zastupnica Romana Jerković.
Prihvaća se.
Hvala. Postaje sastavni dio. 11, zastupnica Romana Jerković.
Ne prihvaća se, jer je predloženi standard povoljniji budući da je riječ o osobi koja njeguje djecu koja ne mogu hodati, djecu koju je potrebno hraniti, presvlačiti, znači koja su ovisna o odgajateljici, odgajatelju.
Dakle prihvaćate li?
Ne prihvaća se.
Ne prihvaća. Stavljam amandman na glasovanje. Tko je za? Nitko. Amandman nije prošao. 12, Klub zastupnika Nacionalnih manjina.
Ne prihvaća se, jer je članak 25. državnog pedagoškog standarda sukladan s odredbama članka 29. Zakona o predškolskom odgoju i naobrazbi.
Tko je za? Nije prihvaćen. 13, zastupnici Furio Radin i Ratko Gajica.
Ne prihvaća se. Isto je obrazloženje, 12. i 13. amandman isto je obrazloženje.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Nitko. Nije prihvaćen. 14, zastupnika Gvozdena Srećka Flega.
Ne prihvaća se. … [[Ne razumije se.]] donosi ministar.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Nitko. Amandman nije prošao. 15, zastupnika također Gvozden Srećko Flego.
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio ovog prijedloga. 16, zastupnica Romana Jerković i Brankica Crljenko.
Ne prihvaća se, jer socijalni radnik radi pojačani nadzor i njegovo je područje obiteljska ekspertiza i povezan je za Ministarstvo socijalne skrbi i Ministarstvo obitelji.
Tko je za ovaj amandman? Nije prošao. 17, Klub zastupnika Nacionalnih manjina.
Ne prihvaća se, jer ovim standardom je propisano po istom članku stavak 6. da po odgojno-obrazovnoj skupini tjedno vrtić mora imati najmanje 0,10% radnog vremena stručnog suradnika, odnosno četiri sata tjedno stručnog suradnika što iznosi deset puta 0,1 a to je puno radno vrijeme za deset odgojnih skupina.
Tko je za ovaj amandman? Jedan. Amandman nije prošao. 19, zastupnica Marija Lugarić.
Ne prihvaća se. Članak 31. daje mogućnost osnivaču da prema svojoj procjeni zaposli druge stručne suradnike ili više stručnih suradnika.
Tko je za ovaj amandman? Nitko. Amandman nije prošao. 20, zastupnika Gvozdena Srećka Flega.
Ne prihvaća se, jer se u standardu vodilo računa o financiranju predškolske djelatnosti u lokalnoj samoupravi, mogućnostima zapošljavanja stavak 7. članka 31. upravo dozvoljava mogućnost osnivaču da ostvari viši standard od ovoga.
Hvala. Tko je za ovaj amandman? Nije prošao. 21, Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu.
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio ovog prijedloga. 22, Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu.
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio prijedloga. 23, Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu također.
Prihvaća se.
Hvala. Postaje sastavni dio. 24, Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu.
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio također ovog prijedloga. 25, zastupnica Marija Lugarić.
Ne prihvaća se, jer je brisani stavak 4. koji je bio ponovljen u stavku 6.
Tko je za ovaj amandman? Amandman nije dobio potrebnu većinu. 26, Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu.
Ne prihvaća se, jer je liječnička i pedijatrijska prosudba da se zbog zdravlja djece mora osigurati relativna vlaga zraka od 40 do 60% zbog povećanih respiratornih problema, znači bolesti dišnog sustava, bronhitisa itd. a osim toga to ne iziskuje visoke financijske investicije, jer pretpostavlja ugradnjom uređaja ovlaživača zraka čija cijena je posve prihvatljiva.
Tko je za ovaj amandman?
… [[Govornik nije uključen, ne čuje se.]]
Prihvatit ćemo, oprostite.
Amandman je prihvaćen i postaje sastavni dio prijedloga. 27, zastupnica Marija Lugarić.
Prihvaća se.
Hvala. Postaje sastavni dio. 28, zastupnica Marija Lugarić.
Ne prihvaća se, ali se predlaže da tekst glasi: "Vanjsko vrednovanje provodi ustanova nadležna za vanjsko vrednovanje obrazovanja."
Znači ne prihvaća se ili?
Ne prihvaća se i predlaže se da tekst glasi.
Dobro. Tko je za ovaj amandman? Nije prošao, nije dobio potrebnu većinu. 29, Klub zastupnika Nacionalnih manjina.
Prihvaća se.
