Spoštovane kolegice in kolegi, gospe in gospodje, lep pozdrav! Pričenjam nadaljevanje 30. seje Državnega zbora Republike Slovenije. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Roberto Battelli, Ljubo Germič, Jožef Horvat do 15.00 ure, Franc Pukšič, Vili Rezman, dr. Mitja Slavinec po 10.00 uri in gospod Janko Veber. Prehajamo na 19., 20. IN 21. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O POKRAJINAH, PREDLOGA ZAKONA O VOLITVAH V POKRAJINAH, PREDLOGA ZAKONA O FINANCIRANJU POKRAJIN. Predloge zakonov je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem predlogom zakonov je skupina 14 poslancev s prvopodpisanim gospodom Miranom Potrčem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predlogov zakonov. Dr. Ivan Žagar, minister brez listnice, zadolžen za lokalno samoupravo in regionalno politiko, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Današnja splošna obravnava svežnja pokrajinske zakonodaje je namenjena v tem času najpomembnejšemu notranjepolitičnemu vprašanju o ustanovitvi pokrajin v Sloveniji. Začenjamo torej proces, ki pomeni dokončno uresničitev ustavnih zasnov državne ureditve, ki temelji na decentralizaciji oblasti. Z Ustavo Republike Slovenije je bila predvidena vzpostavitev lokalne samouprave na dveh ravneh, z dvema vrstama lokalnih skupnosti, z občinami in pokrajinami. Priprave za ustanovitev pokrajin so se začele skupaj s pripravami na ustanovitev občin, torej že več kot deset let nazaj. Ustanovitev pokrajin je bila izrecno predvidena v Strategiji Republike Slovenije za vključevanje v Evropsko unijo. Vendar pa je bila ustanovitev pokrajin od vsega začetka vprašljiva, in sicer, prvič zaradi tega, ker naj bi se po 143. členu ustave v pokrajine povezovale občine, kar pomeni, da naj bi bile ustanoviteljice pokrajin občine. Drugič pa zaradi tega, ker se je ves čas postavljajo vprašanje, ali je Republiko Slovenijo glede na njen teritorialni obseg treba notranje razčlenjevati tudi na pokrajine. Potreba po ustanovitvi pokrajin je danes nesporna in jo lahko ilustriramo, na primer, z dvema pokazateljema. Na nivoju lokalne samouprave, torej regionalno, pokrajinsko, razpršeno opravljamo danes občine z dobrimi 5% bruto produkta, praviloma uspešno in učinkovito. Z uvedbo pokrajin pa bi se ta procent povečal do 11% in bi se približali evropskim državam. Indeks razvojne ogroženosti kot merilo razvitosti obstoječih statističnih regij pa nam na drugi strani kaže, da je razmerje med najbolj razvito osrednjeslovensko in najmanj razvito slovensko regijo Pomurjem približno 1 proti 20. Tega trenda brez ustanovitve pokrajin in decentralizacije, ki je za enakomernejši razvoj nujna, ni mogoče omiliti. Zato je ustanovitev pokrajin v Sloveniji nujna, o čemer sem prepričan, sta enotni tako strokovna kot politična javnost. Spremembe 121., 140. in 143. člena Ustave Republike Slovenije, sprejete v juniju 2006, pomenijo prvi korak k ustanovitvi pokrajin v Sloveniji. Tu gre zahvala Državnemu zboru, temu sklicu. Novi določbi 121. in 140. člena Ustave sta odprli proces decentralizacije javne uprave s prenosom izvajanja državnih nalog na lokalne skupnosti in s tem uveljavljanje evropskega načela subsidiarnosti tudi pri določanju ravni izvajanja državnih nalog, pomembnih za vsakega posameznika. Najpomembnejša pa je sprememba 143. člena Ustave. Pokrajine so na njegovi podlagi dobile pravni status samoupravnih lokalnih skupnosti. Ustanovljene bodo hkrati, imele bodo isti pravni status in iste naloge v vsej državi. Naslednja stopnja v procesu vzpostavljanja pokrajinske samouprave je sprejetje zakonov, ki bodo podlaga za ustanovitev in delovanje pokrajin in bodo omogočili decentralizacijo oblastnih funkcij in prenos opravljanja pomembnega dela javnih zadev z državne na pokrajinsko raven. Predlagani trije zakon, Zakon o pokrajinah, Zakon o financiranju pokrajin in Zakon o volitvah v pokrajinah, temeljijo na ustavnih načelih lokalne samouprave in načelih, ki so v pravni red Republike Slovenije vgrajene z evropsko listino lokalne samouprave. Njihova vsebina je pravna institucija pokrajinske samouprave, ki je sicer istovrstna institucija kot lokalna samouprava v občinah, vendar ji ni enaka. Predlagani zakoni urejajo funkcionalno in organizacijsko komponento pokrajinske samouprave in so podlaga za funkcionalno in fiskalno decentralizacijo, ustanovitev pokrajin, izvolitev njihovih organov ter konstituiranje in začetek dela pokrajin s 1. januarjem 2009. Gre za sistemski del celovitega normativnega okvira za vzpostavitev pokrajinske samouprave. S predlogi zakonov je predlagano časovno zaporedje priprave in sprejema zakonov, s katerim bodo podrobneje urejene sestavine pokrajinske samouprave. Predlogom zakonov bo v letošnjem letu sledil postopek določitve območja pokrajin. Ta razprava pravkar poteka, ki se bo zaključil s predlogom zakona o ustanovitvi pokrajin. Hkrati bo predlagan še zakon o določitvah volilnih enot za volitve v prve pokrajinske svete. Poglavitne rešitve predlaganih zakonov temeljijo na strokovnih podlagah za vzpostavitev pokrajin, ki so jo oblikovali eminentni strokovnjaki s področja ustavnega in upravnega prava v obdobju zadnjih deset let. Poleg tega so upoštevane tudi izkušnje, ki smo jih v Sloveniji pridobili v 12 letnem razvoju lokalne samouprave na občinski ravni. Predlog zakonodaje je bil široko usklajevan tudi tukaj v Državnem zboru. Predlog zakona o pokrajinah temelji na načelih pokrajinske samouprave, področje nalog pokrajin in način prenosa pristojnosti na pokrajine ter organizacijo pokrajinskih organov in pokrajinske uprave. Z zakonom je urejen postopek in način zagotovitve pogojev za začetek delovanja pokrajin, torej prostorski, kadrovski in materialni. Predlog zakona opredeljuje pokrajino kot mesto raven lokalne samoupravo med državo in občinami in kot teritorialno politično upravno skupnost s položajem pravne osebe z izjemnimi pristojnostmi, z lastnim premoženjem in lastnimi viri financiranja ter neposredno izvoljenim predstavniškim organom in lastno upravo. Delovno področje nalog pokrajin so določene v skladu s 143. členom ustave kot zadeve lokalnega pomena, zadeve regionalnega pomena, naloge državne pristojnosti, prenesene pokrajinam in v vzdrževanje. Lokalne zadeve širšega pomena so naloge, ki jih je potrebno opraviti v interesu in v korist več občin na bolj ekonomičen, učinkovit način. Kljub temu, da je temeljni princip razmejitve pristojnosti med državo, pokrajino [[..]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]in občinami, z zakonom pa je s predlogom zakona določeno, da posamezne zadeve širšega pomena določi pokrajina s svojim odlokom, če se občine s tem strinjajo. Naloge regionalnega pomena so tiste, ki po svoji naravi niso lokalnega pomena, niso pa tudi državnega, so mestnega, regionalnega pomena. Take vrste nalog so zlasti na področju spodbujanja skladnega regionalnega razvoja, razvoja gospodarstva, turizma, kmetijstva, varstva okolja in prostorskega planiranja, gradnje in vzdrževanja javnih cest, regionalnega pomena, srednjega in višjega šolstva, storitve socialnih služb, zagotavljanje bolnišničnega in specialističnega zdravstvenega varstva, zagotavljanje javnega interesa za kulturo na regionalni ravni in drugo. Pokrajine bodo izvajale tudi določen del nalog državne uprave, ki jih sedaj opravljajo upravne enote. Gre za posamezne naloge iz državne pristojnosti, kot so odločanje o pravnih zadevah na področjih, ki so povezane z nalogami regionalnega pomena, torej na področju gospodarstva, kmetijstva, turizma, gostinstva, gradnja objektov in posegi v prostor. Na pokrajine bo prenesen tudi del inšpekcijskih nalog. Predlog zakona ureja postopno uvajanje enotivnega upravnega sistema, ki pomeni združitev izvrševanja državnih in pokojninskih upravnih nalog na ravni pokrajin in je za Slovenijo kot majhno državo dolgoročno edini sprejemljivi način izvedbe decentralizacije države. Je racionalnejši od dvotirnega upravnega sistema, ki bi bil vzpostavljen, če bi država v pokrajinah hranila še dekoncentrirane upravne organe. Konkreten prenos nalog v pristojnost pokrajin s 1. januarjem 2009 bo z Zakonom o prenosu nalog v pristojnosti pokrajin, ki ga je Vlada Republike Slovenije uvrstila v svoj delovni program za leto 2007 in ustrezne spremembe in dopolnitve področnih zakonov. Predlog zakona bo predložen Državnemu zboru jeseni in je v tem trenutku že v pripravi. Ko govorimo o pristojnosti pokrajin, moramo poudariti, da v skladu z načeli lokalne samouprave kot samoupravne lokalne skupnosti v okviru ustave in zakona opravljajo naloge iz svoje pristojnosti samostojno. Funkcionalna samostojnost pomeni opredelitev lastnega delovnega področja pokrajine, ki izraža skupne potrebe, interese njenih prebivalcev in jih lahko samostojno opravlja ter ima za to zadostne vire financiranja in premoženja, s katerim lahko sama razpolaga, pri čemer pristojni državni organi nadzorujejo le zakonitost dela njenih organov. Pokrajinsko samoupravo v skladu z ustavnimi načeli in Evropsko listino o lokalni samoupravi uresničujejo pokrajinski sveti in njihovi izvršilni organi ter prebivalci pokrajine neposredno. Zagotoviti je pa potrebno tudi povezanost obeh ravni lokalne samouprave, zato zakon med pokrajinske organe umešča tudi svet občin. Predlog zakona v skladu s 3. členom Evropske listine o lokalni samoupravi določa, da je najvišji organ odločanja pokrajine pokrajinski svet, ki je sestavljen iz članov, ki jih volijo volivci s stalnim prebivališčem na območju pokrajine po proporcionalnem volilnem sistemu. Določitev števila pokrajinskega sveta je prepuščena na statutu pokrajine v skladu z merili, ki jo za sestavo pokrajinskemu svetu določa z zakonom. V pokrajinskem svetu pokrajine z občinami, na območju katerih so naselja, kjer živita italijanska ali madžarska narodna skupnost, bo član pokrajinskega sveta predstavnik narodnih skupnosti. Pokrajina, v katero so vključene občine, na območju katerih živi romska skupnost, pa bo imela stalno delovno telo pokrajinskega sveta za romska vprašanja. Predsednik pokrajinskega sveta je hkrati predsednik pokrajine, ki opravlja izvršilno funkcijo pokrajine ter predstavlja in zastopa pokrajino. Predsednika pokrajine izvoli pokrajinski svet izmed svojih članov. V pokrajinah bo ustanovljen svet občin. Svet občin je posvetovalni organ pokrajinskega sveta, ki ga sestavljajo župani občin z območja pokrajine. Svet občin obravnava in daje mnenje o posameznih zadevah, ki spadajo med lokalne zadeve širšega pomena in so v interesu posameznih ali vseh občin. Predlog zakona o pokrajinah posebej ureja razmerja občinskih organov in pokrajinskih organov. Pokrajinska uprava upravlja upravne, strokovne, pospeševalne in razvojne naloge ter naloge v zvezi z zagotavljanjem javnih služb iz pokrajinske pristojnosti. Organizirana bo po resornem načelu glede na pokrajinske pristojnosti v pokrajinskih upravnih organih. Vlada bo z uredbo natančno določila zagotovitev kadrovskih, prostorskih in drugih pogojev za začetek dela pokrajine. S predlogom zakona pa je določeno, da se kadrovsko jedro pokrajinske uprave zagotovi s prehodom javnih uslužbencev, zaposlenih v organih državne uprave. Predlog zakona o financiranju pokrajin temelji na izhodiščih, ki so v tem trenutku realna. Torej ni povečanja javnofinančnega okvira, ni novih davčnih virov in imamo kot vire financiranja popolnoma neenakomerno porazdelitev davčnih virov in pokrajine morajo zagotoviti delovanje nalog, ki so jim prenešene. Zakon o financiranju pokrajin bo torej zagotovil pokrajinam predviden znesek dohodkov, ki ustrezajo njihovim pristojnostim in bo omogočal izvajanje njene lastne politike. Predlog zakona določa vire financiranja pokrajine. Za financiranje obveznih nalog pokrajin razen iz investicij so namenjeni viri iz naslova dohodnine in posameznih trošarin. Pokrajina, ki z naštetimi viri ne pokrije primerne porabe, dobi finančno izravnavo iz državnega proračuna za financiranje obveznih nalog. Za razvojne potrebe pokrajine je namenjenih 25% davka od dohodka pravnih oseb, ki ga plačajo v predpreteklem letu zaveznice s sedežem na njenem območju. Določena je izravnava neenakomernega priliva teh prihodkov. Tako lahko pokrajina iz naslova tega davka dobi v posameznem proračunskem letu na prebivalca pokrajine največ 150% 25% deleža, vendar ne manj kot 100% povprečnega zneska 25% deleža prihodkov davka na dohodke pravnih oseb na prebivalca v državi. S tem je vsem pokrajinam zagotovljen osnovni vir za izvajanje razvojnoinvesticijskih nalog. Drugi viri financiranja pokrajin so namenski viri financiranja, ki jih bo treba konkretno opredeliti v področnih zakonih, sorazmerno prenesenih nalog, na primer koncesije. Dodatna sredstva državnega proračuna in sredstva sklada Evropske unije so namenjena sofinanciranju razvojnih programov in konkretnejših investicijskih projektov. Predlog zakona o volitvah v pokrajine določa sistem volitev v pokrajinski svet, in sicer volilno pravico, volilni sistem, volilne organe, splošne, predčasne in nadomestne volitve, kandidiranje, glasovanje in ugotavljanje volilnih izidov ter varstvo volilne pravice. Predlog zakona temelji na načelih lokalne samouprave, ki izhaja iz ustavne ureditve lokalne samouprave Republike Slovenije in načelih Evropske listine lokalne samouprave. Poglavitne rešitve zakona so naslednje. Volitve v pokrajinske sveta se izvaja po profesionalnem volilnem sistemu, s čimer se zagotavlja sorazmerna razdelitev mandatov in s tem enakomerna zastopanost političnih strank in list. Pokrajina je obvezno razdeljena na volilne enote, v posamezni volilni enoti se voli najmanj pet kandidatov. Mandat pokrajinskega sveta je pet let. Spoštovane poslanke, poslanci! Ustanovitev pokrajin pomeni decentralizacijo države, pomeni pospešitev skladnejšega policentričnega razvoja, pomeni zagotovitev primerljivih pogojev za delo in življenje v vseh delih Slovenije. Ustanovitev pokrajin pomeni prenos upravljanja pomembnega dela javnih zadev z državne na pokrajinsko raven, na kateri lažje in bolje zaznavajo potrebe v svojem okolju in na njih hitreje odgovorijo, se torej bližajo ljudem in večajo njihovo korist. Pokrajinska ureditev pa bo v našem notranjem političnem življenju prinesla tudi novo kvaliteto, to pa je večja odgovornost posameznih območij za njihov hitrejši in bolj uravnotežen razvoj. Pomeni tudi v skladu z reklom Primoža Trubarja "stati in obstati", obstanek na celotnem ozemlju, ki ga Slovenija ima, zato sem prepričan, da bo tudi današnja razprava vodila v tej smeri in tudi pripomogla k izboljšanju predlagane zakonodaje v možnih okvirih, saj jaz verjamem, da si vsi želimo uspešno razvojno naravnane pokrajine. Hvala za pozornost in podporo.
Hvala gospodu ministru. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Maria Pozsonec je prosila, ker je ob 10. uri zadržana, če bi lahko ne šele osma, ampak sedaj na začetku predstavila svoje stališče. Ali kdo nasprotuje, da preskoči vrstni red? Ne. Potem dajem besedo gospe Marii Pozsonec, ki bo predstavila stališče Poslanske skupine narodne skupnosti.
Lep pozdrav in hvala za razumevanje gospod predsednik in ravno tako vam kolegice in kolegi. Uvedba pokrajin prinaša predvsem funkcionalno in fiskalno decentralizacijo upravljanja v skladu z načelom subsidiarnosti. Pokrajine naj bi tako svoje naloge opravljale samostojno, skladno z ustavo in zakoni v korist svojih prebivalcev, skladno z načeli lokalne samouprave, torej tudi za pripadnike madžarske in italijanske narodnosti. Ne bi jaz analizirala zakonov, le z vidika narodne skupnosti bi predstavila pripombe, ki jih imamo na ta zakon. Na splošno lahko povem, da se sestavljalci zakona niso preveč potrudili, da bi umestili tudi delo in življenje narodne skupnosti v ta zakon, zato je za naše pojme zakon zelo, zelo pomanjkljiv. Samo nekaj pripomb. Pokrajini, ki bosta obsegali tudi narodnostno mešana območja, morata imeti dvojezično ime. O tem se še ni sanjalo sestavljalcem zakona. Dvojezičnost se v teh pokrajinah smiselno uporablja tudi za žig in lastne simbole. Pokrajinska uprava v pokrajinah, ki obsegajo narodnostno mešana območja, posluje dvojezično. Ali je to dovolj izraženo to v 11. členu tega zakona? Katere naloge bo država prenesla na regije, ki so povezane z varstvom narodnih skupnosti in zaščito posebnih manjšinskih pravic, posebno kolektivnih pravic? Ali poleg vzgoje in izobraževanja ter kulture v jeziku avtohtonih narodnih skupnosti in gospodarske osnove avtohtonih narodnih skupnosti sodi še kaj? Ni določeno, koliko predstavnikov italijanske in madžarske narodne skupnosti bo zastopanih v regijskih svetih. Ali bo ta delež 10%, kot je v občinskih svetih? Poleg tega se postavlja vprašanje, ali bodo regijski svetniki italijanske in madžarske narodne skupnosti imeli imperativ ali reprezentativni mandat? Med delovna telesa v pokrajinah, ki obsegajo tudi narodnostna mešana območja, bi morala soditi že po zakonu tudi Komisija za narodno skupnost. Pokrajinski svet na predlog predsednika pokrajine izvoli enega ali več podpredsednikov pokrajine. Predlagam, da bi v primeru, ko predsednik pokrajine, ki obsega narodnostno mešana območja, ni predstavnik narodne skupnosti, kar sigurno ne bo, izberejo za enega od podpredsednikov pokrajinskega sveta predstavnika narodne skupnosti, izvoljenega na posebni listi narodne skupnosti. Ob prevzemu javnih uslužbencev iz državne uprave v pokrajinske uprave, ki obsegajo tudi narodnostna mešana območja, se postavlja vprašanje znanja italijanščine in madžarščine oziroma dvojezičnosti uslužbencev v pokrajinski upravi. Odprto je še tudi vprašanje sodelovanja med krovnimi samoupravnimi narodnimi skupnostmi in pokrajinami, ki obsegajo tudi narodnostno mešana območja. K Predlogu zakona o volitvah v pokrajinah je tudi nekaj pripomb. Posebni pokrajinski volilni imenik sestavljata italijanska in madžarska narodna skupnost. Torej je gotovo, da pri volitvah moramo imeti tudi ta volilni imenik, po katerem lahko pripadniki narodnosti izberejo svoje predstavnike v pokrajinskih svetih. Eden od članov pokrajinske volilne komisije v pokrajinah, ki obsegajo tudi narodnostno mešana območja, je predstavnik italijanske ali madžarske narodne skupnosti. Treba je vnesti točko o sestavi volilnih odborov za volitve kandidatov, pripadnikov narodne skupnosti v pokrajinski svet. Na voliščih narodnostno mešanih območij so glasovnice dvojezične. Glasovnice za volitve predstavnikov narodnih skupnosti potekajo v jeziku narodne skupnosti in na voliščih na narodno mešanih območjih so volilni razglasi dvojezični. Ali enako velja tudi za zapisnike z volišč? Razglasi in zapisniki za volitve predstavnikov narodne skupnosti so v jeziku narodne skupnosti. Glede na to, da je toliko pomanjkljivosti v teh zakonih, zakonov ne morem podpreti. To pa ne tolaži nikogar, da bo prišel še en, četrti zakon, ki bo vse to postavil na pravo mesto. Ta četrti zakon bi bilo treba prej videti in potem glasovati o teh. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Bojan Kontič bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, državni sekretar s sodelavci, kolegice in kolegi! Naj v uvodu povem, da iskreno upam, da bo petek, 13., dobro deloval za ustanovitev pokrajin, tudi za tiste, ki so morda malo vraževerni. Preteklo je leto dni, odkar smo spremenili tri člene Ustave Republike Slovenije in omogočili pripravo, obravnavo, sprejem in implementacijo pokrajinske zakonodaje. Prav konstruktivna vloga večine opozicije in zavezanost k regionalizmu in torej s tem decentralizaciji Slovenije so bili nujni pogoji za zagotovitev potrebne dvotretjinske večine tu, v Državnem zboru, za spremembo ustave. Že takrat nam je bilo sporočeno, da so pokrajinski zakoni pripravljeni, pa žal temu ni bilo tako. Kar nekaj časa smo morali spraševati tako ministra, pa tudi predsednika Vlade, kaj je z obljubljeno napovedano zakonodajo. Če odmislimo zamudo, moramo priznati, da je minister dr. Žagar s sodelavci pripravljen na dogovore in naše sodelovanje. Kar nekaj naših pripomb je v fazi priprave zakonodaje tudi upošteval. S spremembo Predloga zakona o financiranju pokrajin je odpadel tudi naš razlog za nasprotovanje nadaljnje obravnave paketa pokrajinske zakonodaje v celoti. S tem, ko je Vlada sprejela in posredovala zakonodajo v parlamentarno proceduro, se je po naši oceni pričela vsebinska razprava, ki se bo na koncu postopka izkazala v glasovanju za ali proti predlaganim novostim na področju lokalne samouprave. Vsebina, stopnja zahtevnosti in kar nekaj nejasnosti so nas vodile k temu, da smo zahtevali splošno obravnavo, kar nam omogoča Poslovnik Državnega zbora. Pri določitvi dnevnega reda v poslanski skupini Socialnih demokratov nismo podprli predloga za umik, kajti prepričani smo, da bi se z isto vsebino srečali jeseni. Tako bomo današnjo razpravo izkoristili za tvorno razpravo, ki bo, vsaj upam tako, dobra podlaga ministru, Vladi in koaliciji, da pripravi kvalitetne predloge sprememb za drugo obravnavo teh zakonov. Pri tem naj opozorim, da v poslanski skupini Socialnih demokratov pričakujemo, in to lahko minister razume tudi kot pogoj za naše nadaljnje sodelovanje in podporo, paket zakonodaje in njegovo hkratno obravnavo in sprejem na isti seji. Torej tudi Zakon o ustanovitvi pokrajin, ki bo dal odgovor na vprašanje, koliko pokrajin, kako velike pokrajine, njihov teritorialni obseg in tudi sedeže pokrajin ter zakon o volilnih enotah za prve volitve v pokrajinske svete. Pričakujemo seveda tudi tako imenovani tehnični zakon, za katerega sicer v poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da je zelo vsebinski, ki bo natančno opredelil naloge, ki se z države prenašajo na pokrajine. Verjetno ni neopravičeno naše pričakovanje, da bomo do takrat dobili dokaj natančne izračune oziroma simulacijo financiranje pokrajin. Še vedno namreč ne verjamemo, da bo ta zakonodaja, ta projekt finančno nevtralen. Nujno je predstaviti stroške na eni in prednosti na drugi, ki se bodo odražale v skladnejšem regionalnem razvoju. Prav tako tudi pričakujemo kadrovsko shemo, ki bo zanikala napovedane dodatne zaposlitve in s tem nove stroške. Že leta 2004, torej v prejšnjem mandatu je Ministrstvo za notranje zadeve, ki ga je takrat vodil gospod dr. Rado Bohinc, pripravilo dokumente in študije o pokrajinah v Sloveniji 2000-2004. V tem dokumentu je bilo ugotovljeno, da so reforme lokalne samouprave stalnica v vseh državah, tudi tistih z dolgoletnim sodelovanjem prebivalcev pri opravljanju javnih zadev. Gre za vprašanje porazdelitve pristojnosti med državo in lokalnimi skupnostmi, decentralizacija, in virov za financiranje teh lokalnih skupnosti, ki morajo zagotoviti zadostno višino sredstev in finančno avtonomijo. V nasprotnem primeru dobimo invalidne lokalne skupnosti in lahko govorimo o lokalni samoupravi le pogojno. Lokalna samouprava pa omogoča, da se v praksi spoštuje načelo subsidiarnosti. Za učinkovito uresničevanje omenjenega načela subsidiarnosti pa je pokrajina tudi po zapisanem v Evropski listini regionalne samouprave najprimernejša raven oblasti. Ob razdrobljenosti države na 210 občin, ki so se v vsakodnevnem življenju dobro prijele, smo v želji po samoupravi že dodatno centralizirali državo, hkrati pa pustili prazen prostor med občino in državo. In še nekaj o številu pokrajin. V preteklosti smo imeli več pripravljenih variant in tudi argumentov za njihovo uveljavitev. Stroka je najbolj zagovarjala rešitev osmih pokrajin. Dr. Šmidovnik je v intervjuju za tednik Mladina na vprašanje, zakaj osem pokrajin, odgovoril, citiram: "Zato, ker bi bile pokrajine močnejše. Če se od pokrajin pričakuje, da bodo nosilec regionalnega razvoja, potem je jasno, da bi bilo osem pokrajin v gospodarskem, finančnem, personalnem, skratka vsakršnem smislu, močnejše", konec citata. V gradivu, ki ga je Vlada posredovala v javno razpravo, je predlaganih 14 pokrajin. To število je bilo ocenjeno kot politična realnost kot število, ki ima potrebno podporo v Državnem zboru. Glede na pripombe in razpravo, slišano do danes, je duh iz steklenice že ušel. Zelo težko bo ljudem, ki si želijo novo pokrajino, razložiti, da je število 14 tisto zadnje še sprejemljivo. In kaj lahko se nam ponovno zgodijo občine, ko je bilo vse do glasovanja vedno nejasno, koliko jih bo ustanovljenih, katere bodo mestne in vedno znova koliko bo novih. Za Poslansko skupino Socialnih demokratov število pokrajin ni najpomembnejše. Je pa odgovor na vprašanje, koliko, tesno povezan z vprašanjem, kaj bo vsebina teh pokrajin. Vsekakor pa moramo ob ustanovitvi pokrajin imeti jasno tako funkcionalno, finančno, materialno, teritorialno, organizacijsko, vključno s kadri, in pravno sliko pokrajine. Izlet v neznano bi lahko pomenil prevelik rizik za vse nas. Kljub vsemu v Poslanski skupini Socialnih demokratov že od vsega začetka, od ustanovitve, od pričetka lokalne samouprave zagovarjamo dvostopenjsko lokalno samoupravo. Torej tudi pokrajine. Dolga leta si je v tem parlamentu za pokrajine, za regionalizacijo za decentralizacijo proti centralizaciji prizadeval dolgoletni parlamentarec, dr. Ciril Ribičič. In kar nekaj argumentov je naštel v enem od svojih prispevkov. Naj bi bo dovoljeno uporabiti nekaj njih za podkrepitev tega, da pokrajine dejansko potrebujemo. V prvem argumentu raznolikosti Slovenije je zapisal, da je Slovenija država pokrajin. Njena značilnost je v raznolikosti njenih posameznih delov, ki se nanaša tako na zgodovinska izročila, stopnjo razvitosti, druge značilnosti gospodarskega in kulturnega razvoja, jezikovne in druge posebnosti, razčlenjenost ozemlja, prebivalstvo itd. Tako raznolika država bi morala biti ne glede na svojo majhnost, organizirana tako, da bi lahko prišle do izraza posebnosti pri upravljanju njenih pokrajin v skladu z njihovimi specifičnostmi. Argument invalidnosti ureditve. Reforma lokalne samouprave izvedena na podlagi nove ustavne ureditve, je bila doslej zelo enostranska. Omejila se je na prvo raven samoupravnega organiziranja, to je oblikovanja občin in centralizacijo pristojnosti, ki so jih nekdaj opravljale velike občine kot komune, zanemarila pa je regionalizacijo države. Ta je danes še bolj nujna kot v preteklosti, saj je reforma najmanj 3-kratno povečala prepad med majhnimi občinami, ki so izgubile mnoge pristojnosti in centralizirano državno upravo. Praznina, ki zeva med občino in državo, je tako velika, da lahko govorimo o invalidnosti veljavne organiziranosti. Pomemben je tudi razvojni element. Regionalizacija države lahko prispeva k enakomernemu regionalnemu razvoju Slovenije. Razlike med centralno in obrobnimi pokrajinami so se v zadnjem desetletju samo povečevale. Med drugim tudi zaradi tega, ker pokrajine niso bile ustanovljene. Seveda pa je pokrajine mogoče in jih je treba organizirati tako, da ne bodo ogrozile položaja in pristojnosti občin, in da bodo povečale vpliv občin na opravljanje pokrajine in države kot celote. Občine, razen mestnih, danes ne opravljajo skoraj nobene od pomembnejših funkcij, ki bi jih bilo smiselno prinašati na pokrajine, ki bodo torej svoje pristojnosti in sredstva morale dobiti od države, ne od občin. Garancija, da pokrajine ne bodo ogrozile občin, je v doslednem spoštovanju načela subsidiarnosti kot temeljnega načela Evropske listine lokalne samouprave, ne le v razmerju med državo in bodočimi pokrajinami, tudi med slednjimi in občinami. Torej med pokrajinami in občinami. Če uporabim še evropski argument. Ne gre le za to, da uporabimo izkušnje lokalne samouprave v Evropi in uveljavimo načela, h katerim nas zavezuje Evropska listina lokalne samouprave in usmeritve kongresa lokalnih in regionalnih oblasti Evrope, gre tudi za to, da se Slovenija usposobi za uspešnejše in bolj enakopravno sodelovanje z regijami sosednjih in drugih evropskih držav ter za črpanje sredstev za pospešitev regionalnega razvoja iz strukturnih skladov Evropske unije. Razpoložljivih sredstev je precej več, kot pa bodo obsegali stroški racionalno izvedene regionalizacije države. To so argumenti, ki jih je v svojem prispevku zapisal dr. Ciril Ribičič, kot sem dejal, dolgoletni parlamentarec, ki si je prizadeval za decentralizacijo Republike Slovenije. Danes nam predvsem niso znani naslednji temeljni odgovori, na katere je potrebno odgovoriti pred sočasnim sprejemom celotnega paketa pokrajinskih zakonov, kar je bil tudi pogoj Socialnih demokratov v dosedanjih razgovorih med strankami. Dejansko še ni jasno, kaj bo z območji posameznih pokrajin, kar pomembno vpliva na njihov položaj in sposobnost za opravljanje prenesenih nalog, saj bodo ta območja znana šele po sedanji javni razpravi, ki poteka po občinah in v strokovno politični javnosti. Dosedanje veliko število pripomb pa kaže na težave pri določitvi območij pokrajin, ki bodo zadovoljive vsaj večino občin ob dogovorjenem izhodišču, da se število ne sme povečati preko 14. Ni še znano, kaj se bo dejansko preneslo na pokrajine, saj bo to odvisno od sprejetega, tako imenovanega tehničnega zakona, ki naj bi to uredil kot spremembo skoraj 40-ih zakonov in drugih predpisov. Delovna področja nalog pokrajine so opredeljena tako, da pokrajina na številnih področjih prevzema številne naloge regionalnega pomena, s področja regionalnega razvoja, okolja in prostora, šolstva in športa, zdravja, gospodarstva, prometa, kulture, dela, družine in socialnega varstva, kmetijstva in zaščite in reševanja, opredeljene v 13. členu zakona, iz katerih pa ni razvidno, kaj dejansko so te naloge in v kakšen obsegu, saj bo to odvisno od spremenjene zakonodaje, to je od tako imenovanega tehničnega zakona. Zato tudi še ni mogoče predvideti, kakšna sredstva in kadri bodo za to potrebni. Bilo bi zelo neresno sprejemati paket pokrajinske zakonodaje brez teh podatkov. Niso pripravljene konkretne simulacije potrebnih sredstev za opravljanje nalog regionalnega pomena in kadrov, ki se naj bi prenesli z države na pokrajine in so potrebni za izvajanje nalog pokrajin. Odpira se vrsta vprašanj, ki se nanašajo na opravljanje gospodarskih in negospodarskih javnih služb, in ni jasno, kdaj bodo sprejeti predpisi za zagotavljanje z zakonom določenih nalog občin ter lokalnih javnih gospodarskih in negospodarskih služb, ki so skupne območjem več občin iz 12. člena tega zakona. Čeprav je večinsko sprejet enotirni koncept organizacije pokrajine s prenosom razvojne in upravne funkcije na pokrajine, je še veliko odprtih vprašanj o dinamiki in načinu prenosa upravnih funkcij. Nismo prepričani, da so načrtovani okraji vzporedno s pokrajinami dobra popotnica za pokrajine dvoživke, pa je kljub temu v pripravi Zakon o državni upravi, ki uvaja 14 upravnih okrajev in ki se vsebinsko ne prekriva s tem zakonom. Poleg navedenih osnovnih vprašanj se v javnih razpravah postavljajo še nove dileme, na katere bo tudi treba odgovoriti še pred dokončnim sprejetjem paketa pokrajinskih zakonov. To so neposredne ali posredne volitve predsednika pokrajine, prenesene naloge države, tehnološko-razvojna in gospodarska funkcija pokrajin, vloga Sveta občin in tako dalje. Poleg Zakona o ustanovitvi pokrajin je Zakon o financiranju pokrajin najpomembnejši in najzahtevnejši iz paketa pokrajinske zakonodaje. Menim, da je treba kar na začetku odpraviti sleherne dvome o tem, ali držijo pogosto povedane trditve o ustanavljanju pokrajin kot o javnofinančno nevtralni operaciji. Nobenega dvoma ni, da bodo nove pokrajine povečale javne stroške in če bomo hoteli zagotoviti njihovo uspešnost, potem je jasno, da bo za to potrebnega kar nekaj dodatnega denarja. Pričakovati, da se bodo za funkcioniranje pokrajin prenesle državne naloge s kadri na pokrajine in da ne bo novega zaposlovanja ter dodatnih stroškov z ustanavljanjem pokrajin kot prostorov za zagotavljanje drugih potrebnih pogojev za normalno delo, je, milo rečeno, zelo naivno. A ni temeljni problem v tem, ali bodo nastali novi in višji javnofinančni stroški, ampak v tem, ali bomo z ustanovitvijo pokrajin dosegli nov razvojni zagon in predvsem uspeli zagotoviti enakomernejši regionalni in policentrični razvoj s koriščenjem lastnih sredstev in sredstev Evropske unije. Če bodo pričakovanja o uspešnem delu pokrajin izpolnjena, bodo tudi nekoliko povečani javnofinančni stroški pokriti. Glavna težava je v tem, da nas prav v dilemah, ali bo to doseženo, še vedno pušča Predlog zakona o financiranju pokrajin. Premalo imamo analiz in podatkov, da bi lahko vsaj z neko zadostno verjetnostjo zagotovili, da ne bo prišlo do problemov pri delovanju pokrajin in predvsem, da bi lahko ugotovili, da se bo udejanjila temeljna razvojna vloga pokrajin. Vsebina zakona je od prvih osnutkov doživela precej sprememb v pravo smer, a še vedno smo prepričani, da nihče v tej državi ne zna s pričakovano gotovostjo odgovoriti na vprašanja o potrebnih sredstvih za delovanje posamezne pokrajine. Prvo vprašanje so sredstva za tekoče naloge pokrajin, kot jih zelo okvirno določa Zakon o pokrajinah in naj bi zahtevale sredstva v višini preko 910 milijonov evrov. Te bi se v skladu s predlogom zakona financirale s prihodki pokrajin, od odstopljenega dela davkov in finančne izravnave, saj so prihodki z zakonom določenih deležev dohodnine in trošarin namenjeni za financiranje primerne porabe pokrajine, v katero so zajete naloge zagotavljanja z zakonom določenih decentraliziranih dejavnosti. Zato delež pokrajin, splošnih davkih, določen z ustavo ali zakonom, predstavlja lastni vir prihodkov, o čemer že nekaj časa potekajo razprave o tem, ali gre v tem primeru dejansko za fiskalno neodvisnost pokrajin. Odgovor na to vprašanje bomo vsekakor morali poiskati, preden se odločimo za način financiranja pokrajin, kot je zapisan sedaj v tem tekstu, ki ga imamo v obravnavi. Tudi za Socialne demokrate je nesporno, da je potrebno na podlagi solidarnosti zagotoviti potrebna sredstva za delo vseh pokrajin. A simulacije, ki kažejo, da bo potrebna finančna izravnava v veliki večini ustanovljenih pokrajin, nas spominjajo na zgodbo o financiranju občin, ki ni dobra. Res so davčni viri izjemno neenakomerno razporejeni po državi in je zato težko najti avtonomne davčne vire za večino pokrajina, razvojna motivacija tistih, ki od države pričakujejo izravnavo za svoje delo, ne glede na rezultate, je zelo vprašljiva. Drugo vprašanje pa so sredstva za investicije in razvojne programe, kar naj bi bila tudi osnovna razvojna funkcija pokrajin, ki so ocenjene na preko 255 milijonov evrov in bi se financirala s prihodki pokrajin od davka na dohodke pravnih oseb. To naj bi bil edini avtonomni vir, na katerega lahko pokrajine v svoji razvojni funkciji računajo in na kar lahko tudi neposredno vplivajo. Tem sredstvom naj bi se pridružila se sredstva EU oziroma državnega proračuna v ocenjeni višini nekaj pod 165 milijonov evrov. Skupaj naj bi torej bilo na razpolago nekaj preko 400 milijonov evrov razvojnih sredstev, kar sicer ni malo, ampak nihče ne more zagotoviti, da se del teh sredstev ne bi porabljal za pokrivanje stroškov tekočih nalog pokrajine, če sredstva iz odstopljenih virov ne bi zadostovala. Financiranje prenesenih nalog je ocenjeno na nekaj nad 20 milijonov evrov in se v skladu s predlogom zakona financira iz državnega proračuna. Če izpostavim še nekaj konkretnih pripomb bi predvsem poudaril preveliko vlogo države v odločanju pri posameznih vprašanjih financiranja razvoja pokrajin. Tako Vlada sprejema vrsto predpisov in odločitev brez sodelovanja pokrajin in neodvisno od njihovo volje, kar je zelo sporno z vidika samostojnosti in avtonomnosti pokrajin. Tako država oziroma Vlada oziroma ministrstva zelo pomembno odločajo o investicijah. Pokrajinam se zagotavljajo dodatna sredstva državnega proračuna za sofinanciranje posamezne naloge ali programa in investicij, v 17. členu Zakona o financiranju pokrajin, v državnem proračunu se pokrajinam zagotavljajo dodatna sredstva za sofinanciranje investicij za izvajanje ukrepov skladnega regionalnega razvoja, ki so uvrščene v načrte razvojnih programov pokrajinskih proračunov, v 19. členu, v državnem proračunu se pokrajinam zagotavljajo dodatna sredstva za sofinanciranje investicij za izvajanje ukrepov skladnega regionalnega razvoja, ki so uvrščene v načrte razvojnih programov pokrajinskih proračunov, 20. člen tega zakona o financiranju pokrajin sredstva za sofinanciranje investicij se pokrajinam dodelijo v skladu s programi sofinanciranja investicij in merili, ki jih določijo ministri, poudarjam, in merili, ki jih določijo ministri pristojni za posamezna področja, 21. člen tega zakona. O primerni porabi Vlada z uredbo podrobneje določi, kateri odhodki se upoštevajo pri ugotovitvi primernega obsega sredstev za financiranje nalog pokrajin ter metodologijo za izračun primernega obsega odhodkov po posameznih področjih nalog in izračun povprečnine v 12. členu. Te določbe bo potrebno temeljito proučiti in pogledati, kaj bi dejansko v praksi pomenile, saj je predviden nivo sofinanciranja pri investicijah do 100%. Prevelika vloga države pri teh odločitvah lahko zelo spremeni dejansko finančno neodvisnost pokrajin in pomembno spremeni primerjave med pokrajinami, ki izhajajo iz sprejete zakonodaje. Prav tako je zelo sporno, da se pomembni elementi financiranja pokrajin sprejemajo letno, kar preprečuje dolgoročno gotovost pokrajin glede virov financiranja in s tem omejuje razvojne načrte pokrajin. Enačba za izračun primerne porabe iz 14. člena bi po naši oceni morala upoštevati tudi elemente dnevnih migracij, ki bi jih opredelili glede na dnevne delovne migracije med posameznimi pokrajinami. To je še posebej pomembno, ker je v indeksu razvitosti pokrajine, ki pomembno vpliva na izračun primerne porabe, tudi število delovnih mest na število aktivnega prebivalstva pokrajine, čeprav delavna mesta v posamični pokrajini ne zasedajo vedno prebivalci te pokrajine. In zato ta podatek tudi ne bistveno vpliva na nivo brezposelnosti in na boljši razvojni položaj pokrajine. Formulacija 15. člena, ki predvideva, da če so prihodki pokrajine višji od izračuna primerne porabe za več kot 15%, se ta presežek zmanjša za polovico, za 50%, menimo, da to za pokrajine, ki izstopajo iz povprečja, ni stimulativno. Potrebno je razmisliti, da se finančna izravnava financira iz drugih virov. Kdor je prisluhnil predstavitvi stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov, je lahko zaključil, da je veliko vprašanj in dilem ostalo brez odgovora in da bo potrebno na celotnem paketu še veliko vsebinskih posegov. Upam, da boste predlagatelji zakonov, ki tudi nosite breme odgovornosti za nadaljnji razvoj lokalne samouprave, uspešni pri uveljavljanju dosedanje pripravljenosti večine poslanskih skupin, da v tem mandatu končamo projekt ustanavljanja pokrajin, toda ne za vsako ceno in ne pokrajin, ki bodo namenjene same sebi in bodo pomenile zgolj dodaten strošek. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Milan Petek bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Prosim.
Hvala, predsednik. Minister z ekipo in kolegice, kolegi! Gospod Kontič je začel svoj nastop z dobrimi željami in popotnico temu paketu zakonodaje na dan 13. v petek, jaz dodajam še enega Petka, ker me je pa pooblastil gospod Miro Petek tudi da še njega priključim k tem dobrim popotnicam, ker ga kasneje ne bo. V zadnjih desetih letih je v Sloveniji bolj ali manj intenzivno razmišljanje in ukvarjanje z ustanavljanjem pokrajin. Mislim, da gre temu parlamentu zasluga, da je od besed prešlo tudi k dejanjem. Ta parlament je namreč omogočil spremembo ustave in s tem omogočil tudi dejanski pričetek ustanavljanja. Upam, da govorimo o dejanskem pričetku ustanavljanja, ne samo o obravnavi zakonov. Gre za napredek, ki je v teh treh letih očiten. Nekateri, ki se spomnimo začetka delovanja tega parlamenta in koalicijske pogodbe, pa tudi "hearinga" sedanjega, takrat še kandidata za ministra, gospoda Žagarja, se spomnimo, kako so nekateri govorili, da je potrebno ali pa možno ustanavljati v Sloveniji pokrajine od spodaj navzgor, torej z neko lastno voljo prebivalcev in politike lokalnih okolij. Pokazalo se je, da to ne gre brez spremembe ustave. Danes pa je pred nami dejstvo, da so ti pogoji izpolnjeni. Veseli nas tudi spoznanje in zavedanje večine vseh nas, da je obstoj pokrajin pravzaprav pogoj za razvojno obvladljivost slovenske države, in spoznanje, da kakovostnega razvoja ni mogoče usmerjati samo z enega mesta. Čas in obdobje tranzicije in pa morebitne potrebe, da se to dela iz centra, iz Ljubljane, je mimo in verjamem, da obstajajo realne možnosti, da se ta stvar porazdeli oziroma decentralizira. Jasno je torej tudi postalo, da pretirana centralizirana ali pa preozka lokalna politična iniciativa ne vodita k usklajenemu razvoju in ustvarjata mnoge negativne posledice na mnogih področjih. Kot popotnica za aktivnosti pri ustanavljanju oziroma sprejemanju te zakonodaje nam morajo biti tudi izkušnje iz ustanavljanja občin. Zgodba, ki se je začela leta 1995 v zvezi z občinami, nam mora biti tudi vodilo, da ne delamo in da ne bomo delali podobnih napak. Nekateri bodo sicer rekli, da to niso bile napake, vendar mislim, da generalno gledano lahko rečemo, da je bilo več napak kot pa pravilnih odločitev pri načinu ustanavljanja takratnih občin in razvoju občin. Poslanska skupina LDS priznava gospodu Žagarju, da je ubral pravilen način komunikacije s poslanskimi skupinami v parlamentu. Bil je aktiven in tej aktivnosti smo sledili tudi mi, saj smo mnogokrat sodelovali in sedeli na skupnih usklajevanjih, presojah dokumentov, ki so zoreli, rasli, in verjamem, da je pred nami le mnogo bolj usklajena podlaga za odločanje, kot je pri marsikaterem zakonu, ki ga v parlamentu sprejemamo. In tu moram še enkrat reči, da je praksa, ki je, dobrodošla in jo pozdravljamo. Naše mnenje je sicer, da je Urad Vlade oziroma Vlada sama na čelu z ministrom pa naredila morebiti premalo, da bi v teh aktivnostih sodelovala širša javnost, da bi sodelovalo tudi kar precej slovenskih strokovnjakov, ki so bili po naši presoji eliminirani iz te aktivne vloge sodelovanja, in da se je ta razprava oziroma pisanje bolj zaprlo v okvir Urada Vlade Republike Slovenije ali pa samega parlamenta. In tukaj se po mojem odraža tudi šibkost nekaterih določil tega zakona, ki bi verjetno z razpravo in polemikami znotraj stroke in strokovnjakov v Sloveniji je nesporno v tem času bilo ustvarjenih kar precej, v povezavi z mednarodnimi, mislimo, da bi bile pomanjkljivosti te zakonodaje lahko odpravljene in boljše. Kot rečeno, Vlada je v začetku tega postopka najprej razmišljala in tudi predložila en koncept zakonov, takrat štirih zakonov, parlamentarnim skupinam. Kasneje je prišlo do spremembe in smo se srečali samo s tremi zakoni in ta četrti ponovno buri duhove. Ta četrti je tudi pri LDS razlog, da dvomimo, ali je primeren in pravi čas za obravnavo in sprejemanje te zakonodaje. S pravnega, vsebinskega vidika mi v Liberalni demokraciji v Zakonu o pokrajinah in v Zakonu o volitvah ne vidimo velikih zadržkov, niso zelo sporne, razen posameznih detajlov, ki jih bomo kasneje našteli. Usklajene so tudi z drugimi poslanskimi skupinami, torej te vsebine in ti vidiki. Nekaj več vprašanj obstaja pri zakonu, ki govori o financiranju pokrajin. Spomnite se, da je na začetku te seje poslanski klub LDS predlagal umik zakona o volitvah v pokrajinah, zakona o pokrajinah in zakona o financiranju pokrajin, ker se je v tej razpravi pokazalo, da ti zakoni niso primerni za nadaljnjo obravnavo ravno zaradi tega, ker se pojavljajo dileme, vezane na ta četrti zakon, zakon o ustanovitvi pokrajin. Če želimo dejansko in v celoti oceniti finančne in druge posledice paketa pokrajinske zakonodaje, je nujno, tako smo smatrali, da v Državnem zboru omenjene tri predloge zakona obravnavamo skupaj s četrtim, zakonom o ustanovitvi pokrajin, ki bi naj opredelil število in velikost pokrajin, teritorialno velikost, število prebivalcev. Šele takrat bi lažje presojali, ali so naloge, pristojnosti pokrajin, tako kot so zapisane v dosedanji zakonodaji, ustrezne, saj menimo, da je ravno zaradi teh podatkov o številu, velikosti, tudi o sedežih, vprašljivo, ali je lahko poenotiti tako zakonodajo danes z ozirom na razvoj dogodkov. V Liberalni demokraciji Slovenije smo bili takrat prepričani, in še vedno smo, da bi s tem, ko bi z obravnavo teh treh zakonov počakali do sprejetja četrtega oziroma sprejetja četrtega pokrajinskega zakona, prispevali k večji usklajenosti pokrajinske zakonodaje in s tem predvideli in preprečili precej težav, s katerimi bi se in verjamemo, da se bomo v prihodnosti zagotovo srečevali. Še posebej zato, ker smo že od začetka, ob razdelitvi Republike Slovenije na pokrajine priča vse prej, kot enotnim stališčem tako širše javnosti kot tudi županov, in ne nazadnje političnih strank, tako koalicijskih kot opozicijskih. Še sedaj smo prepričani, da bi z umikom teh treh točk in nadaljevanjem, ko bi dobili četrtega, dosegli lažje soglasje pri ureditvi celotne pokrajinske zakonodaje. Kar se tiče števila, čeprav danes še nimamo tega zakona, verjamemo, da bo težko poenotiti poglede in verjamemo in menimo in se pridružujemo tistim, ki mislimo ali pa mislite, da bo verjetno res tudi kakšen del političnega odločanja potreben, vendar menimo, da bi ob političnem odločanju moralo biti seveda več teže na strokovnih argumentih, politično bi morala biti samo še tista pikica, ki bi olajšala morebiti kakšno dilemo. Pokrajine namreč morajo slediti razvojnim, demografskim in drugim skupnim imenovalcem, predstavljati morajo zaokroženo in smiselno družbeno, teritorialno enoto. V strokovni javnosti so se v tem obdobju pojavljali predlogi od 3, 6, 8, 12, 14, pa tudi več pokrajin. Zaradi tega menimo, da dokler ti glavni elementi tega zakona niso znani, bo težko doseči zdaj v tej fazi soglasje tudi o vsebini nekaterih teh zakonov. Glede na dejstvo, da je predlagatelj pripravil delovni osnutek, takrat smo ga videli, predloga zakona o ustanovitvi pokrajin, ki določa, da se ustanovi 14 pokrajin, pa menim, da bi takšen predlog spodbudil težnje po nadaljnji pretirani razvojno neustrezni členitvi države, kar se je že začelo videti tudi v razpravah, ki tečejo v lokalnih okoljih in še to, da ta razprava o lokalnih okoljih ni zaključena, je eden izmed elementov, da bi bilo po naši presoji potrebno počakati na jesenski čas. V nasprotnem bomo imeli ob tem, da imamo sedaj že 14 pokrajin še 15. Ljubljansko, pa očitno Prleško, pa Dolenjsko, pa Zgornjegorenjsko, Severno in Južnoljubljansko, torej kje je ta meja in kje je ta konec te razprave, se danes ne vidi. Nihče si namreč teh številk 6 in 8 ni izmislil, te so nastale ob upoštevanju kriterijev, ki so bili v stroki jasni. In zaradi tega opozarjamo, da so bili danes, ko izgleda, ti kriteriji preveč pozabljeni in da se bolj gradi na političnem konsenzu. Tudi kongres lokalnih in regionalnih oblasti Sveta Evrope je Slovenijo pozval, da je treba nove meje, meje novih regij opredeliti v zakonu, ki bo upošteval sedanje razdelitve - kot so statistične regije, torej že tukaj imamo eno sodišče, ki bi nam lahko bilo vodilo pri formiranju te pokrajinske zakonodaje. V Liberalni demokraciji menimo, da število prebivalcev v posamezni pokrajini ne bi smelo biti manjše od 100 tisoč. Takšni so bili tudi strokovni argumenti, ki so jih v glavnem zagovarjali tisti, ki so po strokovnih kriterijih pripravljali predlog; v tem predlogu zakona s 14-imi pokrajinami je seveda ta kriterij bistveno podcenjen in to je dilema, ki jo bomo čutili v nadaljevanju, v jeseni. Med Zakonom o pokrajinah, ki govori o pristojnostih in nalogah v Liberalni demokraciji pravzaprav v tem trenutku ne vidimo velikih dilem. Čakamo, kot verjetno vsi drugi in pričakujemo, da bo seveda sprememba teh 40-ih zakonov dala natančen opis nalog, ki jih bodo dejansko pokrajine opravljale. Dokler tega ni, je seveda težko ugotoviti ali so nekatere pokrajine sposobne opravljati te naloge ali ne in to je ponovno en izmed razlogov, da dvomimo ali je pametno to zakonodajo sprejemati brez četrtega zakona. To lahko ilustriram tudi z recimo nekimi paralelami, ko govorim o okolju iz katerega prihajam, ni recimo Maribor torej ta Mariborska pokrajina, ki naj bi imela 270 tisoč prebivalcev, za nikogar sporna po velikosti vsaj ne, vendar lahko že zdaj povem pred vsemi vami, da imamo tudi v Mariboru kadrovske zagate, ko iščemo ljudi za upravo. V upravi pravzaprav ljudje nočejo več delati, nočejo delati ker ni stimulacije za dobro delo in če kdo misli in podcenjuje to vprašanje kadrovske zmožnosti takšnih manjših pokrajin, ki pa imajo 46 tisoč prebivalcev, 37, 57 tisoč prebivalcev, 68 tisoč prebivalcev, mislim, da to vprašanje podcenjuje. In dokler ne vemo, kaj se bo natančno prenašalo, kakšne naloge se bodo natančno prenesle na pokrajine, je seveda to eno izmed vprašanj o katerem je treba resno razmisliti, čeprav bi kdo rekel, da se bodo vračali ljudje iz Ljubljane in delali na svojih področjih. V Liberalni demokraciji menimo, da bo težko z dekretom ljudi prerazporejati na svoja lokalna oziroma domača okolja in da bo seveda potrebno upoštevati njihovo voljo. Če te volja ne bo, bo seveda nastal manjko kadrov. Ravno tako se nam pri teh pristojnostih oziroma nalogah pojavlja vprašanje, ali bodo manjše pokrajine sposobne opravljati nekatere zelo, zelo pomembne naloge na področjih, kot so recimo: kultura, zdravstvo, visoko šolstvo, tudi nekatere športne zahtevnejše aktivnosti. Menimo, da je to mnogo lažje delati kvalitetno seveda, te aktivnosti opravljati in voditi in usmerjati v večji pokrajini v kateri seveda je potenciala mnogo več in v katerih je lahko kvaliteta take dejavnosti bistvo boljša in zaradi tega so to ene izmed dilem, ki se bodo tukaj pojavljale. Jasno je, da je druga ali pa zelo pomembna dilema, ali ne bo decentralizacija nalog države na pokrajinski nivo na tak način, kot je predvideno, torej v tem trenutku 14, verjetno še kaj več, pokrajinami, da nas bo prinesla podražitev oziroma povečanje sredstev iz javnih financ za delo države in pa pokrajin. Nikjer pravzaprav ni zaenkrat zelo jasne simulacije, koliko kadrov, takšne kot so sedaj predlagane, bi te pokrajine potrebovale. Ali je resnično možno iz državne uprave črpati kadre, ki jih bomo pravzaprav oziroma, ki bi jih naj zaposlovali v posameznih pokrajinah in ali ne bo pomenil že samo ta kadrovski vidik novih zaposlitev, novih stroškov in novega povečevanja, torej, obsega javnih financ. In, ker tudi niso narejene nikakršne simulacije finančnih sredstev, posebej ne pri posameznih vrstah virov in pa po skupnih sredstvih za posamezne pokrajine, enostavno ne vemo, ali se nam ne bo zgodilo, da bo ta transformacija prinesla podražitve oziroma večjo porabo javnih financ. To so bojazni, na katere danes pravzaprav še vedno nimamo odgovora in upam, da bomo ta odgovor dobili v jesenskim obdobju. Če se dotaknemo še vprašanja enotirnosti. V LDS-u ne oporekamo in smo pristaši in ves čas menimo, da je enotirnost v izvajanju nalog na pokrajinskem nivoju primerna, ker je pa dilema še vedno odprta, po kakšnem tempu, menimo, da je to potrebno narediti čim hitreje, zaradi tega, ker dolgo prerazporejanje in prenašanje nalog ne prinaša efektov, zamegli sposobnost aktivnega ali pa zamegli tisto aktivno pripravljenost v začetnem obdobju in se nam zdi, da bo takšno postopno prenašanje nalog državne uprave na pokrajinski nivo lahko kontra produktivno. Še enkrat opozarjam, da če govorimo o kasneje in če opozarjamo v teh zakonih torej na kasneje oblikovan Zakon o pokrajinah oziroma ustanovitvah pokrajin, da ne smemo narediti napake, da bomo dopuščali, da ne bi v zakon sprejeli kriterija, ki govori o številu prebivalcev, ki je pogoj za ustanovitev pokrajine. Če bomo dopustili, da je število takšno kot je sedaj, da je torej najmanjša pokrajina 46 tisoč prebivalcev bomo, prepričani smo, v nadaljevanju imeli poizkus marsikaterega okolja po drobljenje te pokrajinske organiziranosti in zaradi tega ponovno apeliramo na vse poslance, apeliramo seveda na ministra, da še enkrat presodi in še enkrat premisli, ali je takšen predlog kot ga poznamo sedaj, o številu prebivalcev z tako majhnimi številkami, ki so za enkrat znane, primeren ali ne bi resnično iskali rešitev v zmanjšanju števila, ki je po naši presoji najboljše - torej 8 pokrajin, ki bi prinesle verjetno spodnjo mejo nekje 100, 120 tisoč prebivalcev. Tisti kriterij, ki bi moral biti vgrajen v zakon ali v zakone in bi onemogočal ustanavljanje pokrajin tudi kasneje. S tem bi na neki način sanirali tista pričakovanja ali tiste zahteve, ki jih je imela SNS, ko je želela, da se pokrajine pravzaprav določijo že v ustavi. Torej, težko je to narediti v ustavi, verjamemo pa, da je to možno narediti v zakonih. Za razliko od Socialnih demokratov, v Liberalni demokraciji Slovenije ne dvomimo, da je v Zakonu o volitvah v pokrajinah najustreznejša posredna volitev predsednika pokrajine. Pri nas menimo, da se nam je pravzaprav pokazala slabost direktne, torej neposredne izvolitve županov v nekaterih večjih okoljih. Ne negiram tega, da se v manjših okoljih primerno tudi izvoliti župane po neposrednem principu, vendar, v večjih okoljih se je pokazalo, da je to slabost. In po naši presoji bi bila tudi slabost, če bi vgradili neposredne volitve pokrajin, predsednika pokrajin v to zakonodajo. Zaradi tega menimo, da je ta del zakona, ki govori o volitvah v pokrajine, dober. Če preidem še na tisti del zakona, ki je verjetno pri marsikom in večini nekoliko sporen, to je Zakon o financiranju pokrajin. Bi začel pravzaprav s tem, da verjamem, da je minister Žagar skušal poiskati vse možnosti, da najde način, kako bi prepričal ministra za finance oziroma Vlado, da ustvarimo možnost, da dobi od pokrajine resnično nek samostojen ali pa neke samostojne vire za oblikovanje svojih proračunov. Očitno mu to ni uspelo. Verjamemo, da je to težko in vemo, da je to težko, vendar smo pravzaprav s tem prišli do ugotovitve, ki je dejstvo, da pravzaprav ne ravnamo v skladu z evropsko listino o lokalni samoupravi, ki pa zahteva, da mora lokalna skupnost imeti vsaj en samostojen vir. Mi takšnega samostojnega vira v tej zakonodaji nimamo. Če bo kdo skušal dokazovati, da je to davek od dohodka pravnih oseb, morda, vendar smo prepričani, da to ni samostojen vir, ampak je bolj nekako vir, ki je res vezan teritorialno na to področje, vendar je še vedno bolj odstopljen kot pa samostojen. Vsaka raven oblasti bi, po naši presoji, morala imeti svojo lastno premoženje, svoje lastne finančne vire in svoj proračun. Tukaj je ta dilema še vedno odprta. Načelo samofinanciranja, je eno izmed temeljnih načel financiranja tako občin kot pokrajin, ki mu morajo slediti tudi zakoni, znani na podlagi ustave. Bistveni del finančnih virov lokalne skupnosti pa mora izvirati iz lokalnih davkov in drugih davščin, to so v tem primeru pokrajinski davki. Mi takšnih davkov v tej zakonodaji nimamo in zato odstopljenih virov, ki so dejansko tako dohodnina kot davek od dohodka pravnih oseb, ne moremo šteti med lastne vire. Vlada bi lahko pogledala tudi primerjavo in skušala najti vzorec, recimo iz Nemčije, in zagotovila ta davek, recimo na motorna vozila, pa vse premoženjske davke. Poslanski klub LDS meni, da so možni tudi lastni viri, na primer, iz naslova trošarin in okoljskih davkov, tudi teh v tej zakonodaji ni. Možnost je, da se namesto davka od dohodka pravnih oseb uvede tudi davek na motorna vozila na podlagi osnove CO2, ki bi nadomestil obstoječi davek na motorna vozila. Torej, to so možnosti, ki jih bomo, če bo potrebno, če Vlada ne bo našla ali pa ministrstvo oziroma urad ne bo našel svojih rešitev, predlagali v drugi obravnavi te zakonodaje oziroma tega davka. Po tem zakonu bo glavni vir ali pa eden izmed pomembnih virov davek od dohodka pravnih oseb, ki se dejansko deli med državo in pokrajino. Ta davek bi po naših izračunih oziroma tako kot smo ga brali, predstavljal zgolj 17% prihodkov glede na predvidena sredstva za delovanje pokrajin. Predsednika Vlade smo večkrat slišali izjavljati, kako meni, da bodo pokrajine za svoje delovanje potrebovale in da bo tudi zagotovljeno približno 5% bruto družbenega proizvoda. Naš izračun kaže, da so to le 4%, in torej iščemo ta 1% in upamo, da bomo dobili odgovor, kje se bo zgodil, kako in kje ga namerava Vlada zagotoviti, da bo lahko to obljubo ali pa te izjave prvega ministra, gospoda Janše, tudi realizirala. Pri tem opozarjamo tudi, da se ta davek, torej davek iz dohodka pravnih oseb, z davčno reformo znižuje v naslednjih letih. Sedaj se plačuje po stopnji 25, kasneje, v letu 2007 23, v letu 2008 se bo plačeval po stopnji 22% in v letu 2009 21%, v letu 2010 pa 20%. S tem se bodo tudi zmanjševali davčni prihodki v bruto družbenem proizvodu in v nominalnem znesku, ki ga bo država odstopala za financiranje pokrajin. Torej, ta scenarij ne kaže na to, da bi se naj stanje oziroma financiranje pokrajin izboljševalo, seveda ta izračun kaže, da se bo poslabšalo. Vlada v 4. členu Zakona o financiranju pokrajin določa lasten vir financiranja pokrajin iz naslova davkov od dohodkov pravnih oseb, vendar pa so tiste rešitve v členu, ki določajo, da pokrajini za posamezno proračunsko leto pripadajo prihodki od 25% davka od dohodkov pravnih oseb, vendar na prebivalca pokrajine, ne več kot 150% [[?]] povprečnega 25% deleža prihodka od davkov od dohodka pravnih oseb na prebivalca v državi in ne manj kot v povprečju 25% delež prihodka od davka od dohodkov pravnih oseb na prebivalca v državi, po naši presoji sporni, ustvarjajo neke vrste uravnilovko, ustvarjajo neke vrste potuho za tiste, ki ne iščejo in ne bodo iskali drugih virov. Če pogledamo celotno pokrajinsko zakonodajo, opazimo, da manjka celotna analiza stroškov delovanja pokrajin. V predlogu zakona namreč manjkajo analize, ki bi določale, kolikšni so minimalni stroški in kakšno je minimalno število zaposlenih, ki bo omogočalo normalno funkcioniranje pokrajin. S tem se bo v letu 2009, ko bi naj pokrajine začele delovati, pojavil velik problem planiranja dela pokrajin, ker se bo pokrajina morala pravzaprav sproti odločati o nalogah, ne na osnovi plana, ki bi bil jasen, zaradi tega, ker bi bili viri natančno opredeljeni. In kaj mislim, da mora minister posvetiti pozornost temu, da zagotovi, za začetek delovanja stabilnost teh virov, da se ve koliko teh virov bo in da se ve kakšne naloge so to, kaj se bo opravljalo in koliko ljudi bo za to potrebnih. In tu je po naši presoji potrebna ta analiza, ki bi jo morali videti v nadaljevanju razprave. Država dela, po naši presoji, v Zakonu o pokrajinah, v bistvu, finančno izravnavo, saj naloge, ki jih je do sedaj opravljala država in ki se torej prenašajo na regionalni nivo, saj zagotavlja financiranje teh nalog iz tako imenovanega izračuna primerne porabe. Ne vemo kaj se bo zgodilo, ali bo ta izračun primerne porabe povzročal konflikt z vrednostmi, ki jih do sedaj dobivajo te inštitucije ali pa občine za delovanje teh nalog, saj jih financira država v kombinaciji z lokalnim okoljem in ker je izračun primerne porabe narejen po kriterijih prebivalstva, starosti, teritorija, socialne ogroženosti in tako dalje, ne vemo ali ne bo ta kriterij oziroma ta izračun primerne porabe povzročil težave pri izvajanju teh nalog. Ravno tako menimo, da tako oblikovano financiranje pokrajin ne omogoča spodbujanje notranje razvojne konkurence in tekmovanja za razvojni potencial na evropskem trgu. Prav tako zakon ne omogoča davčne konkurence med pokrajinami, ker pokrajine nimajo samostojnih davčnih virov, ki bi lahko spodbujale na primer povečevanje preseljevanja iz ene pokrajine v drugo. Zakon pa tudi ne omogoča, da bi z davčno politiko pokrajine spodbujale, recimo "green field" investicije, ustvarjale nova delovna mesta ter povečala davčni priliv pokrajinam. Model po katerem bodo pokrajine poleg finančne izravnave iz državne blagajne upravičene še do 25% prihodkov od davka pravnih oseb, pobranih v pokrajini od 20% dohodnine pobrane v pokrajine, 20% trošarine od alkoholnih pijač, 5% trošarin od energentov in tobačnih izdelkov, je model financiranja, ki, po naši presoji, ne omogoča popolne finančne ali pa vsaj pretežne finančne neodvisnosti pokrajin in ločenosti od države. Predlagani sistem je po naši presojo tudi uravnilovka, saj je s finančno ali s pretirano finančno izravnavo omogoča finančno šibkejšim pokrajinam potuho, da se ne angažirajo, temveč se prisesajo na državne seske, kar krepi dominantni položaj države, ki na ta način odloča o vsem. Predlog o financiranju pokrajin omogoča, da se 100% sofinanciranje investicije v pokrajinah omogoči tudi s strani države, pri čemer ne določa dovolj jasnih meril in kriterijev, da bi bila ta sredstva občinam podeljena na transparenten način. Vlada si jemlje prevelike pristojnosti, saj bo o višini sofinanciranja odločal vsak minister za svoj resor. Takšna rešitev ne omogoča prave avtonomije pokrajin, investicije so po naši presoji namreč naložbe v povečanju in ohranjanju premoženja pokrajin v obliki sodišč, objektov, opreme in naprav ter drugega opredmetenega in ne opredmetenega premoženja vključno z naložbami v združevanje in usposabljanje razvoja novih tehnologij, izboljšanja kakovosti življenja ter drugimi naložbami, ki bodo prinesle koristi v prihodnosti in ne verjamemo, da pozna minister te interese, te potrebe, te želje bolje kot lokalno okolje, torej pokrajine, ki so zaradi tega tukaj preveč odvisne od ministrske dobre volje. Enaka ali pa podobna dilema velja za zadolževanje, saj predlog zakona brez točno določenih meril določa, da se lahko pokrajina v soglasju s finančnim ministrom zadolži v večjem obsegu kot to določa. Po našem mnenju bi morali biti kriteriji za odobritev soglasja povsem dokončno uzakonjeni ali pa te diskrecijske pravice ministru ne bi smeli podeliti. Takšna ureditev namreč pomeni urejevanje možnosti političnega klientelizma in preferiranja na podlagi strankarske pripadnosti. Zaradi, po našem mnenju, tako oblikovanega financiranja pokrajin, se lahko v letu 2000 [[?]] zgodi, da bo država zgubljala nadzor nad javnimi financami, ker se bodo zaradi virov objektivno in verjamemo v tem trenutku, zadolževati, ker bodo popolnoma odvisne od virov financiranja, ki jih odstopi država in nastane lahko situacija, ko se bomo znašli v kršitvi pakta stabilnosti in rasti ter bo morala evropska komisija ukrepati po Sloveniji zaradi preseženega javnofinančnega primanjkljaja, da ne bom koga prestrašil ali pa mislil, da pretiravamo. Dejstvo je, da te možnosti obstajajo, če bi prišlo do velikih apetitov nekaterih pokrajin, ki bodo hotele v začetku pokazati vso svojo upravičenost za ustanovitev in bodo nekateri lokalni politiki pravzaprav s svojo eminenco pristopili k delu v pokrajinah. In to bo težko brzdati na ta načini in tukaj so te nevarnosti iz širšega makroekonomskega oziroma fiskalnega vidika. Mi v Liberalni demokraciji, kot sem prej povedal, se zavedamo, da je v trenutni situaciji v Sloveniji pri razporeditvi oziroma davkih in davčni zakonodaji, ki velja, težko najti vire, ki bi bili resnično originalni. Opozarjamo pa, da je možno razmišljati in predlagamo, da se o tem razmišlja in da se pogleda tudi kakšna študija, recimo študija Prihodki nižje ravni države, Ekonomskega inštituta Pravne fakultete v kateri sta, gospod dr. Velimir Bole in Žiga Jere, predlagala tudi dva vira, ki bi in ki bosta po naši presoji lahko uporabljena kot lastna vira. In sicer je prvi registracijska taksa, ki bi bila na ta način dodeljena regionalni ravni, čeprav bo nekdo rekel, da je registracija možna po celi Sloveniji, je pa seveda za sedež tako registriranega avtomobila oziroma lastnika jasen o v katerem okolju sta. Drugi davek, drugi vir bi lahko bil davek na nepremičnine, ki bo in postaja dejstvo in ta bi po naši presoji moral biti tudi lokalni davek, saj je vezan na pozicijo te nepremičnine, na lego nepremičnine v okolju, torej v pokrajini o kateri danes govorimo. Vse to in še kaj več bo verjetno v razpravi. Tudi naše pripombe bodo upam, dovolj dobra podlaga, da bo minister presodil, kako še spreminjati ali dopolniti to zakonodajo, predvsem pa to, kar smo predlagali, da se na mizo da četrti zakon, Zakon o ustanovitvi pokrajin, ki je pravzaprav temelj za sprejemanje celotnega paketa zakonodaje. Zaradi tega v Liberalni demokraciji predlagamo, ne da ta zakon dobimo v drugi obravnavi, ampak predlagamo, da torej opravimo to razpravo danes, tako, kot je bila zamišljena, sejo prekinemo in sejo nadaljujemo takrat, ko bo četrti zakon tudi dan v obravnavo in ga obravnavamo in nadaljujemo tudi že v prvi obravnavi, torej v jeseni. Mislim, da je to najrealnejše, najbolje in kasneje ko bomo torej to skupno zakonodajo s pripombami vseh občin, vseh lokalnih okolij in drugih akterjev lahko obravnavali, celoviteje, bolje. Zaradi tega moram reči, da se ne pridružujemo tistim, ki mislijo, da bi bilo treba to zakonodajo sprejeti že danes, s popotnico, da je primerna za nadaljnjo obravnavo, ampak predlagamo prekinitev in nadaljevanje z dopolnjenim četrtim zakonom. Hvala lepa za poslušanje.
