Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 18. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Bojana Muršič od 13.30 dalje, Maša Kociper, Violeta Tomić do glasovanja, Igor Peček od 9. do 11. ure in Marjan Šarec od 14. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 3. TOČKO DNEVNEGA REDA - DRUGA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVAH ZAKONA O PRAZNIKIH IN DELA PROSTIH DNEVIH V REPUBLIKI SLOVENIJI, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 35 poslank in poslancev s prvopodpisan Gregorjem Židanom. Za dopolnilno obrazložitev dajem besedo predstavniku predlagateljev Gregorju Židanu.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci! Šport je ena izmed tistih dejavnosti, ki imajo vrsto pozitivnih učinkov. Po eni strani bogati kakovost posameznikovega življenja, po drugi strani pa zaradi svojih učinkov pomembno vpliva tudi na celotno družbo. Šport ima izjemne možnosti, da združuje ljudi in doseže vsakogar, ne glede na starost ali socialno pripadnost, in predstavlja tudi pomemben simbol naše identitete. Slovenci smo športni narod, radi se gibamo, in tudi slovenski otroci so najbolj aktivni na svetu. Naši športniki v svetu dosegajo vrhunske rezultate, na kar smo lahko izjemno ponosni. Ker sem sam tudi športnik, sem se osebno takoj angažiral pri pobudi Olimpijskega komiteja, Združenja športnih zvez Slovenije, da bi Slovenija dobila nov praznik, dan slovenskega športa, in zato kot prvopodpisani z ostalimi poslankami in poslanci vložil predlog novele zakona. Predlagatelji smo sledili predlogu pobudnika, da bi nov slovenski praznik praznovali 1. oktobra, na dan, ko je bilo leta 1863 v Ljubljani ustanovljeno prvo telovadno društvo na Slovenskem, Južni sokol. Koalicijske stranke so sicer na pristojnem odboru z amandmajem predlagale drug datum, 15. oktober, ki sem ga podprl, ker menim, da je ključnega pomena to, da praznik slovenskega športa sploh dobimo. Novi amandma koalicije premika ta datum na 23. september, na dan, ko je Slovenija dobila prvi zlati olimpijski medalji. Z novim praznikom bi se tako poudaril izjemen pomen športa, zato je bil naš namen, da bi se na ta dan organizirali različni športni dogodki in prireditve ter na ta način športu dali ustrezno obeleženje na državni ravni. Športne prireditve imajo namreč velik pomen za razvoj in negovanje športne kulture, saj lahko pospešujejo motivacijo za šport in športno dejavnost. Predlagali smo tudi, da nov slovenski praznik ne bi bil dela prost dan, s čimer ne bi povzročili dodatnega izpada delovnih ur in povečanja obveznosti za delodajalce ter ohranili primerljivost števila prazničnih dela prostih dni z drugimi državami Evropske unije. Verjamem, da bi z uvedbo novega državnega praznika na eni strani še bolj spodbudili ljudi k zdravemu načinu življenja in gibanju, na drugi strani pa še bolj okrepili pomemben vpliv športa, ki ga ta ima pri nas. Upam na podporo vseh poslancev predlogu novele zakona. I feel very olympic, in kakor bi jaz rekel, počutim se zelo športno in ponosno. Hvala lepa.
Hvala. Za dopolnilno obrazložitev dajem besedo še predstavnici predlagateljev Janji Sluga.
Nemalokrat slišimo, da smo Slovenci pregovorno razdvojeni. Dejstvo pa je, da smo v uspehih naših športnikov, naših junakov, še kako enotni. In to se odraža na rezultatih, s katerimi nas vsakodnevno navdušujejo slovenski ambasadorji, po katerih bi se morala zgledovati marsikatera sfera družbenega življenja. Šport pa ni le domena profesionalcev, temveč se pri nas s športom ukvarja kar precejšen del prebivalstva. Slovenci radi tečemo, kolesarimo, hodimo v hribe. Udeležba na maratonih, krosih, kolesarskih prireditvah in pohodih je vsako leto večja. Povečuje se tudi publika na vseh športnih prireditvah, kjer se hitro poenotimo in skupaj navijamo za naše junake. Trdo delo, vztrajnost, odrekanje, doslednost, to so vrednote, ki so skupne uspešnim športnikom in po katerih bi se morali zgledovati prav vsi, na vseh področjih življenja. Šport zavzema vse bolj pomembno mesto tudi pri oblikovanju slovenske nacionalne identitete. Odmevni športni dogodki, kot je na primer kolesarska dirka po Sloveniji, so odlična priložnost za promocijo Slovenije, kot zelene, aktivne in zdrave destinacije. Slovenijo takrat prek 10 urnega, neposrednega prenosa, vidi 40 milijonov ljudi po vsem svetu. Športne prireditve in dogodki imajo velik pomen za razvoj športa in športne kulture, za vzgojo podmladka na vseh področjih in vseh športnih panogah, pospešujejo motivacijo za šport, za zdrav način življenja, za zdrav način življenjskega sloga. Od tega pa imamo koristi vsi, vsak posameznik in seveda tudi vsi skupaj, kot družba. Šport ima poleg družbenega vpliva tudi gospodarski učinek. Sicer ne takšnega, kot v tujini, v bolj razvitih okoljih, pa vseeno ta tudi pri nas ni zanemarljiv. [[znak za konec razprave]] Po nekaterih podatkih naj bi šport v Sloveniji ustvaril preko 600 milijonov evrov in zaposloval preko 20 tisoč ljudi. Zato ni dvoma v to, da si šport in športniki zaslužijo svoj praznik, ki bo pomenil promocijo slovenskega športa, zdravega načina življenja in skrbi za zdravje. Seveda pa ravno zaradi ciljev, ki jih zasleduje in jih želi doseči, to pomeni delovni dan in ne dela prost dan. Opombe o osebnem angažmaju [[znak za konec razprave]] so v tem trenutku nepotrebne in tega osebnega angažmaja ne legitimira ena fotografija skupaj s pristojnim ministrom.
Hvala lepa. Predlog zakona je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici, kolegici Evi Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide, je kot matično delovno telo, obravnaval Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji. Predstavnika predlagateljev sta predstavila predlog zakona, mnenje je predstavila tudi predstavnica Ministrstva za delo, predstavnica Zakonodajno-pravne službe pa je povedala, da k predlogu zakona nimajo pripomb. Odbor je prejel tudi mnenje Komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide, ki podpira predlagane spremembe. Posebej je bil izpostavljen velik pomen športa invalidov, za katerega komisija poziva, da v slovenski družbi ne ostane prezrt. Predstavnik Olimpijskega komiteja Slovenije – Združenja športnih zvez, je pojasnil njihov predlog, da bi bil dan slovenskega športa 1. oktober, saj se na pobudo Evropske komisije med 23. in 30. septembrom, odvija evropski teden športa, s številnimi športnimi aktivnostmi, ki bi se ga nato na nacionalni ravni, lahko simbolično zaključilo s 1. oktobrom, dnevom športa. V razpravi so se vsi razpravljavci strinjali, da si tudi slovenski šport zasluži svoj praznik. Ne le zaradi rezultatov vrhunskih športnikov, zmagoslavja, ponosa in krepitve narodne zavesti, temveč tudi zaradi dejstva, da se po podatkih raziskav, s športom rekreativno ukvarja, skoraj 80 % državljank in državljanov. Glede 1. oktobra, so nekateri izpostavili, da je že opredeljen kot mednarodni dan starejših in bi z uvedbo novega praznika na isti dan, prišlo do podvajanja obeleževanja dveh pomembnih segmentov družbe, zato bi kazalo razmisliti o drugem datumu. Predstavnika Poslanske skupine Levica sta zagovarjala njihov predlog za amandma odbora, da bi bil predlagani praznik tudi dela prost dan. Večina razpravljavcev je bila do tega predloga zadržana, saj so menili, da imamo v Sloveniji že dovolj dela prostih dni in smo primerljivi z drugimi državami Evropske unije. Glede datuma, ki bi bil primeren, je bilo povedano, da so bili podani različni predlogi in različni zgodovinski dogodki, na koncu pa je prevladal argument, da se kot dan slovenskega športa določi 15. oktober. To je bil tudi predlog za amandma odbora, s strani koalicijskih poslanskih skupin, ki ga je odbor sprejel, saj je bil na ta dan, leta 1991, ustanovljen Olimpijski komite Slovenije. Odbor je nato glasoval o obeh členih predloga zakona, ter ju sprejel. Pripravljen je dopolnjen predlog zakona, v katerega je vključen tudi sprejeti amandma. Hvala.
Hvala lepa. Mnenje Vlade bo predstavila državna sekretarka na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, gospa Mateja Ribič.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci! Predlog za določitev novega praznika, dan slovenskega športa, je povezan s pobudo Olimpijskega komiteja Slovenije. S tem bi se poudaril pomen športa, na ta dan pa bi se organizirali različni športni dogodki in prireditve, s čimer bi športu dali ustrezno obeležje na državni ravni. Vlada Republike Slovenije ob tem ugotavlja, da je področje praznikov in dela prostih dni urejeno z Zakonom o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji in sodi na področje državne ureditve v katero spadajo tudi splošni državni akti in simboli. Na opredelitve praznikov in dela prostih dni po tem zakonu, pa se navezujejo tudi rešitve v delovni zakonodaji, ki dajejo delavcem pravico do odsotnosti z dela na prazničen in dela prost dan s pravico do nadomestila plače oziroma do posebnega vrednotenja dela, če morajo delavci zaradi nepretrganega delovnega oziroma proizvodnega procesa ali posebne narave dela delati na ta dan. Zakon o praznikih in dela prostih dnevih določa štirinajst dni kot državne praznike in dodatnih šest dni, ki so dela prosti dnevi. Od tega je z zakonom določenih skupno 15 dela prostih dni, pri čemer je ureditev v Republiki Sloveniji po številu dela prostih dni primerljiva z ureditvami v drugih evropskih državah kjer se število dela prostih prazničnih dni giblje od 10 do 15. Predlog zakona predvideva dodatno novo določitev prazničnega dni, ki pa ne bi bil hkrati tudi dela prost dan. S tem ne bi prišlo do dodatnega izpada delovnih ur in posledično do povečanja stroškov delodajalcev. Predvideti bi bilo mogoče le posredne finančne vplive na proračun, ki so predvsem v povezavi z organizacijo državnih proslav ob obeležitvi predlaganega novega praznika, pri čemer pa iz obrazložitve predloga zakona izrecno izhaja, da bi sredstva, ki jih država namenja za obeležitve državnih praznikov in izvedbo protokolarnih dogodkov ostala v načrtovani višini in tako uveljavitev zakona ne bi imela nobenih dodatnih finančnih posledic za državni proračun kakor tudi ne za druga javna finančna sredstva. Cilj zakona, ki ureja praznike, je določitev prazničnih in dela prostih dni, ki imajo splošen pomen ali pomen za vse ali večina državljanov. Zato mora ureditev praznikov in dela prostih dni vsekakor ustrezati dejanskemu odnosu naših državljanov glede pomembnosti določenih datumov, ki jim je treba dati posebno obeležje. Z vidika delovno-pravne zakonodaje, ki z zakonom določene dela proste dni določa tudi posebne pravice, ki jih imajo zaposleni delavci na te dni in s tem tudi posledice za delodajalce, ni nikakršnih zadržkov pri opredeljevanju dodatnega prazničnega dne, ki bi obeleževal slovenski šport in ne bi bil dela prost dan, saj to ne bi povzročilo dodatnega izpada delovnih ur in povečanja obveznosti za delodajalce. Na koncu je treba poudariti še, da mora ureditev praznikov slediti dejanskemu odnosu državljanov do določenih dogodkov in datumov, ki jim je potrebno dati posebno obeležje, zato Vlada Republike Slovenije ne nasprotuje predlogu za določitev novega praznika, ki bo ustrezno obeleževal poslanstvo slovenskega športa, pri čemer opozarja, da mora tudi ta dan in njegovega obeleževanja v največji možni meri slediti volji državljanov Republike Slovenije in oživljati njihovo najširšo podporo. Hvala.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvo ima beseda Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke, kolega Dušan Šiško.
