Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 27. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednji poslanci: Zmago Jelinčič Plemeniti, Matjaž Zanoškar in Miran Györek. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O TUJCIH V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. Besedo ima mag. Damjan Lah, državni sekretar na Ministrstvu za notranje zadeve. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Dovolite mi, da v kratkem predstavim nov zakon o tujcih. S predlogom novega zakona o tujcih ne spreminjamo konceptualne zasnove zakona in ta konceptualna zasnova ostaja enaka, kot jo poznamo že iz leta 1999. Pri nastanku novega besedila so bile upoštevane smernice Evropske komisije glede prostega pretoka oseb, v zakon pa so prenesene tudi določbe treh novih direktiv. In sicer, Direktive Sveta o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, potem Direktive Sveta o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene visokokvalificirane zaposlitve in Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Zakon, ki je danes pred vami, prinaša številne novosti, ki predstavljajo določene olajšave oziroma dvig nivoja pravic migrantom. Naj v uvodu naštejem tiste najbolj pomembne. Z uveljavitvijo načela "vse na enem mestu" se bo zmanjšalo administrativno breme za tujca, ki zaprosi za modro karto. Gre za tujce, ki so visokokvalificirani delavci. Modro karto bodo tujci pridobili po enotnem postopku, omogočala pa bo tako prebivanje kot tudi delo na ozemlju Republike Slovenije, kar je novost, saj bo tujec posloval samo z upravno enoto, ki bo od Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje po uradni dolžnosti pridobila soglasje za visokokvalificirano zaposlitev. Predlog zakona daje več pravic tujcem, ki so v postopku prisilne odstranitve. Tako bo tujcem, ki nezakonito prebivajo na ozemlju Republike Slovenije, dana možnost, da državo zapustijo prostovoljno, hkrati pa jim bo zagotovljeno ustrezno pravno varstvo. V postopku odstranitve tujca bo namreč izdana odločba o vračanju, zoper katero bo imel tujec možnost pritožbe. Zakon zagotavlja varovanje pravic tujcev, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, saj tujcu omogoča pridobitev dovoljenja za zadrževanje in v kasnejši fazi tudi dovoljenje za prebivanje, če je tujec pripravljen sodelovati s sodnimi organi v sodnem postopku zoper delodajalca, ki nezakonito zaposluje. Predlog zakona uvaja tudi olajšan vstop za določene kategorije tujcev, na primer tujce, ki želijo v Republiko Slovenijo na seminarje ali druge oblike izobraževanja, družinske člane slovenskega državljana, športnike, trenerje, akreditirane novinarje, tujce, ki opravljajo versko dejavnost, ter tiste, ki bi v Republiko Slovenijo vstopili zaradi obstoja gospodarskega interesa za Slovenijo. Tem kategorijam zakon omogoča izdajo vizuma za dolgoročno prebivanje, tako imenovani vizum D, za vstop v državo in urejanje prvega dovoljenja za prebivanje v državi. Nekaterim kategorijam tujcev zakon omogoča pridobitev prvega dovoljenja za prebivanje in vročitev tega dovoljenja v Republiki Sloveniji in ne v tujini, kar je sicer generalno pravilo evropske zakonodaje. V tem primeru gre za raziskovalce in študente, ki imajo v drugi državi članici Evropske unije izdano dovoljenje za prebivanje in želijo v Republiki Sloveniji prebivati dlje od treh mesecev, imetnike modre karte, ki jo je izdala druga država članica in želijo prebivati v Republiki Sloveniji dlje od treh mesecev, in njihove družinske člane, rezidente za daljši čas, tujce, ki so žrtve trgovine z ljudmi in žrtve nezakonitega zaposlovanja ter družinske člane državljanov Evropske unije in slovenskih državljanov. Poleg tega predlog zakona o tujcih razširja definicijo družinskih članov tujcev in državljanov Evropske unije z registriranim partnerjem in partnerjem, s katerim tujec živi dlje časa trajajoči življenjski skupnosti. Kot predlagatelji menimo, da so rešitve novega zakona ustrezne, zato predlagamo, spoštovane poslanke in poslanci, da predlog zakona podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Anton Urh. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Pred nami je predlog novega zakona o tujcih, ki je še pred sprejetjem na Vladi in vložitvijo v državnozborsko proceduro razburil slovensko javnost. Ustvaril se je namreč vtis, da se ta predlog ustvarja zgolj zato, da bi Slovenija lahko sprejela zapornike iz Gvantanama, vendar pa predlog novega zakona prinaša vrsto dobrih rešitev, ki predstavljajo določene olajšave oziroma dvig nivoja pravic migrantov, ki prebivajo v Sloveniji, zato bomo v Poslanski skupini DeSUS predlog zakona tudi podprli. Zakon tako prinaša uveljavitev načela "vse na enem mestu", ki odpravlja administrativne ovire za delavce, ki prihajajo v Slovenijo z namenom zaposlitve in pridobijo tako imenovano modro karto, ki je enotno dovoljenje za delo in prebivanje v Sloveniji. Zakon prinaša tudi več pravic za tujce v postopku prisilne odstranitve, to je posledica prenosa direktive o vračanju. Tujcem, ki nezakonito prebivajo na območju Slovenije, bo dana možnost, da državo zapustijo prostovoljno, potem ko jim bo izdana odločba o prostovoljni vrnitvi. S tem se zagotovi ustrezno pravno varstvo, in sicer tako, da bo v postopku odstranitve izdana odločba, na katero se bo tujec lahko pritožil. Zakon tudi zagotavlja varovanje pravic tujcem, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, saj omogoča pridobitev dovoljenja za zadrževanje in v kasnejši fazi tudi dovoljenja za prebivanje, če je tujec pripravljen sodelovati s sodnimi organi v sodnem postopku zoper delodajalca. Novela zakona tudi uvaja olajšan vstop za določene kategorije tujcev – športniki, trenerji, akreditirani novinarji, gospodarstveniki, tujci, ki se želijo izobraževati, družinski člani slovenskega državljana –, saj jim omogoča izdajo vizuma za dolgoročno prebivanje za vstop v državo in urejanje prvega dovoljenja za prebivanje v državi. Predlog zakona o tujcih razširja tudi definicijo družinskih članov tujcev in državljanov Evropske unije. Kot verjetno večina današnjih razpravljavcev, ki bodo na vrsti za menoj, se tudi v Poslanski skupini DeSUS ne moremo ogniti morebitnemu sprejemu zapornikov iz Gvantanama. Dejstvo je, da predlog tega zakona to omogoča. Na podlagi predloga zainteresiranega ministrstva oziroma državnega organa, Vlada s sklepom namreč odloči, ali obstaja nacionalni interes za prihod in pridobitev dovoljenja za začasno prebivanje takega tujca v Sloveniji. Predlog zainteresiranega ministrstva mora izkazovati določen interes, poleg tega morajo biti vladnemu gradiva predložena dokazila, da bo tujec imel zadostna sredstva za preživljanje in ustrezno zdravstveno zavarovanje. Na podlagi sklepa Vlade notranje ministrstvo izda dovoljenje za začasno prebivanje do pet let. Tujec s tem pridobi dovoljenje za začasno prebivanje in lahko v Sloveniji zakonito prebiva. S tem bi bila vzpostavljena pravna podlaga za vstop in prebivanje oseb iz Gvantanama v Sloveniji. Tukaj pa se sedaj postavlja več vprašanj. Osnovno vprašanje je, ali smo Slovenci v resnici tako odprta in prijazna družba do tujcev, kot si želi naš predsednik Vlade, še posebej, če govorimo o tujcih, ki so bili sicer neupravičeno osumljeni terorizma. Drugo vprašanje je, ali si Vlada glede na nizko podporo, ki jo uživa, sploh lahko privošči sklep o sprejemu zapornika iz Gvantanama. Če izhajamo iz mnenja, ki ga predstavljajo slovenski mediji, da sprejemu večina Slovencev nasprotuje. Tretje vprašanje je, kakšen status bi tak človek sploh imel, če vemo, da osebe iz Guantanama nimajo statusa obsojenca, so pa zaporniki. V Sloveniji bi bile te osebe svobodne. Nadalje se sprašujemo, kje bi bile te osebe nastanjene, pod kakšnimi pogoji, kakšno rehabilitacijo jim lahko nudimo, kako jih lahko zaščitimo pred verjetno negativnimi odzivi okolice in podobno. V Poslanski skupini DeSUS menimo, da je kakršna koli panika pred sprejemom obsojenca iz Guantanama preuranjena, saj bi za udejanjenje tega bilo treba doreči še mnogo odprtih vprašanj. Žal vsi ob debatah na to temo pozabljamo, da bi šlo ob sprejemu zapornika iz Guantanama predvsem za humanitarno dejanje, saj so bili ti ljudje ugrabljeni in nasilno odpeljani stran od svojih družin, nečloveško mučeni in da je bila večina po krivici osumljena terorizma. V Poslanski skupini DeSUS menimo, da bi bilo škoda, da bi sicer dober predlog novega zakona padel zaradi neutemeljenih strahov, zato bomo, kot rečeno, predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Silven Majhenič. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik! Predlagani zakon o tujcih prinaša določene nove rešitve, ki jih v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke podpiramo. Vendar zakon vsebuje tudi določbe, ki so za nas popolnoma nesprejemljive. Dovolite mi, da v nadaljevanju izpostavim pomisleke, nasprotovanje in tudi podporo nekaterim vsebinam v obravnavanem novem zakonu o tujcih. Predlog zakona določa, da mora tujec dovoljenje za prvo prebivanje, 36. člen, pridobiti pred vstopom v Slovenijo, kar pomeni, da mora prošnjo za dovoljenje vložiti pri diplomatskem predstavništvu ali konzulatu Republike Slovenije. Naravnost smešno je, da navedeno odločbo Ministrstvo za notranje zadeve tolmači povsem nasprotno kot Ministrstvo za zunanje zadeve, ker menijo, da naj bi se čas za pridobitev dovoljenja dvakrat podaljšal. Prilagoditi bodo morali opremo in zaposliti nove ljudi. Na Ministrstvu za notranje zadeve, ki je zakon pripravljalo, pa trdijo, da zakon omogoča večjo fleksibilnost za tujce in državne organe, ki postopke vodijo. Kako je torej mogoče, da je bil zakon sprejet na Vladi kljub navedenemu dvojnemu tolmačenju? Nadalje. Zakon uvaja tako imenovano modro karto – 41., 42., 43., 44. in 45. člen –, dovoljenje za začasno prebivanje zaradi visokokvalificirane zaposlitve. V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke podpiramo, da zakon omogoča posebno obravnavo za visoko izobražene tujce in uvaja ureditev dovoljenja za njihovo prebivanje "vse na enem mestu", torej na upravni enoti ali diplomatskem predstavništvu v tujini. Poleg tega ni treba pridobiti veljavnega delovnega dovoljenja, za njih velja takojšnja pravica do združitve družine. Novi zakon o tujcih širi nabor ožjih družinskih članov pri uresničevanju pravic do združitve družine, o čemer govori 49. člen, čemur v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke tudi nasprotujemo. Prepričani smo, da bo zaradi te določbe prihajalo do nepotrebnih zlorab, mnogi tujci so že do sedaj izkoriščali institut združevanja družine in so v okviru tega izkoriščali socialne, zdravstvene pravice, v Sloveniji pa dejansko sploh niso živeli. Za Poslansko skupni Slovenske nacionalne stranke je najbolj sporen 53. člen obravnavanega zakona Dovoljenje za prebivanje iz drugih utemeljenih razlogov in zaradi interesa Republike Slovenije. S tem členom bodo dovoljevali za prebivanje v Sloveniji pridobili tudi zaporniki iz Guantanama. V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke pa ostro nasprotujemo vsebini tega člena. Način, kako se je predsednik Vlade dogovarjal za sprejem dveh zapornikov, je za Poslansko skupino Slovenske nacionalne stranke povsem nesprejemljiv. Ne dovolimo, da Slovenija pristane na takšne obljube predsednika Vlade ali morda izsiljevanja Združenih držav Amerike. Američani naj sami čistijo svoje napake. Zakon v primerih izdaje dovoljenja za prebivanje zaradi interesa Republike Slovenije omogoča številne izjeme in olajšave. Za prvo prebivanje velja, kot že rečeno, da mora tujec dovoljenje za prvo prebivanje pridobiti pred vstopom v Slovenijo, vendar je predlagatelj za tujce, katerih prebivanje je v interesu Republike Slovenije, na primer za zapornike iz Guantanama, naredil izjemo. Za njih velja, da jim izda dovoljenja za začasno prebivanje Ministrstvo za notranje zadeve tudi, če dejansko že živijo v Sloveniji, za ostale tujce je to razlog za zavrnitev vloge. Ravno tako zakon omogoča, da se tujcem, ki v Sloveniji prebivajo v interesu Republike Slovenije, izda dovoljenje za stalno prebivanje pred iztekom pet let neprekinjenega bivanja v Sloveniji. Skratka, novi zakon o tujcih je, kot kaže, v temelju namenjen sprejemu tujcev, ki naj bi tukaj bivali zaradi interesa Slovenije ali, bolje rečeno, zaradi določenih interesov posameznikov iz slovenske vlade V zakonu pogrešamo določila, ki bi opredeljevala način nadzora tujcev, na primer tujsko policijo, kontrolo bivanja tujcev, ugotavljanje dejanskega bivanja, kar v tujini imenujejo green card. Poslanci Slovenske nacionalne stranke tega zakona ne bomo podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Anton Anderlič.
Spoštovani! Predlog zakona, ki je danes v obravnavi, je že pred tem, ko je zagledal luč sveta oziroma ko se je pripravljal, ko so se odvijale nekatere razprave, vzbudil veliko razmišljanj, dvignil veliko prahu in tudi veliko neutemeljenih nasprotovanj. Dejstvo je, da je prilagajanje slovenske zakonodaje nekaterim direktivam, nekaterim usmeritvam in nekaterim splošnim standardom, ki veljajo na področju človekovih pravic, predvsem treba stalno prenavljati, dograjevati in Slovenija še ni zgradila svojega pravnega sistema do tiste mere, da bi lahko rekli, da je vse narejeno po meri državljank in državljanov, po meri tistih tujk in tujcev, ki želijo na tak ali drugačen način prebivati v Sloveniji, in jih tudi na nek način vabimo, predvsem ko gre za zaposlovanje, ko gre za potrebe slovenskega gospodarstva, ko gre za potrebe tudi drugih področij življenja in dela v Republiki Sloveniji. Zato ta zakon razumemo predvsem kot napredek v smeri izboljševanja pogojev, standardov na tem področju. Evropa, še posebej tako kot je oblikovana in kot je zasnovana na principih ustanovnih aktov in kasnejših aktov, ki jih je sprejemala ne nazadnje z Lizbonsko pogodbo, si je zastavila zelo visoke standarde, ko gre za pretok ljudi znotraj držav Evropske unije, pa tudi v odnosu do državljank in državljanov tretjih držav, ki prav tako migrirajo ali pa začasno ali stalno prebivajo kot tujci in so pod pogoji, ki jih določa zakon, tudi integrirani v družbo. To velja za vsako državo, posebej v Evropski uniji, ki opravlja te naloge skladno z direktivami, smernicami Evropske unije, pa tudi glede na specifiko svoje države, glede na občutljivost na nekaterih področjih. Vemo, da je – predvsem ko gre za vprašanje beguncev, recimo, najbolj aktualne so v tem obdobju afriške države, iz katerih bežijo begunci, ki bi lahko na določen način bili tudi predmet razprav, zakaj, kako, do katere mere in podobno. Mislim, da je bila storjena velika napaka, da se je začelo o tem zakonu, čeprav je bil v pripravi ali pa se je pripravljal že prej, intenzivneje razpravljati takrat, ko naj bi Slovenija sprejela zapornike iz Guantanama. Dejstvo je, da bi Republika Slovenija lahko, brez tega da bi spreminjala zakon, podelila status in priznala bivanje – torej ne zapornikom, ampak civilistom, ker so tam zaprti brez obsodb, ker so zaprti ali pa so bili zaprti, pa se sedaj gibljejo po nekaterih državah, tudi po državah Evropske unije, da to ne moremo enačiti s sprejemom zapornikom, ampak s podelitvijo statusa tujcem v naši državi. Ni mogoče pristati na tezo, da bo sam zakon ali dovolil ali preprečil ta sprejem, to podelitev tega statusa, ampak je to odvisno od postopkov, od politične volje, od spleta okoliščin, še najmanj se mi zdi, da bi v Sloveniji sprejeli pritiske katere koli države, najsibo ZDA ali katera koli druge, da bi rekli, to v Sloveniji morate storiti in v Sloveniji bi to storili. Če je to v nasprotju s slovenskimi interesi, slovensko zakonodajo, seveda se to ne more zgoditi, v nasprotnem primeru pa je vprašanje, kako je Slovenija odprta, kako sprejema nekatere drugačne ureditve, drugačne sklepe, ki bi lahko pomagala, prispevala k temu, da bi se neke drame, ki držijo v negotovosti večji del sveta, tudi hitreje zaključile. V tem obdobju smo priča ravno v teh dneh tudi nekaterim stvarem, ki so popolnoma nepredvidljive, in je vprašanje, kaj bo to pomenilo tudi za nadaljnji razvoj dogodkov tudi v zvezi z Guantanamo, tako da je škoda, da bi današnji dan razpravo ob tem zakonu posvetili predvsem temu vprašanju. Kot rečeno, mi razumemo ta zakon širše, kot nadgradnjo vsega tistega, kar že imamo urejeno, kot potrebo, da prenesemo nekatere direktive, na primer, ko gre za zaščito tujcev, ki so v postopku izgona, v postopku zaposlovanja in raznih drugih stvari, ki so navedene v zakonu. To je tisto, kar je bistveno. Ne bi se strinjali s tem in se ne strinjamo s tem, da se ta zakon sprejema samo zaradi tega, ker bi nekdo želel v Sloveniji sprejeti ta dva ali kolikor koli že zapornikov, pripornikov iz Guantanama. Želimo, da se splošni standardi varovanja človekovih pravic, pa najsibo za državljane in državljanke Republike Slovenije, za tujce ali katere koli druge kategorije ljudi, ki se slučajno pojavijo v teh postopkih, da so na čim višji ravni in da tukaj ne more biti licitacije pri tem, ali bo to Slovenijo stalo nekaj več ali nekaj manj. Gotovo ji ne more škoditi, ko gre za to, da se uvrsti med države, ki imajo visoke standarde in ki cenijo dostojanstvo vsakega posameznika, najsibo statusnega državljana ali pa tistega, ki rabi neko pomoč, neko zagotovilo v okviru svojih pravic tudi, ko se kot tujec znajde v Republiki Sloveniji. Ne bi radi videli, da bi se ponovno znašli na kakšnih seznamih, kjer nam očitajo, da smo neprijazni do tujcev, da imamo nek nečloveški odnos. Že naslednja točka, ki jo imamo danes na dnevnem redu, je pravzaprav pokazatelj, kako se da nekatere stvari urediti, pa na drugi strani tudi polemike ob tem, ko se neka zadeva uredi. Govorim seveda o izbrisanih, ki imajo v nekem delu tudi nekaj skupnega s to točko. Prav tako tam govorimo o tujcih, ki so nek status imeli, pa so ga izgubili in je Republika Slovenija tudi zaradi tega, ker se je znašla večkrat v poročilih mednarodnih organizacij kot neprijazna država zaradi tistih dejanj, da bi se zdaj ponovno zaradi nekega prevelikega zaostrovanja znašla na seznamu neprijaznih držav, zato bomo v Poslanskem klubu Liberalne demokracije predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil mag. Franc Žnidaršič. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospod državni sekretar s sodelavko, kolegice in kolegi! Zakon o tujcih, ki je bil sprejet leta 1999, je bil mnogokrat spremenjen in dopolnjen, predvsem na račun desetih direktiv Evropske unije in uredb Evropske unije. Tudi to pot se v zakon prenašajo tri direktive Evropske unije iz decembra 2008 in 2009. Upoštevani bosta tudi dve uredbi Evropskega parlamenta in Sveta iz leta 2009 in 2010. Tako je glavni cilj novega zakona uskladitev pravnega reda Republike Slovenije s pravnim redom urejanja istih zadev v Evropski uniji. Znotraj tega bodo rešena naslednja vprašanja: harmonizacija s področja vizumskega poslovanja, zaščita tujcev, ki so v postopkih odstranjevanja, zaščita tujcev, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, zmanjšanje administrativnih ovir za pridobitev dovoljenja za prebivanje in zagotavljanje ustreznega nivoja pravic državljanov drugih držav in njihovim družinskim članom. Kar zadeva neposredne rešitve zakona, so to naslednje: varovanje pravic tujcev, ki vključuje možnost prostovoljnega vračanja in podaljšanja roka za prostovoljni odhod, uvedba modre karte, ki zagotavlja enoten dokument Evropske unije za prebivanje in delo; zakon na novo ureja zaščito tujcev, ki so delali v izkoriščevalskih pogojih in jim omogoča ostati v državi, zlasti dokler čakajo na rešitev postopkov zoper delodajalca. Zakon bolje ureja vizumsko poslovanje in postopek pritožbe v tem smislu ter pravice tujih državljanov in njihovih družinskih članov v povezavi s prebivanjem in prostim gibanjem. Kar zadeva zakon, ki naj bi omogočil sprejem enega ali dveh zapornikov iz Guantanama, v Poslanski skupini nepovezanih poslancev ne vidimo posebnega problema. Gre predvsem za humanitarno dejanje reševanja usode dveh izmed nesrečnih ljudi, ki so bili zaprti tako rekoč na pamet, brez obtožbe, brez dokazane krivde in ki se ne morejo vrniti v okolje, iz katerega izhajajo, ker bi tam lahko doživeli najbolj kruto usodo. Zato je sprejetje tega zakona za nas pomembnejši v tistem delu, ki rešuje vse druge stvari, ki zadevajo vprašanje tujcev, ne pa to vprašanje, ki se po nepotrebnem postavlja po robu sprejetju dobro pripravljenega zakona, ki v svojih rešitvah sledi napovedanim ciljem ob upoštevanju ustreznih humanitarnih načel, zato ga bo naša poslanska skupina enotno podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila Darja Lavtižar Bebler. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Zasnova zakona, ki je danes pred nami, je sicer takšna, kot jo poznamo že iz obstoječega zakona iz leta 1999, predlog pa odpravlja nekatere pomanjkljivosti sedanje ureditve v zakonu, ki so se pokazale v praksi. V predlog zakona se prenašajo tri direktive Sveta Evropske unije: Direktiva Sveta o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, Direktiva Sveta o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene visokokvalificirane zaposlitve ter Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Pri nastanku novega besedila pa so bile, kot rečeno, upoštevane tudi smernice Evropske komisije glede prostega pretoka oseb. Prepričani smo, da prenos teh treh direktiv Sveta Evropske unije pomeni posebno višjo kakovost tega zakona, saj se s tem odzivamo na aktualne razmere in probleme v državah Evropske unije in seveda tudi pri nas. Končno pa je tudi naša država sooblikovala vse te direktive znotraj procedure v Evropski uniji. Predlog zakona o tujcih prinaša še druge številne novosti, ki predstavljajo določene olajšave oziroma dvig nivoja pravic migrantom, kar še posebej podpiramo v Poslanski skupini Socialnih demokratov. Gre namreč za načelo "vse na enem mestu" in se bo zmanjšalo administrativno breme za tujca, ki zaprosi za modro karto. Potem bo imel več pravic tujec, ki je v postopki prisilne odstranitve, saj mu bo dana možnost, da državo zapusti prostovoljno, hkrati pa mu bomo zagotovili ustrezno pravno varstvo. Zagotovljeno bo tudi varovanje pravic tujcem, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, saj omogoča tujcu pridobitev dovoljenja za zadrževanje in v kasnejši fazi tudi dovoljenja za prebivanje, če je tujec pripravljen sodelovati s sodnimi organi v sodnem postopku zoper delodajalca. Olajšan bo vstop določenim kategorijam tujcev, kot so športniki, trenerji, akreditiranji novinarji, gospodarstveniki, tujci, ki se želijo izobraževati, družinski člani slovenskega državljana. Tako bo vsem tem omogočena izdaja vizuma za dolgoročno prebivanje, za vstop v državo in urejanje prvega dovoljenja za prebivanje v državi. Predlog zakona o tujcih bo tudi omogočal nekaterim kategorijam tujcev pridobitev prvega dovoljenja za prebivanje in vročitev tega dovoljenja za prebivanje v državi. Gre za raziskovalce in študente, ki imajo v drugi državi članici Evropske unije izdano dovoljenje za prebivanje in želijo v Republiki Sloveniji prebivati dlje od treh mesecev, imetnike modre karte, ki jo je izdala druga država članica in želijo prebivati v Republiki Sloveniji dlje od treh mesecev, in njihove družinske člane, rezidente za daljši čas in njihove družinske člane, tujce, ki so žrtve trgovine z ljudmi in žrtve nezakonitega zaposlovanja, ter družinske člane državljanov Evropske unije in slovenskih državljanov. Predlog zakona o tujcih razširja tudi definicijo družinskih članov tujcev in državljanov Evropske unije in predlog novega zakona o tujcih prinaša tudi novost, da se dovoljenje za začasno prebivanje izda tujcu, katerega prebivanje je v interesu države zaradi kulturnih, znanstvenih, gospodarskih in političnih razlogov. O konkretnih predlogih bo odločala Vlada na predlog zainteresiranega ministrstva. Takšno ureditev pozna večina evropskih držav, tako pri državljanstvih kot tudi pri dovoljenjih za bivanje. Slovenija že pozna pridobitev državljanstva po takem postopku. Torej ni razloga, da ne bi bilo na ta način omogočeno tudi začasno prebivanje takšnemu tujcu. V dosedanji obravnavi je bilo podano kar nekaj upoštevanje vrednih pripomb in predlogov s strani stroke in civilne družbe, še posebej je prav, da predlagatelj v nadaljnjem postopku prouči pripombe in predloge varuhinje človekovih pravic, ki zadevajo problematiko mladostnikov in družinskih članov tujcev, ki začasno bivajo v Sloveniji. Za razliko od večino drugih poslanskih skupin tega zakona in njegovih novosti ne povezujemo v tolikšni meri s konkretno problematiko zaprtih oseb v Guantanamo Bayu. Večinsko stališče naše stroke že sedaj zastopa trditev, da že sedanja zakonodaja o mednarodni zaščiti daje zadostno podlago za razreševanje te konkretne problematike. V zvezi z bojem proti mednarodnemu terorizmu pa se prav zdaj odvijajo razburljivi in nepredvidljivi dogodki, ki bodo verjetno imeli dokajšen vpliv tudi na naše odločitve v zvezi s tem. Zakon bo torej Poslanska skupina Socialnih demokratov podprla, ker menimo, da prinaša mnoge zelo koristne in potrebne spremembe oziroma novosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Miro Petek.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Kolegice in kolegi! Poslanska skupina SDS se bo tekom obravnave tega zakona odločila, ali se bomo pri glasovanju vzdržali ali pa bomo glasovali proti novemu zakonu o tujcih. Do tega zakona imamo namreč kar nekaj zadržkov, ki jih bomo v postopku sprejemanja zakona tudi predstavili, verjamemo pa, da zaman, saj ta koalicija predlogom opozicije noče prisluhniti, jih večinoma prezira in zavrača. Do tega zakona je namreč treba imeti dolžne in tudi vnaprejšnje zadržke, ki temeljijo na osnovi dosedanjih izkušenj, to je, da slaba vlada ne more predlagati dobrih zakonov. Zakonodaja, ki jo predlaga ta vlada in sprejema ta koalicija, je velikokrat katastrofalna, škodljiva državi in državljanom. Slovenija se tudi zaradi slabih zakonov, ki jih sprejema vladajoča koalicija, ne more zoperstaviti krizi, ki so jo nekatere države že prešle ali pa vanjo sploh niso padle. V Sloveniji pa znakov okrevanja še vedno ni na obzorju. Koalicija se ni sposobna spopasti s krizo, sama regenerira krizo z lastno koalicijsko krizo in ta vlada je že zdavnaj izgubila svojo legitimnost. Zato je veliko vprašanje, kaj s temi zakoni, ki jih v parlamentarno proceduro predlaga ta vlada in jih bo očitno predlagala vse do njenega razkroja. Zakonodaja, ki nastaja v politični agoniji, ne more biti dobra in konsistentna zakonodaja. Naša stranka in tudi opozicije želi sodelovati pri upravljanju države s predlogi zakonov, ob koalicijskih oziroma vladnih zakonih tudi z našimi amandmaji, vendar nam je to onemogočeno. Naši predlogi zakonov so zavrnjeni, amandmaji običajno niso sprejeti. Toliko v vednost vsem tistim, ki bi radi krivico za stanje v državi naprtili tudi opoziciji. Minule praznične dni, ko ste korakali pod prapori, smo lahko prebrali tudi besede prvega predsednika Državnega zbora dr. Franceta Bučarja. Tako je med drugim rekel za Žurnal 24, citiram: "Sedanja vlada vlada na popolnoma enak način kot komunistična partija. Vse odločitve se sprejemajo na vrhu političnega sistema. Nihče drug ne more o ničemer odločati." Konec citata. Res je, kar pravi dr. Bučar, nihče ne more o ničemer odločati, razen te vlade in te koalicije, njene odločitve pa so slabe. Načela, ki bi jim moral slediti Zakon o tujcih, načeloma niso slaba. Vprašanje pa je seveda, kako ta načela spraviti v življenje. Načela morajo namreč dobiti svoje utelešenje v členih zakona. V obrazložitvi zakona je rečeno, da je potreben nov zakon, ne noveliranje starega zakona, zaradi novih direktiv Evropske unije. Direktive Evropske unije dajejo okvir za našo zakonodajo, vendar mi običajno v ta evropski okvir postavljamo vedno bolj bedno sliko, torej slabe zakone. Če pa koaliciji že uspe spisati kakšen spodoben zakon, kar je prej izjema kot pa pravilo, pa se ta zakon v praksi ne uresničuje tudi zaradi razpada vrednostnega sistema v družbi, kar je domala edino, kar je uspelo vladajoči koaliciji v tem mandatu. Velikih koristi od novega zakona ne gre pričakovati. Slovenija danes nima pogojev, da bi privabila tuje znanstvenike in vrhunske strokovnjake. Nasprotno, pri nas se bo nadaljeval beg možganov in visokokvalificirane delovne sile. 1. maja se je popolnoma odprl trg delovne sile za države, ki so vstopile v Evropsko unijo leta 2004. Nemčija bo v prihodnjih letih spustila na svoj trg delovne sile milijon ljudi. Danes ima Nemčija najnižjo stopnjo brezposelnosti, odkar sta se pred dvema desetletjema združili obe Nemčiji. Slovenija pa beleži eno največjih stopenj brezposelnosti v svoji zgodovini, hkrati pa tudi največjo gospodarsko krizo. V obmejnih območjih Slovenci dobivajo delo v Italiji in Avstriji, kjer je plačilo za enako delo najmanj dvakrat večje kot pri nas. Ta vlada je doslej uspela odpreti trg za zdravnike, ki prihajajo v Slovenijo velikokrat z neznanjem ali slabim znanjem slovenskega jezika in s fakultet na Balkanu, ali v kakšni drugi neuvrščeni državi, katerih kakovost je zelo skromna, ali s končanimi specializacijami, ki so bile narejene v zelo čudnih okoliščinah. Vrhunski zdravniki se Slovenije izogibajo. V okviru zakona o tujcih, želi Vlada dati tudi pravno osnovo za sprejetje zapornikov iz Guantanama. Ta odločitev ima najmanj dve dimenziji. Če so bili zaporniki v Guantanamu krivično zaprti in večina je verjetno tudi bila, morajo tisti, ki so jim krivico naredili, to krivico tudi popraviti. Če je kdo od zapornikov zagrešil zločin, mora svojo kazen odslužiti, vendar ob poprejšnjem pravičnem sojenju in ob spoštovanju človekovih pravic. Vprašati se moramo, ali je sprejetje teh zapornikov resnično v nacionalnem interesu Republike Slovenije. Nacionalni interes je v tem primeru ponovno v neki sprevrženi konotaciji. Nekoč so bile v nacionalnem interesu pivovarne, da so jih lahko domači tajkuni okradli in jih pripeljali do sesutja, danes je v nacionalnem interesu sprejemanje zapornikov iz Guantanama. Nikoli pa ni ta vlada postavila kot nacionalni interes podelitev državljanstva Slovencem, ki živijo po sveti in ki imajo težave pri pridobivanju slovenskega državljanstva. Drugo pa je vprašanje, ali moramo resnično tako klečeplaziti pred Združenimi državami Amerike in pristajati na njihov diktat samo zaradi politike te vlade in včasih skoraj že patološke narcisoidnosti predsednika Vlade, ki bi bil pripravljen za srečanje in fotografijo s predsednikom Obamo obljubiti to in verjetno še marsikaj drugega, česar pa ta čas še ne vemo. Mnogi ugotavljajo, da je tovrstno sprejemanje lahko tvegano tudi za varnost države. Ali je odgovorno početje Vlade, če za eno samo fotografiranje s predsednikom ZDA potencialno povzročimo veliko tveganje za državo in državljane Republike Slovenije? Slovenska vlada je včeraj navdušeno pozdravila smrt Osame bin Ladna in tako je bila ena od redkih svetovnih držav, svetovnih vlad, ki je uporabila grobo in nespodobno diplomatsko retoriko, ki slavi in pozdravlja smrt človeka, pa tudi če je to Osama bin Laden. Še pred tem smo seveda doživeli še eno sramoto s prijateljevanjem naše vlade in predsednika Vlade z diktatorjem in morilcem Gadafijem, ki ga je naša vlada še na predvečer pokolov v Libiji kovala v zvezde in omenjala kot velikega rešitelja slovenskega gradbeništva, predvsem SCT, ki je že na robu likvidacije. Naj zaključim, v SDS bomo pozorno spremljali sprejemanje tega zakona in pri tem tudi sodelovali, ne bomo pa glasovali za zakon, ki ga je treba sprejeti le zato, da bi lahko predsednik Vlade izpolnil obljubo do Združenih držav Amerike, ki je bila dana ob fotografiji z Obamo. Za igranje z nacionalnimi interesi in politično korupcijo naših glasov ne bo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Vito Rožej. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni gospod predsednik, predstavnika ministrstva, kolegice in kolegi! Ne zamerite mi, če bom za razliko od predhodnika govoril o vsebini zakona. Torej Predlog zakona o tujcih, ki je pred nami, je, kot smo lahko slišali v mnogih mnenjih in tudi v predstavitvi predlagatelja, predvsem namenjen uskladitvi pravnega reda s pravnim redom Evropske unije, prenašamo nekatere določbe Direktive Sveta o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav ter Direktive Sveta o pogojih za vstop in prebivanje za namene visokokvalificirane zaposlitve. Obenem prenašamo Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. To je torej ta pravni okvir. Ne gre za kakšno politično agonijo, zaradi katere bi se spreminjali zakoni tako kot – ne vem sicer, zakaj - menijo nekateri. Obsežne so spremembe, kot je bilo omenjeno, in zaradi tega obravnavamo novi zakon. Najpomembnejša novost v tem zakonu je po našem mnenju predvsem uvedba modre karte Evropske unije, ki predstavlja enotno dovoljenje za delo in prebivanje predvsem za lažje in hitrejše pridobivanje dovoljenj – za visokokvalificirane delavce torej gre. Najpomembnejše je, da bo tujcu omogočeno, da si uredi enotno dovoljenje za delo in prebivanje na enem mestu, torej na upravni enoti. Torej bo po novem tujcu, ki nezakonito biva na ozemlju RS, izdana odločba, s katero mu bo omogočeno, da v določenem roku prostovoljno zapusti Republiko Slovenijo. Zakon gre tudi v smeri varovanja pravic tujcem, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, predlog pa podrobneje ureja tudi postopek izdajanja vizuma za dolgoročno bivanje, kot je bilo že večkrat omenjeno. Tisto, na kar bi v Poslanski skupini Zares – nova politika želeli posebej opozoriti, je – podobno kot je bilo tudi že omenjeno v mnenju varuhinje človekovih pravic, ki med drugim opozarja na 49. člen predlaganega zakona, ki ureja združitev družine in pravice do celovitosti družine. Predlagano je, da lahko do združitve družine pride šele po preteku najmanj enega leta, ko tujec že prebiva v Republiki Sloveniji. Pri nas smo tako kot varuhinja prepričani, da je ta dolgi rok pravzaprav nepotreben, ker gre za združitev z mladoletnimi otroci. Varuhinja nadalje opozarja tudi na podelitev začasnega dovoljenja za prebivanje, ki je omejeno le na dve leti. Tisto, kar nas moti, je, da zakon ne predvideva možnosti podaljšanja začasnega bivanja v Republiki Sloveniji. Prepričani smo, da bi pristojni organi lahko imeli možnost izbire, kdaj do takega podaljšanja lahko pride, ker vemo, da so primeri med seboj zelo različni. Še nekaj pripomb varuhinje je, predvsem glede ravnanja z mladoletnimi begunci, s katerimi se v Poslanski skupini Zares strinjamo. Ena od nejasnosti so morda tudi, kot je bila že omenjena, mislim, da v poslanskem mnenju Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke, postopki za pridobitev teh dovoljenj na diplomatsko-konzularnih predstavništvih v tujini, jemanje biometričnih podatkov in podobne reči. To je ena od reči, ki bi jo želeli v nadaljnjem zakonodajnem postopku razjasniti. Možnost, ki jo ta zakon daje vladi, in sicer da v primeru sprejema tujcev, če bi to bilo v interesu Republike Slovenije, omogoča jasnejše, enostavnejše postopke, po našem mnenju ni poglavitna vsebina te novele. Lahko pa se sicer strinjamo z nekaterimi, da nacionalni interes zna v enem desetletju dobiti popolnoma drug zasuk, ker smo tudi danes s te govornice lahko slišali, da isti, ki so pred 10 leti agitirali za prodajo, recimo, pivovarn slovenskim lastnikom, zdaj obžalujejo to svojo takratno odločitev, jo zanikajo, tajijo in seveda obračajo pozornost popolnoma drugam, kakor pa tja, kamor bi sodila. Kot torej rečeno, zaradi uskladitve slovenske zakonodaje z evropsko, zaradi uvedbe evropske modre karte in še česa bomo v Poslanski skupini Zares v prvem branju zakon podprli. Pričakujemo pa, da bodo predvsem tiste pripombe, ki se nanašajo na varovanje človekovih pravic, na pravice mladoletnih in tako naprej, natančneje razjasnjeni. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Janez Ribič. Prosim.