Hvala. Gospod Martin Mikolič bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije. Prosim.
Lep dober dan. Spoštovani predsednik, spoštovani minister s sodelavci, kolegice, kolegi in vsi tisti, ki nas spremljate prek televizijskih zaslonov. Tudi v Novi Sloveniji smo o pokrajinah veliko razpravljali in se udeležili kar nekaj okroglih miz na to temo. Ugotavljamo, da so mnenja, podobno kot ves čas samostojne Slovenija, deljena. Tako v tem ali so pokrajine potrebne ali ne kot tudi o njihovih nalogah, financiranju, najbolj pa o mejnih območjih in sedežih. V poslanski skupini smo oblikovali stališče o ustanavljanju pokrajin v Sloveniji, ki se odraža v osmih točkah in ta stališča bom tudi predstavil. Prvič. Soglašamo, da je ustanavljanje pokrajin v Sloveniji zelo odgovorna naloga, ki zahteva pred uveljavitvijo temeljit premislek in široko javno razpravo. S sprejemom ustavnega zakona, ki spreminja 121., 140. in 143. člen Ustave je bila ustvarjena podlaga za pripravo zakonov na podlagi katerih se bodo oblastne funkcije decentralizirale, opravljanja dela javnih zadev pa se bo preneslo v državne na pokrajinsko raven. Predlagani zakoni opredeljujejo pokrajino kot mestno raven lokalne samouprave med državo in občinami. Oblikovane bodo kot nova upravna, teritorialna struktura. Prišlo bo do sprememb in novosti na pravnem in ekonomske področju, na področju državne uprave in javnih služb, vpliv se bo odražal tudi na področju občin oziroma na položaju občin in prebivalstev. Iz teh razlogov zagovarjamo široko javno razpravo, ne le o sedežu in območju pokrajin, ampak tudi o njihovi vlogi, nalogah in financiranju. V Novi Sloveniji menimo, da morajo biti pravila igre znana že od vsega začetka. Zato po našem mnenju ni nič narobe, da danes v prvi obravnavi razpravljamo o predlaganih treh zakonih. Vendar pa je ključno, da bomo pred sprejemom teh zakonov, ter zakona o ustanovitvi pokrajin in njihovem območju natančno poznali tudi vsebino zakona o prenosu nalog na pokrajine. To je tako imenovani tehnični zakon. Drugič. Nova Slovenija podpira takšne zakonske rešitve ustanavljanja pokrajin, ki bodo zagotavljale resnično decentralizacijo Slovenije v skladu z načeli subsidiarnosti. Pred ustanovitvijo pokrajin mora biti znana in jasna njihova vloga. Natančno moramo poznati naloge, ki jih bodo pokrajine opravljale. Definirati je potrebno katere naloge in v kakšnem obsegu se bodo od 1.1.2009 po novem izvajale na pokrajinah. Zagovarjamo dosleden prenos nalog, ki se že opravlja na ministrstvih in nasprotujemo idejam, da se na pokrajinah izvajajo nove naloge, za katere tudi sedaj še niso bili zagotovljeni viri financiranja. Kot nam je v Poslanski skupini Nove Slovenije znano, odziv ministrstev ni najbolj določen. Doslej naj bi edino ministrstvo za šolstvo in šport jasno opredelilo naloge, ki jih namerava prenesti na pokrajine. Obseg teh nalog predstavlja kar tretjino ocenjenih finančnih sredstev za izvajanje vseh nalog, ki se bodo prenašale na pokrajinski nivo. Kaj pa druga področja? Iz izkušenj delovanja občin vemo, da se je pogosto dogajalo, da so bile občine obremenjene z novimi in novimi nalogami, sredstva za njihovo izvajanje pa niso bila zagotovljena. S spremembami zakona o financiranju občin v letu 2005 je bilo končno zagotovljeno, da se je občinam zagotovilo več sredstev finančne izravnave. V Poslanski skupini Nove Slovenije dosledno zagovarjamo načelo subsidiarnosti, ki določa primerno porazdelitev pristojnosti med različnimi ravnmi. Državo, pokrajino in občino. Na ta način naj se zagotovi preglednost pri sprejemanju odločitev, ki bi morale biti sprejete na državljanu čim bližji ravni. Tretjič. Prizadevamo si za takšne rešitve, ki bodo nudile pokrajinam močno razvojno komponento. Pokrajine morajo postati generator skladnega regionalnega razvoja. Uvedba pokrajin je pomembna tudi zaradi zagotovitve skladnega regionalnega razvoja in večjega vpliva prebivalstva na odločanje. V Poslanski skupini Nove Slovenije si posebej prizadevamo, da bo sistem financiranja pokrajin zastavljen tako, da bo pripomogel k zmanjševanju razvojnih razlik med pokrajinami. Podobno kot smo to zagovarjali pri občinah, je prav, da se je predvsem na zahtevo Nove Slovenije v formulo za izračun primerne porabe uvrstil tudi indeks razvojne ogroženosti. Tako bodo pokrajinam zagotovljena sredstva za redno delovanje, ne da bi pri tem obremenjevali sredstva, ki so namenjena razvojnim programom. Nenazadnje o tem govori tudi evropska listina, ki določa, da je za zaščito finančno šibkejšim lokalnih skupnosti potrebno uvesti postopke za finančno izravnavo ali druge ustrezne ukrepe za popravo učinkov neenake porazdelitve možnih finančnih virov in finančnega bremena, ki ga nosijo. Taki postopki ali ukrepi ne smejo zmanjševati svobode odločanja lokalnih oblasti na področju njihovih nalog. Oblikovanje pokrajin bi lahko omogočilo učinkovitejše črpanje sredstev iz evropskih skladov, saj bo priprava in izvedba projektov regionalnega pomena manj zahtevna. Okrepilo pa bi se lahko tudi čezmejno sodelovanje. Četrtič. Nova Slovenija bo podprla ustanavljanje pokrajin, ki ne bo zahtevalo dodatnega obremenjevanja slovenskih davkoplačevalcev. Kot je jasno stališče Poslanske skupine Nove Slovenije, ki zagovarja dosledno subsidiarnost in poznavanje natančno definiranih nalog je jasno tudi, da bomo v Poslanski skupini Nove Slovenije uvedbo pokrajin podprli, če za to ne bodo potrebne dodatne obremenitve javnofinančnih sredstev. S prenosom nalog na pokrajine naj se prenašajo tudi sredstva in kadri za njihovo izvajanje. Uvedba pokrajin je resen mejnik v zgodovini slovenske države. Zato od predlagatelja pričakujemo, da bo uvedba pokrajin izvedena tako, da je davkoplačevalci v žepih ne bodo občutili. Petič. Nova Slovenija zagovarja financiranje pokrajin v skladu z načeli javnega financiranja in dolobčami zakona, ki ureja javne finance in v skladu z ustavno določbo, da mora država pokrajini zagotoviti sredstva v sorazmerju z vrsto in obsegom prenesenih nalog. Financiranje pokrajin mora biti v skladu z načeli preglednosti, učinkovitosti in gospodarnosti ter finančne optimizacije upravljanja z javnofinančnimi sredstvi. Ni tako pomembno kateri davčni viri bodo odstopljeni pokrajinam, kot to da se zagotovi stabilen vir financiranja. Dodatna sredstva za izvajanje razvojnih oziroma prioritetnih nalog pokrajin se kot zadolževanje lahko uporablja le ob pogoju, da javne finance ostanejo v dobrem stanju. Šestič. Pokrajine morajo s finančnega in organizacijskega vidika odpravljati in odpraviti administrativne ovire za državljane. V Poslanski skupini Nove Slovenije želimo z odpravljanjem birokratskih ovir zagotoviti ustreznejše pogoje za razvoj in uresničevanje vseh zmožnosti prebivalcev, na vseh področjih življenja. To še posebej velja za pokrajine, ki bodo predstavljale vmesno raven med državo in občino. Učinkovita javna uprava skrajšuje upravne postopke in dela v interesu državljanov. V Poslanski skupini Nove Slovenije opozarjamo, da oblikovanje pokrajinskih uprav ni priložnost za nove zaposlitve, ampak je v upravah potrebno prezaposliti javne uslužbence, ki naloge že sedaj izvajajo. Ne le, da morajo biti storitve, ki jih uporabniki potrebujemo, zbrane na enem mestu, biti morajo tudi lahko dostopne. V Poslanski skupini Nove Slovenije ostro nasprotujemo zmanjšanju dostopnosti storitev za prebivalce. Ne moremo pristati na to, da bi prebivalci bolj oddaljenih krajev zaradi uvedbe pokrajin težje dostopali do storitev kot so pridobitev potnih listov, drugih listin, potrdil in tako dalje. Pričakujemo, da bo pred sprejemanjem zakonodaje jasno opredeljena rešitev pristojnosti in nalog pokrajin v odnosu do obstoječih upravnih enot. Prav tako se v Poslanski skupini Nove Slovenije nadejamo zagotovila, da z ustanovitvijo pokrajin ne bodo okrnjene naloge občin. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo izdatno podprli vsa znižanja in v nekaterih primerih odpravo upravnih dajatev. S tem mislimo na odpravo avtomobilskih nalepk, znižanje cen notarskih storitev in tako dalje. Zato v poslanski skupini nikakor ne bomo dopustili, da bi uvedba pokrajin posredno, preko davkov, ali neposredno, preko upravnih in drugih taks, povzročala povečanje finančnih obremenitev prebivalcev. Naslednja, 7. točka. Nova Slovenija bo pri ustanavljanju pokrajin upoštevala soglasje občin oziroma referendumsko voljo državljanov. V Poslanski skupini Nove Slovenije med prioritetne naloge uvrščamo utrjevanje položaja posameznika v družbi. Skladno z Evropsko listino o lokalni samoupravi upoštevamo, da so lokalne oblasti eden glavnih temeljev vsake demokratične ureditve. Prepričani smo, da se ta pravica lahko najbolj neposredno uresničuje na lokalni ravni. Evropska listina o lokalni samoupravi med drugim določa, da se meja lokalne oblasti ne spreminjajo brez predhodnega posvetovanja z lokalnimi skupnostmi, na katere se nanašajo, po možnosti z referendumom, kjer to dopušča zakon. Zato smo v naši poslanski skupini zadovoljni in pozdravljamo odločitev Vlade, da je predlog območja pokrajin s pozivom k javni razpravi objavila v medijih in ga poslala občinskim svetom. V Poslanski skupni Nove Slovenije bomo podprli takšen predlog zakona, ki bo upošteval mnenje občin oziroma referendumsko voljo državljanov. Osmič. Nova Slovenija zagovarja čim manjše število pokrajin oziroma takšno število, ki bo glede na kriterije za ustanovitev pokrajin zagotavljalo optimalno delovanje pokrajin. In kaj k temu dodati? Kaj je politična realnost, pa je danes več ali manj skoraj že znano. Poslanska skupina Nove Slovenije projekt uvajanja pokrajin, ob upoštevanju naštetih osmih točk, podpira. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije je k posameznim predlogom zakonov podobno. Njihovo sprejetje bomo podprli, če se obremenitev davkoplačevalcev zaradi uvedbe pokrajin ne bo povečala in če bodo jasno definirane naloge, ki jih bodo pokrajine opravljale. Zakon o pokrajinah je temeljni zakon, ki ureja status pokrajine, načela pokrajinske samouprave, delovno področje in organizacijo pokrajinskih organov in uprave. Delovno področje je opredeljeno z ohlapno opredelitvijo nalog, ki jih bodo pokrajine opravljale. Gre za urejanje lokalni zadev širšega pomena, ki so skupne območjem več občin. S posebnim zakonom bodo določene naloge regionalnega pomena in prenesene naloge, ki jih bo pokrajinska uprava izvajala. V Poslanski skupini Nove Slovenije posebej opozarjamo, da se dostopnost do storitev za prebivalce ne sme zmanjšati, na kar bomo v nadaljevanju postopka še posebej pozorni. Organa pokrajine, ki ju predlog zakona predvideva, sta pokrajinski svet in predsednik pokrajine. Pokrajinski svet šteje od 33 do 55 članov. Pozdravljamo tudi odločitev, da funkcija predsednika pokrajine ni združljiva s funkcijo poslanca ali drugo državno funkcijo ter funkcijo župana ali podžupana. Predlog zakona opredeljuje tudi sodelovanje z občinami, drugimi pokrajinami in državnimi organi. V prehodnih določbah so določeni skrajni roki za prenos nalog upravnih enot. Vlada bo z uredbo določala, kako bodo zagotovljeni kadrovski, prostorski in drugi pogoji za začetek delovanja pokrajin. Pri prenosu nalog in prehodu javnih uslužbencev iz organov državne uprave in občin v Poslanski skupini Nove Slovenije vztrajamo na vzporednem prenosu nalog, kadrov in finančnih sredstev za njihovo izvajanje. Temeljno izhodišče, ki ga bo pri predlogu zakona o financiranju pokrajin zastopala Poslanska skupina Nove Slovenije je, da se ne povečujejo davčne obremenitve zavezancev, ampak se s prenosom nalog prenese tudi ustrezen delež javnofinančnih sredstev. Poleg tega v poslanski skupini Nove Slovenije želimo, da tudi ta zakon prispeva k zmanjšanju razvojnih razlik med posameznimi pokrajinami. Menimo, da bo prav vključitev indeksa razvojne ogroženosti v izračun primerne porabe pokrajine k temu pripomogla. Indeks, ki izraža razmerje med indeksom razvojne ogroženosti pokrajine in ponderirano aritmetično sredino indeksa razvojne ogroženosti v državi je predlogu zakona ponderiran z 20% točkami. S tem ne gre za novo obremenjevanje javnih financ, ampak za ustrezno razdelitev finančnih virov. Ti so za posamezno pokrajino določeni v odstotkih od zbranih prihodkov, od dohodkov pravnih oseb, dohodnine in trošarin, ter drugih virov. Pomembno za našo poslansko skupino, ki si prizadeva za bolj uravnotežen regionalni razvoj je, da so ti odstotni deleži limitirani na prebivalca glede na povprečje države, ne več kot 50% in ne manj kot 25%. Predlog zakona o financiranju pokrajin določa tudi obseg zadolževanja. Obseg določi pokrajina sama z odlokom, upoštevajoč Zakon o javnih financah ter zakon o izvrševanju proračuna. Soglasje Ministrstva za finance je potrebno v primerih, ko se pokrajina zadolži nad dovoljenim obsegom. V Poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da je takšna rešitev primerna, saj bi dodatno zadolževanje pokrajin bilo mogoče le, če javne finance ostanejo v dobrem stanju. Prepričani smo tudi, da je dolgoročno zadolževanje v okviru državnega proračuna najcenejša rešitev za pokrajine. Predlog zakona o financiranju pokrajin s posebnimi določbami ureja sofinanciranj nalog, programov in investicij pokrajin tako, da se ne glede na druge določbe lahko pokrajine iz državnega proračuna zagotovijo sredstva za sofinanciranje nalog v višini odobrenih sredstev iz Evropske unije. Določa tudi, da se v državnem proračunu zagotovijo sredstva za financiranje investicij, za izvajanje ukrepov skladnega regionalnega razvoja na podlagi načrta razvojnih programov, neposrednih proračunskih uporabnikov in skladno z merili, ki jih določijo ministri do višine 100% upravičenih stroškov investicije, seveda upoštevajoč indeks razvojne ogroženosti. Zadnji v svežnju pokrajinskih zakonov je Zakon o volitvah v pokrajinah. Člane in članice pokrajinskih svetov volijo volivci in volivke svobodno in tajno na podlagi neposredne, enake in splošne volilne pravice. Mandat organov pokrajine traja 5 let. Zakon ureja tudi način volitve pripadnikov italijanske in madžarske manjšine v pokrajinah v katerih manjšini prebivata. V vsaki pokrajini se bo po večinskem volilnem sistemu volil po en predstavnik posamezne narodne skupnosti. Za volitve v pokrajinske svete se uporablja proporcionalni volilni sistem. Zakon določa, da se za volitve v pokrajinski svet oblikuje volilne enote. Te se oblikujejo tako, da je en član sveta voljen na približno enako število prebivalcev. Volilna enota pa obsega območje ene ali več občin ali dela občin. Velikost in število volilnih enot bo določil pokrajinski svet za prve volitve Državni zbor z zakonom. Poslanska skupina Nove Slovenije opozarja, da bomo morali biti pri sprejemanju tega zakona zelo pozorni na oblikovanje števila in območje posameznih volilnih enot. V Novi Sloveniji si bomo prizadevali, da bomo zagotovili enakomerno zastopanost vseh delov posameznih pokrajin tako, da ne bi prihajalo do dominacije regionalnih središč na račun ostalega dela pokrajin. Predlagatelj je v predlogu zakona predlagal 4% volilni prag, ki bo posledično omogočil učinkovito delovanje pokrajinskih svetov. Sama razdelitev mandatov je podobna kot pri volitvah v občinske svete. V Novi Sloveniji podpiramo uporabo Droopovega količnika pri izračunu direktnih mandatov v volilni enoti. Le-ta bo omogočil razdelitev večjega števila mandatov že na ravni volilne enote. Zakon omogoča, da volivci med kandidati, ki so jih predlagale politične stranke ali sami volivci, s podpisi izberejo tistega, ki mu bolj zaupajo in mu dajo prednostni glas, se pravi preferenčni glas. Zakon od predlagateljev list kandidatov zahteva, da pri oblikovanju list upoštevajo enakomerno zastopanost obeh spolov. V Poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo postopnost uveljavitve odstotka zastopanosti posameznega spola, podobno kot je to urejeno pri volitvah poslancev Državnega zbora. Naj zaključim, v Poslanski skupini Nove Slovenije ocenjujemo, da je okvir vsebine vseh treh zakonov sprejemljiv za nadaljnjo obravnavo. Poslanci Nove Slovenije bomo pri nadaljevanju postopka zastopali stališča, ki so bila predstavljena. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Marjan Drofenik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, poslanke, poslanci, tudi vsi tisti državljani Republike Slovenije, ki nas spremljate prek medijev lep pozdrav! V Slovenski ljudski stranki menimo, da je velik uspeh, da se je Vlada odločila in dala v proceduro zakonodajo za ustanovitev regij. Menimo, da je bila poteza ta nujna in da bo za Slovenijo tudi koristna. V tem Državnem zboru smo svojo namero za ureditev pokrajin kot drugega nivoja lokalne samouprave izkazali že ob imenovanju zadnje vlade, ko smo imenovali tudi ministra za lokalno samoupravo in regionalni razvoj. To usmeritev smo še bolj jasno podprli s spremembami Ustave Republike Slovenije, s katerimi smo do sedaj neustrezno pravno podlago za vzpostavitev regij oziroma pokrajin nadomestili z boljšo, bolj primerno ureditvijo, ki je pripravljavcem omogočila pripravo zakonodaje za vzpostavitev pokrajin v Sloveniji. Republika Slovenija se je odločila za samoupravo že s sprejetjem nove ustave. Dejstvo je, da so bili koncepti lokalne samouprave ob nastajanju slovenske ustave različni k čemer je pomembno botrovala tudi izkušnja komunalnega sistem v prejšnji državi. Takšne razmere pa so tudi povzročile, da je bila ureditev širših samoupravnih skupnosti v Ustavi neustrezna oziroma takšna, ki ni omogočala dejanske vzpostavitve pokrajin kot širših samoupravnih lokalnih skupnosti. V Slovenski ljudski stranki že ves čas samostojne države poudarjamo pomen lokalnih skupnosti in lokalne samouprave kot izjemno pomembnega vidika demokratične države. Lokalna skupnost namreč omogoča ljudem, da na svojem območju sami urejajo tista področja družbenega življenja, ki se neposredno nanašajo na življenje lokalnega prebivalstva. Za kvalitetnejše življenje prebivalcev pa je prav tako pomembna ureditev pokrajin kot druge ravni lokalne samouprave za urejanje področij, ki presegajo zmožnosti občin. Zato smo tudi podprli spremembe Ustave, ki so uredile status pokrajin in zagotovile, da bodo v pokrajine vključena vsa področja v Sloveniji, kar v skladu s prejšnjo veljavno ureditvijo, ki je temeljila na prostovoljnem združevanju občin, praktično ni bilo mogoče. Ustanovitev pokrajin v Sloveniji je nujna. Mislim, da o tem ni nobenega dvoma več, tudi v današnji razpravi pri tako imenovanih pokrajinskih zakonih. Zato pričakujemo predvsem razmišljanja o tem katere rešitve v predlaganih zakonih so vprašljive, morda niso najboljše in na kakšen način bi jih bilo potrebno urediti. Vsi pravzaprav zelo veliko govorimo o skladnem regionalnem razvoju, premiki v tej smeri so nujni, vendar tudi bistveno premajhni oziroma prepočasni. Zadnje spremembe zakonodaje, naj omenim le vlogo regionalnih centrov po novem štipendijskem zakonu, so prinesle kar nekaj pomembnih usmeritev za hitrejši in bolj enakomeren razvoj vseh predelov Slovenije. Potrebno je začeti s še bolj konkretnimi ukrepi v smeri zagotavljanja enakomernega regionalnega razvoja. Ustanovitev regij je nedvomno pomemben korak v tej smeri. Tako kot je ustanovitev občin prinesla pomemben napredek v vseh delih Slovenije, bo nedvomno tudi ustanovitev pokrajin zagotovila določeno mero decentralizacije in enakomernega razvoja naše države. Morda še vedno obstaja tudi kakšen skepticizem o smiselnosti ustanavljanja še ene ravni lokalne samouprave. Mislim da, če bi vprašali ljudi o učinkih vzpostavitve lokalne samouprave v obliki občin, imajo o njih v velikem deležu zelo pozitivno mnenje. Financiranje vseh predelov Slovenije preko občinskih proračunov je omogočilo vzpostavljanje nujne infrastrukture vsem krajem, tudi tistim, ki so bili v okviru večjih občin v prejšnji državi močno zapostavljeni. Sedaj pa je potreben, predvsem iz razvojnih razlogov nekoliko širši, torej, regionalni ali pokrajinski pristop, saj so nekatere občine premajhne, da bi lahko same na svojem območju učinkovito spodbujale hitrejši razvoj. Takšno je pač življenje. Zakon o pokrajinah, prvi zakon v obravnavi, je krovni pokrajinski zakon, ki ureja pravni status pokrajine, delovna področja nalog pokrajine, organe pokrajine, sodelovanje prebivalcev pri odločanju, naloge in organizacijo pokrajinske uprave, premoženje in načela financiranja pokrajine, statut pokrajine, sodelovanje pokrajin z občinami, državnimi organi in medsebojno sodelovanje pokrajin. Predlog zakona torej določa temelje, ogrodje za dejansko vzpostavitev pokrajin in njihovih organov. Na splošno v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo predlagani Zakon o pokrajinah, kot ustrezen in dobro pripravljen zakon. Nenazadnje je potrebno poudariti, da je predlagani zakon nastajal skozi mnogo različnih posvetovanj, in da je pri pripravi sodelovalo veliko strokovnjakov in drugih zainteresiranih partnerjev. Zakonodaja se je pripravljala z iskanjem širokega konsenza, tega se vsi zavedamo. Za dokončno vzpostavitev pokrajinske zakonodaje bo potrebna 2/3 večina v tem Državnem zboru. Zelo pomemben del vsake zakonodaje oziroma vsake države, občine ali pokrajine, je tudi volilni sistem. Zakon o volilnem sistemu mora zagotavljati pravično, pošteno in transparentno izvedbo volitev. Volilni sistem mora omogočiti, da so v pokrajinskem svetu predstavniki vseh predelov oziroma prebivalcev posamezne pokrajine. Je pa lahko od volilnega sistema in načina volitev posameznih organov odvisno koliko možnosti ima posamezna stranka ali pa konkreten posameznik,da je izvoljen v enega izmed organov. Ne nazadnje noben volilni sistem, noben način volitev ni idealen, vsak ima svoje pomanjkljivosti in prednosti. V zvezi s predlaganim zakonom o volitvah v pokrajine lahko rečemo, da je volitve članov pokrajinskega sveta primerno urejena. Predlagan je proporcionalni sistem, razen pri volitvah predstavnikov madžarske in italijanske narodne skupnosti, ki so izvoljeni na večinskih volitvah. Menimo, da je takšna rešitev ustrezna. Predlog zakona vsebuje tudi določilo o volilnem pragu pri volitvah v pokrajinske svete. Ta prag je določen pri 4%, kar ustreza primerjalni ureditvi v Ustavi Republike Slovenije, ki za vstop stranke v Državni zbor prav tako predpisuje 4% volilni prag. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da gre za ustrezno rešitev. Za manjše stranke je seveda takšna rešitev lahko tudi problematična, vendar velja izpostaviti nekaj drugega. V primerih volilnega sistema brez omejitve volilnega praga bi v pokrajinske svete lažje vstopale raznorazne tako imenovane neodvisne liste ter neodvisni kandidati z nizkim odstotkom glasov. To pa se nam ne zdi najbolje, predvsem zato, ker menimo, da veliko število raznih list in potem tudi temu primerne sestave pokrajinskih svetov ne bi prispevale k preglednosti, k transparentnosti in tudi ne k učinkovitemu delu pokrajinskega sveta. Zato menimo, da je predlagani volilni prag ustrezen. Zakon predvideva tudi preferenčni glas, ki seveda z določili o upoštevanju preferenčnega glasu daje posameznemu kandidatu možnost, da je izvoljen v pokrajinski svet kljub manj ugodnemu mestu na listi. Določitev pogoja za upoštevanje preferenčnih glasov je primerno urejena. Predlagani zakon o volitvah v pokrajinah določa tudi vse druge potrebne postopke in volilna opravila ter volilne organe, ki so potrebni za normalno izvedbo volitev. Zato tudi ta zakon ocenjujemo kot primernega za nadaljnjo razpravo. Tretji zakon iz paketa je Zakon o financiranju pokrajin. Pokrajine ne morejo delovati brez ustreznih finančnih sredstev. Iskanje avtonomnih virov financiranja za pokrajine je bila tudi ena najtežjih nalog za pripravljavce zakonodaje. Sistem financiranja in njegova ureditev pa lahko odločilno vpliva na pravično porazdelitev sredstev med vse pokrajine oziroma na enakomerno razdelitev sredstev po vsej Sloveniji. Glede tega je znano, da smo v Slovenski ljudski stranki vztrajni zagovorniki pravične porazdelitve sredstev na način, ki bo zagotavljal enakomeren razvoj celotne države. Avtonomnost pokrajine oziroma njen status samoupravne lokalne skupnosti je lahko dosežen le ob pogoju, da je pokrajina tudi finančno samostojna, da ima svoje lastne prihodke. Določbe s takšno usmeritvijo so zapisane tudi v Evropski listini lokalne samouprave. Poleg upravičenosti lokalnih skupnosti do ustreznih lastnih finančnih virov in podpore šibkejšim lokalih skupnosti v obliki finančnih izravnav, Evropska listina poudarja zlasti to, da naj ne bodo subvencije lokalnim oblastem strogo namenske. Predlagani zakon o financiranju pokrajin sledi tako določilom Evropske listine lokalne samouprave kot tudi drugim evropskim dokumentom. Prihodki pokrajin so po predlogu prihodki od dela davka na dohodke pravnih oseb, deleža dohodnine, trošarin in drugi viri kot na primer prihodki od premoženja. Ustrezno pa je zagotovljena tudi izravnava neenakomernega priliva teh prihodkov. To je pomembno z vidika enakomernega razvoja. Če bi vse pokrajine financirali brez izravnave bi se tiste, ki so na bolj razvitih območij, še dodatno razvijale, ostale pa bi vedno bolj zaostajale. To pa bi bilo v nasprotju z našimi cilji. Strinjamo se tudi s predlaganimi kriteriji, na podlagi katerih se bo izračunavala primerna poraba. Naj se na koncu tega mnenja dotaknem še ocene finančnih posledic, ki jih bo imel državni proračun s sprejemom pokrajinskih zakonov. Po mnenju predlagatelja zakoni finančnih posledic, ki bi presegali načrtovanje ne bodo imeli, nasploh naj bi vzpostavitev pokrajin temeljila na prerazporeditvah tako zaposlenih kot tudi finančnih sredstev med državo, pokrajinami in občinami. Menimo, da je ta cilj mogoče doseči, vendar bo potrebna dobra koordinacija in predvsem dobra operativna izvedba vzpostavljanja pokrajin. Morebitne nepravilnosti pri planiranju ustanavljanja pokrajin ter pri dejanskem prerazporejanju zaposlenih in finančnih sredstev bodo zagotovo imele bistveno višje finančne posledice od pričakovanih. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo prepričani, da so predlagani zakoni primerni za nadaljnjo obravnavo. Bomo pa prisluhnili tudi vsem današnjim mnenjem in pripombam. Naš cilj je jasen, čim prej sprejeti vso potrebno pokrajinsko zakonodajo, zato si moramo prizadevati za konsenz, saj bo ključni zakon s področja pokrajinske zakonodaje zahteval tudi dvotretjinsko večino. Bi bilo pa po našem mnenju v tem trenutku nesmiselno čakati še na četrti zakon, ki bo določil območja, sedeže pokrajin. Tega bo, tudi nam je to jasno, vsekakor potrebno sprejeti. Vendar, upamo, da bo današnja razprava predvsem vsebinska in da ne bo šla v smeri razprave o tem kdo si želi še kakšno dodatno pokrajino in da mora biti sedež nujno v tem ali onem kraju. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Cvetka Zalokar Oražem bo predstavila stališče Poslanske skupine Nepovezanih poslancev.
Hvala lepa za besedo gospod predsednik. Spoštovani minister s sodelavci, spoštovani kolegi in kolegice. Duhoviti hrvaški kolumnist in pisatelj, ki piše za Dnevnik Boris Dežulović, je pred tedni z veliko cinizma in morda celo privoščljivosti pisal o slovenskem predlogu razdelitve na 14 pokrajin. Pri tem je izračunal, da bi ob tempu, ki ga imamo pri ustanavljanju novih občin v zadnjem času, imela v Sloveniji e leta 2016 2 milijona občin. Takole pravi: "Vsak Slovenec bo imel svojo občino, vsak Slovenec bo lahko svoj lasten župan in bo dobival denar iz občinskega proračuna in mu ne bo treba več delati. Poceni delovno silo, ki jo bo potreboval, šoferje, tajnice in najbrž tudi občinske svetnike pa bo uvozil iz drugih balkanskih držav." Predlagal je celo, da preverimo, če ni minister z imenom Ivan morda podtaknjen iz Hrvaške, kjer imajo prav tako ustanovljenih že 22 županij in kar 420 občin, in seveda obilico slabih izkušenj z razraščeno birokracijo, funkcionarje, ki so največje državno podjetje in tako naprej. Dežulović je govoril o občinah. Kam nas marljivost pri ustanavljanju pokrajin lahko pripelje, pa ni povedal. A šalo na stran. Zadeva je preresna. V Poslanski skupini Nepovezanih poslancev poudarjamo, da je ustanovitev pokrajin nujna z vidika uravnoteženega razvoja Slovenije. Pokrajinsko zakonodajo je zato treba sprejeti, vendar ne v celoti v takšni obliki, kot jo predlaga Vlada. Prelagane rešitve so namreč preveč izrazit plod političnega kompromisa in ne sledijo v zadostni meri strokovnim analizam o regionalizaciji Slovenije. Predloga zakona o pokrajinah namreč še vedno ne rešuje primerno vprašanje enotirnega ali dvotirnega upravnega sistema. Zaradi razlik v pogledih med ministroma Žagarjem in Virantom je bilo namreč najprej predlagano, da se bo to uvajalo postopoma, v končnem predlogu pa je enotirnost ostala zgolj možnost, ki bo realizirana šele po analizi dvoletnega delovanja pokrajin in morda niti ne bo uvedena v celoti. To pa pomeni, da bodo pokrajine v začetni fazi vzpostavile svoje birokratske strukture, zato z gotovostjo lahko trdimo, da se bo število novih birokratov povečalo. Pokrajine ne bodo dobile vseh pristojnosti, ki bi jih morale in ne bo jim priključena državna uprava v celoti. Kaj torej bodo? Napol, neka dvoživka, ne tič ne miš. Poleg navedenega bi predlagatelja predlagali, da razmislijo tudi o tem, da bi v okviru pokrajin delovale tudi inšpekcijske službe. Edino to bi rešilo problem slabe koordinacije nesodelovanje in neučinkovitosti inšpekcijskega nadzora. Še vedno pričakujemo, da bo predstavljen celovit projekt, ki bo zajemal tako kadrovske kot tudi finančne vidike uvedbe pokrajin. Zaradi zagotovitve pogojev za začetek dela pokrajin bi namreč morali biti opravljeni analiza kadrovske zasedbe pokrajinskih upravnih organov in analiza stroškov nalog, ki bodo prešle v izvirno pristojnost pokrajin ali pa bodo nanjo prenesene v upravljanje. Poleg tega seveda pričakujemo, da bo Vlada zagotovila tudi prostorske in druge materialne pogoje za začetek delovanja pokrajin. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev združenja Zares ugotavljamo, da so predlogi zakonov iz paketa ustanovitve pokrajin resda pripravljeni izključno v njihovem pravnem okviru. Vendar pa dodatno gradivo zajema tudi vsebinske, podrobne določene, izvirne in prenesene naloge. Zakon o pokrajinah namreč določa le področja na katerih bo prišlo do prehoda oziroma določitve izvirnih nalog in prenosa nalog. Na podlagi slednjega v Poslanski skupini nepovezanih poslancev menimo, da je predstavljeni predlog prenosa nalog iz državne pristojnosti izvirno pristojnost pokrajin po področni zakonodaji oziroma posameznih ministrstvih, dokaj primeren. Vlado pa opozarjamo, da je vprašanje prenosnih nalog pomembno, daj od tega ni odvisna samo stopnja decentralizacije, ampak tudi učinkovitost in fleksibilnost razvojnih politik v pokrajinah. Izvajanje razvojne politike je lahko bistveno bolj učinkovito in uspešno v kolikor ima nosilec na razpolago tudi ustrezne administrativne in upravne vzvode. Strinjamo se, da naj bodo naloge in pristojnosti z občin na pokrajine prenesene v čim manjši meri, saj gre za decentralizacijo in ne za novo centralizacijo. Slednje pa ne pomeni, da do prenosa nekaterih lokalnih nalog širšega pomena ne more priti, kar bi bilo lahko bolj učinkovito. Pri tem navajamo vsekakor zatočišče za živali, vprašanje deponij, predlagamo pa tudi, da bi na pokrajine prenesli tudi imenovanje, na primer, zagovornika bolnikovih pravic, kar se je za dobro pokazalo že v primeru Maribora. Še posebej pa je moč, zaplete in konflikte pričakovati pri prenosu lastništva določenih javnih zavodov, ki opravljajo lokalne naloge širšega pomena za območje več občin. Slednjemu se rešitve o predlaganih zakonih izogibajo, čeprav je na posameznih področjih predvideno, da bodo naloge, ki jih opravljajo ti zavodi prešle v izvirno pristojnost pokrajin. Da ne omenjamo problemov, ki jih bo povzročilo določanje, na primer, cen storitev javnih služb v takšnih zavodih. Čeprav bo Vlada predložila v zakonodajni postopek predlog zakona o ustanovitvi pokrajin šele po koncu javne razprave o Predlogu območij v Sloveniji, z imeni in sedeži, je vprašanje glede števila pokrajin, posledično tudi vprašanje njihove velikosti, pomembno že sedaj, saj so od tega odvisne tudi konkretne rešitve v zakonih, ki jih imamo danes na mizi. Pokrajine morajo slediti razvojnim in demografskim ter drugim skupnim imenovalcem. Predstavljati morajo zaokroženo in smiselno družbeno teritorialno enoto. Ustrezno definirane in vzpostavljene pokrajine so predpogoj za kakršenkoli resen in dolgoročno zastavljen policentrični razvoj Slovenije. Naj pri tem takoj omenim, da je veliko upravnih področij pri nas organizirano vsako po svoje, kar še dodatno utrjuje centraliziranost, v tem primeru na škodo racionalnejšega opravljanja. Kot že rečeno, imamo v Sloveniji recimo 12 statističnih regij, 58 upravnih enot, 8 volilnih enot, 12 geodetskih območnih uprav, 8 izpostav za prostorsko planiranje, 12 območnih služb Zavoda za zaposlovanje, 4 območja pristojnosti Višjih sodišč, 11 območij pristojnosti Okrožnih sodišč, 4 območja pristojnosti Delovnih sodišč, 4 območja pristojnosti Upravnih sodišč, 11 policijskih uprav, 13 uprav za obrambo, 14 uradov Davčne uprave itd., itd. Vse to in še več najdemo na samo nekaj več kot 20 tisoč kvadratnih kilometrih. V strokovni javnosti so se in se pojavljajo predlogi o razdelitvi na 3, 8 ali 12 pokrajin. Pri tem poudarjamo, da se zavedamo, da bo odločitev o številu pokrajin politična in ne zgolj strokovna. Glede na dejstvo, da je predlagatelj, to je Vlada, dala v javno razpravo predlog o ustanovitvi 14. pokrajin, pa menimo, da bo in da je ta predlog izjemno slab. Mi smo nad njim zelo razočarani, in da bo ta predlog spodbudil in je logično, da je že spodbudil težnje po nadaljnji tretirani in razvojno neustrezni členitvi države, kar se je sicer začelo že s predpisi o ustanavljanju občin. Obstoječi predlog namreč že sproža nadaljnje spodbude za nove pokrajine, pa če to slišimo radi ali ne. Tako v Zgornje gorenjske, Severno in Južno ljubljanski pokrajini, Beli Krajini itd., itd. Vse to kaže, da bi si morali prizadevati za rešitve, ki bi sledile strokovnim ocenam, o smiselnosti ustanovitve manjšega števila pokrajin. Stroka, tokrat je bila zelo enotna, je namreč omenjala največ 6 in je omenjala nekje od 6 do največ 8 pokrajin. In dovolite, da naštejem številne strokovnjake, ki so pri tem sodelovali in to tudi zagovarjali, o tem pisali članke in tudi apelirali, da naj jih upoštevamo. Tukaj so bili dr. Dušan Plut, dr. Marjan Ravbar, dr. Stane Vlaj, dr. Janez Šmidovnik, dr. Igor Vrišer, Miran Gajšek in še bi lahko naštevala. V Poslanski skupine nepovezanih poslancev menimo, da bo omenjenim pobudam za nove pokrajine o katerih sem prej govorila, zelo težko nasprotovati, saj so glede na trenutni predlog oblikovanja drugih 14 pokrajin pravzaprav na nek način upravičeni. Glede na zaplete, ki se že porajajo, se v Poslanski skupini nepovezanih poslancev združenja Zares sprašujemo, ali ne bi bilo bolje pri ustanavljanju pokrajin upoštevati in predpisati določene kriterije. Upoštevati, na primer, teritorialne, zgodovinske, ekonomske, sociološke in še kakšne druge kriterije. In da brez njihove opredelitve odgovorna odločitev za število pokrajin ni možna. Od tu dalje je vse samo še politika, kompromis in merjenje moči. Naj zgolj opozorimo, da po našem mnenju prevelike razlike med pokrajinami, na primer, po številu prebivalcev, nikakor niso primerne. Najmanjša pokrajina naj bi imela manj kot 50.000 prebivalcev, največja skoraj 500.000. In kar 6 pokrajin ima manj kot 100.000 prebivalcev. Res je, da je Slovenija majhna in tudi geografsko in demografsko zelo razčlenjena država in da je zaradi tega morda smiselno, da na nekaterih točkah odstopamo, od nekje, v Evropi določenega minimuma 150.000 prebivalcev. Ampak to še ne pomeni, da je pametno ustanavljati pokrajine z manj kot 50.000 prebivalci. Nenazadnje smo številko, ki bi glede na 150.000 prišla lahko nekje na 13.000, pridobili tako, da smo v eno pokrajino, Osrednjeslovensko, stlačili četrtino slovenskega prebivalstva in tako pridobili možnost za izjemno veliko število drugih, majhnih pokrajin. Zaradi infrastrukturnega razvoja enostavno ni smotrno, da vsako malo večje slovensko mesto postane središče pokrajine, z vsemi pristojnostmi in odgovornostmi. Srednjeročno je smiselno v vsako pokrajino umestiti naslednje ključne dejavnike, kot so sedeži fakultet, državnih pravobranilstev, okrožnih tožilstev in sodišč, vsaj eno mednarodno konkurenčno industrijsko in vsaj eno večjo podjetniško cono malega gospodarstva. S tem se omogoči optimalna raba virov v pokrajini, racionalna raba prostorov, učinkovitejša organizacija prevoza, razvojno ambicioznejši, sonaravno razvojni projekti in podobno. Samo takšne pokrajine bodo lahko dosegale kritično količino regionalnih virov, ki jih predstavljajo gospodarske, človeške, infrastrukturne in ostale kapacitete za uspešno globalno tekmovanje z evropskimi in svetovnimi regijami. Nenazadnje je treba poudariti, da majhne regije prav gotovo tudi ne bodo konkurenčne pri sodelovanju z drugimi regijami, s katerimi naj bi sodelovale, na primer, razdeljena Primorska z veliko večjo pokrajino v sosednji Italiji, Furlanijo-Julijsko krajino, ali pa Štajersko, ki je v Sloveniji sploh ne bo. Težko verjamemo, da je pokrajina s 50.000 prebivalci sposobna globalne odzivnosti in konkurenčnosti. Ustanavljanje takšnih pokrajin resno postavi pod vprašaj resnično decentralizacijo in policentrični razvoj Slovenije. To je konec koncev zelo primerljivo tudi s tem, kar počnemo in smo počeli pri ustanavljanju občin. Reforma lokalne samouprave po osamosvojitvi naj bi bila namenjena skladnejšemu razvoju in naj bi pomenila decentralizacijo, v resnici pa je velika in neracionalna razdrobljenost občin pomenila na nek način tudi utrjevanje državne centralizacije. Čedalje več občin pa je decidirano, nesposobno opravljati tudi nekatere pristojnosti, ki so jim dane. Ta izkušnja bi nas morala opozarjati na potencialne napake in zablode pri ustanavljanju pokrajin, vendar se očitno Vlada iz tega ni ničesar naučila. Vsi se zavedajo kako pomembno je ta proces izpeljati čim bolj racionalno, vendar ko je na vrsti vprašanje o domači občini in mestu, prevlada drobnjakarska logika, ki je na prvo mesto postavila lokalni prestiž. Stroka je precej enotna v pogledih na ustanovitev pokrajin, tokrat ji ne bomo mogli sprožiti nikakršnih očitkov. Močno prevladuje mnenje, da Slovenija potrebuje največ 6 do morda 8 pokrajin. Pokrajine bodo svojo vlogo izpolnile, če bo sistem njihovega financiranja takšen, da jih bo vzpodbujal h konkurenčnemu tekmovanju ter odgovornosti za njihov lastni razvoj. Žal, sistem financiranja, takšen kot je zastavljen v zakonu, ki ga imamo pred seboj, tega nima vgrajenega. Ponavlja se znana izkušnja z zagotovljenimi državnimi dotacijami, če tako rečem v narekovajih, pasivnost in usmerjenost v porabo. Po besedah ministra Žagarja, razen osrednje slovenske, nobena ne bo preživela brez izravnave. Davek od dobička pravnih oseb pa je za pridne in ambiciozne premalo stimulativen, saj je navzgor seveda porezan. Formula za financiranje pa je enako, kot pri občinah takšna, da spodbuja drobljenje. Zato so zahteve po oblikovanju novih pokrajin neizbežne in razumljive pa tudi upravičene. Ob takšnih pogojih je potrebno jasno odgovoriti, zakaj bo na primer lahko ustanovljena pokrajina v Posavju, ne pa na primer podobna pokrajina v Zgornji Savski dolini. Kriterijev, kot sem že rekla, pa ni. Torej bodo argumenti lahko izključno politični in pa seveda lobiranje v Državnem zboru. Zakaj ne bi ponovno razmislili o zanimivem predlogu, o bistveno manjšem številu večjih, močnih pokrajin, znotraj njih pa o večjem številu, na primer, subregij, o nekakšni mreži okoli 30 središč nižje stopnje, ki so danes že dejstvo, ter bi jim tudi z zakonskimi rešitvami omogočili vpliv na strateško pomembne razvojne odločitve in posege v okviru večje pokrajine ter seveda s tem tudi ustvarili temelje za skladnejši regionalni razvoj vseh območij. V Poslanski skupini Nepovezanih poslancev združenja Zares zato pozivamo vse politične stranke, ministra za lokalno samoupravo in regionalno politiko, dr. Ivana Žagarja ter predsednika, Janeza Janšo, k razmisleku ali je v okviru pokrajinske zakonodaje možno najti rešitve, da bi imeli v Sloveniji manjše število pokrajin. Zdi se nam namreč nujno, zlasti zato, ker Vlada na tem področju, predvsem finančnem ni pripravila primernih analiz, da se predvsem zaradi stroškov finančnih posledic, racionalnosti, ekstremnega povečanja števila funkcionarjev, teh se bo v novih pokrajinah nabralo kar okoli 600, vendarle v Sloveniji najde boljšo rešitev, kot je 14 pokrajin. Hvala.
Hvala. Gospod Vili Trofenik. [[Ga ni.]] Gospod Sašo Peče bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, prosim.
Spoštovani prisotni! Nedvomno drži, kar je minister v svojem uvodu povedal, da je uzakonjenje, predvsem pa oživitev pokrajin v okviru Republike Slovenije zelo zahtevno delo. Nedvoumno zaradi tega, ker mu nismo kos. Slovenska politika ni kos ustanovitvi kvalitetnih pokrajin. Res je, da bomo ustanovili neke pokrajine, ki pa bodo pokrajine izključno zaradi tega, da bodo imele status pokrajin, da ne bodo zadovoljevale tistega, čemur naj bi bile pokrajine v vsebini. Hočem povedati, da se nismo pripravljeni poslušati, nismo pripravljeni poslušati eden drugega, ampak vsak teži k svojemu pogledu. Iz tega naslova moram priznati, da je bil gospod minister je v okviru parlamentarnega postopka tudi v prostorih Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, ampak to je bil obisk zaradi obiska. Tako stališče Slovenske nacionalne stranke ni bilo pripravljeno, da se menja, kakor stališče ministra ni bilo pripravljeno, da se menja. Skratka, nismo se pogovarjali oziroma nismo bili pripravljeni sprejemati vsebine, ki jo ponuja drug za dosego tistega višjega kvalitetnejšega cilja, predvsem boljše pokrajine. Dejstvo pa je, da pokrajine, kot so zasnovane danes v okviru treh zakonov, ki so v temu trenutku v obravnavi, ne bodo prinesle naši državi popolnoma nič novega. Za uporabnika pokrajine, torej državljana in državljanke pa naj se ta nahaja v kateremkoli delu Slovenije, ne bo skozi pokrajino, razen tega da bo lahko rekel, jaz pa sem doma, ne vem, v Spodnji Podravski pokrajini, vsebinsko čisto nič novega. Celo več, upam si trditi, da bo izključna posledica tovrstnih pokrajin, da se bomo lahko mediji oziroma politiki preko medijev predvsem v obdobju volilne kampanje tolkli po prsih in rekli: "Saj smo ustanovili pokrajine!" Ampak naslednjega stavka, kakšne pokrajine smo ustanovili, ali za seboj nosijo vsebino, ne bomo več izgovorili. In posledica, ki pa bo in je nihče ne more zanikati, ustvarili bomo oziroma vi, ki boste podprli to zamisel o pokrajinah, boste ustvarili samo eno novo administrativno enoto z nekim številom uradnikov in potrebno dodatno papirologijo, ki jo bodo mogli državljani tokrat še na to drugo inštanco nesti, ko bodo opravljali posamezne stvari. Vem, da bodo govorniki za menoj rekli, zmanjšali bomo birokracijo skozi pokrajine, ampak to seveda ni res. Če ustanavljamo neke nove institucije, institucije med ravnjo lokalnih skupnosti in pa države, pomeni, da bo ta institucija zahtevala tudi novo papirologijo. In vsi dokumenti so namenjeni izključno ali pa praviloma, zaradi dveh stvari, prvič, da se plačajo takse oziroma koleki, kakor hočete jih lahko poimenujemo in drugič zato, da se nekomu da neko delo. Ampak, kot sem že rekel, za uvod, jaz osebno in pa v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke ne verjamemo, da bi lahko pokrajine, kot so zasnovane danes pred nami v treh zakonih, pripeljale neko novo vsebino, vsebino, ki bi jo državljanke in državljani v globini lahko pozitivno sprejeli. Vem pa in verjamem, da je bila napaka narejena pred časom in sicer v obdobju, ko je Državni zbor na predlog Vlade Republike Slovenije spreminjal tri člene Ustave. Torej 121., 140. in 143. člen Ustave. Po naši oceni bi morala biti slovenska politika, torej vsi skupaj - Vlada, Državni zbor, toliko modra in se iz preteklih napak nekaj naučiti. Ko je zaživel prvi nivo lokalne samouprave, torej, ko so zaživele občine v okviru naše države, jih je bilo nekaj deset. Ko so se izvedle prve volitve v mestne in pa občinske svete, pisalo se je leto 1994, smo v Sloveniji imeli nekaj deset občin. Danes, deset in nekaj let kasneje, vidimo, da se je ta številka povečala na preko 200 občin. Torej, v Sloveniji z majhno kvadraturo, žal, ki jo imamo, imamo že preko 200 občin. Vsako leto imamo referendume na različnih koncih Slovenije, kjer pač nekomu, najsibo zaradi političnega interesa, politične stranke ali zaradi kakršnegakoli drugega interesa ne ustreza več meja posamezne občine. In seveda potem ponavljamo, vsaj po moji oceni kalvarijo z referendumu, s potrditvami referendumskih rezultatov, v Državnem zboru imamo okrogle mize, nadlegujemo ljudi s preimenovanjem občin, razdelitvenimi bilancami in podobne stvari. Skratka, hočem povedati, da ni dovolj, da ustanavljamo občino na občino na občino. Vsi vemo, vsak izmed nas ve, da so danes že nove težnje po ustanavljanju oziroma razdruževanju obstoječih občin in s tem po nastanku novih občin. Dejstvo je, da je Slovenija, žal, tako majhna država, da je 200 občin več kot preveč. Posledično s tem smo Zakon o financiranju občin ali pa Zakon o financiranju lokalnih skupnosti, mislim da, spremenili in dopolnili že več kot 20 krat. Več kot 20 krat. Kaj to pomeni? To pomeni, da posamezne lokalne skupnosti niti več ne morejo slediti novim navodilom, ki prihajajo od prejšnje vlade ali od te vlade, definitivno pa od navodil, ki so bila potrjena tu, v Državnem zboru. Skratka, hočem povedati, da smo v preteklih deset in nekaj letih delali oziroma storili veliko napak na področju občin in danes imamo popravni izpit. Popravni izpit, da ne bomo teh istih napak naredili na področju pokrajin. Po moji oceni se je dobršen del tega popravnega izpita že zamudil. Zato sem prej govoril o treh členih Ustave, 121., 140. in 143. členu. Torej, ko smo tistega dne, mislim, da je bilo to marca lansko leto, sprejemali oziroma ko ste sprejemali spremembo Ustave, je Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke zahtevala, vas prosila ali pa rotila, kakorkoli hočete, da v Ustavo zapišemo število pokrajin - torej, da v Ustavo, kot najvišji pravni akt, kot tisti pravni akt, ki je najbolj zaščiten v okviru naše države, ki ga ne moremo kar tako spreminjati, kakorkoli bi se zazdelo neki politični stranki. Vsi vemo, da je ustavodajni postopek popolnoma drugačen od zakonodajnega postopka. In vsi vemo, da je garant za dolgoročnost neke pravne materije izključno njena specifikacija v ustavi. Vse, kar smo želeli v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke, je, da bi napisali v Ustavi Republike Slovenije, citiram oziroma približen tekst: "V Republiki Sloveniji imamo 8 pokrajin". Samo to, da bi zapisali številko zato, da ne bi ob koncu vsakokratnih volitev, najsi bo državnozborskih, pokrajinskih ali pa lokalnih volitev, prišlo do teženj neke politične opcije, ki trenutno vlada, da bo na novo ustvarila še 5, še 6 pokrajin, in da se bo zgodba občin začela ponavljati. Torej tako, kot smo imeli na začetku, 10 in nekaj občin, danes smo pristali na 200 občinah, sem prepričan, da če bo sprejeta zakonodaja, kot nam jo danes minister ponuja, bomo s sedanjih oziroma s predlaganih 14 pokrajin v roku naslednjih desetih let prišli na 30 pokrajin. Kaj smo s tem dosegli? Čisto nič. Zakaj upam to trditi? Prvič zaradi tega, ker so vsi trije zakoni, ki so danes pred nami, torej Zakon o financiranju pokrajin, spodbujajo k nastajanju novih pokrajin. Financiranje, viri financiranja spodbujajo, da se pokrajine, ki so zaenkrat predvidene, še bolj drobijo. Če pogledamo Zakon o volitvah v pokrajinah, vidimo, da se da, skozi proporcionalni način, glede na obstoječe število svetnikov, pokrajinskih svetnikov na posamezno regijo, seveda ugodnejši za posamezen egoističen političen interes, zmanjšati število pokrajin, kajti dejstvo je, da število svetnikov po posameznih pokrajinah ne more biti manjše, kot je že danes, pa ne glede na to ali bo 20 pokrajin ali samo 14. zaradi tega, ker vidimo, da nas to pod paradoks že v okviru obstoječe ureditve, da bodo posamezne pokrajine imele pokrajinske svete z manjšim številom svetnikov, kot ga ima, na primer, katera mestna občina, ki spada v to pokrajino. To pomeni, da bo manjše število ljudi nadziralo neprimerno večje področje in med temi področji bo tudi področje mestne občine Maribor, kjer bo že več svetnikov. Ampak seveda, na to ste bili opozorjeni nič kolikokrat. Ampak to so elementi, ki spodbujajo posamezne ljudi, predvsem tiste, ki so blizu politiki, da bodo zelo kmalu pristopili k postopkom za razdruževanje ene izmed teh štirinajstih pokrajin ali za ustvarjanje novih pokrajin. Iz tega naslova, po moji oceni, ne moremo pričakovati, da bodo pokrajine sploh zaživele v svojem času, kajti za enkrat je sistem, kot je danes pred nami, pisan z nalogami, obveznostmi za 14, po drugi strani sistem spodbuja nastanek novih šestih, sedmih, rekel sem prej 30. pokrajin. Ampak vse to, po naši oceni, prihaja izključno zaradi tega, ker je zakonodajalec, torej Državni zbor storil tistega dne, ko smo ali pa ko ste, da bom natančen, spremenili tudi Ustavo v pokrajinskih členih, ni zapisal in s tem dal garant državi, da bomo imeli samo toliko in toliko pokrajin. Danes govorim brez volje, zaradi tega, ker ste to isto zgodbo slišali že nič kolikokrat. Gre to isto zgodbo, bila je predstavljena na Ustavni komisiji, ker je ta ista zgodba bila predstavljena ob obravnavi ustavnega zakona, ker je bila ta ista zgodba predstavljena na nič kolikih tiskovnih konferencah, sporočilih za javnost, predstavitvah, pogovorih z ministri. In zato pravim, da je napaka v tej državi, v temu parlamentu, da iz komunikacije nihče noče ničesar vzeti. Da se praviloma govori samo zato, da se govori, ampak da se nismo pripravljeni poslušati. In tudi danes ne bom tako dolg, kot so bili nekateri govorniki pred menoj, kajti dejstvo je samo eno, v državi Republiki Sloveniji nam s tovrstno zakonodajo kot nam jo danes ponujate v sprejem, ne delate usluge. Res je, ne delate tudi škode, ampak usluge s tovrstno zakonodajo Republika Slovenija ne bo imela, posebej če pogledamo in jaz vam bom prikazal, pa vem, da veste, samo dva statistična podatka. Mislim pa, da je kolegica pred menoj govorila, da se Slovenija na cca. 35 področjih tako ali tako že deli, pa najsibodo upravne enote s področja policije, vojske, da imamo povsod že razdeljeno našo državo Slovenijo, ne vem, na 8, 10, 40, 58 delov kolikor je upravnih enot. Da bi vsaj enkrat z malo več modrosti poskušali doseči in Slovenijo na vseh področjih približati približno enakim kriterijem torej, da bi imeli neke zaokrožene geografske enote, ki se bodo lahko prvič pogovarjale tako na področju policijekot na področju sodstva, kot na področju sodelovanja z Evropsko unijo. Ne! Ampak sodniki si Slovenijo razdelijo po svoje, vsako ministrstvo si Slovenijo razdeli po svoje; lokalnih skupnosti, jaz sem že rekel, imamo preko 200 in podobnih stvari. Ampak ne glede na karkoli, zaključil bom z naslednjo statistiko in sicer za primer bom vzel Osrednje slovensko regijo, torej ljubljansko regijo, ki naj bi imela cirka pol milijona prebivalcev. Po podatkih, ki jih imam 498 tisoč prebivalcev. Ta regija pa bo mejila z Notranjsko regijo, ki bo pa imela 51 tisoč prebivalcev. Hočem povedati, da če damo te številke v ključ za izračune finančnih sredstev ali pa za plačane davke ali pa za utemeljitev potreb po posameznih investicijah, vidimo, da bodo revne postajale samo še bolj revne in bogate pokrajine postajale samo še bolj bogate pokrajine. Po drugi strani pa tudi, če pogledamo prihodke posameznikov torej prebivalcev določenih koncev Slovenije in jih vključimo v posamezno pokrajino pod oznako BDP-ja vidimo, da je bruto družbeni produkt na prebivalca v Ljubljani, se opravičujem, v Osrednje slovenski regiji 18.786 in v bodoči pomurski pokrajini znaša polovico tega. Skratka, že danes ko še ni pokrajin, ko jih komaj postavljamo, ko postavljamo, ko postavljate, se opravičujem, njihove temelje, delamo bistvene razlike. Zato še enkrat in za zaključek. Napaka je bila storjena. Še zmeraj jo lahko popravimo, ampak samo pod pogojem, če bi se bil Državni zbor pripravljen se še enkrat postaviti v vlogo ustavodajalca in v Ustavo Republike Slovenije zapisal število pokrajin. Kajti Ustava, vsi vemo, se ne spreminja na podlagi aktualne slovenske politike ali pa aktualne grupacije znotraj politike in to bi bil garant, da vsaj nekaj let preživi sistem, vsebina in delo, da bi lahko posamezni uporabniki pokrajini vedeli - ja, danes so taka pravila igre, tudi jutri bodo. V obstoječem primeru pa tega v Ustavi nimamo, ko je to zakonska materija in ko vemo, da je postopek za spremembo zakona, ne glede na kvorumsko večino, ki jo zahteva ta zakon mnogo enostavnejši, lažji in iz prakse vsi vemo, podvržen aktualni dnevni politi, je to zelo slab garant. V Nacionalni stranki tovrstne zamisli ne bomo podpirali. V nadaljevanju pa se bodo po vsej verjetnosti moji poslanski kolegi obregnili ob posamezne točke, ki so seveda tudi sporne. Hvala.