Lep pozdrav vsem skupaj! Grški rek, »zdrav duh v zdravem telesu« govori, da je telesna aktivnost pomembna tudi za človekov duh. Že kar nekaj let sociologi, filozofi, teologi ugotavljajo, da je šport za marsikoga postal oblika religije oziroma njen nadomestek. V Republiki Sloveniji smo po skupnem številu praznikov, ki so dela prosti dnevi z upoštevanjem velikonočne ali binkoštne nedelje na drugem mestu takoj za Slovaško. Večina praznikov v evropskih državah je verskih. Poleg novega leta in praznika, dela je praznično obeleževanje vezano še na državnost posamezne države. Imamo tudi pet dodatnih praznikov, ki niso opredeljeni kot dela prosti dnevi, vendar jim je zaradi pomembnosti dogodkov treba dati posebno obeleženje. Menim, da jih naši državljani ne poznajo kaj dosti, saj si vsak bolj zapomni tiste praznike, ko so doma v krogu družine. V noveli zakona ja predlagan nov državni praznik na dan slovenskega športa, ki ne bi bil dela prosti dan. Tako ne bi bilo dodatnega izpada delovnih ur, povečanja obveznosti za delodajalce ter ne bi vplivalo na zmanjšano konkurenčnost slovenskega gospodarstva. Večina zaposlenih namreč dela do 16. ure. Otroci, mladina so za telefoni, televizijo, računalnikom. 15. oktober naj bi bil dan slovenskega športa, ker je bil pred 29 leti ustanovljen Olimpijski komite Slovenije. Z amandmajem se predlaga 5. februar, ker je pred 28 leti Slovenija vstopila v mednarodni olimpijski komite. Predlagan je tudi datum rojstva Roka Petroviča, ki je bil zlati deček najboljše smučarske generacije. S spremembo amandmaja se sedaj predlaga 23. september, saj je na podelitvi olimpijski odličij bila prvič zaigrana slovenska himna v zgodovini Republike Slovenije in to celo dvakrat. Družbena vloga športa izhaja iz znanstveno dokazanega pomena športa za javno zdravje, tako telesno, duševno in socialno kot tudi za socializacijo in gospodarstvo. Malo je držav v drugih državah Evropske unije, ki pozna sistem zakonskega določanja praznikov, ki niso dela prosti dnevi. V sindikatu upokojencev se jim zdi bolj primeren datum 26. avgust, ko so se štirje fantje prvič povzpeli na Triglav, ki je danes simbol Slovenije in slovenstva. Ne vem, kako bi to obeležil, ker takrat so še poletne šolske počitnice in nekateri zaposleni so še na dopustu. Prvotno mišljen datum 1. oktober je že mednarodni dan starejših. Mar bi potem takem morali biti športno aktivni samo starejši? Lahko bi bil pa primeren datum 12. november, rojstvo Leona Štuklja, slovenskega telovadca in olimpionika. Bil je mož treh stoletij, dočakal častitljivih sto let in zasluženo osvojil naziv najboljšega slovenskega športnika vseh časov. Lahko pa bi bil tudi 8. november, datum njegove smrti, saj je tudi Prešernov dan praznik 8. februar na dan, ko je umrl. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, kolega Tomaž Lisec.
Hvala, spoštovani predsednik, za besedo. Spoštovana državna sekretarka, kolegi, kolegice! Vsem skupaj lep pozdrav! Na začetku zahvala Olimpijskemu komiteju za podani predlog, da bolj slovesno v naši zakonodaji obeležimo to, kar nam prinašajo naši športniki, veselje in da to veselje dobi tudi svoj praznik. Lahko bi na dolgo razglabljali o vsebini in pomenu športa in rekreacije, o zgodovini, o našem veselju, ko naši športniki ali v klubskih dresih ali pa v dresih slovenske reprezentance nam prinašajo veselje. Lahko bi razglabljali o naših slovenskih športnih prireditvah, ki so svetovno znane in vsi ponosno kažemo slovenske zastave v ponos našim športnikom. Lahko bi govorili o ponosu naših slovenskih staršev, ko podpiramo naše mlade junake pri njihovih željah, da postanejo novi slovenski športni junaki. Ampak danes imamo pred nami datum kdaj naj praznujemo slovenski šport. 5. februar, 1. oktober, 15. oktober, november. Ogromno imamo v Sloveniji možnosti, da proslavimo dan slovenskega športa. Imamo gospod Cvetkota, imamo gospoda Štuklja, imamo novejše športne junake, imamo datume slovenskih športnih prireditev, ki so mednarodno znani. Imamo datum ustanovitve Olimpijskega komiteja Slovenije. Imamo datum vzpostavitve datuma, ko je prišel Olimpijski komite v Slovenijo [[nerazumljivo]]mednarodni Olimpijski komite. Skratka, ogromno datumov. Eni so v šali celo predlagali 1. ali 2. januar, kajti takrat se vsak Slovenec spomni, da je treba resno začeti se ukvarjati s športom po praznikih, ki so bili pred nami. Ampak, danes imamo pred nami 23. september, ki je po našem mnenju, po mnenju Slovenske demokratske stranke, nek kompromis, tako kot bi bil verjetno vsak kompromisni datum, ki sem ga omenil, dober. Morda je dober tudi zaradi tega, ker je takrat vreme še deležno lepih sončnih dni in vsi lahko lažje obeležimo ta praznik - tako otroci v šolah, ljudje na svojih delovnih mestih ali pa upokojenci, z različnimi, svojimi prireditvami. V Poslanski skupini SDS tudi ne bomo podprli amandmaja, da bi bil to dela prost dan, kajti verjamemo, da smo po mednarodnih primerjavah dovoljkrat doma in mislimo, da ne bi bilo pošteno, da bi ravno za praznik športa, torej, za praznik gibanja, bili tisti kavč »surferji«, ki doma, iz naših naslanjačev, podpiramo športnike, nič pa v tej smeri ne naredimo in mislimo, da je tudi razprava o datumu, o prazniku športa, dober začetek razprave o nadaljnjih, nujno potrebnih ukrepih, za izboljšanje slovenskega športa. Tako za izboljšanje statusa slovenskih športnikov, kot tudi za izboljšanje pogojev dela za slovenske športnike oziroma za športno infrastrukturo in ta Vlada je prve ukrepe v tej smeri, da se izboljšajo statusi slovenskih športnikov in da se lotimo izboljšanja slovenske športne infrastrukture, že pripravila. V Slovenski demokratski stranki bomo podprli zakon in datum 23. september. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Lista Marjana Šarca. Kolega Aljaž Kovačič.
Hvala predsednik, za besedo. Spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi. Ob današnji obravnavi novele Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji, bi želel najprej izpostaviti pomembnost športa za vse generacije in njegov doprinos vsem državljankam in državljanom. Šport je eno izmed tistih področij, ki ne pozna socialne izključenosti in kar je najpomembnejše, spodbuja solidarnost in krepi narodno zavest. Zato v Listi Marjana Šarca, kot en izmed predlagateljev, seveda pozdravljamo uzakonitev novega praznika, dan slovenskega športa. Na nov praznik gledamo kot na poklon vsem slovenskim športnikom in tudi celotnemu narodu, ob tem pa dan slovenskega športa vidimo tudi kot priložnost za promocijo športa, predvsem med mlajšimi generacijami. V današnjem času se je življenje preselilo na splet, družbena omrežja in mobilne telefone, zato je pomembno, da težimo k spodbujamo gibanja, druženja in zdravega načina življenja. Glede na to, da trenutno vse segmente naše družbe zaposluje problematika koronavirusa in iskanje rešitev za blaženje posledic, ki jih bo epidemija imela za državljane in gospodarstvo, pa bi na tem mestu Vlado želel spomniti, naj pri sprejemanju ukrepov ne pozabi tudi na šport. Vemo, da je šport vezan na gospodarstvo, zaradi epidemije pa se napoveduje padec BDP-ja, kar posledično pomeni tudi manj denarja za šport. Nadalje bi omenil tudi, da so številne športne organizacije odvisne od sponzorstev. Škoda bo predvsem za tiste organizacije, ki so odvisne od sponzorjev iz najbolj prizadetih panog. Zato ob današnjem dnevu, ko upam, da bomo s širokim političnim konsenzom potrdili nov praznik, resnično apeliram na Vlado, naj ne pozabi na šport. Naj ponovno zaključim z naslednjo mislijo, ki jo je, mislim da izgovoril eden izmed slovenskih športnikov: »Ni važno samo tekmovati, ampak tudi zmagovati, ni pa vsak zmagovalec junak in vsak poraženec bedak.« Predlog zakona bomo seveda v Listi Marjana Šarca podprli.