Spoštovane poslanke in poslanci, spoštovani vsi ostali navzoči! Tujci imajo v Sloveniji v skladu z mednarodnimi pogodbami vse pravice, zagotovljene z našo ustavo in z zakoni, razen tistih, ki jih imajo po ustavi ali po zakonu samo državljani Slovenije, je zapisano v 13. členu slovenske demokratične ustave. V 68. členu pa je določeno, da tujci lahko pridobivajo lastninsko pravico na nepremičninah pod pogoji, ki jih določa zakon, zato lahko rečemo, da je za tujce v naši državi ustrezno poskrbljeno že vse od osamosvojitve. Cilj predloga zakona, ki ga danes obravnavamo, pa je uskladitev slovenskega pravnega reda s pravnim redom Evropske unije. Zakon zagotavlja več pravic državljanov Evropske unije in njihovim družinskim članom. V zakon se prenašajo nekatere določbe direktiv Sveta Evropske unije, kot so določbe glede vračanja nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, glede vstopa in prebivanja državljanov tretjih držav za namene visokokvalificirane zaposlitve ter glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Prenašajo se tudi uredbe Evropskega sveta in Evropske parlamenta ter spremembe konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma in uredbe Evropskega sveta, številka 562/2006 v zvezi z gibanjem oseb z vizumom za dolgoročno prebivanje, zato poslanci Slovenske ljudske stranke pričakujemo, da bo novi zakon prinesel dovolj učinkovite določbe, da se ne bo moglo več zgoditi nezakonito zaposlovanje tujcev, kot smo mu bili priča v gradbenih podjetjih v primeru delavcev iz Bosne in Hercegovine. Ponovno želimo tudi poudariti, da je v tem zakonu treba urediti nadzor za preprečevanje nezakonitega priseljevanja in zaposlovanja tujcev, kot smo opozorili pri Zakonu o zaposlovanju tujcev, saj smo prepričani, da samo zakon o preprečevanju dela na črno ne more tega dovolj učinkovito urediti. Pričakujemo tudi, da bo zakon zagotovil boljšo preglednost in predvsem nadzor nad priseljevanjem tujcev ter pridobivanjem vizumom in dovoljenj za prebivanjem tujcev, saj je preventiva vedno bolj učinkovita in bolj poceni kot reševanje težav z nezakonitim priseljevanjem kasneje. Podpiramo, da daje ta zakon pravno podlago, da se tujcu, ki je nezakonito na ozemlju Republike Slovenije, izda odločba, s katero mu bo določeno, da v določenem roku prostovoljno zapusti Republiko Slovenijo, razen v izjemnih primerih, kadar obstaja nevarnost pobega in možnost določitve prepovedi vstopa tujcu, ki se ni prostovoljno vrnil v postavljenem roku in ga je bilo treba odstraniti z ozemlja Slovenije. Glede varovanja pravic tujcev, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, pa je treba določbe oblikovati previdno, saj so to lahko neke vrste olajševalne okoliščine in zato je lahko spodbuda tujcem, da se bodo posluževali dela na črno, da bodo tako lahko enostavno prišli do vizuma za bivanje in delo v Sloveniji. Dobro je treba proučiti posledice, da ne bodo take določbe dosegle ravno nasprotnega učinka od želenega; torej, da bodo povzročile več zaposlovanja in prebivanja tujcev na črno v Sloveniji. Zdi se nam razumem predlog varuhinje človekovih pravic in podpiramo njen predlog k 49. členu, da se omogoči združevanje družine oziroma staršev z mladoletnimi neporočenimi otroki brez pogojev enoletnega bivanja. Nerazumno je, da se ob vseh liberaliziranih pogojih ravno družinam oziroma otrokom tujcev omejujejo pravice. Tudi glede pravice otrok brez spremstva se strinjamo, da morajo imeti posebno skrbno obravnavo, vendar se nam pri tem postavlja vprašanja, v koliko primerih in v katerih pa se otroci lahko brez staršev pri nas pojavijo sami kot tujci, kako lahko tuji otroci sami pridejo k nam – kako je to mogoče. Strinjamo se sicer, da je treba pred vračilom, še posebej mladoletnega otroka, preveriti, ali so pogoji in ali se ima sploh kam varno vrniti. Seveda velja enako za vse tujce. Storiti pa je treba vse, da se prepreči nezakonit vstop tujcem že na meji. Glede možnosti zaposlovanja tujcev in uvedbe modre karte, pridobivanja dovoljenj za prebivanje za visokokvalificirane delavce smo mnenja, da je treba pred tem omogočiti prekvalifikacijo domačim nezaposlenim delavcem in predvsem izobrazbo mladim, da bomo imeli dovolj svoje visokokvalificirane delovne sile. Zato smo poslanci Slovenske ljudske stranke vložili amandmaje k Zakonu o štipendiranju, s katerimi predlagamo vrnitev štipendij za dijake, olajšavo za pridobitev štipendij za več družin in za več možnosti izjemnim študentom. Ni razumno, za Slovensko ljudsko stranko je celo nesprejemljivo, da omejujemo državljanom dostop do izobrazbe, hkrati pa tujcem olajšujemo dostop do naših delovnih mest. S takega vidika sta za to za nas oba zakona, čeprav potrebna, nesprejemljiva, zato poslanci Slovenske ljudske stranke upamo, da bo Vlada oziroma koalicija prisluhnila tem pripombam iz današnje razprave in oba zakona ustrezno uskladila. Tudi v ta zakon predlagamo varovalko: vsako leto je treba izdelati evidenco potreb po visokokvalificirani tuji delovni sili in vedno dati prednost domačim strokovnjakom. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Silven Majhenič. Pripravi naj se Franco Juri.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Novela zakona ureja vprašanje interesa pri pridobivanju dovoljenja za bivanje ter omogoča sprejem zapornikov iz Guantanama. Besedilo novega zakona naj bi urejalo vprašanje nacionalnega interesa pri pridobivanju dovoljenja za bivanje tujca, ki se izda tujcu, če je to v interesu države zaradi kulturnih, znanstvenih, gospodarskih in političnih razlogov. Predlagani zakon sicer v Evropi ni nekaj novega, vendar ko so ga sprejemale sosednje države sigurno niso imele v mislih uvoza kriminalcev in teroristov, ampak se nanaša le na tisti del, ko gre za interes posameznih ministrstev, da se zapolni vrzel, ki bi naj dopolnjevala strokovnost in znanje. To pa sigurno ni in ne more biti interes organa vlade, ki s sklepom odloča, ali obstaja tak nacionalni interes za začasno prebivanje takega tujca v Sloveniji. Na podlagi sklepa vlade tujec pridobi dovoljenje za začasno prebivanje v Sloveniji z vsemi zagotovili, da bo imel zadostna sredstva za preživljanje in zdravstveno zavarovanje. Po izjavi predstavnice Vlade je s tem vzpostavljena pravna podlaga za vstop in prebivanje oseb iz Guantanama v Sloveniji. Kot vidimo, se ne govori o eni osebi, ampak o več osebah, kar pomeni, da bomo uvozili kar nekaj mednarodnih teroristov, za katere imajo Američani posebna merila. Za našo vlado pa so le siromaki, ki nimajo doma in so po vrhu vsega bili še nedolžni zaprti v Guantanamu, pa kljub temu se nočejo vrniti v lastno državo ali bivati v Ameriki, ki je bila še do nedavnega obljubljena dežela. Za našega predsednika Vlade je to humanitarno vprašanje, saj je pričakovati, da bi bili z vrnitvijo v katero od držav, iz katere so prišli, izpostavljeni nadaljnjemu mučenju in grožnjam. Mislim, da se odgovorni v državi ne obnašajo odgovorno in ne znajo oceniti, kaj to pomeni za državo, ki že ima v svoji sredini vrsto organiziranih kriminalnih družb, ki so že danes mednarodno povezane. S temi ljudmi se bo kriminal samo povečeval v smeri terorizma, ki ga bodo krepili svojci uvoženih iz Guantanama. To število pa ni omejeno in kot vidimo po predlaganem zakonu, je bivanje tudi zagotovljeno na stroške države. Zakon prinaša še kar nekaj novosti na nivoju pravic migrantov ter na področju smernic Evropske komisije o prostem pretoku oseb. Kakšno uslugo delata Nato in Amerika evropskim državam? Zelo slabo, primer Italija in Francija. Sigurno se bomo nekaj naučili iz libijskega primera, od koder se ljudje izsiljujejo in kot begunci, pribežniki poseljujejo evropske države, čemur se ne bomo mogli izogniti tudi v Sloveniji. Zanimivo, nihče ne beži v Ameriko, kjer se imajo za velike zagovornike človekovih pravic in policije sveta. Uvaja se tudi pilotni projekt, ki odpravlja določene ovire pri zaposlovanju delavcev. Konkretizirajo se tudi direktive o vračanju in prisilni odstranitvi tujcev, tudi tistih, ki nezakonito bivajo na območju Slovenije. Zakon bo bolj določen v tistem delu, ko govori o nezakonitem zaposlovanju tujcev, vendar deluje tudi koruptivno, saj omogoča pridobitev dovoljenja za prebivanje, če je tujec pripravljen sodelovati s sodnimi organi v postopku zoper delodajalca. Za športnike in gospodarstvenike tudi doslej ni bil nek problem za pridobitev vizuma in dovoljenja za prebivanje, vendar kot vidimo, se je tudi v tem zakonu vrinilo kar nekaj členov, ki imajo zapisane definicije, ki pa zakon zavračajo. Kot vidimo je imel predlog zakona le en namen: omogočiti zapornikom iz Guantanama vstop in bivanje, kakor tudi njihovim družinskim članom, v vso oskrbo in na račun Slovenije v Sloveniji za pet minut slave. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri, pripravi naj se dr. Vinko Gorenak.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki Vlade! Znano je, da je Slovenija med tistimi državami, ki niso posebno naklonjene politiki sprejema tujcev. Pri nas je vedno veljala zakonodaja in tudi upravni postopki pa vsi postopki, ki so se nanašali na omogočanje prihoda tujcev v Slovenijo, so bili dokaj zapleteni. To so nam večkrat očitali iz mednarodne človekoljubne organizacije Amnesty International in tudi varuhinja človekovih pravic ugotavlja, da kljub dobremu namenu je še nekaj praznin, nekaj sivih lis. Zato da zagotovimo dostojno življenje tudi tistim tujcem, ki zaprosijo za azil v naši državi, bo treba te razmere zagotoviti. Mi razumemo, in to je kolega Rožej že uvodoma izpostavil, ta zakon, kot pomemben korak naprej, kajti ureja določene vidike, ki so bili doslej precej nedorečeni in so dejansko omogočali neko arbitrarno odločanje do tujcev, ki niso imeli prave pravne zaščite in možnosti vključevanja, integriranja v našo družbo. Nekoliko nesrečna okoliščina nastajanja te novele zakona je dejstvo, da se ga vzporeja z zgodbo iz Guantanama in da se skuša prikazati te spremembe zgolj kot prilagajanje zakonodaje politični potrebi, da pomagamo vladi Združenih držav Amerike in da uredimo tudi vprašanje enega ali nekaj zapornikov iz Guantanama. Ta vidik je vsekakor pomemben in mislim, da če želimo biti dosledni do lastnih načel in pozitivnega odnosa do človekovih pravice, je težko oporekati dejstvu, da je treba to sramoto, ki se imenuje Guantanamo, čim prej sanirati; tudi tako, da bomo tistim ljudem, ki so bili večkrat, v glavnem kot nedolžni, kaznovani in priprti v tistem sramotnem taborišču, omogočili vrnitev v lastno domovino ali začasno prebivanje v državah, kjer bodo njihove človekove pravice tudi spoštovane. S tega vidika mislim, da ni dileme, da tukaj moramo vsi demokrati biti enotni pri ugotavljanju, da je to situacijo treba sanirati in da je treba kot demokratična država na ustrezen način pristopati. Glede samega zakona pa je bilo že povedano, da bi ga mi še bolj liberalizirali. Mi bi upoštevali nekatere pripombe, ki prihajajo s strani človekoljubnih organizacij, zlasti varuhinje človekovih pravic, zlasti pri vprašanju združitve družin, družinskih članov, zlasti še ko gre za mladoletne člane teh družin. Mislim, da je 49. člen še vedno pomanjkljiv, še vedno restriktiven, kajti zahteva vsaj obdobje enega leta za to, da pride do uresničitve te temeljne človekove pravice. V nadaljevanju postopka bomo skušali te pomanjkljivosti urediti na drugačen način. Verjetno bomo predlagali tudi amandmaje, ampak v grobem lahko ugotovimo, da je zakon dober. Zakon v bistvu poenostavlja postopke pri omogočanju prihoda tujcev, ga ureja tako, da je tudi v našem interesu, da lahko nekaterim tujim državljanom, ki so visokokvalificirani, omogočimo, tudi v lastnem interesu, hitrejši prihod v našo državo. Pri tem bi opozoril tudi na nekatere paradokse, ki se še danes dogajajo. Recimo, ko je podpredsednica znamenite mediteranske univerze Emuni, ki deluje na našem ozemlju, prisiljena še danes vsakič, ko vstopa v našo državo, pridobiti vizo; in to ne v državi, kjer ona prebiva, ampak v državi, kjer ima državljanstvo, to je v Kairu, in kjer imamo mi tudi DKP, torej veleposlaništvo. Mislim, da bi morali te situacije urediti na drugačen način, morda bo ta zakon tudi to nekoliko popravil. Izkoristil pa bi to priložnost, da pozovem Vlado in Ministrstvo za notranje zadeve, da ta vprašanja uredi čim prej, na praktičen način in v našem interesu je, da se tem visokokvalificiranim kadrom, zlasti ko gre za osebe, ki delujejo za ustanove, ki Sloveniji dajejo mednarodni ugled, omogoči prihod v državo brez takšnih komplikacij. Navedel sem en primer, verjetno jih je še nekaj, upam, da bo to priložnost za ureditev teh razmer. Kot veste, smo bili včeraj vsi pod vtisom novice z bojnih polj Pakistana, svet se je znebil absolutnega zla, vsaj po uradnih informacijah zgleda, da je tako. Seveda vsi nismo tako naivni, da bi nasedli na vse te informacije in bomo verjetno počakali na novo objavo Wikileaksa zato, da razumemo, kaj se pravzaprav dogaja. Ampak vsekakor dejstvo je, da se nahajamo v zelo zapletenem obdobju in pred zelo zapletenim scenarijem, ko ne vemo, kako se bo razvijal. Zato je urejena zakonodaja, ki omogoča transparentnost in tudi daje vladi možnost, da uredi tudi sprejem tujcev – pa ne govorim samo o vprašanju Guntanama in posledicah tako imenovanega boja proti terorizmu, ampak govorim tudi o tistem valu beguncev, ki ga lahko pričakujemo zaradi nestabilnih razmer, zlasti v Mediteranu, kjer menim, da bo morala Evropa pristopiti enotno, usklajeno in tudi solidarno med sabo. Tako nas verjetno čaka zapleteno obdobje, boljše bo, če bomo imeli urejeno zakonodajo in če bomo točno vedeli, kaj želim doseči in na kakšen način lahko zagotovimo spoštovanje temeljnih človekovih pravic vsem osebam, našim državljanom in tudi tujih državljanom, ki te pravice prav tako potrebujejo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Vinko Gorenak. Pripravi naj se Vito Rožej, za njim Janez Ribič.
Hvala lepa. Še dobro, da so seje Državnega zbora javne in da ne bomo rabili tega Wikileaksa, da bo kaj zabeležil za zgodovino, ker bo to ostalo na trakovih Državnega zbora. Kolega Miro Petek je prej govoril o vprašanju delovanja koalicije, o tem, kako gre vse z enega vrha, gre iz enega centra – vzel je dr. Bučarja, da ne boste kaj jamrali. Ampak tovarniška glasila koalicije glede na to, da danes teče ta razprava o tem zakonu, seveda pripravljajo teren, saj je bila tudi pred letom 1990 ista zgodba: politika svoje, tovarniška enopartijska glasila svoje. Tukaj imamo že članek: Mohamed Garani v Guantanamu kot 14-letni otrok, nič kriv, nedolžen – seveda ga je treba rešiti! Tako se ustvarja javno mnenje, o tem govorim. Če gremo k zakonu. Seveda ni nobeno vprašanje, ali bo Slovenija spoštovala evropsko zakonodajo, direktive in vse ostalo; Slovenija to mora spoštovati, saj je njen del. Vendar naj vas na primeru tiste garancije treh mesecev, ki jo je hotelo uvesti gospodarsko ministrstvo in je začelo propagando tukaj, v Sloveniji, češ, če pa je to Evropska unija rekla, da je tri mesece garancija in ne eno leto, spomnim na eno drugo stvar, da vsi evropski predpisi običajno postavljajo okvire od–do, spodnji standard je tak, zgornji standard je tak, ali minimalni standard je tak in tako dalje. Seveda pa evropskim državam običajno evropski predpisi ne prepovedujejo postavljati boljših pogojev, vsaj kar se tiče te zakonodaje, o katerih danes govorimo. Tukaj pa nastane tisto temeljno vprašanje, ali ima vladajoča koalicija prav ali nima prav. Po mojem mnenju nima prav. Nobenega razloga ni, glede na to, da je Slovenija praktično že blizu Grčiji pa Irski, tega tukaj ne vidim in ne vidim 200 milijonov na mesec, ki jih pokurimo in za katere se zadolžimo. O tem tovarniška glasila ne poročajo v Sloveniji, znotraj tega pa je seveda tisto vprašanje; ali lahko Slovenija zagotavlja minimalne evropske pogoje ali lahko Slovenija zagotavlja višje standarde. Na to je vezano tudi vprašanje tako imenovanih otokov znotraj Evropske unije. Tiste države znotraj Evropske unije, ki ponudijo višje standarde, ki ponudijo boljše pogoje, pač postajajo otoki. Zdi se mi, da bi nekateri radi imeli v Ljubljani kakšno drugo evropsko mesto, ne pa Ljubljane; take, kakršna danes je. Osebno ne vidim nobenega razloga, da Slovenija kakorkoli gre čez minimalne standarde, ki jih postavlja Evropska unija. Minimalne standardi: da, spoštovati jih moramo, nismo pa v nobenem primeru tako bogati, da bi lahko te standarde višali in boljšali. Naj vas spomnim, da smo več ali manj na področju te tujske zakonodaje v prejšnji vladi imeli kar minimalne standarde in da jih je ta koalicija že popravljala na boljše. Kaj pa to pomeni? To pomeni, da se dela ta vlada za tisto, ki je pač radodarna, ki je bolj bogata, kar pa ni res. Verjetno minimalne standardi za tujce in za vse tisto, kar prihaja, šele potem, ko je za naše ljudi zagotovljeno nekaj minimalnega. Prav sprašujem vas, dragi moji in nima smisla skrivati Guantanamo, nič "palamuditi" okoli tega. Poglejte, kaj piše v 53. členu! "...zaradi interesa Republike Slovenije" in v nadaljevanju potem piše še "nacionalnega". To povežite, boste videli, da bomo zaradi nacionalnega interesa Republike Slovenije te ljudi sprejemali. Prav. Mislim, da je nacionalni interes Republike Slovenije predvsem ta, da bodo naši ljudje imeli minimalno plačo, ki je danes nimajo. To je prvi nacionalni interes – vsake vlade bi moral biti –, potem pa vse ostalo. Šele potem vse ostalo, ko bo naš državljan imel minimalne pogoje bivanja, minimalne pogoje življenja, ko bo imel delovno mesto, potem bi se pa ukvarjali z ostalimi. Poglejmo še malo ostale države Evropske unije. Če imam pravi podatek, kakšen mesec nazaj je star: 17 jih je bilo iz Guantanama pripeljanih v Evropsko unijo. Mislim, da je kakšen mesec dni star podatek. Od tega je velika večina tistih, ki so jih države morale vzeti, ker so bili njihovi državljani: Velike Britanije, Nemčije, Francije itd. Ker so bili njihovi državljani, so jih morali vzeti Američanom, to je normalno. Upam, da me boste popravili z boljšimi podatki in novejšimi podatki, a kakor se spomnim teh podatkov, je situacija taka, da so države Evropske unije do sedaj sprejele samo sedem od teh ljudi, pod pogoji, kakršne predvideva naš zakon. Pomeni – kaj? Da so ga vzele kar tako, "na suho", iz humanitarnih razlogov ali kakor mi pravimo, iz nacionalnega interesa? Lepo vas prosim! Pri toliko milijonih ljudi v Evropski uniji in pri toliko – pojdite v Nemčijo pogledat, kaj je tam. Koliko milijonov Nemcev je, tudi vemo, in kakšen je nemški bruto družbeni proizvod in kakšno je življenje v Nemčiji, tudi približno vemo, pa mislim, da Nemčija ni sprejela nič več kot dve osebi. Nič več kot dve osebi! Mi pa pustimo tukaj "nacionalni interes Republike Slovenije" – bravo! Ja, kaj zdaj jih bo sto ali kaj bo? Slovencem povejte, da bomo enega sprejeli ali kaj jaz vem kaj. Bolj natančno bi bilo treba to povedati. To je ena zadeva. Druga zadeva, poglejte. Zakon pravi, da bo moral imeti – 26. člen govori tudi o zavrnitvenih razlogih. To so varnostni razlogi. Saj mogoče ta štirinajstletnik ne bo problematičen. Štirinajst let je star pa baje nič ni kriv. V redu. Ampak ta človek bo moral imeti sredstva za preživljanje. Povejte Slovenkam in Slovencem, našim državljanom, da jih bodo plačali naši državljani. Povejte jim to. Vzeli bomo toliko ljudi, stalo bo toliko. Dalje. Tudi zdravstveno zavarovan bo moral biti – povejte, koliko bo to Slovence stalo. Verjetno bo moral imeti na začetku še kakšne tečaje slovenščine. Normalno, da bo moral imeti. Saj ne bo mogel kar tako živeti. Verjetno mu bomo morali dati neko stanovanje ali kako bo to izgledalo. Neke prostore bo imel, ki jih bo plačala država – povejte, koliko bo to stalo. In ne skrivati v "nacionalni razlogi Republike Slovenije" – bla, bla, bla. Povejte, vzeli jih bomo toliko, stalo bo toliko! Vidite, to je to bistvo problema. Potem pravi zakon "visokokvalificirana delovna sila". Kaj je to, tudi ne vem. Če je štirinajstletnik, jaz ne vem, kaj on končal, nimam pravega pojma. Skratka, tisto kar je pri tem problematično, po mojem mnenju, je to, da [[...]]Pa nisem rekel, da nasprotujem kakšnemu sprejemu, da ne bo kaj narobe; ampak ne se skriti pod beneško masko in biti lep, tako kot tiste dame, ki hodijo po Benetkah za pusta – gospod Juri to dobro ve –, pa se smehljati državljanom, pa govoriti o nacionalnem interesu, zaradi katerega jih bomo sprejeli, ampak napišite vsaj obrazložitev zakona: vzeli jih bomo toliko, za stanovanje bomo dali toliko, za zdravstveno zavarovanje bomo dali toliko, in tako naprej. In to opravičite pred državljani Republike Slovenije! Ni problema! Opravičite! Torej, mene moti, kaj je v zakonu; to, da ni zadeva napisana vsaj tako, da bi jo preprosti ljudje razumeli. Sam sem moral zakon kar nekajkrat brati, da sem razumel, kje pa bodo, pod kateri člen ga bodo pa dali. Torej, povejte Slovenkam in Slovencem, povejte našim državljanom, da jih bomo vzeli toliko, toliko stanje stanovanje, zdravstveno zavarovanje in tako dalje. Povejte, ne pa zadeve inkognito, naši južni sosedje bi rekli "izza ćoška", pripeljati stvar v zakonu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Vito Rožej, pripravi naj se Janez Ribič in zatem Jožef Jerovšek.