Hvala. Gospod mag. Franc Žnidaršič, ga ni. Gospod Franc Jazbec bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa, gospod predsednik. Minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Predlogi zakonov o pokrajinah, ki jih bomo danes podrobno obravnavali, jih pretehtali skozi vse zorne kote in ob tem slišali prenekatere pomisleke, imajo kar dolgo zgodovino. S to problematiko so se ukvarjale vse dosedanje vlade, žal neuspešno. V letu 1994 je Državni zbor sprejel Zakon o lokalni samoupravi in ustanovil nove občine, s tem je bila narejena prva stopnja lokalne samouprave. Tako so se v bistvu ločile pristojnosti države, ki jih na terenu zastopajo upravne enote in lokalne pristojnosti, ki jih opravljajo občine. V Ustavi pa smo imeli zapisano, da ima lahko Slovenija tudi pokrajine. Vsa leta od leta 1995 pa nobena vlada ni zbrala toliko politične moči, da bi se lotila tako imenovane druge stopnje lokalne samouprave, to je razdelitve Slovenije na pokrajine. Vsi poizkusi ustanovitve pokrajin do sedaj so klavrno propadli zaradi politične volje ali bolje rečeno nevolje. Sedanja koalicija si je zadala nalogo, da izpelje regionalno stopnjo lokalne samouprave. V lanskem letu je Državni zbor sprejel tudi spremembo Ustave Republike Slovenije. Spremenili smo 121., 140., 143. člen, ki se nanašajo na pokrajine in v njih smo jasno zapisali, da ima Slovenija pokrajine. Spremembo Ustavo Republike Slovenije je potrdilo kar 77 poslancev tega zbora. Proti pa so bili samo Slovenska nacionalna stranka in nekateri posamezniki. Ta korak pomeni zavezujoče dejstvo, da moramo v Sloveniji ustanoviti pokrajine, nenazadnje tudi zaradi učinkovitejšega črpanja sredstev iz EU. Hkrati pa je tako velika podpora dajala upanje, da bomo tokrat postopek v korist vseh državljanov in državljank speljali do konca. Če se osredotočimo samo na dogodke, ki smo jim priča v tem mandatu, torej dogodke zadnjih dveh let, lahko ugotovimo, da je bilo že veliko izrečenega na to temo, tako pozitivnega, kakor tudi negativnega. Zaključek vsega tega pa so zakoni, ki so danes pred nami in o katerih bomo danes razpravljali. Te zakone je pripravila Služba Vlade Republike Slovenije za lokalno samoupravo in regionalno politiko in nato je o njih tekla razprava znotraj koalicije, vzporedno pa je tekla razprava tudi s strankami opozicije in nenazadnje je bilo veliko razprave tudi v medijih. Razprava je pokazala, da so glavne dileme okoli tako imenovane enotirnosti oziroma dvotirnosti volitev predsednika pokrajine, prenosa nalog, financiranja pokrajine, nezdružljivosti funkcij, delitev mandatov znotraj pokrajin in enakomerne zastopanosti spolov. Vsi trije zakoni, ki jih danes obravnavamo, predstavljajo, skupaj s tako imenovanim Zakonom o ustanovitvi pokrajin, temeljni okvir pokrajinskih zakonov, katerim bodo sledili še drugi, ki bodo usklajevali druge zakone z ureditvijo pokrajin. Predlog zakona o pokrajinah ureja pravno sistemske sestavine pokrajine v skladu z ustavnimi načeli lokalne samouprave in načeli, ki so v pravni red Republike Slovenije vgrajene z evropsko listino lokalne samouprave. Osrednja vsebina predloga zakona o pokrajinah sta funkcionalna sestavina pokrajinske samouprave, ki se nanaša na naloge pokrajine ter organizacijska sestavina pokrajinske samouprave, s katero so opredeljeni organi pokrajine ter način sprejemanja odločitev v pokrajini. Vsebino zakona bi lahko tudi bolj preprosto opisali s tem, da ta zakon predstavlja osnovni okvir delovanja in organiziranosti pokrajin. Prav tako pa vsebuje postopek prenosa nalog v pristojnost pokrajin ter zagotovitev pogojev za začetek dela pokrajin. Natančno se opredeljujejo pokrajinski organi, to so pokrajinski svet, predsednik pokrajine ter svet občin in pokrajinska uprava. Zakon opredeljuje, da bo pokrajina v okviru svojih pristojnosti izvajala, v korist svojega prebivalstva, zadeve splošnega pomena, ki pospešujejo razvoj celotne pokrajine, v predlogu zakona opredeljene kot lokalne zadeve širšega pomena in zadeve regionalnega pomena. Lokalne zadeve širšega pomena so naloge za katere je generalno pristojna pokrajina, že na podlagi Ustave. Po vsebini pa so lokalne zadeve širšega pomena, zlasti na področjih zagotavljanja javnih služb pokrajinskega pomena ter nalog, ki so v zakonu določene kot naloge v pristojnosti samoupravnih lokalnih skupnosti, torej ali občin ali pokrajine, so po svoji naravi lokalne zadeve širšega pomena, ker so skupne območjem večih občin in presegajo njihove finančne zmožnosti. Naloge regionalnega pomena pa so naloge na področjih regionalne politike okolja in prostora, prometa, gospodarstva, šolstva in športa, kulture, zdravstva in sociale. V zakonu je zagotovljen tudi uravnotežen prenos nalog iz države na pokrajino. S 1. januarjem 2009 se bo na pokrajine preneslo izvrševanje upravnih nalog iz državne pristojnosti. V drugi fazi pa morajo ministrstva pristojna za posamezna področja nalog upravnih enot dve leti po ustanovitvi pokrajin spremljati njihovo delo in na podlagi analize najpozneje v treh letih predlagati rešitve, glede prenosa izvrševanja nalog iz državne pristojnosti, ki jih izvršujejo upravne enote, na pokrajine. Predlog zakona zagotavlja pokrajini pravni status, pravne osebe javnega prava in načeloma premoženjsko in finančno avtonomijo. To pomeni, da imajo pokrajine premoženje in lastne vire financiranja, s katerimi na podlagi pokrajinskega proračuna samostojno upravljajo. Drugi zakon, o katerem razpravljamo danes je Zakon o financiranju pokrajin. Ravno ta zakon je spodbudil največ pomislekov v času usklajevanj in je bil za to deležen še posebne pozornosti. Prvi osnutki so bili po tem kar nekajkrat spremenjeni in končna formula financiranja naj bi pomenila popolno avtonomijo pokrajin, česar smisel ta [[formula]] tudi je. Financiranje pokrajin je razdeljeno na tri glavne vire in sicer: prvič, razvojno financiranje, ki vključuje 25% davek od dohodka pravnih oseb, ki ga plačajo v preteklem letu zavezanci s sedežem na področju pokrajine. Drugič, financiranje primerne porabe zajema 20% dohodnine, 20% trošarin od alkohola in alkoholnih izdelkov, 5% trošarin od energentov in električne energije in 5% trošarin od tobačnih izdelkov. Tretjič, viri, ki so prihodki od storitev javnih služb, premoženja, državnega proračuna in evropskih sredstev, ter del koncesijskih dajatev, vodno povračilo in povračilo za uporabo cest. Formula primerne porabe predstavlja izračun med razmerjem med površino posamezne pokrajine na prebivalca in celotno površino države na prebivalca; razmerje med deležem prebivalcev starih med 15 in 24 let v celotnem prebivalstvu pokrajine in deležem v državi; razmerje med deležem prebivalca starejših od 65 let v celotnem prebivalstvu pokrajine in deležem v državi. Indeksom razvitosti pokrajine, ki je razmerje med indeksom razvojne ogroženosti pokrajine in ponderirano, aritmetično sredino indeksa razvojne ogroženosti v državi; povprečnina in število prebivalcev pokrajine. Ta formula bi morala zagotavljati popolno avtonomijo pokrajin, h kateri tudi težimo. Predlog zakona pa določa tudi predmet pravne podlage in merila za sofinanciranje nalog programov in investicij pokrajin. Sofinanciranje iz državnega proračuna sledi načeloma širše javne koristi in spodbujanja skladnega regionalnega razvoja. Tretji zakon je Zakon o volitvah v pokrajine. Cilj zakona je postavitev sistema volitev v organe pokrajin, to je v pokrajinski svet. Zakon tako ureja volilno pravico, volilni sistem, volilne organe, splošne, predčasne in nadomestne volitve, kandidiranje, glasovanje in ugotavljanje volilnih izidov ter varstvo volilne pravice. V prehodnih in končnih določbah so posebej urejene prve volitve v pokrajinske svete. Predlog zakona temelji na načelih lokalne samouprave, ki izhajajo iz ustavne ureditve lokalne samouprave v Republiki Sloveniji in na načelih Evropske listine o lokalni samoupravi. Če pogledamo generalno, vsa pripravljena zakonodaja temelji na enotirnem sistemu, to je na prenosu pristojnosti države na pokrajine ter s tem na postopni ukinitvi upravnih enot. Ta princip omogoča, da se administracija ne bo bistveno širila, kar pa je tudi osnova, da druga stopnja lokalne samouprave ne bo podražila delovanja države in lokalne birokracije. Današnja razprava bo, upam, pripomogla k temu, da prinese mnoge, nove poglede ali pa razblini vse dosedanje pomisleke. Pred nami so tudi parlamentarne počitnice, to je obdobje, v katerem bo potekel čas, namenjen za 60-dnevno javno razpravo po občinah, o tako imenovanem četrtem zakonu. Tako bo zgodaj jeseni mogoče uskladiti tudi Zakon o ustanovitvi pokrajin še pred sprejetjem teh zakonov v drugem branju, tako na matičnem delovnem telesu kot na plenumu. Poslanci Slovenske demokratske stranke bomo z veseljem prisluhnili razpravi, vsaj v tistem delu, ki bo konstruktiven, po potrebi podprli tudi eventualne amandmaje, ki bi izboljšali zakone. Želimo namreč, da zakoni dobijo takšno vsebino, ki bo omogočala nemoteno, poceni delovanje ter delovanje v korist pokrajin in njihovih prebivalcev. Iz vsega povedanega izhaja, da bomo poslanci Slovenske demokratske stranke podprli predloge zakonov kot primerne za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Samo Bevk. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Projekt razdelitve Slovenije na pokrajine je zelo zahtevna naloga, ki je doslej še nihče ni uresničil. Tudi sam minister je danes v uvodu dejal, da se na to pripravljamo že več kot deset let, vse od takrat, ko smo pri nas ustanavljali nove občine in začeli z reformo lokalne samouprave. Zato se tudi sam sprašujem, ali si ne bi za ustanovitev pokrajin vzeli še nekaj več časa za razmislek. Naj na začetku povem, da načelno ta projekt podpiram in bom danes za te tri zakone tudi glasoval. Vendar se bodo prave dileme začele odpirati šele v drugi obravnavi, ko bomo, po mojem prepričanju, imeli na mizi številne, tudi nasprotujoče si amandmaje. Predvsem pa, ko bo Vlada prišla še z naslednjima dvema, z Zakonom o ustanovitvi pokrajin, kjer bomo razpravljali o številu pokrajin in o sedežih pokrajin, ter z Zakonom o prenosu nalog v pristojnost pokrajin. Nenazadnje pa pričakujemo, da nam bom Vlada čim prej pripravila tudi razdelitev pokrajin na volilne enote. Kajti od takšne ali drugačne razdelitve posamezne pokrajine na volilne enote bo v marsičem odvisen tudi volilni izid. Torej, treh najpomembnejših dokumentov Vlada še ni sprejela. V rokah imamo samo predlog Vlade o razdelitvi Slovenije na 14 pokrajin. Toda še preden je Vlada pozvala občine, da posredujejo svoje pripombe je bilo posredovanih 14 amandmajev. Ali je duh že ušel iz steklenice še preden se je razprava pravzaprav začela? Potrebna bo zelo velika politična modrost in previdnost, da bomo na koncu uspeli. Zato je škoda, da ne obravnavamo celotnega paketa pokrajinske zakonodaje skupaj. V nadaljevanju bi rad povedal, da se bo, po mojem mnenju, največja diskusija odprla prav v zvezi s številom pokrajin, sedeži pokrajin, prenosom pristojnosti z države na pokrajino in samim načinom financiranja. Stroka je že na začetku predlagala razdelitev Slovenije na šest do največ osem pokrajin. Minister pa je že večkrat povedal, da je Vladin predlog razdelitve na 14 pokrajin politična realnost oziroma jaz rečem bolje, da je to rezultat političnega kupčkanja. Če pogledamo v zgodovino je bilo slovensko narodno ozemlje do razpada Avstro-Ogrske razdeljeno na štiri zgodovinske pokrajine: na Kranjsko, Štajersko, Koroško in Primorsko. Trst pa je sredi 19. stoletja dobil statut državno neposrednega mesta iz pokrajine izvzete upravne enote. Prekmurje, v ogrskem delu države, je bilo razdeljeno na dve županiji, obe pa sta imeli sedež zunaj slovenskega narodnega ozemlja. Po I. svetovni vojni je krivična rapalska meja Primorsko oddvojila od matične domovine. Po II. svetovni vojni upravno ozemeljska ureditev doživi številne spremembe. Nekaj časa smo imeli celo 384 občin in 28 okrajev. Prav okraji so bili tisti, ki nas najbolj spominjajo na sedaj predlagane pokrajine. Število okrajev se od leta 1945 do leta 1965, ko so bili ukinjeni, spreminjalo in stalno nižalo, naprej na 27, potem na 19, pa na 11, 9, 8 in končno na 4, s sedeži v Celju, Kopru, Ljubljani in Mariboru. Ob osamosvojitvi Slovenije je bilo v Sloveniji 65 občin. Leta 1995 pa je prišlo do politične reforme lokalne samouprave in nove upravno teritorialne ureditve v državi. Kaj se lahko iz tega kratkega zgodovinskega pregleda naučimo? Predvsem to, da tudi ta rešitev, ki je danes predlagana in če bo letos sprejeta, ne bo večna. Ko smo ustanavljali občine, pa tudi kasneje, ko smo bili priče nadaljnjemu drobljenju občin, se je zagotavljalo dodatne finančne vire za njihovo funkcioniranje. Zato lahko ugotovimo, da je za ustanavljanje novih občin tako velik interes predvsem zaradi tega, ker občine dobijo avtomatično več denarja. Predlagatelj paketa pokrajinske zakonodaje pa pravi, da bo imel ta projekt reforme lokalne samouprave na pokrajinski ravni značaj finančno nevtralne operacije. Če je temu tako, potem sem mnenja, da je projekt že v naprej obsojen na neuspeh. Če želimo ustanoviti pokrajine, se pravi, če želimo ustanoviti nekaj novega, potem moramo za to novost zagotoviti tudi dodatne proračunske finančne vire. Pred nekaj dnevi pa sem dobil v roke delovno verzijo novele Zakona o državni upravi. Če na kratko povzamem njegovo vsebino, potem lahko rečem, da se uvaja 14 novih upravnih okrajev, v katere se bo vključilo 58 obstoječih upravljavskih struktur z 204 krajevnimi uradi. Se pravi, da bomo imeli ob 14 pokrajinah vzporedno strukturo 14 upravnih okrajev, kar zagovarja minister za javno upravo, dr. Virant. Taka rešitev je v direktnem nasprotju s 14. členom Zakona o pokrajinah, ki natančno opredeljuje prenesene naloge na pokrajine. V tem členu je določeno, da pokrajine izvršujejo upravne naloge iz državne pristojnosti iz področja gospodarstva, turizma in gostinstva, kmetijstva, naloge s področja prostorov, graditve objektov, določene naloge na stanovanjskem področju, nekatere inšpekcijske naloge itd. Poleg tega je izrecno določeno, da pokrajina opravlja tudi naloge, ki jih izvršujejo upravne enote. Ob tej zmedi, ki vlada v Vladi, se pojavlja kar nekaj vprašanj. Je Vlada predlagala paket pokrajinske zakonodaje s figo v žepu, vedoč da bo zadeva propadla že zato, ker nima podpore znotraj koalicijskih vrst? Drugače. Se ne da razložiti dejstva, da na drugem ministrstvu, se pravi na Ministrstvu za javno upravo, pripravljajo zakonodajo, ki je v direktnem nasprotju z zakoni, ki jih obravnavamo danes? Gre za prestižne boje med ministri, morda za prestiž med koalicijskimi strankami? Glede na razporeditev moči v Vladi, ni težko povedati, kdo bo potegnil kratek konec. Zato sprašujem ministra za lokalno samoupravo, dr. Žagarja: Kako je mogoče, da smo omenjeni zakon, Zakon o državni upravi, dobili v usklajevanje v okviru partnerstva za razvoj? Ali v Vladi ne vedo kaj se na ministrstvih dogaja ali pa niso sposobni koordinacije in timskega dela. Kako težko bo uresničiti ta projekt zgovorno priča tudi ta zemljevid, na katerem so vrisane pripombe, ki so jih občine posredovale na ministrstvo in Vlado, še pred uradnim pozivom in 60-dnevnim rokom, ki ga občine imajo, da posredujejo svoje poglede na bodoče pokrajine. Del gorenjskih občin želi ustanoviti Zgornjegorenjsko pokrajino. Ljubljana se vidi kot samostojna pokrajina. Logatec in Ilirska Bistrica želita vsaka v svojo pokrajino, kar je glede na nesmiseln predlog Vlade celo zelo razumljivo. Vipava in Ajdovščina želita enovito pokrajino Primorsko. Na Goriškem oziroma na Severnoprimorskem pa je velika diskusija okrog imena same pokrajine. Nova Gorica želi obdržati ime Goriška pokrajina, večina drugih ali pa vsaj del teh drugih občin bi pa raje videla, da se imenuje Severnoprimorska pokrajina. V mojem volilnem okraju je bil leta 1993 izveden celo referendum o ustanovitvi Idrijsko-Cerkljanske regije. Tudi nimamo popolnoma enotnih stališč. Če pogledamo sklepa idrijskega in cerkljanskega občinskega sveta se med seboj v nekaterih podrobnostih bistveno razlikujeta. Predvsem sem prepričan, da bodo od ustanovitev pokrajin največ odnesli prav v sedežih teh 14-ih pokrajin, vsi ostali pa toliko kolikor se bodo znašli ali kolikor drobtinic kruha bo še ostalo na mizi. Vlada bo morala tudi drugim nekaj ponuditi, ali so to tako imenovane subregije ali nekaj drugega bo potrebno še doreči. Vsekakor pa bom, če se bo uresničil projekt ministra dr. Viranta, da bomo imeli vzporedni sistem pokrajin in upravnih okrajev predlagal, da se sedeži pokrajin in upravnih okrajev, ne prekrivajo oziroma ne prekrivajo nujno. Zato že sedaj najavljam, da bomo predlagali ali če hočete tudi zahtevali, da je sedež enega takšnega upravnega okraja, zakaj ne, tudi v Idriji. Naj sklenem. Stroka zagovarja čim manjše število pokrajin. Minister za lokalno samoupravo, dr. Ivan Žagar, oziroma Vlada jih predlagata 14, kar naj bi bil rezultat političnega dogovarjanja. Kot poslanec si moram pred odločitvijo, katero pokrajino zagovarjam, najprej odgovoriti na vprašanje kje bomo kot skupnost lahko najlažje uveljavljali svoje legitimne interese. Ker pa je za ta projekt potrebno v Državnem zboru zagotoviti skoraj ustavno večino, pozivam k tehtnemu premisleku. Politična tekmovanja v smislu kdo bo koga lahko ta projekt dokončno pokopljejo. Jaz bom, kot rečeno, danes v prvem branju te tri zakone podprl, kako bo v nadaljevanju pa bomo videli, odvisno bo predvsem od amandmajev in od zakonov, ki bodo še prišli na mizo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Breda Pečan.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Moram reči, da sama ugotavljam, da lahko rečem, da sem končno dočakala odločitev oziroma postopek odločanja o zakonodaji, ki smo jo, zlasti Primorci, čakali že polnih 16 let, vse od nastajanja nove ustave naše države. Že takrat smo bili Primorci zelo aktivni in željni, da bi že ustava na drugačen način, na bistveno, bom rekla, bolj jasen način določala način ustanavljanja pokrajin, da bi ne bil postopek tako zapleten, kot je bil zapisan v Ustavi pred zadnjo spremembo, ki smo jo, kot smo danes slišali, sprejeli z, lahko rečem, kar spoštovanja vredno večino. Sedaj smo pred tem, da moramo za pokrajine, ki jih bomo, upam, do konca vendarle ustanovili, se pravi, da v času, ki je sicer nekoliko dolg glede na prve želje državljanov Slovenije, ki so vedeli, da država ne more funkcionirati pa tudi če je majhna kot je Slovenije na tako centraliziran način, kot funkcionira danes in sedaj. Vendar pa seveda nikoli nismo popolnoma zadovoljni z vsako stvarjo, ki se je skupaj lotevamo, ker pač "več glav - več ve". In v tem primeru tudi seveda ima tudi zelo različne poglede in želje v zvezi z delovanjem pokrajin. Jaz bi se najprej skoncentrirala samo na poglavje v Zakonu o pokrajinah, ki govori o nalogah pokrajin, ki je tako rečeno, mogoče enostavno, pa vendarle dovolj mislim, da pošteno, zelo na splošno zapisano. Torej omogoča vse in nič, lahko rečemo, ali vse in skoraj nič. Tako lahko recimo pri prometu ugotavljamo, da sicer prenaša oziroma dovoljuje pokrajinam, da se ukvarjajo s pokrajinskimi cestami in z razvojem prometnega sistema, pri tem pa izpušča znova, kot je že pri občinah bilo, tudi urejanje javnega potniškega prometa, ki je ključnega pomena ne samo za notranjo povezanost prebivalstva znotraj občin, ampak še posebej znotraj posamezne pokrajine. In se da razumeti, kot da bo javni potniški promet še vedno v izključni pristojnosti države, Ministrstva za promet, ki svoje naloge na tem področju opravlja, milo rečeno, zelo slabo. Morda bi bila kakšna trša beseda bolj primerna. Ko govorimo o programih varstva okolja, ko govorimo o razvoju kulture, ko govorimo o razvoju zdravstvenega varstva menim, da je ta 13. člen dokaj jasen, ko pa preberemo kaj piše v zvezi s srednjimi šolami in pristojnostmi pokrajine na tem področju, pa lahko ugotovimo, da je tu najbolj jasno zapisano, da je možno vse ali skoraj nič. Morda je to tudi povezano s šolsko reformo, ki jo izvaja Ministrstvo za šolstvo in šport, kjer je ambicija, da bi prenesli zlasti srednje šole, pa tudi osnovne šole v zasebno sfero, in da so morda tudi zaradi tega nedorečene pristojnosti oziroma naloge pokrajine na področju šolstva. Ko govorimo o socialnem varstvu, pa je, zanimivo, vse tisto, česar ne mara država, in vse tisto, česar ne marajo občine, sedaj v pristojnosti pokrajin. In mislim, da je sicer to zelo koristno, ker konec koncev je socialno področje področje, ki je širše, kot je območje posamezne občine, ker je reševanje te problematike zahtevno in zato potrebuje večjo kritično maso ljudi in tudi sredstev za reševanje te problematike. Istočasno pa, če bi spomnila na spore, ki smo jih iz občin sprožali, prav ustavni spor v zvezi z družinskim pomočnikom, je zanimivo, kako se na koncu točke pojavi družinski pomočnik. Čestitke Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve, ker se je na ta način rešilo enega izmed svojih, upam reči, kar hudih problemov. Ko beremo te naloge, vsega skupaj je sedaj napisanih 16 in s tem tudi 17., ki pa potem zajema čisto vse, kar še ni napisano tu notri, se postavlja vprašanje, kaj se bo zgodilo s premoženjem, ki bo združeno na nivoju pokrajine, pa je do sedaj vanj vlagala posamezna občina ali pa morda nekaj občin skupaj, vendar ne vse, ki so v posamezni pokrajini. Jaz bi tu, recimo, opozorila na področje varstva pred naravnimi nesrečami in požarom. Na južnem Primorskem imamo dve gasilski brigadi oziroma ena je gasilska brigada, druga se imenuje gasilski zavod, se mi zdi, center, eden v Sežani, drugi v Kopru. Vemo tudi, da je Mestna občina Koper prav lansko leto zgradila oziroma dokončala novo stavbo te gasilske brigade, da smo sosednje občine, ki gravitiramo na to gasilsko brigado, sodelovale pri nabavi mobilne opreme, se pravi, gasilskih avtomobilov, tudi specialnih za gašenje na visokih stavbah in tako naprej, ampak same stavbe pa nismo sofinancirali. Kaj se bo zgodilo s tem premoženjem? Mi vemo, kakšni spori so bili pri delitvi premoženja občin, ki so se razdelile na več občin. Kaj se bo zgodilo sedaj, ko bo treba, po logiki stvari bi ga zavodi morali potem biti, ker so to javni negospodarski zavodi oziroma nejavne, negospodarske službe, bi po logiki stvari morali biti na nivoju pokrajine, ampak tukaj je seveda sedaj vprašanje, kako povrniti vložena sredstva občinam, ki so te objekte in to opremo v desetletjih, kar pač ti zavodi obstajajo, sfinancirale. Pojasnilo se bo tudi vprašanje, ko se bo začela izvajati naloga razvoja in financiranja recimo gledališč, pa na primer arhivov, pa nekaterih drugih območnih knjižnic in tako naprej, kar so ti do sedaj večinoma financirale samo nekatere ali pa celo samo ena občina znotraj novonastajajoče pokrajine. Menim tudi, da se pojavlja v zvezi z ustanavljanjem sicer pokrajin tudi težava, ko govorimo o strukturi, o sestavi pokrajinskega sveta, kjer je, če ima pokrajina do 150 tisoč prebivalcev, predvidenih od 33 do 39 članov, nekatere pokrajine bodo imele pa kar krepko pod 100 tisoč prebivalcev. Zlasti tiste, kjer se bodo nekatere občine iz njih želele preseliti v sosednjo pokrajino. Eno vprašanje sodelavcem in seveda samemu ministru za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, kaj se bo recimo zgodilo z Notranjsko pokrajino, če bo priznana pravica Ilirski Bistrici, referendum imajo sedaj 22. julija, če bo priznana pravica, da se vključi v Južnoprimorsko pokrajino. V tem primeru bo seveda Notranjska pokrajina bistveno manjša in po mojem tudi premajhna. In tukaj se potem seveda pojavi tudi v zvezi s tem število članov pokrajinskega sveta, ki je vendarle, čeprav gre za pokrajino, je vendarle tudi v tem primeru pri volitvah pomembno, da na enega člana pokrajinskega sveta tudi v državnih razmerah pade približno enako število volivcev, pripada enemu izvoljenemu članu oziroma voljenemu članu pokrajinskega sveta. In še nekaj, zanimivo je, da obravnava 23. člen v okviru delovnih teles pokrajinskega sveta tudi komisijo za romska vprašanja, medtem ko komisije za vprašanja italijanske in madžarske narodnosti v tem zakonu ni. Jaz menim, da najmanj, kar je, bi bilo smotrno in primerno, da bi to kar združili v enem odstavku, ker pač seveda drugače je videti nekoliko nenavadno. In sedaj eno tako kuriozitetno vprašanje. Vemo, da imamo na osnovi evropske direktive tudi v Zakonu o lokalnih volitvah že vneseno določilo, da imajo državljani Evropske unije, ki niso državljani Republike Slovenije, pasivno in aktivno volilno pravico, medtem ko pa imajo državljani državi, ki niso članice Evropske unije, samo aktivno volilno pravico, na lokalnem nivoju seveda. Kar pomeni tudi na nivoju pokrajine, ker je to pač druga stopnja lokalne samouprave. Do tu vse lepo in prav. Zdaj pa se postavlja vprašanje, v tem zakonu imamo predvidene posredne volitve predsednika pokrajine. On je izvoljen lahko kot nedržavljan Republike Slovenije in državljan Evropske unije tudi v pokrajinski svet, ker ima tudi pasivno volilno pravico. Od kod razlaga ali rešitev, da ta državljan ene od drugih evropskih držav, držav znotraj Evropske unije, nima pravice biti predsednik pokrajine? To je vprašanje, meni je sicer logična rešitev, bom rekla razumna rešitev, vendar pa, ali je kakršnakoli ustavna ali druga podlaga za tako rešitev. Kadar gre za volitve župan, ki so neposredne, takrat se mi zdi, da je upravičenost omejitve pasivne volilne pravice za izvolitev župana na samo državljane Republike Slovenije bolj logična, kot pa, kadar gre za posredne volitve, ko nekdo sme biti izvoljen v pokrajinski svet, ne sme pa biti izvoljen za predsednika te iste pokrajine. To se pravi, da tukaj nekaj ni čisto na mestu. In ko sem že pri volitvah, bi rada ponovila tisto, kar sem že pred mnogimi leti povedala ob Zakonu o lokalnih volitvah in bi to sedaj znova predlagala, da bi vendarle morda vzeli v razmislek tudi to varianto. Veste verjetno vsi, ki spremljate razprave okrog pokrajinske zakonodaje, da Poslanska skupina Socialnih demokratov in celotna stranka podpira neposredne volitve predsednika pokrajine, da ne zagovarjamo rešitve, ki je v sedanjem zakonu, ampak želimo, da bi bil predsednik pokrajine neposredno voljen, podobno kot predsednik države in kot župan. Zakaj - ne bi zdaj razlagala, ker ni pomembno, da bi jaz tukaj teorijo razvijala. Dejstvo je, da je to krucialno vprašanje te zakonodaje. Vendar pa argumenti, ki so bili navajani kot razlog, zakaj ne neposrednih in zakaj posredne volitve predsednika pokrajine, so zlasti sloneli na težavah, ki nastanejo, kadar je župan, konkretno, ker pač imamo tam zelo dolge, že dvanajstletne izkušnje oziroma zdaj že četrti mandat, da ko gre za neposredno izvoljenega župana, je potem težava, če je politična konstalacija v občinskem svetu taka, da ta župan težko ustvari neko sodelovanje v občinskem svetu z vsemi strankami in listami, ki so bile v občinski svet izvoljene, in da potem težko uresničuje njihov in svoj volilni program v mandatu, za katerega je bil izvoljen. To je res. Vendar pa imamo primere v Evropski uniji, kjer je izrecno rešena zadeva brez kakšnih posebnih težav in ki zagotavlja po eni strani trdnost oziroma tudi uresničljivost volilnih programov vseh tistih, ki nastopajo na lokalnih volitvah, tako predsednika oziroma župana kot tudi članov oziroma strank, ki so v pokrajinskem oziroma občinskem svetu, kot tudi trajnost take povezave, kasnejše, za vsa štiri oziroma v tem primeru, ko govorimo o pokrajinah, za pet let. Zakaj to govorim? Zaradi tega, ker tako v Franciji kot v Italiji, za druge države ne bi znala povedati, vem pa, da konkretno tam rešitev je taka, ne sicer na pokrajinskem nivoju, ampak na nivoju občine, da tisti kandidat za župana, ki je izvoljen, oziroma tiste stranke in liste, ki podprejo izvoljenega kandidata za župana, dobijo v italijanskem primeru 60% sedežev v občinskem svetu, v francoskem primeru pa celo 70% sedežev v občinskem svetu. Meni je bilo sicer razlagano, da je to ustavno lahko problematično. Mislim, da bi vsaj, če drugega ne, lahko odprli to temo in o njej kakšno resnejšo in poglobljeno besedo rekli. Gre namreč za to, da ta drugi vidik te rešitve, namreč ne samo to, da je potem, po domače bi rekli, "mala mal'ca" voditi občino ali pokrajino s tako sestavo. Tudi če samo 55% sedežev pripade predsednikovi opciji, je čisto dovolj za to, da se lahko normalno izvaja program, ki je bil zastavljen za mandat petih let. Še bolj pomembno je to, da če slučajno pride do spora znotraj teh strank in list, ki so podprle izvoljenega predsednika, lahko predsednik s svojim odstopom v trenutku razreši politično krizo in enostavno se gre v nove volite. Zakaj je to dobro? Zaradi tega, ker je potem to neke vrste garancija za trdnost sodelavcev, ki bodo pokrajino vodili naslednjih pet let. Mislim, da je to rešitev, ki je podlaga za resno razmišljanje o drugačni rešitvi volitev v pokrajinski svet in predsednika pokrajine in menim, da bi bilo dobro, če bi Vlada in predvsem minister za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, njegove sodelavke in sodelavci, vendarle morda dali v razpravo, ker mislim, da bomo imeli še tudi javno predstavitev mnenj, ki jo bomo verjetno zahtevali na delovnem telesu. Upam, da jo bo izglasovali, da bi potem to debato okrog zakona o pokrajinskih volitvah odprli in se vprašali ali je to res tako revolucionarna poteza, glede na to, da recimo v Italiji funkcionira sedaj že, mislim, da že tretji mandat, ja, tretji mandat, v Franciji pa mislim, da še kakšen mandat več. In mislim, da je to lahko rešitev, ki bi se je bilo koristno lotiti. In še nekaj. Govora je o nalogah pokrajine, ki jih lahko ena pokrajina oziroma državnih nalogah, ki jih lahko ena pokrajina izvaja za celotno državo. V točki, ki govori o urejanju prometa v pokrajini, je govora o plovbi po celinskih vodah. Ni niti besede omenjene o plovbi po morju. Morje ni celinska voda in zaradi tega sklepam, da bi bila intenca predlagatelja zakona, da morje izključi iz pristojnosti pokrajine. Menim, da glede na izkušnje, ki smo jih Primorci imeli z našo pokrajino, ki se ji je reklo Skupnost obalnih občin, ki je upravljala obalno območje morja, to je do dveh milj mislim, da je bilo, ampak lahko, da je bilo miljo in pol, ker to je pa res že tako dolgo, da se ne spomnim več, da bi bilo koristno, če bi na pokrajino prenesli upravljanje priobalnega morja. Zakaj? Zaradi tega, ker že po sedanjih izkušnjah, žal vi, gospod minister za lokalno samoupravo, tega ne poznate, vendar bi lahko vprašali kolega Janeza Podobnika, pa mogoče še njegove predhodnike, koliko je bilo Ministrstvo za okolje in prostor skrbno pri upravljanju obalnega morja. Zelo neskrbno je bilo v vseh mandatih, brez izjeme, in je prepuščalo občinam, da so skrbele za vzdrževanje režima v tem območju, kljub temu, da to sploh niso niti imele denarja za to, niti niso tega bile obvezane delati. Vendar kar je pač mejilo njihovo ozemlje na tisto morje, so morale to tudi početi. Podobno kot marsikdaj tudi za marsikateri kanal ali pa reko tudi na kopnem, na kontinentu, občine zanje skrbijo. Jaz se vam zahvaljujem za pozornost in končujem.
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Pavel Gantar.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Minister s sodelavci! Jaz sem slučajno bil tudi eden od ministrov, ki ga je v zaključnem govoru kritično ošvrknila gospa Pečanova. Mogoče bo to še kakšna tema o obalnem, prioblanem morju in velikih prizadevanjih vseh treh obalnih občin za čisto priobalno morje. Bom takrat povedal kaj več, danes se bom tega vzdržal. Poleg tega, da ne bom govoril o teh zadevah, ne bom govoril tudi o vsakem zakonu posebej, bom pa govoril, kot je v moji navadi, tudi o zakonu, ki ga ni. In to je o zakonu o ustanovitvi pokrajin. Prva moja točka oziroma poanta, ki jo želim izpostaviti v razmeroma kratki svoji predstavitvi, je to, da je eden največjih problemov ob vseh prizadevanjih ministra, ki mu štejem v dobro, da se je znal pogovarjati, da se je veliko pogovarjal, da je bil tudi dojemljiv za določene pripombe. Ampak kljub vsemu, ena največjih pomanjkljivosti in tudi napak je ta, da smo mi razpravljali o pristojnostih pokrajin, o financiranju pokrajin, o volitvah v pokrajinah, o vlogi in položaju pokrajin, ne da bi hkrati razpravljali tudi o njihovi velikosti in teritorialni organizaciji in širitvi. Pristojnosti neke pokrajine so lahko zelo zelo drugačne, zelo različne glede na to ali so te pokrajine v teritorialnem in prebivalstvenem smislu velike ali majhne. Hkrati pa se je treba otresti iluzije, da je ustanavljanje pokrajin v bistvu politično administrativni akt, da je to neka politično administrativna delitev in da pokrajine pravzaprav niso družbena teritorialna skupnost, kot rečemo v prostorski sociologiji, urbani geografiji in tako naprej. Mi ne ustanavljamo pokrajin na prazno, na izpraznjeno karto Slovenije, na "tabulo raso", kot bi lahko rekli, ampak imamo v Sloveniji dolgo časa obstoječi, delujoči urbani sistem, sistem mest in naselij, sistem hierarhij, povezav, interakcij med temi mesti in naselji, vasmi, imamo nek prostorski sistem. In te pokrajine, ko bodo ustanovljene, če bodo ustanovljene bodo seveda padle, v ta sistem, bi temu rekli. In kako bodo padle je zelo usodno vprašanje. Se pravi, mi dejansko imamo neke členitve, neke organizacije, neke družbeno prostorske sovisnosti in v tem je vsa ideja regionalizma. In to je, kdaj je regija oziroma pokrajina v tem primeru tista oblika organizacije, ki presega lokalne ravni, kjer neke družbeno prostorske sovisnosti delovnih mest, stanovanj, uslug, izobraževalnih inštitucij, prometa presegajo lokalnost in se morajo organizirati in se organizirajo na nadlokalni ravni. Nekdo, ki stanuje v Domžalah, kot je moja kolegica, lahko dela v Ljubljani, ima neke določene usluge v neki tretji občini in tako naprej. To je to, kar se imenuje prostorska sovisnost. Prostorska sovisnost je 105 tisoč avtomobilov, ki vsako jutro pride v Ljubljano in odide iz Ljubljane. In popolnoma jasno je, če želite urejevati recimo Ljubljano, potem ni vseeno, kaj se dogaja v Grosupljem, v Domžalah, na Vrhniki in tako naprej. In če se ne zavedamo, da je to ideja pokrajine, da prehajamo na način teritorialne sovisnosti in organizacije na širšem nivoju, potem se seveda lahko "pričkamo" o pokrajinah, ne da bi vedeli, kakšne in kako velike bodo. Pokrajine morajo biti tako velike, da zajemajo to sovisnost na ravni vsakodnevnega življenja, pa tudi širše. Pokrajine morajo imeti tudi neke vrste središč. Ni pa nujno, da je središče edina točka, ki determinira vse življenje v pokrajini. Recimo tipični primer je, jaz ne bom zdaj navajal nobenega, v vseh tistih novih pokrajinah, ki naj bi bile, kjer se prepirajo o tem, kje naj bo središče. To je že prvi indikator to, da tisto območje ni sposobno definirati pokrajine na nek način. Če se prepirajo o središču, to že pomeni pravzaprav, da ne vemo, kako oziroma je med njimi nasprotovanje temu elementu prostorske sovisnosti. In to je prva zadeva. Gospod minister, greva kar črta pokrajine, polovico jih lahko sčrtva takoj. In stroka je tukaj enotna, 6 do 8 pokrajin, nikakor pa ne 14 ali celo več. To je problem, ki bo seveda nas zaposloval naprej. In več kot 6 do 8 pokrajin, vas opozarjam resno, je zgrešen projekt in ga jaz ne bom mogel podpreti. K temu je treba dodati še to, da razvoj prometne infrastrukture, informacijsko-komunikacijskih tehnologij povečuje teritorialni obseg vsakodnevnega človekovega gibanja, kar sem že stokrat poudaril in s tem tudi povečuje teritorialno in gospodarsko sovisnost v pokrajinah. Pred skoraj 30-imi leti je veljalo, da je spodnji prag pokrajine približno 150 tisoč prebivalcev po tradicionalni teoriji centralnih krajev. Danes je seveda ta prag, jasno, lahko samo večji, nikakor ne manjši. In temu, kar sem že povedal, bi dodal še en vidik, ki sem ga že omenil. To je problem tega urbanega sistema. Mi, kot veste, bomo uvedli schengensko mejo, razen proti Hrvaški. V tem trenutku se bodo urbani sistemi začeli povezovati neposredno med seboj, to delajo že danes. Vi imate Trst, Furlanijo Julijsko krajino nasproti obale. Tu ne bo meje. To bo nekoč enovit velik urbani sistem. Podobno velja na drugi strani, recimo, Gradec Maribor, Lipica in tako naprej. Pa tudi, recimo, kaj jaz vem, Nova Gorica - Gorica. S tega vidika so majhne pokrajine res velik problem. Majhne pokrajine se ne bodo mogle soočiti na približno enakopravni osnovi s temi urbanimi sistemi, ki že segajo čez slovensko mejo. In še to. Če bomo imeli majhne pokrajine in Ljubljano tako, kot je, Ljubljana ne bo nikoli mogla odigrati tistega povezovalnega, skupaj z Mariborom, centriranja slovenskega urbanega sistema. In ta bo razpadel. Nič hudega. Slovenstvo ne bo ogroženo, da bi koga, ali pa, ne vem, osnovna šola v Kopru, ne bodo ogroženi v Mariboru, se ne bodo v osnovnih šolah učili samo nemško ali karkoli podobnega. Nobenega strahu pred kakšnih takim na pol primitivnim nacionalizmom. Ampak sistema medsebojnih povezav ne bo več. Več bo imel Koper s Trstom, kot bo imel z Ljubljano. In to je ta problem. Zato je v nasprotju s tistimi, ki ves čas govorijo o nerazvitosti robnih pokrajin Slovenije -to je problem, ne zanikam ga - ampak problem osrednje vloge slovenskih mest v pokrajinski strukturi je enako velik problem. Ne samo Ljubljane, Maribora, Novega mesta, vseh teh središč, ki so v prostorskem planu opredeljena kot središča nadregionalnega oziroma celo nacionalnega pomena. In če ne gledamo s tega vidika, nam bo razpadlo mnogo več kot mislimo. Zakaj? Na račun nekaterih pobožnih želja nekaterih politikov iz strank, ki se vidijo, da bi bili lahko veliki gospodarji v točno tako zasnovani regiji, kot jo predlagajo, ali pa ta regionalizem, drobljenje žene želja po subvencijah. Kamorkoli ste pogledali v časopise, vsi kalkulirajo: če smo pokrajina, dobimo več ali dobimo manj. In to je logika kosovskega razvoja v stari socialistični Jugoslaviji, kjer je bil glavni problem kosovskega vodstva, kako pokazati, da nisi presegel praga razvoja, ki bi ti odrekel državni denar. Razvoj nerazvoja je bil glavna tema. In pri nas bo razvoj nerazvoja ponovno glavna tema. Zato razvoj seveda se mora striktno fokusirati na projekte in na vse te stvari, ne nekih temeljnih infrastrukturah, ki jo je država dolžna zgraditi, ampak ne več kot to. In še enkrat pozivam k razumu, da se dajmo ustaviti, dajmo pogledati te zadeve skupaj s teritorialnimi možnimi členitvami, pri čemer sem jaz tako kot ostali strokovnjaki prepričan, da je to 6 do 8, in se moramo tu ustaviti. Šibke regije, kot sem rekel, ne bodo mogle parirati. In te reorganizacije, ki se dogajajo, na katere je opozoril gospod Bevk, točno kažejo ta problem. Prav gotovo je ta Virantov predlog odgovor na slovenske centralizirane uprave, na idejo regionalizma in pokrajin, kakršnakoli že je. Ampak hkrati je tudi signal, sporočilo Vlade, kadar ne ve, kaj bi naredila, panično začne reorganizirati. Dajmo ustaviti to paniko. Dajmo razmisliti, poglejmo še enkrat pristojnosti, vlogo, funkcijo pokrajine znotraj slovenskega globalnega sistema, znotraj delitve fukcij in v primerjavi s tujimi, sosednjimi urbanimi sistemi, ne bom rekel, da so tuji, sosednjimi urbanimi sistemi, in naredimo nekaj pametnega iz teh pokrajin, ker mislim, da jih potrebujemo. Jaz mislim, da jih potrebujemo ravno zaradi razlogov, ki sem jih opisal. Mislim, da jih potrebujemo, če so prave, če pa ne, raje ne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod minister.
Hvala za besedo. Mislim, da sem na konkretna vprašanja, pa tudi sicer na dosedanjo razpravo vseeno dolžan nekaj pojasnil, kar zadeva pripravo, sprejemanje in tudi usklajevanje te zakonodaje. Kar zadeva ustanavljanje pokrajin z vidika njihove razvojne funkcije, mislim, da tudi iz te razprave sledi, da je ustanovitev pokrajin pravzaprav nujna. In če želimo do pokrajin priti, potem moramo sprejeti ustrezen paket zakonodaje. Kar zadeva ta paket zakonodaje, je treba v bistvu sprejeti šest zakonov. Brez kateregakoli od teh šestih zakonov praktično pokrajin nimamo. V tem trenutku imamo v razpravi seveda te tri osnovne vsebinske zakone, pri tem je na nek način v razpravi odprt Zakon o ustanavljanju pokrajin, ki govori o številu, sedežih, tudi poimenovanjih in ki se sprejema z dvotretjinsko večino v Državnem zboru. Ta razprava v tem trenutku poteka in mi skozi to razpravo, ki se bo zaključila konec tega meseca, dobivamo pripombe [[ki se jih bom lotil na koncu]] , na podlagi česar bomo poskušali uskladiti in pripraviti dokončni predlog tega zakona. Potem imamo sočasno, na podlagi vsebinske zakonodaje, že v tem trenutku v pripravi tako imenovani tehnični zakon, ki je nadgradnja te vsebinske zakonodaje. To pomeni, da s tem zakonom že v tem trenutku popravljamo oziroma spreminjamo celoten paket 50 in nekaj zakonov, ki jih je treba spremeniti na področju področne zakonodaje, ker posegajo na nivo delovanja bodočih pokrajin. Zadnji teh zakonov je zakon, ki bo določal volilne enote, ki ga pa ni mogoče pripraviti pred tem, dokler nimamo meja pokrajin poznanih. Kar zadeva tega celotnega paketa zakonodaje, je potrebno seveda povedati, da ni mogoče v istem trenutku celotnega paketa predlagati, ker so postopki sprejemanja teh zakonov v Državnem zboru in te postopke narekuje tudi sama ustava nekoliko različno. Pri Zakonu o ustanovitvi pokrajin je zahtevana soudeležba občin, kar je seveda tudi sicer normalno in je zahtevana javna obravnava. To je seveda pravilno, da dobimo ta pravi odziv s terena, ki bo na nek način lahko dal tiste najboljše rešitve. Idealnih rešitev, ki bi ustrezale prav vsakemu v Sloveniji, pa verjetno ne bo nikoli mogoče pripraviti. Nekaj, kar je zame lahko idealna rešitev, za nekoga drugega pač ni. Normalno, da so tudi v tem primeru pogledi različni, vendar sem prepričan, da stvari potekajo v neki pozitivni in v neki konvergentni smeri. Kar zadeva teh časovnih eventualno zamikov, moram povedati to, da so nastali, če so že nastali, in sicer ne ogrožajo sprejemanja celotnega paketa zakonodaje in celotne izvedbe projekta tudi zaradi razprave, ki je bila zelo široko opravljena v Državnem zboru. Ne seveda v tej dvorani, ampak v fazi usklajevanj s posameznimi političnimi strankami. Mi smo to zakonodajo vsaj v treh krogih predstavljali vsem strankam tega Državnega zbora, tako koalicijskih kot opozicijskih in smo tudi v maksimalni možni meri sproti poskušali upoštevati pripombe, ki so prihajale in ki so pomagale k izboljševanju tudi te zakonodaje. Jaz sem tudi prepričan, da bo tudi ta razprava, ki danes tukaj poteka in ki še bo potekala, tudi verjetno skozi vložene potencialne amandmaje prispevala k izboljšanju te zakonodaje, kar je nujno, saj mi želimo pripraviti čimbolj kvaliteten paket zakonodaje, ker nenazadnje sprejemamo to zakonodajo za daljše časovno obdobje in z uvajanjem pokrajin bistveno spreminjamo in posegamo v način upravljanja Slovenije, seveda v pozitivni smeri. Kar zadeva ta tehnični zakon, ki bo bolj natančno dal še nekatere odgovore, čeprav so v vsebinski zakonodaji okvirno ti odgovori zajeti, da ga tudi ni mogoče bilo pripraviti prej, dokler nismo imeli osnovno določenih vsebin. Na podlagi vsebin, ki se prenašajo navzdol, govorimo pa predvsem o tem delu, je seveda zdaj mogoče, da ta proces poteka. In moram reči, da je bil ta osnovni paket zakonodaje tudi na vladni ravni sprejet s soglasjem, tako da tukaj ne more biti nikakršnih dilem in Vlada je zavezana k projektu ustanovitve pokrajin, ker ga iz razvojnih vidikov Slovenija nujno potrebuje, in to ne samo zaradi tega razvojnega vidika, ki je povezan z največjo pomočjo tistim območjem, ki so najbolj razvojno ogrožena, vendar sem jaz prepričan, da pravzaprav pokrajine prinašajo razvoj celotnemu območju Slovenije. Prinašajo neko novo razvojno dinamiko, tudi tistim najbolj, v tem trenutku že razvitim delom, kjer na prvi pogled izgleda, da pokrajine niso potrebne, vendar pa sem prepričan, da tudi skozi nek sistem konkurenčnosti, ki nastaja, tudi neke tekme, seveda v pozitivnem smislu, bo tudi v tem delu razvoj lahko tekel hitreje. Kar zadeva tudi priprave te zakonodaje, jaz moram reči, da daleč od tega, da je bila stroka izključena. Strokovna diskusija je potekala na tem nivoju že od ustanovitve občin, torej že vsaj 10 let. Vsi tisti pozitivni elementi stroke oziroma dognanja stroke, ki pa, moramo seveda tudi povedati, niso vedno enoznačni, so vključeni v pripravo te zakonodaje. Pri tem delu pa je bil poseben poudarek dan na finančni del priprave zakonodaje, kjer pa je bilo potrebno tudi vključiti dodatno finančno stroko s tega področja in upoštevati zatečeno stanje, ki ga imamo v Sloveniji. Kar zadeva teh treh zakonov bi se mogoče najprej ustavil na nekaterih vprašanjih, ki so se pojavljala pri prvem zakonu, ki je povezan s prenosom vsebin oziroma določanjem vsebin, z zakonom o pokrajinah. Imamo tri osnovne sklope nalog, ki bi jih naj pokrajine opravljale. Osnovni namen je seveda prenos nalog, pristojnosti, ki so pokrajinskega, regionalnega pomena iz državnega nivoja navzdol skupaj s finančnimi viri in skupaj z administrativnimi strukturami. To še posebej poudarjam. In v tem smislu je ta operacija zastavljena finančno nevtralno. Torej ne govorimo niti o novih delovnih mestih, govorimo o selitvi delovnih mest iz, recimo, osrednjega dela Slovenije v tista okolja, ki ta delovna mesta v razvojnem smislu nujno potrebujejo, tudi potrebujejo določen dodatni intelektualni potencial, ki bo prisoten v tistem delu, kjer je bilo potrebno seliti. Tudi tukaj ugotavljamo, da je prisotna v Sloveniji migracija. Pomemben delež migracije in mi smo prepričani, da bomo tudi s pokrajinami en del te migracije ali pa en del teh tokov, ki tečejo pravzaprav v eni smeri, samo v center, lahko preusmerili mogoče tudi v drugi smeri, torej v te druge pokrajinske centre. Drugi del nalog je ta del, ki je povezan s prenosom nalog v izvajanje, kar zadeva upravnih enot oziroma vprašanja, ki so povezana z enotirnostjo, z dvotirnostjo sistema. Rešitev, ki je v tem trenutku sprejeta na Vladi in je tudi rezultat razgovor v vsem tem času tudi na politični ravni, predvideva enotirni sistem, ki se uvaja postopno. V prvi fazi se prenašajo, to pa takoj z ustanovitvijo pokrajin, tiste naloge iz upravnih enot, ki so tesno povezane z razvojnimi funkcijami bodočih pokrajin, torej s področja gospodarstva, turizma, kmetijstva in še nekatere druge, tudi s področja prostorskega načrtovanja, s področja izdajanja recimo gradbenih dovoljen. Sočasno se s tem prenašajo tudi ustrezne inšpekcije. In drugi del, naloge se pa naj prenašajo po analizi, kar zadeva ostalega dela s tega naslova po tem prehodnem obdobju. To je povezano tudi s tem, da ne bi takoj v prvi fazi preveč obremenili oziroma preobremenili in povzročili eventualno dodatne težave, ker želimo zagotoviti čim bolj enakomeren prenos nalog, ki so povezane konkretno z državljankami in državljani v tem prehodnem obdobju. Tretji segment nalog je ta segment nalog, ki je povezan z nalogami, ki bi se naj prenašale iz občin. Jaz moram to zelo jasno povedati, da mi v tem trenutku s to zakonodajo nismo v ničemer posegali na območje delovanja občine, razen tisto, kar je že bilo pred tem pravzaprav navedeno, nismo posegali tudi ne v sam sistem financiranja občin, tako kot je postavljen. Občinam ostaja vsa avtonomija, kot je bila do zdaj sprejeta. Je pa res, da smo z vidika bolj učinkovitega izvajanja posameznih nalog dopustili, da pa občine nekatere naloge prenesejo navzgor. In so lahko ti prenosi tudi različni od okolja do okolja. Seveda pa mora ta prenos potekati dogovorno, najprej znotraj samih občin in na drugi strani tudi z bodočimi pokrajinami, s tem, da moramo jasno povedati, da je to drugi nivo lokalne samouprave in da so občine prvi nivo lokalne samouprave in da sta ta dva nivoja sicer ločena. Pričakuje se pa in tudi elementi, ki urejajo zakonodajo, gredo pa v tej smeri, da se vzpostavi v maksimalni možni meri sodelovanje med tema dvema nivojema tudi z vidika nevarnosti recimo potencialnih pokrajinskih centralizmov, ki si jih ne želimo, in ki so nujno povezane z neko enakomerno porazdelitvijo služb, inštitucij znotraj posameznih bodočih pokrajin. V tem smislu je ta prenos nalog upravnih enot v izvajanje bodoče pokrajine zelo pomemben. Mogoče bi se sedaj nekoliko še dotaknil tudi samega financiranja, ker je to izjemno zahtevna tema, tudi v strokovni literaturi je bila najmanj obravnavana in ker je povezana s specifiko financiranja oziroma tudi sistema zajemanja davkov, ki ga v tem trenutku imamo v Sloveniji, torej s celotnim paketom in segmentom davčne zakonodaje. Pri pripravi tega zakona o financiranju pokrajin smo izhajali iz določenih izhodišč, iz določenih robnih pogojev, ki jih ne želimo kršiti. Osnovni namen je, tako kot sem že povedal, da selimo naloge skupaj s finančnimi viri in skupaj z administrativnimi strukturami iz državnega nivoja od zgoraj navzdol. Torej ni v tem smislu nekih novih nalog, ki se že v tem trenutku ne bi izvajale, čeprav bodo bodoče pokrajine v svoji razvojni funkciji prihajale do nekih novih nalog in rešitev. Vendar v tem trenutku govorimo o tistih nalogah, ki so pokrajinskega pomena, ki jih izvaja država in jih selimo navzdol. In te naloge so dejansko pokrite. Ampak prepričani pa smo, da jih bodo pokrajine bistveno, bistveno bolj učinkovito lahko izvajale in bodo lahko bistveno bolj učinkovito dajale poudarek vsebinam, ki so v posameznih okoljih tudi skozi druge parametre, torej naravne, zgodovinske, geografske in še katere prisotne. Ta okvir, ta omejitev je povezana najprej s tem, da mora javnofinančni okvir ostati takšen, kot je, da je ta operacija dejansko načrtovana finančno in nevtralno v izhodišču, da nimamo novih davčnih virov, ni novih davkov, da imamo izjemno neenakomerno porazdelitev davčnih virov, ki sledijo delno iz razvitosti Slovenije kot take po posameznih območjih, delno pa tudi redno iz sistema davčne zakonodaje v smislu zajemanja teh davčnih virov in moramo v tem delu pokrivati tiste zakonske naloge, ki se prenašajo navzdol, torej moramo zagotoviti funkcioniranje inštitucij, ki jih prenašamo navzdol. In v tem smislu smo šli v sistem v dveh smereh. Na eni strani v sistem primerne porabe, ki zagotavlja izvajanje teh nalog. Mi ocenjujemo, da tudi znotraj tega sistema, ki po ocenah, ki so bile narejene, pokriva izvajanje teh nalog po trenutnih ocenah, te ocene so bile delno tudi posredovane poslanskim skupinam, delno pa v teh bolj detajlnih delih potekajo te stvari v tem trenutku, ko pripravljamo in spreminjamo področno zakonodajo. In ta področna zakonodaja bo pripravljena do septembra in bo takrat prišla tudi v proceduro. V tem smislu zagotavljamo te naloge, ampak znotraj tega tudi verjamemo, da je del manevrskega prostora namenjen lastni avtonomiji pri odločanju. Tudi torej znotraj primerne porabe. Mi smo na tem delu odstopili v posameznih deležih posamezne davčne prihodke, ki so na voljo, vendar tega ni bilo mogoče narediti v celoti za pokrivanje primerne porabe, ker bi v tem smislu lahko s pokrajinami naredili obratno, kar dejansko želimo narediti. Pri posamezna okolja skozi pokrajine namesto, da bi jim pomagali pri razvoju, še dodano oslabili oziroma jih celo lahko onemogočili. Moramo pač imeti v vidu celotno območje v Sloveniji. V drugem delu želimo pokrajinam dati tudi sistemsko vire za razvojno investicijsko funkcijo. V tem delu smo iz tega dela prenosa teh nalog, torej razvojnoinvesticijskih iz državnega nivoja navzdol, opredelili vire skozi odstopljeni delež davka na dohodek pravnih oseb in ta dohodek smo tudi morali delno redistribuirati po celotnem območju Slovenije. Če ne bi tega naredili tudi z vidika zajemanja tega davka, bi se lahko zgodilo, da bi posamezna okolja ostala brez tovrstnega vira, torej brez razvojno investicijskih funkcij iz tega naslova. Za to je zajamčeno vsem 100% povprečje in je manevrski prostor znotraj teh dodatnih 50%. S tem so na nek način nagrajena tista bolj razvita okolja. Jaz bi tu posebej opozoril na to, da se nikakor ne morem strinjati, da govorimo v tem primeru o kakršnikoli uravnilovki. Obratno, jaz sem prepričan, da želimo skozi to zagotoviti primerljive pogoje za izvajanje nalog in za življenje iz tega naslova vsem državljankam in državljanom Slovenije, ne glede na to v katerem okolju v Sloveniji živijo, torej enakost pred zakonom. Ne gre za uravnilovko, gre za enakost pred zakonom, gre za solidarnostni učinek, vendar je ta tudi v vseh najbolj razvitih demokracijah izjemno prisoten in poudarjen. Mogoče bi se v tem zaključnem delu dotaknil še tega potencialno četrtega zakona, ki je sicer ves čas že v razpravi. Ta razprava, če smo iskreni, ni nastala v tem trenutku, ko poteka formalna javna obravnava, ampak je ta predlog zakona nastal tudi na željo in zahtevo poslanskih skupin, ko smo usklajevali vsebinsko zakonodajo, ko smo se pogovarjali o delitvi Slovenije. In tudi ta zakon ni nastal oziroma tudi ta delitev, ki je zdaj v razpravi, ni nastala po naključju, ampak je rezultat na eni strani delovanja stroke, na drugi strani pa je rezultat tudi političnih dogovorov, ki so potekali že kar nekaj časa. In pravzaprav ta delitev v bistvu izvira iz preteklega mandatnega obdobja in bi bilo treba tudi pogledati, je zelo zanimivo, kdo so podpisniki posameznih predlogov zakona o posameznih pokrajinah, ki so bile že tudi vložene v ta Državni zbor v preteklih letih. Ta rešitev se je naslonila na statistično razvojne regije, ki jih mi v tem trenutku imamo že več kot 10 let, kot izhodiščni predlog, k temu pa sta res bili dodani ti dve dodatni bodoči pokrajini, ki pa sledita še iz razprave, ki je potekala v Državnem zboru mogoče dve leti nazaj ali pa slabi dve leti nazaj, ko smo sprejemali - ta zadeva je že bistveno dlje časa aktualna - zakon o skladnem regionalnem razvoju in so ravno takrat bili vloženi amandmaji, ki so zahtevali vgraditev v zakon teh 14 statistično razvojnih regij. Mi takrat zaradi pogajanj z Evropsko komisijo, seveda finančni perspektivi, ki je bila izjemno pomembna, ta pogajanja z vidika zaključka in učinkov teh pogajanj nismo tega vgradili, vendar je potrebno povedati, da te statistično razvojne regije v tem trenutku pač opravljajo vsaj en del funkcij, ki jih bodo opravljale bodoče pokrajine. In to že kar nekaj časa. Opravljajo seveda v danih okvirjih, ki so bili res v preteklem obdobju zelo šibki ali pa jih praktično skoraj ni bilo, ampak delno so bili in naj bi opravljale in so tudi opravljajo te razvojne funkcije na tem nivoju. Zato je normalno, da se naslonimo na ta del in ne nazadnje smo tudi danes slišali, da se te delitve kar uporabljajo na različnih nivojih in so zelo blizu tej rešitvi. V drugem delu je, kot sem že omenil, to rezultat politične diskusije. Jaz moram reči, da tudi pri vseh obiskih poslanskih skupin ali pa ne bom rekel ravno pri vseh poslanskih skupinah, ampak pri večini obiskov pri poslanskih skupinah, po teh diskusijah so vedno rešitve konvergirale pravzaprav k tej izhodiščni rešitvi 14 pokrajin. Mi pa smo potem, ko smo sprejeli ta paket zakonodaje, sprejeli tudi ta izhodiščni predlog, ga formalno posredovali v javno obravnavo, dodali k temu izhodiščnemu predlogu vse tiste pripombe, ki smo jih do takrat dobili, čeprav so izhajale iz teh neformalnih usklajevanj, z zavedanjem, da bo prišlo do določenih sprememb. Vendar smo vztrajali na izhodiščnem konsistentnem predlogu. Moram še reči, da kar zadeva strokovni del predlogov, tu po mojem vedenju in kolikor sem sam pregledal to literaturo, stroka ni enotna. Kar pa zadeva vsebinski del zakonodaje in te rešitve, tudi če so rešitve nekoliko nižje, torej da imamo manj pokrajin, kot recimo 14, da jih imamo 13, 12, tudi do 9, če hočete, ta zakonodaja, tako kot je zdaj pripravljena, pokriva te rešitve. In v tem smislu ni bistvenih sprememb. Do sprememb zakonodaje bo treba priti samo v nekih radikalnih spremembah, kar zadeva ta izhodiščni predlog. Recimo, v primeru, da bi bila Ljubljana kot samostojna, da ima poseben status. V tem primeru bomo morali korigirati ta del zakonodaje, česar se tudi zavedamo. Seveda pa bi verjetno prišlo do spremembe zakonodaje tudi v primeru, če bi imeli minimalno število pokrajin ali pa neko višje, maksimalno. Osebno seveda nobenega od teh dveh, minimalnega ali pa maksimalnega, predlogov ne zagovarjam. Minimalno število pokrajin, recimo, v tisti najnižji različici treh pokrajin, pomeni razvoj izključno na osi Koper-Ljubljana-Maribor. Seveda nimam nič proti temu, da se ta os razvija, vendar želimo, da se ob tem, ko se razvija ta os, razvijajo tudi številna druga območja v Sloveniji, ki ta razvoj nujno potrebujejo; potrebuje ga Koroška, potrebuje ga Dolenjska, potrebuje ga Gorenjska, potrebuje ga tudi Goriška, potrebuje ga Prekmurje, pa verjetno bi še lahko naštevali. In v tej smeri gredo te rešitve. Ko se pogovarjamo še o stroki, samo še dva stavka v tem delu. Seveda so meje pokrajin in tudi velikost pokrajin odvisna predvsem in v veliki meri od vseh drugih kazalcev, ki so pomembni. Mogoče v nekem delu je število še najmanj pomembno, je pa tudi zaradi kritične mase sigurno pomembno. Vendar vsekakor ne smemo zanemariti zgodovinskih, geografskih, kulturnih, tudi razvojnih, prometnih tokov in še česa pri oblikovanju pokrajin. S tem se absolutno strinjamo. Pri tem gre pa tudi za število prebivalcev. Tudi kar zadeva stroko, v tistem delu, kjer sem se osebno pogovarjal z nekaterimi predstavniki, ki so bili tu navedeni, jih je rešitev po znižanju števila pokrajin predvsem vodila v smeri, da se povprečno število prebivalcev približa 100.000. To je pravzaprav bilo osnovno vodilo teh diskusij. In rešitve, ki zdaj prihajajo, tudi s strani pokrajin v smislu preoblikovanja izhodiščnega predloga, zaenkrat kažejo, da bi se naj v tem smislu ta izhodiščni predlog, po številu prebivalcev približeval tej spodnji meji 100.000, verjetno v celoti tega ne bomo mogli nikdar doseči. In seveda bomo v tem smislu lahko te relativno sicer velike razlike, ali pa tudi ne, med posameznimi pokrajinami iz tega predloga nekoliko zaokroževali oziroma približali predvsem v tistih primerih, kjer imamo opravka s tistim res minimalnim številom. Je pa res, da učinkovitost posamezne pokrajine ni primarno odvisna samo od števila prebivalcev. Mora že biti določena kritična masa, možna so ta odstopanja, vendar je v veliki meri seveda učinkovitost pokrajin odvisna od tega, kako bodo pokrajine vodene. Podobno kot velja v tem trenutku za občine, kjer so te razlike danes še bistveno, bistveno večje in seveda občine pravzaprav pokriva enotna zakonodaja, podobno kot je predvideno tudi za pokrajine. Pomembno je v veliki meri to menedžeriranje. In mogoče še v tem delu, kar zadeva bodočih pokrajin in ko se primerjamo z Evropsko unijo, primerjamo s statističnimi regijami, če gledamo evropsko regulativo na nivoju NUTS3, torej teh statističnih regij. Evropska direktiva tu zelo jasno govori o povprečju 150 tisoč prebivalcev. In če pogledamo to povprečje, ne minimalno število, ampak povprečje, potem v Sloveniji to znese dobrih 13 ali pa slabih 14 bodočih pokrajin. To sigurno drži in se da izračunati. Kar pa zadeva prekoračitve tega števila, se jaz absolutno strinjam, da je število 14 absolutno tista zgornja meja. Moja želja tudi je, ali pa upanje, da bi mogoče skozi ta usklajevanja zmanjšali za katero od bodočih pokrajin, vendar moram priznati, da do zdaj ta diskusija ni šla v tej smeri in bodimo politično realni. Zato sem tudi večkrat rekel, da je številka 14 politična realnost. Nisem pa za to, da bi se ta številka presegla. V tem primeru pa se strinjam, da se ne pogovarjamo o 15-ih pokrajinah, ampak se pogovarjamo v trenutku 25-ih ali 30-ih. In v tem primeru bistveno, bistveno odstopimo od tega osnovnega koncepta, ki ga imamo. Jaz samo upam in verjamem, da bodo rešitve šle v tej smeri. In še mogoče, čeprav se bom kasneje po potrebi še oglasil, mi smo odprti za vse pripombe, ki še prihajajo. Jaz sem prepričan, da bo še prišlo do spremembe zakonodaje v nadaljnjih fazah usklajevanja, vendar pričakujemo konkretne predloge in konkretne rešitve, ki so realni, ki so strokovno realni, ki imajo ozadja, ki jih je mogoče akceptirati. In ki so nenazadnje tudi politično realni, in samo upam, da bo politični konsenz za ustanovitev pokrajin, ki je bil dosežen s spremembo Ustave, ohranjen, da bomo zmogli napraviti ta skupen napor in najti rešitve, da bomo prišli do pokrajin, ker pa so z vidika razvoja Slovenije nujno, nujno potrebne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Kristijan Janc.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Končno tudi ta zakonodaja v Državnem zboru, čeprav na petek 13. Mislim, da to ni slaba popotnica, upam, da bo dobra popotnica temu pomembnemu paketu zakonov, ki jih imamo danes v obravnavi. In tudi čas 12 ur in pol je verjetno nek svojevrsten rekord v tem mandatu Državnega zbora. To pomeni, da je temu res aktualna, da bo zagotovo je še veliko razpravljavcev. In da je to, kar je bilo doslej že povedanega v Državnem zboru preko poslanskih skupin in posameznikov, zagotovo neka načelna podpora je. In prva podpora je bila že takrat, ko smo ustavne spremembe spreminjali. 77 poslancev je kar zajetno število, ki je dalo zeleno luč za pokrajine v Sloveniji. Današnja razprava bo pokazala, pa zagotovo še nekaj tistega, kar morda v tem času, pa verjamem, da je bilo ogromno razprav tako s poslanskimi skupinami, v Državnem svetu, po regijah, po občinah in tako naprej. Veliko smo že povedali svojih pripomb, takšnih in drugačnih, z željo in ciljem, kako še izboljšati ta izjemno zahteven paket, o katerem se v Slovenji pogovarjamo že 10 ali 15 let bolj ali manj intenzivno med poslanci pa tudi med župani, med občinami in tako naprej. In mislim, da je čas dozorel, če zdaj ni, potem vprašanje, kdaj bo tisti naslednji čas sploh primeren, da to drugo raven lokalne samouprave naredimo in da naredimo ta velik korak, prenos, decentralizacijo oblasti iz Ljubljane, da rečem, na pokrajine. To je temeljno vprašanje, ali imamo voljo, da to naredimo. Imamo mandat, o tem bo odločal Državni zbor. Ustavne spremembe so, to ni izgovor zdaj, kdo kaj bo, to bodo naredili poslanci Državnega zbora, ali bodo pritisnil prav ali pa ne bodo pritisnili prav in ali bomo v drugi obravnavi na osnovi te današnje še kakšne popravke verjetno naredili, ki bodo kompromis, ki bodo nekako poskušali dobiti tudi podporo tistih, ki danes imajo še neke čudne poglede. Ko sem prej poslušal nekatere poslance, posamezne skupine, me kar čudi, me kar strah postane, da očitno nimajo nobenega kontakta več z lokalnimi skupnostmi, da so sploh že odleteli iz tistega lokalnega okolja v Ljubljano in da po mojem niti nimajo občutka. Zato imam jaz dobro gesto, ko sem včasih rekel, da je dobro, da ima ta Državni zbor tudi kaj županov, dobro, da ima tudi kaj občinskih svetnikov, da ima še vedno kontakt z realnostjo, z okoljem. Ne da nekateri očitno ne ve da, koliko občin je v Sloveniji. Ni jih 200. 210, da povem tistim, ki tega še ne vedo, pa so poslanci! To je žalostno. In da govorijo o slovenskih občinah, da je to zabloda, da je to napaka, da je to slabo, da to ni v redu, da je to ne vem kakšen [[...]]Mislim, da je to velika zabloda tistih, ki ne poznajo lokalne skupnosti, ne poznajo lokalne samouprave, ne poznajo teh malih slovenskih občin, kako so bile uspešni, kako so uspešne, kako dobro delajo za dobrobit tistih ljudi, ki tam živijo in nenazadnje imajo izjemne rezultate. S tem denarjem naredijo trikrat več, kot bi tiste velike občine. In takšna napačna interpretacija samo tistih, ki nimajo kontakta ali realnega stika z bazo ali z lokalnimi skupnostmi. Razlogov je več kot dovolj za to. Mislim, da vsi, ki tukaj sedimo, pa če hočemo odkrito priznati, da ta država ima preveliko centralizacijo. Moramo to popraviti, da bo v bistvu skladnejši regionalni razvoj. Ob tem toliko govorimo, toliko lepih besed, da moramo narediti bolj prijazno državo, bolj uravnotežiti, narediti to ali ono. Zdaj je čas, zdaj je primeren čas, da se to naredi. In s tem prvim paketom, ki je v prvi obravnavi, in potem s tistimi, ki sledijo, bomo pokazali, ali to res želimo ali ne ali imamo fige v žepu. To bo pokazal, tudi spisek, ko bomo na koncu glasovali o teh stvareh. Razlike v razvitosti regij so izjemno velike, ne samo finančne, tudi vsake druge. Mislim, da je ta razkorak med osrednjo Slovenijo in prekmursko, če hočete, ali pa tudi belokranjsko, posavsko izjemno velik. In te razlike moramo malce uravnotežiti. In to je pogoj, da bo tudi to, o čemer je danes veliko govora, o financiranju. To se mi zdi ključna zadeva. Bilo je zgodovina, ko smo dobivali predvsem iz države samo obveznosti brez finančnega suporta. To je shiralo marsikatero slovensko občino. Hvala bogu, ministrstvu, Vladi in Državnemu zboru, da smo te napake popravili, da imamo danes predvsem bolj uravnoteženo in bolj pošteno financiranje slovenskih občin in da se lahko nekaj popravlja. Ampak napake so bile kar hude. In v tem času so zagotovo določene občine, določene regije še bolj nazadovale kot tiste. In prejšnji model je bil pač takšen, da tisti, ki je bil bogat, je bil še bogatejši, tisti, ki je bil reven, je bil še revnejši. To vam dokazujem iz primera, iz prakse. Ne govorim na pamet. Hvala bogu, to je danes nekoliko drugače, bolj usklajeno in mislim, da gre za ta model zahvala tej Vladi in tudi temu Državnemu zboru, da lahko tudi manjše občine, manj razvite občine hitreje in bolj uspešno napredujejo. Pa vendar še vedno ne bodo tako uspešne, kot tiste velike, ki imajo takšne in drugačne geografske, gospodarske in druge možnosti za razvoj, kot je Ljubljana in osrednja Slovenija. Pa vendarle te storitve uporabnikov. Veliko govorimo; vse na enem mestu, gospodarstvo, vse na enem mestu, krasno, zelo dobra zadeva. Podobno zgodbo moramo narediti tudi na področju upravnih zadev: vse na enem mestu. Enotirni sistem, vse na enem mestu. Ne bo stranka, uporabnik, državljan hodil do vrat do vrat, iz ene ulice v drugo ulico, iz enega kraja v drug kraj. Vse na enem mestu, da se tam približajo storitve, da lahko tam opravijo stvari tiste, ki jih pač državljan potrebuje za svoje dejavnosti. Da bo pokrajina bolj racionalna in gospodarna, kot je država, o tem ne dvomim. To dejstvo je, jaz sem to že večkrat ponovil: najbolj racionalne v tej zgodbi so krajevne skupnosti, potem občine, potem pa dolgo nič, potem država. Prepričan, da bodo pokrajinski šefi, pokrajinski svetniki naredili vse, da bo tisti denar, ki bo prišel v pokrajino, čim bolj racionalno in gospodarno potrošen med vsemi tistimi občinami in tisti deli, ki pač tam delujejo. Lažje je dosegati prioritete, prej določali, kaj je bolj pomembno, manj pomembno za tisto okolje, kajti danes to državi težko dopoveš in ko dopoveš, že mine leto dni in zgodba je že mimo. To ni enostavno in mislim, da so te stvari, hitrost odločanja in vse ostalo izjemno pomembne za hitrejši razvoj občine in regij kot celote. In tisti pokrajinski šef, ki pač bo izvoljen - kako, tako ali tako, tukaj so mnenja seveda precej različna, eni podpirajo neposredne volitve, tudi to se mi zdi dober model, po drugi strani je pa lahko tudi slab, kajti manjše občine iz manjših okolij nikoli ne bodo imele svojega pokrajinskega šefa. In kaj je v tem dobrega in kaj slabega? Da pokrajinskega šefa, če so posredne volitve, lahko zamenjajo, kadarkoli je pač trenutna koalicija nezadovoljna, medtem ko tistega, ki je izvoljen na neposrednih volitvah, ne more zamenjati noben pokrajinski svet. Pa še drugi plusi in minusi so. O tem tečejo različne debate, take in drugačne, ampak vendar se mi zdi, da se bo tu našla neka primerna odločitev, ki bo optimalna, ki bo tudi dajala temu pokrajinskemu šefu, predsedniku pokrajine pravo težo, da bo lahko vodil ta pokrajinski svet in imel tudi avtoriteto in da bo tudi lahko izvoljen v tistem smislu, da ga bo podpiralo maksimalno število regijskih, pokrajinskih prebivalcev. Skratka, pripombe, ki so bile dane - mislim, da je tu treba pohvaliti Vlado -, teh primanjkuje pri sprejemanju te zakonodaje, takšnih in drugačnih, da vendarle nekaj prepustimo ljudem, da odločijo. Konkretno v tem primeru, v 60-dnevnem roku, ki ga je Vlada dala občinskim svetom, da podajo svoje pripombe. Naj se svetniki, občine, župani odločijo, naj dajo svoje pripombe! Razprava poteka in upam, da pripombe uspešno prihajajo na ministrstvo; verjamem, da jih bo veliko, takšnih in drugačnih, zagotovo tudi precej dobronamernih, takšnih, ki bodo lahko še prispevale - poleg nas - k razpravi za boljši predlog zakonodaje v drugi obravnavi. In verjamem, da bo tudi ta 24. julij, ko, mislim, da poteče zadnji dan, veliko tega prišlo in boste lahko iz tega paketa pripomb občinskih svetnikov in občin dobili še kakšno dobro sugestijo in popotnico za drugo obravnavo, ki bo sledila jeseni. Glede težav. Zagotovo, tudi pomisleki, ki jih imajo kolegi, so legitimni. Normalno. Mislim, da bo vsak zakon, ki ga sprejemamo, pospremljen z raznimi očitki, "morda pa to ne bo tako, pa ne bo tako", življenje in praksa pa prineseta potem končno zadevo. Vsak zakon ima svoje določene negativne posledice, ki jih nekateri sprejemajo, nekateri pa ne. Ravno tako je verjetno tudi pri tej pokrajinski zakonodaji kar nekaj takih pomislekov, upravičenih. Ena od bojazni je širitev administracije. Zagotovo, ta bojazen obstaja. Ampak če bo to tako, kot si vse skupaj zamišljamo, prenos navzdol, tako denarja kot tudi kadra in ostalih stvari - zakaj pa se ne bi nek gospod, ali pa gospa, iz Grosupljega namesto v Ljubljano zapeljal v Novo mesto? V čem je tu problem? Ali je kakšen problem tukaj - avtocesta je, dolžina je skoraj enaka. In v čem je tu problem? Nobenega ni. Ali bi morali vsi hoditi v Ljubljano v službo? Zakaj? Mislim, da je ta zadeva popolnoma logična in sprejemljiva. Seveda, verjamem pa, da največji. Odpor bo pri prenosi denarja in pristojnosti z države, z ministrstva na pokrajinski nivo. Kdo se pa kakršnihkoli pridobljenih pravic rad odreka? Nihče! Predvsem pa financ ne. To bo zagotovo najtežji problem in ta postopnost bo zelo zahtevna in težavna, upam, da jo bomo zmogli s skupnimi močmi. Seveda, drug problem bodo pa naši uradniki. Uradniki zagotovo niso navdušeni nad to zakonodajo, bodimo pošteni, niso navdušeni, kar je logično, saj je to povsem življenjsko. Ničesar novega ne bomo povedali, če rečemo, da le-ti ne podpirajo te decentralizacije, ki jim zagotovo "ne paše" in ne diši. Vendar, če njim "ne paše", še ne pomeni, da "ne paše" državljanom Republike Slovenije ta zgodba. Tretje, kar se mi zdi zelo pomembno, je to, kot sem že rekel, financiranje pokrajin. Mislim, da izkušnje, ki jih imamo s financiranjem občinm so lahko dobra podlaga in je podlaga tudi za financiranje pokrajin. To je zelo pomembna stvar, kajti brez te avtonomije, brez tega primernega, urejenega financiranja pokrajin tudi zgodbe o pokrajini ne bo. Ne bo razvoja pokrajine bodo še vedno izjemno različne med enimi in drugimi - razvojni, kadrovski in drugi potenciali - in tukaj mora biti ta vir financiranja zelo jasen, da bo dajal tem pokrajinskem svetu in predsedniku sveta in upravi moč dejavnosti, da ne bodo to samo besede prazne, ampak da bo za tem stalo dejanje, brez denarja pa tudi dejanj ni. Tega se zavedamo. Tukaj mislim, da ta stvar je dobro dodelana, da ima neko dobro izkušnjo s financiranjem občin, preneseno v ta paket. Mislim, da bodo v sami razpravi še kakšne pripombe zagotovo umestne, ampak generalno gledam: moj pogled na to je pozitiven. Po volitvah pa seveda, tako kot je zamišljeno, in mislim, da tukaj imamo Slovenci že kar nekaj izkušenj, takšne in drugačne, da je ta enakomerna zastopanost v pokrajinskem svetu izjemnega pomena tako vseh interesnih skupin oziroma interesnih območij, pokrajin in da lahko pridejo svetniki v to zgodbo, da imajo moč odločanja, soodločanja pri pomembnih stvareh o pokrajinah in da ta izrazito velika regijska središča ne bodo primat vsemu temu, da bodo samo oni sedeli notri, ampak tudi tiste manjše občine v regijah, ki jih je več, da bodo lahko soodločale pri teh skupnih straneh. Zelo dobro bi bilo, tudi racionalno, gospodarnem, da so te volitve 2008 skupaj z državnozborskimi volitvami popolnoma logično, kajti samo tako bomo kaj tudi pocenili, predvsem pa, da ne bomo naredili tega, da bi imeli v Sloveniji vsako leto nove volitve. To je problem, potem imamo same volitve - pokrajinske, državnozborske, lokalne - pa bomo vsako leto samo volitve imeli in potem bo zagotovo kakšno delo lahko tudi zastalo. Okoli predsednika sem že povedal. Jaz mislim, ker pač sam prihajam iz Posavja, mi je dovoljeno, da pač ob treh velikih občinah, ki so - sedaj, statistična regija je bila, nam se pridružujejo še tri občine; torej naj bi se šest občin združevalo v to bodočo pokrajino. Mi smo tudi z ministrstvom, z župani, predsedniki občinskih svetov imeli javno tribuno, kjer smo si dosti jasno "nalili čistega vina", kako in kaj. Moram povedati, da je bilo veliko soglasje doseženo, da podpirajo. 14 regij podpirajo to predlagano zakonodajo in ne nazadnje podpirajo policentrični razvoj tudi v regiji, kajti bojazen je tudi ponekod, da bi potem novi centralizem v okviru regij nastajal v prihodnosti. Tega v Posavju zaenkrat ne čutimo in tudi ne bomo, ker smo se odločili, da bomo vsem tem občinam, ki bodo pri posavski bodoči pokrajini, dali enake možnosti ustopanja v te institucije v teh pogledih, kajti samo tako je potem tudi zadovoljstvo, samo tako je tudi uspeh in samo tako je lahko skupen večji napredek razvoja regije, ne pa, da so potem že na začetku postavljeni pogoji, da ima samo eden kraj ali ena občina določene prioritete, določene prednosti. Tako da mislim, da 76 tisoč prebivalcev ne bo največja regija, ne bo najmanjša regija, bo pa zagotovo razvojno naravnana, ima velike priložnosti, ki jih bomo, verjamem, da skupaj izkoristili in da bo lahko pokrajinsko življenje ljudi, ki tam živijo, bolj prijazno, bolj kvalitetno in bolj dostopno do vseh teh potrebnih pokrajinskih institucij, ki bodo prišle v pokrajine in s tem tudi dajati večjo kvaliteto življenja vsem prebivalcem, ki tu živijo, kar danes lahko zagotovo s težavo trdimo. Jaz sem optimist in predvsem realist in verjamem, da bodo razprave, ki bodo še številne do končnega sprejema vseh teh zakonov, bile plodne in da bosta tudi ministrstvo in Vlada prisluhnila tako poslancem kot tudi pripombam občin, občinskih svetov in našla takšen model, da bomo ponovili, 77 poslancev, zgodbo z ustavnimi spremembami. To ni koalicijski projekt, to je mnogo več, to ni projekt samo ene stranke, ampak mnogo več; ampak je to projekt Vlade kot take in Državnega zbora kot celote. In samo s takim pristopom bo zagotovo potem tudi pokrajinska zgodba dobila tisto mesto v evropskem prostoru, kakršen model imajo tudi že drugod po Evropi in prepričan sem, da bo zadeva tudi uspešna. Na koncu pa samo še to, upam, da imamo eno slovensko Vlado in da ministri med sabo dobro sodelujejo in delajo in da tudi gospod Virant ve, kaj dela v okviru Vlade, v okviru pristojnosti, ki jih ima, in upam, da s kakšnimi okraji ne bo delal v kakšno napačno smer in postavljal rdečo luč pokrajinski zakonodaji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rudolf Petan.