Hvala. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov. Kolega Matjaž Nemec.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Kolegice, kolegi. Naj vam povem, uvodoma, da letos mineva 20 let, odkar je slovenska nogometna reprezentanca prvič nastopila na evropskem prvenstvu. Seveda, pred tem, po tem, smo bili deležni izjemnih uspehov, na področju kolektivnih, kot individualnih športov. Naj omenim samo košarko, rokomet, nogomet. Imamo najboljšega kolesarja, najboljšega vratarja, imamo najboljšega motokrosista na svetu. Zakaj pa izpostavljam nogomet? Zato, ker je prav moj kolega, ki sedi z nami tukaj v parlamentu, Gregor Židan, bil izvrsten nogometaš in kot prvi podpisani predstavlja današnji predlog zakona. Seveda, tudi sam sem bil nekoč nogometaš, sicer ne tako kakovosten kot Gregor Židan, ampak nič zato. Zato smo v Poslanski skupini Socialnih demokratov, kot verjamem, tudi v vseh ostalih, z odprtimi rokami sprejeli predlog, da bi poleg kulture ovekovečili tudi šport v naši družbi. Nemudoma smo predlog Olimpijskega komiteja in Združenja športnih zvez podprli in iskali rešitve ter politično soglasje. Slovenske športnice in športniki so namreč, tako kot vsako leto, tudi v letu 2019 potrdili in utrdili sloves naše države kot ene najuspešnejših v športu v globalnem smislu. O tem že dolgo priča tudi statistika osvojenih olimpijskih medalj glede na število prebivalcev, po kateri se Slovenija vselej uvršča v sam vrh; naj samo spomnim na Soči 2014. Zato ni čudno, da lahko govorimo celo o fenomenu slovenskega športa, to nam vsi priznavajo; v zadnjih dneh smo tudi gastronomski fenomen. Znanstvena spoznanja kažejo, da je redna telesna dejavnost eden najpomembnejših dejavnikov za ohranjanje zdravja in preprečevanje bolezni. Učinki redne telesne dejavnosti pa se kažejo tako na fizičnem kot tudi na psihičnem počutju. Gibanje pa je še posebej pomembno tako za otroke, ki z njim razvijajo svojo koordinacijo, moč ter ravnotežje, pa tudi za starejše, ki z njim krepijo svoje zdravje. Posebej je treba pohvaliti razne organizacije, ki vsako leto organizirajo različne brezplačne športne dogodke, ki se jih lahko udeležujejo prav vsi, tudi tisti, ki si jih drugače mogoče ne bi mogli privoščiti in biti deležni teh dogodkov. Socialni demokrati, spoštovani, smo tako prepričani, da si šport v Sloveniji zasluži svoj praznik, ne le zaradi izjemnih dosežkov naših vrhunskih športnikov, ampak tudi zaradi pomembnega vpliva in koristi športa, ki ga ta ima na vsakega izmed nas, prav vsakega. Kot je bilo že rečeno, slovenski šport je pravi globalni fenomen, zato si zasluži tudi posebno mesto, zasluži si svoj praznik. Zato bomo Socialni demokrati podprli ta predlog. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, kolega mag. Branislav Rajić.
Hvala lepa, gospod predsednik. Dobro jutro vsem! Slovenski šport je izjemen, ne le zaradi rezultatov vrhunskih športnikov, zmagoslavja, ponosa in krepitve narodne zavesti, temveč tudi zaradi dejstva, da se, po podatkih raziskav, s športom ukvarja skoraj 80 % vseh državljanov Slovenije. Velika večina le-teh se v športne dejavnosti vključuje ljubiteljsko, določenim ljudem pa je šport tudi poklic. Nekateri se s športom ukvarjajo neorganizirano, drugi pa se združujejo v društvih, klubih ali drugih športnih organizacijah. Šport je eden glavnih povezovalcev slovenskega naroda, najsi bodo to naši rokometaši, nogometaši, košarkarji, smučarji, skakalci ali kdorkoli drug, vedno jim uspe, da nas združijo. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo prepričani, da v naši državi živimo športno in za šport, zato je prav, da obeležujemo svoj športni praznik. To je razlog, da smo v zakonodajni postopek vložili predlog novele Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji, ki vodi v razglasitev novega državnega praznika, dan slovenskega športa. Praznik bi bil posvečen promociji športa in krepitvi zavedanja o pomenu telesne dejavnosti za zdravje vsakega državljana Slovenije. Ta dan bi bil namenjen vsem, ki imajo radi šport, in bi spodbujal ljudi, da se ukvarjajo s športom. Na ta dan bi se organizirali različni športni dogodki in prireditve ter na ta način športu dali ustrezno obeležje na državni ravni. Prizadevali si bomo, da bi ob tem dnevu bila športna vsa Slovenija, tako otroci in mladostniki kot tudi odrasli in starostniki. Vzgojno-izobraževalne institucije bi na ta dan organizirale športni dan, podjetja bi pripravila tako imenovani »team building« ali gibalne delavnice. Strokovni športni delavci in prostovoljci bi obiskali domove starejših občanov in v njih aktivno prebudili spomine na mladost in druženje. Ostali državljani pa bi ta dan posvetili svoji lastni športni dejavnosti, obisku športnih prireditev in telesno dejavnemu preživljanju prostega časa. Naš cilj je, da bi bil dan slovenskega športa dan slovenskega športa dan s posebnim pomenom namenjen krepitvi aktivnega načina življenja in promociji športa v najširšem smislu. S tem pa bi poslušali šport približati tudi vsem tisti, ki ga spremljajo še od danes. To bi bil dan, ob katerim bi sleherni državljan s svojo telesno dejavnostjo izrazil svoj odnos do športnega udejstvovanja. Ne gre le za osvajanje in krepitev gibalnega sloga temveč tudi za krepitev telesa in zdrav način življenja. Vse to pomembno vpliva na fizično in duševno znanje ter delovno sposobnost nenazadnje pa spodbuja tudi pozitivne vrednote in povezuje Slovenijo. Šport sicer pomeni trud, vztrajnost, odločnost, a hkrati pomeni predvsem preprosto potrebo, da svoje veselje in energijo delimo s prijatelji, zato želimo poudariti tudi vidik športa kot zabave in na ta način spodbujati pozitivni odnos do gibanja, aktivnega načina življenja, bivanja v naravi in kakovostnega preživljanja prostega časa. V Poslanski skupini Stranke modernega centra si želimo, da bi bil dan slovenskega športa praznik našega celotnega naroda ne samo tistih, ki se profesionalno ukvarjajo z športom, ampak za vse rekreativne športnike in vse ljudi, ki rabi poskrbijo za dobro počutje. Na ta način bomo prepoznali, da sta zdrav način življenja in gibanje doprinos k zdravemu in uspešnemu narodu in k temu, da bomo složni. Šport je sicer že dlje časa pomemben del naše kulture a posameznika pa je zelo pomemben predpogoj zdravega življenjskega sloga in pozitivne življenjske naravnanosti. Če zaključim. Šport bogati kakovost posameznikovega življenja in zaradi svojih učinkov pomembno vpliva na celotno družbo. Šport ima izjemno moč, da doseže vsakogar ne glede na starost ali socialno pripadnost. Gre za enega redkih dejavnikov, ki kljub našim preveč ponotranjenim političnim in družbenim delitvam ustvarja zdravo osnovo za povezovanje naših državljank in državljanov, s čimer predstavlja pomemben simbol narodne identitete in enotnosti, zato da enoto dojemamo kot najuspešnejši segment naše družbe tudi, zato je prav, da ga kot praznik obeležujemo, zaradi vseh navedenih razlogov bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra Predlog Zakona o dopolnitvah zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji seveda podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Levica, kolega Primož Siter.
Pozdravljeni! Hvala lepa za besedo. Pred nami je predlog zakona, ki bi eden dan v koledarskem letu opredelil kot dan športa torej čas, ki bi ga prebivalke in prebivalci Slovenije posvetili aktivni udeležbi v športnih in rekreativnih dejavnostih. Če bo ta zakon sprejet bomo dan slovenskega športa praznovali 23. septembra. Prvotni predlog je bil 1. oktober, potem 15. oktober nato 5. februar in s popravkom amandma se sedaj predlaga 23. september. Koalicijsko premišljevanje in menjave datumov niso prav dobro utemeljene ali obrazložene, ampak kakorkoli šport in rekreacija sta aktivnosti, ki povezujeta. Aktivnosti, ki posamezniku ponujata sprostitev ter psihično in fizično prenovo v času trdega kapitalizma, ko so zaposleni in njihovo delo, trud, znanje in veščine pod stalnim pritiskom kapitala po prekomernem naprezanju je kakovostno preživljanje prostega časa toliko bolj pomemben del vsakdana, kar ga seveda delavcu ali brezposelnemu sploh ostane bodisi, zaradi izkoriščevalskih pogojev, v katerih opravlja delo bodisi, zaradi skrbi ob negotovem socialnem položaju. Dan športa torej čas, ki ga ima zaposleni priložnost preživeti v družbi ali na samem stran od obremenjujočega dela skrbi in stiske je tako dobrodošel predlog in ga v namenu v Levici tudi podpiramo. Širjenje nabora delavskih pravic je ključen element civilizacijskega napredka. Socialist, borke in borci za delavske pravice so v preteklem stoletju izbojevali ključne zmage v boju proti neizprosni roki kapitala, dela prosti sobota in nedelja, pravica do dopusta in bolniške odsotnosti, prepoved otroškega dela, osem urni delavnik in drugo. S civilizacijskim in tehnološkim napredkom ter avtomatizacijo delovnih procesov pa delavke in delavcu razumljivo pripada še širi nabor neodvisnosti in pravic kot prvo in predvsem krajši delovni čas in več prostih dni. Pričujoči predlog zakona ponuja dan športa, torej dan, ki ga vsak državljan posveti športu in rekreaciji, a mu zato ne zagotavlja osnovnega pogoja. Torej, dovolj prostega časa. Novega praznika namreč ne razume kot dela prostega dne. Predlagatelji v zakonu svojo namero utemeljijo z, parafraziram, izpad dela je nesprejemljiv, povečanje obveznosti za delodajalce je nesprejemljivo, zmanjšanje konkurenčnosti je nesprejemljivo. V kapitalizmu si je težko zamisliti dela prosti dan. Še redke priložnosti za mehčanje njegovih okov pa naj bi delavec izkoristil le delno, mogoče popoldan, ko je že utrujen od dela ali pa kar na samem delovnem mestu, seveda, tudi tam v skladu z jasnimi direktivami delodajalca. Kaj drugega je nezamisljivo. Dan športa mora biti dela prost dan. Ker v Poslanski skupini Levica tudi predlagamo z dopolnilom k pričujočemu zakonu. Dan športa, ki bi bil po vzoru kulturnega praznika ali verskih praznikov hkrati dela prost dan, takrat šele bi lahko dosegel cilje, ki jih predlagatelj navaja. Šele dela prost dan športa bi dejansko omogočil množično športno udejstvovanje oziroma sodelovanje v športnih prireditvah in drugih aktivnostih. Šele dela prost dan športa bi delavskim družinam omogočal, da bi v znamenju športa preživeli svoj skupen prosti čas, se družili, pozabili na skrbi in imeli od življenja kaj več kot službo, položnice in obveznosti. Šele dela prost dan bi delavcem v Sloveniji dejansko omogočil več prostovoljnega športnega in rekreativnega udejstvovanja. Šele dela prost dan bi bil zares dan športa za vse in ne zgolj priložnost, da se politični funkcionarji v prisotnosti športnikov nastavljajo objektivom. Naloga politike je, da ustvarja družbene, gospodarske in socialne pogoje v katerih bo lahko sleherni posameznik varno užival v sadovih svojega dela, da mu bo le-to omogočalo varnost in okoliščine za udejanjanje lastnih potencialov ter da bo z bližnjimi lahko živel v blaginji. Dela prost dan športa sledi tej ideji. Zakonu v Poslanski skupini Levica ne bomo nasprotovali, a poslance z dopolnilom pozivamo, da prebivalkam in prebivalcem omogočite dodaten dan za aktivno in kakovostno preživljanje prostega časa, torej zasledovanje osnovnega namena predloga zakona. Istočasno pa prireditelje športnih in rekreacijskih prireditev ter upravljalce športne infrastrukture pozivamo k odprtju vrat in brezplačni uporabi športnih prizorišč po vzoru kulturnih ustanov ob dnevu kulture. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Nova Slovenija – krščanski demokrati, kolegica Tadeja Šuštar.