Hvala lepa za besedo. Danes se spet veliko uporablja tudi ob tem zakonu ta sintagma nacionalnega interesa. Mene je posebej presenetilo v predstavitvi mnenja Poslanske skupine SDS, ko sem lahko slišal, da ni več v nacionalnem interesu, da so Pivovarno Union odkupili slovenski lastniki, ampak da je bilo to v interesu nekih tajkunskih elit, ki so to želele sprivatizirati, pa, kot vemo in so dogodki pokazali, to ni uspelo. Kakšna je bila vloga prejšnjega predsednika vlade pri teh vezanih prodajah Mercatorja, Dela in tako naprej, ne bi ponavljal, ker je stvar preveč dobro znana. V predprejšnjem sklicu parlamenta je, mislim da, 56 poslancev podpisalo zahtevo, da se mora Pivovarna Union v nacionalnem interesu prodati Pivovarni Laško. Ali so umanjkali med temi podpisi poslancev SDS? Niso! Mislim, da so se vsi podpisali, ki so se pač lahko. No, sedaj po 10 letih in po očitno zgrešenem privatizacijskem poskusu pa nacionalni interes ni več tak. Tako težko verjamem govoričenjem o nacionalnem interesu iz ust nekoga, ki po 10 letih zamenja stališče. Nacionalni interes mora biti nekaj, kar naj bi vsaj 10 let pa lahko preživelo. Po mojem mnenju je v nacionalnem interesu Slovenije, da se pokaže in ne samo da se pokaže, da je tudi v mednarodni skupnosti prepoznana kot odprta, tolerantna, demokratično urejana s pravili, ki so usklajena tudi z evropskimi standardi, in tak ta zakon je, ki omogoča, da tudi ta država pripomore k popravi krivic – tam, kjer le lahko –, tudi v mednarodni skupnosti, ne le doma. Zaradi tega ne vidim, da bi bila ta določba v zakonu, ki Vladi omogoča, in ne samo v primeru, ki je naveden, najbrž tudi v kakšnem drugem primeru. Zato mogoče vsa stvar ni tako dobesedno napisana in besede "Guantanamo" v zakonu ne boste našli, ker zakon mora veljati tudi za kakšne druge primere. Mislim, da so bolj pomembne druge vsebine tega zakona; ta, ki omogoča visokokvalificiranim državljanom tretjih držav, da vstopijo na območje Slovenije oziroma Evropske unije; te, ki govorijo o naboru družinskih članov; tiste, ki jih bomo, upam, v nadaljnji razpravi še sprejeli, ki bodo govorile o združevanju družine in bodo zdajšnjo zakonodajo o tujcih, ki je v Sloveniji – to pa moramo priznati –, na minimalnih standardih, ki jih Evropska unija postavlja, postavljale pač nekoliko višje, naredilo to državo tudi bolj civilizirano. Zato bom sam tak zakon v prvem branju podprl, v nadaljnji obravnavi se pa potrudil, da bo še boljši. To je po mojem vsebina tega zakona. Če kdo želi videti kaj drugega, seveda tudi lahko, z resnico pa to nima kaj dosti zveze. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Janez Ribič. [[Ga ni.]] Besedo ima Jožef Jerovšek. Pripravi naj se mag. Sara Viler.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred sabo imamo Predlog zakon o tujcih, ki je izjemno obsežen, in v obrazložitvi Vlade je poglaviten namen implementacija nekaterih direktiv Evropske unije. Mislim, da lahko upravičeno dvomimo, da je predvsem to vzrok za nastanek tega zakona. Zgodovina in "brada" tega zakona je bistveno daljša in obsežnejša in je motivirana predvsem s političnimi motivi in še ožje, z nekaterimi interesi in nekaterimi, kot je bilo že rečeno, osebnimi interesi tudi predsednika Vlade, da je lahko realiziral svoj obisk v Združenih državah Amerike. Vsi vemo, da je glavna vsebina tega zakona in nujno sprejetje s strani vladne koalicije 53. člen, njegov tretji odstavek. Gre za sprejem tako imenovanih zapornikov oziroma ne več zapornikov iz Guantanama. Lahko rečemo, da je bil glavni vzrok za nastanek Guantanama Osama bin Laden, ki ga od 1. maja ni več. To je gotovo dejstvo. Tudi Združene države Amerike so v silni travmi, ki je nastala po 11. septembru 2001, reagirale – z današnje perspektive gledano, pa tudi svetovna javnost se je z Guantanamom večinoma strinjala in se je na nekoliko nečloveški način tretiralo morebitne osumljence. Seveda je poznejša ali pa sedanja ameriška administracija spoznala, da Guantanamo, tak, kot je, je problem tudi za Združene države Amerike, ne prinaša več niti notranjepolitičnih točk v Združenih državah Amerike, še manj pa zunanjepolitičnih točk, in so se lotile reševanja tega problema, ki pa je sedaj po svoji genezi zgolj ameriški problem. Je svetovni problem, ampak Združene države bi se mu lahko izognile, če bi takrat ravnale bolj preudarno, ko so ta zapor ustanavljale oziroma realizirale. Sam sem tudi naklonjen oziroma se strinjam, da je treba tudi v taki situaciji, ko gre včasih za napake drugih, humanitarno komponento zelo močno oceniti in jo tudi skušati reševati na pameten način. Zaradi tega ni nič narobe, če se tudi Slovenija ukvarja s tem in z rešitvijo. V opoziciji smo pravočasno odprli nekatere dileme, nekatera vprašanja, ki bi pravzaprav ta državni interes, interes Republike Slovenije, v zvezi s tem lahko rešilo tako, da bi nekaj interesa Republike Slovenije bilo pri tem res realizirano, vendar ko smo to odpirali, je predsednik Vlade na odboru odgovoril, ali lahko trgujemo s humanitarnostjo. Zanimivo, kdo je tako odgovoril. On sam, predsednik Vlade, je začel trgovati za svojo sliko s predsednikom Obamo s tako imenovano pravo humanitarnostjo, se pravi, glede prevzema zapornikov iz Guantanama. On je trgoval, to je gotovo dejstvo, in je pri tej trgovini za svoj osebni račun bil uspešen. Kaj je v tej zvezi razen to, da bomo prišli v nek katalog držav, ki smo sprejeli zapornike iz Guantanama, dosegel za Slovenijo, ne vemo. Seveda, to ni trgovanje s humanitarnostjo, če se zavzemamo, da zaradi tega Slovenija na nekem drugem področju dobi določene bonitete. Recimo, izvoz aluminija za letalstvo v ZDA je blokiran, ker pravzaprav naša vlada ne zna urediti tistega, kar so Slovaška in nekatere druge evropske države že uredile; ne vem, če v zvezi s tem ali s čim drugem. V glavnem, naši izvozniki so izpadli z ameriškega trga, ne morejo priti tja in čeprav sem na to opozoril, Vlada, recimo, ni pogojevala tega. Zakaj pa ne? Če mi pomagamo na drugem področju, zakaj ZDA ne bi pomagale nam? Torej, imamo neoperativno vlado. Drugo, kar je, tudi iz vladnih vrst je bilo večkrat povedano, da sam ta problem morebitne nastanitve teh ljudi že rešuje Zakon o mednarodni zaščiti in da s tega vidika zakon sploh ne bi bil potreben. Potem se moramo vprašati, ali so še drugi razlogi. Kakšno trgovanje pa mimo interesa Republike Slovenije dejansko stoji za tem? Nekje smo slišali in mislim, da je informacija točna, da je v Guantanamu že bila ekspertna skupina Vlade, ki je izbirala zapornike. S tem ni nič narobe, ampak zakaj Vlada to taji? Kaj se pri tej zadevi dogaja, je treba slovenski javnosti celoten spekter dati na mizo. Upam, da ima Vlada v svoji prtljagi tudi odgovore na to, kako bo uresničen interes Republike Slovenije. Interes Republike Slovenije, da smo humanitarna država, je legitimen in je prav, da sodelujemo pri tej zadevi, vendar si želim, da bi v tej katastrofalni situaciji za državo naredili tudi nekaj zase. Recimo, da bi naš Impol lahko zopet izvažal aluminij v Ameriko. Visoko sofisticirane legure za drag denar, kjer nas sedaj Slovaki, Madžari in vsi prehitevajo in izrinjajo s tega trga. Tukaj pa predsednik Vlade ne vidi nacionalnega interesa. Zakaj je temu tako, ne vemo. Naj tako rečem: predsednik Vlade je s humanitarnostjo trgoval na nekoliko neprimeren način, predvsem za osebni račun, ne za račun Republike Slovenije in tudi ne iz humanitarnih razlogov. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Sara Viler. Je ni. Besedo ima Rudolf Petan. Pripravijo naj se Gvido Kres, Joško Godec, Tadej Slapnik. Prosim, gospod Petan.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani! Ta zakon je bil najavljen takrat, ko so se objavile tiste zaupne depeše na Wikileaksu. Tam je bilo zapisano, da naš predsednik nekako pogojuje polurni obisk pri ameriškem predsedniku in fototermin s tem, da bi Slovenija prevzela tudi kakšnega zapornika iz Gunatanama. Nekaj dni kasneje se je gospod Pahor nekako izvijal in izjavljal, da sicer to ni povezano, da pa bi Slovenija lahko vzela kakšnega zapornika iz Guantanama in da bi bilo za to treba še sprejeti zakon, spremeniti zakon in šele potem bi to lahko izvedli, da to ni tako enostavno. To se pravi, predsednik Vlade je sam izjavil, da je treba spremeniti zakon, in vsa kasnejša izvijanja, da bi to lahko storili še po sedanji zakonodaji, je navaden bla, bla in nam tako nihče več ne verjame. Koliko tej vladi verjamejo ljudje, lahko vidite na referendumih: tam 80:20, na posameznih področjih je že blizu 90:10. 90 % ljudi ne verjame več tej vladi! Če že zaradi tega spreminjate zakon, potem povejte, bi bilo veliko lepše, bi dobili vsaj zaupanje pri ljudeh, tako pa pravite, da ta zakon ni zaradi tega. Predsednik Vlade je pa takoj po objavljenih depešah Wikileaksa izjavil, da je potrebna sprememba zakona. O tem je govoril tudi ameriški veleposlanik, češ: menda boste ja spremenili ta zakon in se šli humanitarno zadevo na račun [[...]]Dobro, to, kar so Američani naredili, so naredili, vsak ima lahko o tem svoje mnenje. Se pa spomnim – nekateri smo že dalj časa tu –, da dokler še ni bil Obama ameriški predsednik, ste o tej zadevi govorili čisto drugače, zdaj ste pa zamenjali ploščo, ker mislite, da je to vaš kompanjon pri barvi politike. Ampak mislim, da se krepko motite. To se pravi, tu sploh ne gre za neko humanitarnost, tako kot se predstavlja, ampak gre za izboljšanje samopodobe našega predsednika, tako kot si je nekdo zamislil. Prepričan sem, da si tega ni izmislil sam, to so mu svetovali njegovi famozni, fantastični svetovalci, da bi verjetno to bilo dobro za imidž ne vem koga: njega, ali Slovenije, ali kogarkoli. Ampak to je zavožen projekt. Prepričan sem, če bi takšna zadeva, tak zakon šel na referendum, da ga zgubite ne 80:20, ampak 99:1. Danes smo od predstavnikov Vlade lahko slišali, da gre za neko upoštevanje smernic Evropske komisije in tako naprej. Mislim, da smo te smernice Evropske komisije pa Evropskega parlamenta in ne vem česa še sproti dopolnjevali, toliko kot je bilo treba. Ampak mi smo celo ugotovili, da ima Slovenija na tem področju bistvo boljšo zakonodajo, bolj ugodno zakonodajo za tujce, kot pa jo imajo države članice Evropske unije. Boljšo! Če bi se držali smernic, bi morali nekatere stvari odsekati, odvzeti. Tako daleč smo! Govoriti, da s tem izboljšavami upoštevamo smernice Evropske komisije, je zopet ena tistih zadev, ki vam jih nihče več ne verjame. Danes je bilo tu rečeno s strani predstavnika Vlade, da "zakon, ki je danes pred vami, prinaša številne novosti, ki predstavljajo določene olajšave oziroma dvig nivoja pravic migrantom". Ja, krasno! Kateri zakon, ki ga sprejemamo zadnje čase, pa dviguje nivo pravic državljanov Republike Slovenije? Krasno! In naprej, "gre za tujce, ki so visokokvalificirani delavci, modro karto bodo tujci pridobili po enotnem postopku, omogočala pa bo tako prebivanje kot tudi delo na ozemlju Republike Slovenije". Visokokvalificirani delavci – lepo. Lepo je slišati! Ampak, če mene spomin ne vara, imamo v tem v trenutku v Sloveniji nekaj 10 tisoč visokokvalificiranih ljudi državljanov Republike Slovenije na zavodu za zaposlovanje. Mi pa v tem trenutku, govorim o tem trenutku – če bi to bilo pred štirimi leti, bi to bilo drugače vzeto –, ampak v tem trenutku, ko imamo na desettisoče Slovencev, državljanov Republike Slovenije, visokokvalificiranih na zavodu za zaposlovanje, bi mi eventualno, tako kot je bilo rečeno, omogočili, da visokokvalificirani tujci dobijo neke dodatne pravice in se jim omogoči še nekaj več. Zakaj pa v tem trenutku? Zakaj v tem trenutku? Ali vas nič ne motijo desettisoči domači državljani Republike Slovenije, ki so nezaposleni in so tudi visoko kvalificirani? Naslednje. Konkreten primer. Naša podjetja, ki sklepajo pogodbe s firmami iz držav Evropske unije – se pravi, mi smo tudi članica Evropske unije – naša podjetja, ki sklepajo pogodbe in potem morajo naši visokokvalificirani delavci iti na montažo v države članice Evropske unije – v tiste stare, tiste razvite–, je milijon in pet problemov, kako priti do tega. Seveda se da priti, ampak je kup problemov: tam moraš ustanoviti neko firmo, moraš se obvezati, da boš plačeval prispevke po ne vem kakšnih, verjetno njihovih standardih. Milijon stvari moraš urediti, da lahko naši visokokvalificirani delavci pridejo na montažo v Francijo, Nemčijo ali pa na Švedsko, ker je to vse v skladu z zakonom. In ljudi druge države je treba razumeti, zato ker ščitijo svoje, ker so toliko, bom rekel, pametni ali kaj naj rečem drugega, da ščitijo svoje visoko kvalificirane, ne pa, da bodo omogočali kar tako, skozi odprta vrata drugim, ki bodo konkurirali domačim. To je neverjetno! Zdaj pa samo preblisk, zdaj vas pa vprašam, glede na to, da je ta zakon tako ali tako navezan na Guantanamo, kakšni visokokvalificirani delavci so pa tam. Verjetno so visokokvalificirani za čisto strogo določeno področje. Verjetno. Ampak to nima s tem prav nobene zveze. Danes je bilo tudi rečeno s strani predstavnika Vlade, da "predlog zakona daje več pravic tujcem" – bla, bla. Naprej. "Zakon zagotavlja varovanje pravic tujcem, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, saj tujcu omogoča kredit" in tako naprej. Kar naprej neke pravice tujcem! Še tretja varianta: "Predlog zakona obravnava tudi olajšan vstop za določene kategorije tujce". Pa še naprej, "poleg tega Predlog zakona o tujcih razširja definicijo družinskih članov tujcev in državljanov Evropske unije" in tako naprej. Vse se razširja, vse se olajšuje! Pri nas doma pa imamo 120 tisoč nezaposlenih, pa še 30 tisoč študentov, ki so vpisani na drugo ali pa na tretjo fakulteto, zato da imajo tisti minimalni status, da dobijo bone, da lahko preživijo. Imamo domačih strokovnjakov, kolikor hočete, ki so končali šolo, ne samo fakultete, tudi tisto nižje, ker tudi tam so strokovnjaki za svoje področje, pa so na zavodu, mi pa tu olajšujemo tujcem milijon stvari. Tako je uradno, s tem tudi soglašam, ampak običajno je tako, da če želimo, je pri vseh zakonih, ki smo jih zadnje čase sprejemali, bila neka dobra stvar. Drži, da je bila dobra stvar, ampak zraven se pa obesili še deset negativnih stvari. Nekaj teh je tudi šlo na referendum, pa so padle. Tudi tu je verjetno kakšna dobra stvar, ampak ker je pa to zadaj vse skupaj povezano z Guantanamom, s tistim tujcem je pa seveda to en kup problemov. Zdaj pa, če gremo naprej. Naši standardi pri zaposlovanju tujcev, azilantov in vseh teh kategorij, da jih ne naštevam, ker jih niti ne poznam, pa opozarjam, zato da me ne bi potem tisti, ki je res strokovnjak za to, pa opozarjal, da je tukaj pa taka distinkcija in takšna. Govorim o teh tujcih, ki niso državljani Republike Slovenije, ki jim bomo na široko odprli vrata. Je pač tako: če vzamemo samo enega, potem ima ta pravico, da vse, kar opravlja, opravlja v svojem jeziku, se pravi mora imeti tolmača. To smo že rešili pri zakonodaji že zdavnaj; pa slovenske učbenike, pa ne vem kaj vse, kakšne pravice, pa stanovanjske pravice in pravice gibanja in ne vem kaj še vse. Vse to pride zraven. To, da ni tako – seveda bo zdaj nekdo rekel, da je to samo za to kategorijo, saj to je čisto vseeno. Ampak ta, če bo kdo prišel iz Guantanama, eden, dva ali deset, kolikor jih pač bo – kdo jih bo izbral, ne vem po kakšnih kriterijih, kakšen test bo moral opraviti –, bo vse te pravice imel in jih bo moral imeti. Poleg tega pa ne vem, če bomo vzeli koga, ali bomo lahko 100 % ugotovili, če niso bili obsojeni, ali je samo sum kakšnega dejanja, ki ga je opravil, zakaj je bil v Guantanamu – kako bomo obravnavali takšne ljudi? Ali se bodo lahko prosto gibali kot vsi ostali tujci in če se ne bodo smeli, bodo spet imeli tudi določene pravice, kje bodo nastanjeni. Tu je milijon problemov, zato razumem predsednika Vlade, ko je takoj po tistem razkritju dejal, saj bo najprej treba spremeniti še zakon. Popolnoma korektno je to izjavil. Zdaj samo ne razumem administracije v tej vladi, ki trdi, da bi to lahko že po prejšnjem zakonu. Potem pa tega zakona, ki širi pravico tujca, sploh ne rabimo! V tem trenutku ga ne rabimo, zato ker imamo doma 120 tisoč nezaposlenih, tudi visokokvalificiranih strokovnjakov, in to od srednje šole do fakultetno izobraženih. So na zavodu za zaposlovanje ali pa so se vpisali na drugo ali tretjo fakulteto, da imajo rešen status. Potem v tem trenutku takšnega zakona ne rabimo in je samo pesek v oči. Potem govoriti o humanitarnosti, da bi, če so že otroci pri nas, da bi lahko še družina prišla! Zdaj pa povejte, kako lahko pride mladoletni otrok v Slovenijo. Ja, kaj trgujemo z otroci ali kaj?! Da je lahko otrok že v Sloveniji pa bi prišli še starši! Ja, kako je to mogoče, razložite mi! Tega zdrav razum ne razume. Gospa Potrata, če vi mislite, da ste vi najbolj pametni, in žalite druge, če se vprašujemo, kako je to mogoče pri vsej tej zakonodaji [[...]]
Kolega Petan, se ni oglašala, no, prosim vas [[...]]
Ja, se je [[...]]
[[...]]Ja, ne vem [[...]]
Ja, se je! Oprostite, gospod predsednik, razumem vas, da ste intervenirali, ampak tako je bilo.Tega ljudje enostavno ne razumejo. Kako lahko, recimo, naš otrok gre preko meje? Kaj bodo naredili z njim – nazaj ga bodo poslali in starše poklicali! To so čudna pota. To so čudna pota. To je mogoče samo v takšnem zakonu, ki ga predlaga takšna vlada, ki ima 20-odstotno podporo ali še manj. Za naše ljudi ne naredimo nič ali pa premalo, bom rekel; ne nič – premalo, istočasno pa omogočamo tujcem, ki niso državljani Republike Slovenije in niti še Evropske unije, vse, kar bi si kdo izmisli. To ni res! Učbenike jim moramo zagotavljati, če se učijo. Hvala bogu, če bi se učili, ampak država jim mora zagotoviti učbenike! Zdaj pa vas vprašam, za naše otroke pa so učbeniki ne vem koliko 100 evrov za vsak razred. To ne gre skupaj. Ko bomo za naše otroke imeli zastonj učbenike, res zastonj, potem v redu, se pogovarjamo. V tem času, še enkrat poudarjam: v tem času. Če bi ta zakon prišel v času konjunkture – O. K., verjetno bi popolnoma drugače gledali na ta zakon kot zdaj, v tem času. Ne razumem vas, zakaj v tem času rinete s takšno zakonodajo. V tem času je to neprimeren zakon. Takšnega zakona seveda ne morem podpreti, še posebej zato, ker gre za zavajanje. Če drži tisto, kar je bilo na Wikileaksu zapisano – in predsednik Vlade tega niti ni v takšni meri zanikal –, potem je to res hudo neprijetna zadeva, da ne rečem kar žalostna zadeva za neko državo. Razumel bi, če je to bilo razkrito, da bi potem o tem utihnili in o tem ne bi razpredali naprej in tudi – dobro, bom tisto preskoči – s tem zakonom počakali. Še najbolj nerodno pa je to, da zdaj govorimo, da ta zakon s tistim nima nobene zveze, če je sam predsednik Vlade priznal, da je to res in da bo zakon treba spremeniti. In to je zdaj ta zakon. To pa je tisto, kar je žalostno, da se predsednik neke države želi afirmirati tako, da se bo slikal s predsednikom Obamo, mi bomo pa sprejeli. Dodal bi samo še to, kar je rekel moj kolega Jerovšek: boljše bi bilo, če bi predsednik za polurno srečanje in za fototermin pri predsedniku Obami zahteval, da bi lahko tudi naše izdelke, ki so sedaj mogoče na črni listi, uvažale Združene države. To pa bi bilo nekaj drugega, ne pa takšna stvar. Takšnega zakona ne podpiram. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Joško Godec. [[Ga ni.]] Tadej Slapnik. [[Ga ni.]] Anton Anderlič. [[Ga ni.]] Eva Irgl. [[Je ni.]] Besedo ima Darja Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Po tej razpravi, ki smo jo pravkar poslušali, je pač težko nadaljevati in bi rekla tako, da človek potrebuje malo več zbranosti kot sicer, Res je, da smo nekateri poslanci v Državnem zboru že kar nekaj mandatov, ampak nekaterim pa očitno to ni pomagalo pri tem, da bi znali brati zakone oziroma da bi vsaj vedeli konkretno ob obravnavi nekega zakona, da teče beseda zgolj o njem, ne pa o ne vem čem še, kar seveda zraven ne sodi. Spomnila bi samo na eno stvar. Bilo je tudi povsem neumestno tukaj se ozirati na Zakon o mednarodni zaščiti, ker tisti zakon ureja konkretno problematiko, o kateri je v današnji razpravi bilo tudi neupravičeno veliko povedanega. Seveda se vsi spomnimo, kako je prejšnja vlada v časih konjunkture, kot se temu reče, ravnala s to zakonodajo, ki se nanaša na mednarodno zaščito. Takrat smo mi, ki smo bili v opoziciji ves čas zastopali stališče, da bi si država Slovenija pač morala prizadevati ugodneje urejati te razmere za, če temu rečem na kratko, za azilante, kajti malo katera država v Evropi je takšna, kot je Slovenija, ki je v svoji ustavi na prvo mesto zapisala celo vrsto človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Domala smo v svoji ustavi kar prepisali vse pravice in temeljne svoboščine, ki jih varuje Evropska konvencija o človekovih pravicah in drugi mednarodni akti s tega področja. Mislim, da bi morali mi kvečjemu biti ponosni na to, ne pa, da sedaj poskušamo pod krinko nekih zelo težkih razmer pravzaprav te standarde varovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin nižati. Mislim, da se nam s tem pač ni treba postavljati. Treba je spomniti tudi na to, da so se tudi razmere znotraj Evropske unije z uveljavitvijo Lizbonske pogodbe precej spremenile in da je Lizbonska pogodba vnesla nekaj novosti ne samo na področju zunanje in varnostne politike, ampak tudi v proceduro sprejemanja skupne evropske zakonodaje. Dejstvo tudi je, da smo mi pri nastajanju te zakonodaje v polni meri že sodelovali in da smo se tako tudi zavezali, da bomo te direktive in uredbe vnesli v našo notranjo zakonodajo. In kar zadeva zakon o tujcih, o katerem danes govorimo, je temu pač tako. Tudi že v prejšnjih razpravah smo poudarili oziroma v predstavitvi stališč poslanske skupine, da mi gledamo na uvedbo teh direktiv Sveta Evropske unije v Zakon o tujcih kot na posebno, novo višjo kakovost tega zakona in da je edino prav, da to storimo. Ne vem, ali lahko nasprotujemo temu, da je, recimo, tudi v tem novem zakonu zagotovljeno več pravic, ki jih bo imel tujec, ki je v postopku prisilne odstranitve, če mu bo dana možnost, da državo zapusti prostovoljno. V tem ne vidim nič slabega, kvečjemu nasprotno. Potem, ali lahko kdo nasprotuje temu, da bo zakon zagotavljal varovanje pravic tujcem, ki so žrtve nezakonitega zaposlovanja, in da bo ta tujec lahko pridobil dovoljenje za zadrževanje in potem v kasnejši fazi tudi dovoljenje za prebivanje, če bo tujec pripravljen sodelovati s sodnimi organi v sodnem postopku zoper delodajalca. Mi vemo, kakšne probleme smo imeli v zadnjem obdobju v zvezi z zaposlovanjem tujcev in tudi nezakonitim zaposlovanjem tujcev in zagotovo je to neka novost, ki prinaša neko novo kvaliteto. Tako nekaterim tem stvarem ni mogoče nasprotovati in seveda je tudi neresnica to, kar je bilo prej omenjeno, da vse direktive in vse uredbe Sveta Evropske unije pravzaprav določajo nek razpon in se Slovenija vedno lahko odloči za tisti minimalni standard, ki je v teh direktivah določen, kajti vemo, da nekatere direktive pač niso take. Že kar prva omenjena, ki jo prenašamo v ta naš zakon, je Direktiva Sveta o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Skratka, veliko poenostavljanja je bilo in gotovo bo tudi predstavnik Vlade na koncu se odzval na te neresnice, ki so bile tukaj izrečene, tako da o tem ne bom več govorila. Ozrla pa bi se tudi na 53. člen, ker je bil velikokrat poudarjen, in to je tisti člen, ki utegne edini biti v zvezi z zaporniki iz Guantanama. Torej tudi ne drži, da je ta zakon o tujcih zdaj v tej zakonodajni proceduri zato, ker hočemo pridobiti pravno podlago za morebitno pripustitev enega oziroma da prevzamemo enega ali dva izmed teh pripornikov v Guantanamu. Zato bi tudi rekla, da je nepošteno, da se tukaj navajajo neresnični podatki, ki zadevajo odnos držav članic Evropske unije v zvezi s tem vprašanjem, torej ni le sedem držav članic Evropske unije, ki so sprejele katerega od Guantanamcev, ampak je takšnih držav 14. Se pravi, je to vendarle razlika – gospoda Gorenaka sedaj ni, ampak če tako predava na tistih svojih predavanjih, da tako potvarja številke in tako zamegljuje stvari, potem verjamem, da on tudi ne ve, kateri naj bi bili tisti, kaj to pomeni, kateri bi bili tisti visokokvalificirani delavci. Tudi ko gre za to vprašanje, koliko in katere visokokvalificirane delavce bomo sprejemali, seveda ne gre za situacijo, ko bi kar prišli visokokvalificirani delavci od vsepovsod in tukaj zasedli delavna mesta, na katere sicer čakajo brezposelni naši visokokvalificirani delavci. Seveda ne gre za tako situacijo, zato je tudi nepojmljivo in nedopustno takšno zavajanje, kajti vendar ljudje nas poslušajo in rečejo: saj res, zakaj pa bi olajšali zaposlitev visokokvalificiranim delavcem iz tujine pri nas, če pa imamo toliko visokokvalificiranih naših državljanov, ki ne dobijo zaposlitve. Ampak seveda, to je tudi stvar tega problema, da pač nekateri ali ne znajo brati zakonov, kot sem že rekla, ali nočejo brati prav zakonov, ali pa ko govorimo o zakonu o tujcih, govorijo o Pivovarni Laško in o tajkunih. Kot rečeno, v naši poslanski skupini smatramo, da je ta zakon dober. Poudarili smo, da je v nadaljnjem postopku treba upoštevati ali pa vsaj proučiti še nekatere pripombe in predloge, zlasti varuhinje človekovih pravic, ki se je zlasti ozrla na problematiko mladoletnikov in pa družinskih članov. Tako se mi ne sprašujemo, ali lahko sploh pride sem tujec, ki je mladoleten. Veste, obstoji cela vrsta stvari, v katere so vpleteni mladoletniki, na primer naj povem vsaj eno najbolj grdo zadevo, ki se lahko mladoletni osebi zgodi, to pa je trgovina z ljudmi. In pri nas, ne zapirajmo si oči, tudi poteka določena trgovina z ljudmi. Torej, mi bomo zakon podprli, pričakujemo pa, da bo predlagatelj v nadaljnjih postopkih še dodelal posamezne določbe, ki morda res terjajo še dopolnitve. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi besedo še predstavnik Vlade? Prosim, mag. Damjan Lah, državni sekretar na Ministrstvu za notranje zadeve.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Nekoliko krivično se mi zdi, da danes, ko govorimo o novem zakonu o tujcih, pretežni del časa namenjamo določbi ali pa enemu od odstavkov enega člena v zakonu, ki govori o pravnih možnostih ureditve statusa osebam, tudi recimo iz Guantanama, glede na to, da zakon prinaša številne novosti, olajšave in dvig standardov tujcem v Republiki Sloveniji. Dejstvo je, da razlog za spremembo zakona ali pa za novi zakon o tujcih ni bila implementacija določbe o tem, da Slovenija lahko sprejme zapornika iz Guantanama, pač pa so bili razlogi za spremembo zakona predvsem v implementaciji treh evropskih direktiv. Implementacija evropskih direktiv, predvsem takrat, ko govorimo o skupnih standardih in postopkih, je seveda dolžnost Republike Slovenije in pri tej dolžnosti Republika Slovenija že nekoliko zamuja. Namreč, Direktiva Sveta 2008/115, ki govori o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, določa, da je rok za prenos 24. 12. 2010, razen enega člena, ki postavlja rok 24. 12. 2011. Slovenija je že bila opozorjena s strani Evropske komisije zaradi nepravočasnega prenosa. Dejstvo tudi je, da sprememb zakona nismo pričeli pripravljati z dnem, ko so se začele splošne razprave o zapornikih iz Guantanama. Zakon smo začeli pripravljati v letu 2009, vendar pa predvsem zaradi njegove zahtevnosti po vsebini so medresorska usklajevanja trajala kar dolgo časa. Nekaj je bilo danes že omenjenih razhajanj med Ministrstvom za notranje zadeve in Ministrstvom za zunanje zadeve glede razumevanja koncepta zakona o tujcih. Naslednja direktiva, ki govori o pogojih za vstop in prebivanje državljanov tretjih držav za namene visokokvalificirane zaposlitve, določa rok za prenos te direktive 19. 6. 2011 in je tik pred vrati. In naslednja direktiva, ki govori o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, določa rok za implementacijo 20. julij 2011. To so poglavitni razlogi, zakaj smo pristopili k spremembi zakona. Ker so pa spremembe, ki jih prinašajo te direktive, tako obsežne, da ni bilo mogoče izvršiti implementacije s samo novelo zakona, je bilo treba pripraviti nov zakon v celoti. Ko govorimo o tretjem odstavku 53. člena, ki določa, da se dovoljenje za začasno prebivanje izda tudi tujcu, katerega prebivanje v Republiki Sloveniji je v interesu Republike Slovenije, seveda ne govorimo samo o Guantanamu, ampak gre za splošno pravno podlago, ki omogoča, da v skladu s sklepom Vlade Republike Slovenije, če ugotovi, da za prebivanje tujca v Republiki Sloveniji obstaja nacionalni interes, Ministrstvo za notranje zadeve izda dovoljenje za prebivanje. Tak nacionalni interes je lahko tudi iz kulturnih, znanstvenih ali nekih drugih razlogov in ne samo iz političnih razlogov. Bilo je nekaj govora tudi o članicah Evropske unije, ki so že sprejele odločitev za sprejem zapornikov iz Guantanama. Zadnji podatki, s katerimi razpolagamo, govorijo o tem, da je 12 držav članic že sprejelo osebe iz Guantanama, poleg 12 držav članic še Švica, Albanija, Gruzija, Bermudi. Skupaj je bilo sprejetih 37 ljudi. Samo Velika Britanija je sprejela 9 svojih državljanov, Španija pa 2 tujca španskega porekla, eden iz Nemčije pa je bil rojen na teritoriju Nemčije. Tako ni res, da je večina oseb, sprejetih iz Guantanama, tudi državljanov držav, ki so jih sprejemali. Govorili smo tudi o mladoletnikih brez spremstva. V Evropski uniji je bilo po podatkih Evropske komisije leta 2010 približno 13 tisoč mladoletnikov brez spremstva, samo v Španijo je bilo sprejetih 5 tisoč mladoletnikov brez spremstva, ki so prišli na teritorij sami. Največkrat gre za tihotapljenje in trgovino z otroki. V Sloveniji je bilo leta 2010 38 mladoletnikov brez spremstva, ki so zaprosili za mednarodno zaščito. Veliko je bilo govorjenega tudi o tem, da dajemo tujcem več pravic kot lastnim državljanom; s tem se seveda ni mogoče strinjati. Predstavil vam bom podatke, ki vam govorijo o število izdanih dovoljen za začasno prebivanje za leto 2010. V letu 2010 se je število izdanih dovoljenj za prvo prebivanje glede na leto 2009 zmanjšalo za približno 51 %. Upadanje števila dovoljenj za prvo prebivanje pa je zelo opazno predvsem pri dovoljenjih za prvo prebivanje, ki so izdana zaradi zaposlitve ali dela. Število izdanih dovoljenj za prvo prebivanje na podlagi zaposlitve ali dela je bilo v letu 2010 manjše glede na leto 2009 za skoraj 63 %. Da Vlada nič ne stori za zaščito lastnih državljanov, ki so trenutno brez dela, tudi to ne bo zdržalo, res ne, glede na analize in podatke, s katerimi razpolagam. Ravno zaradi uredbe, ki jo je sprejela Vlada na podlagi 5. člena Zakona o zaposlovanju in delu tujcev, ki govori o omejitvah in prepovedih zaposlovanja in dela tujcev, je prišlo do omejitve novega zaposlovanja in dela tujcev po področjih dejavnostih, po podjetjih, poklicih in tudi po določenih regionalnih območjih. Na podlagi teh kriterijev Zavod Republike Slovenije za zaposlovanje ne sme izdajati delovnih dovoljenj. Zakon o tujcih ne daje bianko menice za to, da bi lahko kogar koli, kadar koli in v katerem koli obdobju zaposlili ne glede na to, da bi prej ne preverjali domačega trga razpoložljive delovne sile. Kar se tiče razširitve definicije družinskih članov. Sprememba glede na trenutno opozorilo je bila potrebna zaradi opozorila Evropske komisije, ki je Slovenijo opozorila na pravilni prenos Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. Pri tujcih, državljanih tretjih držav, predlog zakona na novo določa, da se za družinskega člana štejejo tudi registrirani partner, njegovi otroci in starši, ki jih je dolžan preživljati, partner, s katerim tujec živi v dlje časa trajajoči življenjski skupnosti, njegovi otroci in starši, ki jih je dolžan preživljati. In razširitev družinskih članov pri državljanih tretjih držav v samem predlogu zakona je bila posledica razširitve družinskih članov pri državljanih Evropske unije in slovenskih državljanih. Gre seveda za enakost pred zakonom. Nekaj je bilo povedanega tudi o zajemanju biometrije na diplomatsko-konzularnih predstavništvih v tujini. Še enkrat moram poudariti, da ta rešitev, ki jo prinaša sedanji predlog zakona, ni nič novega. Ta rešitev je že implementirana v sedaj veljavnem zakonu, in sicer implementirana je bila v letu 2009, veljavnost zakona je iz junija 2009. Ta rešitev, ki je že zapisana v veljavnem zakonu, je, da se biometrija zajema na diplomatsko-konzularnih predstavništvih, in predlog, ki je bil v medresorskem usklajevanju zavrnjen in je bil predlagal s strani Ministrstva za zunanje zadeve, bi v celoti spremenil koncept zakona o tujcih, kar je bilo z vidika Ministrstva za notranje zadeve in posledično tudi Vlade nesprejemljivo, saj bi prinašal nove administrativne ovire v same postopke, na kar seveda posamezni vladni resorji niso pristali v samem medresorskem usklajevanju. Toliko. Hvala lepa.