Hvala za besedo gospod, podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade. Slovenija je v tem trenutku na takšni stopnji razvoja, ko je za petami tistim najrazvitejšim v Evropski uniji. Stopnja rasti bruto domačega proizvoda je takšna, ki kaže, da bomo te najrazvitejše države v Evropski uniji v naslednjih letih prav gotovo dohiteli. Določena organiziranost v nekem sistemu je učinkovita in značilna, prav tako tudi za določeno stopnjo razvoja. Pri tem pa takšna organiziranost postane lahko tudi zavora ali onemogoča uspešno delo ali še boljši in hitrejši razvoj, to pa pomeni, da so potrebne spremembe in prilagoditev. Gre seveda za razvoj in ne razmišljanje o nerazvoju tako, kot smo danes slišali. In pri tem projektu regionalizacije gre za razvoj. Slovenija je na nivoju, ko mora organizirati drugi nivo državne uprave ali pa, če hočemo, lokalne samouprave. Se pravi, organizirati moramo regionalni ali pokrajinski nivo, kakorkoli pač bomo to imenovali. Smisel takšnih sprememb ali težnja pa je decentralizacija naše države in povečano odločanje na nižjem nivoju, to je na tem regijskem ali pokrajinskem nivoju, kjer ljudje rešujejo svoje probleme, svoje težave na nekem širšem področju, za neke širše potrebe, kot je čisto lokalno; to se pravi: neke vrste prostorskega načrtovanja, regionalne ceste, srednje, višje šolstvo, zdravstvo na bolnišničnem nivoju, potem vodooskrba, kjer je potrebna neko širše soglasje, ravnanje z odpadki in tako naprej, da ne naštevam vsega. Da pa bi bil ta cilj dosežen, mora država prenesti svoje pristojnosti na ta del, to se pravi, na ta drugi nivo, na pokrajinski del, prav tako pa tudi tisto, kar je pa najpomembnejše, to pa so sredstva in denar, brez katerega se ne da ničesar postoriti. In finance so tudi osnovni pogoj, da bodo te nove tvorbe lahko tudi samostojne, drugače si enostavno učinkovitosti tega drugega nivoja državne uprave ne moremo zamišljati in tudi ne moremo pričakovati uspeha. Torej, na pokrajinski nivo se morajo prenesti finance, seveda glede na prenesene pristojnosti. To mora biti usklajeno, ne moremo pričakovati manj denarja glede na pristojnosti, lepo pa bi pa bilo, če bi ga dobili več, ampak to pa ni realno, ker potem pa moramo imeti tiskarno denarja, to pa tudi ne gre. Se pravi, pristojnosti in denar morata biti usklajena. Tako kot kaže sedaj pripravljena zakonodaja, vse gre v pravo smer in jaz osebno nimam nikakršnih velikih pomislekov, da zadeva ne bi mogla zaživeti. Če bodo te pokrajine tudi finančno lahko samostojne, če bodo imele ustrezne finančne vire, potem se bomo izognili tistemu, kar se je zgodilo pred časom, pred nekaj leti, ko je žal bilo takrat tako, da je zadolžen za državni proračun bil tudi sedaj naš poslanski kolega, ko je proračunsko leto zaradi prihodkov skušal povečati na 13 mesecev, in to se je tudi zgodilo, ampak naslednje leto je bilo pa katastrofa, ker leto ima 12 mesecev in potem je naslednje leto ostalo samo 11 mesecev. In takrat so se tudi ustavili vsi transferi z državnega nivoja za investicije že v desetem mesecu in če ni na pokrajinskem nivoju finančne samostojnost, potem se lahko zopet zgodi podobna zgodba in nismo rešili ničesar, kvečjemu smo stvari še bolj zapletli in onemogočili. Zaradi tega je tako pomembna finančna samostojnost tega drugega nivoja, teh pokrajin, ki jih s to zakonodajo začenjamo resno ustanavljati. Po drugi strani pa je potrebno paziti, da lokalne skupnosti, to so občine, ne izgubijo svojih izvirnih pristojnosti. Mislim, da smo tekom priprav zakonodaje že izgovorili dovolj besed, da do tega ne bo prišlo. Kar se mi zdi pa še posebej pomembno, je to, da se lokalnemu prebivalstvu ne oddalji nobena naloga, ki je sedaj v pristojnosti države, tega je največ v okviru upravnih enot. Ta bojazen se je porodila zaradi izkušenj z reorganizacijo davčne uprave, ki sicer kot sistem deluje dobro - to je treba priznati, vendar pa se je dostop občanov oddaljil, se je centraliziral na regijski nivo. Nekaterih nalog se ne da več popraviti, pridobiti na tistem najnižjem lokalnem nivoju, to je na nivoju občin. To je dejstvo, to se je zgodilo in to se nam ne sme zgoditi pri uvajanju regij kot upravnega dela ali drugega nivoja države. Ne bi bilo dobro v en center, ki ga sedaj vsi kritiziramo in se vsi na njega tudi zgovarjamo, tudi takrat, ko ni potrebe, zamenjalo 14 drugih centrov. In se bi nam te naloge, ki jih opravlja država v okviru upravnih enot, nekako oddaljile in bi nekdo skušal vse centralizirati v centrih teh regij. To bi bila velika napaka, izkušnja z davčno upravo je tukaj in mislim, da smo se iz tega lahko nekaj naučili. Zakaj sem posebej opozoril na to - iz preprostega razloga, ker prihajam z območja, ki ne bo center regije, je pa sedež upravne enote. In do sedaj se je ravno pri davčni upravi zgodilo, da so se sedaj ljudje, konkretno iz Slovenskih Konjic, morali voziti na določeno izpostavo, davčno upravo v Celje. To je sicer mogoče prihranilo kakšen tolar, vendar je pa oddaljilo državno upravo od ljudi. To pa je največja napaka, kajti državna uprava je ravno zaradi ljudi, ne ljudje zaradi državne uprave. Rekel pa sem, da je ta uprava, dobro dela, to moramo priznati. Vendar, če ni približana ljudem, smo izgubili bitko že takoj na začetku, to nam mora biti jasno in te izkušnje z reorganizacijo davčne uprave so sicer malce slabe, vendar pa dragocene, tako da bi te izkušnje, ki smo jih dobili, skušali uporabiti pri regionalizaciji Slovenije. Kot sem dejal, rešitve gredo v pravo smer. Stvari, kjer se porajajo še vprašanja, se bodo tekom razprave in pa tekom sprejemanja te zakonodaje še razčistile, tako da bomo prav gotovo našli pravo rešitev. Tukaj bi omenil še eno zadevo, ki je povezana z določenim strahom, da ne bi enega centralizma zamenjalo 14 - namreč, racionalnost. Racionalnost mora biti v direktni povezavi s pristopnostjo državljanov do teh prenesenih nalog, ki jih država opravlja za občane v direktni povezavi. Ne moremo reči, zdaj bomo pa prihranili en tolar, 1000 državljanov pa bo moralo opraviti zato na deset tisoče ali sto tisoče kilometrov, ker se bodo morali voziti v nek drug center, ali pa v nek skupni center da bodo lahko dobili ustrezne dokumente, ki jih državna uprava naj bi dajala državljanom in jim jih tudi približala. To ne more biti in se ne more zgoditi, ker potem nismo opravili tiste osnovne naloge. Ne sme se poslabšati dostop do teh nalog, ki jih državna uprava opravlja za državljane. To se ne sme zgoditi! In rešitve, ki so, kažejo v pravo smer, da se to ne bo zgodilo. Povedal sem že, da državna uprava je zaradi državljanov, zaradi občanov. In tudi pri regionalizaciji moramo upoštevati ta vidik. Kot sem dejal, podpiram to zakonodajo, podpiram to regionalizacijo, s tem da te pomisleke, ki se porajajo bomo tekom zakonodaje rešili, da ne bo nobenih dvomov. Mislim, da je pristop pravi, tudi finančno pokritje bo, da bodo lahko te regije finančno samostojne. Prepričan sem, da bomo našli dobre rešitve, ki bodo v prid nadaljnjemu in hitrejšemu razvoju Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber.
Hvala za besedo. Predlog pokrajin, ki jih imamo pred seboj, čeprav nimamo kompleten paket zakonov, ki govorijo o vsej tej vsebini, je vprašljiv ravno zaradi tega, ker omogoča pravzaprav razpravo in razmišljanje tudi širitev pokrajin do številke 25. Namreč, dejstvo je, da je razmerje med številom prebivalcev v tem predlogu med največjo in najmanjšo v razmerju 1:10 in neko podobno razmerje je tudi pri površini pokrajina, od 1 proti 10. Ta je izjemno velik razpon v tem predlogu pokrajin v Sloveniji. Tukaj se odpirajo številne razprave in razmišljanja, kako bomo. Predvsem pa menim, da bi morali o pokrajinah razmišljati kako, da ne samo zagotovimo enakomeren razvoj v Sloveniji - kar je ključno, kajti Slovenija je tudi ena od tistih evropskih držav, ki ima daleč najbolj poseljeno svoje ozemlje - razmišljati moramo poleg tega razvoja tudi o dostopnosti storitev prebivalcem v pokrajinah v vseh ustanovah, ki bodo v pokrajini tudi delovale. Ta predlog, kot je pripravljen, seveda, tega ne omogoča oziroma nekaterim občinam in krajanom v teh občinah celo stanje poslabšuje. Tako se njihova dostopnost do storitev poslabšuje oziroma je daljša, kot je v sedanji organiziranosti. To se mi zdi, da je ključna dilema ob vseh teh predlogih pokrajin. Kajti, to nesorazmerje med številom in velikostjo je zagotovo tisto, ki mora odpreti med vsemi nami številne pomisleke, številne dileme, kako pravzaprav te dileme odpraviti. Sam menim, da bi teh dilem bilo bistveno manj, če bi upoštevali že nekatere strateške odločitve v Sloveniji in potem na podlagi teh iskali tudi rešitve. Katere so te strateške odločitve, ki so najbolj aktualne v Sloveniji? Zagotovo je izgradnja avtocestnega križa, zagotovo je vključitev Slovenije v Evropo in tudi pomembnost petega in desetega evropskega prometnega koridorja. Mi moramo vključiti te koridorje v evropski sistem, hkrati pa to pomeni tudi neprimerno večja vlaganja prav v tista območja, po katerih ti koridorji potekajo. In tudi če pogledamo razvejanost teh koridorjev z nekimi priključki, z nekimi odcepi, je ta razvejanost pravzaprav najbolj prisotna na območju Pomurja in Primorske. Torej, to so nekje usmeritve razvoja Slovenije v bodoče in so pravzaprav že v teku in jih lahko vidimo vsak dan pri svojem delu. Veliko več odprtih vprašanj pa se odpira pri tistih območjih, ki niso ob petem in desetem evropskem koridorju oziroma ob teh smereh, ki se danes gradijo. Upoštevati moramo tudi finančni vidik izgradnje vseh teh koridorjev. Avtoceste financiramo v tem obdobju v največji meri ravno s krediti - torej zadolžujemo vso državo za to, da bo ta koridor zgrajen. O Slovenskih železnicah smo včeraj govorili pri rebalansu - ravno tako zadolžujemo državo za to, da zgradimo tudi železniški sistem. Opozoril sem že včeraj, da bo nastal problem pri regionalnih progah in tudi pri regionalnih cestah. Namreč, v upravljanje pokrajin zagotovo ne bo prišla avtocesta, po mojem tudi ne glavna cesta, ampak se bomo verjetno pogovarjali o mogoče glavni cesti drugega razreda in regionalnih cestah. Za vse te ceste lahko ugotovimo, da nimamo zagotovljenih virov, s katerimi bomo omogočali uspešno izgradnjo in navezavo na avtocestni križ. Gre sicer za pomembne odločitve v Sloveniji, ko se je odločilo o tem, da bomo razvijali tako imenovano tretjo razvojno os. Oblikovali smo rešitve tudi za tretjo A razvojno os in tudi za tretjo B razvojno os in nenazadnje za četrto razvojno os. To je hkrati tudi nekako bil odgovor na to, da vendarle, če lahko ponazorim, "vlak ne odpelje" za te kraje, ampak kljub vsemu danes lahko ugotavljamo, da še vedno ni zagotovljenih virov niti za tretjo os niti za tretjo A, tretjo B, niti za četrto razvojno os. In to je tisto ključno vprašanje, ko se pogovarjamo o tem, koliko pokrajin, kje te pokrajine bodo in kako bomo zagotovili pravzaprav enakomeren razvoj v Sloveniji. Mislim, da bi morali to dejstvo, ta vlaganja bistveno bolj upoštevati pri členitvi Slovenije v bodoče pokrajine. Glede ostalih strateških dokumentov, pa sem seveda prepričan, da je potrebno dobro vzeti v roke seveda tudi že sprejete strateške dokumente, pri tem imam v mislih predvsem Odlok o prostorskem razvoju Republike Slovenije. Gre za relativno nov dokument, saj je bil objavljen in je začel veljati pravzaprav 20. julija leta 2004 in seveda je bil to eden prvih strateških, prostorskih dokumentov v Republiki Sloveniji, ki smo ga sprejeli z namenom, da poskušamo analizirati celoten prostor, opredeliti nekatera pomembnejša središča, nekoliko manj pomembnejša središča, hkrati pa nekako zagotoviti tudi čimbolj enakomeren razvoj. In ta dokument menim, da bi moral biti eden ključnih dokumentov, ki ga uporabljamo pri oblikovanju pokrajin. Seveda so tudi vse pokrajine in vse, kar se vrti okrog tega, je tesno povezano tudi s središči. Naj izpostavim središča nacionalnega in regionalnega pomena, namreč v tej strategiji prostorskega razvoja smo zapisali, da se v središča nacionalnega in regionalnega pomena umeščajo dejavnosti družbene infrastrukture, oskrbnih, storitvenih, upravnih in drugih dejavnosti ter najpomembnejša gospodarska območja in prometna vozlišča. Vanje se usmerjajo najpomembnejše javne funkcije, središča nacionalnega in regionalnega pomena so tudi primerna za terciarno in sekundarno raven zdravstvene oskrbe, visoko in višje izobraževanje, višje strokovno izobraževanje, sodne in uprave institucije in bolj specializirano socialno varstvo ter javne raziskovalne organizacije. To je ena paleta dejavnosti, ki zagotovo v tistem kraju, kjer jih imamo, imamo znanje, imamo možnost zaposlitve visoko izobraženih kadrov in seveda imamo posledično potem tudi razvoj. Kot velika dilema pri vseh teh razpravah se je odprla razprava tudi pri tej strategiji prostorskega razvoja, o področju, ki je pravzaprav odmaknjeno od teh nacionalnih središč, odmaknjeno od teh prometnih vozlišč 5. in 10. koridorja, hkrati pa gre za izjemno veliko območje, ki seveda dejansko zaostaja tako po družbenem produktu, kot tudi po dodani vrednosti podjetij v tem okolju z vsemi ostalimi regijami v Sloveniji. Žal ni statistično nikoli bilo tako obdelano kot pomursko območje, ker pač to ni bila statistična regija in je bilo v osrednji slovenski statistični regiji. Govorim pa seveda o področju Kočevske in če ponazorim rešitev, ki je bila zapisana v strategiji prostorskega razvoja, govori naslednje: Na Kočevskem se zaradi naravnih pogojev, obmejnosti, redkega omrežja središč in slabše dostopnosti do središč nacionalnega pomena umeščajo v središče regionalnega pomena najpomembnejše javne funkcije in dejavnosti družbene infrastrukture, ustvarja raznovrstna delovna mesta, razvija proizvodne dejavnosti in tako ustvarja višjo funkcijo središča ob skrbi za uravnotežen razvoj in dobro povezanost celotnega regionalnega območja ter da se na ta način omogoči pogoje za njegov postopen razvoj v središče nacionalnega pomena." Zelo konkretna rešitev, ki res odraža dejansko razmerje v tem prostoru, če bi si danes imeli možno predstavljati in ogledati pač ta zemljevid Slovenije, bi res ugotovili, da je to eno območja, ki je popolnoma prazno, izven vseh teh razvojnih tokov, v katere v Sloveniji izjemno veliko vlagamo. Te rešitve tudi pri predlogu pokrajin pravzaprav ni zaslediti oziroma je bila zapisana na ta način, da je območje Kočevskega pravzaprav vključeno v Dolenjsko pokrajino, s čemer se je posledično tudi za nekatere občine in krajane zgodilo, da imajo svoje, bom rekel, upravno, glavno središče bistveno dlje, kot ga imajo sedaj, recimo, v tej osrednji statistični regiji. Torej, se ob tem, kar se že opozarja, da gre za izjemno zahtevno razvojno območje, te razmere še poslabšujejo predvsem z oddaljenostjo do dostopa do glavnega centra oziroma središča pokrajine. Zaradi tega resnično želim opozoriti, da te aktivnosti, ki so že bile narejene, naj ne ostanejo v predalih, kajti gre vendarle za uradne dokumente, ki jih v Sloveniji imamo in smo jih sprejemali zato, da razrešujemo probleme enakomernega razvoja in da se nenazadnje tudi zavedamo nekaterih, bom spet rekel, strateških odločitev v zgodovini nastajanja slovenske države. Te strateške odločitve so pravzaprav nastajale ravno na Kočevskem, pa naj se navežem na Zbor od poslancev slovenskega naroda leta 1943, ko je Slovenija prvič dobila državnopravni status, od takrat je Slovenija v vseh mednarodnih aktih prisotna kot državnopravni status. Tudi pozneje, v času osamosvajanja, lahko ugotovimo, da so ključni dogodki bili organizirani ravno na Kočevskem in dokončna osamosvojitev je v veliki meri bila izpeljana in načrtovana ravno v tem prostoru. To so nekateri zelo sveži zgodovinsko pomembni dogodki, da danes tudi slovenski parlament sploh lahko razpravlja v tej dvorani in da se pogovarjamo o tem, kako vidimo razvoj celotnega območja, in da to seveda tudi poskušamo zagotoviti z oblikovanjem pokrajin. Ob teh argumentih, ki jih resnično ne smemo prezreti, pa bi rad dodal tudi to, da ne razmišljamo samo o tem, da oblikujemo to pomembno razvojno rešitev za to področje, ampak da želimo opozoriti tudi na to, da obstajajo tudi finančni viri, ki danes v tej zakonodaji niso predvideni, namreč tudi sicer za prenos pristojnosti z države na pokrajine je nekje spisek 30 zakonov, ki jih bo treba prilagoditi in spremeniti, da se to izvede. Manjka vsaj še en zakon, in to je Zakon o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije, ki govori tudi o tem, kako in na kakšen način se deli koncesija iz državnih gozdov ter kako in na kakšen način se deli zakupnina na državnih kmetijskih zemljiščih. Gre za pomemben izven državni vir, ki ni vključen v državni proračun in ga tudi ne zasledimo v teh virih za pokrajine. Mislim pa, da pokrajine resnično morajo odražati predvsem tesno navezanost, ne samo na lokalno prebivalstvo, ampak tudi tesno navezanost na svoje naravne danosti. V tej pokrajinski zakonodaji je čutiti največji odmik ravno od te navezanosti na naravne danosti. Če samo poskušam plastično prikazati znesek, recimo, na gozdnogospodarskem območju Kočevja, ki ga gozdna gospodarstva plačujejo kot odškodnino državi za izkoriščanje in upravljanje v državnih gozdovih, od Turjaka do Kolpe, je to znesek, žal ga imam ta hip izračunanega oziroma v spominu samo v tolarjih, 450 milijonov tolarjev. Če k temu dodamo še zakupne pogodbe, se ta znesek približa skupaj nekje na 600 milijonov tolarjev. To pa je že vsota, na katero pravzaprav to območje računa že od osamosvojitve Slovenije in nikakor ni nikogar, ali pa tiste večine, bom rekel, se popravljam, ki bi razumela, da je to izčrpavanje tega dela Slovenije tudi na račun neke politične odločitve, da bomo reševali skupno kmetijsko politiko, zemljiško politiko, ki je pa seveda na ta način ne rešujemo. Tako ob teh virih, ki so predvideni v tej zakonodaji, je zagotovo to eden zelo pomembnih virov, ki omogočajo bistveno večji razvoj ne samo te pokrajine, ampak tudi drugih pokrajin. Hkrati pa omogoča tudi res uspešno prostorsko načrtovanje in gospodarjenje z zemljišči ter naravnimi dobrinami. Nobena skrivnost ni, da Sklad kmetijskih zemljišč in gozdov v zadnjem času ustvarja daleč največ prihodkov ravno s prodajo zemljišč, ki se namenjajo ali pa bodo jutri namenjena pozidavi. In tudi tu je pravzaprav vir, ki ga morajo imeti pokrajine, ne pa neka paradržavna institucija, kot je Sklad kmetijskih zemljišč, ki ne deluje niti znotraj, kot sem povedal, državnega proračuna, niti ni predviden, da bi deloval znotraj pokrajinskega proračuna. No, ob teh dilemah in pomislekih bi resnično pričakoval, da bomo v nadaljnjem postopku sprejemanja pokrajinske zakonodaje ta opozorila resnično dodatno proučili, analizirali in predvsem tudi vključili v paket zakonodaje, ki jo moramo sprejeti, če želimo, da ta zakonodaja zagleda luč sveta in da ne nazadnje res dosežemo tisti učinek enakega in skladnega razvoja - kot vedno poudarjamo, da ga bo ta zakon prinesel. Za to območje, poudarjam, te rešitve, kot so danes zapisane, seveda tega ne omogočajo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Davorin Terčon.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Danes je bilo že večkrat omenjeno, da smo danes petek, 13. Jaz upam, da ne bo to neka zlovešča popotnica za nastajanje pokrajin. Ne glede na to moram reči, da po moji oceni danes ne delamo nobenega odločilnega koraka k nastanku pokrajin. Tudi debate je več o tistem, česar danes na mizi sploh nimamo, kot o tem kar na mizi imamo. Na mizi imamo tri zakone: splošni zakon o pokrajinah, o volitvah in o financiranju. V zvezi s pokrajinami s postavlja nekaj temeljnih vprašanj. Členitev pokrajin je najbolj eminentno vprašanje, okoli tega se vrti največ vprašanj in največ diskusij. Tega danes na mizi nimamo, čeprav je res, da vsi govorimo o 14 pokrajinah, da je to že neko gradivo, ki je pripravljeno. In to naj bi bilo to. Današnji paket o tem ne govori, sprejema se z navadno večino, z dvotretjinsko večino bomo sprejemali členitev teritorialno in konec koncev tudi določitev sedeža in območij in števila pokrajin. Kaj imamo danes kot odgovor sploh na mizi? Členitve nimamo. Kar se vsebine tiče, imamo samo nekaj nakazanega, pristojnosti, in na konec koncev nimamo vseh odgovorov glede financiranja pokrajin. Imamo jih pač nekaj. To so po moje bistvena vprašanja. Niti nimamo odgovora ali bo pokrajina v končni fazi dvoživka ali ne, ali bodo vključene tudi upravne naloge, ki jih sedaj opravljajo upravne enote kot državni organi ali ne. Minister Virant, ki je očitno tudi sam spoznal, da so uprave enote relativno dober del državne uprave, in to tudi poudarja, jaz tudi se pridružujem njegovemu mnenju, si je vzel za razmislek še nekaj časa. Najprej kar se tiče vsebine. Tako kot je sedaj zakon zapisan se bojim, da je upravičena bojazen, da bo vsebina pokrajin odvisna, potem ko bomo sprejeli tehnične zakone, ki bodo omogočile prenos konkretnih vsebin z določenih ministrstev na pokrajine, predvsem o moči lobiranja posameznega ministra, posameznega resorja znotraj Vlade in končno, potrditev v Državnem zboru. Mi imamo samo neka nakazila, nekaj je tudi bolj konkretnih, ampak več ali manj je samo opisnih, vsebinskih sklopov, kaj naj bi pokrajina sploh opravljala. Ne vem, kaj bo šlo na področju zdravstva konkretno, kaj bo šlo na področju šolstva, na področju prometa in zvez, itd. To bo vse še sledilo, te vsebine pa ni. Seveda zelo narobe bo, če bo to odvisno samo od predstave določenega ministra, njegove sposobnosti za lobiranje in končna potrditev v tem Državnem zboru. Lahko se nam zgodi, da bo nek resor postal še bolj centraliziran, kot je danes, nekje bodo pa funkcije v večji ali manjši meri prenesene na pokrajine. Jaz mislim, da bi morali s temi odgovori priti v paketu, in pričakujem tudi, da bo Vlada do drugega branja te zakonodaje, ki bo v tem paketu treh zakonov očitno danes dobila podporo, prišla tudi s temi odgovori, s konkretnejšimi odgovori glede financiranja, vsebine in seveda tudi same členitve, ker to je na koncu koncev tudi odločilni korak. Mi vemo, da za členitev potrebujemo dvotretjinsko večino vseh prisotnih v Državnem zboru v skladu s spremembo Ustave, ki smo jo storili, in če tega ne bomo sprejeli, potem bo to, kar smo danes sprejeli, popolnoma brezpredmetno in tratimo čas po nepotrebnem. Če je pa zlobirano že toliko močno, da se bo to zgodilo, potem seveda bomo šli po tej poti. Vsekakor, po moje, bi bilo bistveno boljše, da bi imeli celoten paket na mizi in da bi vedeli, o čem sploh govorimo. Kar se tiče financiranja kot drugega pomembnega vprašanja, moram povedati, da so nakazane neke rešitve, da pa te rešitve gredo v smeri odvisnosti bodočih pokrajin od države, od centralne oblasti, tako kot se sedaj dogaja na področju lokalne samouprave oziroma občin. Mi imamo 210 občin, kot je bilo že povedano, in vemo, da velika, velika, večina občin ne ustvarja potrebne višine sredstev z lastnimi prihodki in da so odvisni od finančnih sredstev državnega proračuna. Popolnoma isto se nam obeta na področju pokrajine, ker konec koncev prepuščamo glavne mehanizme določanja obsega finančnih proračunov pokrajin prepuščamo državi. Država bo oziroma Vlada bo sprejela uredbo, kjer bo ugotovila primerno porabo pokrajin, vse je državi. Še več, če bo določena pokrajina okarakterizirana kot bogata, da bo ustvarila nad 15% prihodka od tega povprečja, bo dobila manj finančnih sredstev, če bo ena pa podhranjena, bo dobila več finančnih sredstev do tiste tolerance 15%. S tem uvajamo na regionalno področje, torej na funkcioniranje pokrajin, določeno uravnilovko in določeni se bodo pač ujčkali na državnem proračunu, kot nove občine, določeni ne bodo stimulirani, da bi ustvarili čim več. S tem onemogočamo v določeni meri iniciativo posameznih pokrajin, da bi bile zainteresirane, da bi ustvarjale več prihodkov. Kar se tiče vprašanje združenja, združitve upravnih enot in bodočih pokrajin. Jaz sem pristaš tega, da bi pokrajina, opravljala tudi funkcije, ki jih sedaj opravljajo upravne enote. Mogoče je celo razmislek, da se to naredi postopoma, primeren. Vsekakor v vidiku racionalne državne uprave je potrebno reči, da je smiselno, da bi se te funkcije nekje v bodočnosti združile in da bi se na tak način tudi na določen način približale ljudem. Kar se tiče pa same členitve, ta famozna številka 14, moram pa povedati, da se z njo ne strinjam. Slovenija, ki je že itak majhna, o svoji majhnosti veliko razpravljamo, mislim, da bo naredila še en pomemben korak, da bo dokazala svojo majhnost tudi na pokrajinski členitvi. 14 pokrajin je po moje v Sloveniji bistveno preveč. Vemo, kakšni problemi se nam zaradi te členitve pojavljajo, mene pa najbolj skrbi to, da te pokrajine ne bodo primerljive in ne bodo enakovreden partner regionalnih strukturam v sosednjih državah, kar je bistveno. Po drugi strani bodo producirale nepotrebno večjo količino državne oziroma regionalne uprave, če bo prišlo do tega. In jaz sem prepričan, da bi bilo število - seveda govorimo nekje - bistveno manjše v primer primeru, govorimo nekje o treh, ki se mi zdijo res zelo oddaljena varianta pa do nekako 8, ker bi bila optimalna varianta. To bi bile zgodovinske pokrajine [[Primorska, Gorenjska, Dolenjska, Osrednja, Zgornja, Spodnje Štajerska, Koroška, Prekmurje s Pomurjem mogoče]] . Mislim, da bi bilo to primerno, te pokrajine bi v povprečju imele nekako 250 tisoč prebivalcev, bile bi primerljive, bile bi lahko partner, bile bi lahko tudi nosilec bodočega kvalitetnega regionalnega razvoja. Zato predlagam, da se naredi dodaten razmislek in da v nadaljevanju postopkov za sprejem pokojninske zakonodaje naredimo en kvaliteten korak naprej, da bo to resnično uspešen projekt.
Hvala. Besedo ima gospod Branko Marinič. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Ko danes obravnavamo paket pokrajinske zakonodaje, in ker ugotavljamo, da še en zakon manjka, lahko ugotovimo marsikaj. Če bi katerega izmed strokovnjakov na področju sociologije vprašali, kako to, da komaj danes, bi verjetno strokovno utemeljil, da v preteklosti še nismo dorasli nekemu družbenemu razvoju, in je bilo potrebno še med tem časom postoriti marsikaj in da smo danes na taki stopnji razvoja družbe, da lahko to storimo. In ko bomo to storili, bodite prepričani, ne glede na število, ne glede na imena, bomo naredili zgodovinski korak. To je zgodovinski dogodek za Slovenijo, členitev Republike Slovenije na drugo raven lokalne samouprave je dogodek, ki bo zapisan v zgodovino slovenskega naroda pod vodstvom te Vlade, pod vodstvom tega ministra s sodelavci, ki danes tudi pojasnjujejo določene dileme in pa odgovarjajo na naša vprašanja. Kar zadeva male ali velike pokrajine, dajmo jih primerjati z malimi ali velikimi občinami. Katera mala občina je danes na nižji stopnji razvoja, kot je bila takrat, ko je bila v veliki občini? Nobena. Praksa je to jasno pokazala in male občine so bistveno uspešnejše na področju razvoja, predvsem tistega osnovnega, kar zadeva infrastrukturo. Prepričan sem, da nekaj podobnega lahko pričakujemo tudi pri manjših pokrajinah. Če danes govorimo o največji pokrajini s 500.000 prebivalci in o najmanjši pokrajini s 45.000 prebivalci, to nič ne pomeni. Tako kot nič ne pomeni ali govorimo o velikih občinah ali o malih občinah. Ko pa malo detajlneje obravnavamo, pa lahko ugotovimo, da so se male občine bistveno bolj razvijale kot velike. In če pogledamo samo za primer, sta pač Vlada in ta parlament morala poseči tudi na to področje zakonodaje in spremeniti zakonodajo na področju financiranja občin. Zakaj? Zato, ker je velikim občinam preprosto denar ostajal, male občine pa so ostale brez pomembnega državnega denarja oziroma projektov, na katere bi lahko kandidirale za posodobitev osnovne komunalne infrastrukture. Veste, prihajam iz takega dela te naše prelepe Slovenije, kjer žal kljub razvoju danes govorimo še o tem, da nekatera gospodinjstva v letu 2008 še čakajo na javni vodovod. Območje oziroma področje Haloz je, žal, eno takšnih območij. Če bi tiste poslanke in poslanci, ki ste danes že razpravljali in ki ste zaradi nekega osebnega prepričanja zapustili kolege v LDS-u in se umaknili v Nepovezane poslance, poslušali, kaj govori teren in kaj govorijo vaši kolegi, ki so še vedno v LDS-u, bi lahko ugotovili, da vsi, ki ste danes razpravljali, ne zastopate tistega, kar zastopajo vaši kolegi na terenu, kjer si prizadevajo in kjer bistveno drugače govorijo od vsebine, ki smo jo danes slišali. Kar zadeva enotirnost, dvotirnost, tudi o tem je bilo veliko govora. Seveda pa v nekem prehodnem obdobju iz čisto sedanje organiziranosti ne bomo mogli preseči tudi tega družbenega razvoja in bo po vsej verjetnosti potrebna vsaj neka dvotirnost v prehodnem odboju. Pravzaprav gre za to, da prej, preden preidemo v organizacijskem smislu v enotirni sistem, bo verjetno potrebno prehodno obdobje dvotirnega sistema in o tem je minister Žagar tudi govoril. In spoštovane kolegice in kolegi, morda še samo o imenih in številu pokrajin. Slovenci smo bili vedno in ostajamo zavedni. Če si je nekdo zaželel, da hoče biti Primorec, bo Primorec tudi ostal v primorski pokrajini. Nikoli nisem slišal, da bi kateri Štajerec prišel v Ljubljano in dejal, da je prišel iz spodnjega ali pa osrednjega Podravja. Zato razumem vse tiste Slovenke in Slovence na vzhodnem delu Republike Slovenije, kjer so dajali: "Ne želimo biti Podravci, ne osrednji in ne spodnji, želimo ostati Štajerci, kar smo vedno bili." In jaz sem prepričan, da bo javna obravnava, ki poteka do 24. julija, tudi pomagala najti odgovore na ta vprašanja. In še enkrat; ali je število 14 pokrajin prava številka? Verjetno bo čas pokazal, da ni bila prava, a trenutne razmere in politični konsenz, kolegice in kolegi, je vendarle bil dosežen, govorimo o 14-ih pokrajinah, kar je v skladu z nekimi normativi, normami na meji sprejemljivega. In jaz sem prepričan, ko bomo kompleten paket pokrajinske zakonodaje sprejeli, lahko govorimo o zgodovinsko pomembnem datumu v Republiki Sloveniji. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod mag. Drobnič.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred približno tremi tedni so bile pokrajinske volitve v Španiji. Španija ima 17 pokrajin in v Španiji živi 35 milijonov prebivalcev, torej ena pokrajina v Španiji je nekoliko večja kot cela Slovenija. Ko greste po Evropi, boste tudi ugotovili zanimive ugotovitve, in tisti, ki so ukvarjajo s pokrajinsko zakonodajo, resno opozarjajo, ali je izmed administrativnega, gospodarskega, upravnega in še drugih vidikov smotrno in kdaj smotrno ustanavljati pokrajine, ali določene naloge lahko upravljamo bodisi z državnega vidika z decentralizacijo, z izpostavami pa enotno službo, enotnimi kriteriji in vse ali pa prestavimo to na nek pokrajinski nivo. Takoj za začetek moram demantirati, da kot pokrajine, kot fenomen lahko zmanjšujejo razlike med regijami - lahko da, lahko pa ne. Kar poglejte, kaj se je zgodili v primeru vrtcev. Ko smo spravili financiranje vrtcev, storitev na občinski nivo, so se razlike bistveno povečale in državljani so nezadovoljni, občani so nezadovoljni, ker se v tem pojavljajo kot občani ne pa kot državljani. Sam seveda trdim, in to smo naredili tudi analizo z nekaterimi strokovnjaki, da bi bil pravi pristop, če bi šli v pokrajine samo na principu izvedbe iz občin, za državo, ki ima 2 milijonov prebivalcev in 20 tisoč kvadratnih kilometrov. V januarju sem postavil vprašanje Vladi, kaj bo to pomenilo s stroškovnega vidika in ostalih vidikov. Čisto na kratko. Povedati je potrebno državljanom jasno: ali bo to povečanje stroškov? Da, bo povečanje. Ali bo povečanje administrativnega aparata? Da, bo. Ko nalijete državljanu čistega vina, pa še potem, kje bi bil eventualno sedež pokrajine, se pa zanimanje in interes za ustanavljanje pokrajin porazgubi, kajti državljani imajo konkretne interese, kako bodo enostavno, z manjšimi stroški lahko neko stvar uredili. Konkretno, denimo tisto dovoljenje za hišo, torej gradbeno dovoljenje. Po novem bomo imeli štiri ravni upravljanja. Slovenija je do vstopu v Evropsko unijo vstopila v še en nivo upravljanja, seveda, ker gre tudi za zakonodajo in gre tudi za izvršni del, neposreden, ne samo sodišča tudi ostalo, potem državni, občinski in sedaj prihaja še ta naslednji nivo upravljanja. Si predstavljate, kako bo postalo komplicirano, težavno in tudi drago usklajevanje vseh teh zadev na vseh nivojih, kajti skladje pa mora biti med vsemi temi. Prej ste, gospod minister, omenili, ne vem, 30 ali 50 zakonov, ki jih bo potrebno spremeniti. Veste, ko se boste lotili sprememb bo potrebno to številko pomnožiti s faktorjem 2, zagotovo. Kaj je potrebno vse storiti in kako vse to uskladiš, že sedaj skladje med občinskimi odloki, Državnim zborom, Ustavo, Ustavnim sodiščem in Evropsko unijo - kako že sedaj poteka in je komplicirano. Torej, ljudje se bodo znašli v težavah - kako priti konkretno do tega dovoljenja, ali bo to občinska služba, pokrajinski urad ali bo to državni urad. Ali vam povem, tisti uradniki bodo rekli: "Ne, ne, eden del je tukaj, potem greste pa na pokrajinskega, kjer dobite še to, tisto in tretje." Nazadnje se bo zgodilo, da jih bosta eden in drug poslala na državni organ. Ko govorite o dvotirnem, enotirnem sistemu. Da bo sedaj začasno dvotirno. Čez pet let vas bom vprašal, ali boste spravili dvotirni na enotirni sistem, tako da bi imela ena služba, denimo, dva gospodarja, dva odredbodajalca. To se vam bo zakompliciralo, da bo zelo težko. Skratka, skladnost zakonodaje. Potem omenjeno je bilo, da bomo imeli volitve predsednika država oziroma v Evropski parlament na 5 let, pokrajine bodo na 5 ali 4 let, odvisno, kaj se bo še zgodilo v tem Državnem zboru, kakšno bo soglasje. Vsako leto bomo imeli volitve. To zmanjšuje moč, operativna moč Vlade in možnosti za spremembe. Kajti vsako leto bo pravzaprav volilno leto in bo težko karkoli delati. Ampak vam povem, ljudje bodo zasičeni tudi z volitvami. Že sedaj imamo velik absentizem. Če je sedaj navzočnost 30 do 40%, bo potem padla na 20%. To bodo seveda tudi posledice in s temi posledicami se moramo soočati. Drugo, dodatni stroški. Ko sem govoril o dodatnih stroških, neposredni stroški v same te procese tehnično -operativne, ti stroški se bodo izkazali približno letno na 40 mio evrov. Za ta denar dobimo vsako leto tri domove za ostarele, ki jih sedajle nujno potrebujemo, pa ni proračunskih sredstev, verjetno, in je pač potreb no graditi na zasebnih sredstvih, ki pomenijo drugačne konsekvence. Veste, zakaj? Ker to se bo potem tudi pokazalo. Vse te stroške je potrebno upoštevati. Ko dobite pokrajine, imate pokrajinske parlamente ali svete in ti sveti bodo nekje hoteli domovati, tako kot domuje ta parlament. Tako, denimo, domuje občinski mestni svet, približno taka dimenzija bo. Mislim, da svetnikov bo približno toliko v mestnem svetu Ljubljane, nekaj čez 40, povprečje je nekje 45. Ja, v bistvu je to 15 malih parlamentov. 15 malih parlamentov, ki bo imelo neke vrste vlado, upravo. Ko greste po drugih državah, imajo ministre. In tisti ministri se dogovarjajo z državnimi ministri in se tudi usklajujejo, ampak te službe imajo potem tudi podslužbe in tiso, kar mora biti. In vsak tak svet bo imel tudi komisije. In te komisije bodo delovale, če bodo imele tehnično oporo in še vse tako naprej. Da ne naštevam - tako kot se nekako dogaja v parlamentu z nekoliko manjšim obsegom, ampak petnajst in te zgradbe bodo tudi izgrajene v 15 mestih. In to pravite, da bo decentralizacija. Da, bo decentralizacija, ampak bo potem koncentracija na posameznih regijskih središčih, to se bo zagotovo zgodilo. Utegne se zgoditi zmanjševanje vloge občin. To seveda vnaprej ne morem zagotovo trditi, če se bomo striktno držali, da občine imajo tisto posest in vlogo, potem ni nevarnosti, ampak to se je zgodilo kjer so uvajali pokrajine. Potem glede uveljavljanja Evropske listine o lokalni samoupravi. Če jo postavim po principu lokalne samouprave, ima potem avtentično pravico pridobiti lastna sredstva, tudi s sprejemanjem zakonodaje, ki pomenijo dodatno davčno breme in lastne vire prihodkov, zato tega ni mogoče zanikati. Iz tega se lahko naučimo, da ne kopirajmo drugih modelov, če niso čisto prenosljivi. Lahko pa bi te spremembe glede pokrajin naredili kot izvedbo nadgradnje občin, povezovanja občin, brez logike samoupravnega ustanavljanja. Potem ne bi imeli volitev, potem ne bi imeli teh uprav, bi lahko predstavniki bili preprosto župani s svojim deležem za tisto nujno izvedbo, denimo, projektov, ki so na regijski ravni, če so res tako nujni. Jih lahko. Tudi evropske projekte bi lahko. In potem, seveda, se nastavijo. Tudi službe kot izvedbene, tehnične, strokovne za izpeljavo tega. Torej, prejšnja ustava, kar se tiče primerne podlage za ustanavljanje pokrajin, za državo, ki ima 2 milijona prebivalcev, sploh ni bila slaba. Zato -nekateri poznavalci, ki so analizirali, so mi rekli, da gre v tem primeru za nekakšen politični avanturizem. Če bi torej ljudem "nalili čistega vina", koliko je dodane vrednosti, koliko bo zmanjševanja razlik, če bi to povedali, potem bi bilo vprašanje njihove odločitve na referendumu, ali so za to, da imajo pokrajine. Še ena zagata je nastala, ko smo se pogovarjali z občinskimi veljaki. Kje naj bo center pokrajine? Ljubljana, samostojna pokrajina, potem te obmestne občine naj bi dobile središče, denimo, v Kočevju ali Novem mestu. Ha, si predstavljate? Ko to ljudem poveš, da bodo z Vrhnike ali pa iz Iga imeli centralo, center pokrajine v Kočevju, se jim dvigne temperatura in seveda ne bodo za kakšne takšne rešitve, čeprav se da tudi drugače rešiti, da so izpostave, da se nujne stvari opravljajo na občinski ravni ali pa, da se nekatere stvari tudi v Ljubljani rešujejo, ker ni važno, da se pred pristojnim uradom, ampak pred uradom, ki to opravlja. Vendar je po principu enotne državne uprave mnogo lažje, ker je standard enak, ni pa nujno, da je to centralizirano, sploh ne. Upravne enote, če jih želimo še bolj približati ljudem, bi jih bilo lahko še več, ampak jih je že zadosti, in tako da so dostopne in večina stvari bi se lahko opravljala na takšen način. Pa ima centralno vodenje, centralno upravljanje, ampak je decentralizirano in približano državljanom. Kajti državljanu je vseeno, ali je podpisan gospod Virant ali nekdo XY šef pokrajinske uprave. Za njih je čisto vseeno, kateri podpis je. Za njih je pomembno, kam gredo, kakšen je postopek in kako hitro dobijo to storitev. Ali res potrebujemo pokrajine, na kakšen način, kaj bo to pomenilo? Na to bomo morali odgovoriti in na to odgovarjamo, spoštovane kolegice in kolegi, danes, petek, 13. julija 2007. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Cvikl.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Poslanke in poslanci, predstavniki Vlade, gospod minister! Sam sem razmišljal, kaj še dodati k tej razpravi, kjer je očitno na nek način veliko govorjenja, veliko predstavljanja predvsem posameznih problemov v posameznih pokrajinah, pa nekaj političnih razlik o tem, ali bomo v tem mandatu ali bomo kdaj kasneje dejansko uredili ta tako imenovani problem pokrajin. Sam se bom v svojem razmišljanju ukvarjal z dvema vprašanjema: eno je vprašanje odnosa med centrom in terenom, drugo vprašanje pa je vprašanje tako imenovanega, če hočete, centraliziranja ali decentraliziranja virov, ki se porabljajo za javne funkcije, in potem tudi odločanja o načinu izvajanja teh javnih funkcij. Najprej je treba povedati, da smo v nekem bivšem sistemu imeli popolno fiskalno decentralizacijo. Naj vas spomnim, bilo je 60 občin, ampak te občine so vsebinsko odločale o vsem. Odločale so o tem, koliko šol bo, kje bodo šole, kako se bodo te šole gradile. Na ravni države smo imeli samo sekretariate, niti nismo imeli vlade. No, ko smo se leta 1991 osamosvojili, smo zaradi predvsem makroekonomskih razlogov, ker je ta sistem popolne fiskalne decentralizacije bil fiskalno nevzdržen - spomnite se, imeli smo visoko inflacijo in v vsaki občini so pač SIS-i samostojno določali stopnje prispevkov -, ukinili to samostojnost in popolnoma centralizirali v enotnem proračunu vse funkcije države, kjer naj bi se na enem mestu, z enega mesta, iz centra odločalo o tem, kje bo kakšna šola. Ali v Velenju, od koder izhajam, bomo dobili še peto, šesto šolo ali ne? Logično je, da so potem štiri leta kasneje tako osiromašene občine - in tako konflikten odnos med centrom in terenom moral biti razrešen s prvo reformo lokalne samouprave. Ali je bila ta najbolj posrečena ali ne, ne vem. Ampak dejstvo je, da če smo zaradi tega potem posledično iz 60 občin dobili 210 pokrajin, pardon, se opravičujem, 210 občin in teh 210 občin oziroma teh novih 150 občin ni nič drugega kot bivše krajevne skupnosti teh občin, je seveda verjetno prišel čas, da skušamo nekaj ponovno zaokrožiti. To, kar počnemo s 14-imi pokrajinami, pravzaprav ni nič drugega, kot da resnično združujemo nekdanjo skupino 60-ih občin. Če pogledamo posamezne pokrajine, SA-ŠA je takšna. To sta v bistvu bivša občina Mozirje in bivša občina Velenje. In prav je, da bomo dobili takšno pokrajino, ker je pač očitno politična volja takšna, da seveda ljudje čutijo, da je center premočan in zato prešibke občine v odnosu do centra vsebinsko želijo preko nas kot pooblaščencev ljudstva vendarle doseči neko zaokrožitev. Zato imamo to zgodbo. Kaj točno si kdo nadeja pri tem, jaz pravzaprav ne vem. Tez je zelo veliko. Ena od tez je bila ravnokar prej demantirana, da pokrajine same ne bodo zagotavljale razvoja - in s tem se strinjam. Če ne bodo vzpostavljeni tudi dodatni pogoji. Zato je seveda za mene temeljno vprašanje pri zakonodaji, ki jo imamo danes, da nam manjka, v redu, razprava o tem, kaj točno pomeni zakon o financiranju pokrajin, predvsem pa zakon ali en, ali 50 zakonov, ali 100 zakonov o prenosu nalog z republike na teh 14 pokrajin. Šele takrat bomo pravzaprav videli, ali smo proces centralizacije Slovenije, ki se je začel z osamosvojitvijo leta 1991 in z ukinitvijo takratnih nekdanjih SIS-ov, s podržavljanjem tega premoženja in z delno delitvijo tega premoženja v javne zavode, ali bomo seveda uspeli ta proces centralizacije zaustaviti in ga oblikovati na nek smiseln način. Zato bi priporočal vladi, ministrstvu - predvsem danes tukaj ni ministra za finance, pa bi ga to v temelju moralo najbolj zanimati - jasen dogovor o tem, na kakšen način bomo v Sloveniji uvedli ponovno fiskalno decentralizacijo. Ne samo kateri viri bodo na ravni pokrajin, na ravni občin, ampak tudi katere naloge in na kakšen način bodo te naloge izvajane. To danes ni popolnoma jasno. Naj vas spomnim, ko smo leta 1994-1995 tudi spremenili z zakonom o financiranj občin način financiranja občin, smo seveda stimulirali kreiranje novih občin. In to je bilo verjetno korektno. Šlo bi v nedogled, če ne bi malo zaustavili leta 1998, in ponovno, mislim, da kar vsebinsko, bom tako rekel, praktično dokončno zaključili težnjo po nadaljnji decentralizaciji nadaljnje ustanavljanje občin z obstoječim zakonom o financiranju občin. Ampak sedanji predlog zakona o financiranju pokrajin pa zaradi nekaterih predlogov, ki so notri, omogoča, da bi te nove pokrajine lahko bile mesto razvoja. To, kar imam sam dilemo in o kateri želim še v nadaljevanju razpravljati, je seveda, kako pa bo to v praksi izvajano. Temeljno vprašanje, o katerem se mora vprašati Vlada Republike Slovenije, ki ima danes oblast in vse prejšnje in naslednje vlade, je; ali bodo pripravljeni s približno 15 ministrstev, s 15 ministrov prenesti pooblastila na 14 pokrajin. To je temeljno vprašanje. Da se bo, kot se temu reče, na centru res delala politika, vse pa se bo izvrševalo na terenu. To seveda mimogrede pomeni, da bomo imeli namesto 15 točk odločanja, 15 krat, 14, če sem pravilno izračunal, je 210. Imeli bomo 210 točk v Republiki Sloveniji, na katerih se bodo posamezne odločitve dokončno zapisovale in kjer bo veliko tudi medsebojnih konfliktov, še posebej takrat, kadar je resorna odločitev ministra za okolje ali pa resorna odločitev odgovornega za okolje v pokrajini številka 5 v nasprotju z, recimo, odločitvijo odgovornega za energetiko v pokrajini številka 6. Energetika v pokrajini številka 6 bo spodbudila za pokrajino 7 negativne emisije in potem bomo imeli kar precej problemov to med seboj uskladiti. Zato sam ne verjamem, da bo 14 pokrajin, ki niso nič drugega kot združene bivše občine, govorim o občinah iz leta 1991 oziroma pred letom 1994, dovolj učinkovite, če ne bomo naredili še naslednjega koraka. Naslednji korak je po mojem oblikovanje dežel. Zakaj to pravim? Republika Slovenija je z vstopom v Evropsko unijo leta 2004 postala priznana kot država, ki lahko pridobiva tudi pomembna sredstva Evropske unije. Mimogrede, to niso sredstva Evropske unije. To je naš denar, ki gre najprej v Bruselj, potem pa ga v skladu z kohezijskimi in vsemi načeli dobimo nazaj. In ker seveda Evropska unija spodbuja notranjo kohezijo, so ustvarjena določena pravila, po katerih se ta denar vrača. In eno od teh pravil je tudi to, da se skuša dati več denarja tistim, tako imenovanim regijam na drugi ravni, ki so v razvoju zaostale glede na povprečje Evropske unije. Teza, da naj bi s 14 pokrajinami v času finančne perspektive 2007-2013 uspešneje kot to počnemo do sedaj, pridobivali evropska sredstva, je zame vprašljiva. Zato je moje mnenje, da te pokrajine resnično potrebujemo mogoče šele za naslednjo finančno perspektivo. V vmestnem času pa je treba priti do zelo jasnega dogovora med tem, kaj bo delal center in kaj bodo delale pokrajine. Da pa bi v naslednji finančni perspektivi, v obdobju 2014-2020 Slovenija maksimirala možnost izplena iz evropskih sredstev, bi bilo smiselno, za razliko od sedaj na dvoje prežagane Slovenije, z ustavno spremembo leta 2011 iz 14. pokrajin oblikovati tri dežele: Vzhodnoslovensko, Zahodnoslovensko in Ljubljansko deželo. Če to naredimo, je mogoče v perspektivi 2014-2020 za Vzhodno - in Zahodnoslovensko deželo pridobiti nekje med dodatno milijardo in pol do dve milijarde evrov. Zakaj to pravim? Ker bi v tem času, če to naredimo, ti dve deželi, Vzhodna - Zahodna - z izločeno Ljubljansko deželo, bili še vedno lahko cilj ena. Torej, ko bo razrešen odnos med centrom in terenom, ko bo jasno razrešeno, kaj bodo pokrajine dobile od virov in katere naloge bodo izvajale ali obratno, katere naloge bodo izvajale in zaradi tega, katere vire morajo dobiti, ko bo jasen tudi, če hočete, odnos med posameznimi resorji in resorji v pokrajinah ter med pokrajinami med seboj, potem seveda bomo prišli do tega, da potrebujemo zaokrožiti te pokrajine v nekaj več, kot je Republika Slovenija. Ali so to tri dežele, kot sem jih opisal, ali je kot je predlagal gospod Žagar ta na dvoje razžagana Slovenija - jaz ne vem. Ampak, če se Slovenija želi povezovati navzven, in to ste nekateri danes poudarjali, se ne more, da tako rečem Gorenjska s sedežem v Tržiču in z vsem spoštovanjem do mojega poslanskega kolega [[...]]