Prihvaća se, postaje sastavni dio. 30, Kluba zastupnika Nacionalnih manjina?
Prihvaća se.
Postaje sastavni dio. Predlažem da sad glasujemo o Prijedlogu državnog pedagoškog standarda, predškolskog odgoja i naobrazbe zajedno sa prihvaćenim amandmanima. Molim uključimo se. Glasujmo. Ovako, molim kvorum, jer vidim da ovdje nešto nije u redu. Kvorum. Molim vas da vidite kvorum. 76. Nemamo kvorum. Nemamo kvorum za odlučivanje. Dame i gospodo zastupnici, sačekat ćemo s pauzom. Pauza jedno 15 minuta, dakle počet ćemo u 13,40. I da ne bi bilo dileme oko ovog što je bilo ovdje danas. Članak 207. Poslovnika Hrvatskoga sabora. Nitko ne može govoriti na sjednici prije nego što zatraži i dobije riječ od predsjedatelja. Dakle, gospođa državna tajnica je dobila riječ i naravno nakon što je ona završila dobili bi riječ i drugi, gospodin Pupovac i ovaj. Dakle, nikakvih razloga nema da ne dobiju riječ, ali ne može se reći evo ona je dobila riječ, sad će govoriti netko drugi. Evo, prema tome sačekajmo 15 minuta pa ćemo probati nastaviti sa sjednicom. Dame i gospodo zastupnici. Nastavljamo sa sjednicom. Kvorum je od 78. Prvo je tražio riječ gospodin zastupnik Pupovac. Izvolite. Pa onda je tražio gospodin Radin, pa onda gospodin Hrelja. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Postoje momenti u radu ovoga Sabora kada karakter rasprave i težine tema kojima se bavimo svakog od nas može dovesti u stanje da ne uspijeva održati svu kontrolu nad onim čime se bavimo. Međutim, to da se predstavnicima klubova ne dopusti da govore u stvarima u kojima oni smatraju da je neophodno da iznesu svoje mišljenje je nešto što se u praksi ovoga Sabora nije događalo. Klub SDSS-a je imao potrebu da pomogne da se loš tok rasprave povodom prihvaćanja Zakona o osnovnoškolskim i srednjoškolskim obrazovnim standardima preusmjeri kako bismo taj važan zakon mogli izglasati bilo danas, bilo za tjedan dana. I šteta je što to nije tako primljeno i šteta je što to nije tako prihvaćeno. Nema smisla da neke stvari izglasavamo sami mi predstavnici koalicijske većine ako sa nešto više otvorenosti možemo izglasati sa predstavnicima opozicije. Ja vas molim da ovo ne shvatite ni kao kakvu zamjerku nego kao moj duboki osjećaj da je u svim situacijama u kojima ovaj Sabor može tako funkcionirati tako funkcionirao. Prema tome, ja molim predstavnike HDZ-a da razumiju da smo mi dio koalicijske većine i da jednako tako kao što vi vodite brigu o stabilnosti te većine vodimo i mi. Bilo je određenih momenata u proteklih nekoliko dana koji su nas članove koalicije zabrinuli. Bilo je izjava koje nisu bile primjerene i na koje ste vi gospodine predsjedniče sasvim sigurno imali razloga pozvati ljude koji su bili uključeni u javnu raspravu o toj materiji. Za to još uvijek nije kasno i za to još uvijek sasvim sigurno ima vremena. Jednom riječju, ja apeliram da više razgovaramo. A kad je u pitanju ovaj konkretan zakon mi smatramo da ovaj zakon treba izglasati. Mi smo zainteresirani da se izglasa ali bismo htjeli da se izglasa tako da nam ne može nitko prigovoriti da smo ga izglasali u okolnostima u kojima nismo svi mogli ravnopravno sudjelovati u raspravi. Pa ako je moguće odložimo to glasovanje za tjedan dana, vidimo ima li još nešto što treba usuglasiti oko toga. Klub SDSS-a i vjerujem isto tako i Klub zastupnika nacionalnih manjina će to bez daljnjega podržati i neće biti nikakvih teškoća. Naprosto se radi o načinu rada koji mi se čini da bi morao imati nešto balansiraniji karakter nego što ga ima ovoga trenutka.