Hvala. Vsi, ki ste bili prijavljeni za razpravo in ste prisotni, ste že dobili besedo. Sprašujem pa, ker je čas za razpravo še na voljo, ali želi še kdo razpravljati. Ja, vidim roke. Odpiram prijavo. Po 5 minut. Gospa Potrata, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana predstavnika Vlade, poslanke in poslanci! Odkar sem poslanka, se srečujem s težavami tistih ljudi, ki so jih življenjske okoliščine prisilile k temu, da so zapustili matično državo in se zatekli v zatočišče v kakšno od evropskih držav. Mislim na val beguncev iz nekdanjih republik Jugoslavije na začetku, pa na zadnje begunske valove v bližnji preteklosti. Nekaj je skupnega vsem tem dogajanjem; da na eni strani ljudje priznavamo ljudem pravico do tega, da si iščejo boljše življenjske okoliščine in da zavarujejo svoje življenje, hkrati pa po drugi strani najdemo tudi celo vrsto zadržkov ali pomislekov, ko bi se sami kot državljani neke države znašli v situaciji, ko bi bilo treba komu ponuditi zatočišče. Slovenija ne sodi med tiste države, ki bi imela zelo široko odprta vrata, kar zadeva azilno politiko. Če bi pregledovali število odobrenih azilov po posameznih letih, bi videli, da je dobiti status azilanta pri nas kar precej zahteven posel. Spremembe zakona, o katerem danes govorimo, zato jemljem predvsem v luči razreševanja tistih problemov, ki so povezani z negotovostjo najbolj ranljivih skupin. Tukaj reagiram na priporočila varuha človekovih pravic in nevladnih organizacij, ki pozivajo k temu, da se vendar v zakonodajnem postopku 84. člen zakona spremeni tako, da bi bil mladoletnim osebam bolj naklonjen. V medijih je danes mogoče prebrati, da je v letu 2010 v Slovenijo vstopilo 785 ilegalnih prebežnikov, od tega 133 mladoletnikov in od teh 133 mladoletnikov 26 mladoletnikov brez spremstva. Soglašam z vsemi tistimi, ki pravijo, da zdrav razum težko sprejme takšna dejstva, da mladoletniki, da otroci vstopajo v tujo državo brez spremstva staršev. Ampak, človeškemu razumu je marsikaj drugega težko sprejeti, to nas pa ne odvezuje od obveznosti, da skušamo takšne situacije potem ustrezno pravno urejati, zato da so ranljive skupine ljudi zaščitene. Ko sem bila članica stalne delegacije države Slovenije v Parlamentarni skupščini Sveta Evrope in ko smo v Parlamentarni skupščini razpravljali tako o migrantih, zlasti pa o otrocih, je bilo jedrno sporočilo vedno to, da je treba ravnati tako, da se ne prelaga bremena na drugo državo in se s tem zmanjšuje varnost posameznika. Mislim predvsem na tiste mladoletne osebe in vse druge osebe, ki so žrtve trgovine z ljudmi, pa jim je zakonodaja, ker je bila takšna, da so bili lahko vrnjeni v tretjo državo, je bilo ugotavljanje, kakšne so razmere v tisti državi, pogosto zelo luknjičavo in je oseba bila vrnjena v okoliščine, pred katerimi je ali bežala ali pa je bila iz okolja iztrgana. No, to pa ni edina stvar, ki se mi zdi, da bo v tem zakonu dobro rešena, zato nameravam zakon podpreti. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Rožej.
Hvala lepa za besedo. K temu, da se ponovno javljam k razpravi, me je spodbudila predvsem sveta preproščina, s katero je kolega Petan razpravljal o tej problematiki. Poenostavljanja, ki smo jim bili priča, in stvari so se omenjale v isti sapi z zdravim razumom, ki ga jaz v tej razpravi, žal, nisem zaznal. Če bi že verjeli, da obstajajo 10 tisoč visokokvalificiranih Slovencev, ki so brez dela, pa mislim, da bi točne številke pokazale, da velika večina brezposelnih ni takih z visoko izobrazbo, bi bilo treba pogledati, kakšna je struktura teh brezposelnih in ali obstajajo v Sloveniji delovna mesta za brezposelne. Tudi po lastnih izkušnjah vem, da za visoko izobrazbo iz filozofije in sociologije ni ravno velikega povpraševanja v Sloveniji, ampak to so zdaj problemi slabe strukturiranosti slovenskega visokega šolstva že od osamosvojitve naprej, ko so vse vlade ponujale to kot možnost enega socialnega blažitelja, amortizerja, nihče pa ni gledal, ali so to res profili, ki jih bo slovensko gospodarstvo in javna uprava in negospodarstvo potrebovalo v bodoče. Prepričan sem, da je vsaj v primeru te modre karte namen Evropske unije tak, da bi šlo za tiste visokokvalificirane profile, ki jih primanjkuje, ki jih gospodarstvo rabi, saj če ne, pa človek ne more niti dobiti zaposlitve in mu ta visoka izobrazba niti ne pomaga kaj dosti, saj se rešuje na enem mestu delo in prebivanje. Stvar ni tako enostavna, da si bo nekdo z doktoratom zamislil, da bo živel v Evropski uniji in bo živel v Evropski uniji ne glede na to, iz česa ima doktorat. To je ena od teh poenostavitev. Druga je, recimo, da dajemo vse ugodnosti tujcem, lastnim državljanom pa ne. Ena od novosti tega zakona, ki ga obravnavamo, je, da varuje pravice tujcev, ki so žrtve nezakonitega poslovanja. Pred kratkim smo imeli tukaj zakon, ki se mu reče Zakon o preprečevanju zaposlovanja in dela na črno, ki govori o slovenskih državljanih, v katerem piše, da če inšpekcija odkrije, da delodajalec zaposluje delavca na črno, je delodajalec delavcu dolžan zagotoviti stalno zaposlitev. Tako smo zavarovali pravice slovenskih državljanov. Kaj so naredili poslanci in poslanke Slovenske demokratske stranke? Podpisali so se pod zahtevo za referendum za tak zakon, ki zagotavlja pravice. In kaj delajo njihovi poslanci danes? Rohnijo s teh govornic, da kaj počnemo mi slovenskim državljanom v primerjavi s tujci. Iste pravice jim dajemo na nekaterih področjih, kjer je to le mogoče. Zakaj pa Slovenska demokratska stranka ne želi, da bi tisti, ki delajo na črno, dobili redno zaposlitev, naj se pa vprašajo sami in ljudje naj sami ocenijo, kako in kaj. Sveta preproščina je tudi v spraševanju, kako je mogoče, da otroci sami potujejo po svetu brez spremstva staršev. Kje mi živimo? Ali se nihče ne spomni 15, 20 let nazaj, kaj se je nam dogajalo? Kdo je sedal v zadnjih avtobusih, ki so vozili iz obleganega Sarajeva? Fantje, kot sem jaz, ki so sposobni nositi puško? Ne, otroci! Mame so bile zraven? Večinoma ne, ker tudi njih niso pustili zraven. Ti avtobusi so bili zadnji, ki so šli ven. Večinoma so šli najprej h kakšnim sorodnikom v Bosni, mogoče na Hrvaško. Veliko od teh ljudi je prišlo sem, v Ljubljano. Tukaj so šli v srednjo šolo, so šli študirat, so danes tvorni del, so tudi državljani in državljanke Slovenije, če pa že to niso, so prav gotovo očetje in mame državljank in državljanov Slovenije. Takih primerov je še, kot smo lahko slišali tudi od kolegice Potrata s svežimi številkami, in je za moje pojme necivilizirano, nečloveško govoriti na tak način o tako delikatnih zadevah. Tisoče človeških usod, ki so se končale in srečno zaključile v Sloveniji, so se končale točno na tak način. Otroci so sem prišli brez spremstva staršev; zato mi sprejemamo ta zakon, tudi za te primere; zato da bomo človeška država, da bomo imeli nek obraz, da če že potem tej isti državi za petkratne zneske preprodajamo orožje, da bomo vsaj otroke spravili na varno, na način, kot se spodobi. To je prava vsebina tega zakona, vse ostalo so lahko floskule in z zdravim razumom, ki je bilo tokrat po nemarnem omenjen, nimajo nobene veze.
Hvala. Besedo ima gospod Anderlič.
Pri tej razpravi me moti predvsem to, da nasprotniki zakona vseskozi poskušajo dopovedati, da ta zakon sistemsko ureja način izkoriščanja in zažiranja slovenske substance s strani nekih tujcev, s strani nekih državljanov tretjih držav, in to ne samo da gre za materialno, ampak tudi za siceršnjo degradacijo Slovenije, državljanov in državljank Republike Slovenije in podobno. Ko govorimo o človekovih pravicah in o nekaterih civilizacijskih pridobitvah v razvitih državah, potem se ne govori o državljanih in o drugih, ki naj bi bili domnevno samo breme, škoda, kot da ne bi bili ljudje, kot smo vsi mi. Kako bi se vi pogovarjali s tistimi, ki želijo, ne samo zaradi tega, ker želijo iti s trebuhom za kruhom iz Republike Slovenije v neko drugo državo, ki želijo nadaljevati svojo poklicno, kulturno ali ne vem katero poslanstvo, ki so si ga zadali, izbrali, želena destinacija je v neki državi Evropske unije, ali pa v ZDA, ali kjerkoli drugje, bi prišli pred ta urad v tej dotični državi in oni bi rekli: "Ne, vi ste tujec, nimate kaj početi. Vi ste za nas drugorazredni in vam tega ne bomo omogočili." To diskusijo razumem na način, da se poskuša državljankam in državljanom Republike Slovenije dopovedati, da jih nekdo ogroža, najprej seveda Vlada, ki predlaga neumne zakone, potem jih ogrožajo neki tujci, ki prihajajo sam, ne glede na to, da bi opravljali za podjetja, za državo Republiko Slovenijo tiste naloge, ki so na razpisih, ki so za potrebe državljanov in državljank in sploh za tisto, kar rabimo glede na potrebe. Pa vendar, ali živimo v različnih okoliščinah, v različnih državah, v različnem prepričanju, kaj da se dogaja okoli nas? Ali ni prav, da se vprašamo, kaj se je v zadnjem obdobju treh, štirih let dogajalo v Republiki Sloveniji z delavci, ki so bili iz drugih republik bivše Jugoslavije, pa tudi širše, tudi za nekatere tujce, ki so delali ali delajo tukaj? Ali je res prav, da poskušamo dopovedati državljanom in državljankam, da le če nasprotujemo nekaterim civilizacijskim dosežkom – in tisto, kar jaz razumem predvsem v tem zakonu, je ravno to, da nekatera dognanja, nekatera spoznanja, ki so skupna razvitim državam, da se to preoblikuje v skupno politiko, če hočete, v direktive, in da se to povzame v načelih splošnih predpisov v posameznih državah članicah. Še vedno bodo državljanke in državljani Republike Slovenije skladno z zakonodajo v bistveno boljšem položaju kot vsak tujec. Iz katerega koli naslova bo že iskal status v Republiki Sloveniji, bo bistveno na boljšem, ker je doma, ker je državljan, ker je državljanka, ker iz tega izhajajo še nekatere druge pravice. Za mene ne obstajajo človekove pravice, ki so deljive na tiste pravice, govorim izključno o človekovih pravicah, ki so vezane na status državljanstva in tisti drugi status, kajti ne želim se spuščati v nekatere travmatične zgodbe. Tudi v zadnjem obdobju so kar intenzivne razprave, kako bo z begunci in nekaterimi drugimi zadevami v bližnji prihodnosti, če bo šla stvar tako naprej. Vladi pa kljub vsemu priporočam, da ta del glede konzularnega poglavja še enkrat pogleda, temeljito razmisli in uskladi. Ne verjamem, da bi to pomenilo povsem drug koncept, kar so predlagali na Ministrstvu za zunanje zadeve. Verjamem, da je ravno to prilika sedaj med prvim in drugim branjem, da se to ponovno prouči in kakšno zadevo le upošteva. Tako kot tudi na drugih področjih verjamem, da bodo bolj konstruktivne razprave tudi s strani opozicije.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po zaključeni 26. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA – OBRAVNAVA KONČNEGA POROČILA PREISKOVALNE KOMISIJE ZA UGOTOVITEV POLITIČNE ODGOVORNOSTI NOSILCEV JAVNIH FUNKCIJ PRI PRIPRAVI IN IZVEDBI ŠTETJA TAKO IMENOVANIH IZBRISANIH. Poročilo je v obravnavo zboru predložila preiskovalna komisija. Besedo dajem predsedniku preiskovalne komisije gospodu Robertu Hrovatu za dopolnilno obrazložitev.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Državni zbor Republike Slovenije je na seji 15. maja 2009, torej pred dvema letoma, odredil parlamentarno preiskavo za ugotovitev politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij, ki so bili odgovorni za pripravo in izvedbo štetja tako imenovanih izbrisanih v letih 2003 in 2009, zaradi suma, da so bili uradno objavljeni izidi prirejeni političnim potrebam nekaterih nosilcev javnih funkcij; za ugotavljanje politične odgovornosti za neustrezno izvrševanje 8. točke odločbe Ustavnega sodišča v času od začetka leta 2003 do oktobra 2004 in v obdobju od 22. novembra 2008 dalje, katerega posledici sta tudi ustvarjanje očitne neenakosti pred zakonom in ogrožanje sistema javnih financ ter za preiskavo suma o klientelizmu oziroma koruptivnem ravnanju nekaterih državnih funkcionarjev in za preiskavo suma zlorabe Ministrstva za notranje zadeve v politične namene v času od začetka leta 2003 do oktobra leta 2004 ter v obdobju od 22. novembra 2008 dalje. Preiskovalna komisija je opravila prvo sejo 9. 7. 2009 in je imela skupaj 9 sej. Komisijo so sestavljali člani in članica, in sicer: Robert Hrovat kot predsednik, Anton Anderlič, podpredsednik, Darja Lavtižar Bebler, Franco Juri, mag. Franc Žnidaršič, Zmago Jelinčič Plemeniti in Gvido Kres. Državni zbor je na seji 17. 2. 2009 s sklepom kot člana komisije razrešil mag. Franca Žnidaršiča, Poslanska skupina DeSUS je na seji dne 4. 3. za člana imenovala Antona Urha iz Poslanske skupine DeSUS. V postopku preiskave so bile kot priče določene: Katarina Kresal, ministrica za notranje zadeve, dr. Rado Bohinc, nekdanji minister za notranje zadeve, dr. Goran Klemenčič, državni sekretar Ministrstva za notranje zadeve, dr. Bojan Bugarič, nekdanji državni sekretar, Žarko Bogunovič, namestnik generalnega direktorja Direktorata za migracije na MNZ, mag. Bojan Trnovšek, Alenka Mesojedec, gospa Alenka Pšeničnik, Vinko Poličnik, Tadej Gabrijel, gospod Dušan Vučko in mag. Slavko Debelak. Zaslišani so bili: Katarina Kres, ministrica za notranje zadeve, dr. Rado Bohinc, nekdanji minister za notranje zadeve, mag. Bojan Trnovšek, nekdanji generalni direktor Direktorata za upravno notranje zadeve, Alenka Mesojedec Prvinšek, nekdanja vodja Sektorja za migracije in naturalizacijo v Ministrstvu za notranje zadeve, Alenka Pšeničnik iz Direktorata za upravno notranje zadeve, gospod Dušan Vučko, generalni direktor Direktorata za upravne notranje zadeve. Preiskovalna komisija je z zbrano dokumentacijo in izjavami dobila dovolj dokazov za sprejem končnega poročila. Namreč, 22. člen Zakona o parlamentarni preiskavi določa, da po končani parlamentarni preiskavi, parlamentarna komisija predloži Državnemu zboru pisno poročilo. V nadaljevanju vam želim predstaviti postopek, dokazila in bistvene ugotovitve preiskave ter predlog sklepov, o katerih bomo kasneje tudi glasovali. Ker v preiskovalni komisiji ni bilo soglasja o ugotovitvah preiskave, bom čas, ki mi je na razpolago, namenil tudi ločenemu mnenju, ki je tudi sestavni del končnega poročila preiskovalne komisije. Končno poročilo, ki je bilo sprejeto s preglasovanjem, 4 proti 3, je odraz političnega razmerja znotraj komisije, kjer ima koalicija, torej Liberalna demokracija, SD, Zares in DeSUS, pač večino. Iz končnega poročila izhaja, da komisija ni ugotovila politične odgovornosti Ministrstva za notranje zadeve in da komisija zaključuje svoje delo. To pa je tudi vse, kar je vsebinskega zapisano v koalicijskem končnem poročilu. Vse ostalo je statistika, ki govori o postopkih, dokazilih in pričah. Kot že rečeno, komisija o ugotovitvah preiskave ni bila enotnega mnenja, zato smo trije poslanci pripravili tudi ločeno mnenje, ki je precej obsežnejše in temelji na pisnih dokazih in izjavah prič, ki so bile povabljene na pogovore. Podrobna analiza vse dokumentacije in magnetogramov prič nas vodi do ugotovitve, da je do neutemeljenega povečanja števila tako imenovanih izbrisanih oseb v letu 2009 prišlo zaradi nestrokovnega dela Ministrstva za notranje zadeve. Ministrstvo za notranje zadeve ni upoštevalo dejstva, da informacijski sistem ni bil usklajen s podatki na upravnih enotah o osebah, ki so se same odjavile iz registra stalnega prebivalstva. Ministrstvo za notranje zadeve se je tega dejstva zavedalo šele med potekom parlamentarne preiskave, in pravo število tako imenovanih izbrisanih oseb je po znanih podatkih 18 tisoč 305 in ne 25 tisoč 671. S tem višjim številom je bila neupravičeno seznanjena domača in tuja javnost. Zaradi pravnih posledic za posameznike in državo in odnosa do človekovih pravic je nujno, da Ministrstvo za notranje zadeve poimensko identificira 7 tisoč 366 oseb, kolikor jih vodi preveč kot tako imenovane izbrisane osebe. Po mnenju gospoda Jelinčiča, gospoda Kresa in mene človekove pravice in izpolnjevanje ustavnih dolžnosti države ne morejo biti odvisne od predvidevanj upravnih organov, temveč na točnih in nespornih podatkih oziroma dejstvih. Zato v ločenem mnenju predlagamo tudi štiri sklepe. Da Vlada Republike Slovenije opravi revizijo vseh izdanih upravnih odločb, ki se navezujejo na status tako imenovanih izbrisanih oseb v roku šestih mesecev od sprejema tega poročila. Vlada Republike Slovenije izdela analizo in poroča Državnemu zboru Republike Slovenije o tem, koliko so podatki iz elektronskih evidenc verodostojni kot podlaga za izdajanje upravnih odločb v roku treh mesecev od sprejema tega poročila. Vlada Republike Slovenije poroča Državnemu zboru Republike Slovenije o vzrokih neupoštevanja podatkov o tako imenovanih izbrisanih iz leta 2002 do leta 2004 pri štetju tako imenovanih izbrisanih v mandatu Vlade 2008 do 2012 in o vzrokih nestrokovnega in nevestnega dela s strani Ministrstva za notranje zadeve v roku treh mesecev od sprejema tega poročila. Še četrti sklep. Zaključno poročilo se pošlje Vrhovnemu državnemu tožilstvu kot naznanitev suma kaznivega dejanja opravljanja nevestnega dela s predlogom, da se v preiskavi preveri, ali je imelo nevestno delo za posledico oškodovanje državnega proračuna in ali so bili pri nevestnem delu elementi naklepnosti z namenom prikazati število tako imenovanih izbrisanih večje od podatkov, s katerimi je razpolagalo Ministrstvo za notranje zadeve. Za zaključek želim povedati, da je delo v komisiji potekalo nemoteno, da smo bili deležni odlične strokovne in administrativne pomoči, za kar se sodelavkama v imenu celotne komisije iskreno zahvaljujem. Zahvala tudi vsem članom in članici komisije za korektno opravljeno delo. Glasovanje pa bo na koncu pokazalo, kakšen dejansko je naš odnos do človekovih pravic: ali bomo slepo verjeli ministrici Katarini Kresal ali pa bomo končno začeli problematiko tako imenovanih izbrisanih reševati individualno, seveda s poimensko identifikacijo? Hvala lepa.
Hvala. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Silven Majhenič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Parlamentarna komisija je pripeljala ugotovitve o tako imenovanih izbrisanih in posledično ugotovitve o politični odgovornosti nosilcev javnih funkcij, ki so bili odgovorni za pripravo izvedbe štetja v letih 2003 do 2009, v dokaj kratkem času. Komisija ugotavlja, da ni moč očitati opravljanja nevestnega dela in naklepnega prikazovanja višjega števila izbrisanih. Seveda se potem upravičeno vprašamo, čemu potem toliko neproduktivnih razprav in hude krvi v Državnem zboru in zakaj se preprosto ni sledilo izjavam tistih, ki so se s tovrstno problematiko ukvarjali v letih 1991 in 1992. Kdo je imel pravzaprav interes, da zadevo prikaže drugače, kot je bilo dejansko res? In ne nazadnje, komu je pravzaprav to koristilo? Sigurno ni naključno obdobje 2003–2009, ampak je treba gledati zadevo bolj celostno, od osamosvojitve naprej, kajti problema izbrisanih ni bilo zaznati med leti 1992 in 1997. V Temeljni ustavni listini je bilo zapisano, da imajo državljani drugih republik nekdanje Jugoslavije s stalnim prebivališčem v Sloveniji pravico do slovenskega državljanstva po 40. členu Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Postopek je bil res zelo enostaven in na podlagi tega zakona si je 170 tisoč prebivalcev do 26. februarja 1992 pridobilo slovensko državljanstvo. In pri komu se je zapletlo? Pri tistih, ki so začutili pripadnost lastnemu narodu in republiki, iz katere so bili. Znašli so se na razpotju, kaj narediti, vendar je bilo to le njihova osebna odločitev. Državi Sloveniji ni mogoče očitati, da ni bilo poskrbljeno in zagotovljeno, da sleherni ne bi mogel pridobiti dokumentov, kot se je očitalo s strani izbrisanih. Zato je prav, da se spomnimo na začetke po osamosvojitvi Slovenije. Slovenija je prva na edinstven način rešila državljanstvo z vidika sukcesije na temelju notranjih upravnih predpisov, kar je povsem v skladu z mednarodnim pravom, in to je bilo leta 1996 tudi potrjeno in nihče ni tega zanikal. Odnosi med državami, ki so nastale na novo, so se zaostrili in tudi zapletli, kajti zakonodaja, ki je bila sprejeta v decembru 1991 in februarja 1992, je namreč razmere bistveno spremenila. V določenem zakonskem roku si je 170 tisoč posameznikov pridobilo državljanstvo Republike Slovenije. Okoli 30 tisoč si je pridobilo status tujca s stalnim in začasnim prebivališčem, vsi po prostovoljni odločitvi. Pogoji za pridobitev državljanstva so bili zelo enostavni: morajo biti v tistem času v Sloveniji in za državljanstvo zaprositi. Status tujca je dobil tisti, ki ni želel državljanstva, ampak si je izbral manj trajen status, za središče življenjskih interesov pa si je izbral neko drugo okolje, za katero pa je moral podati tudi vlogo. Novi status v novonastali državi si je brez zapletov uredilo več kot 10 % skupnega prebivalstva Republike Slovenije. Ves čas je bilo znano in poznano, na kakšen način bi bilo mogoče pridobiti en ali drugi status. Vsi pa so sigurno tudi vedeli, da gre za povsem novo državo, kjer veljajo predpisi kot v vseh drugih evropskih državah. Sigurno je bila odločitev njihova, za vsakega posebej, odločilna in subjektivna, sorodstvene vezi s te ali one strani pa so bile v večini primerov tudi odločilne. Vsak se je pač odločal po svoji vesti in pripadnosti državi, pa tudi verska pripadnost je odigrala odločilno vlogo. Nekih zagotovil za boljši jutri ni bilo. Z razvojem dogodkov so se odločitve posameznikov pač pokazale kot dobre in ali pa napačne. Čas je pokazal svoje. Eksistenčne težave v številnih primerih so prisilile ljudi, da ponovno razmislijo o tem, kje in kako bodo živeli in so skušali spremeniti prvotno odločitev. Sigurno pa so nastali novi pogoji v procesu odločanja, ki pa je vse prej kot enostavno, saj gre v tem primeru za srbske oficirje, ki jim je grozilo aktivno sodelovanje na bojiščih bivše Jugoslavije ali pa, da si uredijo status bivanja v novonastali državi Sloveniji. Leta 1993 so eksperti Sveta Evrope menili, da je zakonodaja skladna z vsemi tedaj uveljavljenimi standardi za urejanje statusa in državljanstva v primerih nasledstva držav. Enako velja za komisijo človekovih pravic v Organizaciji združenih narodov v Ženevi, ki je po obravnavi poročila iz leta 1995 ugotovila skladnost z vsemi potrebnimi zakoni in normami brez pripomb v prisotnosti predstavnikov drugih držav naslednic, vse skupaj pa je potrdil še odbor Organizacije združenih narodov za pravne zadeve. Ravnanje upravnih organov v teh zadevah je bilo ves čas zakonito, tako da je nekorektno govoriti o kakršni koli nepravilnosti s strani države in njenih organov. Sigurno pa je kolesje zgodb, ki se je ponavljalo, že leta producirala politika v slovenski javni prostor, za kar bodo pa morali nositi odgovornost tudi tisti, ki so ves čas verjeli, da je zakonodaja, ki je veljavna in se mora izvajati po predpisih, veljala in se je čez leta ne sme spreminjati za nazaj. Zakoni so šli v parlamentarni proceduri gladko skozi, tako zakon s področja potnih listin, zakon o državni meji, zakon o tujcih in zakon o državljanstvu. Tako ni bilo dvomov o kakšnih nepravilnostih. Dne 26. 6. 1991 se je v registru prebivalstva vodilo soprebivalstvo tudi državljanov Jugoslavije, kar se je kasneje ločilo na državljane Slovenije in tujce. Nihče ni bil izbrisan, temveč prenesen v drug register, ker je preprosto šlo za tujce brez volilne pravice. Šlo je za pregledno evidenco, ki je narekovala, da osebe, ki niso državljani Republike Slovenije, ne morejo biti v registru stalnega prebivalstva. Osebni karton pa se je izločil v posebno kartoteko v namene evidence tujcev. Takoj se je pa začel proces pošiljanja vabil osebam, za katere se je ugotovilo, da niso uredile statusa in so za njih začele veljati s 26. 2. 1992 določbe zakona o tujcih. Vabila so se pošiljala v vseh večjih upravnih enotah, v manjših ni bilo potrebe, ker so se več ali manj poznali in je bila informiranost popolna in tudi odklonil ni bilo. Težave so bile v večjih krajih, ker se tu ljudje niso odzvali na vabila, kot na primer na Jesenicah, kjer je bilo poslanih tisoč 600 vabil, odzvalo pa se jih je le 60; v Sežani je od 400 carinikov Slovenijo zapustilo kar 200 od njih. To pa je tisto, da se ljudje odločajo za pripadnost narodu in državi po lastni volji. Vsem, ki si niso uredili dokumentov na novo, so se stari dokumenti, ki so bili izdani v Sloveniji za časa skupne države, luknjali, ker niso bili več veljavni, bilo pa je mogoče pridobiti takoj novi dokument ali potrdilo, če so to želeli. Iz vsega tega je razvidno, da je država Slovenija poskrbela za vsakogar, ki je hotel postati državljan ali si pridobiti status za bivanje. Očitati, zakaj ni bilo avtomatizma v prenosu, je nekorektno, saj nekomu vsiliti, česar noče, je pa le malo preveč za pravno državo. Zato da bi bilo prav, da tisti, ki odločajo o ustavnosti in postopku, malo zastanejo in premislijo, preden odločijo in potem zapišejo tisto, kar je ljudstvo tudi želelo in je bilo zapisano tudi v zakonodaji. Ne vem, čemu je bilo treba nasesti peščici ljudi, ki so hoteli prikazati državo Slovenijo v najslabši luči, doma in po svetu, še posebej znotraj Evrope, kljub temu da je Svet Evrope dal priznanje Sloveniji za skladno ravnanje z vsemi uveljavljenimi standardi urejanja statusa in državljanstva v primerih nasledstva držav. Seveda se vprašam, kje je vsa naša modrost. Ali res prevladujejo zaletavost, nezrelost, nestrpnost in slabe odločitve? Slovenija je bila vedno ena in edine, in če tega ne prepoznamo Slovenci sami, se nam v prihodnosti slabo piše. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Anton Anderlič bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Prosim.