Na Jesenicah [[...]]
Se opravičujem, Darja je rekla ne na Tržič, ampak na Jesenicah - povezovati s Celovcem. Niti ne sme predsednik Državnega zbora iti na sestanek, da tako rečem regionalnih parlamentov, ampak lahko gre kvečjemu predsednik parlamenta te zahodne dežele na sestanek s parlamentom Furlanije-Julijske krajine. Če hočemo preseči in res priti do pravih evroregij, ne sme cela Slovenija biti evroregija s Furlanijo-Julijsko krajino ali pa, kako se že to imenuje, Reško županijo. Ampak bo seveda treba narediti iz teh 14 pokrajin nekaj več. Zato je seveda, ker je danes pač splošna razprava, ker zakona v pravem razrezu še vedno nimamo, ker še ni jasen zakon o prenosu nalog, predlagam Vladi Republike Slovenije, vsem nam, da razmislimo o tej dilemi razmerja med centrom in terenom, razmerja o pravi fiskalni decentralizaciji in o tem, ali smo sposobni narediti vse, da optimiziramo in denar, ki tako ali tako v Bruselj mora iti, dobimo uspešno nazaj. Upam, da seveda, nisem ministru preveč pokvaril petkovo popoldne, 13. julija. Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister imate besedo.
Hvala za besedo. Zdaj, kar zadeve petek 13., jaz s tem nimam težav, ker je bil na ta dan rojen moj sin, tako da s tem res nimam težav. Kar zadeva pa odgovore, tako da jaz verjamem, da tudi to pokrajinsko napredovanje gre v tej pozitivni smeri. Kar pa zadeva nekatere dileme, ki so bile zdaj v tem času izpostavljene od različnih razpravljavcev, sicer menim, da sem na marsikaj že tudi v razpravi odgovoril in verjetno se bom nekoliko tudi ponovil. Kar zadeva celoten paket zakonodaje, sem že prej povedal, da za pokrajine ni potreben paket vseh šestih zakonov, brez nobenega od teh zakonov ni pokrajin, vendar je zaradi redosleda postopkov potrebno približno v tej smeri, kot je zdaj zastavljeno, sprejemati to zakonodajo, zato ker so tudi postopki, ki so predvideni, različni. Prvi sveženj teh zakonov, ki jih danes obravnavamo oziroma obravnavate v splošni razpravi, je potreben, da lahko gremo naprej, kar se tiče tega tehničnega zakona, ker se s temi osnovnimi zakoni osnovni vsebinski atributi pokrajin postavljajo. Vsebine so poznane, ki se selijo navzdol, in tudi financiranje je v tem trenutku postavljeno. Seveda so možne izboljšave, s tem se absolutno lahko strinjam. Kar pa zadeva ta tehnični zakon, pa pomeni nadgradnjo te osnovne vsebinske zakonodaje. Ta postopek že peljemo in načrtujemo, da bo takrat, ko bo ta vsebinska zakonodaja v drugem branju, tudi ta zakon pripravljen že do te mere oziroma do nekega izhodiščnega zaključka. Tako da ta del aktivnosti vsekakor poteka, vendar verjetno ni mogoče nekaterih postopkov pač preskočiti, treba je iti po določenih korakih. Kar zadeva zakon, ki ustanavlja pokrajine, ki ga sprejemate z dvotretjinsko večino, je ta zakon v tem trenutku v javni razpravi, tudi z vsemi dilemami, ki so bile izpostavljene. Ta javna razprava je bila pričakovana in je tudi namen tega, da dobimo čim boljše rešitve. Vendar je postopek tega zakona drugačen, zato ni mogoče teh stvari peljati v paketu. Namreč, ta javna razprava je potrebna, potrebno so mnenja, posredovana s strani občin, in ta zakon se sprejema z dvotretjinsko večino. Vendar bo tudi ta del opravljen do druge obravnave tega zakona. Vsebina te zakonodaje pa pokriva tudi ta zakon, tudi če bo število pokrajin ostalo znotraj teh okvirov, razen če bi prišlo do nekih radikalnih sprememb, ki jih pa ne pričakujemo. Kar zadeva naloge, še enkrat ponavljam, da je ta operacija finančno nevtralna, tudi finančno ocenjena v tem osnovnem obsegu. Govorimo o, recimo, okoli 5% bruto produkta, kar pomeni, da povečujemo ta odstotek bruto produkta, s katerim bi se naj v prihodnje dodatno upravljalo na pokrajinskem nivoju in bi bila dostopnost za vse. Da selimo naloge in pristojnosti skupaj s finančnimi viri navzdol, da ni novih delovnih mest, ampak govorimo o selitvi delovnih mest. In ponovno trdim, da je operacija finančno nevtralna, s tem da tudi ni novih davčnih virov, kar pomeni, da bo treba vse stvari preseliti navzdol. Kar zadeva pokrajine in upravljanje z evropskimi sredstvi oziroma s črpanjem evropskih sredstev, poteka zdaj tekoče. Je pa res, da verjetno, če bi imeli pokrajine, bi vseeno nekatere stvari lahko lažje tekle. Predvsem ko govorimo tudi o teh tako imenovanih večjih projektih, recimo, o resolucijskih projektih, ker bi dogovori na nivoju pokrajin lažje stekli. Tako v tem smislu realizacije teh projektov bi sigurno pokrajine pomenile določen prispevek in nekoliko hitrejšo dinamiko. Vendar ne glede na to, seveda, ponavljam še enkrat, stvari tekoče tečejo. In tudi, kar zadeva potencialno črpanje sredstev v naslednji finančni perspektivi, smo se mi pripravili; pripravili smo se tudi s tistim tako imenovanim "razžaganjem Slovenije" na dva dela, kjer smo poskušali obe kohezijski regiji oblikovati na takšen način, da bomo pod pogoji, ki bodo pač takrat vladali, dosegli maksimalni izplen sredstev v naslednji finančni perspektivi. V tem smislu smo na to v Sloveniji že pripravljeni. Ne pričakujem pa da bomo v Sloveniji vzpostavljali, pa tudi z ozirom na velikost države, še en dodaten vmesni nivo. To pa bi verjetno res pomenilo seveda preveliko obremenitev iz naslova javnih financ za administrativni del, če v tem delu gremo ravno v obratni smeri. osebno seveda pričakujem, da z vzpostavitvijo pokrajin, tudi skozi bistveno bolj učinkovit sistem upravljanja z vzdrževanjem institucij, ne cepljenjem - in to pokrajine seveda tudi dodatno omogočajo prehod v enotirni sistem tudi po tem prehodnem oziroma stopenjskem obdobju lahko v tem smislu stvari samo zracionaliziramo. In osebno ne vidim tistih dodatnih stroškov, je pa res, da določene bojazni ali pa določena opozorila so pa lahko prisotna, in je prav, da se na te stvari tudi opozarja. Vsaj ne v tej fazi, ko bodo pokrajine ustanovljene in ko bodo pričele delovati. Seveda, v naslednjih fazah bodo pokrajine prevzele lastno odgovornost za lasten razvoj, prevzele odgovornost za lasten način upravljanja znotraj zakonskih okvirov in z vidika avtonomije ne bo mogoče državnega nivoja, razen če se krši avtonomija lokalne samouprave, posegati v ta sistem. Mislim, da je bilo kar nekaj vprašanj, kar zadeva dostopnosti do storitev, ki se v tem trenutku v bistvu opravljajo na upravnih enotah. Z uvajanjem pokrajin se ta dostopnost tudi ob preselitvi teh nalog ohrani. To pomeni, da bodo seveda državljani in državljanke še vedno šli na tisti naslov po, recimo, gradbeno dovoljenje, kot gredo danes, če govorimo seveda o fizični prisotnosti. Res pa, da bodo šli v eno pokrajino, zdaj so pa šli na upravno enoto, tako kot je zdaj v tem trenutku v zakonu predvideno. In tukaj nekih posebnih težav ne vidim. Jaz sem celo prepričan, da iz naslova ustanovitve pokrajin, iz tega dela prevzema odgovornosti tudi za storitve znotraj posameznih pokrajin, tudi politične odgovornosti, da bo ta dostopnost - in to je tudi zagotovljeno, tudi sicer v zakonu - lahko samo še boljša. Ker bo pač tega pritiska lahko, če se stvari ne bi dobro izvajale, bistveno več, ker so te stvari in tudi ta del bližje ljudem in vemo, da bližje, kot je upravljanje končnemu uporabniku, bolj kvalitetna je storitev. To že iz tega naslova sledi. V vsakem primeru pa seveda tudi, recimo, prihajajoče širjenje na področju e-uprave, s ciljem na tem področju, telekomunikacij, gredo ravno v tej smeri, da tukaj ni videti posebnih težav. Tukaj ni nobene bojazni, čeprav vem, da se ta stari velikokrat v javnosti tudi poskušajo na tak način prezenetirati. In to varovalko smo posebej vgradili v sam zakon, da mora biti kvaliteta storitev in dostopnost do storitev vsaj enaka, kot je do sedaj v tem trenutku. Pa še mogoče, kar zadeva celoten paket zakonodaje tudi v povezavi z vprašanjem, ki ga je podal spoštovani poslanec gospod Veber. Dejstvo je, da sedaj, ko pregledujemo celoten paket zakonodaje, ki jo je potrebno popraviti, posegamo na posamezna področja. Število zakonov od tistega izhodiščnega predloga, ki samo ga prvotno navedli, se je že povečalo, to drži in v tem smislu seveda tudi obravnavamo zakon o kmetijskem skladu in predvideva se prenos oziroma upravljanje, rešitve dokončne še niso v tem trenutku postavljene, tega dela premoženja na pokrajine, vsaj v določeni meri. Predvsem v tisti meri ali v tisti vsebini, ki je pomembna za izvajanje teh aktivnosti v razvojnem smislu na pokrajine.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zvonko Černač.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem prisotnim tudi v mojem imenu! Spoštovane kolegice in kolegi! Jaz mislim, da se danes ne sprašujemo o tem, ali pokrajine potrebujemo ali ne, kot je bilo slišati v eni izmed razprav. Jaz menim, da smo odgovor na to vprašanje dali dobro leto nazaj, ko smo dosegli visoko stopnjo političnega soglasja in spremenili ustavo. S tem trenutkom sem jaz ocenil,da je trasirana pot za to, da - res da z veliko zamudo, ampak kljub temu - pridemo do regionalizacije Slovenije. In tudi danes in v preteklih mesecih v teh razpravah, ki jih poslušamo, moram reči, da večinsko mnenje podpira regionalizacijo Slovenije. Da je večinsko stališče politike v tem, da je Slovenijo potrebno regionalizirati, da bi se Slovenija lahko razvijala hitreje, v kolikor bi bil ta postopek pred leti že opravljen, in da se temeljna vprašanja pojavljajo nekje drugje. Pojavljajo se pri številu, pri pristojnostih, pri nalogah. Na tem prvem delu glede števila je nesporno, da bo v končni fazi moralo priti do nekega kompromisa oziroma do tiste rešitve, ki bo podprta s strani dveh tretjin v tem Državnem zboru. To je realnost in s to realnostjo se je treba soočiti, pri čemer pa ne smemo zanemariti vseh ostalih segmentov, ki so povezani s tem vprašanjem. Ne smemo zanemariti pristojnosti, ne smemo zanemariti nalog, ker mislim, da niti ni tako pomembno, v kakšnem delu in v kakšnem številu se Slovenija regionalizira. Smo pa omejeni. Dejstvo je, da smo na tem področju omejeni, ne samo interno, tudi eksterno. Slišali smo prej, gospod minister je povedal, na NUTS3 ravni se ta številka nekako konča pri 14. In tudi največja verjetnost, ki je sedaj dana v javno razpravo, ki se konec tega meseca zaključuje, govori o tej številki. Se pravi 12 statističnih regij plus dodatni dve pokrajini, za katere je bil izražen interes v lokalnem okolju. In verjetno tega interese ne gre spregledati, če je bil v preteklosti že izražen. Ocenjujem, da neke vrste pokrajinskih povezav že imamo od trenutka, ko so se začele povezovati občine v okviru teh tako imenovanih razvojnih regij, so te povezave že nastale. In mislim, da so bile te povezave tiste pravilne, tiste vsebinske, ker so povezale skupne interese občin in prebivalcev na določenem okolju. In se bojim, da to, kar se nam v določenih okoljih dogaja sedaj, da se odmika od tega, kar se je nekoč v preteklosti že zgodilo, da se sedaj v te javnih razpravah kažejo neki določeni zametki, indici določenih takih ali drugačnih ambicij, ki nimajo s temi realnimi povezavami nobene zveze. Ocenjujem osebno, da to, da je Vlada vzela za osnovo razvojne oziroma statistične regije, ni slabo. To je dobro. In tudi v tem danem trenutku, verjetno politično edino realno in možno. In na tej točki nimam nobenih pripomb. Zaradi tega tudi ne razumem določenih mnenj, ki govorijo v tej smeri, da bi bilo treba določiti, da je minimalno število prebivalcev, ki bi pogojevalo možnost ustanovitve določene pokrajine, 100 tisoč ali pa 120 tisoč. Na drugi strani pa iz teh istih ust slišimo, da bi bilo treba upoštevati statistične regije. Sedaj to dvoje ne gre skupaj! To dvoje ne gre skupaj. Mi imamo že sedaj te razvojne statistične regije, ki imajo manjše število prebivalcev. Na drugi strani, zakaj 100, 120 tisoč? Imamo, imamo! Tri imamo, ki imajo manjše število kot 100 tisoč, gospod Moge. Na drugi strani, zakaj 100 tisoč ali pa 120, zakaj ne potem 200 ali pa 250 ali pa 500, če je število prebivalcev resnično tisto, ki pogojuje uspešnost določenega povezovanja. Menim, da to ni tako pomembno vprašanje, da število prebivalcev ni tako pomembno vprašanje, mnogo bolj pomembna so druga vprašanja. Tudi sedaj, če pogledamo pri občinah, po tej logiki bi bile manjše občine neuspešne. Recimo, tiste, ki imajo 5, 7, 8 tisoč prebivalcev, bi bile po tej logiki manj uspešne, kot tiste, ki jih imajo 30, 50 ali pa celo 200 in več tisoč, pa vidimo, da temu ni tako. To lahko opažamo, ne samo v tem in preteklih letih, ampak kar skozi nekaj let. Zasedamo v največji občini v tej državi, pa nisem ravno prepričan, da je bila v preteklih dveh mandatih uspešna, po nobenih kazalcih ne. Na drugi strani imamo vrsto občin, ki so majhne, ki štejejo 5, 7, 8 ali še manj tisoč prebivalcev, ki so dokazale, da se da premakniti razvojno komponento hitreje kot nekatere večje občine. Se pravi, število prebivalcev gotovo ni tisto pravilno merilo, na podlagi katerega bi lahko ocenjevali, ali je določena povezava primerna ali ne. Nesporno je, da uspešnost delovanja v končni fazi pogojujejo ljudje, pogojujejo tisti, ki jim je zaupan mandat, da v določenem obdobju upravičijo zaupanje, ki jim je bilo dano. Seveda morajo imeti na voljo tudi ustrezne resurse in moje mnenje je, da, tako kot je sedaj predstavljena pokrajinska zakonodaja, to omogoča. Tisto, kar je najbolj pomembno in kar je bilo tudi večkrat poudarjeno in kjer so največji strahovi - in tukaj moram reči, da se strinjam z vsemi tistimi, ki to načelo zagovarjate - je nevtralnost. Zelo pomembno je, da se s pokrajinsko razdelitvijo, z ustanovitvijo pokrajin ne poveča, na eni strani sredstev za delovanje administrativnega aparata in na drugi strani, da se ne poveča bohotenje tistega dela, ki nima nič skupnega v razvojnem smislu. In ta načela, ki jim imamo v zakonodaji, ki jo imamo na mizi, govorijo v prid tej tezi. Seveda pa menim, da bomo morali biti zelo pozorni pri sprejemanju izvedbene zakonodaje. Mislim, da nas tukaj čaka zelo pomembno delo in jaz osebno si želim čim več usklajevanja na tem področju in tudi pri tej zakonodaji čim več konsenza, ne glede na to, da formalno ni potreben, ne le pri tistem zakonu, ki to zahteva po Ustavi, ker gre le za projekt, ki je naš skupen projekt. Projekt, ki je v interesu celotne države in vseh državljank in državljanov. Tukaj mislim, da ni nič narobe, če si vzamemo nekaj več časa za to, da o teh vprašanjih odkrito in zelo široko spregovorimo. Kot primer bi navedel en konkreten primer; nekaj časa sem na temu področju delal in stvari malo bolj podrobno poznam. Govori se, da naj bi se tudi Stanovanjski sklad Republike Slovenije, javni sklad, regionalno razdelil. Jaz mislim, da je treba biti pri teh stvareh zelo pazljiv. Samo kot primer, mislim, da je takšnih primerov še nekaj, ampak za tega lahko konkretno povem, da bi bila to napaka, to bi bil korak v napačno smer. Če bi se to dogajalo 10, 12 let nazaj - da; danes pa mislim, da ne. Zakaj? Zaradi tega, ker je ta sklad iz nepremičninskega prešel v finančni sklad. In največji del tega posla zagotavljanje stanovanj za tiste, ki ne morejo na lasten način z lastnimi sredstvi ali pa s svojo pomočjo priti do rešitve tega problema, to je njegova najpomembnejša naloga, bo dolžan zagotavljati tudi v prihodnje. Tega ni mogoče početi, če nimamo kritične mase kapitala, če nimamo ustreznih suportov zraven. In tukaj mislim, da je treba razmišljati v drugo smer; treba je razmišljati v smer krepitve možnosti za to, da bi se lahko dogajale večje zgodbe, kot smo jim priča zdaj, in v smislu spremembe zakonodaje, ki bo omogočila, da bodo zemljišča za takšne namene, ko se gradijo neprofitna stanovanja oziroma v nekem limitu do 1300 evrov, da bodo ta zemljišča lažje dostopna. V to smer mislim, da bi morala iti prava razmišljanja in ne bi bilo dobro, da bi se institucija, ki je odvisna od tega, kakšno kapitalsko kritično maso ima, razdelila na neke dele, ki ne bodo potem kot posamezni deli učinkoviti. Tudi ko so se ustanavljale občine je bilo kar nekaj strahov. Zelo dosti besed je bilo o tem, da z razdelitvijo občin bomo priča temu, da majhne občine ne bodo sposobne opravljati nalog, ki jim bodo naložene. Nekaj podobnega se nam dogaja tudi v primeru pokrajinske zakonodaje. Mislim, da ti strahovi niso upravičeni. Primeri v praksi dokazujejo, jaz poznam na območju, iz katerega prihajam, praktično vse tiste občine, ki so nastajale iz prejšnjih večjih občin. Moram reči, da so popolnoma vse bistveno uspešnejše, kot so bile prej v okviru skupne občine, bistveno hitreje se razvijajo, bistveno več iniciative je na njihovem območju in, če povem po domače, bistveno več se dogaja, kot se je dogajalo prej. Zakaj? Zaradi tega, ker so tisti, ki o teh stvareh odločajo, blizu ljudem. Župan neke občine se ne more umakniti v neko pisarno in reči: "Me ni." Župana imajo ljudje pred seboj, v vsakem trenutku ga lahko pocukajo za rokov, tisti, ki ta posel opravljate, to zelo dobro veste, in je ta odgovornost do ljudi bistveno večja kot odgovornost nekega uradnika v neki pisarni v nekem šestem ali pa desetem nadstropju neke steklene plače, ki teh problemov ne zmore zaznavati na tak način. Zaradi tega se tega prenosa pristojnosti z države na ta pokrajinski nivo ne bojim. Menim, da bo s tem omogočen hitrejši razvoj, kot smo mu bili priča v preteklosti. Trdno sem prepričan, da bi se v kolikor bi se reforma zgodila kakšnih deset let nazaj, ti učinki zdaj že poznali. Zelo pomembna pri tej celi zgodbi bo volja lokalnih oblasti in volja ljudi. Zelo težko bo upoštevati vse pobude, ki jih bomo dobili in ki se bodo zgodile v tem obdobju, ne da bi ogrozili konsistentnost sistema pokrajinske zakonodaje. Zelo težko. Praktično nemogoče. Zaradi tega mislim, da je zelo pomembno, da se do vseh teh stvari Vlada opredeli in da pri vseh zadevah posreduje zelo jasne odgovore, zakaj je v določenem primeru tako in v drugem drugače. Jaz osebno menim, da je zelo težko ljudem vsiljevati zadevo, za katero menijo, da ni dobra. Pa tudi če je to v njihovo škodo in če svoje argumente opirajo na to, da se za določeno povezavo odločajo zaradi tega, ker "piha burja v določeno smer" in ker "vode tečejo v določeno smer". Tudi če je argument samo ta in noben drug, je zelo težko iti proti taki volji; in tudi če je to v škodo ljudi. Kajti te vode in ti vetrovi bodo še vedno tekli v popolnoma iste smeri, to je popolnoma jasno, ne glede na povezavo. Res pa je, da se bo okolje v takem primeru, če bo taka volja upoštevana - in žal, po moje bo morala biti upoštevana, kajti ne znam si predstavljati funkcioniranja nekega okolja, če je tako nasprotovanje -, bila predvsem v škodo ravno tistega okolja. Ampak to je že drugo vprašanje in druga zgodba, o kateri se bomo verjetno pogovarjali pri tistem zakonu, ki zahteva dvotretjinsko večino. Jaz moram reči, da sem s tem naporom, ki je bil storjen doslej, in s tem naporom, ki je bil zazrt v prihodnost, zadovoljen in resnično upam, da bomo to zakonodajo v letošnjem letu sprejeli in s tem omogočili hitrejši razvoj Slovenije v prihodnje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Alojz Posedel.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Gospod minister z ekipo, kolegice in kolegi! Prihajam iz občine Žalec iz Spodnje Savinjske doline. Spodnja Savinjska dolina poudarjam zato, ker je v do sedaj enotni naši lepi zeleni Savinjski dolini bila ta dolina geografsko, zgodovinsko, sociološko, prometno, turistično, naravno povezana dolina. Od tega predloga Vlade po delitvi na pokrajine zgornji del Savinjske doline spada v Savinjsko-Šaleško regijo, spodnji del Savinjske doline pa v Savinjsko regijo, ki se razprostira od Vranskega do Rogatca, do hrvaške meje, s predvidenim sedežem v Celju - bi bilo vsaj to logično, da bi se imenovala Celjska regija. Ampak, to kaže samo na površnost, na nedoslednost, na to, kar se bo verjetno dogajalo tudi še v času, ko bo Vlada dobila pripombe občinskih svetov po različnih spremembah, po različnih odcepitvah, pripojitvah in podobno. Zato je s tem škoda izgubljati tudi besed, bolj je pomembno to, kaj ta zakonodaja prinaša po vsebinskem smislu. Jaz sem glede današnje razprave, ko poslušam kolegice in kolege iz različnih strank, pozitivno presenečen zato, ker do sedaj je izgledala zakonodaja, pokrajinska zakonodaja, tako kot je bilo rečeno na enem posvetu, kot cesarjeva nova oblačila: vsi so bili navdušeni, imeli bomo regije, načelno stališče so podale vse stranke, dvotretjinska sprememba v parlamentu - pa vendar so se začeli nekateri spraševati, ali so ta oblačila pravilna ali so po meri te Slovenije in teh prebivalcev in iz današnje razprave se vidi, da je zelo veliko vprašanj, zelo veliko nedorečenosti in prepričan sem, da bo v tem času, ko se pripravljal ta tehnični zakon in ko bo tekel rok za drugo obravnavo, še zelo veliko opozarjanj, da verjetno ta politični konsenz, ta politični model je takšen, da ni primeren za sprejem. Težko je razumeti, zakaj ne strokovni predlog od 6 do 8, ampak politični 14, in zakaj se je politika potem ustavila pri 14 in ne pusti možnosti še drugim tudi naprej. Sam sem zagotovo prepričan, da je glavni argument v tem, politično realni oceni, da je to možno speljati. Vendar bilo bi dobro, da bi v tem času tudi vsi kolegi in kolegice dobili poročilo parlamentarne delegacije, ki je bila meseca junija na Češkem in kjer smo si trije kolegi iz pozicije in dva iz opozicije lahko na licu mesta ogledali in slišali ocene, ki jih imajo na Češkem. Vemo, da je leta 2000 Češka izvedla regionalizacijo, vemo, da je ob 10 milijonih prebivalcev na Češkem 14 regij in da je od takrat, ko so jih ustanovili popolnoma na enak način s takratnim političnim konsenzom, ki je bil daleč od strokovnega poteka, na Češkem popravek pokrajinske zakonodaje. Ob tem, da je v treh primerih treh različnih regij bilo zelo jasno izpostavljeno, da so stvari bile nedorečene in da je to povzročilo veliko problemov, tako na področju dodatnega zaposlovanja in pa tistega, kar se bo verjetno ob tako nedodelani zakonodaji zgodilo tudi v Sloveniji, nedoločenost, koliko je pristojnosti ostalo na občinskem nivoju, koliko se prinaša navzgor, koliko z ministrstva navzdol. Mislim, da je bilo danes tega veliko povedanega in je tudi škoda, da bi dodatno tratil čas s tem naštevanjem. Res je, da si vsi želimo regij, da jih je potrebno ustanoviti, da je nedopustno, da smo tako dolgo odlašali s to ustanovitvijo, kakor je tudi res, da si takšnih regij za vsako ceno tudi ne smemo dopustiti. Zato sem prepričan, da bo v nadaljevanju, v tem času, ko bomo dobili razmejitve, ko bomo dobili tudi način financiranja, čas, ko se bomo lahko odločali. Verjetno všečne besede tudi ministra in predsednika Vlade ob obiskih zvenijo zelo lepo, vendar ko se želi ugotoviti, koliko je tega denarja, koliko in kakšne so pristojnosti, tu pa se odlaga in se čaka na tehnični zakon tako, da spominja tudi malce na "mačka v žaklju". Prepričan sem do so vsa opozorila, ki so dane bila in še bodo podana, naravnana ravno v to, da bi dobili kvalitetno pokrajinsko zakonodajo, ki bi bila po meri Slovenije. Tako, da sem prepričan in vesel, da bo to tako. Glede na to, da pa ste, gospod minister, javno povedali, da ima sin danes rojstni dan - iskrene čestitke in upam, da ne bodo vsi kolegi in kolegice porabili vsega časa, da boste še danes prišli pravočasno na praznovanje.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Alojz Sok.
Hvala lepa za besedo. Seveda bi bili še krajši, če gospod Posedel ne bi nastopal. Ampak bolj ko poslušam to razpravo, se nekako potrjuje tisti slovenski rek, ki pravi da je "pot v pekel največkrat tlakovana z dobrimi nameni." Vsi si seveda želimo to, kar je dejansko vodilo Vlado pri teh predlogih, želimo si decentralizacije in policentričnega razvoja, na drugi strani pa se bojimo, da bomo namesto enega centra dobili 14 ali pa koliko nekih drugih centrov in zato tudi - vsaj sam si tako razlagam; toliko velikega zavzemanja za dodatne pokrajine. Torej, vsi bi želeli biti tista 15. s sedežem, ker si pač od tega obetajo neko korist: imeli bomo sedež pokrajine, pri nas se bo odločalo o ostalih. In to je tista skušnjava, ki tudi meni pri vsem tem zbuja neko obliko dvoma. Bojim se tega in če izhajam iz naše lokalne situacije. Dve prejšnji občini, v bivšem, bi rekel, socialističnem sistemu, ki sta sedaj seveda razdeljeni na več manjših občin, naj bi sestavljale skupno pokrajino v razmerju, kjer je ena dvakrat večja od druge. In to bo ljudem seveda zelo težko dopovedati, da pa bo sedaj nastopila neka situacija, kjer se bomo nekako enakomerno razvijali, kar je pravzaprav moto, ki nas vodi k tej regionalizaciji. In ker pač ljudje iz preteklosti te probleme poznajo, bo ta odločitev toliko težja. Pri tem bi rad - ne bom dolg, bom hitro zaključil - dodal še en pomislek. Nisem prepričan, gospod minister, da je treba v tej regionalni razdelitvi dejansko pokrajinske svete postaviti kot strogo politične organe, ki bodo voljeni na neposrednih volitvah. Mislim, da bi lahko pri tem, če ti pokrajinski sveti ne bodo imeli nobene zakonodajne funkcije, ta sistem postavili tudi drugače. Namreč, lahko povem iz naše izkušnje, kjer že zdaj, recimo, bivše, ali kako naj rečem, občine, ki so nastale na področju bivše ptujske občine, delujejo po neki shemi kot pokrajina, kjer se župani sestajajo in skupaj sprejemajo odločitve, ki so pomembne za vseh 15 občin. Ne rečem, da bi pokrajinski svet moral biti sestavljen iz županov, lahko bi to bili, ne vem, v občinski svet imenovani predstavniki. Vendar če jih ne bi neposredno volili, jim ne bi dali te močne politične legitimacije, ki pa jo bodo skozi neposredno izvolitev dejansko imeli. In pri tem me dejansko skrbi to, če se bo potem pokrajinski svet kot politično izvoljen organ z mandatom o nečem odločal, bo sprejemal neke odločitve, ki ne bodo konsistentne z odločitvami ali pa s strategijami občin. Torej, to se lahko zgodi. Sicer bo tu nek organ, posvetovalni organ, ki ga bodo sestavljali župani, vendar me zanima, kakšno vlogo bo imel ta posvetovalni organ. In tu je skušnjava tega, da bodo občine začele prevzemati naloge in se seliti na pokrajino, zelo velika. Tudi je treba računati s tem, da ne bo vedno na oblasti vlada, ki je naklonjena temu, da prihaja do manjših občin. Nekoč bo prišlo do zamenjave in bodo prišli, recimo, do oblasti tisti, ki pa so striktno proti občinam. Tu je danes v tem parlamentu veliko teh levih ali pa so danes v opozicijskih strankah - so naredili vse proti občinam. In kljub temu da so te majhne občine zelo uspešne, še vedno trdijo, da jih je treba ukiniti in tako naprej, da oni niso za to. In seveda, ko bodo dobili te vzvode v roke, bodo to, kar danes govorijo, tudi skozi zakonodajo naredili. Tako je treba že danes o tem dejansko razmišljati in videti, kaj bo potem nastalo v neki taki situaciji, ko bodo dejansko z zakoni začeli odvzemati - kajti jaz razumem to danes, ko sem slišal, da je to ideja gospoda Cirila Ribičiča, da bo ta zadeva šla v tej smeri. Saj oni so dejansko nekoč tudi občine ukinili in naredili tiste večje samoupravne enote, sedaj bivše občine in zato so tudi proti temu, da se danes ta proces lokalne samoupravne nekako razgrajuje v tisti smeri, kot smo ga nekoč leta 1945 že imeli, in se danes kaže kot uspešen lokalni sistem samouprave, kajti te majhne občine so se dejansko povsod zelo uspešno začele razvijati in bi bilo škoda ta razvoj danes na nek način zaustaviti. In tudi to povezovanje, klub temu če pokrajin nimamo, se nekako v zadnjem času, predvsem sedaj, ko se občine morajo povezovati zaradi koriščenja teh sredstev skladnega regionalnega razvoja, se to dogaja. Ne rečem, da povsod enako uspešno, nekje so prej dojeli, da se morajo povezati, da morajo narediti skupaj velike projekte, ampak dejansko v tem trenutku se ti projekti že na nek način v določeni povezanih občinah realizirajo. In da bi samo iz tega razloga bilo sedaj potrebno ustanavljati pokrajine, torej sam osebno ne razmišljam tako. Kar se pa tiče števila pokrajin - s tem tudi zaključim - sam osebno bi si želel, da bi bilo manj teh pokrajin in da bi bile nekako na nek način bolj kompatibilne, čeprav to nikoli ne bodo, z deželami v našem sosedstvu, ampak neko obliko sodelovanja, bolj vidim na tem nivoju, kot pa če bomo v Sloveniji naredili teh 14 ali pa morebiti na koncu še več teh manjših pokrajin. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim poslanca Bogdana Baroviča. Izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik, Spoštovani minister, kolegice in kolegi. Meni je tudi žal, gospod minister, ampak padli smo skupaj v eno igro, ki se ji reče ariadnin klobčič. To je takšna igra, kjer je vrh ovita, prepletena, zapletena in gre pod, nad in skozi različne ovire. Cilj te igre je, da ta klobčič odvozlaš, ampak do sedaj ga še nihče ni, zato se reče ariadnin klobčič in mi smo padli vanj. V vsem tem času, ko smo se začeli pogovarjati o regionalizaciji na prvem NUTS nivoju, sem spoznal, kako močan je tisti rek, ko človek ugotovi, da "zaradi gozda ne vidi drevesa". Kaj želim s tem povedati? No, najprej to, da ne bo političnih razprtij, da smo pač tu ljudje, ki ima vsak svojo vizijo, svojo predstava in zato ta prva obravnava tudi je, da povemo tisto, kar mislimo, in da ugotovimo, kaj je od vsega najboljše. In drugič naj povem, da ste seveda - to je bilo pozitivno mišljeno - da ste se šli igro ariadnin klobčič v dobrem namenu in ste se lotili nečesa, kar pa je absolutno blazno zahtevno. Toda, osebno sem spoznal, da je to, kar danes je še najlepše in najboljše. Jaz pravim, da je dvomilijonska Slovenija z 200 tisoč kvadratnimi kilometri prelepa, zelena, z gorami, jezeri in morjem podarjena regija - krasna. Imamo 12 statističnih regij, v okviru katerih se povezujejo župani, ki imajo iste interese, imamo urejeno upravno poslovanje in seveda hierarhično nivojsko urejeno, od ministrstev, vladnih služb do upravnih enot in ne nazadnje do lokalne samouprave. Posel je utečen in jaz mislim, da danes živimo zelo lepo, tako kot živimo. In ne nazadnje smo primerljivi, tudi če smo že velika država, ki se ji reče Evropska unija, smo lepo primerljivi regionalno, kot ena krasna - še enkrat pravim - prelepa regija. To je ena možnost, nikoli ni prepozno. Druga možnost, o kateri sem sam že govoril v preteklem mandatu, ko sem bil podpredsednik odbora oziroma Komisije za evropske zadeve. Takrat je bila ideja, da bi se tudi Slovenija regionalizirala, tako kot se je na prvem NUTS nivoju, torej na koheziji, da bi bili tudi v Sloveniji enako, kot smo v evropskem merilu, tudi v nacionalnem merilu dve regiji. To je druga možnost. Seveda pa je tretja možnost tudi ta, s katero ste vi, spoštovani gospod minister, in z osnovnimi zakoni, ki niso še vsi, prišli ven, tudi ta je možna. Lepo smo slišali od predgovornika, da je zasnovana na statističnih regijah, teh je bilo 12, s čimer se pač človek, če bo dvotretjinska večina, tudi strinja. Od tu naprej pa se je začelo tisto, česar se vsi bojimo. Že v izhodišču smo k tradicionalno oblikovanim statističnim regijam, ki so nekako navajene, takoj dodali dve. Ampak to je samo en korak in ko ste se pač potrudili in spravili skupaj vse te akte, papirje in vse te mrežne ureditve in sploh še nismo začeli govoriti o zakonih, o regionalizaciji, ker ste najbrž sami doživeli številne pomisleke, proteste, razmišljanja, ideje, zahteve. In kot je bilo danes že velikokrat rečeno, "duh je ušel iz steklenice". Najbolj zanimivo pa je, ko vprašaš ljudi, pravijo, jaz hočem imeti regijo - zdaj bom govoril čisto na pamet, primer iz Zagorja. In potem vprašaš, zakaj pa, ugotoviš, da že pri sedežu regij nastane prepir, ampak čisto preprosto iz navadne tradicionalne slovenske navade, ki se ji reče "fovšija", samo da bom jaz boljši kot oni drugi. Pravega razloga, zakaj bi nekdo hotel imeti sedež regije nekje, zelo malo ljudi ve, ali ve povedati. Tako da tu se bodo in so se težave začele. Vi dobro veste, to je moj poslanski kolega Sašo Peče že povedal, da smo že pri preoblikovanju 121., 140. in 143. člena ustave poudarjali, da zaradi slabih izkušenj želimo, hočemo in vztrajamo, da če že, naj bodo regije ustavna kategorija. Zakaj? Zato, ker s tem ustoličite neko ureditev, ki ste jo pripravili, v katero ste prepričani, in ne dovoljujete političnih in drugačnih špekulacij. Da bo do teh prišlo, moram tu pritrditi besedam predhodnega govornika - ko se menja politična oblast, se menja želja po večjem ali manjšem številu lokalnih skupnosti. Ker pa so lokalne skupnosti formalnopravno v enakem položaju, kot bodo regije, se bo dogajalo enako tudi z regijami. In tega se zavedajmo vsi skupaj. Nekateri bodo hoteli svojo regijo, drugi se bodo hoteli združiti s tem, pa z onim ne bodo hoteli. In tako naprej. In potem bomo padli spet v tisti proces referendumov, zahtev po referendumih in tako naprej, na koncu se bo znalo zgoditi, da bo prišlo do zmešnjave, da bi, ne vem, Bled bil rad v regiji z Mursko Soboto; sicer karikiram, ampak to se lahko zgodi, takih primerov je bilo na drugih področjih veliko. Prav je, če je odločitev takšna, da gremo v decentralizacijo oblasti, in če je ta odločitev argumentirana in če bo dvotretjinska večina za, da se nekaj zgodi. Toda ob tem bi res opozoril na to, da ne bi prehitevali, da ne bi bili glede na izkušnje, kot smo slišali, na Češkem pa še kje drugje, da ne bi bili potem žrtev samih sebe. Še eno zanimivo vprašanje je. Če smo že pri delitvi na regije, kaj zdaj oblikuje, dvojno vprašanje, ali bo vsebina zakona, vsebina vseh zakonov pogojevala število regij, ali obratno, ali bo število regij pogojevalo vsebino. To je zelo pomembno vprašanje, sam nanj ta trenutek res ne najdem odgovora. Seveda je tu vprašanje enotirnega in dvotirnega sistema. Sam bi se, če že moram reči, za kaj bi se odločil, odločil za enotirni sistem, ki ga vi zagovarjate. Čeprav vidimo zdaj, da se pojavlja s strani druge službe zahteva po dvotirnem sistemu. Slišim iz pogovorov, kar sem danes slišal, da se že iščejo kompromisi, da bo dvotirni sistem začasen. Nihče danes ne ve povedati realno usodo upravnih enot, ki obstajajo. Nihče danes ne ve povedati, kakšen bo status lokalne skupnosti, pa ne nazadnje ne zato, ker sem, upam, da bodo drugi še kdaj namesto mene župani, kakšna bo usoda, kakšen bo status, kakšne bodo pravice in obveznosti županov, kakšne bodo pravice in obveznosti tistega, ki bo na čelu regije. Ne nazadnje mi imamo tako imenovani senat ali drugi dom v naši pravni ureditvi, to je Državni svet. In jaz mislim, da je zelo pomembna regionalizacija, zastopanje na nekem državnem nivoju, in to, kje in na kakšen način in kako. Kar takšna oblika in vsebina, kot jo ima danes Državni svet, ni ne tič ne miš. Pa vendarle je lokalna skupnost še nekako zastopana v Državnem svetu prek svojih interesnih skupnosti poleg ostalih. Ni mi jasno, kako se bo sedaj ta zgodba odvijala naprej. Milijon odprtih vprašanj, da ne govorim, da se ne bi lotili še tistega dela, ki govori o financiranju, kjer bi jaz že rad verjel, ampak dejansko ocenjujem, da bodo stroški veliki. Veste, čas je denar in tudi čas bo pri uveljavljanju regionalizacije daljši za reševanje zadev, v to sem prepričan. Čas je denar in bo s tem veliko več stroškov v tej državi. Jaz si zelo težko predstavljam, da bo z dnem X ob nastopu 14 regij, če govorim o vašem zakonu, da bo tisti trenutek vsak minister voljan reči, sedaj pa, bom rekel na pamet, 400 ljudi od danes, pa recimo, da jih je 300 v službi v Ljubljani na ministrstvu, sedaj pa 400 ljudi s tega ministrstva od danes naprej v pet različnih regij. Zelo težko verjamem, da bo to izvedljivo, kar pomeni, da bodo mnogi še ostajali na ministrstvih. Jaz nimam nič proti, da se tudi mladi zaposlujejo in bodo to dodatne zaposlitve, ki bodo plačane z davkoplačevalskim denarjem. In če bo tega dovolj, nimam tudi nič proti. Ampak ga ne bo. Spoštovani minister, moram reči, trud ste vložili, verjamem, toda še enkrat ponavljam, še je čas, da stopimo en korak nazaj, pa gremo potem tri naprej. Ocenjujem, da je najlepše tako, kot je. To ja pač moje osebno mnenje, moja osebna presoja. Če pa bo šla regionalizacija naprej, pa res, res, vzemite, razmislite do naslednje obravnave, bodimo tako pametni in nekako poskušajmo vključiti, mora biti zahteva, da se vključi ta del, ki ga še čakamo, vsaj v ustavno kategorijo. Če ne, že sami vidite, kako težko je začeti z regionalizacijo, kako težko je oblikovati, kako težko je to mrežno strukturo preplesti. In ko se bodo ljudje, in si bodo začeli izmišljevati nove pokrajine, ker to pravico imajo, in bodo imeli pravico z referendumom izstopati, se preseliti ali oblikovati novo. To imajo pa zato, ker ni ustavne kategorije. ČPe bi bila ustavna kategorija, ustave pa ne moremo kar tako spreminjati in je tudi ne bi pa bi ostali na neki številki, če že v to gremo in tam ostanimo in tako se ravnajmo in tako živimo. Jaz sem povedal svoje mnenje, jaz sem tudi vesel, da smo se lotili teh zakonov in regionalizacije s pogovorom, z izmenjavo mnenj, razen nekaterih danes političnih floskul oziroma tistih političnih nagajanj, ko vse, kar človek pove, je samo zato, ker jih politično drugače razmišlja, je bilo dosti manj in upam, da jih tudi ne bo. To zaenkrat ne sme in ne more biti politična vsebina, to je življenje te prelepe Slovenije in to je organizacija našega življenja. Ne si ga komplicirati, bodimo in ostanimo enostavna lepa Slovenija ena velika regija, ki je pa kljub svoji prostorski majhnosti zelo velika v veliki drugi državi, na katero pa ne smemo pozabiti, ker smo vanjo hoteli, to pa je v Evropi.
Hvala lepa, kolega Barovič. K besedi pa vabim poslanca Rudolfa Mogeta. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister z ekipo, kolegice in kolegi prav lep pozdrav! Treba je reči, da je danes v Državnem zboru svečan trenutek, kajti poslanci tega sklica imamo dolžnost in tudi priložnost, da odločamo o zadnji veliki državotvorni temi v Republiki Sloveniji. 17 let z nekaterimi poslanci, med njimi tudi Miran, ki me pravkar gleda, delimo te klopi, pisali smo rojstni list te države, postavljali smo vso zakonodajo te države, imeli smo programe, ki so nas pripeljali v Evropsko unijo, imeli smo programe, ki so nas pripeljali v Nato, tako da zdaj živimo tudi v miru in uspešno. In to je zadnji velik oreh, ki ga lomimo in vam, gospod minister, če ga boste do konca zlomili, bo pripadel nagelj, da ste bili tisti minister, ki je presekal gordijski vozel pri sprejemanju te zakonodaje. Mislim, da se vsi zavedamo in nimamo več svoje države glede pooblastil v popolni lasti, tam je zastava Evropske unije. In del ravnanj, ki jih izvaja ta parlament, mora biti usklajen z ravnanjem Evropske unije oziroma z uredbami, ki so jih, v Uniji sprejeli. Tako velja tudi za ta paket zakonodaje. Že davno, ko sem bil še podpredsednik Izvršnega sveta skupščine mesta Maribor in je bila takrat še predsednica skupščine Magdalena Tovornik, je ona že takrat vedno govorila in Slovenijo umeščala v prostor med evropske regije, ne med evropske države. Govoril je, ko bomo enkrat združeni v tej skupnosti evropskih držav, da bodo glavno politiko oziroma bodo glavni pridih temu skupnemu bivanju dajale prav regije in da bo to bolj Evropa regij, kakor pa Evropa držav. To se v drugih sosedah okoli nas in povsod okrog že dosti opazuje, glede na to kako delujejo, kako se povezujejo in kako koristijo tudi evropska sredstva. Jaz sem si vedno predstavljal, da ko bomo šli na to poglavje, naredili stvari tako, da bomo primerljivi z našimi sosedami ki nas obdajajo, bodisi na zahodu, vzhodu ali pa na severu. Vendar žal moram reči, da ta stvar, ki jo zdaj opravljamo ravno ne kaže v tej smeri. Nismo sami zase krivi za to, ampak je kriv pač naš naravni prirastek, krivo je število ljudi, ki je pri nas. Z 2 milijonoma ljudi kolikor nas je na tem teritoriju, se lahko omejujemo. Ampak če se tako omejujemo, potem dobimo tako malo število teh enot, da s tem majhnim številom bi potem človek rekel, da je skoraj isto, kot da imamo enega na začetku in enega na koncu - bom poskušal to misel nekoliko razviti. Poglejte, na drugi členitvi teritorialnih enot imajo Avstrijci dežele. V Italiji imajo regije, in te so velike, te ustrezajo tem standardom, da je povprečje države okrog 800 tisoč. Ali ne gospod minister, če je povprečje države? Če bi Slovenijo poskušali tako deliti, in ta delitev je pomembna za pridobivanje sredstev, ter tudi administrativno umestiti, potem bi lahko imeli po standardih Evropske unije v Sloveniji samo dve deželi. Kaj bi s tem dosegli zdaj, ko imamo po zdaj verjamem zakonodaji, če nekoliko pretiravam, samo eno, se verjetno ta stvar ne bi kaj dosti spremenila. Se pravi, da bi imeli potem na drugem nivoju največ dve pokrajini in na tretjem nivoju potem, če s sosedi primerjam, okoli 12 do 13 okrajev. Tako pa smo mi ta drugi nivo spustili, imamo kohezijske regije, ki nam bodo pomagale do črpanja sredstev, in na tretjem nivoju šele mi ustanavljamo te pokrajine. Za te pa mora biti povprečje okrog 150 tisoč. In poglejte, gospod minister, saj midva sva se pri dosti urah matematike srečevala, če vzamete, da imamo dva milijona ljudi, potem ima lahko vsaka pokrajina znotraj te tretje delitve manj kot 150, ampak povprečje vseh pa mora biti 150 ali več. In če izračunamo 2 milijona in delimo s 13, bi dobili povprečje, da bi imela Slovenija, če jih ustanovimo 13, 153.846 ljudi v taki pokrajini. Če pa vzamemo, da jih imamo 14, potem pa dobimo 148.285, se pravi, pademo pod ta kriterij. In vi dobro veste, tako kot jaz, pri Eurostatu, da zaradi nas ne bodo šli temeljnih odredb spreminjati, da bi bili posebna izjema in da bi ta prag presegli, kajti to bi bil zgled v Evropski uniji, da lahko tudi vse druge države gredo po tej poti, in bomo imeli potem v Evropski uniji gosto stkano mrežo na tretji delitvi, ki verjetno ne bi omogočala nekega konkretnega razvoja. Zaradi tega, ker smo se v tem poenotili, je potem tudi Vlada, gospod minister, verjetno ste vi pripravili te stvari, to staro uredbo, kaj vem, iz katerega leta, kjer je bila Slovenija razdeljena na dve kohezijski regiji pa na 12 statističnih enot, je vaša Vlada, in vi ste to naredili, z uredbo številka 105/2007, da je Slovenija razdeljena na dve kohezijski regiji in znotraj teh kohezijskih regij je natanko napisano, katere pokrajine so. Ker je Slovenija, saj pravim, pri tem vam je čestitati za črpanje tudi sredstev, ko ne bomo več v takšnem položaju, kot smo zdaj, na podlagi tega izdala uredbo o standardni klasifikaciji teritorialnih enot, ki jo je podpisal Janez Janša. Na podlagi te uredbe dopušča, in mora biti tako, da so te uredbe iz Bruslja na prvem, drugem in tretjem nivoju priznane kot delitev v Republiki Sloveniji, vselej na četrtem, petem in šestem nivoju, zdaj lahko te stvari naredimo sami. Mislim, da bi morali, gospod minister, če bi bili malo državotvorni in če bi poskušali še drugi gordijski vozel pri tej vaši zakonodaji presekati, da bi to zakonodajo, ki ste jo napisali in nam jo dali v obravnavo - jaz bom pa te stvari tudi napravil in z amandmajem poskušal spremeniti -, da bi v zakonih pisali, da pač število regij v Republiki Sloveniji ustreza temu kriteriju, da v povprečju ne sme biti število prebivalcev v povprečni regiji manjše od 150.000 ali nekaj takega. In bi takoj bilo na to, kar ste vi govorili, bi takoj prišli, da je zgornja meja 13 pokrajin in ne več. Gospod minister, če boste šli na 14 pokrajin, potem ste Pandorino skrinjico odprli in bo potem čisto vsak s temi argumenti lahko šel in bo vsak potem še 15. regijo zraven, pa 16. pa 17., dokler jih ne bo 68, kot smo imeli nekdaj občin. Mi smo, spoštovane kolegice in kolegi, med tnalom in nakovalom, med državnimi in lokalnimi interesi. Od tam, kjer smo bili izvoljeni, nas lovijo, da bi imeli, pod narekovaji rečem, skoraj "vsak svojo regijo". Če pa na državnem nivoju gledamo, mi bomo tisti, ki bomo napisali rojstne liste tudi tem regijam ali pa pokrajinam, bi pa morali te stvari narediti tako, da bi bilo to v korist te države. Ne pa, da bomo tako delitev napravili, da bodo zadovoljni lokalni veljaki, dolgoročno nas bo pa glede vpliva in tudi glede razvoja pa vsa okolica, ki je blizu ali daleč Slovenije, začela prehitevati. In v tem je ta kavelj 21 v tej zakonodaji in zato nekateri pravijo, da bi se bilo treba dogovoriti najprej o številu regij ali pa v zakonodajo vstaviti takšne kriterije, ki bi preprečevali enormno število regij ali pa pokrajin. Zaradi tega, kolegice in kolegi, dosti jih je v tem smislu debatiralo, imamo dve trivialni rešitvi, če gremo na pokrajine. Ena rešitev je, da je pokrajina država sama. To imamo sedaj. Videli smo, da tak sistem ni dober. Druga trivialna rešitev je, da bi vsaka občina bila svoja pokrajina. Vemo, da ta sploh ne pride v poštev. In bi morali med tem, to Scilo in Karibdo, najti tisti model, izračunati ga in pogledati, ki bi Sloveniji prinesel največji razvoj in - s tem se pa gospod minister strinjam z vami, da je to politično vprašanje - hkrati tudi ljudem dopovedati, zakaj je dobro omejiti to število regij in jim povedati, zakaj je to v interesu Slovenije, ne pa v interesu enega malega koščka te republike. Čim več imamo pokrajin, tem manj bodo te pokrajine imele pristojnosti. In čim manj imajo pristojnosti, tem manj imajo finančnih sredstev. In čim manj imajo finančnih sredstev, tem manj je tam razvoja. To se pravi, če gremo z njihovim številom daleč čez, potem bomo s tem dosegli, namesto da bi te pokrajine bile nosilke razvoja, da bi razvoj prinesla, dosežemo ravno nek obraten efekt. Toliko o teh delitvah. Mislim, gospod minister, jaz že naprej napovedujem, če bo le možno, da bom v tem, ko bo to v drugi obravnavi, poskušal te stvari spraviti v amandmajski obliki v zakone, da se vsaj mi omejimo v zakonu do zgornjega števila teh pokrajin. Vmes pa napisati zakonodajo, kjer se pa sploh nič ne govori, pa ni nobenih omejitev, se mi pa zdi, oprostite, da je po eni smeri to spuščanje megle v prostor. Po drugi strani bi rad povedal še dve stvari. Vem, da smo vsi malo že izmučeni. Eno je okoli denarne in finančne slike. Tudi denarna in finančna slika, kot sem prej povedal, je zelo odvisna od tega, kolikšno število regij bomo mi imeli, kakšne pristojnosti bomo imeli. Kajti s pristojnostmi, ki jih bodo imele, bodo tudi pritekala finančna sredstva in bo tudi pritekala njihova moč. In zaradi tega bo, upam, da do tretje obravnava, ampak to je, veste pred vami, minister, zopet en gordijski vozel. Če boste imeli definirano število že takrat, pa boste vi za tem številom stali tu v tem Državnem zboru, potem boste morali imeti natančno finančno sliko, da bo vsak vedel, kaj približno dobi, če bo šel na volišče, da bo vedel približno, kaj ga potem tam čaka, pa kakšne pristojnosti bo imel. In po drugi strani bo treba malo tudi pogledati glede zaposlenih. Če vi iz državnega aparata, kjer je približno, sedaj bom zelo okroglo rekel, državnega aparata, ki je pod komando premiera Janeza Janše, približno 34 tisoč ljudi, če vi pristojnosti prinesete iz ene posamezne pokrajine, potem kolegi, bo, če nočemo imeti odvečnega aparata, s pristojnostmi tudi določeno število ljudi moralo iti v pokrajine. To pomeni, da bodo morali nekateri, ki sedaj stanujejo tukajle, se voziti mogoče v Kranj, Novo mesto, Gornjo Radgono, Maribor, kot se zdaj iz drugih takih mest vozijo v Ljubljano, če bodo hoteli delovna mesta obdržati. Če pa tega ne bo, če bodo pa ti odklonili, vemo, kaj to pomeni, bodo šli nekaj časa na čakanje. Bodo drugi dobili delovno mesta. Kar se tiče zaposlenih, je še en velik oreh, da ko boste približno prišli sedaj do druge obravnave pa obrazložitev, bi vas lepo prosil, če lahko približno rečete, za to pokrajino pa predvidevamo, lahko rečete zelo na okroglo, toliko in toliko, toliko jih bo šlo sedaj iz te državne uprave na pokrajinsko upravo. In če imamo te številke pred seboj, se bomo potem tudi neprimerno lažje odločali, saj če imaš neko stvar kvantificirano, potem hitro vidiš, ali je taka rešitev tudi kvalitetna ali taka rešitev ni kvalitetna. In še tretja stvar, ki se mi zdi pomembna, je pa naša stvar, je politična stvar. Nekaterim strankam je pisano na kožo, da imamo čim več majhnih pokrajin, čim več takšnih pokrajin, ki imajo določen tip prebivalstva v sebi, kajti ti so njihovi potencialni volivci. In dostikrat se je meni zdelo, mogoče da se ne motim, da so tudi nekatere občine nastajale po volji točno neke politične opcije, da so potem tam imeli svojega župana. Tudi ko bomo število teh pokrajin določali, v eni meri bo to določalo tudi volilni izid na teh pokrajinskih volitvah. In če v Evropi, če se spominjate, ravno te pokrajinske volitve še kako vplivajo na državne volitve. Če bo neka stranka v eni pokrajini izgubila, pa v drugi, pa tretji, pa v četrti, pa peti, potem ni tega čudeža, da bi dosegla nek velik uspeh na državnozborskih volitvah. In tudi skozi to optiko, ampak to, gospod minister, ne boste vi gledali, bomo seveda mi politiki gledali tudi, kaj taka porazdelitev prinese posamezni politični opciji. Jaz se, spoštovane kolegice in kolegi, opravičujem, če sem bil malo dolgovezen, vam minister pa želim srečno pot, da bi to stvar pripeljali do konca in potem tudi v Sloveniji prinesti res kvaliteten razvoj. Ne pa tak, da če se bova, če bom še doživel, čez 15, 20 let nekje srečala, bom rekel, ko sva sedela v Državnem zboru, pa sva o tem debatirala, madona, kakšno napako je to Državni zbor napravil, midva pa ne.
Hvala lepa. K besedi se je prijavil minister. Izvolite, prosim.
Hvala za besedo. Jaz bi vseeno nekatere stvari pojasnil tudi z ozirom na to zadnje izvajanje, pa še dve pred tem. Srečna pot je naša skupna srečna pot pri tem projektu, samo v tem primeru bo ta projekt lahko uspešen. Pa ne samo nas, ki tukaj sedimo oziroma vas, ki tukaj sedite, pa nas na vladni strani, ampak tudi vseh državljank in državljanov in vseh akterjev na politični sceni tudi z lokalnega okolja, tudi to je izjemno pomembno. Zdaj, ko ravno potekajo ti procesi odločanja občin v pripravi svojih mnenj, je tudi tukaj potrebno dati apel, da bi bilo koristno, če bi ta mnenja, ki se po posameznih območjih oblikujejo, šla v nekem smislu dogovorov. Pokrajine bodo verjetno lahko uspešne ali pa veliko bolj uspešne v tistih okoljih, kjer bo tudi pri nekaterih prestižnih vprašanjih dosežen dogovor že pred tem, ko bo potrebno najprej odločati na Vladi pri pripravi tega zakona o delitvi in kasneje tudi tukaj, ko ga bo potrebno sprejemati. Če bodo rešitve, ki bodo prišle s terena, dovolj enoznačne, potem bo bistveno lažje ta zakon pripraviti in bistveno lažje verjetno tukaj prispevati. Mi pa poskušamo ali pa bomo v maksimalni meri poskušali upoštevati voljo, ki bo prihajala s strani občin, čeprav je treba zelo jasno poudariti, da ravno bistvena razlika med prejšnjo ureditvijo po ustavi in zdajšnjo je ta, da so prej občine bile soglasodajalec, zdaj so pa mnenjedajalec in bo potrebno verjetno v nekaterih primerih pa tudi odločiti tudi v tem zboru. Prej so bila tudi postavljena vprašanja v zvezi z financiranjem in spoznavanjem tega finančnega obsega. Če ste pogledali, žal gospod poslanec ni prisotne, ampak če je pogledal zakonodajo, tudi ta finančni del, potem je ta okvir finančnega obsega prenosa nalog navzdol narejen in pomeni okrog 5% bruto produkta, to je ocenjeno na dobrih 1,3 milijarde evrov na letni ravni. In to želimo prenesti navzdol, seveda skupaj naloge v tem okviru in tudi skupaj delovna mesta, kar je bilo tudi že to izpostavljeno. Ko se pojavljajo te paralele tudi kar zadeva tega dela regionalnega razvoja, ki ga imamo danes ali pa s katerim danes upravljamo oziroma se upravlja, potem je treba povedati, da v tem trenutku recimo v tistem delu regionalnih vzpodbud, s katerimi danes pomagamo direktno lokalnim okoljem in predvsem občinam, ker so občine edini nosilec skozi mehanizme, ki jih omogoča Zakon o skladnem regionalnem razvoju, je ta okvir nalog, tako kot je zdaj ocenjen, približno 10-krat večji. Tako gre tu za neko čisto drugo dimenzijo kot v primeru samo neposrednih spodbud. In je res, da v tem trenutku skladni regionalni razvoj vodimo skozi tiste možnosti, ki jih omogoča Zakon o skladnem regionalnem razvoju. Župani v tem primeru prevzemajo funkcijo tistega političnega organa, ki na v tem primeru statistično-razvojnih regijah odloča o pripravi oziroma o prioriteti projektov. Če bi že v trenutku imeli pokrajine, potem seveda ti sveti o pokrajinskem, regionalnem delu ne bi o tem odločali, ampak bi pokrajina odločala in verjetno tudi sploh Zakona o skladnem regionalnem razvoju ne bi potrebovali, ker to je pravzaprav. Osnovna funkcija pokrajin, osnovna naloga pokrajin je peljati in pospešiti razvoj skozi investicijski del pa tudi skozi sprejemanje odločitev na različnih področjih, tudi kar se tiče usmerjenja na področju šolstva, kar se tiče usmerjanja pri aktivni politiki zaposlovanja in tako dalje, v tistih delih seveda, kjer bodo te pristojnosti prenesene navzdol. Zdaj pa še kar zadeva tega dela; žal nas gospod poslanec zapušča, ampak vseeno, kar zadeva tega dela, ki je povezan s statistično delitvijo, ki jo uporabljamo in jo uporablja Evropska unija, in kar zadeva seveda naše pokrajine. Naše pokrajine oziroma pokrajine, ki jih ustanavljamo, so naš projekt in pravzaprav nimajo nič skupnega s statistiko. To je suverena odločitev posamezne države. Statistični del, ki pa je, se pa seveda običajno navezuje na ta del, vendar dokler mi ne bomo uveljavili drugačnih statističnih delitev Slovenije pred Evropsko komisijo, tako dolgo bo veljala ta delitev, ki jo v tem trenutku imamo. Torej dve kohezijski regiji. Oziroma bodo stopile pravzaprav praktično v veljavo v naslednjem letu, v praksi se pa bodo začele uporabljati za naslednjo finančno perspektivo, in pa 12 statistično razvojnih regij. Če bomo pa ustanovili pokrajine z drugačnimi mejami, z drugačnim številom, potem bo pa potrebno seveda te stvari na novo pogajati z Evropsko komisijo. Tudi to je treba poudariti, da mi ne moremo direktno, kar se tiče naših ureditev, primerjati z ureditvami nekaterih drugih držav, ker so bile nekatere države izpostavljene v tem primeru. Tudi Slovenija je po svoji dimenziji bistveno drugačna, kot so druge države. Seveda so določene specifike, lahko pa na določenih nivojih, tam, kjer se lahko, tudi primerjamo z drugimi državami. Tudi kar zadeva tega dela, recimo pokrajine so primerljive z departmaji v Franciji ali pa so primerljive z okanti na Danskem in so verjetno primerljive še v kateri državi s katerim nivojem, Švica sicer ni sestavni del, s kantoni v Švici, ki uspešno delujejo. Tako, je te primerjave je možno vzpostaviti, sicer pa kar zadeva naših pokrajine pa smo se mi naslonili na statistično izhodišče za pokrajine, tisto, kar mi v tem trenutku že uporabljamo na nivoju regionalnega razvoja, in to je tudi funkcija, ki jo bodo bodoče pokrajine prevzele. Jaz se tu strinjam, se moram strinjati z gospodom poslancem, 800 tisoč je povprečje na nivoju NUTS 2 in tu nam zneseta dve kohezijski regiji. Mi ne razmišljamo, da bi imeli dve deželi. V tem primeru potem politično ureditev, to pa jaz osebno menim, dve deželi s temi temeljnimi dodatnimi vsebinami pa bi pomenili z vidika razvoja Slovenije tisto, kar verjetno ne želimo, ali pa samo tisto, kar želimo doseči. Torej razvoj samo v dveh izrazito izraženih centrih. Ampak mi želimo s pokrajinami večji del razvoj, zato smo se odločili, verjetno vsi skupaj, tako sem razumel tudi to diskusijo, ki je potekala na politični ravni, ker smo tudi diskutirali o številu pokrajin, za primerljivost na nivoju NUTS3 statističnih regij. Kar zadeva tega dela, se jaz strinjam, da nam to znese dobrih 13 statističnih regij ali pa slabih 14, lahko rečemo, se strinjam dobrih 13. Vendar moramo povedati tudi to, da pa evropska uredba vseeno dopušča izjeme. Je res, da jih v tem trenutku ni, ampak dopušča jih in pod določenimi pogoji. Posebej še, če bomo imeli politično organiziranost na tem nivoju v takšni smeri, bo mogoče te izjeme takrat tudi pogajati, sicer se bo pač potrebno odločiti za kakšne in drugačne delitve in ni tudi nujno, da bi se naša statistična ureditev popolnoma ujemala. Vendar bi bilo seveda koristno, da bi se pa ujemala. Jaz se s tem absolutno strinjam. To vrsto pogajanj bo mogoče peljati. Zna biti na tem nivoju uspeh lažje dosegljiv, ker obseg sredstev, ki se opravlja, ko govorimo o evropskih sredstvih v tem trenutku, na tem nivoju je bistveno bistveno manjši, kot pa obseg sredstev, ki se opravlja na nivoju kohezijskih regij. Če pogledamo primer Slovenije, potem Slovenija na nivoju NUTS3 regij sistemsko opravlja s sredstvi iz naslova prekomejnega sodelovanja in transregionalnih povezav, to pa pomeni v tej finančni perspektivi okoli 100 mio. evrov. Na nivoju NUTS2 regij, to je na nivoju kohezijskih, se pa opravlja v tem trenutku s 4,1 milijarde sredstev. In zato je tam pogajanje bistveno težje oziroma verjetno nemogoče, da bi dosegli izjemo. To je bila diskusija tudi takrat, ko smo se o tem pogovarjali. Zato pač tudi skozi te diskusije, ki so tekle, in tudi kar se tega strokovnega dela tiče, smo na podlagi tega prišli s tem izhodiščnim predlogom. Jaz osebno ne bi nasprotoval temu, če bi uspeli tudi skozi povratne informacije, ki jih bomo dobili, tudi pri dokončnem oblikovanju in sprejemanju zakona zaokrožiti število pokrajin navzdol z kakšna. V tem smislu tudi ne bi imeli nikakršnih težav kar zadeva tega vsebinskega paketa zakonodaje, zato ker se te stvari pokrivajo. Ta vsebinski paket zakonodaje omogoča pokrivanje tega srednjega prostora tudi od 9 pa do 14. Druga stvar je, če preidemo na tisti minimum oziroma če bi preskočili na 15. Ker potem ne bi preskočili na 15, se strinjamo, bi preskočili takoj v 25. ali 30. bodočo pokrajino. In tukaj morajo ti limiti ostati, vendar moram še enkrat povedati, da skozi vse diskusije, ki so potekale, izgleda, da je politično najbolj realno v tem trenutku 14 statistično-razvojnih regij. Jaz upam, da se bo v tem času tudi demografija toliko v Sloveniji popravila, da bomo dosegli potem ta nivo povprečja 150.000 prebivalcev.