Hvala za besedo. Predlog predvideva, da se v Sloveniji kot državni praznik obeleži dan slovenskega športa. To bi bil dan, ko bi bil posebej namenjen športu. Poudarjal bi pomen, ki ga ima šport tako za zdrav način življenja kot za krepitev narodne zavesti. Namenjen bi bil promocijo športa. Takrat bi se organizirali različni športni dogodki in prireditve, na primer v vrtcih in šolah športni dnevi, v podjetjih »team buildingi« in gibalne delavnice. Na Odboru za delo smo predlagali 15. oktober, ko je bil ustanovljen Olimpijski komite Slovenije. V amandmaju pa smo predlagali, da bi bil državni praznik 23. september, ko sta za samostojno Slovenijo Luka Špik in Iztok Čop na olimpijskih igrah v Sydneyju priveslala prvo zlato medaljo, Rajmond Debevec pa jo je dobil v streljanju in je bila takrat prvič zaigrana slovenska himna. V Sloveniji imamo odlične športnike in prav je, da jih podpiramo, jim namenimo pozornost ob njihovih uspehih ter jih podpiramo tudi ob ne tako dobrih rezultatih. Vsaka zmaga na tekmovanjih je praznik slovenskega športa. Vendar pa moramo pomisliti ne samo na praznovanje, ampak je treba v družbi večji poudarek dati vzgoji za zdrav način življenja in gibanju. Postati moramo država ozaveščenih državljanov, ki so telesno in duševno v dobri kondiciji. Šport in rekreacija v vseh življenjskih obdobjih podpirata bolj zdravo in kakovostno življenje. Vlaganje v športne in rekreativne dejavnosti, za športno in rekreativno udejstvovanje državljanov v vseh življenjskih obdobjih je največja podpora zdravemu načinu življenja. Vlaganje države v šport, ki širi prostor športa na vse generacije in hkrati skrbi za razvoj tekmovalnega športa je vlaganje v zdravo prihodnost naroda in državljanov. Društvena kultura, občutek pripadnosti in širjenje vrednot v naših športnih društvih, so izjemnega pomena za slovensko družbo. Šport je tudi izobraževanje in vključevanje. Preko športa se naučimo ekipnega duha, poštenosti, discipline, obzirnosti in volje do truda. Tako za starejše, kot mlajše je šport zdrav način življenja. V enaki meri se zavzemamo za široko ponudbo športnih dejavnosti in podpiranje profesionalnega športa. Slovenija vedno znova dokazuje, da smo narod vrhunskih športnikov. To želimo ohranjati, vendar ne v škodo kakovostnega in rekreativnega športa, ter športa mladih. Skrbno in sistematično želimo podpirati tako športno pot vrhunskih športnikov, kot tudi njihovo pripravo na življenje, po končani športni poti. V Novi Sloveniji – Krščanskih demokratih, bomo predlog zakona podprli, saj se nam zdi primerno, da se spomnimo slovenskih športnikov tudi na ta način. Obenem pa bomo tako dobili priložnost, za še večjo promocijo športa in zdrav način življenja v šolah, na fakultetah ali na delovnih mestih. Zdravje je naša vrednota in prav je, da mu namenimo več pozornosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Stranke Alenke Bratušek. Kolega Vojko Starović.
Hvala za besedo, predsednik. Lep pozdrav vsem. Zgodovina športa sega daleč v preteklost. Skupnost in posamezniki, so že od nekdaj uživali v športnih dejavnostih, se jih udeleževali in spremljali svoje junake. Tekmovalnost, je nedvomno ena od potreb razvoja človeka in človeške družbe. Tega so se zavedali tudi Stari Grki, ki so znali potrebo po tekmovalnosti modro kanalizirati v šport in oni so uvedli Olimpijske igre in v času Olimpijskih iger, so tudi prekinili vojne. Torej, ta tekmovalnost ne prinaša samo tekmovalnost, prinaša poštenost, transparentnost, »fer« odnose, ki so ljudi povezovali in delali v skupnost. Pojavne oblike športa so se skozi čas spreminjale, kakor se je družba spreminjala, postale so športne discipline in šport je postala tudi močna gospodarska dejavnost. Spomnimo samo, koliko denarja se obrača, recimo, v nogometu, pa tudi košarki in tako naprej. Ampak, šport ima namreč neverjetno moč, ki v nas zbudi željo po medsebojnem sodelovanju, pripadnosti, navdihu, hkrati pa poskrbi za izboljšanje našega počutja, ne glede na to, ali smo športno aktivni ali pa le zvesti oboževalci. Spomnimo se, kakšno športno evforijo je sprožil Bojan Križaj leta 1980, ko nam je »prismučal« prvo slovensko zmago v alpskem smučanju. Od tedaj ni bilo Slovenca skoraj, ki bi zamudil prenos kakšne tekme. V šolah so med prenosi celo prekinili pouk. Za njim in pred njim se je zvrstilo mnogo športnikov. Danes smo »olimpijonika« spomnil, tudi Leona Štuklja. Tako v individualnih, kot kolektivnih športih, vedno s ponosom spremljamo in podoživljamo njihove dosežke. Šport je tako navdih za mlajše in starejše generacije, hkrati pa predstavlja pomemben vidik identitete Slovencev. Ta navdih je očitno botroval tudi predlogu novele, ki je danes pred nami in katere namen je uvedba novega praznika, dneva športa, ki bo poudaril pomen športa, ter mu dal ustrezno obeleženje, na ravni države. Vesel sem, pa danes tukaj med nami, da je to, vidim, ena redkih zadev, ki nas ne razdvaja, ampak združuje in smo sorazmerno složni, kajti, ta zakon bomo mi podprli in kakor kaže, bo večina poslancev podprla zakon. Upam, da bomo v hramu demokracije še kdaj dosegli sodelovanje in soglasje kakor danes. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, kolega Ivan Hršak.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Starodavni rek rimskega pisca Juvenala, ki se glasi zdrav duh v zdravem telesu, še kako drži. Športna dejavnost posameznika, pa naj bo profesionalna in aktivna ali zgolj amaterska in ljubiteljska, ima številne pozitivne učinke na naše telo in s tem kvaliteto zdravja in življenja. Poleg te ugodne posledice ima telesna aktivnost še druge pozitivne učinke, šport krepi samozavest in duševno zdravje, dobrohotno vpliva na delovne sposobnosti, spodbuja pozitivne vrednote, kot so discipliniranost, vztrajnost, kolegialnost, krepi pozitiven odnos do bivanja v naravi in kvalitetno bogati preživljanje prostega časa. Šport je danes ena izmed temeljnih oblik množične kulture postmodernih družb. Slovenci smo kot majhen narod izjemno uspešni, dosežki naših športnikov so fascinantni. Med nami verjetno ni nikogar, ki vsaj ob največjih tekmah ne bi sedel pred TV ekranom in goreče navijal ter ponosno vstal ob zvokih slovenske himne Zdravljice, ko naši športni junaki osvojijo zmagovalne stopničke. Tako ima torej šport pomembno vlogo tudi v procesu ustvarjanja in ohranjanja nacionalne identitete. Ideja, da se določi dan športa kot praznik, je dobrodošla, in v Poslanski skupini Desus jo podpiramo. Nekateri poslanci Desusa smo na predlog zakona dali tudi svoje podpise. Prav tako pozdravljamo videnje Olimpijskega komiteja, ki je pobudnik zakonskega predloga, kako naj bi ta dan potekal, recimo, v vrtcih, šolah, podjetjih, domovih za starejše in seveda doma v krogu družine. Predlog Poslanske skupine Levica, da naj bo ta dan dela prost dan, po naši oceni ni primeren. V Poslanski skupini Desus vidimo večjo dodano vrednost namena športnega dneva v tem, da delodajalci prepoznajo ta dan kot promocijo zdravja na delovnem mestu in ob organizaciji rekreativno-družabnih dejavnosti v podjetjih na ta dan delovne kolektive še bolj trdno povežejo. Kar se tiče določitve datuma obeležitve tega praznika, v naši poslanski skupini menimo, da je smiseln datum tisti, ki je odraz nekega pomembnega dogodka za slovenski šport. Kot taka datuma sta zagotovo 15. oktober in 5. februar, ki sta kot alternativa prvotno predlaganemu 1. oktobru, ki ga je Generalna skupščina Združenih narodov razglasila kot dan starejših, zaznamovan z dogodkom ustanovitve in kasneje sprejema slovenskega Olimpijskega komiteja v mednarodno združenje. Dejstvo pa je, da prav sleherni dan letnega koledarja zaznamuje vsaj eno pomembno obeleženje, ki osvešča svetovno prebivalstvo o določenih problemih in spominih, zato izbira primernega datuma za neko obeleženje ni lahka. Pred nami je dodatno še nov predlog amandmaja, s katerim stranke koalicije predlagamo nov datum praznika. Prvi jesenski dan je za zgodovino slovenskega športa izjemno pomemben, 23. septembra smo namreč prvič v samostojni Republiki Sloveniji zaslišali zvoke Zdravljice v čast dosežkom slovenskih športnikov - nazdravili smo kar dvema zlatima olimpijskima odličjema. Hkrati 23. september sovpada tudi z otvoritvijo najobsežnejšega mednarodnega rekreativnega projekta evropskega tedna športa, ki je namenjen spodbujanju redne telesne dejavnosti prebivalstva. Umestitev praznika na ta dan je zato več kot primerna, da Slovenci kot uspešna športna nacija in navdušeni navijači na ta dan resnično vsi skupaj ali vsak zase poskrbimo za splošno vseslovensko športno gibanje. V Poslanski skupini Desus bomo ob današnjem glasovanju z veseljem podprli umestitev novega slovenskega praznika v naš koledar. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda amandmajev z dne 17. 6. 2020, ki je objavljen na e-klopi. V razpravo dajem 1. člen ter amandma poslanskih skupin SDS, SMC, NSi in Desus in amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? [[Da.]] Prijava poteka. Prvi ima besedo kolega Boštjan Koražija. Predlagateljica najprej, se opravičujem.