Spoštovani! Nekaj nam je bilo vsem skupnega, članom in članici komisije, ob zaključku dela te preiskovalne komisije, in to je: neposredne odgovornosti nosilcev političnih funkcij in uslužbencev na Ministrstvu za notranje zadeve nismo ugotovili oziroma je ni bilo. Ni bilo politično motiviranega štetja in ni bilo prirejanja podatkov, ki so bili pridobljeni s pregledom evidenc in štetja, na osnovi katerih bi lahko sklepali, da je šlo za naklepno dejanje uslužbencev ali političnih funkcionarjev Ministrstva za notranje zadeve v zvezi s štetjem izbrisanih. Dejstvo je, da se je treba opravičiti, in to javno, vsem uslužbencem notranjih zadev in tistim, ki so opravljali te naloge, da so bili tako rekoč pod stalnim pritiskom in pozivanjem, ne bom rekel ravno k linču, ampak s tem ko se je zahtevalo sezname, spiske, kdo je na teh primerih delal, kdo je tisti, ki je povzročil domnevno škodo Republiki Sloveniji, ker je naraslo število izbrisanih od domnevnih številk, ki so krožile v preteklem desetletju v javnosti. Ti ljudje so opravili, skladno z zakonodajo, predvsem pa z navodili, do katerih smo se tudi dokopali, posameznih odločitev tako vlade kot tudi ministrstva in tistih, ki so bili zadolženi za to vprašanje, da so to vestno izpolnjevali in da so v končni fazi opravili tudi, to, kar imamo danes kot splošno vedenje o stanju izbrisanih v Republiki Sloveniji. V Liberalni demokraciji smo zadovoljni, da smo se kot država umaknili s prvih strani tistih zapisov, ki so govorili o kršenju človekovih pravic v Republiki Sloveniji in na nešteto mednarodnih konferencah in ob letnih poročilih mednarodnih organizacij, ki se ukvarjajo prvenstveno s stanjem človekovih pravic v posameznih državah in širom sveta, smo končno dobili priznanje oziroma so nas nehali obravnavati kot tiste, da kršimo človekove pravice, in da so tudi oni prenehali pisati v svoja priporočila, da naj Slovenija končno že to vprašanje uredi. V tem delu komisije je lahko oceniti, da smo v relativno kratkem času, čeprav je dve leti lahko tudi dolga doba, opravili tisto, kar je bilo treba opraviti, da bi potrdili sume oziroma jih zavrgli – sume, ki so jih izpostavljali tisti, ki so zahtevali to preiskovalno komisijo. Ker očitno sumov ni bilo mogoče potrditi, je tudi izostalo zaslišanje nekaterih prič, ki očitno po mnenju predvsem predsedujočega in tistih dveh sopodpisnikov ločenega mnenja pri tem poročilu, da se ne more dobiti več podatkov, ki bi lahko služili za politično obračunavanje in manipulacijo z izbrisanimi, in da je prav, da se prenehamo igrati z usodami posameznikov, da je več kot očitno, da se vsak primer, o katerem je govora, med temi izbrisanimi obravnava individualno, da je dejstvo, da je v tem času od nastanka tega stanja prišlo do mnogih sprememb, da si so nekateri uredili status drugače, da so nekateri žal pokojni, da so si nekateri dokončno izbrisali iz glave, da bodo kdaj uveljavljali ta status, ki jim po vseh mednarodnih konvencijah in pravilih pripada, da si bodo to urejali v Republiki Sloveniji, pa čeprav gre samo za moralno zadoščenje zaradi krivice, ki je bila povzročena pred daljnimi leti. Ne gre za to, da bi danes kakor koli poskušali kazati s prstom tako ali drugače na določene ljudi, posameznike, funkcionarje, politične stranke in podobno. Slišati je bilo mnogo kaj, tudi to, da se je s tem želelo pridobiti politično podporo pri določenih ljudi, da bodo podpirali določene stranke v političnih programih, v volilnih aktivnostih in podobno, brez tega da bi državljanom in državljankam Republike Slovenije jasno povedali, da tujci s stalnim prebivanjem v Sloveniji niso tisti, ki oblikujejo politični prostor s svojim aktivnim glasom, ampak so del urejene strukture prebivalcev v sleherni državi, tako tudi v Republiki Sloveniji. Nekako simbolično je, da danes obravnavamo Zakon o tujcih in to zaključno poročilo. Mogoče bi bilo celo bolje, da bi bil vrstni red zamenjan in da bi prej opravili nekaj za nazaj, sprejeli končno poročilo in ga kot popotnico in opozorilo, kot opomin, da je treba zelo tenkočutno razpravljati o vprašanjih statusov pravic, ki izhajajo iz zakona o tujcih, da se te stvari ne morejo tehtati, ne morejo licitirati s tem, koliko je kaj vredno, koliko kaj ogroža najsibo državno blagajno najsibo katere druge stvari v Republiki Sloveniji. Nekako moti, da je v tem poročilu, kajti to bo vendar ostalo v arhivu, da je, kot rečeno, komisija enotno ugotovila – in to je stavek, ki je zapisan tako v poročilu, ki je bilo večinsko sprejeto na komisiji, da ni prišlo do političnih manevrov ali kakorkoli že, da pa kljub temu piše, da so eno poročilo pripravili trije člani, da je pa večinsko poročilo plod ali rezultat dela štirih članov komisije. Če je temu tako, se potem postavlja vprašanje, ali vendar ti trije niso imeli kakšnih drugih namenov, tudi izhajajoč iz predlaganih predlogov sklepov. Nekako se to poskuša zamegliti in osnovno prepričanje in ugotovitev celotne komisije minimalizirati s tem, ko se pa vendar še predlaga, da naj se ne vem kakšna poročila pridobijo, da naj se pozove k odgovornosti, da naj se obvesti tožilstvo, da naj ne vem kaj. Torej, ne verjamemo lastnemu delu komisije Državnega zbora in ne glede na to, kaj v demokratičnem postopku ugotovi večina, je še vedno treba vztrajati na nekaterih očitkih, ki se jih zapiše, in računati na naklonjenost določenih medijev in javnosti, da je tisto, kar je v ločenem mnenju, kar manjšina misli, da je tisto prav in tisto je treba poudarjati, ne pa tistega, kar je ugotovljeno kot nesporno dejstvo, da do kakršnih koli politično motiviranih postopkov pri tem štetju ni prišlo. Še enkrat poudarjam, da ni odgovornosti na strani javnih uslužbencev, ki so to počeli po navodilih, v skladu s predpisi, ki so takrat veljali in so se sproti tudi dopolnjevali. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije bomo to poročilo podprli z zavestjo, da se kaj takega ne sme pripetiti slovenski državi nikoli več, da se povzročijo krivice posameznikom in jih potem dolga, dolga leta ne moremo popraviti. Upam, da je te epizode sedaj konec in da bomo z zakonom, ne morem se temu izogniti, ki ga bomo sprejeli v naslednjih mesecih, dvignili zaščito človekovih pravic, ne glede na državljanstvo, na še višji nivo. In to pomeni tudi za državljanke in državljane Republike Slovenije, ki bodo mogoče svoje pravice, svoj status kot tujci uveljavljali v kakšni drugi državi.
Hvala. Gospod Andrej Magajna bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Gospod predsednik, spoštovane kolegice in kolegi! Naloga preiskovalne komisije je bila ugotoviti, ali obstaja politična odgovornost za pripravo in izvedbo štetja tako imenovanih izbrisanih v letih 2003 in 2009 zaradi suma, da so bili uradno objavljeni rezultati politično motivirani. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev težko pristajamo na to, da je bil posredi naklep. Kot je bilo že danes rečeno, je treba zadeve gledati bolj celostno, zgodovinsko, in ne le, kaj se je dogajalo leta 2003 in 2009. Pogoji za pridobitev statusa državljanstva so bili ob osamosvojitvi in po njej zelo jasni in transparentni. To je bila zadeva, ki se je nanašala na državljanstvo. Ali pa je neureditev statusa državljanstva pomenila tudi izgubo stalnega bivališča, pa je pravna dilema, o kateri nekateri razpravljamo in razpravljajo že 20 let. To sta dve področji. Osnovna napaka vseh teh 20-letnih razprav je, da ne ločujejo teh dveh postopkov, da je šlo pravzaprav za dve zadevi: državljanstvo in po drugi strani status stalnega bivališča. Mnogi, ki so izgubili ta status, so to spoznali šele pri okencu, ko so urejali svoje življenjske zadeve, probleme svojih otrok s šolanjem, svojih partnerjev, tudi lastnih problemov v zvezi z zaposlovanjem, stanovanjem in prošnjami za različne oblike pomoči. Priča smo bili pravzaprav številnim tragičnih zgodbam ljudi, ki so bili pred okencem, in so šele tisti trenutek spoznali, kaj so izgubili: ne samo da niso državljani, da je ta izguba statusa stalnega bivališča pomenila to in to in to in to – številne tragične zgodbe. Govoriti o sovražnikih, prosim! Če po 20 letih še niste uspeli ovaditi in pripeljati pred sodišče – potem nehajmo. To so matere, to so tudi otroci, ki niso bili pri tem nič krivi, da se to vprašanje stalnega bivališča ni ustrezno uredilo. Hočem še enkrat poudariti, da je šlo za dva postopka in da so v prvem primeru, ko je šlo za državljanstvo, zadeve bile pravno jasne, tudi upravno, postopkovno vodene jasno in, če lahko rečem na kratko, transparentne. V drugem primeru, ko je šlo pa za status stalnega bivališča, pa so pravno sporne zadeve in tudi upravno nejasno izvedene. Mnogi, tudi tako imenovani tujci, niso bili izbrisani iz evidenc stalnega bivališča, tudi to je zanimivo. Zakaj pa niso bili nekateri izbrisani? Zakaj? Stvari niso bile dorečene in ker so nekateri pač, žal, naivno še zmeraj verjeli v nek mit Jugoslavije, si tega niso uredili. Ampak, če bi bila jasna navodila, če bi jasno vedeli, kaj mora urediti, kaj pomeni neureditev državljanstva, da bo to posledično pomenilo tudi to in to [[...]]To bi morali ljudem jasno povedati, pa ne bi bilo teh zapletov, ne bi bilo tragičnih zgodb. Tako lahko to dilemo, ali je šlo za politično motivirano ravnanje, prestavimo kar 20 let nazaj. Morda je bila pa takrat ta dilema politično motivirana: dajmo s temi ljudmi nekaj narediti! Danes pa se tako lahkotno ob teh tragičnih zgodbah reče, da smo pač prenesli evidence v neko drugo evidenco. Ja, ta druga evidenca je pomenila izgubo stalnega bivališča. Izguba stalnega bivališča pa je pomenilo to in to, te in te probleme: pri zaposlovanju, pri urejanju položaja svojih otrok, pri vpisih v šolo, pri ne vem kakšnih drugih zadevah. Tu je mogoče tisto vprašanje postaviti, ali je šlo morda takrat za politično motivirano ravnanje.
Hvala. Gospa Darja Lavtižar Bebler bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo seveda to poročilo, ki smo ga podpisali štirje člani preiskovalne komisije, podprli, ker smo prepričani, da tudi edino ustreza dejanskim razmeram in dejanskemu stanju stvari, ki so bile ugotovljene med delom preiskovalne komisije. V Poslanski skupini Socialnih demokratov pa hkrati ugotavljamo, da o delu te preiskovalne komisije in še posebej o njenem vodenju ni mogoče povedati ne česa pozitivnega niti ni mogoče veliko povedati o čemerkoli v zvezi z delom te komisije, ker je komisija enostavno zelo malo delala. Preiskovalna komisija je imela svojo prvo sejo 9. 7. 2009. V dobrem letu in pol je imela preiskovalna komisija 9 sej, ki so vse skupaj trajale malo več kot 11 ur. Zaslišanih je bilo 6 prič, mnoge sploh niso prišle na vrsto. Predsednik preiskovalne komisije članice in članov ni seznanil s svojim namenom, da bo delo preiskovalne komisije zaključil, še preden bo preiskovalna komisija zaslišala vse priče, za katere se je prej preiskovalna komisija kot celota dogovorila, da bodo nastopile kot priče pred to preiskovalno komisijo. Torej je odločitev o zaključku dela preiskovalne komisije sprejel predsednik preiskovalne komisije samovoljno, predlagal pa je poročilo, ki ne ustreza dejanskim izpovedbam prič, in tudi zaključki, ki jih je na podlagi teh izpovedb izvedel, niso verodostojni. Preiskovalna komisija tako torej ni ugotovila politične odgovornosti za prirejanje ali politično motivirano štetje. Prav ta preiskovalna komisija, ki ji je predsedoval Robert Hrovat, poslanec SDS, se bo v zgodovino naše parlamentarne preiskave zapisala kot tipična komisija, ki je bila ustanovljena zaradi političnega nagajanja z namenom apriorne politične diskreditacije zlasti aktualne ministrice za notranje zadeve in seveda celotne vladne koalicije, obenem pa je to tudi komisija, za delo v kateri je predsednik dobro leto in pol bil za 9 sej in 11 ur zaslišanj bogato nagrajen, prav tako pa nemara vsi drugi, ki so pri tem sodelovali kot strokovni sodelavci. Skratka, gre za komisijo, ki je v veliki meri diskreditirala institut parlamentarne preiskave, ki bi sicer moral biti močno orodje v rokah parlamentarcev pri uveljavljanju parlamentarnega nadzora. Bilo bi poenostavljeno reči, da šlo je za zapravljanje časa in denarja. Šlo je za več; šlo je za zlorabo instituta parlamentarne preiskave, to pa je nekaj, kar nas lahko vse parlamentarce in tudi širšo javnost samo skrbi. Šlo pa je seveda tudi za manifestacijo nekaterih nedopustnih in nespodobnih stališč do spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Torej, naša poslanska skupina bo podprla poročilo, ki smo ga podpisali štirje člani te preiskovalne komisije. Sicer pa izražamo globoko nezadovoljstvo z delom te preiskovalne komisije. Hvala.
Hvala. Gospod Robert Hrovat bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Če je kaj vrednota v teh, lahko rečem, vsaj rahlo zmedenih časih, v katerih sobivamo v naši državi, potem je to še vedno človeško življenje ali, če hočete, življenje človeka. Vsaka še tako na videz malenkostna manipulacija s človekom je vsaj za nas, ki pripadamo Slovenski demokratski stranki, nedopustna. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke do poročila preiskovalne komisije, ki vam ga bom predstavil, je evidenten dokaz, da malce tudi naša država izgublja lastno kredibilnost in verodostojnost hkrati prav zaradi nedopustne manipulacije s človeškimi usodami. Ko si razvrednotenje človeškega dostojanstva, zaradi česar koli že, privoščijo tisti državni uradniki in uradnice, ki bi morali avtomatično in brezpogojno spoštovati človeka in njegove pravice, potem je nekaj v državi hudo in zelo narobe. In prav to, na to "narobe" skuša opozoriti tudi besedilo, katerega vam bom predstavil v nadaljevanju. Vsi se spominjamo trenutka, ko je ministrica za notranje zadeve Katarina Kresal izjavila, da je izbrisanih oseb 25 tisoč 671 in ne 18 tisoč 305, kot jih je bilo ob štetju leta 2003, ko je bil minister dr. Rado Bohinc. Torej je ta izjava takrat nakazovala, da je bil dr. Bohinc in njegova ekipa pri svojem delu malomarna in niso upoštevali vseh evidenc, ki so bile na voljo, hkrati pa se je postavljalo vprašanje točnosti takratnega štetja. Kako, na kakšen način so uradniki in uradnice na Ministrstvu za notranje zadeve tokrat opravili štetje, smo se pravzaprav takrat spraševali vsi, kako je lahko prišlo do takšnega povečanja tako imenovanih izbrisanih oseb. Ali se je številka povečala po direktivi Katarine Kresal? Ali je prišlo do političnega prikrojevanja števila tako imenovanih izbrisanih. Zato je bila ustanovljena ta preiskovalna komisija, ki naj bi ugotovila politično odgovornost nosilcev javnih funkcij, ki so bili odgovorni za pripravo in izvedbo štetja tako imenovanih izbrisanih v letih 2003 in 2009. Danes zaključujemo svoje delo in lahko ugotovimo, da je bila ustanovitev preiskovalne komisije pred dvema letoma nujna in upravičena. Zakaj? Na podlagi pričevanj in pregleda pisne dokumentacije, ki je očitno nekateri niso opravili, je jasno, da je do neutemeljenega povečanja števila tako imenovanih izbrisanih oseb v letu 2009 prišlo zaradi nestrokovnega dela Ministrstva za notranje zadeve, ker Ministrstvo za notranje zadeve ni upoštevalo dejstva, da informacijski sistem ni bil usklajen s podatki iz upravnih enot o osebah, ki so se same odjavile iz registra stalnega prebivalstva. Ministrstvo za notranje zadeve se je tega zavedlo šele med potekom parlamentarne preiskave. Prvo štetje tako imenovanih izbrisanih oseb je po znanih podatkih 18 tisoč 305 in ne 25 tisoč 671. Z višjim številom je bila neupravičeno seznanjena domača in tuja javnost, informirani so bili predstavniki organizacij za človekove pravice in tudi predstavniki držav izven Republike Slovenije. Ministrica za notranje zadeve je interpelacijo v letu 2009 zagovarjala na neresničnih podatkih. [[Bom potem obrazložil, zakaj tako menimo.]] V skladu s 4. členom Zakona o vladi je za delo ministrstva odgovoren pristojni minister. Zaradi pravnih posledic za posameznika in državo in odnosa do človekovih pravic je nujno, da Ministrstvo za notranje zadeve poimensko identificira 7 tisoč 366 oseb, kolikor jih vodi preveč kot tako imenovane izbrisane osebe. Človekove pravice in izpolnjevanje ustavnih dolžnosti države ne morejo biti odvisni od predvidevanj upravnih organov, ampak res na točnih in nespornih podatkih oziroma dejstvih ministrstva. Prav bi bilo, da Ministrstvo za notranje zadeve Državnemu zboru pošlje poročilo, ali je katero koli obliko upravne ali sodne odločbe pridobila katera od oseb, ki so bile v informacijskem sistemu MNZ neupravičeno vodene kot tako imenovane izbrisane osebe oziroma iz ročnih evidenc izhaja, da so se same odjavile iz registra stalnega prebivalstva pred ali pa po datumu 26. 2. 1992. Gremo lepo po vrsti. Vse se da lepo obrazložiti, zakaj je naše stališče oziroma stališče manjšine v tej preiskovalni komisiji tako, kot je. Ministrica za notranje zadeve Katarina Kresal je ob zagovoru interpelacije 1. aprila 2009 glede števila tako imenovanih izbrisanih izjavila sledeče, navajam: "Iz navedenega razloga je bila tudi tokratna metodologija pridobljenih podatkov o številu izbrisanih najoptimalnejša, kar jo lahko trenutni informacijski sistem upravnih notranjih zadev, ki združuje navedene registre, ponudi. Statistične podatke je Ministrstvo za notranje zadeve 24. januarja 2009 pridobilo iz informacijskega sistema upravnih notranjih zadev, in sicer iz registra stalnega prebivališča, registra tujcev in matičnega registra. Ob upoštevanju zgoraj navedenih dejstev, da naj bi vse upravne enote podatke iz ročno vodenih evidenc uskladile z računalniško evidenco, smo v ponovni analizi leta 2009 upoštevali podatke zgolj iz računalniške evidence in ugotovili, da je število oseb, ki jim je prenehalo stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, 25 tisoč 671." In nadaljuje: "Mislim, da je bila že kar nekajkrat danes povedana številka 25 tisoč 671. Ja, to je končna številka izbrisanih. Zakaj ji verjamem? Zakaj jo povem? Ker so jo izračunali tisti ljudje, ki so se s tem leta in leta ukvarjali in jim edinim lahko najbolj zaupam: javni uslužbenci v strokovnih službah Ministrstva za notranje zadeve. Ti so opravili enormno delo, tri mesece so se ukvarjali s tem, da so dobili prave številke." Ministrstvo za notranje zadeve torej števila izbrisanih ni ugotovilo na podlagi nespornih dejstev, ampak izračunavalo na podlagi več parametrov, ki naj bi zajeli skupino tako imenovanih izbrisanih v več uradnih evidencah. Leto dni kasneje, torej v času poteka preiskave v Državnem zboru, je Ministrstvo za notranje zadeve ugotovilo sledeče, navajam: "V nobenem primeru ni prišlo do političnega prikrojevanja števila izbrisanih. Ker ne obstaja poseben register izbrisanih, se v različnih registrih izbrisane preverja po različnih parametrih. Razlike v statistiki nimajo vpliva na reševanje individualnih primerov. Ker se podatki preverijo v ročno vodenih evidencah, ni torej mogoče, da bi dobil status nekdo, ki ni bil izbrisan." Zdaj pa zanimivo, "razlike pa so nastale zato, ker podatki v informacijskem sistemu kljub pozivom Ministrstva za notranje zadeve niso bili usklajeni z ročno vodenimi evidencami upravnih enot." To je prepisano iz dokumenta Ministrstva za notranje zadeve, ki ga je eno leto po začetku preiskave objavilo na svoji spletni strani. Iz statistike izbrisanih v letu 2002 jih je bilo 18 tisoč 305, v letu 2009 – 25 tisoč 671. Kdo je zahteval štetje 2002? Ustavno sodišče Republike Slovenije, ki je podatke uporabilo v svoji odločbi. Kdo je zahteval štetje leta 2009? Štetja ni zahteval nihče. Ministrstvo za notranje zadeve je želelo dobiti bolj strukturiran vpogled v populacijo izbrisanih. Ponovno preverjanje izbrisanih po različnih parametrih – spol, starost –, je dalo drugačne rezultate glede skupnega števila. To vse izhaja iz dokumenta Ministrstva za notranje zadeve. In zdaj bistvene razlike: leta 2002 je bil star računalniški sistem in ročno vodenje evidence upravnih enot. Treba je bilo uskladiti podatke iz računalniških evidenc in ročno vodeno evidenco upravnih enot. Ministrstvo za notranje zadeve je takrat dvakrat pozvalo upravne enote, da to tudi storijo. In zdaj pridemo na leto 2009; to je zapisano v dokumentu Ministrstva za notranje zadeve. 2009 – novi informacijski sistem upravnih notranjih zadev, seveda je MNZ izhajalo iz predpostavke, da so podatki v novem sistemu ažurni. Torej še enkrat: je izhajalo iz predpostavke, da so podatki v novem sistemu ažurni in da so v letu 2002 vse upravne enote podatke iz ročno vodenih evidenc uskladile z računalniško evidenco ter da so bili v letu 2005 vsi podatki pravilno preneseni iz starega v novi informacijski sistem. Torej, Ministrstvo za notranje zadeve je samo eno leto po začetku preiskave ugotovilo, da je naredilo napako in da ta števila 25 tisoč 671 ni prava. In potem govorite nekateri, da je bila ta preiskovalna komisija ustanovljena brez zveze. Enostavno se s tem ne strinjam in bom utemeljil v nadaljevanju. Torej, dejstvo, da je Ministrstvo za notranje zadeve spregledalo podatke o upravnih enot oziroma jih ni upoštevalo pri štetju tako imenovanih izbrisanih v mandatu 2008 do 2012, lahko prepišemo – čemu? Nevestnemu delu na Ministrstvu za notranje zadeve! Iz tega razloga je zadnje znano število, vsaj za nas, v Slovenski demokratski stranki, število 18 tisoč 305. Seveda bo pa končno število število izdanih odločb in teh bodo na koncu okrog 6 tisoč in nič več. Odnos do točnosti upravnega dela je izkazal tudi uslužbenec Ministrstva za notranje zadeve, priča Dušan Vučko, ki je na vprašanje, kako so leta 2009 na MNZ ugotavljali število odgovornih, odgovoril, navajam: "Enter, gospod predsednik, toliko jih je. In po posameznih parametrih greš. To je register, to je informatika, to je računalništvo." Ter na vprašanje o točnosti števila odgovoril: "Še enkrat, ali vi mene sprašujete, kakšne so evidence v tem trenutku? V tem trenutku so evidence točne." – konec navedka. Ob tem se priča Dušan Vučko ni hotela opredeliti do trditev priče Rada Bohinca, da stoji za manjšimi številkami, da stoji za številko 18 tisoč 305, ki jih leta 2002 pod njegovim vodenjem ministrstva ugotovilo Ministrstvo za notranje zadeve. Ministrstvo za notranje zadeve bi ob strokovnem delu moralo posumiti, da s številom tako imenovanih izbrisanih nekaj ni v redu. Že v podatkih o osebah, ki so bile upravičene do dopolnilnih odločb; že takrat bi se dalo vedeti in videti. Poglejte, Ministrstvo za notranje zadeve je leta 2009 razpolagalo tudi z lastnim dokumentom, ki smo ga dobili vsi člani preiskovalne komisije, ki ga je dne 12. 6. 2002 podpisal državni sekretar dr. Bojan Bugarič, naslovljen je na ministra dr. Rada Bohinca. V istem mesecu junija 2002 je MNZ po računalniških evidencah pridobilo podatek o 29 tisoč 064 tako imenovanih izbrisanih osebah. V dokumentu so razčlenjeni podatki o osebah, katerih po računalniški evidenci registra stalnega prebivalstva ni bilo mogoče z gotovostjo ugotoviti statusa oziroma državljanstva, zato je MNZ razposlalo na upravne enote podatke o osebah, za katere ni z gotovostjo poznalo statusa, in dobilo točne odgovore za 16 tisoč 913 oseb. Torej, to izhaja iz dokumenta, ki smo ga dobili vsi člani preiskovalne komisije. MNZ je moralo razpolagati tudi s podatki upravnih enot za vsakega od teh preverjenih 16 tisoč 913, zato ležernosti ministrice in odgovornih oseb na Ministrstvu za notranje zadeve do teh podatkov enostavno ni mogoče racionalno pojasniti. Odgovornim osebam na MNZ in ministrici se kljub trimesečnemu delu pri analizi strukture tako imenovanih izbrisanih v letih 2009 ni zdelo potrebno raziskati, kje so vzroki povečanja števila tako imenovanih izbrisanih. In to povečanje števila je bil povod za ustanovitev preiskovalne komisije in nič drugega. Samo ta večja številka. Zakaj je do te številke prišlo? Kako je mogoče, da je do nje prišlo? Pred začetkom dela preiskovalne komisije se je postavljalo vprašanje. Nepravilno štetje ima lahko dve vrsti posledic: ali po štetju iz leta 2003 ne bi bili deležni poprave krivic vsi, ki jim to po odločbi Ustavnega sodišča pripada, ali pa bi bile poprave krivic po štetju, ki so ga opravili leta 2009, deležni tisti, ki jim to ne pripada. Iz kategoričnih stališč tako ministrice Katarine Kresal in Ministrstva za notranje zadeve o pravilnosti objavljenega štetja 25 tisoč 671 do spoznanja, da baze MNZ niso ažurirane, je obstajalo tveganje, da bo MNZ upravne akte izdajalo na osnovi napačnih podatkov, kar bi povzročilo lahko nove zaplete. Zmedo glede uradnih baz in težav, s katerimi se sooča Ministrstvo za notranje zadeve, dokazuje njihova navedba, da do razlike v podatkih prihaja tudi iz razloga, ker je sistem živa baza oseb listin in da se podatki vsakodnevno spreminjajo in dopolnjujejo. Vnašajo se podatki o dovoljenjih za prebivanje, sprejemih v državljanstvo in tako dalje. Ampak ob točnih evidencah do razlik ne more priti, ker se za problem tako imenovanih izbrisanih samo ugotavlja, ampak res samo to se ugotavlja, koliko oseb je bilo z dnem 26. 2. 1992 preneseno iz registra stalnih prebivalcev v register tujcev, ne glede na kasnejšo spremembo statusov teh oseb. Samo iz tega je treba izhajati. Enako nelogična je tudi trditev Ministrstva za notranje zadeve, da je do razlike prišlo zaradi spremembe upravljavca baz, ker taka sprememba ne sme spremeniti podatka niti pri enem državljanu. Nelogična argumentacija nakazuje tudi na notranje težave na ministrstvu. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo prepričani, da je šlo pri zadnjem štetju za veliko malomarnost na Ministrstvu za notranje zadeve, zato menimo, da so ugotovitve, ki so opredeljene v ločenem mnenju, tudi točne in izhajajo iz pričanj in iz pisne dokumentacije, ki smo jo dobili. Prva ugotovitev: Ministrica za notranje zadeve Katarina Kresal je interpelacijo aprila 2009 zagovarjala na netočnem številu tako imenovanih izbrisanih. Številka 2: Po priznanju oziroma ugotovitvi Ministrstva za notranje zadeve, da informacijski sistemi niso usklajeni z ročnimi, ostaja zadnje uradno evidentirano število tako imenovanih izbrisanih 18 tisoč 305, ugotovljenih v času ministra za notranje zadeve dr. Rada Bohinca. Dejansko število pa je seveda na koncu enako številu izdanih upravnih odločb. In teh, kot sem že rekel, bo približno 6 tisoč 500, vsaj po teh podatkih, ki smo jih dobili kot preiskovalna komisija. Nadalje. Ministrstvo za notranje zadeve se je lotilo analize štetja tako imenovanih izbrisanih na način nevestnega dela po navodilu preiskovalni komisiji neznane osebe, čeprav je razpolagalo z lastnimi dokumenti, ki so nakazovali, da število ni pravo. To izhaja iz dokumentacije, ki jo imamo vsi člani preiskovalne komisije. V skladu s 4. členom Zakona o Vladi je pa za nevestno delo na Ministrstvu za notranje zadeve odgovorna ministrica za notranje zadeve, Katarina Kresal. Naprej. Obstajalo je veliko tveganje, da nevestno delo Ministrstva za notranje zadeve pri obravnavi podatkov o tako imenovanih izbrisanih osebah pod vodstvom trenutne ministrice za notranje zadeve povzroči nove oblike kršitev človekovih pravic ali obveznosti države brez pravne osnove. Naprej. Ministrstvo za notranje zadeve po elektronskih evidencah ni sposobno rekonstruirati števila tako imenovanih izbrisanih in to težavo bi lahko v večji meri odpravili z individualno obravnavo, po kateri bi tako imenovani izbrisani sodelovali v postopkih izdaje upravnih odločb. Torej kako, zakaj si takrat ni uredil statusa, ko bi si ga lahko. Razmere med številom oseb, ki so pridobile državljanstvo Republike Slovenije po razpadu SFRJ, in številom oseb, ki so upravičene do dopolnilnih odločb, dokazuje, da so bili državljani bivših republik SFRJ ustrezno informirani o njihovem statusu po 26. 2. 1992. To izhaja tudi iz dokumenta, ki smo ga dobili člani parlamentarne preiskovalne komisije. Majhno število izdanih dopolnilnih odločb v razmerju do števila dodeljenih državljanstev Republike Slovenije osebam iz republik bivše SFRJ pojasnjuje, zakaj problem tako imenovanih izbrisanih ni bil prisoten že v letih od 1992 do 1997, ampak se je šele po letu 1997 začelo govoriti precej več o tem. Ministrstvo za notranje zadeve tudi ni verodostojno pojasnilo, kako lahko na število tako imenovanih izbrisanih vpliva zamenjavo upravljavca baz ali zamenjava informacijskega sistema. Nismo dobili odgovora, ministrica se je izgovarjala na podrejene, podrejeni pa tudi niso znali pojasniti, kako je mogoče, da pride lahko do razlik. Del politike je z napihovanjem števila tako imenovanih izbrisanih pred domačo in tujo javnostjo poskušal prvo vlado demokratične Republike Slovenije prikazati kot množično kršiteljico človekovih pravic. Negativen učinek teh dejanj je bilo podaljševanje reševanja tega problema. Republika Slovenija dvajset let po nastanku države o prejemnikih dopolnilnih odločb nima sociološke raziskave, zakaj si manjši odstotek državljanov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji ni uredil statusa. MNZ je med leti 2002 in 2004 storilo strokovno napako, ker kljub podatkom, da so verodostojni podatki o tako imenovanih izbrisanih osebah samo na upravnih enotah, dopolnilnih odločb niso izdajale upravne enote, temveč MNZ po podjemnih pogodbah. Ministrstvo za notranje zadeve je storilo strokovno napako pri izvajanju 8. člena odločbe Ustavnega sodišča, ker v upravnih postopkih niso sodelovale tako imenovane izbrisane osebe, da bi se izjasnile o vzrokih izbrisa, upravičenosti do dopolnilne odločbe in izrazile voljo do pridobitve dopolnilne odločbe. Izdajanje upravnih odločb po uradni dolžnosti tako imenovanim izbrisanim osebam brez njihovega sodelovanja v postopku ima posledico, da Republika Slovenija še v temu trenutku ne pozna pravih vzrokov nastanka problema tako imenovanih izbrisanih oseb, koliko oseb se je v statusu tako imenovane izbrisane osebe znašlo mimo njihove volje in koliko od teh oseb dejansko na osnovi svoje volje želi popravo krivic. MNZ je oviralo delo parlamentarne preiskovalne komisije z za vračanjem predaje podatkov, za katere sta informacijska pooblaščenka in Višje sodišče ugotovila, da so informacije javnega značaja. Tudi sklepi, ki so zapisani v ločenem mnenju končnega poročila, so za Poslansko skupino Slovenske demokratske stranke nujne. Žal je postopek takšen, da se o teh sklepih ne bo glasovalo, vendar je prav, da jih še enkrat naštejem. Predlagamo, da Vlada Republike Slovenije opravi revizijo vseh izdanih upravnih odločb, ki se navezujejo na status tako imenovanih izbrisanih oseb v roku šestih mesecev od sprejetja tega poročila. Vlada Republike Slovenije naj izdela analizo in poroča Državnemu zboru Republike Slovenije o tem, koliko so podatki iz elektronskih evidenc verodostojni kot podlaga za izdajanje upravnih odločb, v roku treh mesecev od sprejetja tega poročila. Vlada Republike Slovenije naj poroča Državnemu zboru Republike Slovenije o vzrokih neupoštevanja podatkov o tako imenovanih izbrisanih iz leta 2002 do leta 2004 pri štetju tako imenovanih izbrisanih v mandatu vlade 2008–2012 in o vzrokih nestrokovnega in nevestnega dela s strani Ministrstva za notranje zadeve, in sicer v roku treh mesecev od sprejetja tega poročila. 4. sklep. Zaključno poročilo naj se pošlje Vrhovnemu državnemu tožilstvu kot naznanitev suma kaznivega dejanja opravljanja nevestnega dela s predlogom, da se v preiskavi preveri, ali je imelo nevestno delo posledico oškodovanja državnega proračuna in ali so bili pri nevestnem delu elementi naklepnosti z namenom prikazati število tako imenovanih izbrisanih večje od podatkov, s katerim je razpolagalo Ministrstvo za notranje zadeve. Kar pa se tiče končnega poročila, ki ga je sprejela koalicija, torej SD, LDS, Zares in DeSUS, pa težko kaj pametnega rečemo, saj pravzaprav temelji le na dveh pričakovanih sklepih: da ministrica Katarina Kresal ni nič kriva in da preiskovalna komisija zaključuje s svojim delom. Kako pričakovano in kako prozorno! Hvala lepa.