Hvala lepa. K besedi pa vabim poslanca Mitja Slavinca. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Slavko Gaber. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Borut Sajovic. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Seveda o pokrajinah teče že dolga debata. In kaj lahko rečem v svojem imenu? Brez dvoma se mi zdi, da boljše nobena pokrajina kot pa slaba. Vesel sem ugotovitve in razprave, nekaj, kar spremljam že kar kakšen mesec in pol v medijih, če bi danes glasovali, pokrajine, kot so zastavljene, ne dobijo dveh tretjin. To je brez dvoma dejstvo, če vsi tisti, ki o njih govorimo, mislimo iskreno in brez dvoma bi bila to naša naloga. Me je močno presenetilo, ker večkrat rečemo, da so pokrajine predvsem politični, ne pa strokovni ali razvojni projekt. Da je temu tako sem se prepričal tudi na eni od zadnjih sej občinskega sveta pri nas na Gorenjskem, ko je bila ena od variant, o kateri smo razmišljali, tudi možnost pokrajine zgornje Gorenjske. Tam se nekdo oglasi, pa reče: "Pa poslušaj jih, pa poglej jih kakšni politični opciji pa pripadajo župani tako imenovane zgornje Gorenjske?" In ko sem videl tisto debato in pa razmislek, mi je bilo povsem jasno, da brcamo povsem v temo. Jaz bi si želel močne pokrajine, da bodo tistim pokrajinam, ki jih imamo kot sosedje, enakopraven sogovornik. Prejšnji teden sva debatirala tukaj v Ljubljani v parlamentu z enim od koroških deželnih svetnikov in je rekel: "Poslušaj, je rekel župan, Koroška ima tam nekje čez 500.000 prebivalcev. Na drugi strani imate Furlanijo-Julijsko krajino, ki ima tudi ustrezno število ljudi, da o istrski županiji ne govorimo." In jaz sam vidim v teh pokrajinah neko zgodbo razvoja, neko enotnost, kjer se bomo lahko o tem dogovorili na cenen, razumljiv in racionalen način. Zato bom sam podpiral opcijo šestih do osmih pokrajin v Sloveniji, v nasprotnem primeru in se do jeseni ne glede na kakršnokoli strankarsko, politično ali kakršnokoli kombinatoriko ne bom premislil, razen, če Slovenijo zapeljemo v drugo noro skrajnost, ki jo je pa omenil tudi že gospod minister, da bo namesto 6, 8 pokrajin potem 25 pokrajin, te pokrajine bodo politične, za ljudi, za naše davkoplačevalce in davkoplačevalke, pa zelo, zelo drage. Bistvo pokrajin naj bi bil razvoj in pa decentralizacija. Vendar če govorimo o enotni in pa močni Gorenjski in če bomo iz te enotne in pa močne Gorenjske vsi hodili - tisti, ki imamo tudi zdaj še svoje upravne enote - urejat bistvene upravne zadeve v Kranj, kot center Gorenjske, potem seveda nismo naredili decentralizacije, ampak smo naredili centralizacijo. Kot župan občine Tržič, ki jim 15500 prebivalcev, si želim, da te osnovne upravne enote upravljamo še vedno doma v Tržiču, da pa tiste ključne zadeve, ki se jih imamo za med seboj zmeniti kot župani, opravimo pa v centru Kranju za celo Gorenjsko. Jaz sem vesel, ko sem slišal na seji občinskega sveta, da bodo koalicijski poslanci podprli tako decentralizacijo, kot je to, da je ena od možnosti, da center bodoče pokrajine postane recimo tudi Tržič. Jaz sem tega vesel in kot opozicijski poslanec to z veseljem podpiram, če bodo le drugje za to zagotovljeni tudi glasovi. In to je to, kar si želimo. Da tiste občine, ki v tem kolaču nismo kot glavne, vodilne, da iz te zgodbe decentralizacije nekaj dobimo tudi za svoja mesta. Ne, da če bo center enotne Gorenjske Kranj, da to ne pomeni, da morajo biti vse službe v Kranju, ampak da je recimo neka služba, ki se ukvarja z neko gospodarsko vejo, z neko energijo lahko razpršena v katerikoli od 18-ih gorenjskih občin. In tukaj vidim nek cilj in pa izziv. Me pa skrbi tudi tisto, kar sem na burni seji v naši občini slišal v sredo, da se za vsako pokrajino predpostavlja in jaz bom vesel, če me minister tudi danes demantira, da naj bi vsaka pokrajinska uprava imela od 400 do 500 ljudi zaposlenih. Eden od pomembnejših ljudi te današnje koalicije je to vehementno zatrjeval na seji občinskega sveta pred dvema dnevoma nazaj v Tržiču. Če je pa zgodba res tako nora, potem seveda na temu vlaku norosti mene ne bo zraven. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi pa vabim poslanca Marjana Drofenika. Izvolite.
Hvala lepa. Jaz bom mogoče z neke druge strani, mogoče kljub vsemu malo bolj optimistično na regionalizacijo en svoj pogled dal. Poudaril bi, da vidim v uvedbi pokrajin razvojni izziv in priložnost za Republiko Slovenijo. Prepričan sem, da je še vedno vpliv države mnogo premočan, predvsem v finančnem smislu. Vsak spremembe pa se ljudje že po naturi otepamo. Čeprav je pa tudi res, da se je delno ta centralizacijo, ki jo imamo v Sloveniji, ublažila po letu 1995 z relativno velikim številom občin. Vendar žal, višina družbenega produkta, s katerim se razpolaga na lokalnem nivoju, na nivoju občin, je daleč premajhna, čeprav se je v zadnjih dveh, treh letih z reformiranjem Zakona o financiranju občin veliko spremenilo. Moje mnenje je, da je potrebno preko prenosa nalog, pooblastil iz države na pokrajino prenesti tudi ustrezen del družbenega produkta, s katerim se bo razpolagalo na nivoju pokrajine. Prepričan sem tudi, da bo efekt oziroma izkoristek porabe sredstev boljši, kot je za isti denar, če se ta zadeve koordinira iz centra oziroma iz Ljubljane. Podoben efekt smo dosegli, ko so se formirale nove občine. Mislim, da je bila to močna razvojna situacija, ki je nastala s formiranjem, prvič okrog 150 občin in potem v naslednjih fazah smo prišli na preko 200 občin. Mislim, da se sredstva na nivoju občin uporabljajo mnogo bolj racionalno, za isti denar se doseže več, istočasno pa je tudi nadzor preko občinskih svetov bližji in mogoče se lahko ta sredstva tudi bolj pravilno uporabljajo. Drugo, kar bi rekel, preko volilnega sistema je potrebno zagotoviti enakomerno zastopanje vseh delov pokrajine v pokrajinskem svetu predvsem zato, da ne bi prišlo do, recimo odkrito, regionalnega centralizma. Ta regionalni centralizem je lahko določena nevarnost. Menim, da je tudi potrebna ta vpeljava tako imenovanega referenčnega glasu in jo je potrebno postaviti tako, da bi v proporcionalnem volilnem sistemu bila možnost izvoljivosti tudi v manjših in odročnejših okoljih. Verjetno se to s postavljanjem določenih mej, določenih kriterijev da narediti. Pomemben korektiv vidim v regionalnem svetu, ki ga bodo sestavljali župani občin in ki bo lahko dajal mnenja, priporočila in, kolikor je iz zakonodaje razvidno, bo lahko tudi zahteval ponovno odločanje o neki tematiki. Zelo pomembno se mi zdi tudi, da se vnaprej ve, da se občinam ne bodo odvzemale pristojnosti, nenazadnje tudi zato, da bodo pravzaprav občine tiste, ki bodo regionalizacijo sprejele in da se nam ne bi zgodilo, da bi nasprotovanje občin, pravzaprav nastajanju regij bi lahko povzročilo precejšnjo škodo. V današnji razpravi se je veliko govorilo o majhnosti občin, o majhnosti Slovenije, o majhnosti regij. Rekel bi, da so zadeve relativne. Slovenija je majhna, običajno pa tudi majhna država mora imeti neke strukture primerljive. In pravzaprav ne moremo narediti v majhni državi velikih regij, če vemo, da so nekatere države pač tako velike, da je že Slovenija v primerjavi z nekaterimi regijami majhna. Vendar, zadeve so relativne. Tudi če pogledate avstrijsko Štajersko s približno milijon prebivalci, in ko vedno govorimo, kako imamo v Sloveniji male občine, ima, če sem pravilno seznanjen, avstrijska Štajerska blizu tisoč občin. Pa kljub vsemu nekako ne moremo reči, da se Avstrija ali avstrijska Štajerska slabo razvija. Mislim, da je število 14, ki se pojavlja v etru, pravzaprav dejansko politična številka, ki je bila kompromisna, z nekim političnim lobiranjem je prišlo do nje. Od leta 1990 sem v lokalni politiki in pravzaprav ta številka, ki je v etru, izpred, ne vem, krepko pred letom 2000 se je že govorilo o njej. In zanimivo je, ko pogledate, katere politične opcije zagovarjajo to številko. Koalicije so silno različne. Mogoče so te koalicije celo lahko dobra popotnica za dobro delo teh regij. Ni samo neka politična opcija, ki se zavzema za 14 pokrajin, pač pa je političen prostor, ki se zavzema za to, relativno širok. Nekaj besed še o samofinanciranju pokrajin. Rekel bi naslednje. Menim, da ni države v svetu, ki bi ne imela korektivov za delno izravnavo za različna razvojna zaostajanja. Rekel bi tudi to, da so razvojne prednosti občin ali regij velikokrat ali pa v glavnem zaradi nekih preteklih dejstev. Včasih je to bila južna železnica, včasih so to bila razna prometna križišča, včasih so to bile surovine, rudniki in tako naprej. Danes so to banke, sedeži bank, sedeži zavarovalnic, danes so to inštituti, univerze, nenazadnje klinični centri. In seveda pokrajina, ki to vse ima, je mnogo bolj bogata od tiste, ki tega nima. In v taki pokrajini se preliva mnogo več sredstev, in mislim, da je tudi pošteno in moralno s strani države, da delno ta sredstva preko nekih mehanizmov preusmerja v tiste dele, ki pač tega nimajo. Nekako se človek počuti, retorično vprašanje, ali smo v Podčetrtku tako nesposobni, ker teh institucij nimamo - to je zgolj retorično vprašanje - oziroma ali ni prav, da se tudi preko nekih mehanizmov dobi v take pokrajine nekaj, ne rečem izenačitve, pač pa možnosti normalnega funkcioniranja. Jaz bi zaključil takole. Naše regije ne bodo velike. Strinjam se tudi, da ne smejo biti držaje v globalu, seveda če je namen iskren oziroma ali smo kot politika dovolj močni, da bomo pretransformirali okostenelo državno upravo v vitko, elastično regijsko upravo, ki bo v službi občanov in občank. Mislim, da je pred nami to vprašanje, ali bomo uspeli to, recimo, državno birokracijo spraviti in jo prepričati,da se bo delno preselila na regijski nivo. Bi pa rekel še to, da iz razprave pravzaprav vidim, da velikemu številu poslancev, ali nekemu delu, predvsem ni za spremembe. Precej bolj udobno je živeti v neki navajeni sredini, mislim, da tudi državni administraciji, državni birokraciji, če smem tako reči. Mislim, da je naloga politike, Državnega zbora, da naredi tu premik, ker je lahko v vsaki spremembi tudi mogoče prisoten motor razvoja. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima poslanec Miran Potrč.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo imeli ne samo temeljito razpravo, ampak tudi precej različnih pogledov do konkretnih vprašanj in rešitev, predlaganih v pripravljenih zakonih in sme se tudi dogovorili, da jih iskreno povemo. Ne zato, da bi kakorkoli želeli zavirati sprejem zakonodaje o pokrajinah, za katero se zavzemamo pravzaprav 15 let, ampak da bi opozorili, da po našem prepričanju je še veliko veliko vprašanj, ki nimajo kompletnega odgovora. Ne bom rekel, da ga je enostavno dati, ampak nimajo ga. Mi smo trdno prepričani, da, poenostavljeno rečem, politični razred v Sloveniji, se pravi poslanci, struktura blizu nas, občine, župani, svetniki in podobno tisti, ki tudi delajo v nekaterih javnih službah, absolutno mislijo, da je pokrajinska zakonodaja nujno potrebna. Ali tako v celoti mislijo državljanke in državljani, mislim, da je sigurno razlik že več. Zakaj pa politični razred misli, da absolutno je treba čim prej zakonodajo sprejeti? Ker pričakuje nekatere stvari upravičeno, nekatere morda tudi neupravičeno. Od zakonov pričakuje decentralizacijo. Jaz bi verjel, da se bo to zgodilo. Pričakuje bistveno različen razvoj in hitrejši razvoj regij, pokrajin, področij v Sloveniji, ki v razvoju zaostajajo. Ja, morda. Vendar če se bo to zgodilo, bo šlo na škodo razvoja koga drugega. Pričakujejo več pristojnosti. Da, več pristojnosti bo, z več pristojnosti najverjetneje tudi več sredstev. In več vpliva in tukaj na teh treh točkah se pojavlja vprašanje sedeža, kdo je tisti, ki bo imel več pristojnosti, ki bo imel več vpliva, ki bo imel več sredstev, ker se občine, področja, kjer ni predviden sedež ali pa ni predvidena pokrajina, bojijo, da bo novi center pokrajine to zadržal v večji meri zase, kot bi bilo zaželeno in obratno. Tisti center, ki to pridobiva, se predvsem bori za pokrajino in za sedež in za center zato, ker računa s tem, da se bo obseg sredstev, vpliv, politika, tudi kadri, tam najbolj koncentrirala. In v tem delu se bojim, da odgovori niso dani, da so pričakovanja različna in mnogokrat tudi nerealna, in zna priti tudi do precejšnjega razočaranja, ko bo zakonodaja sprejeta. Kako na tej podlagi verjeti, da je mogoče zagotavljati finančno nevtralnost? Ja, je mogoče verjeti, če jo računamo ali pa predpostavljamo na ta način, da so sedaj v ministrstvih pristojnosti, ki se financirajo skozi določen obseg sredstev, in da bo točno ta enako določen obseg sredstev skupaj z ljudmi, ki doslej te pristojnosti v ministrstvih opravljajo, prenesen na raven pokrajin. Potem je to finančno nevtralno. Samo kaj se bo na tej točki v pokrajinah zgodilo, tega nihče ne ve. Ker to bi bilo finančno nevtralno, če bi se v masi lahko preneslo. Ker pa se bo preneslo na 12, 14, 6, 8, upam, da več kot 14 res ne, ampak manj pokrajin, potem je že veliko vprašanje, tudi glede na sistem financiranja, kako se bo to neposredno realiziralo. Ali se bo realiziralo tako, da vsi enostavno ne bodo dobili potrebnih sredstev, ali se bo realiziralo tako, da bo tisti, ki ima najslabši položaj, dobil potrebna sredstva, potem bo verjetno skupna masa večja, ali se bo realiziralo tako, da bo tisti najboljši sicer dobil nekaj manj zato, da bi lahko tisti, ki je pod povprečjem, dobil dovolj. In to so vprašanja. Ne reči, da so izmišljena. So vprašanja, če gledamo, kakšen je sistem financiranja. 25% davka od dohodka pravnih oseb, vendar z dvema kriterijema: ne več kot 150 in ne manj kot povprečje. Razumem, mislim, resnično iskreno razumem, ker če nič od tega ne rečemo, potem seveda ne moremo govoriti o tem, da želimo pospeševati razvoj tistih, ki ga najbolj potrebujejo. Kakšen pa bo rezultat iz tega, pa ne vem. Ta rezultat lahko pomeni tudi, da se nekdo ne bo mogel razvijati, ki pa je doslej imel vse pogoje za razvoj. Kaj se v zvezi s tem pojavlja? Različni bodoči sedeži pokrajin, različne pokrajine bodo imele različen položaj vizavi mnogih nalog, ki jih morajo opravljati. Največje pokrajine bodo imele veliko nalog na področju šolstva, zdravstva, kulture, socialnega varstva, stanovanjskega gospodarstva, zaščite, reševanja in podobnega, inštitucije. Predlogi zakonov pravijo, da se bodo prenašale upravne naloge, ne financiranje institucij. Tudi te institucije se financirajo preko države, preko zakonov z določenim načinom subvencije, direktno financiranje plač, socialni transferji in podobno. Ampak rezultati so, po mojem vsaj, različni, če jih gledaš preko celotnega sistema države, kot če jih boš gledal ločeno v posameznih pokrajinah. Vprašanje nekaterih temeljnih odnosov med položajem pokrajin in tistimi, ki so na obrobju, recimo za Ljubljano. Po tistih podatkih, ki jih jaz poznam in so meni postregli z njimi, bi osebno mislil, da bi bila Ljubljana v slabšem položaju, če bi želela ostati kot mesto samostojna pokrajina, kot pa ob predlogu, kakršen je. Upam, da je res, ampak tako kažejo nekateri podatki. Samo neodvisno od tega, kako se podatki gledajo, recimo glede vprašanja dohodnine, ki je naslednji 20% vir financiranja pokrajin. V Ljubljani je 250 tisoč delovnih mest, 205 tisoč jih zasedajo Ljubljančani, v narekovaju ljudje, ki imajo stalno prebivališče v Ljubljani. Vse ostalo je delovna migracija, ob tem je seveda ogromno dnevne migracije študentov, dijakov in podobnega. Ta migracija je takšna, da se recimo v Ljubljano dnevno vozi preko 30% delovno aktivnih ljudi iz Kamnika, Logatca, Lukovice, Moravč, Komende, Šmartnega pri Litiji, preko 40% iz občin Horjul, Domžale, Mengeš, Dobrepolje, Ivančna Gorica, Litija, Vrhnika, preko 50% Borovnica, Medvode, Grosuplje, Vodice, Trzin, Velike Lašče, in celo preko 70% aktivnih prebivalcev iz občin Polhov Gradec, Brezovica, Dol pri Ljubljani, Ig, Škofljica. 70% iz teh občin se vozi v Ljubljano, v Ljubljani delajo, najbrž s tem povzročajo tudi nekatere stroške, prevoz, parkirni prostori, onesnaževanje zraka in podobno, dohodnino pa plačujejo v občini, kjer živijo. In tu nastaja določeno medsebojno nesorazmerje. Hočem torej povedati, da mislim, da je med mnogimi vprašanji, ki se ob realizaciji tega zakona pojavljajo, vprašanje financiranja tudi eno temeljnih vprašanj, ki jih bo treba še dodelati. Mi nismo dobili od ministrstva dovolj eksaktnih podatkov, kaj pomenijo pripravljeni predlogi izvedbeno za vsako posamezno pokrajino, ne v masi, za vsako posamezno pokrajino. Ko to dobimo, potem bomo lahko rekli, kakšen bo rezultat, in bomo mogoče zadovoljni. Dokler tega ne dobimo, je težko govoriti o tem, ali in kakšni bodo rezultati. Jaz upam, da bomo dobili, ker je to naša zahteva in naš pogoj. In upam, da razlog, da tega doslej nismo dobili, ni v tem, da tega Vlada ne bi želela ali znala pripraviti, predvsem pa da ni razlog v tem, da bi bil rezultat takšen, da nam ga ne želijo pokazati. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi vabim poslanca Mitjo Ljubeljška. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor, vsem skupaj lep pozdrav! Verjetno smo že vsi kar precej utrujeni od celotedenskih dolgih razprav, in tudi današnja razprava je taka. Veliko je bilo, da ne rečem celo vse, že povedano, tako da je težko dodati še kaj novega. Pa vendar bi kljub temu rad podal nekaj svojih misli. Pred nami so predlogi treh pokrajinskih zakonov, ki po večinskem prepričanju predstavljajo nov mejnik v nadgrajevanju lokalne samouprave. Uvodoma bi želel potegniti neko paralelo iz bližnje preteklosti. V spomin si prikličem leto 1993 in 1994, ko se je sprejemala lokalna zakonodaja, s katero se je potem nadaljevalo ustanavljanje občin, definiranja [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]], financiranje itn. In takrat so se pojavljale, jaz sem to spremljal kot občan, podobne, bom rekel skepse, kritike, nasprotovanja, optimizem, pesimizem, češ kaj je potrebno Slovenijo drobiti, občine, ne bodo vedele kaj same s seboj, majhne občine bodo propadle itn., itn. Pa poglejmo danes kaj se je iz teh občin naredilo. Ljudje so dobili v upravljanje pristojnosti od države, dobili občine v upravljanje, realizirali so tisto kar so potrebovali in kar so si želeli in nekatere, ali pa večina občin, je ob modrem upravljanju in vodenju tudi zacvetela. Iz te pozitivne izkušnje, tudi ne vodi pogled na postopke priprave, ustanovitev teh občin, pokrajin, na oblikovanje vsebinskih rešitev, pokrajinskih zakonov. Pa ugotavljam, tako v izjavah v javnih medijih kot tudi, bi rekel, iz nekaterih današnjih razprav, da se pojavlja podobna kritika, nek oportunizem, optimizem, pesimizem, neodločnost, češ ali je to res potrebno. Nekatere pokrajine bodo premajhne, to bo dodatno breme za državo, povečevala se bo birokracija, tukaj je interes za stolčke v teh pokrajinskih organih itn., itn. Jaz vem, da so bili, so in bodo pri vsakem novem projektu, se bodo pojavljali oportunisti, kritiki, optimisti in pesimisti, strokovnjaki in kvazi strokovnjaki, in jaz tega ne jemljem za negativno. Pozitivna kritika, podprta z argumenti, jo jemljem zelo pozitivno, kajti usmerjena je v ponovna razmišljanja, v samo kritiko, v iskanje novih dopolnitev in rešitev. In upam in vem, da bo tudi pri teh postopkih potekalo tako. Ta projekt, pokrajinski projekt, vsi vemo in verjetno se vsi s tem strinjamo, je nacionalnega pomena, podprt je z dopolnjenimi ustavnimi določbami, ki smo jih v tem Državnem zboru sprejemali pred slabim letom. Zato vem in verjamem, da tukaj ni niti koalicije niti opozicije, ampak da nas vodi, da vsi skupaj iščemo, bi rekel, čim bolj optimalne racionalne in učinkovite rešitve. Temeljni cilj pri tem osnovnem, da se decentralizirajo funkcije in pristojnosti iz centrale države na pokrajine, vidim jaz predvsem v tem [[...]]In tudi to, ko spremljam in ko komentiram, bi rekel: "Tri osnovna vodila so." Prvič. Da bo ta pokrajinski sistem čim bolj učinkovit, predvsem iz tega razvojnega vidika; tukaj mora biti poudarjena razvojna komponenta in da je čim bolj racionalen, čim bolj racionalen, da ne obremenjuje državnega proračuna in davkoplačevalcev, da se ne povečuje dodatno število zaposlenih in jaz tukaj verjamem, da bo racionalno in sem prepričan, če bo korektno projekt izpeljan, da bodo tukaj tudi racionalizacije in prihranki. Tretjič. Da so storitve čim bližje uporabnikom, to je občanom. To je to vodilo in četrto, kar pa jaz še posebej poudarjam, še posebej poudarjam in mislim, da je ključno, da ko bo prišel dan x prenosa funkcij, da v tistem dnevu tudi sistem funkcionira, da ne pride do blokade, do kakršnekoli zmešnjave in to se mi zdi ključno. Dobro se je treba dejansko pripraviti, dobro naštudirati, ne se prepustiti morebitnemu eksperimentiranju ali pa celo rešitvam, bo že kako. Zato so še kako pomembne prehodne določbe v predlogu zakona in to za postopke in aktivnosti konstituiranja pokrajin prevzema javnih uslužbencev, pridobitev prostorov za delovanje pokrajine in opremo in pa tudi začasno financiranje. In tukaj vidim ta prehodni rok od 31. decembra 2007 do 1. januarja 2009, je nek realen rok, v katerem se zadeve dajo tudi res kvalitetno in učinkovito izpeljati. Torej tukaj je res potreben zdrav razum, ne se zaletavati in se dobro pripraviti na dan ali dneve x. In tukaj vidim izredno modro odločitev Vlade, ki je imenovala vladno medresorsko komisijo, ki ima nalogo, da bo pripravila področno zakonodajo in kot vem in imam informacije je v polnem teku, ki se nanaša na selitev pristojnosti na pokrajine. In prepričan sem, da bo tudi ta del zelo dobro pripravljen. Rad bi povedal še nekaj mojih pogledov in stališč, v preseku tiste, ki se mi zdijo takšne, ne spuščam se v vsebino predlogov zakonov, mislim, da bo v drugem branju v tem bolj poglobljena razprava pri posameznih določilih. Kar se tiče financiranja mislim, da so v predlogu zakona postavljeni dobri kriteriji, posebno pozdravljam, da je zraven dodan tudi indeks razvitosti pokrajine, s katerim se bo tudi lahko usklajevalo in podpiralo manj razvite pokrajine, ki so zaradi zgodovinskega ali naravnega značaja tudi bistveno zaostale za povprečjem razvitosti Slovenije, da ne rečem in ne primerjam tega z osrednjo ljubljansko ali pa slovensko regijo. Tukaj niti zadeve ne poznam in se v to ne spuščam, tukaj pričakujem od poslancev županov, da bodo v tem konstruktivni, ker poznajo sedanje financiranje in kje so tiste ključne zadeve. Prepričan sem, da se bodo tudi ti kriteriji z amandmaji dorekli in uskladili in da bo tukaj tudi dosežen določen konsenz. Kar me moti je to, kar sem slišal, tudi predloge - tudi to sem zasledil v medijih, da se nekateri postavljali pogoji, da se istočasno sprejema vse štiri zakone, zakon o ustanovitvi. Jaz mislim, da to ni modro, kajti vsebina prvih treh zakonov, teh, ki jih imamo danes v splošni razpravi, ni pogojena s številom pokrajin. Treba je vsebinsko upoštevati, da bodo pokrajine medsebojno različno velike z določenimi specifikami in to mora tudi vsebina teh treh zakonov nekako pokrivati, ni pa to vezano na število pokrajin. Zakaj ne? Če bi mi danes imeli še ta četrti predlog zakona o ustanovitvi, potem bi ta današnja razprava, ki že itak poteka, govorim okrog števila, bi govorili samo o tem in potem bi prišlo do pogajanj, ker če ne bo moje pokrajine, pa ne bom podprl tistega zakona. Se pravi, treba je vsebinsko doreči, to so ti trije zakoni, ki so na mizi, potem se bomo pa še pogovarjali kakšno je število pokrajin. Tukaj mislim, da bi bilo izsiljevanje, "nadmudrivanje", lobiranje in tako naprej. Dogovorimo se korektno, bi rekel strokovno, vsebinsko, o teh treh zakonih in jih res skušajmo "doterati" tako, kot je najbolj možno. Naslednje, kar me moti, pa se bom tudi jaz malo v to razpravo vključil, je: "14 pokrajin ja ali ne?" Večinoma razmišljamo, tudi jaz sam, da bi bilo bolje, da bi bilo manj teh pokrajin. Ne bom rekel ali je to 6 ali 8 ali je to 10, ampak postavljen je "plafon", zgornji "plafon" 14, več ne kot 14, lahko v nadaljnjih razpravah, ko bodo tudi povratne informacije s strani občin, da bo dosežen kakšen konsenz, da se število zmanjša. Vendar, se pri tem kljub temu vprašam, zakaj ne pustiti ljudem v nekem okolju, če hočejo imeti pokrajino, da vidijo tukaj nek svoj razvojni interes, da ne bi imeli pokrajine in rad bi videl tiste junake, zdaj pa politično v tem smislu govorim, na primer tudi poslanca kolega Lahovnika, ko sem prebral nek njegov dolg intervju v mediju, ko govori, da je potrebno pri določitvi števila pokrajin imeti ekonomsko logiko. Jaz se strinjam, da je ekonomska logika potrebna, ampak kljub temu, mi smo le politiki, tudi politično odločamo in težko je to občanom razložiti - ekonomska logika. In bi prosil kolega Lahovnika, da gre v svoj volilni okraj, v, recimo, Velenje, mislim, da je iz Velenja in reče: "Veste, ekonomska logika je pa taka, da tukaj ne more biti te Savinjsko-Šaleške pokrajine, zato boste vi svoje usluge iskali kar v Celju." Veste to je tako. Ekonomska logika je toliko možna, kolikor je dopustna. Težko je reči recimo Zasavski regiji, tam Trboveljčanu "Čujte, ste premajhni"; pa so res majhni, se strinjam, tri občine; "Ampak premajhni ste, pa se boste priključili kar k Zasavski regiji in boste hodili v Krško." Težko je reči Koroški regiji: "Čujte"; ker moramo zmanjšati, moramo priti na 8, [[...]] [[oglašanje v ozadju]] [[...]]Ne, večina pravi, da je tista 8 pa prava, jaz jih zdaj od zadaj naprej naštevam; reči Korošcem "Čujte, ne boste imeli regije in boste svoje potrebe iskali..."; verjetno tangirajo potem na Celje. Veste, tukaj je ta ekonomska politična logika. To se pravi, razmišlja sicer ekonomsko, vendar toliko kolikor je dopustna in mislim, da smo imeli v bližnji preteklosti tudi od znanih teoretičnih ekonomistov, jaz jim rečem tudi teoretični ekonomski reformisti, ki so hitro obupali, ker zadeve ni bilo mogoče izpeljati. In tukaj moramo biti modri in skušati realizirati tisto, kar je v tistem danem trenutku možno. Na eni strani res upoštevati ekonomsko logiko, na drugi strani pa upoštevati tudi želje in potrebe ljudi in upoštevati tudi konsenz. Tukaj moramo doseči dvotretjinski konsenz, ko se bomo pogovarjali o tistem zakonu, ki bo to določal. Kajti državna uprava in javna uprava, jaz sem tudi prišel do teh izkušenj tudi kot ekonomist, da ne moreš čisto preverjati z ekonomiko nekega podjetja. Državna uprava, javna uprava nima prihodka, ne ustvarja ga na trgu. Dela za potrebe državljanov, plačani so iz državnega proračuna, obremenjujejo državni proračun. Tukaj je treba ekonomski vpogled, gledati na to, da mora biti ta državna uprav čim bolj racionalna in delati s čim manjšimi stroški. Tukaj je tista ekonomija. Da ne bom predolg, saj sem že itak predolg, ampak jaz sem prepričan, da je koncept, ki ga imamo na mizi, pravi, da so tudi ti trije predlogi pokrajinskih zakonov dobri, da so dobra osnova za nadaljnje obravnave in da jih bomo, v nekem večinskem soglasju in konstruktivnem sodelovanju, poskušali skupaj z amandmaji vsebinsko izboljšati. Zato bom tudi sklep, da gredo v nadaljnjo obravnavm, podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi vabim poslanca Draga Korena.
Lep pozdrav vsem v tej dvorani! Najbolj zanimiva do zdaj mi je bila zadnja razprava, ko je kolega začel razpravljati je povedal, da je bilo že vse povedano, da ne bo kaj dosti za povedati, ampak vseeno je govoril več kot 17 minut. Čas zelo hitro teče. Jaz obljubim, da ne bom tako dolg, ker ne želim, da bi res ponavljal, pa še vem, da se kolegici Evi Irgl nekam mudi in škoda, da bi zamudila obveznosti, ki jo čakajo. Slovenija je res lepa dežela, kot smo že danes slišali, ki je v zadnjih letih naredila zelo zelo lep razvoj. In ko gledamo posamezna območja Slovenije, res lahko opazimo, da se ne razvijajo vsa območja enako. Ena hitreje druge pokrajine malo bolj počasi. Pa najbolj realno je, če pogledamo kar občine, kako delujejo, kakšen razvoj so opravile in lahko hitro vidimo, da večina občin dela velike korake, se hitro razvija, mnogo je pa odvisno od tega tudi, kakšne ljudje imajo na občinah na določenih pozicijah in položaju. Eni so tudi zaradi tega bolj uspešni kot drugi. In glavni namen uvedbe pokrajin bi naj bil skladnejši regionalnejši razvoj. Jaz se bi s tako zadevo strinjal, ja se strinjam s tem, da bi bilo prav, da se vsi bolj enakomerno razvijamo. Moram pa reči, da dejansko vidim zadevo samo v tej smeri ali bomo sedaj enim pokrajinam veliko več dajali ali pa bomo, pa drugim malo "bremzali". Jaz si drugače ne morem predstavljati, da bi na nek administrativen način skušali doseči hitrejši razvoj predelov, ki sedaj zaostajajo. Druga stvar, ki jo želim reči, je ta, da sem prepričan, da te tri zakone, ki jih danes obravnavamo, obravnavamo prehitro, pa ne zato, ker jih danes obravnavamo, ampak mislim, da bi bilo vseeno dobro, da bi imeli še tega četrtega pa še kaj drugega zraven, da bi bilo bolj jasno. Kajti strah me je tega, da bomo zapravili toliko časa in toliko energije, potem pa se morda pri tem zadnjem, kot je bilo že prej rečeno, vseeno zgodi, da zadeva pade v vodo. Meni se zdi glede uvedbe pokrajin glavno vprašanje to: "Kaj dobimo, za koliko denarja?" To se mi zdi, da je tisto poglavitno vprašanje. Če bo za to potrebno veliko dodatnih sredstev in razvoj, ki bi ga s tem želeli doseči, tega ne bo vrnil, potem ne delamo nič pozitivnega. Naša zahteva je vse skozi bila, da z uvedbo pokrajin ne sme priti do večjih javnofinančnih izdatkov, do bistveno ali pa bom rekel bistvenega povečanja javno finančnih izdatkov in pa do bistvenega povečanja državne birokracije. Ampak kakorkoli človek to obrača, mislim da brez povečanja pa kaj bistvenega, enostavno tega ni možno vpeljati. Pa, če rečemo kar število 14, kot se zdaj govori, če moramo zagotoviti na 14 področjih toliko in toliko kvadratnih metrov poslovnih prostorov, da bo tam toliko in toliko pokrajinskih uradnikov, da bodo pokrajinski sveti zasedali, da bodo za to želeli imeti sejnine, da bomo imeli pokrajinskega glavarja in tako naprej, da bi bilo možno vsa ta sredstva dobiti oziroma dobiti samo s tem, da bomo za toliko zmanjšali denar ministrstev. Jaz osebno se s tem popolnoma strinjam, ampak skrbi me, da to absolutno ni možno. Bom se pa sam se vseskozi zavzemal, da bi se to dejansko zgodilo. Se pravi, da se sredstva vzamejo tam, kjer se sedaj te naloge opravljajo, da tudi ti zaposleni prerazporedijo in da s tem nekje skušamo doseči to racionalno uvedbo pokrajin. Če pa to ni možno, potem po mojem nima smisla, da rinemo v ta projekt uvedbe pokrajin. Naj se dotaknem z besedo še uvedbe upravnih okrajev, o katerem je zadnje čase ponovno malo več govora. Jaz mislim, da je zadeva tukaj malo povezana, da je to z uvedbo upravnih okrajev dvorezen meč, kajti strinjam se, da je možno v sedanji državni upravi še določena racionalizacija. Tudi z uredbo pokrajin, upravnih okrajev je možno določene stvari racionalizirati, ampak pri tem nikakor ne smemo dopustiti, da bi se storitve občanom oddaljile. Sem za racionalizacijo, nikakor pa ne za odmikanje storitev. In, če se vrnem na pokrajine, meni bi se zdelo danes res pomembno, da bi lahko že popolnoma jasno in fiksno rekli, tako območje kot sedeže in pa tudi, da je bilo popolnoma jasno, vse pristojnosti in vse naloge, ki bi bode pokrajine dobile. Jaz mislim, da so stvari tukaj še precej nejasne. Na koncu pa vseeno moram izrabiti prisotnost gospoda ministra: Če bomo uvedli 14 pokrajin, potem vas obveščam, da vam občina Šoštanj že zdaj ponuja poslovne prostore, kajti v občinski zgradbi imamo veliko praznih prostorov.
Hvala lepa. Naslednji razpravljavec je poslanec mag. Franc Žnidaršič. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Ker sem zamudil, nisem mogel podati stališča poslanske skupine, zato bom zelo na kratko povzel tudi to in kar bom povedal v zvezi s temi tremi zakoni je v glavnem pogled oziroma stališče vseh nas, štirih poslancev. Mi podpiramo regionalizacijo in decentralizacijo države. Drugi nivo vidimo kot tistega, ki je potrebe v razmerah inflatorne količine občin, ki se težko in s premalo posamičnih sredstev dogovarjajo za projekte, ki so za regijo primerni, za državo premajhni in za posamezne občine preveliki. Zato rabimo ta srednji nivo. In mi si ne delamo nobene utvare, da se tega ne da doseči, da bi s tem nivojem dosegli tisti del lokalne samouprave, ki bi lahko za posamezno pokrajino oziroma posamezno področje bolje in hitreje načrtoval razvoj. Pri tem nimamo prav nobene iluzije v tem smislu, da bi dosegli z regionalizacijo enakomeren razvoj vseh regij. Preprosto ni mogoče ustvariti enakih pogojev za enako hiter razvoj, in tega se ni dalo. Če se samo vprašamo, kako je to izgledalo v bivši skupni državi zaradi poskusa ali, bi rekel, deklarativnega razmišljanja v tem smislu, da bi se morale republike enakomerno razvijati, samo iz Slovenije namenjali v federacijo nesorazmerno veliko denarja, ki pa se pogosto ni porabil niti namensko za enakomeren razvoj, še manj pa dovolj učinkovito, da bi namen, ki je bil deklariran, dosegli. In podobno bi se lahko zgodilo tudi na nivoju razvoja posameznih pokrajin. So pa pokrajine pomembne za to, da v okolju, ki je različno - glede na naša področja, sprojektira in uresniči tisto ambicijo, ki je druga pokrajina nima. Denimo, najbrž na Gorenjskem, v okolju Jesenic in tako naprej, tam ni kmetijstva, je nesmiselno imeti srednjo kmetijsko šolo. Druga pesem je v Pomurju, Podravju, na Dolenjskem in tako naprej. Tudi če vzamemo neko fakulteto, na Štajerskem bo interes za neko drugo, srednjo ali visoko šolo, kot nekje drugje. Da ne govorimo o univerzah, ki bi morda lahko zdrsnile na pokrajine, če bi jih ne bilo preveč. In zdaj smo pri tem nesrečnem številu, za nas štiri poslance je 14 pokrajin zadnja številka, ki smo jo še pripravljeni podpirati, ko gre za rast navzgor. Bomo pa odprti za podporo vsem dogovorom, ki bi bili zadosti široki za kakšno zmanjšanje. Kajti ni mogoče govoriti o enakomernejšem razvoju in o enakomerni teži, vplivu in seveda tudi prosperiteti pokrajin, v katerih je število prebivalcev ena proti deset, mi mislimo, da je to prehuda stvar. Saj se strinjam z gospodom Ljubeljškom, da je treba prisluhniti ljudem, ki razmišljajo o tem, da bi imeli svojo pokrajino, ker se bodo v tistem okolju znali mnogo hitreje, mnogo bolje dogovoriti o tem, kaj je za to področje najboljše, pa se potem brez zavor tistih, ki jih to manj zanima in ki so že malo preveč daleč proč, lažje dogovorili tudi za realizacijo. Ampak seveda enako razmišljanje je bilo prisotno tudi ko smo povečevali število občin. Samo moram poudariti, da mi ne vidimo analogije. V primeru naraščanja števila občine so bile te uspešne, ne samo zato, ker so bile manjše in so znale bolje gospodariti kot v bivših večjih, pač pa zato, ker se je vsa leta, ko smo povečevali število absolutno nerelativno povečevala količina denarja, ki smo ga namenjali za občine. Največ v zadnjem mandatu. Zaradi tega mislim, da analogija ne vzdrži kritike. Se pa zavedamo, da bo stvar dražja. Dražja bo tudi, če preselimo s pristojnostmi vse delavce, ki so sedaj na ministrstvih, na regijo. Tudi v tem primeru bo dražje, ker bo treba prostore, pisarne, fikuse, tajnice, vodstvo, pokrajinski svet s stroški za delovanje in tako naprej. Neka podražitev bo in tukaj je zame iluzija, razmišljati o tem, da bomo na isti ravni porabe sredstev za delovanje države kot take. In ta riziko v tem segmentu mi jemljemo kot vzporedno kolateralno škodo pri ustanavljanju pokrajin, ki naj bi z boljšo organizacijo razvoja za posamezna področja v nekaj naslednjih letih vračala ta povečan strošek za samo delovanje pokrajin. Zagotovo mislim, da je v tem možno videti vračilo tega denarja, če se bodo stvari bolj efektno odvijale na nivoju posameznih pokrajin. Kar zadeva samo financiranje bi rad povedal, da bomo za to, da se najde najboljša možna rešitev ob tej, ki je že predlagana. Bojimo se, da je morda ta prvi obseg predvidenih sredstev, ki naj bi se selila z nivoja države na pokrajine, morda premajhen. Da bo veliko tega zgorelo v organizaciji, v stroških za delovanje pokrajine in tako naprej. Zagotovo mi ne pričakujemo od pokrajin boljšega delovanja državne uprave kot take. Mi že imamo državno upravo na terenu, to so upravne enote in te dobro funkcionirajo in ljudje tam dobijo potni list, prometno dovoljenje, gradbeno dovoljenje in tako naprej. In to tam imamo. Tudi če bi to preselili v enotirni sistem na pokrajine, bi lahko izpostave ostale tam kjer so in glede tega se ne bi nič poslabšalo in tudi pričakujemo, da se z uvedbo pokrajin dostopnost ljudem, državljanom, občanom do teh uslug ne bo poslabšala. Zagotovo pa je za nas štiri, uvedba pokrajin pomembna skozi vidik hitrejšega razvoja posameznih področji v smislu gospodarskega napredka na vseh področjih pa tudi na področju družbenih dejavnosti. Če recimo rečem: Zakaj pa naj bi se država ubadala z eno majhno regionalno bolnišnico ali z neko knjižnico za neko regijo ali s kakšnim domom upokojencev? Zakaj bi direktor doma upokojencev moral čakati na soglasje iz ministrstva, na tisto letno nagrado, o kateri je odločil svet zavoda, pa eno leto pa štiri mesece recimo, v našem domu v Trebnjem ni bilo mogoče dobiti iz državnega nivoja. Zakaj ne bi tega pogledali v Novem Mestu pa rekli da ali ne. Mi nismo pričakovali absolutno pozitivnega odgovora, ampak smo ga pričakovali in ga nismo dobili in potem je svet rekel: "Molk oblasti smatramo kot soglasje, smo izplačali, Računsko sodišče je izdalo negativno mnenje." Ministrstvo pa nič, do danes nič. To tako mimogrede povem kot primer, zakaj mislimo, da bi neke stvari namesto preko ministrstev vizavi preko občin lahko tekle hitreje, efektno in v skupno zadovoljstvo, morda tudi ceneje z nivoja pokrajine. In kar zadeva tretji Zakon o volitvah v pokrajinske svete in pokrajinsko vodstvo, mi soglašamo s predlogom, ki je pred nami s tem, da bi, takšen je bil tudi naš predlog, da bi razširil nezdružljivost vseh teh raznih funkcij, ki so že naštete in zajete v predlogu tudi na to, da poslanec ne bi mogel biti član sveta pokrajine. Mi, že s tem, da so poslanci lahko župani ne soglašamo, ne zaradi tega, da bi mislili, da se to ne da, ampak zagotovo predstavlja določeno motnjo pri opravljanju poslanske funkcije na eni strani in določeno odsotnost župana na nivoju občine, kjer ga ljudje rabijo praktično vsak dan in to cel dan, da ne rečem tudi v soboto in praznik, kar so že nekateri omenili. Tako, da mi mislimo, da poslanci odločamo o zakonodaji na nivoju države, smo izvršilni organ na nivoju države, na nivoju pokrajine naj bodo pokrajinski svetniki brez poslancev, ki bi tam bili pametni bolj kot oni sami in tako dalje. Tako, da v tem smislu mi nimamo nekih velikih problemov, mi smo zadovoljni, da je do teh predlogov pri sprejemanju te pokrajinske zakonodaje končno prišlo. Mislimo, da je skrajni čas, pokrajine dobivajo v Evropi vedno večjo težo, so pomembne tudi zaradi povezovanja v evropskem prostoru in tudi naše države navzven s sosedi. Tako da s strani nas štirih poslancev minister ne bo imel problemov, ko bo treba podpreti sprejema teh zakonov tudi če ostanejo kot so, ker mislimo, da se bo v praksi zelo hitro pokazalo ali so potrebni popravki, ki pa so potem v okviru skrajšanih postopkov ali novih zakonskih rešitev takoj mogoči, brez posebnih in velikih besed tako, da mislim, da smo korak bližje k skupni nameri, da pač to decentralizacijo začnemo, jo poskušamo na nivoju pokrajin in jo potem z dodelavo in v praksi čim prej dodelati do tistega nivoja, ki bo vsem nam v zadovoljstvo in skupno korist državljanov in države, kot celote. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi pa vabim enega izmed poslancev Slovenske ljudske stranke.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci. Bom poskušal biti zelo kratek, ampak malo zgodovinskega ekskurza bi pa vseeno rad naredil. Leta 1994 smo zamujali s sprejemom lokalne zakonodaje za približno pol leta in smo jo sprejeli in takrat so nekateri kolegi, ki se radi pohvalijo, da so že peti ali šesti mandat v tem Državnem zboru, roke lomili, ko so rekli kako bomo uničili sedaj to našo državo, ker ustanavljamo, mislim da, v prvi rundi 156 občin. Isto se je dogajalo, ko smo ponovno 1998 leta odprli možnost ustanavljanja občin, kvik in krik je bil s strani nekaterih kolegov kako drobimo to občino, kako bo to slabo. In da ne bi ponavljal, ponavljajo se vsakokrat, spomnili se bomo - tudi v lanskemu letu, ko smo ponovno odprli možnost ustanavljanja občin kakšen vik in kri in kako so nekateri kolegi takrat govorili kaj bo in kaj ne bo. In nekateri tu ponavljajo isto pri tej zakonodaji, ki ji rečemo "nadgradnja lokalne samouprave oziroma približanje državne uprave lokalnim nivojem oziroma lokalnim potrebam". Še bolj pa sem presenečen, glede na to, da o tem razpravljajo nekateri, ki so imeli 16 let možnost spremeniti določbe Ustave in smo, upam si reči, razen, mislim da, kolegov iz Slovenske nacionalne stranke skoraj soglasno sprejeli spremembo Ustave v zvezi z možnostjo ustanavljanja pokrajin. Opravičujem se, če sem napačno navedel, ampak mislim, da so bili kolegi iz Slovenske nacionalne stranke. In takrat sem pričakoval, da, tako kot smo vsi bili za to, dajmo to kar nismo zmogli 15 let storiti, da bomo podobno storili tudi pri obravnavi vseh petih zakonov. Jaz razumem ministra in tudi nekatere kolege, ki so v to smer razpravljali, ne razumem pa nekaterih, ki pričakujejo, da bi danes obravnavali tudi sedeže, obseg in ne vem kaj vse. Glejte, ko poslušam nekatere razprave, sicer v pisarni, pa preberem tudi časopise, kako se srečujejo ponekod župani in kot je kolega Drofenik rekel, neke čisto nenačelne koalicije in se pogovarjajo, v temu trenutku bi se jih večina odločila za 20, 22, mogoče še kakšno več pokrajino. Če bi pa vnaprej oziroma istočasno obravnavali ta tako imenovani tehnični zakon oziroma tudi Zakon o ustanavljanju pokrajin in določitvi nekega sedeža območja, mislim, da ta razprava ne bi imela prijavljenih 12 ur, ampak mislim, da 12 dni. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke mislim, da je kolega Drofenik danes predstavil, da ocenjujemo, da je zakonodaja dobro pripravljena, da tudi določbo, ki smo jo zapisali v ustavnih spremembah, da se bodo robne občine lahko eventualno opredelile o drugačni opredelitvi kot je. Tudi jaz osebno sem opozarjal ministra, pa, žal, ne on ne njegove strokovne službe bodoče pokrajino v kateri naj bi bil jaz umeščen - Notranjske, ni poimenoval vsaj Notranjsko-kraška in mogoče bi bil kakšen problem ali pa kakšna pobuda za izvedbo referenduma na našemu koncu manjša kot je v temu trenutku. Jaz želim ministru in njegovim strokovnim sodelavcem, pa ne zato, ker prihaja iz naših vrst, bom rekel Slovenske ljudske stranke, saj je minister, uspešno roko pri izvedbi tega projekta, ki ga v šestnajstih letih nismo zmogli speljati in mislim, da je kolega Moge rekel, da je smel, hotel in bil pripravljen to vrv vleči, vleči in na koncu ta gordijski vozel, ki se mu reče nadgradnja ali pa dodelava lokalne samouprave, tudi presekati. Upam, da bodo te tenzije, ki so sedaj na terenu, po večjemu številu, po spremembah, pripeljali, da bomo lahko, bom rekel, še v letošnjemu letu izpeljali to zakonodajo, in da bomo vsi skupaj lahko šli tudi drugo leto na volitve, ki se jim bo reklo, volitve v bodoče pokrajine. Mislim pa, da so tako minister kot drugi strokovni sodelavci iz današnje razprave dobili mogoče tudi neke nove informacije ali pa neka nova pričakovanja. Na primer, ko je kolegica Pozsonec govorila o vprašanju italijanske in madžarske manjšine živeče v Sloveniji, da verjetno ne glede na to, da so bodoče pokrajine bistveno širše kot so območja, ki jih sedaj ustava določa kot dvojezična, je dejala, da je potrebno poiskati in doreči oziroma zapisati tudi status teh dveh manjšin živečih v Sloveniji. Še enkrat, če ponovim, želim uspešno obravnavo in referendume tistim občinam in tistim občinskim svetom, ki so se za to odločili, da bo na podlagi tega minister pripravil tako imenovani četrti zakon, in da ga bomo verjetno na septembrski ali oktobrski, mislim pa, da na septembrski seji dobili v obravnavo in bomo takrat lahko tudi primerjave posredovali. Istočasno pa pričakujem, da bo na podlagi današnje razprave ter tudi informacij, ki jih bo dobil s terena, pripravil zakonodajo, da bomo lahko v drugi fazi obravnave te zakonodaje imeli dejansko še druga dva zakona dorečena, skupaj z izidi, tako referendumov, kot informacij, ki so jih podale razne oblike združevanja in združenj na terenu, če govorim o županih ali pa strankah, ki so podpisovali nekatere zahteve o ustanavljanju dodatnih pokrajin. Da zaključim. Če bi bil minister dovolj korajžen ali pa še bolj korajžen, kot je bil, ko je presekal gordijski vozel, jaz mislim, da bi mi morali imeti v naši Sloveniji, ne glede na to, da smo bili zgodovinsko različno razdeljeni, 6 pokrajin in bi imeli zgodovinske pokrajine, z zgodovinskimi imeni ali pa [[...]]en kolega mi kaže 7, mogoče jih je res 7 zgodovinskih, in bi imeli Gorenjsko, Koroško, Štajersko, Prekmurje, Primorsko, Dolenjsko, ne vem, kje je sedma. Notranjska, ne Notranjska ni. Del Notranjske je pripadel Primorski in zdaj je pripadel Deželi Kranjski. Tako, da nisem obremenjen z Notranjsko, obremenjen sem z imenom o sedanjem predlogu Notranjska, glede na to, da dejansko Ilirska Bistrica ni bila nikoli Notranjska, del Postojne je po rapalski pogodbi dobilo območje Notranjske. Meja med Notranjsko in tako imenovano Primorsko so Javorniki, pa Hrušica. Tisti, ki poznate, ko se pripeljete po stari cesti pod viaduktom Ravbarkomanda ali pa po viaduktu, tam je bila ta meja. Ampak tudi Postojnsko-Pivška kotlina pa Ilirska Bistrica niso klasična Primorska. Ilirska Bistrica je bolj sodila k primorju. Ampak, veste kateremu primorju? S sedežem v Reki oziroma Opatiji, za časa Avstro-Ogrske. Da ne bi bil predolg; želim uspešno izpeljavo te zakonodaje in, bom rekel, pripravljenosti k vsebinski razpravi, tako kot je bila danes, tudi na septembrski seji, ko bomo še dva manjkajoča, minister je rekel pa še tri manjkajoče zakone dobili v proceduro oziroma v obravnavo in sprejem. Jaz osebno bom podprl, pri čemer pa, kot rečeno, pričakujem od ministra, da bo znal stvari, za katere je iz razprave danes ugotovil, da bi bilo primerno, bom rekel, vgraditi jih v te zakonodaje, da jih bo znal pripraviti za drugo obravnavo.
Hvala lepa. Besedo pa ima poslanec Stane Pajk. Izvolite.
Hvala za besedo. Pozdrav vsem kolegicam, kolegom, ministru s sodelavci. Glede na to, da so se pokrajine ustanavljale ali pripravljale ali poskušale ustanoviti že zelo dolgo časa, recimo vsaj 10 let, pomeni, da je ta posel zahteven. Da je to delo zahtevno. Verjamem, da je sedanja vlada, minister pristopil k temu delu resno in do sedaj je tudi tako videti, da so v te zakone vgrajena načela, ki so dobra. In ta načela so predvsem prenos pooblastil, kadrov, financ iz različnih nivojev, iz nivoja države navzdol na regijo in seveda tudi določenih pooblastil iz občin navzgor na regijo. Zakaj je to dobro? Zato, ker prenos pooblastil pomeni tudi odločanje. Tisti, ki odločajo na nižjem nivoju bolj dobro poznajo problem, bolj dobro poznajo stvari, ki potekajo v neki regiji, zato lahko tudi bolj kvalitetno, bolj ažurno odločajo. Dejstvo je, da bo regija malce več stala, čeprav bi jaz rad videl, da bi stala ravno toliko kolikor stane sedaj, ampak po moje bo malce več. Ampak izplen mora biti bistveno večji, to je pomembno. Izplen tistega denarja, ki bo vložen v regijo se mora povečati, smisel je ravno v tem. Smisel lokalne samouprave, uvedbe enega nivoja več, je v tem, da ne povečujemo administracije, ki je že sedaj razbohotena, ampak da napravimo izplen in razvoj tistih sredstev, ki so namenjena za razvoj regije, pa ni važno katere, vseh regij. V podkrepitev temu bi povedal, v zadnjih 10 letih je bilo veliko govora o malih občinah, ampak zgodovina je pokazala, ali preteklost, ker to še ni zgodovina, je pokazala, da so se male občine dobro razvile. Upam si trditi, da tudi manjše regije, to pomeni, da imajo možnost za razvoj, da je bistveno tisto, kar sem prej poudaril, da je izplen denarja dober in da so projekti dobri in vse tisto kar se dogaja. Je pa to to, kar sem že tudi poudaril, da je zelo dobro, da je dobro poznavanje problemov in da se ti problemi rešujejo in da se napravi dober izplen. Do sedaj lahko ugotavljam, da je vnešeno v te predlagane zakone veliko modrosti, veliko zdrave pameti in da so zakoni dobri. Seveda je potrebnih za sprejetje teh zakonov na koncu 60 glasov. To pomeni, da je potrebno vanje vnašati še naprej toleranco in veliko zdrave pameti. Na koncu lahko zaželim vsem, ki ustvarjate in sodelujete pri teh zakonih, veliko sreče, veliko modrosti. Sam se bom tudi trudil, da bom po svojih močeh vgrajeval kakšne stvari, ki držijo.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanec Miran Jerič. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Jožef Jerovšek.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem! Danes, ko tukaj v parlamentu pričenjamo postopek sprejemanja pokrajinske zakonodaje, jaz moram reči, da sem bil v preteklosti zadržan pristaš uvedbe pokrajin in da sem dolgo razmišljal, da morda v Sloveniji pokrajine niso nujno potrebne, bom rekel takrat, ko sem bil izvoljen za poslanca pred 12-mi leti in še nekaj časa pozneje, vendar pa so nekatere izkušnje občin, ki so pokazale izjemno dobre rezultate, čemur je prejšnja oblast vseskozi oporekala, vseh 12 let in govorila, da nekoliko večje število občin ne prinaša koristi na terenu in ko so ugotovili, da s to strategijo zavračanja občin in njihovega učinka ne podrejo so poskušali z verbalno propagando in uvedbo pokrajin, vendar v teh prizadevanjih ni bilo resnih namenov. Tako, da so sedaj, po 12 letih napačne politike prevelike centralizacije, zavestne centralizacije, pokrajine dejansko potrebne z namenom približevanja ljudem, decentralizacije in enakomernega regionalnega razvoja. Kot sem rekel, čeprav je prejšnja oblast imela bistveno boljše možnosti glede večine, smo šele v tem mandatu spremenili ustavo s politično voljo in ta sprememba ustave je bila storjena kljub temu, da ta naša opcija ima nostalgičen odnos do ustave, kajti slovenska državnost in sedanja slovenska ustava le koreninita v tej opciji. To je treba jasno reči. In zaradi tega smo bili vedno zelo previdni pri spreminjanju ustave, vendar pogoji so sedaj tu in ta projekt se nadaljuje. Dokaz, da se je Slovenija v preteklih 12 letih izjemno centralizirala ne samo upravno, ampak tudi po možnostih in priložnostih, je prej podal kolega Potrč, ko je navedel kako se samo iz okolice Ljubljane iz te srednje distance vse zgrinja v Ljubljano, aktivno prebivalstvo na zaposlitev, do 50%, 60% je navajal. In to kaže na nepravilen razvoj v preteklosti in sedaj se mi zdi, da bi se rad sedanji ljubljanski župan otresel okolja in parazitiral znotraj pokrajinske ureditve in še bolj sebično skrbel za svoje pajdaše. Tak pristop, kot se trenutno nakazuje, ni dober. Čeprav jaz vem, da so glavna mesta ponekod zvezne države, kjer je sistem zveznih držav in da o nečem se lahko diskutira, vendar morajo biti območja funkcionalno in racionalno povezana in pri tej racionalnosti bi rad rekel, da ste zapravili v prejšnjih dvanajstih letih priložnost, očitno, da bi bila Slovenija razdeljena na manj pokrajin. Meni se zdi, da je število 14 veliko ali pa preveliko in absolutno zgornji rob možnega števila pokrajin. Vendar te politične volje, da bi se formirale zgodovinske pokrajine, v preteklosti očitno ni bilo. Tega ni bilo in sedaj smo pač tam, kjer je bilo možno na nek način doseči nek političen konsenz, na katerega, upam, da se lahko zanesemo, da ta usklajenost ne bo, recimo, takšna, kot je bila pri resoluciji o visokem šolstvu, kjer ste pretrgali kot Račan tisti sporazum in usklajenost, da s tem ne bomo imeli problemov. Prej je kolega Kontič rekel, da je duh glede novih pokrajin že ušel iz steklenice. Jaz bom rekel, ne samo, da je ušel iz steklenice, marsikje ste ga prižgali in zažgali iz političnih in politikantskih namenov. Marsikje je opozicija iz te steklenice in iz tega duha naredila nevarne molotovke za naprej. In tu svarim pred takšno prakso za naprej. V tej smeri, kot sem rekel, je bila tudi izjava kolega Gantarja, da Vlada, če ne ve, kaj bi naredila, začne reorganizirati. Zdaj sprašujem kolega Gantarja, ki ga zdajle ni tu, kaj je naredila Gantarjeva vlada ali znamenita Ropova, v kateri je bil minister. Kaj je naredila na tem področju? Tu se jaz kakšnih rezultatov ali pa kakšne poštene politične volje ne spomnem. In kot sem že omenil, glede števila pokrajin in poimenovanja. Tako pri številu kot pri poimenovanju bi se moralo gledati tudi skozi prizmo identitete in pripadnosti. Mi vemo, da smo šele ta teden prvič imeli zakon, ki govori tudi o domovinski vzgoji, da je bila vzgoja za identiteto, za državljanski ponos in patriotizem v preteklem obdobju nekaj slabega. In seveda, bog varuj, da bi skozi pokrajine izgubili ta odnos ali pa nekaj, kar je usidrano v identiteti in ponosu Slovencev, da bi to ne bilo še bolj prisotno v prihodnosti. Zaradi tega moram reči, da sem ponosen, da sem prvi takoj opozoril ministra Žagarja, ko smo na koaliciji usklajevali, da absolutno ni sprejemljivo, da bi se pojem Štajerska izgubil iz poimenovanja pokrajin. Kajti ob tem, da je Štajerska razdeljena na pet pokrajin, verjetno bo, mora Maribor s pokrajino nujno nositi pojem, ime "Osrednje-štajerska", drugače bi seveda v Evropskem prostoru zgledalo, kot da je Štajerska samo pokrajina v Avstriji, mi bi pa, seveda, počasi izgubili iz zavesti, da so tu za to Štajersko in za to Slovenijo, brez Štajerske Slovenije danes ne bi bilo, so se v preteklosti postavili veliki ljudje: Slomšek, Maister in na kaj obesiti te pojme in Slomška in Maistra, če ne bomo imeli več Štajerske. Še druga stvar, če bi to bila Dravska banovina bi mene nevarno asociirala, ne banovina, Podravska pokrajina na Dravsko banovino v stari Jugoslaviji, ki je bila iz povsem drugih političnih razlogov, ki je bila iz razloga raznarodovanja, to je bila Pašićeva politika. Minister Žagar ima tudi tako močno brado, kot jo je imel Pašić, ampak verjamem, da tu na tem področju je pa popolnoma drugačen in da se Slovenija zaveda te potrebe in to je vse, v glavnem že dogovorjeno, jaz upam da je, mislim da, saj ni nasprotoval, takoj je sprejel te argumente in to bo. Naj na koncu rečem še, da seveda podpiram to zakonodajo. Mislim, da je skrbno pripravljena, da je dovolj dobra, da je v obravnavi in na tapeti. Seveda pa se zavedam, da morda, ampak druge rešitve ni, ni najboljša, glede volitev, povezava državnozborskih in pokrajinskih okrajev, volite. To bomo v bodočnosti morali nekako premakniti, kajti to dvoje bo ljudi trajno begalo, tu gre za malo različen pristop, ampak jaz mislim, da bo to v bodoče treba nekoliko spremeniti, da je pokrivanje dvojnih, različnih volitev boljše z nekaterimi drugačnimi volitvami. Ampak dobro, to v razmislek, sedaj seveda upam, da opozicija ne bo delala na tem, da te volitve ne bodo možne v istem času prihodnje leto. Hvala lepa.