Ja, hvala lepa. Jaz bi samo želela se odzvati na, v bistvu, te vse izpostavljene stvari, ki so bile tudi v stališčih. Jaz sem vesela, da, v bistvu, je prišlo še potem dodatno, po vložitvi tega predloga zakona toliko pobud in predlogov za to, kateri datum bi bil najbolj primeren. Zdelo se je nekako korektno, da se 1. oktober pusti dnevu starejših, tudi Sindikat upokojencev Slovenije se je obrnil na nas in predlagal nekatere druge datume. Dobro je, ker so vsi datumi, ki so bili predlagani, pa jih je cela vrsta, nekako podprti z nekimi empiričnimi podatki in z nekimi dogodki, ki zagotovo pomenijo same dobre stvari za slovenski šport in vsak datum, ki je bil predlagan, je imel za sabo eno trdno obrazložitev. Tisto, kar pa je Olimpijski komite kot pobudnik tega praznika nekako izpostavil, je to, da, glede na to, da bi to ostal delovni dan in da je sam namen in cilji promocija športa, torej promocija med vsemi generacijami, začenši z otroki v vrtcu, pa potem preko osnovnih in srednjih šol promocija zdravja tudi na delovnem mestu, s katerimi imamo kar nekaj težav in pa potem tudi šport invalidov in šport starejših, seveda na tisti dan posebne aktivnosti, prilagojene invalidom, prilagojene starejšim, da bi seveda ta dan praznovali, po eni strani ne med nekimi šolskimi počitnicami, pa najsibodo to poletne, zimske, krompirjeve, novoletne, katerekoli, in tudi v letnem času, ki bi bil primeren za neko izvedbo nekih zunanjih aktivnosti. In to je ta zdaj obrazložitev, zakaj smo, zakaj smo nekako zdaj pristali na ta, na to zadnjo pobudo Olimpijskega komiteja Slovenije, ki je, da se izognemo temu 1. oktobru seveda potem pa začetek evropskega tedna športa, torej 23. september, ki nekako ustreza vsem tem, da rečem kriterijem ali pa željam, ki bi pripomogle k temu, da bi ta praznik lahko na najprimernejši način tudi obeležili. Torej 23. september je bila zadnja pobuda in tu smo potem seveda sledili željam, kot sem rekla, Olimpijskega komiteja, torej željam športnikov in če tudi preberem obrazložitev, ki jo je Olimpijski komite podal za ta 23. september, kot sem rekla, to je začetek evropskega tedna športa, ki poteka na pobudo Evropske komisije in gre za tedenske aktivnosti za spodbujanje športa in telesne dejavnosti v Evropi, glavna tema tega evropskega tedna športa je geslo »be active«, torej bodite aktivni, njen cilj pa je, da se vse ljudi spodbudi k telesni dejavnosti, torej da se osvesti to zavedanje, da ni šport samo vrhunski šport, da je v bistvu najpomembneje vsakodnevno vsaj polurno biti telesno aktiven in to so te aktivnosti, ki bi naj tudi na ta dan prišle potem v poštev. Šport in telesna dejavnost sta pomembna za ohranjanje za krepitev zdravja ter prispevata k aktivnemu in zdravemu staranju. Poleg tega je šport lahko sredstvo za socialno vključevanje, širšanje sporočila strpnosti, krepitev državljanstva in povezanosti, ne samo v Sloveniji, s tem praznikom, pač pa z evropskim tednom športa tudi širom po Evropski uniji, kot rečeno od 23. do 30. septembra, ker je bil prvi predlog na zaključku tega tedna, pa je sedaj ta zadnja pobuda 23. september. Kaj pa pomeni 23. september za Slovenijo, za naš šport? 23. septembra, to je bila sobota, leta 2000, je dan, ki bo za vedno z zlatimi črkami zapisan v zgodovino slovenskega športa, saj je takrat Slovenija na Olimpijskih igrah v Sidneyu osvojila kar dve zlati olimpijski medalji, najprej sta v teku tega dne v dvojnem dvojcu dobila zlato medaljo kar dva naša športnika in potem tudi v nadaljevanju tega dvojca tudi v strelstvu ravno tako zlata medalja. Torej prvi dve zlati olimpijski medalji za samostojno Slovenijo, tako da smo mnenja, da je nedvomno ta datum primeren za dostojno obeležitev dneva slovenskega športa. Hvala.
Hvala. Besedo ima kolega Boštjan Koražija.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Pa se bom kar navezal na razpravo oziroma predlagatelj oziroma gospe Janje Sluga. Ja, saj to je bistvo, bistvo našega amandmaja, ki smo ga dali k temu zakonu in sicer, da bi to bil dela prost dan in sicer, delavci in delavke so tiste, ki največ prispevajo k temu, da lahko naši športniki potem dosegajo takšne rezultate kot jih dosegajo in to vrhunske. In s tega stališča tudi menim, da je prav, da se tudi te delavke in delavci zaslužijo ta dela prost dan, da se lahko potem tudi dejansko športa udejstvujejo, ker zadeva je taka, da ogromno delavcev in delavk si žal, ne da ne bi hotelo se ukvarjati s športom po svojem delovnem procesu, ampak se v bistvu ne more zardi svoje fizične in tudi psihične utrujenosti. In tudi s stališča glede tega, da bi lahko tudi te delavske družine oziroma tudi otroci iz teh delavskih družin, tudi s starši posvetili ta dan določenemu športu, ki otroke zanima in vem, jaz sem osebno tudi s čiste navadne haloške delavske družine in vsi smo se zelo radi s športom ukvarjali, ampak dostikrat je bil problem v tem, da pač enostavno nismo našli časa, da bi se lahko kot družina šli pozanimati ali pogledati ali celo recimo tudi se udejstvovati v tistem dnevu in vem, da ogromno talentiranih mladih otrok oziroma mladine, ki bi želeli se udejstvovati v določenem športu, ampak zaradi tega, ker starši nimajo časa, dostikrat to tudi potem ostane nekje, bi se temu reklo, nekje izvisi v zraku. In s tega stališča menim, da je prav, da če že govorimo o dnevu športa, da je to naj bo šport in naj bo to dan dela prost dan, ki bo res namenjen športu, če že govorimo o promociji in naj ne bo namenjen promotorjem, sploh tistih, ki največ zasluži tudi s temi, recimo športnimi dejavnostmi. Se pravi, gre za to, da se vrnemo k človeku, da se vrnemo k delavkam in delavcem, da dobijo možnost, da lahko vsaj tisti dan nezgarano oziroma tudi neutrujeno se udejstvujejo na tak ali drugačen način. Lahko malo prosim [[…]]Prosim, malo tišine ne. [[medsebojni pogovor]] In tukaj je pač ta zadeva, ki jo pač s tega stališča moramo odpreti oziroma bi bilo prav, da podprete vsi tisti, ki dejansko zmeraj zagovarjate družine in tudi mlade družine, ker vem. Jaz imam ogromno prijateljev mladih družin, ki so me pravzaprav na to zadevo opozorili. Otroci bi si želeli udejstvovati recimo ali v določenem klubu ali v določenem športu, ampak kot starši nimajo šanse, da bi šli z njimi na enodnevni trening, na spoznavanje športa in teh zadev, ker dejstvo je [[..]], ja tako je, in dejstvo je, da pač Slovenci smo športna nacija oziroma športni narod, to si moramo zapisati kot plus. Je pa tudi res, da smo zelo delovni narod, in da smo v bistvu narod delavk in delavcev in tudi ogromno iz teh delavskih družin, tudi mislim, da z Gregorjevo, če se prav spomnim tvojega življenjepisa vsaj malo, si se mogel prigarati, da si prišel do teh vseh možnosti oziroma tudi opcij, da si se lahko udejstvoval v tvojem športu in si se moral marsičemu odpovedovati in je prav, da bi se tudi tisti dan, ko se gre za dan športa, da bi se tudi res, da bi delavke in delavci oziroma tudi delavske družine pa vse družine na splošno imele šanso, da se družijo in da se udejstvujejo direktno, ne pa samo, da je to kot neka promocija v smislu promocije o nekih, bom rekel, bom kar direktno, kapitalizmu, ampak gre se za to, da se vrnemo nazaj k bistvu, to kar smo, k človeku, pa tudi družini, pa tudi v bistvu kar nas dela ljudi in to je druženje. Samo govoriti o neki zadevi pa tisti dan se potem slikati pred kamerami in tudi posneti kakšen dober intervju ali mogoče še celo spomniti kakšnega dobrega športnega rezultata. Dejstvo je tudi to, da če že govorimo o rezultatih, je vsak dan, ko slovenski športnik doseže vrhunski rezultat, je v bistvu dan športa. To je dejstvo. In mislim, da imamo teh dni, čez leto, zelo veliko, ker se lahko res pohvalimo z vrhunskimi rezultati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Jožef Lenart.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Torej, dan slovenskega športa, seveda, vsi smo zato, kakor se danes sliši, med športne vrline in nekatere pojme, ki so potrebni za vrhunske športne dosežke in pa seveda, vrhunske uspehe, pa dejansko spadajo motivacija, vztrajnost, delavnost, ekipni in timski duh, tekmovalnost, pa spet, delavnost, potem pride lahko tudi uspeh. Torej, strokovnjaki pa omenjajo okoli 100 lastnosti, karakternih osebnostnih lastnosti, za tiste, ki so dejansko dosegli velike športne dosežke in sicer, talent, samodisciplina, komunikativnost, predanost, samozavest, poštenost, prilagodljivost, odločnost in pa spet, delavnost. Ko pa pride uspeh, pa vsi vemo, da to potem tudi, pride do promocije svojega naroda, pride tudi do dviganja narodne zavesti in seveda, dobrodošlo za našo mladino, da potem so vedno bolj osveščeni, športni, aktivni, v gibanju in seveda delavni. Še posebej pomemben pa je tale rekreativni in ljubiteljski šport, predvsem šport mladih in sicer, to mislim na obšolske športne dejavnosti, pa tudi, šport v prostem času. Gre dejansko za zdravo vzgojo otrok in mladostnikov, pa tudi za vzgojo, za zdravo življenje v prihodnosti. Tako da, tale dopolnitev Zakona o praznikih in dela prostih dnevih, je vsekakor dobrodošla. Podpiram in tudi podpiramo v Slovenski demokratski stranki in potem, glede na to, da je pač bilo več mnenje, kateri datum bi bil najbolj primeren, mislim, da pač, imamo več – kaj že – različnih pogledov in da niti ni tako zelo pomembno [[…]]Če pa sedaj se dotaknem tega 23. septembra, ko je v Sydneyju zaplapolala slovenska zastava, zaigrala slovenska himna, dvakrat, ko so Iztok Čop in Luka Špik, pa potem Rajmond Debevec, dejansko zmagovali, prvič v samostojni Sloveniji, pa mislim, da je tale resnično eden od najprimernejših. Tako da, ta amandma, Poslanske skupine SDS, Nove Slovenije, Stranke modernega centra in pa Desusa, tudi podpiramo in, seveda, želimo vsem športnikom in tudi rekreativcem, odlično aktivnost na 23. september. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega dr. Franc Trček.