Hvala. Gospod Franco Juri bo predstavil stališče Poslanske skupine Zares. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi! Najprej o samem poročilu in o delu komisije. Kot je bilo danes že večkrat povedano, je ta komisija nastala izključno z namenom in s pristojnostjo, da ugotovi politično odgovornost funkcionarjev in uradnikov pri morebitnih napačnih navedbah oziroma pri domnevnem povečanju številke izbrisanih. Na 6. strani prvega osnutka, ki ga je predsedujoči te komisije posredoval ostalim članom in članicam z namenom, da bi uskladili besedilo, je bilo ugotovljeno, da ta politična odgovornost ni bila ugotovljena. Torej, ključni namen komisije in dela te komisije je bil jasen in tudi na koncu verificiran, ugotovljen: nihče na podlagi vseh razprav, pogovorov, zasliševanj, ki smo jih imeli, ni mogel dokazati tistega, zaradi česar je bila ta komisija ustanovljena. Ampak, kje je bila ta ključna navedba zapisana? Zapisana je bila nekje na 6. strani poročila. Torej, je bilo že s tem vsem jasno, da je predsedujoči komisije skušal na nek način to ključno ugotovitev skriti pred ostalimi, poudaril pa je tiste vidike, za katere je težko trditi, da ima komisija kakršne koli kredibilne pristojnosti. Pričakovati je bilo, da se bodo po dolgih letih razprav in polemik v zvezi z izbrisanimi oglasili tisti, ki so od samega začetka nasprotovali rešitvam, ki jih je velevalo Ustavno sodišče, ki so skušali preprečiti, da bi temeljnim človekovim pravicam precejšnjega dela prebivalcev Republike Slovenije bilo na koncu tudi zadoščeno. Ta politična opcija, ta politična stranka je z ustanovitvijo te komisije skušala dokazati, da odgovornost za zaplete in za nastalo situacijo ostaja na plečih ne samo izbrisanih, ki bi po njihovem mnenju morali posamično obrazložiti, zakaj in čemu so sploh izbrisani ter kje in kako so to postali, ampak tudi na plečih sedanje vlade, ki je prva dejansko jasno, transparentno in resno rešila vprašanje, ki se vleče kot madež sramote od leta 1992 naprej. Da malo oživimo in osvežimo spomin, naj povemo, da sploh ni šlo za prebivalce Republike Slovenije, ki so iskali ali niso želeli državljanstva te republike oziroma nove države, ki je nastala po letu 1991, ampak gre za status tistih, ki so, ne da bi bili o tem seznanjeni, izgubili celo pravico do statusa tujca s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji. In samo za to gre. Seveda je normalno, da je SDS od samega začetka skušala ustvariti veliko zmešnjavo z vprašanjem državljanstva in vprašanjem izbrisa, torej izgube tistega minimalnega statusa, statusa stalnega prebivališča, ki zagotavlja sleherni osebi minimalno zaščito v tej državi. Zakaj je prišlo do tega izbrisa, o tem bo verjetno še veliko govora. Kar nekaj knjig je bilo o tem napisanih, jaz jih priporočam tudi kolegu Hrovatu. Mirovni inštitut se je veliko ukvarjal s tem vprašanjem, Amnesty International tudi, in verjetno bi mu bile te knjige v pomoč, pa tudi analize, ki so nastale, tudi o sociološkem fenomenu, zakaj je prišlo do tega izbrisa. Vsi poznamo kar nekaj ljudi, ki so bili deležni te krivice, in vemo, da so zgodbe zelo različne, se razlikujejo, ampak nek skupni imenovalec je. Skupni imenovalec pa je identificiralo Ustavno sodišče in Ustavno sodišče je kar dvakrat, z dvema odločbama jasno povedalo, kaj mora postoriti država in vlada za to, da se to stanje razreši. Ta vlada in to ministrstvo za notranje zadeve je v skladu z odločbami Ustavnega sodišča začelo izdajati – oziroma tudi minister Bohinc je že začel, ampak ste ga ustavili s pravim političnim strašenjem in referendumom, ki je bil sramoten referendum; referendum proti človekovim pravicam neke manjšine. S tem ste že takrat prejudicirali rešitev, ki se je končno zgodila pod sedanjo vlado. To vas je razjezilo in prav zaradi tega ste skušali na nek posreden način obremeniti tako Ministrstvo za notranje zadeve kot celotno koalicijo za nekaj, kar pravzaprav izhaja iz vašega odnosa oziroma neodnosa do temeljnih človekovih pravic. Želeli ste, da bi vsi sodelovali v tej sramoti. Pri tej komisiji ste se ukvarjali pretežno s tehničnimi vprašanji in jih skušali obrazložiti na političen način. To vam ni uspelo. In prav v tem poročilu, ki ga vi predstavljate kot nekakšno ločeno mnenje in ki pravzaprav vsebuje tisto besedilo, ki smo ga dobili na začetku vsi, je razvidno, da ta namen ni bil najbolj uspešen. Zato se vi tako ukvarjate s številkami, zakaj 25 tisoč – ne, 18 tisoč – da in dajete tem razlikam, ki še zmeraj niso pojasnjene in verjetno izhajajo iz prehoda z analognega k digitalnemu preštevanju, ampak dajete temu takšen pomen, s čimer skušate še enkrat zamegliti bistvo problema. Bistvo problema pa je, da je od 1992. leta naprej bila storjena ogromna krivica in da se vi danes trudite, da te krivice ne bi sanirali in da bi skušali na vsak način, na individualen način, zaslišati celo vsako žrtev izbrisa, tako kot ste, recimo, želeli zaslišati vse uradnike, ki so sodelovali pri reševanju teh problemov. Na tak način bi ustvarjali še naprej nek javni pritisk, ki pomeni pravzaprav nasprotovanje rešitvam. Gospod Hrovat je omenil zanimivo domnevno številko – 6 tisoč rešenih primerov je pričakovati. Če se spomnite, je prav stranka, ki danes priznava, da je v kvantitativnem smislu problem dokaj relativen, ampak še nedavno je govorila o milijardnih zneskih, ki jih bo morala plačati ta država za morebitne odškodnine in tako naprej. Povejte samo en primer, kje se je zgodilo, na podlagi česa lahko sklepamo, da obstaja takšna nevarnost. Vi ste javnost in slovenske državljane strašili z dezinformacijami v upanju, da boste pridobili kar nekaj političnih točk na tistem argumentu, ki je skupni imenovalec celotne nove evropske skrajne desnice; in to je strah pred razlikami, strah pred možnostjo, da bi vsem zagotovili dostojno življenje in tudi spoštovanje temeljnih človekovih pravic. Zato smo se mi opredelili za ugotovitev, ki je jasna in jedrnata in izhaja tudi iz pristojnosti, ki smo jo dobili kot člani te komisije, in to je, da dejansko ni bilo nobenega pritiska, nobene politične manipulacije, nobene politične zahteve po prikrojitvi podatkov. To ste morali priznati tudi vi, kar ste zapisali zelo diskretno na 6. strani, in potem ste ugotavljali in ste poudarili nevestno in nestrokovno delo. Ker političnega naklepa niste mogli dokazati, ste seveda potem začeli govoriti o nevestnem delu. Ampak, kakšno nevestno delo je v bistvu uresničevanje odločb Ustavnega sodišča. Ali je to nevestno delo?! Prvič se je zgodilo s to vlado, da smo končno rešili to vprašanje, da se lahko končno sprehajamo po Evropi, ne da bi se sramovali še madeža in dejstva, da ga ne uspemo razrešiti. Vi pa zdaj želite tukaj prilagoditi namen te komisije nekim političnim pričakovanjem, ki jih imate, zavedate se, da je teren ugoden, kajti v krizi so tovrstne insinuacije, s priokusom ksenofobije vedno dobrodošle in vedno zelo priročne, uporabne na nek prefinjen način, zelo posreden. Ampak, ko vi govorite o varovanju človekovih pravic in o tem, da jih ta vlada ni upoštevala, se gledate v ogledalo in verjetno vidite lastno podobo in lastne intence. Naša poslanska skupina bo poročilo, ki ga je komisija potrdila z večino glasov, tudi podprla, ne bomo pa podprli dodatnih sklepov, kajti gre samo za politično poigravanje na račun hudih in resnih problemov tako naših državljanov kot tistih, ki so bili izbrisani.
Hvala. Gospod Janez Ribič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Spoštovani! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da taka preiskovalna komisija in vse dogajanje v zvezi z urejanjem statusa nekdanjih državljanov SFRJ, ki so po osamosvojitvi ostali v Sloveniji, po nepotrebnem meče senco na našo državo, neupravičeno blati vrednote, pridobljene z osamosvojitvijo, in povzroča v mednarodnih organizacijah dvom v pravilnost naše zakonodaje. Namenoma ne uporabljamo izraza "tako imenovani izbrisani", saj ni res, da so bili bivši državljani SFRJ v Sloveniji izbrisani. Ponovno poudarjamo, da so bili v skladu s takratno veljavno zakonodajo preneseni v evidenco tujcev. Poudarjamo to dejstvo zato, ker se namenoma izkrivlja in pozablja to pomembno dejstvo. Še enkrat: takratni temeljni zakon za izvedbo ustave in zakon o tujcih sta določala pogoje ravnanja s tujci in posebne, ugodnejše pogoje za nekdanje državljane SFRJ. Večkrat v času do danes je bil zakon tudi dopolnjen in jim je bila dana možnost, da si uredijo status v naši novi državi, zato bi bilo bolj potrebno, da bi na primer v preiskovalni komisiji ugotavljali različne razloge in vzroke, zakaj se še vedno hoče prikazati, da naša država naj ne bi ravnala pravilno, ko je zahtevala od tujcev, da si uredijo status v novi državi. Še bolj potrebno bi bilo ugotavljati od primera do primera, zakaj si tujci niso uredili statusa – torej niso spoštovali slovenske zakonodaje –, pa še vedno lepo, mirno živijo v Sloveniji in namesto hvaležnosti sedaj tožijo in zahtevajo od države še celo odškodnino. Zaključek oziroma poročilo dela te preiskovalne komisije, katere poročilo je pred nami, je bil pričakovan glede na večino, ki jo ima koalicija tudi v tej komisiji. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke sicer dopuščamo možnost, da ni šlo za namerno in zlonamerno neutemeljeno povečevanje števila ljudi, kljub temu pa je šlo za nedopustno dejanje, saj je že leta 2003 takratni minister dr. Bohinc, na kar vedno znova opozarjamo v Slovenski ljudski stranki, jasno in natančno podal pravilne številke glede oseb, katerih status še ni bil urejen oziroma pred referendumom, s katerim je bil jasno zavrnjen zakon o dodeljevanju statusa o prebivanju tujcev za nazaj. Kljub temu pa je proti volji ljudi na referendumu sedanja aktualna ministrica in ta parlament sprejel novelo zakona, da jim je lahko omogočila pridobitev statusa za nazaj, kar je absurdno glede načela dejanskega stanja in ugotavljanja dejstev, kar sta osnovni načeli Zakona o upravnem postopku oziroma je celo v nasprotju z njima. Vedno znova to ponavljamo, saj je to dejstvo vedno znova preslišano – kot glas vpijočega v puščavi. S tega vidika bi morala ministrica že zaradi uradne dolžnosti ravnati drugače, pa vendar je to nemogoče pričakovati, ravno zato je mogoče trditi, da gre pri tem vprašanju zgolj za politične obljube levice, kar je znano, in so nam povedali tudi prizadeti tujci. To bi morala raziskovati preiskovalna komisija. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke obžalujemo dejstvo, da institut preiskovalne komisije vedno znova zlorabljen, ne doseže rezultatov in ne prinese pravnih zaključkov, vedno znova pa se preiskovalne komisije uporabljajo za politična obračunavanja. V poročilu je naveden zaključek, da preiskovalna komisija ni ugotovila politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij za prirejanje ali politično motivirano štetje izbrisanih. Iz delno opravljenih zaslišanj prič in pridobljene dokumentacije izhaja, da pri pridobivanju podatkov političnim funkcionarjem in uslužbencem Ministrstva za notranje zadeve ni moč očitati opravljanja nevestnega dela in naklepnega prikazovanja višjega števila izbrisanih. Zato v Slovenski ljudski stranki podpiramo sklepe in ločeno mnenje treh poslancev, ki trdijo nasprotno. Po našem mnenju ji je mogoče očitati, da je predlagala parlamentu zakon, ki ni v skladu z našim pravnim redom oziroma z zakonom o upravnem postopku in tepta vrednosti, pridobljene z osamosvojitvijo. Zaskrbljujoče je, da nič ne pomeni, da mora država delovati v skladu z ustavo in predvsem v skladu z voljo ljudi, ki jo izražajo neposredno na referendumu. Leta 2004 so na referendumu državljani jasno povedali, da se ne strinjajo s podeljevanjem statusa tujcem za nazaj. Ali to nič ne šteje v naši državi? Zato poslanci Slovenske ljudske stranke ponovno pozivamo, da bi končno morali narediti edino pametno in dokončno rešitev glede tako imenovanih izbrisanih in z ustavnim zakonom urediti to vprašanje enkrat za vselej. Upanje umre zadnje, zato je vredno vedno znova in znova poudarjati to možnost, ki je bila edina pravna in prava dokončna rešitev. Predvsem pa bi bilo končno konec izkoriščanja tega vprašanja za politična obračunavanja in predvsem bi povrnili ugled demokratične in pravne države Slovenije. Zato še enkrat poudarjam, da bomo v Slovenski ljudski stranki podprli sklepe treh poslancev. Hvala.
Hvala. Gospod Anton Urh bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred nami je predlog končnega poročila komisije Državnega zbora, ki preiskuje štetje izbrisanih. V Poslanski skupini DeSUS bomo ta predlog potrdili, prav tako pa tudi oba sklepa, ki smo ju sprejeli. Ta predlog smo pripravili koalicijski poslanci, saj se nismo strinjali s končnim poročilom, ki ga je pripravil predsednik komisije. V poročilu navajamo, da komisija ni ugotovila politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij za prirejanje ali politično motivirano štetje izbrisanih. Iz delno opravljenih zaslišanj prič in pridobljene dokumentacije izhaja, da pri pridobivanju podatkov političnih funkcionarjev in uslužbencem Ministrstva za notranje zadeve ni moč očitati opravljanje nevestnega dela in naklepnega prikazovanja višjega števila izbrisanih. S tem poročilom in posledično s končnim delom te komisije je po dvajsetih letih končno zaključeno sramotno poglavje slovenske zgodovine. Na to temo je bilo ustanovljenih nekaj parlamentarnih preiskovalnih komisij, napisanih kar nekaj interpelacij in odločb Ustavnega sodišča, izpeljan referendum o izbrisanih, prelitega ogromno časopisnega črnila, skovanih kar nekaj političnih točk, zdaj pa je treba prepustiti to poglavje zgodovini. Tistim, ki jim je bila z izbrisom storjena krivica, je treba le-to popraviti, seveda pa se moramo zavedati, da se osebnih tragedij, povzročenih z izbrisom, ne bo nikoli dalo v celoti odpraviti oziroma popraviti. V Poslanski skupini DeSUS torej menimo, da ni nobene politične odgovornosti za preverjanje ali politično motivirano štetje izbrisanih, zato bomo predlog končnega poročila, kot je že rečeno, tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. K besedi se je javil predsednik komisije gospod Hrovat. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa za besedo, še enkrat. Če se bomo pogovarjali o letu 1992, o katerem je večina predgovornikov tudi govorila, se mi zdi prav, da se pogovarjamo o dokumentu, ki smo ga dobili vsi člani parlamentarne preiskovalne komisije, iz katerega izhaja kompletna kronologija, kako so stvari tekle od leta 1992 naprej. Mislim, da si je treba nekatere stvari povrniti v spomin. Poglejte, to je dokument, ki je bil pripravljen za ministra Rada Bohinca v letu 2002, in sicer piše tako: "Ker je bila v zadnjem času pomembna pozornost medijev usmerjena na kategorijo oseb, ki naj bi bile 26. 2. 1992 izbrisane iz registra stalnega prebivališča, kaže zaradi razjasnitve tega vprašanja pojasniti naslednje: da gre to za osebe, ki so imele v Republiki Sloveniji do 26. 2. 1992 prijavljeno stalno prebivališče in so bile vsi državljani nekdanjih republik SFRJ, ki za slovensko državljanstvo niso zaprosile, bodisi ker tega izrecno niso želele ali pa iz drugih razlogov." Dejstvo je, da so te osebe v skladu z veljavno zakonodajo – Ustavni zakon za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije in 81. člen Zakona o tujcih, oba predpisa sta začela veljati 25. 6. 1991 – ostale tujci. Torej so na podlagi zakonodaje postali tujci. V skladu z veljavnim zakonom o tujcih so si morali v Sloveniji urediti status tujca. Leta 1999 je Ustavno sodišče Republike Slovenije presojalo zakonitost takratne takšne ureditve – in da je treba sprejeti predpis in tako naprej – in je omejilo rok za vložitev vloge le na tri mesece. Rok je potekel 29. 12. 1999. Osebe, ki so zaprosile po omenjenem zakonu, pridobijo oziroma so pridobile dovoljenje za stalno prebivanje tujca. Sedaj pa na sam začetek cele zgodbe o tako imenovanih izbrisanih. V javnosti so se začele takrat pojavljati različne številke, koliko naj bi bilo teh oseb. Najprej se je pojavila številka 130 tisoč, potem se je pojavila številka 83 tisoč. Takrat je Ministrstvo za notranje zadeve s pomočjo upravnih enot preverjalo stanje in ugotovilo, da je bilo v registru stalnega prebivalstva na dan 25. 2. 1992 takšnih oseb 29 tisoč 064 in tako naprej. In tukaj je kompletna kronologija, kaj in kako je bilo z njimi. Poglejte, začetek vsega dogajanja okoli izbrisanih se je začelo s predimenzionirano številko 130. tisoč. Sedaj na koncu bomo prišli na številko, recimo, 6 tisoč izdanih odločb. Ti številki 180 tisoč in 83 tisoč sta bili predstavljeni vsej tuji javnosti. Ali je kaj čudnega, da so nas imeli za državo, ki se ne vem kako čudno obnaša do tujcev in tako naprej? Če bi vedeli takrat, da bo teh odločb 6 tisoč – Slovenija bi bila na vrhu. Kaj pa je pri razpadu ene države – dal sem si izračunati. Gre za 3,7 % oseb državljanov bivših republik SFRJ, ki si po osamosvojitvi Republike Slovenije niso pridobili državljanstva Republike Slovenije. Strinjam se, da je treba upoštevati človekove pravice slehernega posameznika, ampak lahko iz kronologije števila tako imenovanih izbrisanih zaključimo, da je pretiravanje s številom tako imenovanih izbrisanih v začetnih letih eden od razlogov za pretirano internacionalizacijo in podaljševanje reševanja tega problema. Del politike, jaz kar pokažem z roko na levo stran, je to pretiravanje pač izkoristilo za omalovaževanje osamosvajanja Republike Slovenije. Drug del politike se je pa pač na to odzval in se branil. Sedaj sem prebral, kako, kakšni zakoni so takrat veljali. Vsi so imeli možnost, na koncu si takrat 3,7 % oseb ni uredilo statusa. Kaj pa je to pri razpadu ene države? Ali je to veliko? Zdaj se pa vrnem na bistvo: če se je pa komu zgodila krivica, da je kdo po krivici izgubil ta status oziroma da ni mogel pridobiti državljanstva, je pa treba to pravico povrniti. Ampak ne pavšalno, tako kot ste vi sprejemali sedaj zakonodajo okrog tega, ampak individualno. Individualno pa pomeni, zame pomeni, da pove, zakaj si takrat ni uredil statusa. Vsak sam, da se izkaže, da pove, zakaj takrat ni vzel državljanstva, zakaj ni vzel stalnega prebivališča. To so argumenti o samem začetku, kako so stvari sploh stekle, kako je do tega prišlo. Mislim, da govorimo zdaj že zelo na pamet. Mislim, da smo vsi pozabili, tukaj v dokumentih pa jasno piše, kako in kaj. Zdaj pa sprašujem kolegico Darjo Lavtižar Bebler, ki je žal zdaj ni, ampak verjamem, da bo prišla, ampak zdaj je pa treba nekaj končno povedati. Dr. Bohinc je dal takrat preverjati, koliko je tako imenovanih izbrisanih, in dobil na koncu številko, ko je uskladil vso to zadevo, ko je vse te številke uskladil z upravnimi enotami, ki so edine merodajne in edino upravne enote imajo prave podatke, je prišel na številko 18 tisoč 305. Doktor Rado Bohinc, takrat SD. Zdaj je ministrica Kresalova naštela, njeni uslužbenci, 25 tisoč 700 in še nekaj. Zdaj se pa resno sprašujem, kdo je potem zamočil. Ali je zamočil gospod Bohinc ali je zamočila gospa Kresalova? Ampak eden je, oba ne moreta imeti prav. Oba ne moreta imeti prav. Preiskovalna komisija se je ustanovila zaradi enega preprostega razloga: nenormalno se nam je zdelo, da se je številka tako povečalo. Kako, zakaj? Ne morejo biti več različne evidence. Leta 1992 – 26. 2. 1992 je bilo toliko prenesenih. Konec! Ne morejo se več prenašati! Ne more se. Kar naenkrat jih je pa še več in več. Kako? Kako, če se je takrat jasno reklo, da jih je toliko, jih prenesemo tja – in so se prenesli – in tam je bila takšna številka, kot je bila prikazana. Dr. Rado Bohinc je opravil štetje, prišel na številko 18 tisoč 305. Gospa Kresalova je prišla do številke 25 tisoč 700 in še nekaj. Kdo ima prav? Zanimivo pa je, da ko smo začeli z delom naše preiskovalne komisije, so se po enem letu na Ministrstvu za notranje zadeve posuli s pepelom in to je ta dokument, ki smo ga vsi dobili. Je pa tudi na spletni strani Ministrstva za notranje zadeve, kjer priznavajo, da niso ročno vodenih evidenc uskladili z računalniško evidenco in so računali, da se je v letu 2005 to vse naredilo. So računali, da se je to naredilo, nihče pa ni preverjal. Ali temu vi rečete, da to ni malomarno? Zame je to malomarno. Ampak, kdo je pa odgovoren za delo enega ministrstva? Tako kot je bil gospod Erjavec odgovoren, recimo, za kante za smeti –nevestno delo –, je zdaj tukaj po mojem mnenju ministrica Kresalova enako odgovorna za to šlamparijo, ki se je zgodila. Ta trenutek nihče ne ve, kolikšna je dejanska številka. Nihče ne ve! Ampak ona je pa, ko je bila interpelacija, zelo natančno je trikrat ponovila, da je številka ta in ta in za to številko da stoji. Ampak nekdo mora nositi odgovornost za to, ker ta številka ni prava! Sami so potrdili po enem letu. Ni prava. Resnično se sprašujem, kaj je v ozadju, da poslanci in poslanke SD tako zelo pokrivate ministrico Kresalovo. Pripravljeni ste namočiti dr. Bohinca, ki je bil vaš član, in obraniti ministrico Katarino Kresal. V redu! Imate vso pravico, ampak tole je že malo prozorno, se meni zdi. Prav zanima me, kaj je v ozadju. Ali je v ozadju podpora Liberalne demokracije dr. Bohinca za ustavnega sodnika? Ali je v ozadju kaj drugega? Ne vem, se pa sprašujem, imam vso pravico, da se sprašujem. Torej še enkrat rečem: mislim, da je ta preiskovalna komisija opravila svoje delo korektno, da smo opravili zaslišanje tistih ljudi, ki so nam znali kaj povedati, ki so nam tudi povedali in v poročilu je tudi vse navedeno. Mislim, da je to poročilo do zdaj – vzel sem si čas in sem prebral vsa poročila, ki so bila do zdaj v Državnem zboru obravnavana in lahko rečem, da je to najbolj empirično poročilo in najbolj listinsko podprto doslej. To je moje mnenje in imam vso pravico do tega glede na vse to, kar je bilo danes povedano. Kar se pa tiče milijardnih zneskov, o katerih je govoril kolega Juri. Veste, milijardni zneski so bili pa izračunani na osnovi vaše šlamparije pri preštevanju tako imenovanih izbrisanih, ker se še zdaj ne ve, koliko jih je. Zato nam ne očitajte, da smo govorili o milijardnih zneskih. Če bi nam povedali eksaktno, točno številko, bi tudi na podlagi te številke lahko izračunali, kakšne bodo obveznosti države do teh ljudi, ki jim v Slovenski demokratski stranki pravimo tako imenovani izbrisani, ker so imeli vsi možnost takrat zadevo rešiti. Če se je pa komu zgodila krivica, pa še enkrat ponavljam, v Slovenski demokratski stranki smo za to, da če je prišlo do kršenja pravice komurkoli takrat v letu 1992, jo je treba popraviti. Ampak individualno in ga vprašati, zakaj si takrat ni uredil statusa in se naj na podlagi njegovega odgovora potem tudi odloča, ali bo dobil status za nazaj ali ne, ne pa kar vse pavšalno, vse na počez. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Andrej Magajna. Pripravi naj se gospod Franco Juri.
Spoštovani kolegi! Kot sem že rekel pri predstavitvi poslanske skupine, korenine te problematike segajo res daleč nazaj. Ob osamosvojitvi smo bili pravzaprav velikodušni tudi do prebivalcev drugih republik, ki so si tu ustvarjali korenine in tu živeli, po svoje lahko rečemo, da smo bili razumevajoči. Sporočilo takrat je bilo nekako tako: imate možnost, da si uredite državljanstvo, za to so bili določeni roki, predpisi, točno, natančno se je vedelo. Obenem smo sporočili tudi to: v primeru, da si ne boste uredili državljanstva, vam zatečene pravice v bistvu ostanejo. Kaj pa pomeni izguba stanovanjske pravice? Stanovanjska pravica potegne za seboj celo vrsto drugih pravic, od zaposlovanja, socialnih pravic, šolanja in tako dalje. Celo vrsto drugih pravic. To pa nekako logično ne gre skupaj. Obljuba: vaše zatečene pravice bodo ostale, po drugi strani pa soočenje s tem prenosom, ki je pa tudi pravno sporen. Namreč, spor zadeve je nekako v tem, da je, normalno, zakon o tujcih določal, kako se uredi bivališče, ampak ti ljudje so v večini smatrali, da je ta pravica zatečena in da je ni treba na novo urediti. Tu je bila ta pomota mnogih. Težko je namreč sprejeti mišljenje, da si ti ljudje, ki so imeli tu otroke, niso želeli tega urediti. Tega enostavno ne morem reči za večino ljudi, da si niso želeli urediti. Lahko da niso želeli biti državljani, vprašanje je tudi, zakaj tega niso želeli. Mogoče so se čutili pripadnike drugih narodov [[...]]Sam se spomnim, ko sem vpisoval otroke v šolo, da so se mnogi opredelili za Jugoslovane. Meni je bilo to čudno že takrat – kako za Jugoslovane? Ali si Hrvat, si Srb, si Slovenec. Mnogi so se tudi takrat ob osamosvojitvi še vedno čutili Jugoslovane, niso se odločili za ta korak, naredili so, po moji presoji, napako; v redu, samo to je bila njihova svobodna volja. Prepričani pa so bili, da bodo tu ostali, da bodo lahko bivali in da bodo njihove pravice ostale. Zaradi te pomote oziroma netransparentnih postopkov je prišlo do teh posledic, tudi do te seje in kar se je poslej dogajalo. Kaj pa je bilo 2003 in 2009, tu je pa res dilema. Ali je bila ta metodologija, kot je rekel nekoliko ironično gospod Horvat, res optimalna? Ali se je upoštevalo vse ustrezne parametre? Zakaj ta razkorak med stališčem gospoda Bohinca in kasneje gospo Kresalovo, pa tudi jaz ne vem. Zakaj dve uradni evidenci, pa obe različni? Dobro, to je drugo vprašanje. Zato pravim, da korenine tega zla segajo daleč nazaj; ampak, kaj pa se je dogajalo v teh letih kasneje, pa moram reči, da tudi meni ni jasno.