Torej, k repliki se je prijavil kolega Kontič. Ampak dovolite, da vas vprašam pred tem: Ali ima to res smisel? Ste prepričani? Imate repliko.
Gospod podpredsednik, se strinjam z vami, da morda res nima smisla. Gospodu Jerovšku pa predlagam, da počaka v dvorani, če že ugovarja, bi bilo dobro, da tudi sliši odgovor. Nobenega politikantstva ni bilo takrat, ko smo predlagali dodatno pokrajino Savinjsko-Šaleško in nisem govoril o tem duhu. Jaz se bojim, da številka 14 ni tista zadnja številka, da bo morda še katera pokrajina, da bo morda še kateri prostor v Sloveniji želel pokrajino in zato sem rekel, glede na razpravo, ki se vodi zdaj v Sloveniji, da bodo zahteve po dodatnih pokrajinah, po drugačnih pokrajinah verjetno prisotne. Prav uživam danes, ko poslušam tiste posameznike, ki so v prejšnjem mandatu bili brez posluha za pokrajine, kako zdaj, ko imajo vlado razlagajo o tem, kako nujna je in kako dobro bi bilo pokrajine uvesti. Gospoda Bajca tako verjetno ni možno umiriti, ampak če poskusite, gospod podpredsednik, vam bom hvaležen. Gospod Jerovšek je bil tudi med tistimi, ki ni podpiral regionalizacije, ki ni podpiral pokrajin, to je sam povedal, da je imel odklonilno mnenje do pokrajin, da je pa zdaj nekoliko spremenil stališče. In dobro je, da ga je spremenil, kajti Slovenija potrebuje pokrajine in prav je, da se tukaj strinjamo. V Poslanski skupini Socialnih demokratov sem v uvodu povedal, da smo pokrajine podpirali, ko smo bili v Vladi in regionalizacijo podpiramo zdaj, ko smo v opoziciji, seveda ne za vsako ceno, ampak pokrajine, ki bodo imele svoj smisel in vsebino. Gospod Jerovšek, bil bi pa zelo vesel, če bi se kdaj kakšen duh tudi vrnil v steklenico.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima poslanec Ciril Testen. Izvolite.
Hvala za besedo. Lep pozdrav. Jaz bi najprej ministru Žagarju čestital za to, da je uspešno pripeljal do te faze ustanavljanja pokrajin. Mislim, da bo v tej zaključni fazi še veliko veliko, veliko težav. In, če bo ta voz pripeljal do konca mu že danes čestitam za rezultat, ki bo, pa ni važno, ne glede na to, kakšno bo število pokrajin ali bo 14 ali bo nižje. Jaz bi rad povedal, da sem se pogovarjal s številnimi ljudmi, da imam nekaj stališč občinskih svetov, nekaj stališč županov. Nenazadnje sem na prejšnji seji postavil tudi poslansko vprašanje v zvezi s pokrajinami in moram reči, da so ta stališča zelo različna. Zaradi tega mislim, da bo stvari zelo težavno pripeljati do konca. Jaz bom to zakonodajo, da je primerna za nadaljnjo obravnavo, sicer podprl. V nadaljevanju pa pričakujem veliko, veliko sprememb, ker mislim, da je treba marsikaj popraviti v tej zakonodaji, da bo lahko oziroma, da bo primerna za sprejem. Kar se tiče same vsebine, bi mogoče povedal par besed o decentralizaciji. Danes smo o tem slišali sicer že veliko, tudi jaz moram povedati svoje stališče. Kar se tiče decentralizacije, mislim, da gledano iz državnega nivoja na pokrajine, da to-ja, to funkcionira. Iz tega zornega kota je videna decentralizacija. Ko pa pogledamo od spodaj navzgor, zlasti iz tistega zornega kota kjer imamo danes upravne enote, potem pa mene osebno ta decentralizacija skrbi, skrbi zaradi tega, ker bo za nas pomenila neko obliko centralizacije oziroma nek obratni tok se nam bo dogajal. Jaz decentralizacijo razumem predvsem kot prenos pristojnosti iz višjega na nižji nivo, nikakor pa ne od spodaj navzgor, čeprav boste lahko rekli, da upravne enote so državna uprava in bi bil ta prenos od zgoraj navzdol, ampak v biti bo pa to preneseno iz lokacije, recimo če vzamem za primer Tolmin, Ajdovščino, Idrijo v Novo Gorico, če bo tam sedež pokrajin. In tukaj to mene skrbi. Zlasti me skrbi, ker bodo za tem šla tudi kvalitetna delovna mesta, ki so tam, v teh krajih. Tako da, to vidim. Še posebej, če povem, da je bila izkušnja s prenosom davčne uprave, inšpekcijskih služb in pa nekaterih drugih, ki so tudi, sicer nima direktne zveze s tem, zelo slaba. Veliko je bilo govora tudi o skladnejšem regionalnem razvoju. Tukaj se ponavlja, tukaj je podobna zgodba. Skladnejši regionalni razvoj, če bodo ta sredstva bolj pošteno razdeljena po teritoriju države, po pokrajinah, potem to ja, iz tega vidika, ampak skladnejši regionalni razvoj je potreben tudi v okviru pokrajine. Tukaj pa bomo imeli težave. Tukaj bomo imeli težave predvsem zaradi tega, ker tisti [[...]]
Gospod Testen, dovolite. Kaj se strokovni sodelavci norčujete iz Državnega zbora? Nadaljujte prosim.
Tisti deli pokrajine, ki so najmanj razviti, so ponavadi tudi najslabše poseljeni in bodo imeli najmanjši vpliv na funkcioniranje pokrajine oziroma na razdeljevanje razvojnih sredstev. In tukaj jaz vidim določen problem, se pravi v tistih urbanih naseljih bo ostajalo največ sredstev. Jaz imam, jaz sem že pri poslanskem vprašanju eno idejo ponudil. Jaz mislim da, in mislim, da je bila danes tudi s strani gospoda župana iz Tržiča na nek način ponovljena, mislim, da bi lahko, po vzoru mrežne organizacije regijskih razvojnih agencij, v določenem smislu delovale tudi pokrajine. Ne mislim, da bi sedaj center pokrajine mogli prenesti iz Nove Gorice, je pa res, da bi lahko kakšna pokrajinska institucija funkcionirala tudi v Tolminu, tudi v Ajdovščini, tudi v Idriji. Tako da mislim, iz tega zornega kota, posebno na takšne inštitucije, ki niso vezane direktno na veliko število ljudi ali prihodov povezanih s samo operativo. Glede enotirnosti in dvotirnosti. Jaz mislim, da je zelo, zelo nerodno, da se zdaj, ko se pogovarjamo, ko smo v prvi fazi razgovora o pokrajinah in ker smo, dejansko je tu zastavljen enotirni sistem, da smo se v tej fazi začeli pogovarjati tudi o ustanavljanju okrajev, upravnih okrajev. Mislim, da to ni dobro niti za ta projekt, pa tudi ta naslednji ne, ker mislim, da bo to škodovalo. Število pokrajin, moje videnje je, da bi moralo biti manjše. Jaz mislim, tista ideja o osmih pokrajinah se mi zdi zelo zanimiva in če bi bila predlagana, jaz osebno bi tisto podprl. No, bilo je rečeno, da na političnem nivoju, mislim, da je eden od razpravljavcev prej rekel: "Vsi smo enotni, da se pokrajine ustanavljajo oziroma ustanovijo." Jaz nisem popolnoma tega mnenja. Če vzamemo za politični nivo tudi občine pa te [[...]]jaz moram reči, da je precej zadržkov na teh nivojih do pokrajin in v vseh teh pogovorih, ki sem jih jaz imel na teritoriju predvsem Primorske, jaz mislim, da so mnenja zelo različna, nekateri želijo, drugi ne želijo, nekateri želijo enotno Primorsko pokrajino, drugi želimo dve Primorski pokrajini, tako da tukaj so zelo različna stališča. Je pa res, da bi se s pokrajinami verjetno nekoliko zvišali tudi stroški javne uprave, ampak, če bo zaradi tega storitev za občane boljša, potem verjetno tudi ne bo katastrofe. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima [[...]]Minister, se javljate? Izvolite, prosim.
Hvala za besedo. Od zdaj naprej bi vseeno moral povedati, ker danes sem bil najprej že, mislim da, deklariran kot Hrvat, zdaj, če sem prav razumel spoštovanega poslanca, Pašića, mislim, da je bil Srb, tako da moram vseeno povedati, da jaz sem Slovenec. Pa tudi kar se tiče Štajerske me ni treba na to opozarjati, ker točno vem od kod prihajam. To pojasnjujem zato, ker imena, ki so bila uporabljena v izhodišču sledijo iz osnovnega koncepta in tega se očitno noče razumeti. Mi smo vzeli osnoven koncept teritorialne delitve, ki je seveda naslonjen na eni strani na statistično razvojne regije z istimi poimenovanju, kot so poimenovane, kar pomeni, da je to na nek način v našem primeru dediščina in smo seveda v pozivu že uporabili oziroma tudi nakazali druga poimenovanja. Zdaj, kar zadeva nekatera vprašanja, ki so se izpostavila. Jaz bi še enkrat opozoril na to, da je izjemno pomembna ob decentralizaciji države tudi decentralizacija znotraj posameznih pokrajin in tukaj je treba biti verjetno posebej pozoren, ker seveda v tem primeru ne govorimo o občinah, ampak govorimo o pokrajinah. Velikokrat tudi, ko poslušam župane, pa nenazadnje sem bil to tudi sam kar dolgo časa, prihaja kdo tudi v skomine, da bi župani upravljali dva nivoja. To ni mogoče, to sta popolnoma različna nivoja lokalne samouprave. Je pa res, da v tem trenutku po Zakonu o skladnem regionalnem razvoju župani tudi skrbijo za upravljanje teh regionalnih razvojnih neposrednih spodbud, ker pač mi drugega mehanizma za enkrat nimamo. Ampak ne glede na to, se pravi, da decentralizacija je tudi na tem nivoju pomembna in zato je izjemno pomemben Zakon o volilnih enotah, ki bo lahko znotraj posameznih pokrajin; vendar ga ni mogoče predlagati dokler nimamo območij pokrajin zaokroženih; zagotovil kolikor toliko mogočo enakomerno zastopanost predstavnikov v pokrajinskih svetih, v političnem organu, ki bo pravzaprav odločal o vseh odločitvah. S tem, da je seveda svet občin tukaj predviden kot korekcijski organ in bi bilo verjetno napačno, če bi zdaj lahko bili župani v obeh organih, tudi zaradi tega, ker je slika iz posameznih pokrajin, kar zadeva število občin, ki bodo te pokrajine, izjemno različna. Imamo, recimo, če bi vzeli to izhodišče, potem imamo recimo pokrajino, pa jaz sicer menim, da se bo zaokrožalo na višji nivo, ampak recimo pokrajino, ki ima samo tri občine. Imamo na drugi strani, kaj jaz vem, Pomurje, ki ima blizu 30 občin, govorim malo na pamet, in je popolnoma različna situacija in tudi verjetno znotraj, v tem primeru, kjer so bolj razdrobljene občine, tudi znotraj ene volilne enote bo potrebno več občin in ne bo možno tovrstne zastopanosti doseči. Še enkrat ponavljam, da; ker imam tudi občutek, da se poskuša v tem smislu celo rahlo zavajati, da bodo dostopnost do storitev in kvaliteta storitev, torej storitve po katere bodo občani oziroma državljani in državljanke prihajali, še vedno na isti lokaciji. To smo mi tudi posebej zapisali v zakon, je pa res, da se bo tisti del upravne enote, pač v tem smislu, prenesel na pokrajino, vendar ne fizično, ampak bo fizično ostal na tisti isti lokaciji. Pokrajina bo pač delovala tako, kot ste rekli v tem smislu - mrežno, danes ni telekomunikacijska povezava nikakršna težava. Ne gre za selitev, recimo, kaj vem, v vašem primeru, se mi zdi, iz Tolmina v Novo Gorico, ampak ostanejo stvari tam. In to omogoča, seveda, tudi sicer, kar se tiče administracije in institucij, daleč presegajo samo ta del, ki prihaja iz upravnih enot, daleč presegajo. Tega je bistveno več v vseh ostalih institucijah. In seveda je mogoče na te fizične sedeže navezati tudi posamezne institucije in zagotoviti tudi z vidika notranje pokrajinske porazdelitve neko bolj enakomerno zastopanost v smislu mrežne organiziranosti. In ta situacija je verjetno - bi bilo smiselno, da bi bila prisotna v vseh okoljih, tudi tam, kjer so mogoče še bolj dominantna središča oziroma tam, kjer recimo nimamo dominantnih središč in imamo v tem trenutku, recimo, tudi težave z lokacijo sedeža bodoče pokrajine. In jaz seveda tudi ves čas na to apeliram in apeliram tudi na ta dogovor. Kar zadeva rešitve, ki so v tej zakonodaji, te rešitve, kot sem že povedal, so bile široko usklajevane v Državnem zboru, tudi v več krogih usklajevanj z vsemi političnimi strankami. In mi smo s temi rešitvami šli naprej v tistem trenutku, ko je bil tudi dogovor z večino političnih strank oziroma poslanskih skupin, da je zakonodaja primerna za nadaljnjo razpravo v Državnem zboru. In tukaj, še enkrat ponavljam, sledimo vrstnemu redu nekih dogodkov, ker ni mogoče tehničnega zakona pripraviti prej kot vsebinskega dela, ki v osnovi opredeljuje vsebine, te pa so opredeljene. In podobno velja tudi za sam Zakon o ustanovitvi pokrajin, kjer je pa zaradi postopka procedura drugačna, tudi mnenja občin in praktično dvostopenjski postopek. V tem delu sledimo tej osnovni usmeritvi. In še to ponavljam, da bo to zakonodajo potem tudi Vlada soglasno sprejela. Tako da, vsi ostali zakoni, ki prihajajo za tem, bodo morali biti s to zakonodajo tudi usklajeni. Je pa res, da se v tem trenutku pripravljajo številni zakoni na različnih ministrstvih in mi v teh procedurah ves čas tudi sodelujemo. Od faze priprave posameznega zakona je odvisna tudi stopnja uskladitve. Vendar uskladitev tistih zakonov, ki se v tem trenutku pripravljajo, že poteka na podlagi pokrajinske zakonodaje. Drugi del zakonodaje, to je pa ta, ki ga bo treba spreminjati, se pa v tem trenutku odpira in se spreminja. In tudi tu sodelujemo široko z ministrstvi. Je pa res, da poteka, podobno kot tukaj, razprava tudi na strokovni ravni, tudi pri teh usklajevanjih. Vendar ocenjujem, da gredo rešitve v tej smeri, ki jo želimo, da se v razvojnem smislu naloge prenašajo absolutno navzdol in da se sledi tej naravnanosti, predvsem kar zadeva razvoj. Mogoče - sicer zdaj spoštovanega poslanca, gospoda Potrča, ni v dvorani -, še enkrat ponavljam, da prenašamo delovna mesta v smislu decentralizacije tudi v tem delu. Ne govorimo o zaposlitvah, ni novih delovnih mest, ampak delovna mesta se prenašajo. In jaz sem danes že rekel, da v tem smislu se bodo tudi nekateri tokovi, kamor ljudje prihajajo na delo, delno zaradi pokrajin preusmerili in to je tudi v tem delu koristno. Ta intelektualni potencial, ki se bo dodatno v posameznih okoljih obogatil je lahko samo pozitiven za razvoj posameznih pokrajin. Še enkrat tudi ponavljam,da je ta finančna operacija nevtralna. Mogoče kar iz stroškovnega vidika, na eni strani mi prenašamo naloge navzdol in te naloge se danes že izvajajo. In te naloge nekdo že izvaja. Ta administracija je tudi jedro, je struktura uprav pokrajin. V drugem delu smo pa mi naredili tudi oceno čistega dodatnega stroška. Delovalni organ v pokrajini je ocenjeno na okoli; in mislim, da ste te podatke tudi dobili, če govorimo še vedno v tolarjih, da bo bolj plastično; 850 milijonov tolarjev je približno, recimo, dodatni strošek iz tega naslova. Ko pa se seveda pogovarjamo o poslovnih prostorih je za to potrebno; pa, seveda, če selimo delovna mesta so na eni strani seveda potrebni poslovni prostori, na drugi strani se sproščajo, pri tem se bodo verjetno sproščali v Ljubljani. In v tem delu jaz lahko pričakujem samo pozitiven učinek, ker so najemnine oziroma stroški poslovnih prostorov v Ljubljani višji kot pa so po drugod. Tu ne vidimo nekih dodatnih stroškov. Je pa res, to pa se absolutno strinjam; na to je treba opozarjati, na to je treba biti pozoren, ker sicer je to lahko velika nevarnost in velika past; da bi lahko prišlo iz tega naslova tudi do kakšnega povečanja administracije, vendar to ni osnovni namen. Jaz sem prepričan, da skupaj s finančnim ministrom bdiva nad tem delom dela, ki se sedaj pravzaprav dogaja. Poudaril bi še to, tako kot so v tem trenutku narejene ocene tudi po pokrajinah, seveda, te ocene zagotavljajo izvajanje nalog, ki se jih z zakonom prenese na pokrajine. Seveda ti stroški ne gredo za plače, ampak so tu številne druge razvojne naloge, tudi razvojnoinvesticijske in to je pravzaprav tisti glavni del. V tem trenutku seveda te stvari tudi stojijo, tako da v tem smislu je zakonodaja pokrita. Pokriva tudi ta segment. Je pa res, da v tem trenutku mi dokončnih in zelo natančnih ocen, tudi zaradi tega, ker še pripravljamo ta zakon, se pravi do zadnjega tolarja oziroma evra ne, moremo podati. To sledi sedaj iz te priprave tehničnega zakona, ki že poteka. V tem smislu se ta navezuje tudi na za posamezno pokrajino, to kar je bilo izpostavljeno, vendar odgovor tukaj v tem trenutku ni možno dovolj natančno dati zato, ker imamo še odprto vprašanje meja pokrajine. In seveda bodo paralelno tudi ti odgovori podani. Ocene v tem trenutku, ki so narejene do te mere, kot so bile narejene, tudi posredovane, finančno kažejo, da sistem financiranja ob tem, da mora zagotavljati razvojne funkcije, ob tem, da zagotavlja sistem subsidiarnosti, ob tem, mora zagotavljati tudi solidarnost. Nenazadnje mi želimo zagotoviti enakomerno financiranje po celotnem območju, zagotavlja tudi izvajanje vseh teh nalog. In mogoče še na vprašanje, ki se je danes tu že večkrat pojavilo, v paraleli z občinami. Kaj prinašajo pokrajine v primerjavi z občinami? Kaj pa prinašajo občine? Občine pomenijo to, da mi s 5% bruto produkta, po oceni, upravljamo razpršeno na nivoju celotne Slovenije, približno enakomerno, še posebej s sprejetjem novega Zakona o financiranju občin in da je iz tega naslova ta sistem upravljanja bistveno bolj učinkovit, ker je približan ljudem in v tistih delih, kjer je seveda manevrski prostor, se samostojno občine odločajo o teh vsebinah, o teh prioritetah in podobno velja za pokrajine. Nivo je drugi, vendar tudi to pomeni dodatnih 5 do 6% bruto produkta. Upravljanje se prenese navzdol, iz državnega nivoja navzdol, da ne bo tu napačne razlage, in se enakomerno porazdeli po območju Slovenije, seveda znotraj okvirjev, se približa v tem smislu upravljanje ljudem in posredno seveda prinaša dodatne razvojne učinke, ki se potem lahko odražajo tudi v drugih parametrih, kot je recimo rast bruto produkta in sploh zagotavljanje življenjskih pogojev. Strinjam se tudi, da ni ekonomska kategorija v tem smislu edina, da moramo upoštevati še vse druge kategorije, ki sledijo tudi iz vidika, recimo, trajnostnega razvoja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika. Kolega Jerovšek, izvolite prosim.
Hvala lepa. Ker sem bil očitno malenkost napačno razumljen, ali pa, saj minister Žagar natančno ve, da ni, bog varuj, da bi jaz njega imel za, kako je to rekel, da ga je nekdo proglasil za Srba. Res pa je, da sem, ko sem govoril o asociaciji z, ne asociaciji, o negativnem prizvoku, če bi bila Dravska pokrajina, Podravska, da sem se spomnil Dravske banovine in duhovnika očeta, ki je bil tak mogočen politik z mogočno brado in sem samo to za popestritev debate dodal, ampak bog ne daj, ne vem pa kdo ga je prej, tisto pa nisem poslušal, kdo ga je imel za Hrvata, tako da, bog ne daj, da bi takšne ugotovitve, ki jo je malo za popestritev tudi minister Žagar potem iz moje debate razumel, vem, da ne misli dejansko tako. Hvala lepa. [[...]] [[Oglašanje v dvorani]] [[...]]
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo. Besedo ima poslanec Aleš Gulič.
Cenjene kolegice, cenjeni kolegi. Ob tej razpravi o regionalizaciji Slovenije bom jaz bolj na kratko, pravzaprav opozoril samo na tiste zadeve, ki pa vendarle niso povsem jasne v predlogih zakonov. Najprej moram reči, da je bila seveda, ta razprava, ki je potekala pred današnjo, dobra in učinkovita. Z gospodom ministrom, kakor tudi s tistim, ki je prinašal predloge v poslanske skupine, se je dalo normalno pogovarjati in tukaj moram reči, da je to tisto delo v parlamentu, ki se mi zdi, da je konstruktivno in ga velja pozdraviti, predvsem pa dati za vzgled kakšnemu drugemu ministru, ki nikoli nima časa za sodelovanje s parlamentom, ima pa veliko časa za kritiziranje parlamenta in za ukazovanje parlamentu. Ampak, kakorkoli že, tudi tukaj vse zadeve niso povsem čiste. Mi danes govorimo o treh zakonih, o Zakonu o pokrajinah, o volitvah v pokrajine in pa financiranju pokrajin, vendar je tudi to vezano na zakon, ki govori o številu in pa sedežih, vsaj tako se je pokazalo v razpravi, in spet je se izkazala kar velika nevarnost, da se bo tudi to kasneje prevesilo predvsem v to na pol zgodovinsko, zelo lokalpatriotično razmišljanje o pokrajinah, čeprav kar naprej slišimo poudarke, da gre za razvojne pokrajine. Razvojne pokrajine pomenijo pa tudi to, da smo zelo vpeti v Evropo in prav gotovo je naša želja, želja Slovenije, da bi imeli čim močnejše pokrajine, ne pa čim šibkejše. Sploh to velja za tista območja, ki so na mejah kakšnih večjih, močnejših pokrajin v sosednjih državah, pa lahko tukaj govorimo vsaj o Avstriji, Italiji in pa Hrvaški. Ne samo, da imamo tam močne pokrajine blizu meja, ampak imamo tudi zelo močna mesta, zelo močna finančna, bančna, urbana, industrijska, kakorkoli hočete, središča. Trst recimo, ki prav gotovo ima veliko sredobežno moč, Graz, da ne govorimo o Zagrebu, ki je še glavno mesto. Tako, da je to drobljenje Slovenije na pokrajine nevarno iz tega vidika, se pravi, ne živimo samo znotraj svoje države, ampak sodelujemo tudi navzven. Pa še iz enega drugega. Namreč, že zdaj, ko pravzaprav niti pokrajin ni niti se še ne ve koliko jih bo, vsaj tako v narekovajih, se že javljajo skrbi prebivalcev, Slovenk in Slovencev, državljanov Slovenije o tem kaj bodo prinesla pa ta mala središča, te mali centralizmi, ki znajo biti včasih hujši od velikega centralizma. Celo tako daleč gre v nekaterih delih Slovenije, da se že nekateri kar vidijo za glavarje pokrajin, ki jih še ni. To najbrž, gospod minister, sam dobro ve, saj tudi veliko hodi po terenu. To so zadeve na katere je treba opozoriti in premisliti kako jih že z zakonom samim omejiti in pa narediti vendarle tisto kar si želimo, se pravi neko učinkovito vmesno raven med državo in pa občinami. Še ena nevarnost je, ki se mi zdi, da je najbolj izrazita v Predlogu zakona o financiranju pokrajin, to je pa, na nek način, vgrajevanje neambicioznosti v pokrajine. Se pravi, da bi pokrajine glede na vse te izravnave, glede na različna pretakanja finančnih sredstev, imele pravzaprav lahko tudi ambicijo biti neambiciozne, se pravi ostati revne, nerazvite, uboge, zato da bodo na lahek način ali pa na lažji način prihajala do sredstev. To se je pokazalo tudi pri občinah, ne bom rekel, da pri vseh, ampak ponekod je ta ambicija tista, ki potem zamegli vse druge. Govorimo pa o razvoju, govorimo o progresu. Zakon na ta način, ko vendarle novelira te zadeve, pa lahko pospešuje tudi regresijo. Toliko bi imel jaz. Sedaj pa, gospod minister, upam, da boste to zadevo pripeljali do konca, če pa bi vendarle zaslutili, da se zadeve ne razvijajo v tisti smeri v katero si želite; jaz imam včasih občutek, da tudi sami ne verjamete več v to, da se bo zadeva izšla tako kot je treba; potem je bolje, da ostane tako kot je. Kajti vse druge zakone, ki so vezani na to kako se upravlja državo, bo treba, ne samo v tem mandatu, ampak tudi v naslednjem, spreminjati. To je pa spet še ena nevarnost, ki govori v prid tistih, ki govorijo o tem, da je treba število pokrajin v Sloveniji imeti čim nižje, čim manjše in potem bodo tudi bolj učinkovite. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi pa vabim poslanko Marjetko Uhan. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani minister s sodelavci. Verjetno vam je že to mučno, pa tudi moj govor ne bo kaj drugačen. Vseeno, če sem že cel dan druge poslušala, pa si dovolim še jaz govoriti. Verjamem, da imate dobre namene s to pokrajinsko zakonodajo. Tudi Nova Slovenija verjame v to, zato je tudi podprla spremembo ustave. In v to tudi ljudje verjamejo, ker jim na terenu govorimo v tem smislu, da bo, tako kot so že nekateri zagovorniki danes govorili, da bo to enakomernejši, hitrejši razvoj, da bo uprava bolj prijazna, dostopna, racionalna, pri tem pa še verjeti, da ne bo dosti stala, in da bo vse na istem mestu. To je ljudem kar všeč, ampak se pa ustavi tam, ko nas začno spraševati konkretno o nalogah, kako bo to izgledalo. Tam pa ni tako jasno in mislim, da se ministrstva ne odzivajo ali pa ne jemljejo vaše reforme tako resno, ker se mi zdi, da je še kar veliko za postoriti tako na ministrstvu kot na zakonodajnem področju, da bi te pokrajine naslednje leto stekle. In ker tako dobro govorimo o pokrajinah, verjetno je tudi zaradi tega na terenu tako velik interes po pokrajinah, ker mislijo, da bo vsaka pokrajina, tudi majhna, lahko funkcionirala. In kot sem že rekla, prvo po čemer nas sprašujejo so naloge, drugo, zakaj so v določeni pokrajini in tretja je ta bojazen, centralizacija pokrajin. Tudi sama se sprašujem oziroma ste mi tudi v Novem mestu, ko je bila Vlada na Dolenjskem dejali, ko sem vprašala, kako se bo to lahko preprečilo, da se recimo eno Celje res ne bo še bolj hitro razvijalo, kot ena kozjanska občina ali pa en Kostel v primerjavi z novomeško. In ste dejali, da bo treba to v zakonsko regulativo dati. Res me zanima, kakšna bo ta regulativa. Ne želim, da se ti centri ne bi razvijali, želim pa vedeti, kako se bodo pa tiste, ki so že sedaj slabo razvite, razvijale hitrejše. Potem sprašujem nekaj, kako, kje bodo recimo urejale, recimo iz Loškega potoka iz Kostela, če so zdaj na primer v Ribnici ali Kočevju, bodo zdaj v Novem mestu. Že cel dan to govorite, da bodo ravno tam, kjer so bile do sedaj, pa vseeno recimo, ko sem pregledala, kaj na področju kmetijstva preide na pokrajine, tam piše recimo status, pa vinu ste se odrekli, recimo, na državni upravi, pa papirjem za dopolnilno dejavnost, da bodo to urejali na pokrajini. Bo zdaj to na pokrajini ali recimo na Upravni enoti v Trebnjem, ali bodo morali zdaj v Novo mesto hoditi? Če bo to v Trebnjem, ne vem, kaj bodo potem delali na pokrajini. Te odgovore bi rada slišala. Še eno vprašanje imam. Ko so me spraševali, zakaj ste recimo Loški potok, Ribnico priključili Dolenjski, ker pravijo, da niso bili nikoli teritorialno povezani z Dolenjsko, samo zaradi imena. Imam občutek, da bi bili rajši pod Ljubljansko oziroma pod Notranjsko, če so bili tukaj strokovni razlogi, ker Dolenjska je sorazmerno velika pokrajina, sicer se mi ne pritožujemo, ampak oni dvomijo v našo decentralizacijo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Naslednji ima besedo poslanec Mihael Prevc. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci. Spoštovane kolegice in kolegi! Res, da nisem cel dan prisoten pri tej razpravi, vendar sem že v tem kratkem času marsikaj izluščil iz te razprave in seveda upam, da se s to mojo razpravo ne bom podvajal. Nekaj ugotovitev pa je, da pravzaprav nisem pričakoval, da bo v tej razpravi danes izpostavljeno toliko skepticizma do pokrajin in pa nenazadnje nisem pričakoval, da se bomo toliko pogovarjali o smiselnosti pokrajin. Jaz sem mislim, da smo pač to zadevo razčistili. Jaz sem bil prepričan, da takrat, ko smo se lotili spremembe ustave, da smo pravzaprav vsi, tako koalicijski kot opozicijski poslanci, s tem nekje jasno nakazali, da v smiselnosti ustanovitve pokrajin vendarle vidimo neko prednost in da se bomo danes bistveno bolj posvetili vsebini teh treh zakonov, ki jih imamo na mizi. Sam verjamem v projekt pokrajin. Verjamem predvsem zaradi tega, ker so občine, ki so bile ustanovljene v letu 1994, to se pravi, tista množica občin, ker so vendarle prinesle zelo pomembne rezultate. Prej je bilo slišano, kolega Bajc je rekel, tudi takrat je bilo mnogo skepticizma pri ustanavljanju občin, ali bodo občine prinesle tisto kar pravzaprav pričakujemo od njih, kar občani pričakujejo. Danes lahko zatrdim, mislim, da ni nikogar, ki bi trdil drugače. Veste, verjetno je takrat pravzaprav ta odločitev pomenila tudi, bom rekel, neko vrsto tveganja. Verjetno je bilo tudi veliko nasprotovanja. Podobno je z ustanavljanjem pokrajin. Če bi danes vprašali ljudi v Sloveniji, kaj si mislijo o pokrajinah, pravzaprav kaj dosti informacij o tem še nimajo, vendar takole bi rekli: Če bodo pokrajine prinesle takšne učinke kot so jih prinesle občine, potem smo za. Potem smo za, da do ustanovitve teh pokrajin tudi pride. Jaz sem bil danes prisoten na Gorenjskem, in sicer na zelo zahtevnem sestanku gorenjskih županov, kjer pravzaprav še vedno iščemo lokacijo, neko skupno gorenjsko lokacijo za odlaganje odpadkov. Tudi danes do neke skupne rešitve še nismo prišli. Verjetno nas je bilo kar nekaj takšnih na Gorenjskem, ki smo rekli, glede na to, da se določene naloge iz okoljskega ministrstva prenašajo tudi na pokrajine je tudi s tega vidika ustanovitev pokrajine pravzaprav zelo nujna. Sam sem še posebej vesel, ker se iz pristojnosti države na pokrajine prenašajo, recimo, tudi določene pristojnosti Ministrstva za promet in prepričan sem, da bomo na ta način tudi lažje urejali državno cestno infrastrukturo, kajti marsikdaj opažamo, da so lokalne ceste, občinske ceste, za katere skrbijo občine, bolje urejene in niso pozabljene tiste zadnje, tako kot so pa tiste najbolj oddaljene države ceste, ki so pač od centra preveč oddaljene. Še posebej sem vesel, da bo, in seveda si bom tudi prizadeval v nadaljevanju, da tudi pristojnosti, ko govorimo o Ministrstvu za okolje in prostor tudi pristojnosti kar se tiče urejanja hudournikov, pridejo na pokrajine. Tudi ta naloga se mi zdi zelo pomembna, kajti prepričan sem, da, če bi bilo to že sedaj v pristojnosti občin, bi ta področja, v tistih najbolj oddaljenih občinah, v tistih občinah, ki imajo veliko problematiko z reševanjem urejanja hudournikov, poplavne varnosti, da bi ta področja lažje reševali. Seveda, govorite o tem, dobro, ustanavljanja pokrajin je smiselno, če bo minister zagotovil, da to zdaj ne pomeni nekega bistvenega povišanja stroškov. To je verjetno težko v tem trenutku reči, ampak če bodo pa vendarle nove pokrajine prinesle neko večjo kvaliteto bivanja, kvaliteto življenja v regijah, potem pa, nenazadnje, kvaliteta lahko tudi nekaj stane. Moti me tudi to, da se v tej dvorani zelo pogosto sliši prejšnja vlada, prejšnja oblast ni imela posluha, da bi to speljala. Dobro. Jaz sam se ne bi spuščal in se nočem spuščati v takšne polemike, mi smo v tem trenutku tu poslanci, na nas je, da, nenazadnje, to pokrajinsko zakonodajo speljemo in ne, da valimo zdaj krivdo nazaj. Tako da, jaz resnično pričakujem od vseh poslancev, nenazadnje tudi tistih, ki ste že danes nekje nakazali, da ta zadeva ni prava, da ne gre v pravo smer, da bomo v nadaljevanju, kajti pravo delo nas pravzaprav še čaka, čaka nas delo, ko se bomo dejansko poglobili v samo vsebino te zakonodaje v nadaljnji razpravi in poglejte, zato dajmo vendarle danes čim bolj soglasno reči, da so ti okviri, ki so danes dani s temi tremi zakoni, pravi, da so ti zakoni pravi za nadaljnjo obravnavo in da jih je smiselno sprejeti. Podobno se mi zdi, če kupiš srečko, imaš možnost zadeti tudi na loteriji, drugače ne. Jaz sem prepričan, da je v tem zakonu, da so še rezerve, da bomo z amandmaji imeli možnost mnogo dilem, ki so bile danes izpostavljene, rešiti. Tako da, sam osebno, še enkrat poudarjam tisto, kar sem že rekel, vidim veliko smiselnost pokrajin, nenazadnje verjamem v ta projekt, ki ga začenjamo danes, in podprimo ga! Sam osebno ga bom podprl za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima poslanec Aurelio Juri. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Da bi skrajšal čas, bi se lahko odpovedal razpravi, ampak želim nekaj povedati. In zato, da ne bi koristili celotnega časa, ki nam je še na voljo, sem si nekaj napisal. Glejte, potem ko smo v prvi obravnavi leta 1999 sprejeli, tisti, ki so bili v tej dvorani, se bodo tega spomnili, predlog zakona o Koroški pokrajini, in to na takrat obstoječi krovni zakonodaji, točneje, 138. in 143. člena Ustave ter Zakona o lokalni samoupravi, v vrsti členov, sem tudi sam razmišljal, da bi nadaljevali s tovrstnimi pobudami, ki so končno premikale stvari v smer uveljavljanja regionalizma. Pa naj tu takoj spomnim, da smo bili Socialni demokrati, s kolegom dr. Ribičičem na čelu, vselej privrženi temu projektu in njegov odločen zagovornik, pa ni bilo posluha s strani strank, ki danes tvorijo koalicijo, in zavoljo tega ni bilo mogoče zakorakati konsistentno in celovito na to pot, ker je sprememba ustave, kot vemo, terjala, tako kot tudi danes, dvotretjinsko podporo. Pozdravljam še enkrat, da ste, podpornice in podporniki Vlade, sedanje vlade, končno spoznali, da smo imeli prav in kot vodilni v tem mandatu tudi projekt osvojili. A ne hvalite se preveč, kot sem uvodoma slišal, da prejšnjim vladam ni uspevalo to, kar je uspelo vam. Žal, pri tem nam niste pomagali, danes je pa naša pomoč v vlogi opozicijskih strank samoumevna zato, da ta projekt zaživi. No, če se vrnem k svojim idejam proti koncu mandata 1996-2000, kako premakniti stvari z mrtve točke, in če se vrnem h koraku, ki smo ga takrat bili storili s Koroško, sem tudi sam pripravil nek predlog zakona o Istrski pokrajini, in to ne kar tako, na pamet, ampak na osnovi bogatih izkušenj, ki smo jih imeli na obali, od Pirana preko Izole do Kopra, še iz časov komunalne ureditve in povezave treh občin v edino takrat obstoječo in delujočo regionalno skupnost v Sloveniji, poleg skupnosti ljubljanskih občin. Predloga zakona nisem vložil takrat, da ne bi prehiteval stvari ter tako morda oteževal prizadevanja po skupnemu enotnemu uvajanju pokrajin, sem pa upal, da bomo tem prizadevanjem, ki so terjala najprej spremembo ustave, zagotovili uspeh. No, minilo bi še šest, sedem let, da bi se potrebna večina v parlamentu oblikovala. Sedaj jo končno imamo. A vprašamo se, do kje. Do katere faze postopkov za ustanovitev in začetek delovanja pokrajin. Dileme ali bodo te skupnosti upravičile svoj namen, ali res ne bodo povečevale javne porabe, ali bodo dovolj velike, pristojnostno in materialno močne, da bodo parirale centralizmu. Ali bodo omogočile smiselne teritorialne povezave ali bodo evropsko primerljive, kje bodo sedeži? Ali ne bodo jemale moči občinam in slabo nadomestile državo v tistih nalogah, ki bodo nanje prenesene? Vse te dileme se kar množijo v javnosti. Da bi jim v tej občutljivi fazi sprejemanja dela potrebnih zakonov bili kos, bi se morali opremiti z jasnimi in prepričljivimi odgovori, ki bi izhajali bodisi iz izkušenj, ki jih žal res primanjkuje v Sloveniji, razen na obali in v Ljubljani, bodisi iz simulacij, ki bi jih morali opraviti. Ko sem se takrat pustil prepričati, da ne bi bilo dobro uvajati pokrajine postopoma, eno tukaj drugo tam, odvisno od konsenza med državo in lokalnim okoljem, sem predlagal, da bi nekaj pilotskih tovrstnih skupnosti vendarle ustanovili, s posebnim statusom in z omejenim mandatom, da bi poiskusili in preverili njihovo delovanje, njihov strošek, njihov smisel, predvsem v zadovoljevanju razvojnih potreb določenega območja, ter nenazadnje preverili zadovoljstvo ljudi z njim. Znova ni bilo posluha, češ da ni bilo ustavnega temelja. No, in danes smo nekako pred bazenom, ki je dokaj prazen in bo kakršnekoli rešitve bomo sprejeli, ostal tak, da bo še vedno tvegano vanj skakati. Sam si bom privoščil to, da bom najprej namakal nogo, preveri koliko je temperatura in predvsem globina vode. Sicer mora biti po mojem zakonodaja, ki bo določala organizacijo in pristojnosti pokrajine, oblikovano tako, da bodo izvirne in prenesene pristojnosti smiselne, ne le s splošnimi, ampak tudi s specifičnimi potrebami posameznega okolja. Kolegica Pečanova je omenila za južno Primorsko, recimo, skrb za priobalno morje in za italijansko narodno skupnost, ki sta značilnosti izključno tega prostora. Dodam lahko še čezmejno regionalno sodelovanje s Hrvaško in Italijo, ki se odvija samo v tem prostoru, samo obala oziroma slovenska Istra meji z obema državama. In, čeprav se danes ne igramo s teritorializacijo pokrajin, vemo, da je bilo to že precej prediskutirano, za predlog Vlade v 14. Glede rešitve, ki je bila predlagana na mojem koncu za južno Primorsko, gospod minister in predstavnik Vlade prisluhnite, vas pozivam k temu, posvetovalnemu referendumu, ki bo v Ilirski Bistrici in tudi pozivom k preimenovanju Goriške v severno Primorsko. Sam eni sami primorski pokrajini, ker se tudi predlagajo novi, na našem koncu, nisem najbolj naklonjen, da bi bil za bazen, po mojem še globlji in še manj vode, pa nenazadnje tudi strokovna rešitev z 8 namesto 14, v kolikor bi šli po tej poti, predvideva na Primorskem dve pokrajini. Toliko preventivno o tem, še preden se z rešitvami, ki jih v Vladi pripravljate za naslednjo fazo podate v Državni zbor. In na koncu pri nadaljnji obdelavi teh zakonov, ki jih imamo danes na mizi, zlasti pri zapisovanju tako imenovane dvoživkosti oziroma prenašanju dela nalog upravnih enot, svetujem Vladi, da vzame v roke statut skupnosti obalnih občin, ki je zamrla, kot vemo, s komunalnim sistemom 1994 leta, ki pa bi bila lahko še danes za marsikatero drugo okolje dobro vodilo regionalnega povezovanja in njegove smiselnosti. Hvala.
Hvala tudi vam. Naslednji pa ima besedo poslanec Tomaž Štebe. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Žal nisem uspel spremljati celotne razprave danes, pa bom skrajšal tisto, kar sem pravzaprav želel povedati, da se ne bi slučajno ponavljal, pa tudi da ne bi rabil preveč časa, da čim prej pridemo do konca te splošne razprave o treh pokrajinskih zakonih, pravzaprav o celotnem paketu pokrajinske zakonodaje. Jaz bi morda začel s tem, da "cagav fant še ni nikoli pri punci spal" in če si enkrat tej punci rekel, nekaj in naredil prvi korak, naredi še drugi korak, sprejeli ste/smo spremembo Ustave, ki je pravzaprav bila spremenjena na osnovi dogovora, ki je danes pravzaprav politična realnost. O tej pokrajinski zakonodaji, politična realnost o tem koliko pokrajin naj bi največ bilo in osnovnih postulatih delovanja pokrajin. Jaz smatram pokrajinsko zakonodajo za dejansko najpomembnejši notranjepolitični, lokalno regionalni akt, ki ga sprejema ta Državni zbor. Pravzaprav zaključujemo desetletno in pol obdobje, ko po uvedbi avtonomnih, samoupravnih lokalnih skupnosti v letu 1994, ni več tistega dela državne uprave, pot ingerenco lokalnega nivoja, kot je bil v nekdanjih občinah, ki jim rečemo komunalne občine. Prišlo je do absurdne situacije, ko v letu 1994 ni uspelo formirati upravnih okrajev in so na nek način vse državne funkcije, državna administracija obvisela na tem lokalnem nivoju, na upravnih enotah tako, da jih je povezovalo samo to, da imajo skupnega načelnika in da imajo nekje skupne prostore pa morda tudi kopirni stroj in tajnico. Mislim, da izkušnja iz leta 1994, tako glede ustanavljanja novih občin, predvsem pa glede fiaska, ki je takrat bil zaradi neustanovitve teh upravnih okrajev, beri danes pokrajin, da se to ne sme ponoviti. Zadeva se je takrat, po mojem pomnjenju, zbanalizirala na tem kar se danes tudi poskuša aktualizirati, predvsem na območjih pokrajin in še bolj na sedežih pokrajin. Dodatno k temu pa seveda tudi strah tistih, ki ne sprejemajo nikakršnih sprememb, pa če gremo do tiste najbolj oprijemljive, da je treba zamenjati sedež svojega delovnega mesta ali celo da nekatera dela ne bodo več potrebna. Jaz mislim, da glede na to, da smo te korake storili imamo tudi takšne izkušnje, da je pravzaprav odločujoči čas za to, da ne "cincamo", da smo državotvorni in odločni in da pač sprejmemo pokrajinske zakone, pri vsakem takem velikem projektu je težko vnaprej predvideti vse posledice. Mislim pa, da je bila priprava in razprava v vseh teh letih, pa tudi sedaj do spremembe ustave in po spremembi ustave, res temeljita in da je pravzaprav zdaj v samem postopku v Državnem zboru, tisto, kar pa je še v javni obravnavi na nivoju občin in seveda tudi med državljani, da moramo to delo opraviti čim prej in tukaj ne "cincati" in imeti preveč dilem in vprašanj. In da se ne bo zopet zminimaliziralo samo na območje pokrajin na sedežu pokrajin. Jaz mislim, da se prepogosto tudi s strani tistih, ki so pristali in glasovali za spremembo Ustave, sedaj pojavljalo dileme, da se poskuša opozicijsko, preveč opozicijsko in morda celo predvolilno kalkulirati in vnašati dodatno zmedo. Jaz mislim, da bi vsaj parlamentarci morali biti sedaj v tem smislu enotni in speljati ta projekt, ki je naš skupni projekt. Tako da, jaz ne bom problematiziral tega za kaj se jaz zavzemam in kaj bi bilo bolje po mnenju enega od posameznikov. Mislim, da moramo vsi skupaj res državotvorno in odločno delovati naprej in ne popustiti pred raznimi dvomljivci, bojezljivci in tistimi, ki v osnovni ne sprejemajo nobenih sprememb in vsako spremembo, izboljšavo izkoriščajo za svoje kalkulacije. V vsakem primeru, v vsaki občini ali pa tudi državi imate tiste, ki želijo dohiteti bolj razvite in imate tiste, ki želijo napredovati, tako se bo dogajalo tudi v bodočih pokrajinah, prihodnjih pokrajinah in je na stvari potem delovanja teh pokrajin; verjetno bo to lažje na nivoju pokrajine kot države; da bodo manj razvite pokrajine bolj uspešno dohitevale razvite in da bodo razvite pokrajine tudi lahko hitreje napredovale - vlekle voz naprej, vsem. Podobno se bo moralo dogajati tudi znotraj novih pokrajin, kot vedno je to tudi znotraj občin. Jaz mislim, da se bo morala celotna administracija, ki se sedaj na nek način prenaša na nivo pokrajin, optimirati na bolje izvajanje storitev, kakovostnejše izvajanje storitev bližje uporabniku, pa ne morda samo fizično, ampak tudi z uporabo novih tehnologij, za enostavnejše postopke in mislim, da tudi z manj uradniki. Uradniki bodo morali [[...]]enostavno, tisti, ki opravljajo enostavna opravila bodo prešli na druga in se bodo morali izobraziti za bolj zahtevna opravila, ta zahtevnejša opravila pa bodo morala postati bolj kakovostna. Jaz mislim, da se bo morala na nek način optimizirati vsa ta infrastruktura te administracije v povezavi tudi z optimiranjem te infrastrukture na nivoju države. In končni rezultat delovanja teh pokrajin bi moral biti, da se poenotijo vse te različne institucije v Sloveniji, da se bodo prilagodile območjem pokrajin. Tudi vojaške izpostave, tudi policijske izpostave, pa vse tiste, ki jih bolj poznamo in imajo danes vsaka svojo administrativno razdelitev v tej državi, kar je popolnoma nelogično in že zaradi tega enostavnega razloga rabimo nek temelj na katerega se bodo potem vsi, na nek način, prilagodili, seveda s svojimi ocenami in tudi odločanjem kako do tega priti. Jaz bi se, če dovolite, potem morda pa vseeno podrobneje spustil na dva zakona, ki sta sedaj v obravnavi, o volitvah in o financiranju. Morda najprej o financiranju, kjer je dobrodošel, da sta dva temeljna vira za nove pokrajine, en vir izhaja iz delovanja gospodarskih subjektov, drugi vir pa iz deleža javnih prihodkov in drugih dajatev, ki jih pobira država in jih sedaj odstopa pokrajinam: 20% dohodnine, 20% trošarin od alkohola in potem še nekih malenkostih trošarin od tobačnih izdelkov in energentov. Jaz bi predvsem rad kakšno pojasnilo glede prihodkov od davka pravnih oseb, kjer je v tej drugi alineji na nek način, tako kot jaz to razumem, zadeva razporejena tako, da bo več pobrano od pravnih subjektov v manj razvitih pokrajinah, če jaz to določilo v drugi alineji pravilno razumem, kjer se maksimira in minimizira znesek, procent pobranih davkov od dohodka pravnih oseb glede na povprečja v Sloveniji. Mislim, da glede na to, da bodo pokrajine dobile nove davčne vire iz [[...]]države, in da pokrajine nikakor brez soglasja občin ne bodo financirane iz tistih virov, ki jih sedaj pridobivajo občine, občinam ostanejo enaka finančna sredstva, in da pokrajine sedaj kot organizacijske enote lažje zaradi svoje velikosti kandidirajo za sredstva in tudi zbirajo sredstva za večje projekte, da je to samo pozitivno. Glede volitev v pokrajine pa bi jaz na nek način, moram reči, kar problematiziral to nesorazmerje med velikostmi pokrajin in osnovnim postulatom v zakonu o volitvah, kjer naj bi bilo na volilno enoto enako število prebivalcev v pokrajini. Glede na to, da so pokrajine izjemno različne po velikosti oziroma po številu prebivalcev, bo število prebivalcev na volilno enoto zelo različno. In ta faktor različnosti bo kar 1:10, lahko sklepate iz tega, da je najmanjša pokrajina v predlogu Vlade več kot desetkrat manjša od največje pokrajine. Tukaj bi morali upoštevati ta princip, da bi se nekako približali, ne čisto linearno, ampak na nek sorazmerno linearni način, ne s faktorjem razlike 10, da vsaka volilna enota približno tudi v največji pokrajini, Ljubljana, ima tisto število prebivalcev, da je omogočeno tudi, recimo, na področju petih manjših občin, da bo v tej volilni enoti izvoljen vsaj eden član pokrajinskega sveta v taki pokrajini. S tem bi tudi zmanjšali na nek način odpore in pravzaprav neenakomerno zastopanost vseh delov pokrajine pri takih pokrajinah, kjer je ena občina, Mestna občina Ljubljana, v primeru pokrajine Ljubljana, slabi dve tretjini celotne pokrajine. 350.000 ali 300.000 prebivalcev, ne vem točno, v primerjavi s celoto 500.000 prebivalcev. Tukaj je tudi število svetnikov v pokrajini v popolnem nesorazmerju. Ko imate že pri razliki med Savinjsko in Osrednjo slovensko pokrajino, ljubljanska pokrajina ji jaz rečem, praktično razlike za 12 članov občinskega sveta, velikost med pokrajinama je pa s faktorjem dva in pol. Ta nesorazmerja so tako očitna, da mislim, da tukaj mora priti do nekih korekcij. Drugo kar pa je, da v taki nesorazmerni pokrajini ali pa celo morda v zelo razvojno perspektivni pokrajini, ki je najbolj razvita in največja v Sloveniji, bi moral biti potem v takem pokrajinskem svetu za pomembne odločitve uveden nek mehanizem, ki ga pozna Evropa, da ne odloča samo absolutno število glasov v takem pokrajinskem svetu, ampak da se upošteva tudi nek drug kriterij, recimo, število glasov svetnikov iz občin. Tukaj je glede na princip to težko doseči, ampak mislim, da je treba poskušati slediti ne analogno Evropi, ki ima kriterij večine in kriterij števila držav, števila prebivalcev, tistih, ki glasujejo, države in števila držav. Ne vem, 65, 55%, pač, neka dvojna večina. In ta mehanizem bi moral biti uporabljen pri pomembnih odločitvah, recimo, proračun pokrajine, načrt razvojnih programov, se pravi, večji projekti, razvojni projekti in podobne pomembne odločitve na pokrajinskem nivoju. Zdaj pa morda še, čeprav to ne sodi ravno v današnjo razpravo, ampak mi dovolite samo na kratko, zdaj, ker je aktualno odločanje občinskih svetov o nekaterih območjih pokrajin. Mislim, da na nek način so te odločitve sprejemane brez tehtnih primerjav, scenarijev, takega ali drugačnega povezovanja v pokrajine. Na našem območju, kjer so v igri tri možnosti, ostati in iskati izzive in priložnosti v veliki pokrajini, osrednjeslovenski, ljubljanski pokrajini, ki je najbolj razvita, celo z največ znanja oziroma ljudi, z razvojnim in pomembnim odločujočim znanjem, ali v taki pokrajini morda s takimi prilagoditvami iskati priložnost in pravzaprav imeti pomembno priložnost, kjer bi morala neka mestna občine, sedanja mestna občina Ljubljana, iskati svoje izzive in svojo prihodnost v somestju in obratno, ampak da je kljub vsemu tukaj nek mehanizem kot varovalka za to uspešno sobivanje, je tukaj druga možnost, da bi celotno osrednje območje oziroma celotno območje porečja Save, razen Ljubljane in dela nekdanjih ljubljanskih občin do Posavja, bila tako podaljšana gorenjska pokrajina, ki bi jo lahko imenovali tudi kako drugače. In ta pokrajina bi bila potem tudi največja, druga največja slovenska pokrajina. S tem bi tudi zmanjšali število pokrajin in bi tudi ta možnost bila ena tistih, o katerih bi se tehtno razmišljalo. In seveda potem tisto, kar je pravzaprav v slovenskem karakterju, vsak bi si želel imeti svoj vrtiček, ambicija, realna ambicija občin severno od Ljubljane, v povezavi z občinami vzhodneje in morda z nekaterimi občinami v Zasavju, formirati resno pokrajino s 100 do 150.000 prebivalci, ki bi imeli potem tudi z razvojnega zaostanka možnosti za črpanje več sredstev iz kohezijskih in drugih skladov, kjer so pač kriteriji nivo razvitosti. Vse te opcije bi na nek način morale biti jasneje proučene s strani tistih, ki imajo te ambicije, imamo te ambicije, mislim pa, da bi morala pri tem država, Vlada, predvsem pa ministrstvo na nek način partnersko sodelovati, ne pa samo čakati na nek usklajen predlog. To je težko v teh okoljih razen, če je res profesionalno in res ambiciozno in se v redu pripravlja, da bi na nek način z nekim sodelovanjem, ne pa samo čakanjem prišlo morda do izboljšav ali do res smiselnih odločitev, ne pa do odločitev, ki so na nek način take, da pravzaprav večina akterjev si ne upa reči ali povedati direktno svojega mnenja in potegne z večino in se skrije za odločitvijo, ki je všečna in je ne problematizira. Mislim, da tukaj bi morali biti toliko realni, da bi tem okoljem pomagali in da bi se ti akterji med sabo tudi resno pogovarjali, ne pa samo odločali o nečem, kar je bilo na nekem ožjem krogu odločeno. V tem smislu mislim, da bi morali delovati. Na koncu pa morda, jaz mislim, da te naše pokrajine so za Slovenijo izziv, priložnosti in pravzaprav dolgoletna želja. Slovenija bo dobila take pokrajine, kot so, žal so to več kot zgodovinske pokrajine, ampak če je to politična realnost, je to realnost in nima zdaj smisla cincati. Odločen fant je samo tisti, ki tega ne dela in izpelje zadevo do konca, drugače ne bo spal pri punci. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Jerajeva.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem, ministru, kolegicam in kolegom. Z uvedbo pokrajin bomo dokončali še eno nedokončano zgodbo, verjetno v preteklosti ni bilo, morda ni bil pravi čas, morda ni bilo prave volje, morda se stvari niste lotili na pravem koncu. Izmislili smo se regionalne razvojne agencije, ki naj bi nekatere funkcije pokrajin oziroma nekatere naloge, ki jih sedaj dajemo pokrajinam prevzele, ampak ves čas smo se soočali s tem, da nekaj manjka med občinami in državo. Ta Vlada in ta koalicija je kmalu po prevzemu odgovornosti za vodenje države bistveno povečala sredstva za občine, razlog je bil predvsem v tem, da so občine v bistvu veliko naredile na svojem območju, so veliko investirale, z manj denarja naredile bistveno več, kot se je prej v večjih občinah, čeprav so bile pri tem velikokrat male občine, dejansko ko so se razdružili od velike občine, v težkih položajih in so se ukvarjale z osnovnimi stvarmi, kot je vodovod, kanalizacija in podobno, pa so vse te stvari v relativno kratkem času, ki se jih prej desetletja ni dalo urediti, same uredile in s tem dokazale, da ne držijo čisto trditve, ki so se takrat pojavljale, da male občine ne bodo preživele, da ne bodo mogle opraviti tiste funkcije, ki jim jih dajemo, torej naloge, ki so jim bile z zakonom in kasneje še z drugimi zakoni praktično vsa leta dodatno dodeljene. Ampak izkazalo se je, da se v malih občinah bistveno več naredi, ker je boljši nadzor, stvari so bližje občanom in občankam, kot pa če se to dogaja v enem centru. In nekatere naloge in projekti so taki, ki presegajo meje občin, zato je smiselno, da jih rešujemo lažje in bolje v neki večji enoti, in to je pokrajina. Na primer izgradnja nekaterih cest, ki potekajo na ozemlju več občin. Do sedaj je bilo to precej odvisno od občine same, potem pa se je vse na izvedbeni ravni dogajalo v Ljubljani, torej projekti so se pripravljali, tudi odločitve, kaj in kdaj se bo naredilo, ko bodo za to pristojne pokrajine, se zagotovo ne bo dogajalo, da bi se 5-kilometrska cesta uredila le v enem delu, torej v 1-kilometru. Ker dober gospodar bo vedno razmišljal drugače, torej projekt stane enkrat, če ga narediš za 1 kilometer, ali pa za 5 kilometrov. In ko imaš enkrat na tistem območju stroje, urejene obvoze, delavce in tako naprej, je najbrž smiselno, da stvar narediš v celoti, ne pa po koščkih. Če bomo tak podoben sistem in jaz verjamem, da smo na pravi poti, da bomo takšen sistem naredili, bomo del pristojnosti, denarja in kadrov prenesli z ministrstev, z državnega nivoja, torej z Ljubljane na Dolenjsko, na Koroško, Notranjsko. Zato je pomembno, da dobro premislimo, katere naloge želimo prepustiti občinam oziroma katere naloge bi se na nivoju občin lahko bolje izvajale. Nekateri ste izpostavili, da bi se morali obenem, ko se ukvarjamo s prvimi tremi zakoni, ukvarjati tudi s številom občin in sedeži in območji občin. Morda ravno zato prejšnji poskusi niso uspeli, ker smo se že pri prvem, torej verjetno res morda najbolj pomembnemu zakonu za nekatere ustavili. Zato je po mojem mnenju bolje, da smo se zdaj stvari lotili drugače, torej da se najprej odločimo, katere naloge naj opravljajo pokrajine, kaj bomo pokrajinam naložili, in to takoj ali pa v tem uvodnem delu razčistimo. Ker če bi že vedeli - ali pa v tem času, ko se pogovarjamo - tudi o sedežih in območjih pokrajin, bi lahko kalkulirali, kje bo kakšno središče, kaj bi kam preselili, kaj se kje bolj splača in tako naprej. In bi potem na to zaokroževali meje pokrajin, kar je slabo. Jaz sem prepričana, da ravno zato niste prišli v prejšnjih obdobjih dlje od pogovora o tem, koliko pokrajin in kje jih bomo imeli. Ta nedokončana zgodba ne sme biti politična oziroma še ena kalkulacija, kdo lahko dobi več in kje. Če že v osnovi ne verjamemo, da pokrajine prinašajo novo kvaliteto, je to narobe in smo se stvari lotili ponovno pri napačnem koncu. Ta Vlada in ta koalicija ne kalkulirata, ampak verjameta, da pokrajine prinašajo novo kvaliteto, da bo ta nova ureditev prinesla razvoj, napredek, zmanjšala razvojne zaostanke in zato je tudi treba narediti. Zato se ne ukvarja najprej s tem, kje in koliko in kdo bo imel, ampak kaj s pokrajinami želimo in jim bomo to tudi s temi zakoni, ki jih obravnavamo, določili. Uvedba pokrajin, sem prepričana, da bo prinesla novo dinamiko in hitrejši razvoj, denar se bo podobno kot v občinah bolj racionalno porabljal, nadzor bo boljši, ker danes nisi mogel nekega uradnika na prometnem ministrstvu videti kar vsak dan, svojega bližnjega ali pa sokrajna boš pa lahko zelo hitro. To poznajo župani in tisti, ki so ali pa smo delali na občinah, ko te na vsakem rokavu nekdo "cuka za rokav" za vse, kar spada v pristojnost ali pa tudi ne občin. Boljše bo načrtovanje izvajanje skupnih projekt posamezne pokrajine. Prenašajo se tudi sredstva, kar je pomembno. In prepričana sem, da se bodo ta sredstva bolje porabila in bodo projekti hitreje zaključeni. Morda pri občinah nismo najbolj domislili, kako s kadri, in se nam je zgodilo, da smo zaposlovali veliko kadrov, medtem ko tiste občine, če govorim za naš primer Mestna občina Ljubljana oziroma Vič-Rudnik ni odpuščala ali pa prispevala katerega od njihovih delavcev v katero od novih občin, z redkimi izjemami, ampak v glavnem so vsi ostali v Mestni občini Ljubljana, male občine pa so zaposlovale na novo. Zato se mi zdi pomembno, da je v okviru ministrstva in tudi že v tej fazi strokovna komisija, ki bo pogledala, kateri kadri in kako bi jih lahko premestili tako, da bomo najbolj primerno razdelili naloge in uporabili tisto, kar že imamo, in da ne bo potrebnega dodatnega zaposlovanja. Sama sem prepričana, da si nihče od občine, kjer živim ali pa sosednjih, ne želi več v nekdanjo občino Ljubljana-Vič-Rudnik, ker se je preveč projektov in preveč stvari naredilo od takrat, ko smo samostojni. In kot sem rekla, mnoge so se ukvarjale z osnovnimi stvarmi, s katerimi se Ljubljana že davno ni več ukvarjala, pa so jih naredile in danes korakajo zelo hitro, da ne rečem, da so na kakšnih področjih morda celo več naredile kot Ljubljana. Zadnjič je predsednik Vlade na Koroškem rekel, da bo sedež Koroške poslej v enem od mest na Koroškem ali pa na Dolenjskem, ne več v Ljubljani. In to je bistvo, Korošci, Dolenci, predstavniki pokrajine, ki jih bodo državljani izvolili, bodo odločali o tem, kaj je zanje prioriteta, kaj želijo urediti in v katero smer se želijo razvijati. Uvedba pokrajin bo tako po mojem prinesla hiter napredek in realizacijo načrtov, ki so marsikje čakali boljših časov že kar dolgo časa. Sedaj je čas za to in s tem se bodo manj razvite regije približale najbolj razvitim, Slovenja pa bo kot celota še bolj uspešna.
Hvala. Besedo ima gospod Horvat.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod minister, dr. Žagar z ekipo, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Pred Slovenijo je velika nova naloga - ustanovitev pokrajin. Pa ne zato, ker gre za ustanavljanje nekih novih institucij, ampak zato, ker mora ta nova struktura pomeniti decentralizacijo Slovenije in boljši regionalni razvoj. Ne vidim osnovne prioritete pokrajinske uprave v tem, kako bo zagotavljala državljanom čim enostavneje izdajo nove osebne izkaznice, ali novega potnega lista, ali prižgala zeleno luč za nek poseg v prostor. To so servisi, ki morajo biti samo po sebi umevni. Prioritetno nalogo pokrajinske uprave vidim v tem, da mora biti generator razvoja. Vsekakor sem naklonjen ustanavljanju pokrajin v Sloveniji, zavedati pa se moramo vsi, da lahko to prinaša tudi probleme in pasti, v kolikor rešitev ne bo dobro premišljena in ustrezno implementirala. Slovenija je unikatna država, edinstvena država in unikatna in edinstvena bo tudi rešitev, ki bo Slovenijo razdelila ali, bolje, povezala v pokrajine. Opozarjam pa, da moramo biti pri nadaljnjem oblikovanju rešitev resnično zelo tankočutni in eksaktni. Šlo bo za aritmetiko majhnih števil, ki pa bodo morale dajati pri seštevanju zajeten rezultat. Torej rešitev ni možno prepisati s spletnih strani ali pa od katerih drugih evropskih držav. V Novi Sloveniji smo tej problematiki posvetili celo posebno sejo sveta stranke, ki je dala natančne smernice za oblikovanje pokrajin, ki jih je natančno opisal in predstavil moj kolega Martin Mikolič in jih ne bom ponavljal. Od 1. januarja letos smo del evroobmočja. To pa ni samo privilegij, ampak tudi obveznost. Potrebno bo še naprej zagotavljati stabilno javnofinančno stanje, tudi ob pokrajinah. Trenutno smo v Sloveniji na zelo dobri poti, ob dejstvu, da se zavedamo dolgoročnih problemov, ki jih imamo zaradi staranja prebivalstva, enako kot tudi večina evropskih držav. Ustava v tretjem odstavku 143. člena določa, da država z zakonom prenese na pokrajine opravljanje posameznih nalog iz državne pristojnosti, mora pa jim za to zagotoviti potrebna finančna sredstva. Tako kot Vlada tudi Državni zbor smo torej dolžni zagotoviti, da se s prenosom nalog z državnega na pokrajinski nivo prenesejo tudi sredstva. Natančno bo treba definirati, katere naloge se bodo po novem izvajale na pokrajinskem nivoju, kar pomeni, da bo državni nivo razbremenjen, tako dela kot tudi finančnih sredstev. Vsekakor pa menim, da je treba zagotoviti nevtralen prenos nalog z ene ravni na drugo, ki ne bo povečal celotnih javnih izdatkov oziroma izdatkov centralne, regionalne in občinske ravni države. V nasprotnem primeru lahko povečamo javno porabo, kar pa vsekakor ni in ne more biti naš cilj. Pojavljajo se ideje, da bi se na pokrajinah izvajale neke nove naloge, ki so sicer določene v zakonih, pa se do sedaj niso izvajale. Takim rešitvam nasprotujem, saj to res lahko pomeni veliko povečanje javne porabe. Glede na to, da še nimamo natančnih finančnih ocen oziroma učinkov zakona, se zelo težko odločimo, kateri davčni vir oziroma viri bi lahko bili odstopljeni pokrajinam za financiranje prenesenih nalog. Pri tej odločitvi se bomo opirali tudi na izkušnje ostalih evropskih držav, ki poznajo pokrajine oziroma regionalen nivo javnih financ. Mislim pa, da niti ni tako pomembno, kateri davčni viri bodo odstopljeni pokrajinam, ampak je predvsem potrebno zagotoviti stabilen vir financiranja za izvajanje prenesenih nalog. Financiranje pokrajin je treba zagotoviti v skladu z načeli javnega financiranja in določbami zakona, ki ureja javne finance, in v skladu z duhom ustavne določbe, da mora država pokrajini zagotoviti sredstva v sorazmerju z vrsto in obsegom prenesenih nalog. Treba je zagotoviti financiranje v skladu z načelom transparentnosti, učinkovitosti in gospodarnosti ter finančne optimizacije upravljanja z javnofinančnimi sredstvi. Čaka nas še veliko dela, tudi med dopustom. Na terenu dobivamo poslanci vprašanja, kako bodo pokrajine določene servise izvajale, in želim si, da bi te odgovore čim prej dobili. Se pravi, da bomo na nek način simulirali, kakšno bo stanje, recimo, 13. julija 2011. Predvsem pa se mi zdi, da moramo koncept pokrajin razumeti. Spomnim se prvih lokalnih volitev, ko smo izvolili župana in občinski svet, vendar še kar nekaj mesecev, morda leto nismo imeli pojma, kaj pravzaprav naj sedaj s to občino počnemo. Gotovo bo tudi nekaj časa preteklo, da bodo pokrajine zaživele in dejansko dajale rezultate, kot si jih želimo. Danes sem že na terenu na nek način pozval Pomurce k sodelovanju pri oblikovanju zdravih in pametnih rešitev. Sam ocenjujem, da tudi zaradi tega, ker v dosedanji pomurski statistični regiji žal nismo bili sposobni izpeljati niti enega regionalnega projekta, ker je povsem normalno, da v svetu regije sedijo župani, ki logično, razmišljajo župansko. Denar, ki ga dobijo kakorkoli že, bodo seveda locirali v občinske projekte za še kakšen kilometer pločnika ali ceste ali kanalizacije in tako naprej. To je povsem logično. Ni pa bi bilo tiste skupne energije, tiste skupne volje, da bi zagotovili neka sredstva dejansko za pokrajinski projekt. Na primer pomurski vodovod. Seveda želim celotni ministrski ekipi veliko sreče pri iskanju optimalnih rešitev, mislim pa in tudi zagotavljam, da bo Poslanska skupina Nove Slovenije pri tem konstruktivno sodelovala. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Mikolič.