Hvala lepa za besedo. Res se nisem mislil oglašat, ker če kaj nisem, odkrito povedano, nisem ravno športnik, sem pač pubec z vasi. Še tisto, ko smo se otroci, pa mladostniki hodil kopat, na Kolpo, so starejše generacije gledale na nas, da je to skoraj bogokletno, ker na vasi se je delal, garal, pa malo počival. Zdaj, kaj me nekako moti. Ali veste, nek narod, ki rata nacija, se mora zavedat tudi svoje zgodovinskosti ali, v zadnjem času rečejo, »zgodovinjenja«. Obstaja pa neki šport, če bi živel v bolj urbanem okolju, čeprav nisem motoričen, s katerim bi se zelo rad ukvarjal, je gentlemanski šport, ne vem, če vam kaj pomeni ime Rudolf Cvetko. Rudolf Cvetko je leta 1912 v Stockholmu prvi osvojil olimpijsko medaljo, bila je to srebrna medalja, kot član avstrijske reprezentance v sabljanju. Če me spomin ne moti, so takrat premagal Madžarsko. Mogoče to komu ne odgovarja, malo za šalo, malo za hec [[…]] In jaz bi pričakoval od Olimpijskega komiteja, če že politika ni tako pametna, ki misli, da se je svet začel, mogoče s kakim Janezom ali sam s samostojnostjo, kajne, da bi Olimpijski komite imel to misel in gledal, če že vežemo to na olimpijsko dimenzijo športa, kdaj to umestit. Malo sem šel gledat, ni mi vrgel Google na brzino, kateri datum je to bil takrat, 1912, ne. Ampak, a veste, se opravičujem, ampak malo noro se mi zdi, z vsem dolžnim spoštovanjem do vseh treh olimpionikov, ki so osvojili zlato medaljo, ki so vsi trije res garači in tudi bi se lahko tudi v njihovi splošni kulturi parlamentarci zgledovali po njih, ne, mislim na veslaški par in znanega strelca, ne, ampak zdi se mi, ne, tu bi se verjetno celo Tine Hribar strinjal z mano, če se mislimo kot nacija, ne bi smeli pozabiti na Rudolfa Cvetka, ne. Pa sem mislil, da bo to vsaj SNS povedal, ker tu sva si pa z Zmagom podobna, čeprav me toži trenutno, ne, glede vednosti o nekih historičnih dimenzijah, ne. Če se vrnemo, tega naš šport kot Socialni demokrat, ne, seveda navijam od drugem tudi za Liverpool, ne, »you will never walk alone«, zelo lepa himna, navijaška, ne, meni po mariborski pa ob jeseniški najljubša, odkrito povedano, ne, včasih sem bil tudi navijač Dinama, ne, ampak v časih pred, pred Gregorjem. Dejstvo je da dandanes otroci, deca, govorite, šport pomeni penezi, ne, če smo res za to, a veste, onkraj tega političnega dušebrižništva, tamladi so samo na Facebooku, pa tudi predsednik vlade je v glavnem samo na Twitterju, ne, dajmo potem kot država omogočiti tej mladini, da se s športom ukvarja. Številni s podeželja seveda nismo imeli možnosti, veste, jaz sem v najstniških letih od 10. leta do, dokler sem v vojsko, sem se pa skoraj z avtomoto športom ukvarjal, karijole sem vozil, Johi Milani Johi, to je sicer na hrvaški strani, peso za pujse in podobne, in podobne zadeve, ne. Dajmo omogočiti, ne glede na to, kot rečemo v Beli krajini, »čígav si ti«, ne, da se lahko s športom ukvarja, ne. Ogromno, a veste, pa ne način mokre sanje staršev, ne. Starši imajo veteranske lige, če niso kaj, pa naj tam delajo, ne. Potem je še ena dimenzija, kjer sem dokaj osamljen in skandinavski v slovenskem prostoru, profesionalni šport je seveda garanje in pogosto prideš do takih ali drugačnih invaliditet, posledično. In ni naključje, recimo, da skandinavske države zadnje čase nekako poskušajo brzdati tekmovalnost vsaj tam nekje do 16. leta, ne, v kaki državi so imeli celo razpravo, da vsled tega niso, recimo, več tako dobri v skokih, ne, če se dotaknem nordijskih disciplin, ampak se mi zdi, da je to tudi neka resna, resna debata, ki bi jo morali načeti, ne. Omogočati državljankam in državljankam, državljanom, da se ukvarjamo s športom, ne glede na to, koliko imajo v tošlu penez. Veste, tudi, ko ste navajali ta podatek, da se 80 % ukvarja z rekreacijo, če bi šli resno gledat te analize, bi ugotovili, da temu ni ravno tako, da je tu, v tej metodologiji skrito tudi tako imenovano pogosto vrtičkarstvo, ne, ki ga nekateri izvajajo tudi zaradi nuje, pač, ker so penzije takšne, kot so. Veste, to je potem nekaj, nekaj razmislit tega, ne, in strinjam se s tem, ja, šport je tudi civilna, civilna religija, ne, to je Marjan Rožanc, po katerem se imenuje nagrada slovenska za esejistiko, športni funkcionar, športni delavec, politik, eden boljših esejistov, pisal že, kdaj, v starem režimu, pa mogoče komu to ne odgovarja, ne. Zdaj jaz bom seveda naslovil na Vlado in vas in vse to leporečenje, ki sem ga danes poslušal, OK, kaj bomo politiki naredili, da bo vsak, ki se hoče ukvarjati s športom, se lahko s športom ukvarjal, ne. Pa lahko gremo gledat športno infrastrukturo, kjer nam šepa na zlasti pokriti športni infrastrukturi in dostopnosti do nje, ne, to so neke zadeve, onkraj te simbolične ravni, ki jo tu pozdravljam, s katero se bomo morali ukvarjati, ne. Osebno pa, ko sem to poslušal, pa mogoče pa koga moti, da je tisti prvi datum povezan z Južnimi Sokoli, ne, na politični ravni. Meni ne, ker Trčki smo izvorno Čehi in bi si želel, da je ta datum ostal. Na tej točki se bom ustavil, ker športnik pa res nisem. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Aljaž Kovačič.