Besedo ima gospod Franco Juri. [[Ga ni.]] Besedo ima gospa mag. Potrata, pripravi naj se gospa Melita Župevc.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Pred nami je poročilo o delu preiskovalne komisije, zato sem bila prepričana, da se bomo v svojih razpravah ukvarjali več s tema dvema poročiloma, s končnim poročilom in ločenim mnenjem, kot pa znova ugotavljali in ponavljali tista stališča, pri katerih nekateri vztrajajo, čeprav so bile vmes že izdane odločbe Ustavnega sodišča, čeprav so bila vmes že poročila varuha človekovih pravic, pa čeprav je bil sprejet tudi zakon. Človek bi pričakoval, da bi vsaj po sprejetju zadnjega zakona sprejeli to, da je postal pravni termin "izbrisani" in da je odveč pisati "tako imenovani", ker potem se ne bi na 6. strani ločenega mnenja avtorjem v tretjem odstavku zgodilo, da bi bil stavek tak – pa povejte, kaj naj z njim delam –, "če so bili tega dne tako imenovani izbrisani iz registra stalnega prebivalstva", govori pa o glagolu izbrisani, ne o osebah. Ampak to so verjetno kar kot pripetek imeli vedno k označbi statusa oseb, ki so izgubile pravico do stalnega prebivanja v državi Sloveniji. Lahko bi se izognili vsem politizacijam okrog tega, zakaj je bila ta pravica osebam odvzeta, ker sem mislila, da smo vsaj ob sprejetju zakona in s sprejetjem zakona to dejstvo prepoznali in pripoznali. Ampak, kot kaže, so moja upanja odveč. Zdaj pa kar zadeva politizacijo. Ustanovitev komisije je izrazita politizacija, zaradi tega ker je bila ustanovljena zato, da bi ugotovila politično odgovornost nosilcev javnih funkcij. In če se usmerim k delu preiskovalne komisije, zapisano je, da je imela 9 sej, nekaj več kot 11 ur, predvidela je 12 prič, zaslišala jih je samo 6, listinsko gradivo je, ampak mislim, da marsičesa komisija kljub vsemu ni prebrala in pregledala, ni poročil varuha človekovih pravic, ni knjig, ki so jih izdali v Mirovnem inštitutu z dokumentarnim pričevanjem številnih posameznikov, ker je tam v 10. točki ugotovitev tudi zapisano, da ni socioloških raziskav o tem, kaj se je dogajalo s temi ljudmi. Ampak, kakorkoli že, če izhajam iz tega, kako je preiskovalna komisija definirala svojo nalogo, potem moram ugotoviti, da preiskovalna komisija nima razlogov za kakšno veliko zadovoljstvo, ker motiv, ki je vodil zahtevo za ustanovitev preiskovalne komisije, ni bil dokazan, ker neposredne politične odgovornosti za prirejanje ali politično motivirano štetje izbrisanih preiskovalna komisija ni ugotovila. In to berem iz ločenega mnenja. Ni ugotovila ne tega, ni ugotovila ne [[...]]Ni ugotovila! Zato vprašujem, s kakšno pravico pričakujejo avtorji ločenega mnenja od mene, da me bodo pridobili, da bom podprla njihove ugotovitve, ki so grajene na pesku. Oprostite! Komisija ni ničesar ugotovila, tu pa je prva ugotovitev, da je ministrica za notranje zadeve Katarina Kresal interpelacijo aprila leta 2009 zagovarjala na lažnem številu izbrisanih. Niste tega dokazali! Niste dokazali. Komisija do te končne ugotovitve ni prišla. Ugotovila je samo, da sta dve različni številki. Hkrati se komisija ni ukvarjala s tem, kaj je delal minister za notranje zadeve med Radom Bohincem in med Katarino Kresal. Gospodu Hrovatu je samo enkrat ušla letnica 2005, takrat pa ni bil ne prvoimenovani minister, ne drugoimenovana ministrica; leta 2005 je bil minister za notranje zadeve nekdo drug. Take spodrsljaje razumem, kot se potem lahko zgodi, da je kandidiranje za ustavnega sodnika povezano z nekimi dogodki, ki so bili davno pred tem. Zato, ne zameriti, težko verjamem, da je mogoče govoriti o veliki empiričnosti tega poročila, zato ker je nemogoče kar koli trdnega v tem poročilu zaslediti. Nevestno delo – kako nevestno delo? Na podlagi katerih ugotovitev? To so pač nekatere mogoče domneve, niso pa ugotovitve. Za to morajo biti pa kakšni trdni dokazi. Tisti, ki so sodelovali pri delu preiskovalne komisije, so ugotovili, da vsega tega, kar je predlagano, zlasti pa tistih štirih sklepov, ni mogoče podpreti, in so predlagali v sprejetje končno poročilo, ki je bilo na komisiji večinsko sprejeto. Sama nameravam končno poročilo podpreti. Vsekakor pa imam številne razloge za to, še največ pa iz teh dodatnih obrazložitev, ki me utrjujejo v prepričanju, da se nekateri niso, kljub zagotavljanju, da je bila storjena krivica, da je krivice treba popravljati, odmaknili od izhodiščnih stališč, ki smo jih spremljali kar nekaj let, niti za milimeter. Upam, da bo z delom te preiskovalne komisije tak način poskusa odvračanja pozornosti od resničnega problema in od krivic, ki so bile ljudem storjene, in od tega, da je navsezadnje po naši ustavi tudi posamezniku, ki mu je bila krivica storjena, zagotovljena pravica, da uveljavlja možnost, da se posledice krivice odpravijo, da bo končno to tudi uresničeno. Nisem prepričana, da je bilo kaj drugega kot izrazita politična manipulacija, možnost še enkrat razpravljati o stvareh, za katere bi bilo prav, da prevzamemo odgovornost, da priznamo, da je bila krivica storjena in da se ljudem, ki jim je bila krivica storjena, opravičimo. Hvala.
Besedo ima gospod Hrovat kot predlagatelj.
Hvala lepa. Moram se odzvati na to kot predsednik te preiskovalne komisije, ki sem prebral vso listinsko dokumentacijo – pa ne enkrat! Verjemite mi. Vse, o čemer ste govorili do zdaj v svojem nastopu, z lahkoto ovržem. Vse, kar je zapisano v poročilu, temelji na listinskih dokazih, vse to temelji na tem. Dokument s spletne strani Ministrstva za notranje zadeve, ki ga je objavilo eno leto po začetku preiskave, kjer se posipajo s pepelom in ugotavljajo, da niso predvideli tega, da vse evidence niso usklajene z ročnimi evidencami na upravnih enotah. To je dejstvo, to je ugotovitev Ministrstva za notranje zadeve, ne samo moja. Ko sem to videl, se mi je zasmejalo, ker takrat smo lahko zaključili z delom, ker smo sprevideli, kje je pravzaprav bila težava, kje je bila napaka. Zato se mi zdi nesprejemljivo govorjenje o tem, da komisija ni ugotovila nič. Ugotovila je malomarnost. Ampak sedaj boste pa vi povedali, ali je bil malomaren dr. Bohinc ali pa je bila malomarna ministrica Kresalova sedaj. Če bi prebrali magnetogram zaslišanja dr. Bohinca, rekel je, nimam ga tukaj pri sebi, bom po spominu, ampak rekel je: "Jaz stojim za temi številkami, 18 tisoč 305. Jaz stojim za tem." In verjamem, da je bilo takrat prešteto tako, kot je treba. Ministrica Kresalova je rekla: "Jaz zaupam ljudem, ki so opravili štetje." Sedaj pa se resno sprašujem, kdo tukaj ima koga za norca? Jaz sem samo bral in prepisoval stvari, ki so objavljene, ki so bile objavljene. Kar pa se tiče tega, da je to poročilo spodrsljaj. Ne, to poročilo ni noben spodrsljaj, ampak je povzetek listinskih dokazov in pričanj. Nič ni izmišljenega! In tiste stvari, ki sem jih zapisal v samo poročilo, ločeno mnenje – za temi vsemi besedami tudi stojim. Res je, da direktne politične odgovornosti nismo odkrili, saj ministrica ni znala nič povedati. Ko je bila na zaslišanju, je rekla, da zaupa svojim podrejenim. Ali je to odgovor? Izkazalo pa se je, da je bilo to malomarno delo, ker ta trenutek nihče ne ve, kolikšno je dejansko število izbrisanih. Nihče ne ve. In potem meni očitati, da smo naredili neko poročilo kot spodrsljaj in tako naprej! Ne! Potem bom pa vrnil žogico in bom rekel, da je spodrsljaj naredil dr. Bohinc potemtakem. Dr. Bohinc ni opravil svojega dela tako, kot bi moral – seveda se posledično pa lahko vprašam, ali pa ministrica Kresalova. Ampak nekdo je naredil napako. Dejstvo je, da oba ne moreta imeti prav. Za 7 tisoč je razlike. Leta 1992 se je to preneslo v evidenco. Kako je sedaj lahko toliko več? Nemogoče. Ni logike. Ta preiskovalna komisija je bila ustanovljena, da se ugotovi štetje. Zakaj jih je kar naenkrat 7 tisoč več? Politična odgovornost nosilcev javnih funkcij. Kaj se je ugotovilo? Kaj izhaja iz poročila ločenega mnenja? Izhaja, da je šlo za malomarno delo. Zakaj pa je moral minister Erjavec odstopiti takrat, ko je šlo za kante, ko je bilo malomarno delo v službi? Sami ste, vsaj tako je bilo takrat vidno, cela koalicija je nastopila proti njemu. Zaradi nevestnega dela je moral odstopiti. Ministrico Kresalovo pa pokrivate sedaj na veliko! In to mi je blazno všeč. Res! Nekaj je v ozadju, zakaj to počnete. Hvala lepa.
Gospa mag. Potrata, replika.
Hvala. Saj ne bo zaleglo, ampak za tiste, ki spremljajo, in za magnetogram je pa le vredno povedati. Preiskovalna komisija si je naložila nalogo ugotoviti politično odgovornost. Trdim, da te naloge preiskovalna komisija ni opravila, zato ker je na 6. strani tudi ločenega mnenja zapisano: "Neposredne politične odgovornosti za prirejanje ali politično motivirano štetje izbrisanih preiskovalna komisija ni ugotovila." In potem še: "Preiskovalna komisija ni ugotovila, katera oseba ministrstva je predlagala štetje, niti kdo je določil metodologijo." Izvirni moment ali motiv te komisije ni opravljen. Sem se pa posebej ustavila pri 10. točki ugotovitev, ki govori o socioloških – in gospod Hrovat, normalno, da ste imeli pred seboj listinsko gradivo, ampak zato, da bi razumeli pojav, ki se je takrat dogodil, da bi ga v njegovih socioloških razsežnostih razumeli in tudi v človeških posledicah, sem vam priporočila poročilo varuha človekovih pravic, posebno poročilo varuha človekovih pravic in knjige, ki jih je izdajal Mirovni inštitut. Mogoče bi vam pa bilo potem le malo bolj jasno, za kaj je takrat šlo. Hvala.
Besedo ima gospa Melita Župevc, naslednji bo na vrsti Franci Kek oziroma dr. Luka Juri oziroma gospod Potrč. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Tudi jaz si bom dovolila svoj kratek komentar. Zame je ta parlamentarna komisija smešenje instituta parlamentarne preiskave. Bom povedala, zakaj. Danes je bil povedano, tudi predsednik je sam povedal, koliko dela si je naložila ta preiskovalna komisija: v dveh letih 9 sej, 12 prič – zaslišali ste jih samo polovico. Zakaj pa? Zakaj pa jih niste zaslišali vseh dvanajst? 9 sej komisije v dveh letih in takšni govori in takšni zaključki, do katerih je danes prihajal predsednik te preiskovalne komisije v temu parlamentu – moram reči, da me, milo rečeno, čudijo. Pričakovala bi, potem ko poslušam velike besede, ki so bile rečene, da je ta preiskovalna komisija opravila neko res poglobljeno analizo, preštudirala stvari, zaslišala najmanj 30 prič. Ker besede, ki so bile danes izrečene v tej dvorani, pričajo o nekem ozadju neke zgodbe, ki ga pa jaz, moram reči, da ne vidim in ga tudi ni. Mislim, da je ta preiskovalna komisija evidentno pokazala eno stvar, ki jo zagovarjam že nekaj časa, to je, da je nujno spremeniti zakon o parlamentarni preiskavi. Ta zakon in praksa, ki smo ji priča v Sloveniji, se je namreč izrodila. To, da imamo v enem mandatu 7 preiskovalnih komisij, med njimi preiskovalne komisije, kot je bila ta, ki je zaključila delo v dveh letih, se sestala točno devetkrat, opravila približno 11 ur dela in zaslišala 6 prič. V dveh letih ste zaslišali 6 prič! Oprostite, ali je bila takšna preiskovalna komisija sploh potrebna? To delo, ki ste ga opravili v enajstih urah, bi lahko opravili na eni izredni seji državnega zbora – smo imeli verjetno že tudi daljše ali pa so približno toliko ur trajale. Menim, da bi bilo končno v Sloveniji treba spremeniti zakon o parlamentarni preiskavi, in tisti, ki se predstavljajo kot bodoči voditelji te države, bi lahko naredili že kakšen korak v tej smeri in se samoomejili. To bi bilo zelo zdravo za našo parlamentarno demokracijo. Mislim, da bi bilo nujno treba tudi omejiti tudi čas trajanja neke parlamentarne preiskave – gospod Hrovat je pohitel, v dveh letih je opravil svoje delo, verjetno ga je lahko končal zato, ker je imel samo 9 sej, ampak v redu. Torej, treba bi bilo omejiti čas trajanja parlamentarne preiskave, ne pa, da se večina preiskovalnih komisij vleče tri leta, na koncu ne pride do nobene ugotovitve – ne govorimo o vseh, govorimo o večini. Če vprašate mene, bi bilo treba omejiti tudi število preiskovalnih komisij, ki se lahko ustanovijo v enem mandatu, in določiti čas, v katerem mora določena preiskovalna komisija svoje delo opraviti. Mislim, da je nesprejemljivo, kot rečeno, da imamo v temu parlamentu preiskovalne komisije, ki pol leta ne skličejo nobene seje, potem pa pridejo do nekih velikih zaključkov,ki naj bi imeli za seboj tudi ne vem kakšne velike posledice. Prej je že kolegica Majda Potrata tudi opozorila na eno stvar; verjetno vemo, zakaj se ustanavljajo preiskovalne komisije. Preiskovalne komisije se ustanavljajo za ugotavljanje politične odgovornosti, ne ustanavljajo se za ugotavljanje šlamparije, ne ustanavljajo se za ugotavljanje ne vem česa drugega. Vi ste rekli, da je bila preiskovalna komisija ustanovljena zato, da se ugotovi štetje. Ne! Ustanovljena je lahko samo za to, da se ugotavlja politična odgovornost; in vi ste jo ali pa je niste ugotovili. Preiskovalna komisija lahko potrdi to ali pa zavrže. Saj ni nujno, da pa vsaka preiskovalna komisija mora priti do tega, da je neka politična odgovornost bila, ampak morajo za to obstajati neki dokazi. Mislim, da ste zelo lahkotno po devetih sejah prišli do teh velikih ugotovitev, ki jih člani preiskovalne komisije podajate v svojem ločenem mnenju. Kot rečeno, mislim, da bi bilo treba malo samoomejitve, ker kot rečeno – pa nimam nič proti predsedniku te preiskovalne komisije, mislim, da je prav v redu poslanec, ampak zdi se mi, da je bil to nek načrt, ki se je morda izjalovil. Ta preiskovalna komisija res pomeni smešenje instituta parlamentarne preiskave. Parlamentarna preiskava bi se morala ustanavljati v primerih, ki so dovolj omejeni, po eni strani, ker imamo preiskovalne komisije, ki so preverile že vsa zemljišča v Ljubljani, pa bodo še gradnjo stotih objektov v Sloveniji. Vsa čast! Moram reči, da tega dela sama ne bi zmogla. Ampak, kot rečeno, samoomejevanje, ko govorimo o institutu parlamentarne preiskave, bi bilo v tej državi zelo zdravo. Ko govorimo o vrednotah, te ste danes postavili na piedestal, morda bi veljalo biti malo samokritičen in se včasih vprašati, ali je res vredno delati neko politično zgodbo iz primera, ki je bil pregret že tisočkrat, pa verjamem, da tudi še bo, takrat ko bo eni strani to ustrezalo. Mislim, da res ni bilo nobene potrebe, da se je ta preiskovalna komisija ustanovila. To se je pokazalo tudi po delu, ki je bilo opravljeno, bom še enkrat ponovila, 9 sej, 6 prič, ne 12, kolikor ste jih določili v dokaznem sklepu, in nato ločeno mnenje, ki govori o neki veliki zgodbi, ki pa je v poročilu o delu preiskovalne komisije ni. Še ena stvar. Ko je bila ustanovljena ta preiskovalna komisija, so bile uporabljene ostre, velike besede, recimo, eden izmed poslancev SDS je govoril o tem, kako vprašanje zaradi odškodnin postaja eksistenčni problem Slovenije in da je to eden izmed razlogov, da se ustanavlja tudi ta preiskovalna komisija. Oprostite, če je bil to razlog za ustanavljanje preiskovalne komisije, potem ta preiskovalna komisija res ni bila ustanovljena zaradi pravih razlogov. Seveda bom poročilo o delu preiskovalne komisije podprla, ločenega mnenja ne. Mislim pa, da je ravno zaradi primerov, kot jih kaže ta preiskovalna komisija, ključno končno narediti kakšen premik pri delu preiskovalnih komisij, zato da bodo te preiskovalne komisije imele tudi v javnosti večjo verodostojnost. Prepogosto namreč poslušamo tisti znani stavek, da so preiskovalne komisije ustanovljene zato, da ničesar ne dokažejo, zato da predsedniki dobivajo plače. Kot rečeno, če bomo zmogli vsi skupaj malo samoomejevanja in razmisleka o tem, ali je res treba o vsaki temi ustanoviti preiskovalno komisijo, mislim, da bomo naredili en pozitivni korak. Kot rečeno, mislim, da je treba število preiskovalnih komisij omejiti, da je treba določiti, v kolikšnem času naj preiskovalna komisija opravi svoje delo in le tako bodo lahko preiskovalne komisije morda samo malo pridobile na ugledu. Hvala lepa.
Gospod Hrovat kot predlagatelj.
Hvala lepa. Sedaj izgleda tako, da se po vsakem razpravljavcu oglašam, ampak enostavno je toliko nekih stvari izrečenih, da moram odreagirati. Vsa ta razprava koalicijskih poslancev je pričakovana. Poglejte. Treba je vedeti, da imamo v Državnem zboru komisije, kjer ima koalicija večino, in imamo komisije, kjer ima – pravzaprav ima v tem mandatu koalicija v vseh preiskovalnih komisijah večino. Kaj to pomeni? To pomeni, da bo v vaši, gospa Župevc, najbrž na koncu izglasovan sklep, da je politična odgovornost bila ugotovljena. Tukaj v moji preiskovalni komisiji – moji, v tej naši preiskovalni komisiji – je bil rezultat sedaj na koncu, ko smo se bližali koncu samega dela, enako pričakovan; ampak, na začetku sem resnično verjel v to, da se bomo poglobili v dokumentacijo, da se bomo poglobili v številke. Če bi se poglobili v številke, verjamem, da bi vse poslanke in poslanci, ki so sodelovali v tej preiskovalni komisiji, lahko rekli na koncu, da to ločeno mnenje stoji na dejstvih, ne stoji na ugibanjih in na nekih rekla-kazala. Verjemite mi, vsaka beseda stoji, kar notri piše; stojim za njo in je podkrepljena s pisnimi ali ustnimi dokazi. Torej ne morem sprejeti tega, da ta komisija ni ugotovila pravzaprav nič. Ugotovila je veliko malomarnost. Zakaj smo zaključili z delom preiskovalne komisije? Zakaj smo zaključili – ker nima smisla vrtati naprej, ker ne bomo prišli do nobene druge ugotovitve, ker je koalicija nakazala, da bo minirala vsak moj sklep, kar koli bom pripravil. To se je videlo, to se na daleč vidi. Ljudje, ki nas gledajo, morajo razumeti, da obstaja, recimo, preiskovalna komisija, ki jo ustanovi koalicija in ki jo ustanovi opozicija. Na koncu mandata boste videli – ja, že zdaj se pravzaprav ve, kakšni sklepi bodo prineseni v Državni zbor. Vsaj po tem, kakšno je zdaj stanje in vzdušje. Ampak resnično sem na začetku verjel v to, da se bomo z neko korektnostjo lahko prebili do nekih ugotovitev, ki bodo skupne – in verjel sem, da bodo skupne. Ko sem v končnem poročilu zapisal, da nismo ugotovili oziroma ne moremo ugotoviti politične odgovornosti ministrice Kresalove, sem to korektno naredil. Lahko bi to izpustil – ampak ne! Zato ker je to dejstvo, ker se je ona vseskozi sklicevala na podrejene. Ti podrejeni so potem pa po enem letu preiskave prinesli ta dokument na svojo spletno stran, kjer ugotavljajo, da ta trenutek resda ne vedo, koliko je izbrisanih. Ampak ministrica je pa zagovarjala interpelacijo tukaj in govorila o številkah, da stoji za temi številkami. Se pravi, nekdo je naredil napako. Nekdo je naredil napako, ampak očitno je, da koalicija ni sposobna spoznati oziroma karkoli narediti, da bi šlo v smer neke dejanske odgovornosti, pa najsibo to politična ali pa drugačna. Pravim, da je malomarnost tudi ena velika zgodba v politiki. Spomnite se, Karl Erjavec je letel zaradi kant, ministrico Kresalovo pa pokrivate na veliko. Nič ni narobe, vse je O. K., ampak potunkate pa svojega Rada Bohinca. Svojega Rada Bohinca ste potunkali, ker je on rekel na zaslišanju, da stoji za temi številkami, stoji za številko 18 tisoč 305. Stoji in konec! In vi govorite, da zdaj te ugotovitve, ki smo jih navedli, in njihov dokument z Ministrstva za notranje zadeve ne pomeni nič. V redu, če tako menite, potem pa tudi prav. Ampak škoda je, da se na ta način tukaj pregovarjamo. Kar se pa tiče kratkega roka, da smo v dveh letih zaključili s preiskovalno komisijo; to si štejem v plus. To si štejem v čast, ker je redko katera preiskovalna komisija prišla do konca. Redko katera! Ampak ta preiskovalna komisija, ki sem jo vodil, je v dveh letih končala svoje delo. Niso samo zaslišanja tista, ki štejejo, ogromno je tudi listinskih dokazov. Preglejte 60 dokumentov, več takih kupov imamo te dokumentacije – vse te stvari je bilo treba pregledati. Samo želim vam, gospa Župevčeva, gospodična, da boste prišli do konca s svojo komisijo, da boste končali svoje delo in da boste na koncu sprejeli sklepe, ki bodo po volji, recimo, vsem, celemu parlamentu. Pa dvomim! Dvomim. Ko govorite, da je ta naša preiskovalna komisija bila farsa – enako lahko rečem, da je velika farsa vaša preiskovalna komisija, katero se greste. Ampak ne gre tukaj za obtoževanje drug drugega, ker nima smisla, ampak dejstvo je, da je nekdo zamočil: ali je zamočil dr. Bohinc od SD ali pa je zamočila Katarina Kresal od LDS. Nekdo je. Dve tako različni številki ne moreta biti. Iz istega žaklja ne more biti razlike, ne more. Hvala lepa.
Gospa Župevc, imate repliko.
Najprej tisto, kar je bilo rečeno na koncu, gospod Hrovat; nikoli nisem rekla, da je bila vaša preiskovalna komisija oziroma preiskovalna komisija, ki ste jo vodili, farsa. Tega iz mojih ust niste slišali. Tega nisem rekla. Rekla pa sem, da je preiskovalna komisija, ki ste jo vodili, smešenje instituta preiskovalne preiskave. In pri tem še vedno vztrajam. Ko govorite o tem in se izgovarjate, da ničesar ni bilo mogoče storiti, ker da je koalicija vse blokirala. Ja za božjo voljo! Zakon o parlamentarni preiskavi je jasen. Vi kot predsednik ste imeli pristojnost in še z dvema članova bi lahko storili vse. Za to da bo pojasnjeno – češ, ko ste ugotovili, da ničesar več ni mogoče storiti, ker komisija oziroma člani s te strani vse blokirajo –, da bodo državljani vedeli, ko govorite, da je prav, da so pravilno obveščeni. Trije člani preiskovalne komisije lahko storijo vse, kar želijo: lahko naredijo pripravljalna preiskovalna dejanja, lahko predlagajo zaslišanje prič. In to se mora storiti! O tem se ne glasuje! In to, gospod Hrovat, vi dobro veste. Če bi torej bila vaša iskrena želja, da greste naprej in še ugotavljate, zaslišujete priče, pridobivate nove dokaze, bi to lahko storili! Ne se izgovarjati na koalicijo, da to ni bilo mogoče, ker je koalicija to blokirala. To preprosto ni res. Imate zakon, zakon poznate in zakon je pač treba uporabljati. Mislim, da je res problem v tem, ko govorite o mojih, tvojih, o naši, o vaši – jaz nimam nobene svoje preiskovalne komisije. Pač, sem predsednica preiskovalne komisije in ta komisija ni moja, očitno ste imeli vi vašo, mi nimamo naše in vaše. Ampak kot rečeno, to izgovarjanje o tem, česa da se ni dalo storiti. Glejte, vse se da storiti. Vprašanje je le, ali je iskrena želja. In ko ste rekli –narobe ste me razumeli, da sem rekla, da ste v kratkem roku končali svoje delo. Ne! Mislim, da ste delali zelo dolgo, zato ker ste imeli 9 sej, 11 ur svojega dela ste opravili na preiskovalni komisiji v dveh letih. Če je to učinkovito delo – oprostite, zame ni.
Gospod Hrovat kot predlagatelj.
Hvala lepa. Zavedam se, da ima ena tretjina preiskovalne komisije moč, da lahko dosežemo, kar hočemo, kar želimo. Poglejte, ko smo ta dokument dobili na spletni strani Ministrstva za notranje zadeve, je bila stvar jasna: od takrat naprej smo začeli zadevo ustavljati, ker je jasna. Ne vem, kaj bi lahko še ugotavljali naprej. Gre za veliko malomarnost. Gre za veliko malomarnost na Ministrstvu za notranje zadeve, ker se niso upoštevale vse evidence. Naj nadaljujem: ena tretjina poslancev v preiskovalni komisiji je naredila vse, pripravila je ločeno mnenje. To je vse, kar lahko naredimo. Večino imate, koalicija je izglasovala dva sklepa, da Katarina Kresal ni naredila nič narobe in da zaključujemo svoje delo. To je vse, kar je v končnem poročilu napisano. Se opravičujem. Ampak dejstvo pa je, da ugotovitve, ki stojijo v ločenem mnenju, so vse točne in imajo podlago v pričanjih in v listinskih dokazih. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franci Kek. [[Ga ni.]] Gospod Miran Potrč. Izvolite. Naslednji bo na vrsti gospod Vito Rožej.
Hvala. Sicer nisem optimist, da bo ta razprava kaj pomagala k razčiščevanju niti položaja dela, nalog, problemov, s katerimi se srečujejo preiskovalne komisije, čeprav bi bilo to še kako potrebno in koristno, niti da bo končno razčistila vprašanje različnega razumevanja koalicije in opozicije o tem, kaj je fenomen oziroma kaj so izbrisani, zakaj je do njega prišlo, kakšne probleme je ljudem, ne ministrstvom, povzročilo in zakaj smo v določenem času začeli te probleme reševati. Soglašam pa z obema kolegicama, da bi bilo še kako potrebno narediti temeljito analizo našega načina dela v preiskovalnih komisijah, ker je mogoče z nekaj hudobije in poenostavljanja reči, da so ustanovljene predvsem zato, da se najde osebo, ki se jo lahko nekaj časa – tri mesece, pol leta, leto, dve – na sejah preiskovalnih komisij preko zaslišanj obtožuje in na koncu ne ugotovi ničesar, zapravi pa kar nekaj javnega denarja za to, da preiskovalna komisija lahko dela na sejah, da lahko predsednik dobi ustrezno nadomestilo, ki mu ga – brez skrbi – nisem nevoščljiv in ne mislim, da je to temeljni problem, ampak če nič ni ugotovljeno, je tudi to eden od problemov, s katerimi bi se morali srečati. Zato bi bilo za mene sijajno, če bi glede preiskovalnih komisij ugotovili, da bi morali imeti jasno nalogo, ki jo naj opravi, ne da se lahko potem predsednik izgovarja, da je vse naredil, naloge pa ni opravil oziroma je nalogo opravil na ta način, da ugotovitev, ki so bile pričakovane, ni moglo biti v vsebini poročila komisija, ker se niso mogle dokazati. To ne pomeni, da bi morali to dokazati. Tudi sodišče, če obdolženca oprosti, je nalogo opravilo. Enako je naredila komisija gospoda Hrovata – da jo tako imenujem, ker ima dolgo ime. Ugotovila je, da cilj in namen te preiskave, da se ugotovi politična odgovornost za ugotavljanje štetja izbrisanih, nista mogla biti ugotovljena. Samo potem naj bo to naša skupna ugotovitev, ki je izrecno zapisana, in to je priznanje tudi manjšine v preiskovalni komisiji v njihovem ločenem mnenju in poročilu, da je to dejstvo, ne pa, da se poskuša zdaj še vedno znova dokazovati, da sta bili dve različni številki: ena, ki je bila v času, ko je bil minister dr. Rado Bohinc, in druga, ki je bila v času, ko je bila ministrica Katarina Kresal. Ne pove pa se, na kakšen način je do te razlike prišlo, niti ne najde kakšnih osnovnih razlogov, da je do tega prišlo. Vi pa se spomnite, gospodje iz opozicije, vsaj jaz se tako spominjam, ko ste pripravljali podlage [[...]]Prosim? Izvolite! Ste hoteli kaj pripomniti? A, kolegu! Kolegu pa lahko. Tudi meni bi lahko, ampak potem bi imel priložnost odgovoriti. Samo dvomim, da je bila zlobna pripomba, ker ste jo rajši zamolčali. Hočem reči, da ko se spominjam predloga, zakaj ne ustanoviti preiskovalne komisije, je bila vaša temeljna argumentacija: treba je ugotoviti krivdo, zato da se potencira v naši državi problem izbrisanih in da se krivdo za to, da so bili izbrisani, vali na takratno Demosovo vlado. Zato je treba nekoga ugotoviti in z željo, da je takšnih izbrisanih čim več, da je torej problem čim večji, da se lahko govori o milijardnih odškodninah in podobno. To je bil cilj. Komisija je nalogo opravila, ampak tega cilja ni mogla ugotoviti. Meni je vseeno, zakaj. Verjamem, da tudi iz korektnih razlogov; ampak, ni ga mogla ugotoviti. Škoda je, da se o tem še vedno govori, da obstoja kakršnakoli krivda, malomarnost in podobno. Ne! Komisija ni ugotovila cilja, ki si ga je v zahtevi za parlamentarno preiskavo zadala, da se ugotovi politična odgovornost za pripravo in izvedbo štetja izbrisanih zaradi suma, da so bili uradno objavljeni izidi prirejeni političnim potrebam nekaterih nosilcev javnih funkcij. Gospodje, če se vse to prebere, potem je mogoče reči, da je komisija končala delo, ampak je nujno zraven reči, da v tem ko je končala svoje delo, ni niti v manjšinski skupini, ki je dala manjšinsko, ločeno mnenje, tega potrdila in ugotovila. Mene veseli, bila je lahko korektna, ampak ne gospod Hrovat ves čas govoriti, da ste nekaj ugotovili. Ne, tistega, kar ste dobili za nalogo, niste ugotovili. Naloga je bila: ugotovitev politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij, ki so bili odgovorni za pripravo in izvedbo štetja izbrisanih v letih 2003 in 2009, zaradi suma, da so bili uradno objavljeni izidi prirejeni političnim potrebam nekaterih nosilcev javnih funkcij. Z eno besedo, pa sem prebral vaše poročilo, nisem ugotovil, da bi ugotovili, da obstoja politična odgovornost, še manj, da bi ugotovili, da so bili uradno objavljeni izidi prirejeni političnim potrebam nekaterih nosilcev javnih funkcij. Katerih političnih potreb? Katerih nosilcev javnih funkcij? Na pamet lahko rečete: Rado Bohinc, a pravite, da ne; da mi njega ne ščitimo. Lahko rečete, da je to Katarina Kresal, da njo ščitimo – ne veste, zakaj, tudi jaz ne vem, zakaj, ker te obravnave sploh ni bilo, pri njej nisem sodeloval. Hočem vam reči, fino in lepo je, da ste končali delo, to bi morala končati vsaka preiskovalna komisija, čim prej. Ne trdim, da je mogoče reči, vsaj z mojega vidika, da vaše delo ni dalo rezultata, dalo je rezultat, ampak priznajte tisti rezultat, ki ga je vaša komisija dala. To pa je na 6. strani napisano: neposredne politične odgovornosti za prirejanje ali politično motivirano štetje tako imenovanih izbrisanih preiskovalna komisija ni ugotovila. To je temeljna ugotovitev vseh 7 članov preiskovalne komisije in ne tega, kar ste sami zapisali, spreminjati. Drugače bi bil pa zelo vesel, če bi preiskovalne komisije dobile konkretno nalogo, ob tej konkretni nalogi določile čim prej dokaze, izvedle dokaze čim bolj koncentrirano, ne pa vsaka dva meseca po pol ure – malo pretiravam, ampak kljub temu zato, da se ustvarja neko javno vzdušje –, bile korektne v ugotavljanju dejstev, ne pisale nečesa, česar se dejansko iz poročila ne da ugotoviti, in potem na podlagi tega dale neke vrednostne ocene. Šele pri vrednostnih ocenah, po mojem, je mogoče govoriti o eventualnih političnih razlikah. Pri dejstvih, če bi bili korektni vsi, teh političnih razlik ne more biti. Poglejte, kaj ste vi v nekatere svoje predloge sklepov zapisali, kar je težko reči, da izhaja iz vsebine vašega dela poročila. "Treba je zadevo odpraviti, probleme z individualno obravnavo tako imenovanih izbrisanih." To je trditev, ki je z vaše strani izmišljena že ves čas, dejansko pa individualna obravnava izbrisanih obstaja, če individualno obravnavo enako še razumemo; to je, da gre za obravnavo konkretne osebe, da se mora ta oseba identificirati, da se mora ugotoviti dejansko stanje za to osebo, ne na splošno, in na podlagi tega izdati konkretno odločbo tej osebi s takšno ali drugo vsebino. Vse to je vsebina zakona in vaše trditve, da ne gre za individualno obravnavo, enostavno niso točne. Vaša ugotovitev, "razmerje med številom oseb, ki so pridobili državljanstvo Republike Slovenije po razpadu SFRJ, in številom oseb, ki so upravičeni do dopolnilnih odločb, dokazuje, da so bili državljani bivših republik SFRJ ustrezno informirani o njihovem statusu po 26. 2. 1992". To je za vas dokazljiva trditev, zame in za vse tiste, ki so evidentirani v knjigah, ki jih je izdal Mirovni inštitut, kaže, da ta trditev ni utemeljena. Res je, da se je velika večina oseb, ki so bili državljani drugih republik v času osamosvojitve odloča za naše državljanstvo, mene to veseli, ker to pomeni, da so želeli in videli perspektivo tudi v moji državi in moji republiki, nekateri se pa temu, ne glede na to, ali so poznali problem ali ne, niso želeli opredeliti. Poglejte, kje je temeljna vsebina, ki je mi medsebojno doslej nismo pojasnili in ki povzroča probleme. Temeljna vsebina je, da vi izhajate iz tega, da mi trdimo, da je bil zakon neustrezen – ni res. Za nas je bil zakon iz leta 1991 ustrezen; mi smo obratno ob sprejemanju zakona celo zahtevali razlago njegove izvedbe in dobili razlago, da izvajanje tega zakona ne bo nikomur, ki ta moment živi v Sloveniji, ne glede na to, ali bo zahteval državljanstvo ali obdržal status tujca, storjena kakršna koli krivica. To je bila izjava, ki je bila za govornico tega zbora, takrat je bila še skupščina, izrečena. Kasneje se je zgodilo drugače; pa ne zaradi zakona, zaradi navodil, ki so jih ministrstva izdajala in zahtevala, da se tisti, ki se niso prijavili za državljanstvo, izbrišejo iz evidence stalnega prebivališča, kar bi lahko tudi šlo, če ne bi bila posledica tega, da se jim uničijo – in danes je bilo o tem govora –, preluknjajo dokumenti in s tem onemogoči priznavanje normalnega življenja in dela v naši novi državi. Tu je nastal problem in tega vi ne želite priznati. Mislim, da je to tisto, kar bi slej ko prej bilo dobro, da skupaj ugotovimo, pri čemer sem pričakoval, da bo dala rešitev tudi ta vaša preiskovalna komisija; način, kako njene rezultate, kolega Hrovat, tolmačite, pa mi več tega upanja ne daje. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Vito Rožej. [[Se odpoveduje.]] Gospod Tadej Slapnik, Vili Trofenik. [[Ju ni.]] Na vrsti je gospod Robert Hrovat.