Hvala. Neka, ja ću sada dati jedno objašnjenje pa ćete odmah dobiti riječ. Prvo, ne radi se o zakonu. Molim vas, gospodine Pupovac vi ste rekli da ovaj zakon trebamo usvojiti. Ne radi se o zakonu. Radi se o Prijedlogu državnog pedagoškog standarda. Zbog toga sam tri puta odgovorio gospođi zastupnici Mariji Lugarić da članak 139. na kojeg se ona poziva zbog neosiguranih sredstava ne odnosi se na ovu točku dnevnog reda jer ona glasi: "Ako se prijedlogom zakona stvaraju materijalne obaveze Sabor ne može odlučivati o prijedlogu zakona prije nego na temelju izvješća Odbora za financije" itd. Dakle, budući da se nije radilo o zakonu i da nije obvezno u ovim standardima navoditi sredstva koja su osigurana ja sam dva puta objasnio gospođi Mariji Lugarić. Ona je i treći put digla svoju palicu za povredu Poslovnika u kojem nije bilo nikakvog temelja da se poziva na članak 139. Poslovnika budući da se ne radi o zakonu. To je jedna stvar. Druga stvar, gospođa državna tajnica je dobila riječ i došla za govornicu. Zatim su počeli vika i galama sa ove lijeve strane da se da riječ predstavniku kluba. Ja sam rekao da će dobiti predstavnik kluba riječ nakon što završi gospođa državna tajnica koja je dobila riječ. Na osnovu čega sam to učinio? Članak 270. Poslovnika kaže: "Nitko ne može govoriti na sjednici prije nego što zatraži i dobije riječ od predsjedatelja.". Ja nisam htio oduzeti riječ državnoj tajnici da bi dobio netko drugi riječ nego sam rekao kad ona završi svi ćete dobiti riječ. Pa tako i gospodin Stazić, gospodin Pupovac, gospodin Radin i gospodin Hrelja. I kao što vidite, čim je završila gospođa s ovim ja sam u nastavku sjednice po redu kako se tko javio. Da je ovdje gospodin Stazić dobio bi on prvi, kako ga nema onda je dobio gospodin Pupovac. Mi možemo sada govoriti o tome je li politički oportuno ovo ili politički oportuno ono. Ono o čemu ja brinem je Poslovnik. A sa … [[Govornik se ne razumije.]] ja sam u skladu sa Poslovnikom i postupio. Jer ako bi mi tumačili Poslovnik kako komu nekada ovako, nekada onako odgovara, onda bi to bio jedan kaos u. Dakle, nitko nije odbio gospodina Stazića da neće dobiti riječ nakon što gospođa koja je dobila riječ završi svoj nastup ovdje za govornicom. Dakle, postupio sam u skladu sa Poslovnikom, člankom 139. tri puta. Unatoč tome stalno se to obnavljalo, taj prijedlog, da se ne može glasovati i raspravljati ako nisu osigurana sredstva koja utvrđuje odbor, ona je to nekoliko puta ponovila, a ja sam joj objasnio da se radi o programu i da će profuturo se odobravati sredstva kako budu se realizirali pojedini dijelovi programa koji je ovdje na dnevnom redu. Dakle, nije na dnevnom redu zakon nego program. Prema tome, evo, to je moj odgovor, naravno da je uvijek dobro ako možemo iz konfliktnih situacija izići bez nekih velikih tenzija, ali na opitovanje, dizanje palica nekoliko puta i ovdje kretanje iz klupe prema meni i silom tražeći riječ, iz principijelnih razloga neću popustiti kada budem predsjedavao nikada ako sam u pravu u pogledu Poslovnika. Da kada je netko dobio riječ završi i dobiti će onaj sljedeći. I mislim da je to red koji trebamo svi poštovati. A sada izvolite gospodine Radin, vi ste tražili riječ.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Zapravo tražili smo u onom trenutku riječ gospodin Pupovac i ja jer smo procijenili da smo trebali govoriti upravo u onom trenutku.
Hvala ali onda je trebao dobiti Stazić, a ne vi.
Ja ne odgovaram za Stazića, odgovaram za sebe.
Dobro, on je prvi tražio.
I za one u ime kojih mogu govoriti. Pogledajte, pedagoški standard, to smo htjeli u onom trenutku, pa iskoristim priliku da kažem sada, mada su amandmani već izglasani za jedan dio. Pedagoški standard je upravo jedna od onih tema kod koje moraju raspravljati i biti prisutni zastupnici bez obzira na političku volju jer je nešto za što se tiče sljedećih 20 godina, tako je rečeno i tako je. Nitko od nas ili gotovo nitko od nas ovdje neće biti za 20 godina. Ali biti će sigurno političke opcije, barem neke od političkih opcija koje su sada u ovom Saboru biti će prisutni i za 20 godina. Zato ja vas molim, gospodine predsjedniče, uvažavajući apsolutno sve od riječi do riječi što je rekao gospodin Pupovac prije, što potpisujem i ja, ja vas molim da držimo jednu takvu atmosferu, atmosferu i tolerancije i uvažavanja onih koji misle drugačije pa što god rekli o tome biti će korisno jer će služiti i za našu djecu, ne želim biti patetičan, znate što hoću reći. Dajte uvažavajmo to, molim vas i odgodimo glasanje o ovoj temi, krenimo kod drugih tema, tako da, kod pedagoškog standarda, koji je jedna stvar za budućnost, može biti prisutna i oporba ovdje. To je sve.