Hvala za besedo, predsednik. Državna sekretarka, kolegice in kolegi! Če prav za razliko od kolega Trčka sem športnik, ampak se z veliko večino zadev, kar jih je omenjal tudi strinjam in tu sam jih bom omenil tudi glede gospoda Rudolfa Cvetka. Sedaj naprej se moramo zavedati kaj sploh so neki državni prazniki in dela prosti dnevi se pravi, da se na neki simbolni način spominjamo nekih pomembnih zadev in sam nisem pristaš tega, da se govori, da so prazniki, da to pomeni nekaj, ko rečejo veliko ljudi v Sloveniji: »Fajn je, da smo za praznik doma.« se pravi to se moramo naučiti praznik je namenjen nekemu spoštovanju do nekega dogodka ne pa na temo ali si doma ali pa ne in vsak praznik ima tudi neko zgodovinsko zabeležje od zadaj in ni pomembno, če si tisti dan doma ali ne, pomembno je, da se spominjaš tistih dogodkov in jih na takšen ali drugačen način tudi obeležiš. Veseli me, da smo prišli do tega, da bomo danes upam, da sprejeli dan slovenskega športa na eni strani kot poklon vsem vrhunskim rezultatom, ki smo jih dosegli kot neka nacija in tudi kot opomin vsem, da je šport nekaj zelo pomembnega se pravi to je športno gibanje za neki zdravi način življenja. Sedaj, ko me na eni strani veseli, da bomo danes upam sprejeli na ta šport pa sem na drugi strani tudi nekoliko žalosten, da je toliko govora o tem datumu kdaj bo in kakšen način. Dejstvo je, da katerikoli datum bi vzeli od 365 oziroma od 366 dni bi lahko našli neko zgodovinsko povezanost. Prvo smo imeli ta 1. oktober kot je že bilo omenjeno, kjer je mislim, da leta 1863 bilo prvo telovadno društvo na slovenskem južni sokol, potem smo spremenili v 15. oktober, ko je bil ustavljen olimpijski komite, potem je bil mislim, da predlog 5. februar, ko je olimpijski komite bil sprejet v mednarodni olimpijski komite se pravi Slovenije ter danes imamo ta 23. september, ko smo osvojili isti dan prve tri zlate olimpijske medalje se pravi za Republiko Slovenijo. Kot so že tudi predhodniki povedali več je teh datumov, na katere bi se lahko naslonili tako kot je bil že omenjen gospod Rudolf Cvetko iz leta 1912 prvi Slovenec z olimpijsko medaljo kot, potem legendarni Leon Štukelj se pravi ni toliko pomemben datum kot pa sam namen zakaj smo ta datum sprejeli. Kot sem že rekel po eni strani kot poklon vsem vrhunskim rezultatom po drugi stani pa tudi na neki opomin kako pomembno je gibanje. Sam se z športom ukvarjam celo življenje tudi nenazadnje sem obiskoval športno gimnazijo, kasneje tudi deloval kot trener in dejansko šport zelo dobro poznam in tudi kot profesor sem spremljal kako je to gibanje dejansko nazadovalo kako so ti kartoni te športni kartoni glede rezultatov niso več to, kar je včasih bilo se ne da neke teže k temu in to je dejansko zelo žalostno. Zelo mogoče neprimerno je primerjati pretekle čase z današnjimi časi, ampak že, če primerjamo ne vem mogoče dva zelo dobra košarkarja. Na eni stani legendarnega Iva Danea, na drugi strani pa aktualnega Luka Dončiča, ki sta bila v svojih časih oba vrhunska košarkarja v samem vrhu vidimo kakšna razlika je v samem športu nastala kaj je neki kapitalizem neka želja glede financ tudi vse s seboj je prineslo. Ta dan slovenskega športa si želim, da bi tudi kot nacija nagovarjali državljane, da naj bi zdrav šport, se pravi, ta želja po uspehu in sam doping, ki se premalokrat govori o njemu na glas kaj dejansko doping pomeni v športu kako so dejansko trenerji posiljujejo velikokrat posiljujejo svoje športnike s to željo po uspehu, kaj vse jim bo to prineslo. Potem pa sem kot trener videl, da veliko slabega, na žalost, naredijo športnikom tudi starši, ki jih prepričujejo, kako bodo uspeli, vemo pa, kako majhnemu deležu uspe, da postanejo vrhunski športniki. Ampak, kot je tudi kolega Trček povedal, vrhunski šport ima tudi velike posledice na telo. Poznam veliko športnikov, ki se dejansko danes pri 40. letih ne morejo niti gibati niti hoditi. Zato moramo paziti, na kakšen način mladim predstavljamo šport, da tu ne gre samo za uspeh. Zelo dobro poznam, kot je bilo omenjeno, skandinavski model, kjer mlajše kategorije v športu sploh nimajo uradnih tekmovanj, se pravi, je tekma, ni pa nekih lestvic, da bi bili na koncu leta neki državni prvaki; to je zdaj mogoče bolj neko sociološko vprašanje, kaj je dobro za nek razvoj. Sam sem zelo tekmovalen in kamorkoli grem, imam rad tekmovanje in si mogoče ne znam predstavljati, kaj bi to pomenilo, da ne bi bilo neke lestvice na koncu; vendar pa je to mogoče širše vprašanje. Dejstvo je, če bomo danes uzakonili ta praznik, dan slovenskega športa, to z enim samim procentom po mojem mnenju ne bo pomagalo slovenskemu športu, da bi ta šport rasel oziroma se razvijal. Država velikokrat oziroma skorajda vedno pozablja na šport predvsem zaradi teh vrhunskih rezultatov, nikdar ni videla neke potrebe, da bi v šport vlagala. V Sloveniji imamo nekako tri ravni športa. Z amaterskim športom se ukvarja večina ljudi, za to ne potrebuješ veliko denarja. Mislim, da je po večini slovenskih občin zelo dobro poskrbljeno za športne objekte, imamo nogometna, košarkarska igrišča, tudi tekaške steze, nenazadnje lahko greš v naravo teč, in mislim, da je za vse to dokaj dobro poskrbljeno. Na drugi strani pa imamo profesionalni šport, ki pa je zelo krut, in morda ljudje ne vidimo, koliko morajo ti vrhunski športniki sploh vložiti v to, da lahko uspejo. Mi vidimo le te, ko dejansko pridejo na televizijo kot vrhunski športniki, ki imajo veliko sponzorjev. Želim povedati, da ne moremo vseh vrhunskih športnikov metati v isti koš. Nek vrhunski nogometaš, košarkar ali kolesar s sponzorji zasluži zelo veliko, zato ker so ti športi tudi zelo dobro gledani in skozi televizijske prenose prihaja veliko denarja. Zanimivo je, da je 23. september, ki je predlagan s strani koalicije, dan, ko smo dobili tri olimpijske medalje, pa je to veslanje ter strelstvo, ko pa so športi, ki medijsko niso tako zanimivi, niso tako gledani, in dvomim, da so si ti trije športniki skozi svoje rezultate zaslužili toliko, da lahko danes živijo tako, da ne bi več rabili nikjer delati oziroma da bi lahko nekje na Maldivih ležali. Se pravi, neko zanimanje za šport in gledanje ni pač uspeh, da so potem tudi vsi ti športniki dejansko tako bogati, kot vidimo nekatere te najbolj znane, ko podpisujejo milijonske pogodbe. Tretja zadeva pa so slovenski klubi, katerih večina, lahko rečemo, je mogoče z dvema, tremi izjemami bolj kot ne polprofesionalnih, ki temeljijo oziroma preživijo na vseh prostovoljcih, ki delujejo v teh krajih, in s sponzorstvi, ki jih neko lokalno okolje prispeva tem klubom. Vemo, da je že zdaj bilo zelo težko tem športnim kolektivom preživeti. Zdaj pa, ko se napoveduje gospodarska kriza, bodo sama podjetja krčila svoje odhodke tam, kjer je to najlažje oziroma nepotrebno, se pravi, tudi do nekih sponzorjev v nekih lokalnih klubih. In tu me zelo žalosti, da v vseh teh mega zakonih, kjer smo namenili več milijard, nismo poskrbeli tudi za te klube, ki bodo zelo težko preživeli. In vemo, da se v teh lokalnih okoljih zelo veliko mladih ukvarja z različnimi športi. In prav tu si želim, da bi Vlada bila poslušna do teh kolektivov, kajti tu lahko zamudimo mnogo generacij, ki se več ne bodo morali vrniti. Kajti, vemo, če se pri 25, 30 letih, ne vem, začneš ukvarjati z rokometom najverjetneje boš imel malo možnosti za uspeh. Vsi smo nekako strastni navijači različnih športov. Želim pa si, da bi bilo tudi tega zdravega rivalstva med športi več in da smo prerasli razne huligane, ko smo lahko v preteklosti in tudi sedanjosti še kje vidimo na televiziji.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Primož Siter.
Hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Lep dober dan! Naj se opredelim, kot sem naredil že uvodoma v predstavitvi stališča do zakona in predstavim tudi ta del našega amandmaja. Kar se ali pa morebiti najprej, da v duhu vseh mojih predhodnikov tudi svojo kvalifikacijo obeležim, tudi jaz imam za seboj izjemne športne rezultate. V osnovni šoli sem bi državni prvak na 400 kravl, samo toliko. Kar se tiče pa vsebine tega zakona pa tako. Datum je v bistvu popolnoma deklarativna stvar tukaj. In nam je v Poslanski skupini Levica več ali manj vseeno. Pozdravljamo idejo, da to ni 1. oktobra, ker je smiselno, da se takrat posvetimo dnevu starejših, tej pereči problematiki. Ampak vse ostalo pa s trenutno ureditvijo oziroma s trenutnim predlogom ugotavljamo, da je več ali manj vseeno. Zakaj? Praznik športa ali pa katerikoli praznik, ki ga hočemo konkretno obeležiti, kot pravi naš amandma, mora biti dela prost dan, sicer gre za neko deklarativno, protokolarno stvar v kateri se bo v glavnem zgodilo to, da se bodo politiki nastavljali fotografom, na svojih facebook profilih objavljali državne zastavice, čestitali tem in čestitali onim, dejansko pa za tega, ki mu čestitajo ne naredili nič. Ne naredili nič za profesionalnega športnika, ne naredili nič za ljubiteljskega oziroma za rekreativnega športnika. Naloga politike v osnovi je najprej zagotoviti socialno blazino, delo, svobodo priložnosti za kulturo, za izvajanje športnih aktivnosti vsem, delavcem, prodajalcem, zaposlenim v domovih za starejše, tudi profesionalnim športnikom. Ampak realnost slovenske politike v odnosu do športa danes je pa, recimo, ne vem, dve leti nazaj sem bral kako mora iz sezone v sezono gristi Ilka Šuthec, ki je ikona slovenskega smučanja. In mora v svoji ekipi imeti, ne vem, mamo ali nekoga iz [[…]], mamo iz družine, da poflika, da je sploh njena ekipa funkcionalna. Kje je je tu politika? Kje je tu država? In kaj bo tak športnik naredil potem, ko se bo upokojil? Kje je tu država? Maha z zastavico imejmo dan športa, pa si čestitamo koliko podpiramo šport. Kaj je realnost? Realnost je, da je trenutna vladna koalicija v prejšnjem ali drugem prejšnjem, tretjem proti koronskem paketu rekla takole: če bo delavcu odrejena karantena bo pristal na 50 % svojega mesečnega »income«, tudi en profesor športne vzgoje, recimo. Mi smo v Poslanski skupini levica smo predlagali, da se ta stvar vrne na začetno stopnjo 80 %, da ta tudi profesor športne vzgoje ne bo zvisel, mu ne bo država odredila, da živi v revščini, pa je vladna koalicija naš predlog povozila. To je realnost odnosa slovenske politike do športa, do ključnih vprašanj, nad katerimi ima politika jurisdikcijo. Mi zelo trdno stojimo na stališču, da če imamo praznik, če hočemo, da sleherni prebivalec Slovenije obeleži tak praznik kot je treba, da sledi namenu praznika, ta praznik mora biti dela prosti dan. Zato tudi argumenti, da bo, ne vem, ekonomija propadla, kot smo slišali že uvodoma v predstavitvah, da si ne moremo privoščiti tega izpada, me bolj spominja na pričevanja predstavnikov kapitala izpred 100 ali pa 150 let. Ko so se takrat borci za delavske pravice borili za vikend, za prost vikend, nekaj kar je nam danes vsaj približno samoumevno, ko so se borili za osem urni delavnik, ko so se borili za to, da otroci ne bi delali, ko so se borili za vsaj te neke osnovne delavske pravice z istimi argumenti danes, ko predlagamo en dodaten prost dan, ko se človek lahko odpočije ali pa gre v hribe ali pa na bicikel, karkoli, pač želi se rekreativno udejstvovati, ko predlagamo isti argumenti s strani gospodarstva ali pa s strani kapitala. Ne da se, enega dneva se ne da. Čeprav vemo, da realno vsak koledar, mi imamo seznam prostih praznikov, seznam praznikov, ki so dela prosti dnevi, vsako leto je drugačno. Vsako leto je en dan malo več, eno leto malo več, eno leto pa pač tisti praznik pade na nedeljo ali pa ni ali pa kakorkoli. Zato iz naslova delavskih pravic tukaj ni nobenega argumenta zakaj. Iz naslova gospodarstva ni nobenega argumenta zakaj ta dan ne bi bil dela prost dan. Z naslova obeleževanja ali pa, da rečem, hvale slovenskemu športu, iz naslova, s strani politike, pa sploh ne. Zato tudi smo že uvodoma, pa bom še enkrat predlagal, da se organizatorji športnih prireditev, upravljavci športne infrastrukture na tej točki odločijo in sledijo kolegom iz kulturnega sektorja in na dan športa kakršenkoli bo, pač odpremo vrata in zastonj ponudijo svoje storitve, svojo infrastrukturo, da lahko slehernik ne glede na njegov socialni ali pa finančni položaj to izkoristi. V končni fazi, zdaj sem gledal cenik enega kopališča v Ljubljani, en dan plavanja tam stane 8 evrov in pol. to ni nekaj kar bi si en delavec na minimalni plači lahko kar tako privoščil in je tudi en tak dan morebiti pomeni veliko. Ampak najprej mora imeti ta delavec čas priti tja in odplavati tistih svojih 400 kravlov ali pa tja iti z družino in se načofotati z otroki ali kakorkoli. Skratka, v osnovi, če slovenska politika resnično želi, da slovenski šport katerega slave smo slišali danes na dolgo in široko, res družbo združuje, potem mu je treba zagotoviti to osnovno predispozicijo in to je, da imamo za to čas, da si lahko vzamemo, sicer bo dan športa lahko obeležil dostojno samo nekdo, ki je na neki menedžerski funkciji in sam opravlja s svojim urnikom in bo rekel, ej danes grem pa lahko v hribe, bom šel in si bom teden splaniral tako, da bo to šlo skozi, nekdo ki pa za njega dela, ki mu pa ustvarja dobiček, pa tega ne bo mogel, ker bo moral biti od šestih do dveh na šihtu. Torej, naš amandma, spoštovane kolegice in kolegi, je zelo preprost, pravi da dan slovenskega športa, ki mu ne bomo nasprotovali, mora biti dela prost dan, kot rečeno, argumentov ni, gospodarskih ni, družbenih ni, nikakršnih ki bi šli proti temu, zato poslanke in poslance pozivam, da sledimo resničnemu namenu delanja dobrega za, v končni fazi, za ljudi, da ne bo imel, da ne bodo imeli od dneva špota samo politiko s svojim piarom koristi, ampak vsak prebivalec in prebivalka Slovenije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima kolegica Iva Dimic.