Hvala lepa. No, saj zdaj za zaključek nima smisla, da se ponavljam. Očitno je, da nekateri ne želijo sprevideti tega, kar je ta preiskovalna komisija dejansko ugotovila. Dejansko je ugotovila, da je šlo za malomarnost. Ministrstvo za notranje zadeve je samo ugotovilo, da se ta trenutek ne ve, koliko je tako imenovanih izbrisanih. Ta preiskovalna komisija je bila imenovana samo iz tega razloga. Če preberete naslov preiskovalne komisije, vam bo jasno, da je bil glavni vzrok ali pa povod za imenovanje te komisije ravno to, da je minister Bohinc naštel 18 tisoč 305 tako imenovanih izbrisanih, ministrica Katarina Kresal pa 7 tisoč več. To je bil povod, da se je začelo razmišljati, kaj je tu narobe. Ko gledamo nazaj, nam je jasno samo eno: da je nevestno delo v službi opravljal dr. Bohinc ali pa ministrica Kresalova. Res pa je, da direktne politične odgovornosti nismo ugotovili. Zakaj ne? Zato, ker ministrica ni znala odgovoriti na nobeno konkretno vprašanje. Ministrica se je izgovarjala na podrejene, "jaz jim zaupam, jaz jim verjamem." In potem ti podrejeni čez eno leto zapišejo v dokument na spletni strani Ministrstva za notranje zadeve, da pravzaprav ta trenutek nihče ne ve, koliko je dejansko število izbrisanih. A ministrica je za to govornico govorila o eksaktni številki, 25 tisoč 671, to je zadnja številka. To je bil razlog, zakaj smo se začeli s temi stvarmi ukvarjati. Prišli smo do ugotovitve, da ta trenutek nihče ne ve. In ne mi govoriti ali pa očitati, kako ta komisija ni prišla do nobenih ugotovitev. Seveda so! Ugotovitve so jasne in so zapisane v ločenem mnenju. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler, 15 sekund. [[Se odpovedujete.]] Želi še kdo besedo v okviru redno prijavljenih? Prosim?
Gospod Klavora, sem napisan in ste me najbrž preskočili, ampak nič hudega, pred delitvijo časa mi morate dati ta čas, če ste me preskočili. Ne vem pa, zakaj.
Gospod Anderlič, imel sem vas prečrtanega, drugače vas ne bi preskočil, ne tu ne tam. Ampak vam dajem besedo.
Hvala. Še bo trajalo, preden me boste dokončno izbrisali. Bi pa želel, da se ugotovi, kdo je to naredil, ker lahko, da tudi ni slučajno [[...]]
[[...]]Gospod Anderlič, jaz sem blagohoten, bodite še vi do mene.
[[...]]Ja, sem se moral boriti za to, da sem prišel do besede.
Izvolite.
Glejte, pri tej stvari, ne da je kaj posebej moteče, da izstopa, ampak je pravzaprav ta motiv in te okoliščine, v katerih se želi naprej in naprej razpravljati o izbrisanih, vi celo pravite "tako imenovanih", in tako naprej. Stvari so precej bolj enostavne. Vi ste želeli na vsak način z eno interpelacijo, z drugo interpelacijo, z ne vem čim dokazati, da se na Ministrstvu za notranje zadeve dogajajo čudne stvari, da se prilagaja število izbrisanih nekim potrebam in tako naprej. Zato je na koncu prišlo tudi do preiskovalne komisije. Dejstvo je, da bi se bilo treba vprašati, kot so se nekateri danes že vprašali, kaj se je res dogajalo leta 1992 in kakšni politični motivi so bili takrat in kdo je tisti, ki je bil nosilec teh političnih motivov. Lahko bi se vprašali o vseh ministrih za notranje zadeve, o teh odločbah Ustavnega sodišča, s katerimi je naročilo, kaj naj Državni zbor naredi, zakaj se ni nič dogajalo v letu 2000 – pa po mojih podatkih se celo je nekaj časa, ko je bil notranji minister nekdo, ki bi se zdaj štel v opozicijo –, zakaj, recimo, v mandatu 2004 do 2008 tega vprašanja nismo uredili. Vse to bi lahko postavili kot vprašanje. Ampak, ne glede na to, ta vlada in ta koalicija si je postavila za cilj uresničitev odločb Ustavnega sodišča, varovanje človekovih pravic kot eno od večjih vrednot v tej državi, od vrednot, iz katerih se izhaja, in zato smo tvorno sodelovali tudi v preiskovalni komisiji. Tudi midva sva sodelovala, jaz kot podpredsednik, kolikor sem vam lahko pomagal ali kolikor ste me spustili zraven, kot se temu reče. Kajti tudi to poročilo – hvaležen sem, da je to ločeno mnenje pravzaprav nastalo kot posledica nesprejetja tega v formi poročila. Zadovoljen sem tudi s tem, da sta to poročilo, ki ga bomo danes sprejemali kot poročilo, in to ločeno mnenje v bistveni točki identična. Zato je danes težko razpravljati ali pa poslušati zadeve, da je bilo na ministrstvu malomarno opravljeno delo, da je bilo nekaj zadaj in da mora priti do politične odgovornosti, čeprav je na 6. strani ločenega mnenja, ki ste ga podpisali skupaj še z dvema poslancema, zelo jasno: 2. odstavek, prvi stavek. Tukaj je zaobseženo vse, o čemer ste govorili, in govori ravno nasprotno od tistega, kar je bilo danes tukaj povedano. Glasi se, citiram: "Neposredne politične odgovornosti za prirejanje ali politično motivirano štetje tako imenovanih izbrisanih preiskovalna komisija ni ugotovila." To je ugotovitev. Ali lahko kasneje, ko je to poročilo, vaša ugotovitev, ker ste celo zapisali tukaj, kar je v nekem neskladju tudi s poslovnikom, da pišete, da poročilo, ki ste ga napisali vi in še dva druga poslanca, ni bilo sprejeto, sprejeto je pa bilo poročilo, ki smo napisali drugi. Ni res, da sta to dve poročili! Poročilo, ki ste ga pripravili vi in strokovne službe – močno dvomim, da ste ga delali skupaj še s tema dvema drugima poslancema –, je bilo na seji komisije spremenjeno v poročilo, ki ga je sprejela komisija. Od tam naprej sledi ločeno mnenje, ki ga dajo tisti, ki se z mnenjem ne strinjajo kot mnenje na poročilo. Če pa pogledate tukaj pri tej točki, tako kot smo mi to gradivo dobili, pa pravi: poročilo, ki so ga v obliki končnega poročila predlagali ti in ti, in poročilo, ki so ga kot končno poročilo na isti seji predlagali ti pa ti. Ne! Ni korektno, ker to bodo proučevali čez leta, desetletja in bo varljivo predstavljeno, da je šlo za dvoje poročil; eno je dobilo štiri, drugo pa tri glasove. Ne, ni bilo tako, ker ne more biti. Zato resnično obžalujem, da moramo danes ponovno poslušati ob tej ugotovitvi stvari, ki letijo predvsem na zaposlene na Ministrstvu za notranje zadeve, ki konec koncev letijo na tiste, ki ne bi smeli biti predmet političnih obračunavanj in političnih preigravanj, tistih, ki morajo opravljati stvari po zakonu, uredbah, predpisih, ki so veljavni za določeno vprašanje. Tukaj me pravzaprav najbolj zaboli takrat, ko rečete, da hočete sezname, kdo je to delal. Če bi rekli, da hočete politično odgovornost od vsega začetka, od leta 1992 do leta 2011, ker najbrž – glede na to, kaj danes tukaj poslušamo –, te zgodbe še ni konec. Upam, da se bomo ustavili enkrat na tem vprašanju z ugotovitvijo, da je to vprašanje zaprto, zaključeno in da vsi tisti, ki so se na tak ali drugačen način znašli na tem seznamu, niso več predmet polemik, predmet političnih preigravanj in dokazovanj, da je nekdo nekaj naredil narobe, da je nekdo nekaj naredil, kar je v nasprotju z zakonom in z dobrimi manirami. Recimo , ko ste mi tudi sami pomagali najti ta odgovor, s katerim ste večkrat danes tukaj že poskušali dokazovati. Gospa Darja me je tudi spomnila, da bi bilo dobro, da pogledamo, kaj pravzaprav ta papir je. Iz tega razumem, da gre za pozitivno maniro dela na ministrstvu, ko se sprašujejo stalno in ob vsakem vprašanju, ali je res kaj na tem, kar se v javnosti sliši, kar se govori, da so bili– ker po po čigavem naročilu je bilo izvedeno štetje izbrisanih itn.–, rezultati prirejeni političnim potrebam. Iz tega ven, kar se tukaj bere, ni mogoče zaključiti tega, kar vi govorite. Če se sklicujete na 2009. leto, pravi, da se je ob novem informacijskem sistemu upravnih in notranjih zadev izhajalo iz predpostavke, da so podatki v novem IUNZ ažurni in da so v letu 2002 vse upravne enote podatke iz ročno vodenih evidenc uskladile z računalniško evidenco ter da so bili v letu 2005 vsi podatki pravilno preneseni iz starega v novi register. To je ugotovitev, ki ji ni mogoče zanikati. O tem lahko tudi soočate izjave Bohinca, pa gospoda Vučka, pa ne vem še koga, ki da je nekdo nekoga zatajil, drugega pa slepo zagovarjal. Moram reči, da je treba to razumeti v kontekstu reševanja celotnega vprašanja, ne pa, češ da gre tukaj za razlikovanje pri štetju.
Hvala lepa. Gospod Anderlič, še to bi vam povedal, da je bilo nam tukaj, tako generalni sekretarki kot pred tem sporočeno iz dežurne sobe, da črtamo vse prijavljene poslance iz Poslanske skupine LDS pri obeh točkah. Videl sem tudi – bom končal –, videl sem tudi poslano elektronsko sporočilo. Prosim vas, če preverite v vaši poslanski skupini, kaj se je dogajalo. S tem končujem to in zaključujem razpravo. Prosim.
Gospod podpredsednik, opravičujem se vam, če je prišlo do napake kje drugje. Lahko, da v skupini, v klubu, lahko kje drugje, ampak jaz se zagotovo nisem odjavil [[...]]
Ker vam nisem zameril, sem vam dal besedo.
Verjemite, da 18 let mi ležijo te stvari na duši, pa ne bi želel se odpovedati razpravi takrat, ko lahko kaj [[...]]
V redu. Hvala. Preverite v svoji poslanski skupini. Med nama je vse v redu. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali še kdo želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika razpravljati. Ugotavljam, da ne. Zaključujem razpravo. Ugotavljam, da k predlogu sklepov niso bili vloženi amandmaji, zato bomo o predlogu sklepa v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po zaključenih 26. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 26. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE RAZPRAVA O ODGOVORU MINISTRICE ZA GOSPODARSTVO MAG. DARJE RADIĆ NA POSLANSKO VPRAŠANJE VILIJA TROFENIKA V ZVEZI S PROBLEMATIKO JAVNEGA RAZPISA ZA PRIDOBITEV SREDSTEV EVROPSKEGA SKLADA ZA REGIONALNI RAZVOJ "RAZVOJNI CENTER SLOVENSKEGA GOSPODARSTVA" V zvezi s to točko bi vam rad povedal naslednje, da je mag. Darja Radić na nujni službeni poti v okviru delegacije predsednika republike na državniškem obisku na Islandiji in v Estonijo. Menim, da zaradi njene odsotnosti te točke ne bi bilo primerno obravnavati, zato predlagam zboru, da v skladu s 74. členom Poslovnika to točko obravnava na naslednji seji. O tem predlogu bo Državni zbor odločal danes po končanih glasovanjih. Prekinjam sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali z glasovanji čez pol ure, to je ob 14.35.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanja Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo prekinjeno 15. točko dnevnega reda to je prva obravnava Predloga zakona o tujcih. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o tujcih je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 24. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 24.]] Ugotavljam, da je Državni zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Priložnost za obrazložitev je bila, sem počakal, ni bilo naznačeno, da bi se kdo javil. Nadaljujemo prekinjeno 25. točko dnevnega reda, to je obravnava predloga poročila Preiskovalne komisije za ugotovitev politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij pri pripravi in izvedbi štetja tako imenovanih izbrisanih. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 50, proti 21. [[Za je glasovalo 50.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da sta sklepa sprejeta. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 11. točko dnevnega reda, to je tretja obravnava Predloga zakona o osebni izkaznici v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 20. 4. 2011. Prehajamo na odločanje o amandmaju Vlade k 7. členu. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti 32. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 32.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Končali smo glasovanje o amandmaju. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona v celoti. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Obrazložitev glasu? Prosim, dr. Göncz.
Hvala lepa za besedo. Sicer sem, še preden ste rekli pri amandmaju, da se glasuje, držal roko in tudi nekateri drugi so videli, a se ni upoštevalo. Žal mi je, bom rekel, da je vlak že odpeljal, nimam časa obrazlagati, ampak sem želel samo toliko povedati, da sem dejansko držal vsaj 3 sekunde, preden se je sploh začelo glasovati.
Se opravičujem, res mi je zelo žal. To se pač zgodi, se opravičujem. Sem malo počakal, nisem videl rok. Prosim mag. Franc Žnidaršič.
Hvala, gospod predsednik. Mislim, da bi v tem primeru kazalo ponavljati glasovanje in dati možnost gospodu, da bi obrazložil svoj glas, ker je pravočasno zahteval to možnost. Morda bi glasovanje bilo tudi drugačno, ker v tisti naglici marsikdo ni vedel, za kaj gre. Hvala.
Ponovitev glasovanje v tem primeru poslovniško ni mogoča. Mogoča je samo zaradi napake pri glasovalnem sistemu, sicer ne. Tako – žal. Še enkrat se opravičujem za ta spregled, ni bil namenoma, ni bil hoten, vendar se je pač zgodil. Glasujemo o zakonu v celoti. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 74, proti nihče. [[Za je glasovalo 74.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 12. točko dnevnega reda – tretja obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o bančništvu, redni postopek. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 20. 4. 2011. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 4. členu. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 50, proti 21. [[Za je glasovalo 50.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Končali smo glasovanje o amandmaju. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona v celoti. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu in na seji Državnega zbora, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 75 poslank in poslancev, za je glasovalo 74, proti nihče. [[Za je glasovalo 74.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 17. točko dnevnega reda – prva obravnava Predloga zakona o državnem tožilstvu. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o državnem tožilstvu je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS, dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Dobro, da ste me videli tokrat. Pri Zakonu o državnem tožilstvu je situacija relativno jasna – z 80 členov na okoli 250 členov, kot da je v tej državi kaj izrednega. Seveda je izrednega, predvsem to, da želi vladajoča koalicija državno tožilstvo spraviti pod svoje okrilje. Zato sem tudi v razpravi zelo jasno povedal, da bi lahko zakon pravzaprav imenovali malo drugače, recimo, da bi mu dali naslov "zakon o okupaciji državnega tožilstva". To bi bila verjetno najbolj ustrezna oblika. Kaj je vsebina zakona? Na vsakem koraku v obrazložili boste prebrali, in poslušali smo za to govornico in za tisto, kako gre za neodvisno tožilstvo, kako gre za neodvisne tožilce in tako dalje. Zelo redko pa boste našli besedo "neodvisno tožilstvo" kot organizacija. Skratka, koalicija prisega na neodvisne tožilce in ne na neodvisno tožilstvo kot organizacijo. Brez neodvisnosti tožilske organizacije tudi ni neodvisnosti tožilcev. Da pa bi ponazoril, kako si koalicija predstavlja in zakaj bomo glasovali proti temu zakonu oziroma proti sklepu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, pa naj povem naslednje. Državnotožilski svet danes imenujejo, izvolijo, ali kakorkoli hočete, državni tožilci. Minister lahko predlaga eno samo osebo. Torej, minister ima v Državnotožilskem svetu eno osebo od celote Državnotožilskega sveta. Seveda pa je novi Državnotožilski svet v imenu tako imenovane neodvisnosti tožilcev povsem drugačen, in sicer državni tožilci imajo štiri predstavnike in nič več. Predsednik republike imenuje štiri, seveda je jasno, leve koalicijske pravnike, tipe tistih, veste, ki jim je vseeno, ali komentirajo polet na luno ali pa zelene jagode, s tem da je pravni vidik levo usmerjen, in pa enega imenuje seveda minister. Kaj to pomeni? Da državna tožilska organizacija tudi skozi Državnotožilski svet izgublja vso samostojnost. To pomeni, tako kot sem zjutraj rekel pri nekem drugem zakonu, da koalicija daje na zunaj lepo beneško masko, tisto, ki se tako lepo smeji za pusta v Benetkah. Izza tega pa je nekaj hudo hudo gnilega. Zaradi tega bomo temu zakonu nasprotovali. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 29. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 29.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je prva obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o državni upravi. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o državni upravi je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu dr. Vinko Gorenak, v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Prosim.
Hvala lepa. Ta sklep bomo v poslanski skupini seveda podprli, ker predstavlja ta predlog zakona povsem nekaj normalnega. Namreč, nikjer na svetu ne boste našli – če malo karikiram, da ne bo kdo rekel, da je natančno tako –, da bodo na kakem kolegiju ministra sedeli rektorji univerz pa šef pošte. Tukaj si je to koalicija privoščila lansko leto oziroma leta 2009 bolj iz finančnih razlogov. Ker je pač ena politična stranka, ki se imenuje Zares, želela pod svoje okrilje dobiti vpliv na veliko količino denarja, ki ga telekomunikacijsko področje obvladuje. Zato je takrat bilo telekomunikacijsko področje preneseno z Ministrstva za gospodarstvo – namreč, to je gospodarstvo –, na Ministrstvo za visoko šolstvo, kjer pa ni gospodarstva, kar je nekaj povsem nenaravnega. Že takrat smo ugotavljali, da pravzaprav lahko v Evropi najdete eno samo državo, če me spomin ne vara, je to Islandija, kjer bi našli neko podobno ureditev. Mi smo predlagali – kaj? Z zakonom v osnovi predlagamo to, da se področje telekomunikacij vrne preprosto tja, kamor sodi, to pa je, pod področje gospodarstva. Zadeva je zelo enostavna, sklep pričakujem, da boste podprli. Če ga ne boste podprli, zlasti tisti poslanci, ki pripadate SD, pač boste nadaljevali politiko, ki vam jo vsiljuje neka druga manjša politična grupacija, ki se imenuje Zares. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Zares Franco Juri. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Tega sklepa ne bomo podprli, ker je za lase privlečen in ki ima močan ideološki in politični naboj. Torej ni nobene racionalne osnove za nekaj, ker je v bistvu rešeno tako, da sta se informacijska družba in direktorat za telekomunikacije združila; in to je normalno, to je tudi tehnološko in smiselno utemeljeno. Torej, ne gre za to, kje, pri kakšnemu ministrstvu bosta ta dva direktorata združena, ampak važno je, da delujeta skupaj, sinergično in dejansko se dopolnjujeta. Vprašanje, pri katerem ministrstvu, pa je brezpredmetno, zlasti po dogajanju in po napovedi ministra, ki kot veste, ne bo dolgo na čelu tega ministrstva. Torej ne gre za vprašanje, ki bi ga spolitizirali. Gre za vprašanje racionalnosti, smiselnosti in jasno je, da Slovenija ni edina država, kjer sta dva direktorata združena. Na tak način bo zagotovljena učinkovitost boljše, kot če bi sprejeli sklep, ki ga ponuja in politično utemeljuje predlagatelj. Hvala.
Hvala lepa. Še katera od poslanskih skupin želi obrazložiti svoj glas? Ugotavljam, da ne. Obrazložitev glasu v svojem imenu mag. Branko Grims.
Spoštovani! Predlog zakona ne predvideva nič drugega kot vrnitev na tisto obliko organiziranosti, ki se je v preteklosti že dobro izkazala. Slovenija je bila še pred tremi leti zgled na področju elektronskih komunikacij. Dobro so se razvijale vse njene institucije. Na tistem svetovnem zemljevidu, ki ga najdete tudi na spletni strani Evrope, ki označuje pokritost in dostopnost širokopasovnega omrežja ter njegovo zmogljivost posamezne države, smo bili v sami špici. Danes nas prehitevajo take države, kot je, recimo, Češka, Slovaška in še nekatere druge, da ne naštevam vseh po vrsti, ki smo jih v preteklosti radi gledali precej zviška, in to upravičeno, ker smo bili boljši od njih. Danes so boljši oni. Vmes ni bilo nič drugega, razen delitve plena, ki jo je opravljala sedanja koalicija in je pač nekaj morala direktno dati gospodarju, predsedniku ene od političnih strank. Očitno se je ta model izčrpal, očitno se je ta model izkazal za škodljivega. Sedaj gre za to, da rešimo, kar se rešiti da. In ne pozabite, da je edini dosežek tega ministrstva v sedanji organiziranosti torej, da je iz graditve širokopasovnega omrežja, iz financiranja države izločil najbolj občutljiva obmejna področja, kot so Bela krajina, severna Primorska, severna Koroška; tiste, ki bi ta razvojni potencial najbolj potrebovali zaradi razvoja malega in srednjega podjetništva in zaradi ohranitve vseh tistih visoko šolanih, sposobnih ljudi, na katerih razvoj dolgoročno temelji. Prav tistim ste obrnili hrbet, zaradi tega je ta predlog ne samo upravičen in glasoval bom za.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 76 poslank in poslancev, za je glasovalo 31, proti 40. [[Za je glasovalo 31.]] [[Proti 40.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na prekinjeno 26. točko in v zvezi s 26. točko dnevnega reda, tj. v zvezi z razpravo o odgovoru ministrice za gospodarstvo mag. Darje Radić na poslansko vprašanje Vilija Trofenika v zvezi s problematiko javnega razpisa za pridobitev sredstev Evropskega sklada za regionalni razvoj – ESRR "Razvojni center slovenskega gospodarstva", je podpredsednik mag. Vasja Klavora, in jaz se seveda temu pridružujem, na podlagi prvega odstavka 74. člena Poslovnika Državnega zbora predlagal, da se obravnava te točke predloži na naslednjo sejo zbora. Želi besedo poslanec Vili Trofenik kot predlagatelj? Prosim.
Hvala za besedo. Seveda sem zainteresiran, da se razprava o odgovoru ministrice opravi ob njeni prisotnosti. Vendar moram izraziti negativno presenečenje glede načrtovanja dela Državnega zbora in obveznosti članov Vlade. Upam, da se niso dogovorili za obisk ministrice čez praznike. Spoštujem obveznosti ministrice do tujine oziroma do svojih obveznosti, ki jih ima v tujini, vendar malo čudno izpade tako, tik pred zdajci, prelaganje razprave. Poudarjam, da mi drugega ne preostane, kot da se strinjam, vendar le, da je to na prvi naslednji seji. Upam, da ni to način omalovaževanja resnosti problematike, ki sem jo želel izpostaviti v debati ob njenem odgovoru, na kar bi lahko sklepal na nek način na podlagi gradiva, ki smo ga dobili danes za to točko s strani ministrstva. Moram izraziti nezadovoljstvo nad kvaliteto gradiva, ker to ni nič drugega kot sprintane strani Ministrstva za gospodarstvo, ki ne dajejo odgovora na nobeno izpostavljeno vprašanje ali problem, ki sem ga izpostavil tako v osnovnem vprašanju kot v njegovi dopolnitvi. Zaključim: ne preostane mi nič drugega, kot da se strinjam. Želim razpravo, ker bo zanimiva, in mislim, da jo je nujno treba opraviti, če se hočemo zavedati problematike črpanja javnih in evropskih sredstev oziroma njihove koristnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želijo besedo predstavniki poslanskih skupin? V imenu Poslanske skupine SDS mag. Andrej Vizjak.
Spoštovani predsednik! Tudi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo razočarani nad takšnim načrtovanjem in delovanjem v parlamentu. Namreč, tik pred točko smo izvedeli, da ministrice ni in da predvidene točke ter razprave ne bo. To bi se lahko zgodilo tudi danes zjutraj in bi lažje načrtovali svoje delo. Mislim pa, da gre za izjemno perečo problematiko, ki jo je s svojim poslanskim vprašanjem izpostavil poslanec Trofenik. Gre za sofinanciranje razvojnih projektov slovenskega gospodarstva, gre za ukrepe gospodarske politike sedanje vlade. Opozoril je na nekatere prakse, ki so nedopustne. To je, da se s subvencijami, z nepovratnimi sredstvi sofinancirajo projekti velikih podjetij, dobrih, uspešnih podjetij, proti čemer nimamo nič proti, hkrati se pa z istimi instrumenti ne sofinancirajo projekti malih, tudi perspektivnih podjetij, in se dodatno birokratizira možnost prejemanja teh sredstev z nekimi izjavami bank o nekih načrtovanih garancijah in tako naprej. S tem se torej zbirokratizira in podraži prijavljanje podjetij, kar je obraten proces od debirokratizacije te države. Torej, problematika, ki je izpostavljena, je več kot aktualna in bi jo morali včeraj opraviti. Sedaj bo pa očitno zopet minil mesec ali več, da bomo to razpravo opravili v okviru parlamenta in morda koga v tej vladi tudi prepričali, da bi snoval boljše, bolj učinkovite ukrepe za pomoč gospodarskim subjektom. Še enkrat naj podčrtam tisti ključni problem. To je, da se s tem razpisom, ki je bil predmet, sofinancirajo razvojni projekti velikih uspešnih podjetij s kešem, z nepovratnimi sredstvi. medtem ko je ministrica večkrat v parlamentu povedala, da ne bodo več uporabljali subvencij kot načina pomoči podjetjem, da bodo raje subvencionirali obrestne mere. Zakaj torej tudi v tem konkretnem primeru niso šli v subvencije obrestnih mer tem velikim podjetjem? Zakaj jim pomagajo z nepovratnimi sredstvi, medtem ko se z nepovratnimi sredstvi ne pomaga malim in srednje velikim podjetjem, recimo, preko ukrepov Slovenskega podjetniškega sklada, kot se je to delalo in izvajalo v preteklosti? Torej, spoštovani predsednik, mi bomo, ker nam nič drugega ne preostane, podprli ta sklep, vendar hkrati izražamo ogorčenje nad takim načinom dela v parlamentu, da se nas obvesti tik pred zdajci o tem, da točke ne bo in da je preložena na eno izmed prihodnjih sej. Seveda pogrešamo to diskusijo, ker je več kot aktualna.
Hvala lepa. Tudi jaz sem bil o tem obveščen zelo pozno. Franco Juri v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Seveda bomo podprli ta sklep; predvsem zato, ker menimo, da je pomembna navzočnost ministrice v tej razpravi. Kolikor nam je znano, si je ona to želela. Predlagala je tudi nekaj dni nazaj, pred temi prazniki, da bi to točko obravnavali v dopoldanskem delu, je pa bilo menda proceduralno neizvedljivo in samo zaradi tega je prišlo do tega zapleta. Danes bi tu sodeloval državni sekretar na ministrstva, ampak verjetno je bolje, in ničesar ne bomo zamudili, kajti tudi pritožbe, ki so bile posredovane Upravnemu sodišču, so v teku. Torej, Upravno sodišče o domnevnih nepravilnostih že razsoja oziroma na tem dela. Torej, ničesar ne bomo zamudili, če to preložimo na naslednjo sejo in ob navzočnosti ministrice bomo o tem razpravljali nekoliko bolj celovito in tudi na podlagi novega stanja in novih informacij, ki bodo na tej osnovi oziroma glede na prej navedeno nastale. Torej, ne vidimo nobene dramatičnosti v tem predlogu, ki je logičen. Žal ni bilo mogoče prestaviti točko na dopoldanski čas, če bi se to zgodilo, bi bila ministrica danes tukaj, ker se to ni moglo urediti, je že na poti s predsednikom republike. Mislim, da gre to stvar razumeti brez drugih obžalovanj na račun Vlade ali na račun Državnega zbora. Smo tukaj, da lahko suvereno odločamo tudi o časovnem terminu, ki bo nam vsem bolj ustrezen, predlagatelj je to razumel ob vsem obžalovanju, tako da ne vidim druge možnosti, kot da podpremo ta predlog.
Hvala lepa. Če pogledate 74. člen: "obrazloži, sporoči stališča predlagatelj zadeve". Gospod Trofenik je, Vlada, če ni predlagateljica, očitno ni, in poslanske skupine. Želi besedo še katera od poslanskih skupin? [[Ne želi.]] Prehajamo na glasovanje. Odločamo o predlogu za preložitev obravnave 26. točke. Če sklep ne bo sprejet, bomo, jasno, nadaljevali z obravnavo te točke takoj v nadaljevanju. Glasujemo. Navzočih je 74 poslank in poslancev, za je glasovalo 65, proti 3. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je predlog sprejet, zato bo Državni zbor razpravo o odgovoru opravil na naslednji seji. Naslednja seja se, mimogrede, začenja 16. maja, se pravi v dobrih 14 dneh. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 27. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala lepa in na svidenje. Obveščam člane in članice odbora za promet, da se čez 15 minut začne seja Odbora za promet v velikem salonu. Hvala lepa.