Naravno da nam je drago da budemo svi na sjednicama, međutim, tolerancija je bila maksimalna u pogledu pozivanja na članak 139. i mojih odgovora koji se nisu uvažavali. I onda se išlo na pražnjenje klupa i to mi više miriše na izbor sudaca Ustavnog suda nego na ovu točku dnevnog reda. Tako da znamo, da se ne bi mi tu zavaravali oko toga zbog čega je ovo. Sada gospodin Hrelja. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče Hrvatskoga sabora, kolegice i kolege. Naravno da vi niste prekršili Poslovnik o radu Hrvatskoga sabora, kao što sam siguran da ne bi prekršili Poslovnik i da ste slučajno donijeli odluku jer je to u vašoj nadležnosti da se odlučivanje o amandmanima o pedagoškim standardima odgađa. Isto tako bi bilo sukladno Poslovniku Hrvatskoga sabora jer vi to ovlaštenje gospodine predsjedniče imate. I htio bih komentirati ovo što je do sada rečeno na način da pedagoški standardi doista nisu u zakonu. Ali proizvode učinke trošenja državnih sredstava i sredstava lokalne zajednice u njihovoj aplikaciji. Dakle, to čine i pravilnici Ministarstva financija i drugih ministarstava, to čine i ovi pedagoški standardi. Prema tome, u svakom slučaju bolje je da kompletan Sabor, pa makar neki bili protiv, pa makar neki bili suzdržani odredi se o pedagoškim standardima, nego da učinimo ovako u sastavu same koalicije. No, ja sam vam dužan reći zašto sam napustio Sabornicu, jer ja sam uredno trpio prebacivanje loptica oko traženje riječi predstavnika kluba i ovoga, i to sam izdržavao. Međutim, u jednom trenutku se i meni upalio fitilj, jer znate gospodine predsjedniče u toj napetoj atmosferi, u stvaranju takve atmosfere, mi koji smo malo senzibilniji možemo odreagirati na jedan impuls sa strane. Taj impuls sa strane je bio odlazak gospodina, uvaženog kolege gospodina Glavaša iz Sabornice kada se obratio prema ovome dijelu, da li je govorio nama zastupnicima, da li je govorio vama, gospodine predsjedniče, ali izrekao je, ono što sam ja čuo, sram vas bilo. Da li je iz neke druge priče, da li je to iz nekog drugog konteksta, ja ne želim o tome sada alementirat ali je to bio dakle, upaljač koji je mene motivirao da u tom trenutku izađem iz Sabornice, jer jednostavno nitko od nas nikome drugom nema pravo tako govoriti. Ja priznajem da sam dosta osjetljiv, senzibilan, na kraju krajeva to mi je s druge strane da budem vrlo uviđajan prema onima kojima predstavljam i molim vas da me tako doživljavate. I uvijek ću se zalagati da ako možemo doći do dogovora da budemo tolerantni, da ne stvaramo bez potrebe jednu atmosferu odmjeravanja snaga, jer ono u ovom trenutku nije potrebno pogotovo ne za neke dokumente, konkretno ovdje standarde koji će se, koji imaju dugoročnu primjenu, koji će nas dugo godina obvezivati. Pa makar ako opozicija bude protiv ili suzdržana dobro je da su tu, pa se ja isto tako pridružujem, molim na neki način da ako možete, jer ćete biti veći predsjednik, ako napravite korak nazad, nego ako nastavite ovim tempom naprijed, većina se dokazuje u toleranciji a ne u strogoći, ja bih vas molio ako možete to učiniti da odgodite ovo, dakle odlučivanje o pedagoškim standardima. Hvala vam.