Hvala. Tudi jaz ne bom ponavljal tistih stvari, ki sem jih omenjal v predstavitvi našega stališča. Bi pa omenil to, da sem tudi sam bil na Češkem v okviru obiska našega odbora v treh čeških pokrajinah. In res je, da je Češka uvedla pokrajine leta 2000, tudi sami so nam nekako povedali, da so bile pokrajine nekako politična odločitev v parlamentu, kar moramo si vsi skupaj priznati popolnoma logično. To je, tisto, o čemer se parlament odloča, je prav gotovo politična odločitev. Tudi naj omenim to, kot je že moj poslanski kolega Posedel prej omenil, da dejansko po sedmih letih niso zadovoljni z uvedbo pokrajin. Vsaj z moje strani pa ni bilo težko zaključiti, zakaj so nezadovoljni. In rad bi povedal tole. Pokrajinam niso dali tiste pristojnosti, ki bi jim pravzaprav morali dati. Niso jim dali nalog, se pravi, niso izvedli popolnoma decentralizacije na prvem mestu, na drugem mestu tudi finančnih sredstev jim niso dali. Istočasno, z uvedbo pokrajin je pa res, da so v tisti najmanjši pokrajini zaposlili na novo 300 ljudi, največji pa 600 ljudi. In jaz bi danes rad tu povedal, da prav gotovo je to tudi šola za nas. Jaz ne bi želel, da bi ta Vlada ali tudi ta Državni zbor podprl takšne rešitve, ki bi bile podobne temu, kar so naredili Čehi. Za mene je še vedno na prvem mestu bistvena zadeva prenos nalog na pokrajine. Prenos vseh tistih nalog, da bodo lahko pokrajine res izvajale skladen, če zdaj lahko tako rečem, da se bo v pokrajinah res ali pa, da bomo potem državljanke in državljani Republike Slovenije občutili skladen regionalni razvoj. Mislim, da je to tisto najbolj bistveno in vem, da to niti teoretično ni možno, še manj pa praktično, da bi danes, ko razpravljamo o tem zakonu, tukaj sedeli vsi ministri, ker vem, da je bilo precej dobrih konstruktivnih napotkov, kaj naj bi se, katere naloge naj bi se izvajale na pokrajinah. Pa ne s tem namenom, da bi se tresli, katerih pristojnosti se bodo morali odreči, ampak s tem namenom, da se bodo res posamezna resorna ministrstva morala odreči določenim nalogam, za katere sem trdno prepričan, da se bodo veliko bolj uspešno izvajale na pokrajinah. Smatram, da res ni samo od ministra za lokalno samoupravo in regionalni razvoj odvisen ta del sprejemanja zakona, da bo res zakon ali pa, bi rekel, celoten paket zakonodaje tudi dober, ampak je to odvisno od vsakega posameznega resornega ministrstva. Se pravi, če bo to uspešno dogovorjeno, potem ne vidim nobenih ovir, da se ne bi na regionalnem ali pokrajinskem nivoju v zadovoljstvo vseh tistih občin, ki bodo v tej pokrajini, izvajale naloge. Mislim, da ni bistveno to, kar je eden od predhodnikov govoril o fiskalni decentralizaciji, ki naj bi, baje, bila do leta, mislim 1990 oziroma takrat, ko so bile tako imenovane komunalne, če lahko tako rečem, občine. Ni zdaj bistveno, ali se bomo mi šli s to pokrajinsko zakonodajo fiskalno decentralizacijo, jaz mislim, da je najbolj bistveno to, da se bomo šli, da bomo izvedli finančno decentralizacijo oziroma decentralizacijo državnega proračuna. To je bistvo. In če bomo to tudi izvedli, to pomeni, da se bodo potem tudi posamezna območja v Sloveniji hitreje razvijala napram tistim, ki so že veliko v smislu razvoja veliko pred temi, ki so nerazviti. Ker če bi fiskalna decentralizacija, kot je bilo omenjeno, res bila v tem pomenu, da je to bilo narejeno v smislu skladnega regionalnega razvoja, potem mi danes ni jasno, zakaj nekatere regije, če zdaj lahko tako rečem, toliko capljajo po 15-ih letih ali pa po 20-ih letih za drugimi zelo razvitimi območji. Mislim, da je tudi to zelo bistveno, kar sem želel povedati. Zaključil bi s tem, da je zelo bistveno to, katere pristojnosti, katere naloge bomo s posameznih resornih ministrstev prenesli na pokrajine in da se bodo ministrstva znala odreči določenih nalog, ravno z namenom, da bodo sama ugotovila ali pa bo v končni fazi celotna vlada, da to so pa tiste naloge, ki se bodo morale izvajati na pokrajinah ravno z namenom, da bo tudi izplen boljši, da bo večji učinek. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Kontič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Še enkrat, gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Naj opozorim najprej na pomanjkljivost, ki je v tem zakonu, to je, da ni spoštovana odločba Ustavnega sodišča, ki je bila sprejeta v tem času, in je to potrebno vnesti v zakon. To je v sestavi volilnih komisij, volilnih odborov in pa ta odločba govori tudi o glasovanju po pošti, ugotavljanje pravičnosti glasovanja po pošti. To bo potrebno do druge obravnave zakona vnesti v ta zakon, da bo skladen z odločbo Ustavnega sodišča. To je prvo opozorilo, gospod minister. In pa druga pomanjkljivost, če že govorimo Zakon o volitvah v pokrajine, je to glede enakomerne zastopanosti spolov, na kar me je opozorila kolegica mag. Majda Potrata. Mi imamo v 51. členu zapisano enakomerno zastopanost spolov, imamo omenjenih 40% in imamo v drugem odstavku tega člena tudi zapisano, kako se odloča v primeru, da so samo trije na kandidatni listi, nakar sledi seveda člen 87. ki teh 40% razvrednoti za te naslednje prve volitve in pravi, da je kvota 25%. Poleg tega pa črta v bistvu za prve volitve drugi odstavek tega člena, ki sem ga prej omenil, torej v primeru, da so trije na listi, se ne upošteva ta drugi odstavek tega člena, kar lahko pomeni, da bodo trije istega spola na prvih treh mestih, če bodo samo trije - pa ne bom razpravljal o tem, ali bodo ženske ali moški, to pri tem niti ni tako pomembno. In če sedaj v času, ki mi je ostal oziroma je ostal Poslanski skupini Socialnih demokratov, povem še nekaj glede dilem, ki so se skozi pripravo tega zakona pojavljale in so sedaj nekako še vedno v zraku glede dvotirnosti, enotirnosti, dvoživk. Dogovorjeno je bilo oziroma sprejet je bil neke vrste kompromis med ministrom Virantom in ministrom Žagarjem, da smo v bistvu za enotirni sistem s postopnostjo. Sedaj, te postopnosti jaz najbolj ne razumem zaradi tega, ker kot v posmeh je minister Virant ravno v tem času poslal v usklajevanje oziroma v obravnavo zakon o državni upravi, kjer uvaja 14 upravnih okrajev. To je dobro. Namen, bi lahko rekli, da je dober. 14 upravnih okrajev, 14 pokrajin in kasneje so upravni okraji utopijo ali pa stopijo s pokrajino in postanejo pokrajina. Ampak mi imamo sedaj tri nivoje, če bo to sprejeto: država, pokrajina, občina, po lokalni samoupravi, recimo, če državo potem odmislimo, razen za prenos nalog, in država, upravni okraj in upravne enote. In ko mi govorimo o prenosu nalog iz upravnih enot, recimo v tem trenutku takoj na področju prostora na pokrajine, in če istočasno gospod Virant skozi Vlado in parlament ustanovi 14 upravnih okrajev, to pomeni, da bomo mi imeli iz upravnih enot prenesen prostor na pokrajine in glede na to, da mi ne bomo odmikali storitev od uporabnikov, bodo uporabniki gradbeno dovoljenje še vedno iskali na upravni enoti, odločalo se bo o tem v pokrajini, glede prostora in tudi potem posledično izdaje tega dovoljenja, imeli bomo pa še umetno-upravni okraj. Sedaj to tudi ljudje ne bodo čisto razumeli, ko bomo to zgodbo poskušali razložiti. Mislim, da ta postopek ni dober, da je z upravnimi okraji v tem trenutku potrebno počakati, ustaviti ta projekt, ker upravni okraj bo tudi pomenil, da bo prenos pristojnosti z upravnih enot na pokrajine tekel veliko počasneje kot pa, če upravnih okrajev ne bi bilo, ker bomo imeli vzporedni, se pravi dvotirni sistem vsaj v začetku. Glede volitev predsednika, tu se je danes pokazala vsa mavričnost različnih pogledov na to rešitev. Še enkrat povem, da sam osebno, in tudi v poslanski skupini smo naklonjeni temu, da bi predsednika pokrajine izbirali na neposrednih volitvah. Mi menimo,da je potrebno v pokrajinah imeti predsednika z neposrednim mandatom. Ta predsednik se bo tudi pogovarjal z državo in mora imeti, da ne uporabim izraza, moč. V primeru, da bo izvoljen posredno, torej preko ali iz pokrajinskega sveta, se bojim, da se bo ta predsednik pokrajine ukvarjal predvsem s tem, da bo imel večino v pokrajinskem svetu, ki mu bo omogočila, da je še vedno predsednik tudi na naslednji seji, ki jo bo sklical. V nasprotnem primeru bodo predsednika menjali, ker se koalicija lahko spremeni in bo predsednik in tudi pokrajinski svet se ukvarjal sam s seboj, namesto da bi se ukvarjal z zadevami, za katere je bil ustanovljen. Tu obstoji tudi nevarnost in s to se strinjam,da bi lahko prišlo do nesoglasij med predsednikom sveta in pa pokrajinskim svetom, ampak to je tudi pri županih in občinskih svetih, pa nekako zadeve na koncu kar stečejo. Še o paketu zakonodaje. Že v uvodu v imenu poslanske skupine sem povedal, da želimo, boljši izraz je zahtevamo, paketno, hkratno obravnavo vseh zakonov. Želimo tehnični, tako imenovani tehnični zakon, ki je zelo vsebinski, ki bo dejansko pomenil prenos nalog z ministrstev na pokrajine. Tu se bo šele začel tisti pravi problem, ko se bo minister Žagar moral soočiti s kolegi z Vlade in dogovoriti, katere zadeve se bodo prenesle na pokrajino. To bo težak zalogaj, ker bo prihajalo tudi do nesoglasij. Bi pa opozoril in morda tudi prosil, da pri tem uporabljate oziroma upoštevate načelo subsidiarnosti, torej da prenesete na pokrajino naloge, ki bodo na pokrajinskem nivoju bližje in bolje delovale oziroma izvajale, kot pa se sedaj znotraj ministrstev. In še nekaj. Želim si, da se na pokrajinah poenoti razdelitev različnih služb. Da se znotraj pokrajine potem najdejo vse službe, razdeljene v 14 različnih pokrajin, in da na ta način zagotovimo tudi boljšo koordinacijo, pa naj za primer navedem samo inšpekcijske službe.
Hvala. Gospod Jazbec.
Hvala lepa. Spoštovani gospod predsednik, minister s sodelavci! Po skoraj deseturni razpravi o treh zakonih ugotavljam, da je večina razpravljavcev razpravljala pravzaprav o četrtem zakonu, ki danes sploh ni v razpravi, seveda z izjemo gospoda Kontiča, ki se z eno besedo tega ni dotaknil. Rekel bi lahko takole, pričakoval sem, da bo v današnji razpravi razjasnjen marsikateri problem v zvezi s temi tremi zakoni, ki so danes v razpravi, in da bodo pogledi bolj poenoteni, tako da bi pripravljavec za drugo obravnavo lahko zakone pripravil temeljito, tako da bi jih ne bilo treba popravljati potem z amandmaji. Čudi me razprava nekaterih razpravljavcev, ki so šli v smislu razprave o tem, ali je sploh smiselna pokrajinska razdelitev Slovenije. O tem smo se v tem Državnem zboru odločali pri spremembi ustave, ko smo v lanskem letu spremenili tri člene ustave in tako dejansko omogočili in dognali, da je to v Sloveniji nujno. Če pa primerjamo razprave v tistem delu, ko nekateri izražajo toliko skeptičnosti glede upravičenosti pokrajin, pa se je treba vrniti samo v leto 1995, ko so nastale nove občine in ko je bilo v razpravi v Državnem zboru in posebej po sredstvih javnega obveščanja veliko dilem, koliko občin se bo prvo leto, koliko drugo in koliko četrto in vsa naslednja leta moglo pripojiti nazaj k matičnim občinam. Tako se ta črni scenarij žal ali pa na srečo ni uresničil. Treba je pa povedati, da če bo ta Vlada ali naslednje vlade šle v smislu spreminjanja pogojev Zakona o financiranju pokrajin v tej smeri, kot je to bilo storjeno leta 1998 pri Zakonu o financiranju občin, takrat so se namreč pogoji tako zaostrili, da je dejansko bila po letu 1998 vprašljiva marsikatera majhna občina s finančnega vidika. Ti pogoji financiranja občin so se takrat zaostrovali vse do leta 2005, ko je prvič vlada posegla v princip financiranja občin in s tem omogočila dejansko bistveno višji standard in s tem pospešila tudi nekatere apetite po ustanavljanju novih občin. V današnji razpravi je bilo tudi precej izpostavljene dileme okoli tega, kako s prenosom pristojnosti in s prenosom zaposlenih z ministrstev na regionalno raven. Poglejte, nekdo od današnjih sogovornikov je naredil dobro analizo, koliko procentov ljudi se dejansko dnevno prevaža, migrira v Ljubljano na delo. V primeru ustanovitve pokrajin bo pač ta migracija potekala še malo v drugi smeri, to se pravi, se bo še kdo peljal iz Ljubljane v Celje ali Maribor ali pa tudi v Mursko Soboto v službo, tako kot se danes vozijo od tam v Ljubljano. Jaz v tem ne vidim nobene dileme in mislim, da to ni nič hudega, tako ne za zaposlene, kot za tiste, ki imajo danes dilemo okoli tega. Pojavlja pa se dilema okoli stroškov oziroma podražitve v primeru takšne regionalne razdelitve. Jaz mislim, kljub temu da Vlada in koalicija predvideva, da stroški delovanja regij ne bodo podražili in angažirali dodatnih javnih sredstev, osebno pa mislim, da je 5 do 10% povišanje teh sredstev realnost in da bo pravi uspeh, če se bo podražitev sukala v okvirih med 5 in 10%. Glede na to, da mislim, da je to tudi eden zadnjih projektov, ki je v Sloveniji še za izpeljati v smeri dokončne podobe Slovenije, mislim, da ima ta Državni zbor edinstveno priložnost, da se zapiše v zgodovino, ko bo projekt regionalizacije v Sloveniji izpeljal do konca. Današnja razprava kaže, da smo lahko zelo optimistični in da lahko pričakujemo realizacijo sprejemanja teh zakonov in realizacijo v naslednjem letu. Hvala.
Hvala. Gospod minister, imate besedo, izvolite.
Hvala za besedo. Menim, da sem še najprej dolžan, verjetno, nekaj odgovorov, čeprav bi mogoče rekel lahko tudi to, da se bom v nekaterih delih tudi ponovil, saj na nek način je lahko to v 10-urni razpravi kar logično, da se podobna vprašanja postavljajo, ampak vseeno mislim, da so pomembni ti podatki. Kar zadeva samo zakonodajo. Pred vami je ta paket, ki je vsebinski, še enkrat ponavljam, mi v tem trenutku že pripravljamo ta tehnični zakon, ta usklajevanja po posameznih resorjih potekajo in v teh usklajevanjih prihaja podobno do dilem po številnih vprašanjih, kot tudi tukaj med vami na strokovnem nivoju. Mi v tistem delu, kjer so zakoni v tem trenutku v proceduri, že v usklajevanjih, pač usklajujemo te zakone v smislu pokrajinske zakonodaje. Zato, ker ta paket je sprejet in vsi ostali zakoni, ki se sprejemajo za tem paketom, bojim se, da na Vladi, morajo biti s tem delom tudi usklajeni, tako kot poteka ta redosled. Na drugi strani je pa odprt ta paket 50 in nekaj zakonov, ki jih je pa potrebno uskladiti in jih popraviti z enim samim zakonom. Verjetno to ne bo racionalno in tudi edino možno, če pomeni potem seveda operacionalizacijo tega osnovnega vsebinskega paketa, čeprav poudarjam še enkrat, vsebine prenosa nalog navzdol, skupaj s finančnimi viri in skupaj z administrativnimi strukturami, so zajete v tem paketu že dokaj natančno. Je pa res, da ta sprememba področne zakonodaje pomeni nadgradnjo tega dela in te vsebine so tudi finančno ovrednotene in te vsebine se pokrivajo s predlogom regionalizacije, ki je prisotna. V povezavi s tem, kar zadeva, še enkrat, upravne enote, sigurno je edino smiseln sistem na srednji rok enotirni, tudi z ozirom na relativno večje število pričakovanih pokrajin. Predvidena je postopnost in že takoj ob ustanovitvi se v izvajanje prenašajo naloge, ki so povezane z razvojnimi funkcijami bodočih pokrajin. To pa ne pomeni, da bi se fizično, še enkrat ponavljam, te stvari selile sedaj s posameznih območij v centre. Daleč od tega. Mislim, da smo vgradili v sam zakon tudi zahtevo, da mora biti dostopnost in kvaliteta storitev enaka oziroma boljša, mislim, da pokrajine lahko to tudi garantirajo. Ne nazadnje prevzema tudi odgovornost za lasten razvoj tudi v tem smislu, tudi odgovornost za kvaliteto tovrstnih storitev, čeprav je krovna zakonodaja še vedno pod ingerenco posameznih resornih ministrstev. In tukaj ne vidim težav, obratno, menim, da bo ta kvaliteta storitev še boljša. Tudi praktično to pomeni, da bodo v vseh primerih, torej tudi v Trebnjem, še vedno po tiste dokumente, ki jih dobijo v tem trenutku na upravni enoti, šli na isto lokacijo, ker bo tam še vedno sedež tega okenca za izdajo teh dokumentov. In to je posebej zajeto. Kar zadeva to komuniciranje znotraj te mrežne organiziranosti institucij posamezne pokrajine. Tu sam ne vidim posebnim težav, posebej z razvojem informacijske tehnike. In še kar zadeva v povezavi s tem tudi tako imenovano centralizacijo. Seveda je lahko ta pokrajinska centralizacija - izkušnje so takšne, recimo, v nekaterih drugih primerih, tudi kar zadeva upravne institucije, da so se zgodile v preteklosti potihem kakšne selitve. Mislim, da so sedaj s tem, ko so pokrajine ostale te selitve na tak način potihem pravzaprav onemogočene. Morale bodo biti "predočene" javnosti in potem bodo tudi odločitve lahko na pokrajini. Kar zadeva vse te pokrajinske racionalizacije, sta pa dva mehanizma že v tem trenutku vgrajena oziroma boste vgrajena v sam sistem zakonodaje. Prvi je svet občin. Svet občin je tisti korekcijski organ, ki bo opozarjal pokrajinski svet na tiste odločitve, ki so v škodo območjem, ki so v škodo občini in v tem smislu celotnega območja. Drugi korekcijski mehanizem ali pa drugi mehanizem, ki je pomemben, je pa povezan z volilnimi enotami, ki morajo zagotoviti enakomerno zastopanost v pokrajinskih svetih. V pokrajinskih svetih ne sedijo župani. Pokrajinski svetniki pa, sem prepričan, podobno kot tudi poslanci Državnega zbora ali pa občinski svetniki bodo že znali poskrbeti za to in bodo tudi prevzeli to odgovornost, zato da bo tudi ta notranji razvoj tekel lažje in hitreje. Osebno vidim tukaj samo pozitiven vidik. Ne nazadnje bodo ti občinski sveti prevzemali tudi vso politično odgovornost, kar zadeva notranje razvojne mehanizme. Kar zadeva vprašanja, ki so povezana z ustanovitvijo pokrajin, s tem predlogom, ki je v proceduri. Poudaril bi še enkrat to, da smo mi ta izhodiščni predlog naslovili na razvojne statistične regije, tudi s tistimi imeni, ki so jih te regije imele, z zavedanjem, da bo prišlo do sprememb skozi javno razpravo, s pričakovanjem tega, tako kar zadeva imena, kot tudi kar zadeva premike posameznih občin, predvsem tistih mejnih lahko. Jaz verjamem, da bodo ti premiki šli v neko kohezivno smer, torej da se bodo pokrajine z vidika števila prebivalcev zaokroževale navzgor, da se bomo bližali temu povprečju. Osebno ne vidim razloga predvsem tam, kjer bomo imeli usklajene predloge s terena, vem, da nikdar ne bo mogoče imeti popolnoma usklajenih predlogov, ampak vseeno, da ne bi mnenja in želja prebivalstva v posameznem okolju spoštovali. Prepričan sem tudi, da boste spoštovali tudi v Državnem zboru, takrat ko bo potrebno o tem odločati. Potrebno bo pa odločati z dvotretjinsko večino. In dvotretjinska večina je po moje velik garant, da bo lahko prišlo do tistih, v danih okvirih, danih možnosti, optimalnih rešitev, ker je potreben zelo širok konsenz. In tudi kar zadeva paralele v tem smislu z občinami, mislim, da teh stvari ni mogoče direktno primerjati v smislu drobljenja in še teh zadev. Vemo, da občine ustanavljajo z običajno večino, tukaj je potrebna dvotretjinska večina, to je pa praktično večina, ki je potrebna za spremembo Ustave, če smo realni. In tudi zaradi tega verjetno ni potrebno v Ustavo zapisati teh določil. Zdaj, kar zadeva še mogoče financiranje. Mislim, da je bilo vprašanje tudi iz tega dela. Sistem financiranja temelji na obstoječem davčnem sistemu, temelji na tem, kar želimo s pokrajinami doseči; želimo doseči razvojni mehanizem, seveda pa moramo sočasno poskrbeti tudi za to, da bodo pokrajine tekoče izvajale tiste naloge, ki so pred njimi in ki jih selimo navzdol in moram povedati to, da se bodo te aktivnosti odvijale v smislu priprave - torej tudi administrativne, tudi vsa vprašanja, ki so povezana v smislu delovnih mest - v naslednjem letu, če bomo v letošnjem letu uspeli vso to zakonodajo sprejeti. Tako je tudi zaradi tega vidika zadeva tempirana, tako da so tehnična opravila za drugo leto pripravljena in bo dovolj časa, da bomo lahko šli tekoče v pokrajinsko delovanje in da bodo tiste institucije, ki delujejo, delovale na način, da ne bo prišlo do določenih težav, vsekakor lahko pride, to je pričakovati, ko se nekatere nove stvari postavljajo, ampak vseeno, da bodo rešitve šle v tej smeri, da bo teh težav čim manj in da predvsem državljanke in državljani tega pri svojih storitvah ne bodo čutili. Seveda, v naslednjih fazah se bodo stvari odražale tudi v bistvenih razvojnih funkcijah. To pomeni nujno prerazporeditev določenega dela sredstev skozi sistem zajemanja, tako na eni strani skozi sistem zajemanja primerne porabe kot na drugi strani tudi skozi sistem financiranja razvojnih investicijskih nalog, ki jih zagotavljamo skozi odstopljen delež na dohodek pravnih oseb. Tukaj so tudi potrebne te korekcije, mehanizem je ta, da vsem pokrajinam zagotavljamo neko 100% povprečje tega davka in da maksimalno je pa lahko presežek tega tam, kjer je teh sredstev zaradi te specifike zajemanja bistveno več - na 150%. V tem smislu so tudi pokrajine delno razvojno stimulirane. Sicer pa bi mogoče ob tem zaključnem delu še enkrat posebej poudaril to, da če želimo narediti naslednji korak v razvoju Slovenije ne samo v policentričnem razvoju v smislu skladnejšega regionalnega razvoja, to je ena od pomembnih prioritet, ampak tudi sicer v razvoju Slovenije, jaz sem prepričan, da pokrajine vsem sredinam, tudi tistim, ki v tem trenutku najbolj odstopajo v razvojnem smislu, prinašajo dodatno razvojno dinamiko, prinašajo dodatno primerjanje, prinašajo neko vrsto konkurenčnosti in to so vse parametri, ki se odražajo potem v tem, da bo razvoj hitreje stekel. Tako razvoj ne gre na račun enega drugim; je pa res, da v tem razvojnem smislu je skozi sistem nekoliko več pomoči za hitrejši razvoj nudeno tistim okoljem, ki ga tudi največ potrebujejo; tudi v smislu vseh rešitev skozi Evropsko listino o lokalni samoupravi, kjer ni samo načelo subsidiarnosti, ampak obstaja tudi načelo solidarnosti in moderne demokracije, kar se izrazito poudarja. Na drugi strani pokrajine ne pomenijo približanja storitev ljudem. S tega naslova pomenijo bistveno bolj učinkovito izrabo sredstev, podobne izkušnje kot z nivoja občin, in ne vidim razloga, zakaj na tem drugem nivoju lokalne samouprave ne bi te možnosti preizkusili. In sem prepričan, da bo tudi to dalo dodaten razvojni mehanizem. In ne nazadnje pomenijo pokrajine avtonomno odločanje o prioritetah, recimo, na področju investicij. Verjetno bi marsikatera težava na cestnem področju, mogoče na področju bolnišnic, mogoče na, kaj vem, srednješolskem pa še neštetih drugih bila hitreje razrešena. In tudi pokrajine posredno prispevajo v razvojnem smislu na usmerjanje na posameznih področjih; recimo, na usmerjanje srednjega šolstva, v tiste poklice, ki jih bolj potrebujemo, in usmerjanje skozi sistem aktivne politike zaposlovanja, ki se prenaša na tiste poklice, ki jih določeno območje bolj potrebuje. In verjetno bi še lahko v tem smislu naštevali. Zato poudarjam, da je za hitrejši razvoj ustanovitev pokrajin potrebna. In tudi iz današnje razprave sem tudi točno to razbral, s tem se verjetno vsi strinjamo. In jaz verjamem, da bo ta politični konsenz, ki je bil dosežen takrat ob sprejetju sprememb ustave, ki zdaj omogoča hitrejšo izpeljavo tega procesa, ohranjen in da bomo ta politični napor uspeli vsi skupaj doseči, da bomo uspeli sprejeti ustrezne tudi kompromise, verjetno, in ustrezne rešitve v tem smislu, da bo potrjen celoten paket zakonodaje, ki pokrajine tudi praktično postavlja v njihovo življenje. In jaz seveda verjamem, da bo ta Državni zbor se držal tudi te na nek način moralne zaveze, ki jo je privzel, ko je potrdil spremembo ustave iz zavedanja, da Slovenija potrebuje hitrejši razvoj. Vsa vprašanja, ki se pojavljajo, vse dileme, ki se pojavljajo tudi še v tem času, bomo poskušali v največji možni meri proučiti in jih bomo skušali, tako kot smo že do zdaj poskušali, v realnih okvirih, v realnih možnostih upoštevati tudi v nadaljnjem procesu priprave zakonodaje in smo odprti za vse pripombe. Vendar bi vseeno opozoril na to, da vse te pripombe morajo imeti neke realne temelje, da morajo biti v okviru možnosti, ki so na voljo, da morajo upoštevati neko stanje, ki ga imamo, in da verjetno nekaterih stvari ne moremo kar tako spreminjati. Recimo, vprašanja, ki so povezana s samim sistemom financiranja, verjetno posegajo v celoten sistem davčne zakonodaje in verjetno tega v tem trenutku ne bomo spreminjali, ampak gremo s tega zatečenega izhodišča. In v tem smislu smo, še enkrat ponavljam, odprti še naprej za vse te pripombe. Naša želja pa je, in verjetno je to skupna želja vseh nas, ki smo danes tu zbrani, pa tudi sicer Vlade, da pripeljemo ta projekt v smer, ki bo dala res tiste prave rezultate, da bomo pripravili najbolj možno kvalitetno zakonodajo v tem trenutku, in predvsem zato, ker pokrajin ne ustanavljamo samo za jutri, ampak verjetno za neko daljše časovno obdobje, in z ustanovitvijo pokrajin temeljito posegamo v sam način upravljanja Slovenije v prihodnje, seveda v pozitivnem smislu. Seveda lahko še enkrat zagotovim, da bomo poskušali tisto, kar bomo še dobili v tem času na mizo, pač v danih okvirih, v največji možni meri upoštevati. Potem bomo lahko pripravili res kvalitetno zakonodajo. Toliko mogoče v tem trenutku. Hvala.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika še kdo razpravljati? Odpiram prijavo, prosim prijavite se vsi, ki želite še razpravljati. Po 5 minut imate. Gospod Pukšič, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi, gospod minister s sodelavci. Seveda sem vesel, da končno imamo pred sabo pokrajinsko zakonodajo. Ministrstvo je to zakonodajo zelo dobro pripravilo, nekoliko jo je potem v usklajevanju moralo "sklestiti", ampak kljub temu da z vsemi rešitvami vsi vedno nismo in ne bomo nikoli zadovoljni, pa vendarle gledano globalno, je to prava pot. Zato pravzaprav razmišljam takole: glede na današnjo 10-urno razpravo mogoče ne bo odveč, če v tem svojem delu tudi nakažem neko hitrejšo pot razreševanja ali pa prihajanja do zaključka te zakonodaje, predvsem iz razloga, da bi se v naslednjih razpravah dejansko bolj dotikali vsebine posameznih zakonov, ne pa, zakaj še nimamo zakona o ustanovitvi pokrajin, zakaj še nimamo na mizi zakona o prenosu, da bi glede na to, da po 13 leti, 13., v petek, sprejemamo - in bomo sprejeli, verjamem - te tri zakone, da bi vsaj do 13. septembra v letošnjem letu še pripravili ostala dva zakona, tako da bi šli potem v paketu vseh pet zakonov v naslednjo drugo branje. In na ta način bom zadovoljili tudi tisto, o čemer je bilo danes govorjeno: kako se bodo nekako te [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]pa petki poklopili, pa vendarle je to tako, kot so volitve v državi znak in stopnja demokratičnosti, je tudi stopnja demokratičnosti prenos odločanja z državne na regionalno in lokalno raven. Mi tukaj sicer še precej zaostajamo na lokalni ravni, torej odločajo ali odločamo, državljanke in državljani, nekje v okviru 5% GDP-ja, sedaj z regionalno zakonodajo bomo odločali tam okrog 12 do 15% GDP-ja. Pa vendarle, če pogledamo razvitejše in demokratičnejše države, lahko ugotovimo, to nam primerjave kažejo, da z višjo stopnjo demokratičnosti in z večjo skladno regionalno razvitostjo pa odločajo o bistveno višjem delu GDP-ja, tam od 20, 25 in celo do 30% celotnega GDP-ja v celotni državi. In glede na prenose oziroma predlog zakona o pokrajinah, končno torej usklajen v tako imenovanim enotirnim sistemu z nekim časovnim zamikom, je vendarle korak v pravo smer. Če pa uspemo ali pa uspe ministrstvo - jaz pa v to ne dvomim, ker so pridni, delovni in sposobni, ker imajo tudi izkušnje s tega področja - to narediti, bomo z amandmaji lahko še tako ta zakon kot tudi zakon o volitvah, tako kot je bilo danes tudi rečeno, ali bo predsednik sveta regije sedaj po tej zakonodaji posredno izvoljen, mogoče celo uskladili za kakšno boljšo rešitev in čim več demokratičnosti pripeljali preko te regionalne zakonodaje do naših državljank in državljanov. To si tudi zaslužijo in to je tudi naša dolžnost. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Gospod minister z ekipo! Nekaj malega bi vendarle želela dodati v tej razpravi k tistim razmislekom, ki so zvezani s tem, kaj naj bo pravzaprav vodilo pri oblikovanju pokrajin, in začetna razprava dr. Gantarja, ki je opozarjal ravno na to, katera merila morajo biti, da mora pokrajina rasti od ljudi, ne pa iz politike, se mi zdi bistvenega pomena. In zato tudi ni naključje, da je vprašanje postavitve sedeža pokrajine ali pa vprašanje poimenovanja pokrajine za ljudi tako bistvenega pomena in meni se v resnici zdi pomembno, zaradi tega ker je to identifikacijska točka za pokrajino, ki nastaja. Težava pri tem je, na kar so nekateri opozarjali, da imajo nekatera poimenovanja zgodovinsko utemeljenost, nekatera so zdaj zemljepisno drugače uporabljena, kot so bila nekoč v zgodovini uporabljena, in potem prihaja še do narečne členitve in uporabe posamičnega imena. Vse to je treba upoštevati, ampak bistveno se mi pa zdi vendarle to, če naj bi pokrajine zaživele v takem duhu, da bi bila tudi pripravljenost in pričakovanja izpolnjena, vsaj kar zadeva, recimo, pokrajino, v kateri bom živela, upam da, vidim da rastejo ravno iz tega. To poimenovanje "Štajerska" ima več razsežnosti tudi zaradi tistih, o katerih je dr. Gantar govoril, o pokrajinah, ki so čez mejo, onstran nacionalnih meja naše države. In ko sem pri Mariboru, je seveda za mene pomembno še eno drugo vprašanje. Že nekaj mandatov nazaj je zaradi teh nenehnih tenzij med Mariborom in med Ljubljano bilo pogosto vprašanje navezovanja in stikov Maribora, ne samo do Gradca, o katerem je bilo že govora, ampak tudi do Zagreba. In če se bo Evropska unija širila, potem se bo vprašanje schengenske meje drugače postavljalo in tudi vprašanje povezovanja kako drugače še, tudi verjetno do Monoštra in do katerega drugega kraja, do katerega se bo morala naša pokrajina, recimo, katerakoli videti v povezavah kot enakovredna partnerica pri čezmejnem sodelovanju. Ampak tisto, kar se mi zdi pri teh pokrajinah, o katerih zdaj govorimo in o njihovi velikosti, je seveda mogoče pritrjevati tistim, ki zahtevajo upoštevanje strokovnih kriterijev. In morebiti smo tisti, ki prihajamo iz takih trdnih pokrajinskih središč, ker imamo možnost računati na to, da postanemo pokrajinsko središče, dosti lažje stališče, kot kdo drug. Jaz se spomnim, da smo v prejšnjem mandatu govorili 3 univerze, 3 škofije, 3 pokrajine, medtem je škofij v Sloveniji nastalo več, univerz je po razvojnih programih tudi večje število predvideno, ampak moram reči, da tukaj bi moralo biti razmišljanje o številu pokrajin racionalno, res ne samo politično, ampak tako, da bi pokrajine lahko kakovostno opravljale tiste funkcije, ob katerih se tudi številna vprašanja ljudem postavljajo. Omenjali ste srednješolsko mrežo, zdravstveno mrežo in vse drugo. Saj je res, da majhne občine so znale asfaltirati ceste, poskrbeti za vodovode, telefonijo in še za marsikaj, ampak ko pa greste na tiste družbene funkcije, je pa stvar bistveno drugače. Še enkrat bi vas rada gospod minister vprašala, zakaj ste se odločili v prehodnih določbah postaviti na čelo enakih možnostih ali vsaj enake zastopanosti drugače, kot ste za volitve v Evropski parlament prvič, ko so bile postavljene, ni bilo zamika tega in tudi za pokrajinske volitve ne vidim, da bi moral biti ta zamik postavljen, ker nobenega racionalnega razloga ni, da ne bi prvič v pokrajine upoštevali tudi enakomerne zastopanosti.
Hvala. Gospa Pečanova.
Hvala lepa. Tudi jaz bom ponovila vprašanje, ki ga je že zastavil kolega Kontič. Zanima me, zakaj Vlada ni pripravila v Zakonu o volitvah v pokrajine tudi takega besedila členov, ki se nanašajo konkretno na glasovanje po pošti in na sestavo volilnih komisij in volilnih odborov, ki bi bili oblikovni v skladu z obema sodbama Ustavnega sodišča, ki sta bili izdani v letošnjem letu, in to preden je besedilo tega zakona prišlo v Državni zbor. Se pravi, da je Vlada imela na razpolago dovolj časa, da bi te člene dopolnila in jih uskladila z izrekom in tudi obrazložitvijo sodbe Ustavnega sodišča. Menim, da nobena zakonodaja, ki je pripravljena po tem, ko se bile izrečene oziroma izdane odločbe Ustavnega sodišča, ne bi smela priti v Državni zbor s takimi pomanjkljivostmi, kot je prišla ta. Verjetno bi se našlo še kaj drugega, ampak mislim, da najmanj, kar je, tisto, kar je popolnoma sveže, bi bil čas, da se pri tem upošteva. Razlage, saj bo to v zakonu o volitvah v Državni zbor urejeno ali pa morda ob volitvah za predsednika države, kjer bi tudi moralo biti urejeno in to verjetno pred volitvami v letošnji jeseni, mislim, da so "za lase privlečene" in bi zato prosila, da nam vendarle odgovorite, kaj boste storili v času do drugega branja te zakonodaje.
Hvala. Ali kdo nasprotuje, da damo 5 minut tudi ministru? Nihče. Gospod minister, izvolite.
Hvala za besedo. Poskušal bom odgovoriti na ti dve vprašanji. Kar zadeva to drugo vprašanje, ne vidim težave, da ne bi tega uredili. Po mojem vedenju se nam je zakonodaja ravno križala, ker je bila že v vladni proceduri. Kar zadeva ta del ne vidim težav, da ne bi tega mogli skozi nadaljnjo proceduro urediti. Kar zadeva vaše vprašanje okoli načina volitev v smislu enakih možnosti, pa moram reči, da smo se odločili za rešitve, ki so identične rešitvi v Državni zbor, po mojem vedenju. Zato ker so tudi volitve predvidene sočasno in tudi tam je, mislim, da prehodno obdobje identično. To je bil razlog v tem trenutku, kar zadeva to zakonodajo.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogih sklepov, da so predlogi zakonov primerni za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes, v okviru glasovanj pol ure po prekinjeni 10. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na zadnjo, 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O KAZENSKEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Davorinom Terčonom. V zvezi s tem predlogom zakona Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje predlaga Državnemu zboru sprejem sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Mojca Kucler Dolinar bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo. Novela zakona, ki jo je predlagala skupina poslancev s prvopodpisanim Davorinom Terčonom, spreminja v bistvu samo en člen Zakona o kazenskem postopku oziroma predlaga spremembo enega člena. 149.b člen je bil dodan kazenskemu postopku z novelo leta 2004 in na enem mestu ureja in je uredil ter določa pogoje za zakonito pridobitev podatkov o udeležencih, okoliščinah in dejstvih telekomunikacijskega prometa, kot so številka ali druga oblika identifikacije uporabnikov telekomunikacijskega prometa in telekomunikacijskih sredstev, vrsta, datum, čas in trajanje klica oziroma veze ter količina prenesenih podatkov. Predlog spremembe zakona želi zvišati dokazni standard iz razlogov za sum na utemeljene razloge za sum. Omejuje tudi pregon storilcev kaznivih dejanj na tista dejanja, za katera je zagrožena kazen najmanj 5-ih let zapora, oziroma kaznivih dejanj, ki jih predpisuje člen, ki postavlja pogoje za odreditev ukrepa tajnega opazovanja. Res je, da je dokazni standard za pregon v veljavnem zakonu postavljen nižje, vendar pa bi z zaostritvijo, ki jo podlaga poslanec Terčon, iz kroga možnega pregona izpadlo veliko in široko polje preiskovanja kaznivih dejanj ali storilcev. Vsa kazniva dejanja, ki jih je možno odkriti s pomočjo nadzora elektronskega komunikacijskega omrežja, imajo za sankcijo nižjo kazen od 5 let zapora, tako bi bil izpad še večji. Procesna zakonodaja je v kazenskem pravu zelo občutljiva reč, majhne napake lahko povzročijo, da se postopek ustavi ali da zadeva na koncu pade v vodo. V Poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da prepogosto spreminjanje kazenskega postopka v členih, ki so ključnega pomena predvsem za predkazenski postopek ni dobro in je lahko v končni fazi tudi škodljivo. Nedomišljene spremembe pa lahko pripeljejo tudi do nepredvidljivih posledic, zato bomo podprli sklep matičnega delovnega telesa, da predlog zakona, ki ga je predlagal poslanec, ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala. Gospod Marjan Drofenik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Spoštovani predsednik, poslanke, poslanci. Državni zbor je leta 2004 v Zakonu o kazenskem postopku v 149.a členu določi prikrite ukrepe, ki jih je do razveljavitve urejal 49. člen Zakona o policiji. Z novelo zakona je bil sprejet tudi novi 149.b člen, ki je uredil in določil pogoje za zakonito pridobivanje podatkov o udeležencih, okoliščinah in ostalih dejstvih prometa v elektronskih komunikacijah. Tu gre za naročniško številko, vrsto, datum, čas in trajanje klica. Posredovanje teh podatkov odredi preiskovalni sodnik na predlog državnega tožilca. Prav tako to področje ureja direktiva 2006/24, ki nalaga obveznost hrambe operaterjem elektronskih komunikacij, izključuje pa hrambo o vsebini komunikacij. Direktiva naj bi zagotovila dostopnost podatkov za namen preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona hudih kaznivih dejanj, način dostopa do teh podatkov pa mora opredeliti nacionalna zakonodaja. Predlagatelji poslanke in poslanci Poslanske skupine nepovezanih poslancev so prepričani, da novela Zakona o kazenskem postopku iz leta 2004 ni v skladu z določili direktive, še posebej 149.b člena, ki določa pogoje za pridobivanje podatkov o prometu elektronskih komunikacij. Ta člen namreč omogoča, da operater policiji poda podatke o udeležencih in ostalih podatkih prometa elektronskih komunikacij v zvezi z vsemi kaznivimi dejanji, kar se predlagatelju zdi preširoka rešitev za poseganje v komunikacijsko zasebnost. Predlagatelj želi spremembo tega člena v smeri, da bo podatke o prometu v elektronskem omrežju mogoče dobiti le, kadar so podani utemeljeni razlogi za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, in samo v primerih, ko so le-ti potrebni za pregon hujših kaznivih dejanj oziroma dejanj, za katera je po zakonu predpisana kazen zapora petih ali več let. Pri tem velja poudariti, da je potreben pogoj za začetek kazenskega postopka vedno utemeljen razlog za sum in takrat je treba uporabiti vse dovoljene postopke in dejanja, da se domnevno kazensko dejanje tudi razjasni. Utemeljeni sum je torej tisti, ki je v takšnih postopkih vedno zahtevan, in smiselno bi bilo z zakonom določiti, v primeru katerih kazenskih dejanj bi bilo smiselno uporabiti podatke o prometu iz elektronskih komunikacij. V današnji dobi so zapisi klicev v mobilnem omrežju izredno pomembni in imajo v določenih primerih odločilno dokazno moč, v velikem številu primerov pa so ravno ti podatki tisti, ki pomagajo v kazenskem postopku razjasniti, kaj se je pravzaprav zgodilo. Poleg tega se za mnogo kaznivih dejanj ne ve, v kako velikem obsegu so bila storjena ter ali so hujša ali ne, dokler se ne preveri tudi prometa v elektronskih komunikacijah. Mnogokrat še posebej ta metoda pripelje do ugotovitve hujšega kaznivega dejanja ali kaznivega dejanja, ki vključuje mnogo akterjev. Dokazna moč prometa elektronskih komunikacij je v današnjem svetu neizpodbitna. Oženje uporabe tega ukrepa bi v praksi pomenilo, da bi na ta način izpadlo mnogo kaznivih dejanj, ki jih brez uporabe tega ukrepa ni mogoče preiskati. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo prepričani, da v tem primeru ne gre za poseganje v človekove pravice, saj gre le za promet in ne vsebino prometa v elektronskih komunikacijah, ki imajo pri določenih kaznivih dejanjih izredno dokazno moč. Mnoga kazniva dejanja se izkažejo za hujša šele po uporabi tega sredstva, ko se razjasnijo okoliščine dejanja samega. Iz teh razlogov smo se poslanci Slovenske ljudske stranke odločili, da predloga zakona ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Pavel Gantar bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovane kolegice in kolegi! To in prejšnjo sejo poslušamo vedno enako, vedo podobno zgodbo. Nepovezani poslanci predlagamo nekatere zakonske spremembe, Zakon o elektronskih komunikacijah, potem Zakon o parlamentarnem nadzoru SOVE in podobne stvari, še bi se nekatere lahko spomnil, s katerim poskušamo z novelami teh zakonov to država, ta parlament spomniti, da mora pravzaprav ob tem, ko uzakonjuje določene posege v človekove pravice in svoboščine, ohraniti pravo mero in razum. In vedno znova so ti pozivi v naših zakonskih predlogih zavrnjeni in vedno znova se slovenski parlament v svoji večinski postavi in Vlada postavi na stran, lahko bi rekli nesorazmernih ukrepov glede na cilje, ki jih vsi skupaj želimo dosegati. To je bil Zakon o elektronskih komunikacijah in to se bo očitno zgodilo tudi z novelo Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o kazenskem postopku. Kaj želimo? Želimo, da se spremeni 149.b člen zakona, in sicer tako, da za pridobitev podatkov o elektronskem prometu morajo biti utemeljeni razlogi za sum in mora iti za kaznivo dejanje, za katerega je predpisana kazen več kot petih let oziroma so ta kazniva dejanja taksativno navedena v tem členu zakona. Tudi direktiva Evropske unije, na katero smo se sklicevali že prej, se nanaša na hrambo podatkov in uporabo teh podatkov, prometnih, samo za huda kazniva dejanja. Jaz bi vas rad opozoril, da je zaupnost elektronskih komunikacij in sploh sporočanja, pisemska tajnost in podobno, izjemno visoko ovrednotena svoboščina tudi v naši ustavi. Izjemno visoko. In da je pravzaprav kompleten telekomunikacijski promet mobilnih operaterjev, fiksnih operaterjev, interneta in drugih omrežnih storitev vezan na predpostavko zaupnosti komunikacij. Če se dogaja to, kar danes slišimo, da vse več ljudi ne zaupa več mobilnim zvezam in fiksnim zvezam in drugim, internetu, elektronski pošti itn., potem se bodo postopoma začele odpirati druge komunikacijske poti in to bo dolgoročno ali pa že srednjeročno prispevalo in prineslo tudi škodo tem operaterjem. Danes nobeden ne telefonira več po mobilne aparatu, če ima za sporočiti kakšno bolj subtilno, osebno, ali kakšno drugo novico. Tega danes ljudje ne delajo več oziroma čedalje manj. Vprašajte se, zakaj. In to se mora enkrat nehati, mi moramo postaviti stvari tako, da bosta učinkovit nadzor in uporaba prometnih podatkov za preganjanje hudih kaznivih dejanj omogočena, da bo seveda odrejena na osnovi odredbe Vrhovnega sodišča, vendar ne smemo iti v stališče, ki je bilo danes že predstavljeno, da bi lahko z uporabo prometnih podatkov kar vnaprej nekako na zalogo, tako rekoč tudi odkrili obseg nekega dogodka, razsežnosti tega dogodka itn. Ne! Dogodek mora biti detektiran z drugimi metodami in potem se uporabljajo prometni podatki ali pa mogoče v ostrejši obliki, tudi prisluh ali drugi posegi v človekove svoboščine. Jaz bi še enkrat opozoril, da je način, kako so pri nas uporabljeni ali pa je mogoče uporabiti prometne podatke za kazenski postopek, ostrejši od tega, ki ga predvideva direktiva Evropske unije, da smo vzeli najdaljši možni rok, ki ga pri hrambi podatkov predvideva direktiva Evropske unije, in da pravzaprav vedno hočemo iti na najbolj skrajno, najbolj radikalno obliko ukrepa, ki ga sicer mogoče direktive omogočajo, vendar se ga le redko aplicira v posameznih državah članicah. Mislim, da to ni dobro za pravno naravo slovenske države. Hvala lepa. Mi bomo seveda sklepu matičnega delovnega telesa, kot ste lahko uganili, nasprotovali. Hvala.
Hvala. Gospod Jelen bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi. Predlagatelju z novelo v enem samem članu poskuša uvesti spremembo uporabe ukrepov po Zakonu o kazenskem postopku, ki se je z več ali manj danes veljavno vsebino v celoti oblikoval že v prejšnjem mandatu. Po naši oceni je predlog za spremembo neutemeljen, ker smo prepričani v negativne posledice uspešnosti dela pristojnih organov v zvezi z razkritjem in pregonom kaznivih dejanj, na kar bi definitivno vplivalo predlagano oženje kroga kaznivih dejanj za odkritje in pregon, po katerih je možno uporabiti ukrep pridobivanja podatkov iz prometa v elektronskih komunikacijah. Dejstvo je tudi, da so mnoga kazniva dejanja nadaljevana, ponavljajoča in spremljajoča ob drugih kriminalnih aktivnostih in uspešnost razkritja teh lahko pozitivno vpliva na učinkovit pregon drugih hujših deliktov. Jasno nam mora biti tudi naslednje. Za točno določena in opremljena kazniva dejanja, ki prav tako spadajo v okvir pregona, pri katerih gre za višjo stopnjo nevarnosti oziroma ogrožanja, je predpisana možnost uporabe ukrepov, to je prikritih ukrepov, kjer je bistveno večji poseg v zasebnost osumljenca. Pri ukrepih iz 149.b člena pa je z vidika posega v zasebnost ukrep tudi milejši. Torej je potrebno v skladu z načeli kazenskega prava upoštevati jasne razmejitve med intenzivnostjo ukrepov in s tem posegom v zasebnost tudi glede na težo kaznivega dejanja. Predlagano ožanje kroga kaznivih dejanj za ukrepanje po 149.b členu bi se torej negativno odražalo v reševanju kazenskih primerov. V naši poslanski skupini menimo, da tega ne smemo dopustiti, zato bomo podprli predlog matičnega delovnega telesa.
Hvala. Gospod Dimitrij Kovačič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Prosim.
Gospod predsednik, hvala lepa za besedo. Kolegice, kolegi! Zakona o spremembah in dopolnitvah kazenskega zakona v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne podpiramo, saj menimo, da ne gre za uskladitev iz direktive Evropske unije. Direktive Evropske unije, na katero se sklicujejo predlagatelji, namreč ne določa kaznivih dejanj, zaradi katerih se lahko odredi spremljanje in pridobivanje podatkov iz komunikacije v elektronskem omrežju za potrebe kazenskega postopka. Direktiva govori le o hujših kaznivih dejanjih, opredelitev teh hujših kaznivih dejanj pa je prepuščena notranjim zakonodajam držav članic. V naši zakonodaji imamo tako predpisano, da so hujša kazniva dejanja, za katere se lahko za potrebe kazenskega postopka odredi nadzor nad posameznimi elektronskimi komunikacijami, da so to vsa kazniva dejanja, katerih storilci se preganjajo po uradni dolžnosti, če so podani razlogi za sum, da je bilo storjeno, da se izvršuje ali da se pripravlja oziroma organizira kaznivo dejanje. To določilo sedaj veljavnega zakona je tako povsem usklajeno z evropsko direktivo, na katero se predlagatelji sklicujejo. Z evropsko direktivo bi bilo sicer usklajeno tudi spremenjeno določilo, kot je predlagano s strani predlagateljev, vendar poslanci Slovenske demokratske stranke menimo, da ne bi bilo dobro, če bi preveč zožili okvir dopustnosti uporabe tovrstnih prikritih preiskovalnih ukrepov, saj bi bil s tem v posameznih primerih kaznivih dejanj, kjer ni mogoče na drug način izslediti storilcev, lahko kazenski pregon onemogočen. Za družbo vsekakor ne bi bilo dobro, da bi tako lahko nekatera kazniva dejanja, za katera je zagrožena kazen zapora manjša od petih let, gre pa kljub temu za huda kazniva dejanja, ki se preganjajo po uradni dolžnosti, torej da bi takšna kazniva dejanja ostala neodkrita in nekaznovana. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se ne strinjamo, da sedanje določilo samo po sebi pomeni prekomerno uporabo prisluškovanja in nadzora nad elektronskimi komunikacijami. Uporaba takšnega prikritega preiskovalnega ukrepa je namreč še vedno zelo restriktivno dopustna, in sicer šele po tem, ko to odredi preiskovalni sodnik na obrazložen predlog državnega tožilca. Tako predlog za takšen nadzor kot odredba morata biti obrazložena in utemeljena z razlogi in z navedbo okoliščin, ki uporabo ukrepa narekujejo. Šele če je vse to zagotovljeno in do ustreznih podatkov, ki omogočajo učinkovit kazenski pregon, ni mogoče priti na drug način, se lahko takšen ukrep potem odredi in izvede. Zato, kot rečeno, poslanci Slovenske demokratske stranke predlaganega zakona skupine poslancev ne bomo podprli in se strinjamo s predlogom matičnega delovnega telesa, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala. Gospa Darja Lavtižar Bebler bo predstavila stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog Skupine nepovezanih poslancev podprli. Še več, menimo, da bi se že Vlada sama morala domisliti, da je takšna sprememba Zakona o kazenskem postopku potrebna, in bi jo morala tudi sama pravočasno predlagati. En razlog za spremembe 149.a izhaja iz ustrezne direktive, ki jo je Evropski parlament potrdil marca 2006, torej dve leti pozneje, kot je prišlo do uveljavitve 149.a in 149.b člena Zakona o kazenskem postopku, to pa je Državni zbor storil zaradi ustrezne odločbe Ustavnega sodišča. Drugi predlog oziroma razlog pa je ta, da je praksa pokazala, da je določilo prvega odstavka 149.b člena vendarle preveč ohlapno oziroma omogoča preveč elastično razlago, še posebej če sta, denimo, državni tožilec ali preiskovalni sodnik takšni razlagi posebej naklonjena. Naj mimogrede spomnim na svojevrstno afero, ki smo ji bili priča še pred nedavnim, ko so družini Strojan prikrito sledili in jim tudi prisluškovali, pa zato niso izpolnjevali ustreznih zahtev, določenih v Zakonu o kazenskem postopku. Edino, s čimer soglašamo v mnenju Vlade, je, da pogosto spreminjanje zakona o kazenskem postopku in tudi sicer kazenskopravne zakonodaje ni primerno in prinaša vrsto negativnih posledic. Toda nič kolikokrat v tem mandatu smo bili prav na področju, ki ga resorno pokriva Ministrstvo za pravosodje, priča ravnanju, ki je v nasprotju s tem vladnim stališčem. Podpiramo torej predlog, ki bo preciziral pogoj, da je ta ukrep mogoče izvesti samo v primeru, da gre za utemeljene razloge za sum in torej ne samo za neke imaginarne razloge za sum, da je bilo storjeno, da se izvršuje ali da se pripravlja oziroma organizira kaznivo dejanje. In to ne za vsa kazniva dejanja, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, pač pa za tista kazniva dejanja, ki so v prejšnjem 149.a členu v četrtem odstavku že našteta in pomenijo večjo družbeno nevarnost ter je zanje zagrožena zaporna kazen petih let oziroma več. V tem smislu je tudi mnenje Vlade o tem predlogu Skupine nepovezanih poslancev nestrokovno in ignorantsko. Vlada namreč meni, da direktiva, ki pridobivanje podatkov, o katerih je govor, omejuje na kazenske postopke v zvezi s hudimi kaznivimi dejanji, ne terja ustrezne uskladitve našega zakona o kazenskem postopku, ker češ da direktiva prepušča državam članicam, da same določijo, katera so ta huda dejanja, in da država članica lahko pač oceni, v tem primeru Slovenija, da so v povezavi z ukrepom, ki ga opredeljuje direktiva, taka vsa kazniva dejanja, katerih storilce že preganjamo po uradni dolžnosti. V kazenskopravni teoriji pa vendarle velja določena gradacija grede stopnje nevarnosti določenih kaznivih dejanj za posameznika, družbo in državo, kakor tudi gradacija, kdaj, v katerih pogojih in ob katerih predpostavkah sme država uveljavljati določene ukrepe, s katerimi posega v človekove pravice oziroma v človekovo zasebnost v tem primeru. Poleg tega pa je treba upoštevati še zelo pomembno načelo sorazmernosti, ukrep mora biti sorazmeren cilju, mora biti nujno potreben, zakonit in utemeljen oziroma obrazložen. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo torej ta predlog Skupine nepovezanih poslancev podprli.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj čez pol ure, to je ob 20.15. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 20.15.
Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Prosim vas, da preverite delovanje svojih glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 19. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o pokrajinah. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o pokrajinah, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 54, proti 6. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za lokalno samoupravo in regionalni razvoj kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 20. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o volitvah v pokrajinah. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o volitvah v pokrajinah, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 6. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za lokalno samoupravo in regionalni razvoj kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 21. točko dnevnega reda - prva obravnava Predloga zakona o financiranju pokrajin. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o financiranju pokrajin, prva obravnava, je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 10. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 10.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za lokalno samoupravo in regionalni razvoj kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 10. točko dnevnega reda - obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku, skrajšani postopek. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o kazenskem postopku ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 20. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 20.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o pravnih naslednicah pooblaščenih investicijskih družb Državni zbor je v sredo, 11. julija 2007, opravil drugo obravnavo navedenega predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je zbor na predlog predlagatelja zakona sklenil, da bo na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika zbora še na tej seji opravil tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na razpravo o vloženih amandmajih, ki ste jih prejeli. V razpravo dajem amandma poslanskih skupin: SDS, NSi, SLS in DeSUS k 24.a členu. Prijava za razpravo teče. Je kdo želel razpravljati? Ne, potem razprave ni in prehajamo na glasovanje o predlogu amandmaja. Glasujemo. Glasovanje o amandmaju teče. Navzočih je 64 poslank in poslancev, za je glasovalo 59, proti 1. [[Za je glasovalo 59.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. V razpravo dajem amandma poslanskih skupin: SDS, NSi, SLS in DeSUS k 24.b členu. Je kakšen interes za razpravo? Ni, razpravo zaključujem in prehajamo na odločanje o amandmaju. Glasujemo. Glasovanje teče. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 60, proti 2. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti 2.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Končali smo z odločanjem o amandmajih. Na podlagi petega odstavka 140. člena Poslovnika zbora vas obveščam, da me je Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi sprejetih amandmajev predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za 63, proti 1. [[Za je glasovalo]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 6. točko dnevnega reda - tretja obravnav Predloga zakona o službi v Slovenski vojski. Državni zbor je v sredo, 11. julija 2007, opravil drugo obravnavo predloga zakona. Ker k dopolnjenemu Predlogu zakona amandmaji niso bili sprejeti, amandmajev v tretji obravnavi ni možno vlagati in zato v skladu s 139. členom Poslovnika zbora prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Na podlagi petega odstavka 140. člena Poslovnika zbora vas obveščam, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine? Izvolite, gospod Anderlič.
Poslanci Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bomo glasovali za zakon, vendar z zelo grenkim priokusom, kajti tako kot je nastajal ta zakon in tako velika pričakovanja, kot so bila, so se na koncu izjalovila zaradi neverodostojnosti ministra in tistih, ki so zakon delali. Namreč, dve leti in pol se je zakon sprehajal po spletnih straneh Ministrstva za obrambo in v eni izmed verziji je bilo lepo urejeno in tako kot so pričakovali pripadniki Slovenske vojske, da bo za delo izven države poseben predpis in urejeno tako, kot imajo to urejeni vojaki in tisti, ki sodelujejo na operacijah iz drugih držav na istih misijah, v istih državah, kjer sodelujejo naši vojaki. To je iz zakona izginilo. Prav tako je bilo tudi predlagano, da se bodo razvrstile nekatere posebne kategorije, posebni poklici za posebne razrede v istem predlogu zakona - to je vse povzeto s strani Ministrstva za obrambo. Mi smo poskušali skozi razpravo in tudi z amandmaji v tem tednu to vrniti nazaj - to ni uspelo. Mislite si sami, kar si lahko mislite, ampak kako lahko verjamete ministru, ki pravi, 19.4., ko je zakon prišel v proceduro: "Ker sedaj je bil problem to, da se je morala tudi za vojsko, za njene plače, da so se morali pogajati sindikati. To ni nikjer na svetu, da bi se vojska za svoje plače pogajala s sindikati in tudi vojaki niso nikjer javni uslužbenci, tako kot je to pri nas. In ta zakon bo te stvari uredil." Odmevi 19.4., s katerimi, z izjavami, je minister pospremil zakon v proceduro in obljubil vojakom in pripadnikom Slovenske vojske, da bo ta zakon te stvari uredil. Dobili pa smo, kar smo dobili. Ni mogoče ponavljati v tem kratkem času vsega, kar je bilo razpravi, ampak tisto bistveno, kar ste spustili v 58. in 59. členu, da bi uredili: prvič, status tistih, ki gredo izven države, da bi jih posebej obravnavali, tako plačo, dodatke in vse ostalo, da bi tisti denar, ki je zaslužen izven države, tako kot je tudi za druge delavce, ki delajo v Bruslju, kjerkoli drugje, po nalogu države Republike Slovenije - za vojake to ni moglo biti urejeno, za vse ostalo je. In zato, ker pa vendarle je zakon prišel po dolgem času v proceduro, ga bomo podprli, vendar ta priokus, da nismo uredili statusa zaradi tega, ker je minister govoril eno, zavedel sindikate in še koga drugega, javnost, prinesel pa drug zakon, bo pač ta priokus ostal in verjamem, da bomo kmalu ta zakon nadgradili. Hvala.
Hvala. Še kakšen interes za obrazložitev glasu? V imenu poslanske skupine? Izvolite. Gospod Juri.
Mi zakonu, kot smo včeraj napovedovali, ne bomo nasprotovali, ker vendarle, kljub pomanjkljivostim, prinaša nekaj izboljšav, ki bodo pomagale k temu, da se vrste znotraj Slovenske vojske nekoliko bolje uredijo. Ampak smo zamudili priložnost; zamudili smo priložnost, da bi dejansko tisti problematiko deficita posameznih poklicev nekoliko bolje uredili, dolgoročneje in učinki bodo videni že čez nekaj časa. Mi si tudi želimo, da bi vlagatelj imel prav, da bo odtekanje teh kadrov se s tem zakonom ustavil, ampak bomo že čez nekaj časa povprašali za stanje, in če ne bo boljšega, bo odgovornost vsa vladna. Hvala.
Hvala. Kakšen interes po obrazložitvi v sovjem imenu? [[Ne.]] Glasujemo. Navzočih je 68 poslank in poslancev, za je glasovalo 60, proti nihče. [[Za je glasovalo 60.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 24. točko dnevnega reda - s ponovnim odločanjem o Zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o zasebnem varovanju. Prehajamo na odločanje o navedenem zakonu. Ob tem vas želim opozoriti, da mora pri ponovnem odločanju, skladno z drugim odstavkom 91. člena Ustave Republike Slovenije, za sprejem navedenega zakona glasovati večina vseh poslancev zbora, to je 46 ali več. Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za je glasovalo 45, proti 20. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 20.]] Ugotavljam, da zakon ni sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Zaključujem 30. sejo Državnega zbora Republike Slovenije in s tem tudi spomladansko zasedanje zbora. Vsem kolegicam in kolegom želim prijetne počitnice in da se v jeseni vrnete dobre volje, polni optimizma in nove energije!