Hvala lijepa. Gospodin Glavaš. Izvolite. U ime kluba, gospodin Branimir Glavaš. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Nisam se imao namjeru javiti, ali obzirom da sam prozvan od vašeg koalicijskog partnera dužan sam se javiti i objasniti. To “sram vas bilo“ upućeno je mom kolegi koji sjedi pored mene s lijeve strane i o tome smo se objasnili dole u bifeu sa gospodinom Hreljom. Kad sam rekao: “Gospodine Hrelja, zašto vi napuštate Sabor vi ste koalicijski partner vladajućoj stranci?“ On je rekao: “A baš me briga, ne odlučuje se o mojim pitanjima. Ako me trebaju neka me zovu.“ Prema tome, to je potvrda iskrenosti koalicijskih partnera kako funkcionira ova koalicija. Dakle, jedni druge ucjenjuju i svaki zahtjev ima svoju cijenu. I sve se može platiti i tada će ta koalicija funkcionirati. Ja nisam i mi nismo koalicijski partner većine, ali izvršavamo svoju obvezu zastupničku i evo sjedimo ovdje, ali ne želimo držati nikome kvorum. Onoga momenta kad imate kvorum mi ćemo ovdje sjediti, raditi, funkcionirati i glasovati za ili protiv. Za ako se slažemo, a protiv ako nismo suglasni sa vašim prijedlozima. Hvala lijepa.
Hvala. Sad se ovo proširiva dalje, dobiva neke druge dimenzije, a ja to ne bih htio. Vratimo se mi na naše zadaće koje imamo. Dužnost mi je provoditi Poslovnik za vrijeme zasjedanja Sabora i trudim se u okviru Poslovnika da i radim. Što se to nekomu nekada ne sviđa ili smatram da to treba drugačije što ja mogu. U svakom slučaju, naravno da bih volio, svi bi mi volili da se o našim standardima koji se čekaju već godinama da se postigne i politički konsenzus stranaka u Saboru i nije ovdje cilj da se ovdje nadglasujemo o bilo čemu. Ovdje je prihvaćeno mnogo amandmana koje su oporbeni zastupnici podnijeli na Prijedlog pedagoških standarda, pa prema tome ne može se govoriti o nikakvoj isključivosti, niti da se radi o tome da su jedni za jedno, drugi za drugo. Svi smo radili na tim i dobro smo raspravljali i cijeli dan o tome itd. Ovdje se radi da se ovaj slučaj zaoštrio namjerno do velikih visina kako bi se kompromitiralo nešto drugo. Nismo mi djeca što se tiče politike nitko, a pogotovo mi koji imamo puno utakmica u nogama, pa je inzistiranje, tri puta dizanje povrede Poslovnika nakon objašnjenja što je to drugo nego provociranje i traženje razloga zbog čega će se napraviti eksces i izići iz sabornice. Evo, to je po mom mišljenju. Možda ja nisam u pravu, ali je moje mišljenje tako. E sada bih molio da se utvrdi imamo li mi uopće kvoruma za nastavak sjednice. Budući da su nam trojica kolega u međuvremenu opet izišli, dvojica, 81. Ja mislim da bi mi mogli nastaviti. Ako mislite slobodno recite da ove standarde, tri standarda, trenutak odgodimo pa možda odgodimo za slijedeće zasjedanje možemo. Ali možemo nastaviti sa drugim točkama dnevnog reda. Zašto ne bi bili racionalni? Molim?
Pa poštovani predsjedniče, ja mislim da treba nastaviti dalje, a kolege su očito napete jer sutra imaju svoj izborni kongres i logično je da je to teško izdržati taj pritisak koji oni imaju za kog će sutra glasati i ja predlažem da se nastavi dalje.
Dame i gospodo zastupnici, prelazimo na Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe koju smo na prošloj sjednici započeli, pa prekinuli i odgodili glasovanje o ovim, Prijedlogu državnog pedagoškog standarda. Da bih vas podsjetio, bilo je primjedbi da to nije u skladu sa Poslovnikom. Tu sam primjedbu odbio i predlagač onaj koji je mislio da je povrijeđen Poslovnik mogu se obratiti Odboru za Ustav, Poslovnik i politički sustav koji je bio dužan u roku 24 sata donijeti o tome odluku. Prema tome, mi smo glasali o ovoj točki dnevnog reda o amandmanima, a sada trebamo izglasovati Prijedlog ovog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i obrazovanja zajedno sa prihvaćenim amandmanima. Molim uključimo se i glasujmo. Molim rezultat? Ovaj je Prijedlog državnog pedagoškog standarda predškolskog odgoja i naobrazbe zajedno sa prihvaćenim amandmanima prihvaćen sa 78 glasova za, 27 suzdržanih i 3 protiv.