Hvala lepa. Zdrav duh v zdravem telesu, je bilo danes že tukaj povedano, pa vendarle mogoče nekoliko širše kaj to pomeni. Žal se mogoče vsi, pa tudi jaz sama, smo se tega vsaj v neki zdravi dobi premalo zavedamo in ko pride do bolezni, ko ti zdravniki povejo, da redna telesna aktivnost lahko za 50 % izboljša možnost ponovitve bolezni, se zamisliš, kaj si delal, ko si bil mlad, kaj si delal v neki dobi zrelosti in kaj želiš in kako želiš v prihodnje živet. Moram reči, da podpiram, da Slovenci dobimo dan športa. Kateri dan je bolj primeren, so seveda, možnost diskusije, kot je že bila, preigravanj [[…]]Vem, da si je Olimpijski komite Slovenije želel, da bi bil to 1. oktober, ki bi se to mogoče združilo z starejšimi, pa vendarle mislim, da je prav, da imajo starejši svoj dan, svoj dan, in seveda tudi prireditev za tretje življenjsko obdobje in da je to prekrivanje preveč, potem, »izvodeni«, tako en, kot drugi dogodek. Bilo je danes, seveda, rečeno, da je potrebno razmislit, eni želijo imet to dela prost dan. Bilo je vse rečeno, da starši ne morejo it z otrokom na trening in tako naprej. Pa naj povem, kako to zgleda v praksi ali pa v naši družini. V začetku šolskega leta, nekje do 14. septembra, imajo otroci možnost, da se priključijo različnim športnim dejavnostim, ki so v sklopu osnovne šole ali izven osnovne šole, se pravi, interesnim dejavnostim – od lokostrelstva, kegljanja, košarke, kolesarstva, smučarskega kluba, ping ponga [[…]]- lahko bi naštevala, tukaj, res vse. In, otroci imajo možnost, da se tudi v popoldanskem času, starši udeležijo predstavitve tega športa. Zdaj, da bi bil 23. september, dela prost dan, se mi zdi, da je nekoliko že prepozen, da bi bil to, da bi starši si lahko šport ogledal, seveda si ga lahko ogledajo, ampak, iz izkušenj povem, da se nekje do 23. septembra, skupine že oblikujejo in praktično že začnejo s treningi, tako nogomet, kot vsi ostali. Tako da, se mi zdi, da je tukaj res potrebno razumet, kako potekajo športne dejavnosti. Tudi, bom rekla, šport za starejše ali pa šport za zdravje, ki ga, moram reči, zelo uspešno, mislim, da je to tudi pod pokroviteljstvom Sokolske zveze in pa ZDUS-a in pa seveda tudi lokalne skupnosti, kot občine, ki to financira, poteka zelo dobro, šport za zdravje. Da so to skupine, ki se nekako že od začetka, takoj v septembru oblikujejo in potem to nemoteno izvajajo. Seveda pride, možnost, je še vedno, prihoda ali odhoda iz take skupine, pa vendarle, tudi pri športu, je red in disciplina izjemnega pomena in red in disciplina tudi, v današnjem času omogočajo, da pridejo vrhunski športniki tudi iz podeželja. Včasih praktično, to, tega skoraj da ni bilo. So bili večji centri, ki je bilo, kjer so se izvajali določeni športi, zdaj pa, moram reči, da, če je družina pripravljena in če imajo, bom rekla, otroka nadarjenega, seveda je potreben tudi finančni zalogaj, je potrebno veliko pripravljenost za odpoved, pa pride tudi do vrhunskega športa in jaz sem ponosna, da imamo v Dolenji vasi, pri Cerknici, hokejista Jana Urbasa. Se pravi, se da priti do vrhunskega športa tudi na podeželju. Pri športu ni samo pomembno krepitev telesa, je tudi krepitev duha. Pravijo, da je šport antidepresiv, »antistresnik« in se mi zdi, da je potrebno s tega vidika tudi to sprejemat in imet do njega tudi nekakšen odnos. Evropski teden športa, se začne, kot je povedala predlagateljica, 23. septembra in se mi zdi, da je to ključno, da smo kot nek del evropske družine, tudi Slovenci vključeni v to promocijo in v to zavedanje. Zavedanje, da pa je zdrav način, eden izmed pogojev, za doseganje zdrave in kvalitetne starosti, pa ne pride čez noč, ampak je verjetno potrebno tukaj leto na leto gradit in ljudi osveščat, kako je s tem, da je šport pomemben in da je šport kvalitetno tudi organiziran, moram reči, da današnji dan sledi nazaj temu, da smo v tem Državnem zboru dobrih 14 dni, 3 tedne nazaj sprejeli tudi Zakon o športu. Zakon o športu, ki dejansko govori ravno o tem, da se v evidence, ki so seveda na nek način tudi javno dostopne, vpišejo tudi vsi trenerji in tudi vrhunski športniki, kar pomeni, da je potrebno imeti licenco, je potrebno biti usposobljen tudi za trenerja, bom rekla, mogoče neke funkcionalne vadbe nekje na kakšnem manjšem mestu na podeželju. To se mi zdi, da je velik napredek in današnji zakon sledi samo še temu, da bomo dajali lahko vsi skupaj večji pomen. V življenju je tako, nikogar ne moreš prisiliti, da se bo ukvarjal s športom, tudi otrok ne, se mi zdi, da odločitev je na strani družine, kar se tiče otroka, ali kasneje vsakega posameznika in nekdo se odloči za šport, ker je mogoče za šport bolj nadarjen, nekdo se določi za kašno drugo zvrst, mogoče glasbo, gledališče, balet. Tako da se mi zdi, da je prav, da se nikogar pod nobeno prisilo v nekaj ne sili, ampak da zadeva ostane za vsakega posameznika odprta in da se vsak odloči, kako bo delal. Še enkrat se mi zdi, da je potrebno poudariti, da je krepitev zdravja, tako telesnega, kot duševnega, pogoj za zdravo starost. Mogoče naši starostniki v preteklosti niso toliko posvečali, ali pa starejši, v preteklosti tudi fizični telesni vadbi, sama prihajam s podeželja, tam je bilo predvsem kmečko delo, tako kot je povedal kolega Trček, pa vendarle se mi zdi, da to zavedanje danes prihaja tudi na podeželje. Bilo je pa danes rečeno, da, sicer s strani kolega vse nametano, kako se morajo, da so v času kapitalizma otroci delajo in tako naprej, nekaj me je zmotilo, ne. To že poslušam v tem Državnem zboru že kar zdajle dober mesec. Da, če gre nekdo v karanteno, da mu je 50 % priznanega povračila. Res je, ampak to je že 20 let, ker to določa Zakon o delovnih razmerjih, ZDR. Ne PKP 3 ali pa PKP 2 ali pa PKP 1. Ne. Zakon o delovnih razmerjih to določa, ki ga je potrebo seveda, če gledamo na to, spremeniti, ja, popraviti, ampak to določa Zakon o delovnih razmerjih že 20 let, tega niste zdaj odkrili. Seveda se je to bolj izjasnilo ali pa izkristaliziralo zaradi te korona epidemije. Želim si, da bi naši otroci res lahko odraščali v nekem zdravem okolju, v okolju, kjer bi bili enotni, da je potrebno poskrbeti v največji meri za zdravo telo, zdrav duh in da je potrebno [[…]] [[znak za konec razprave]] [[…]]predvsem poskrbeti za njihovo varnost, varnost. In neizključenost. Se mi zdi, da je to delo nas vseh, hvala.
Hvala lepa. Replika kolega Siter.
Hvala lepa, predsedujoči. Moram se odzvati na izvajanje poslanke Dimic in sicer, zdaj tako, dve stvari, najprej, otroško delo je zgodovinsko dejstvo, ta najbolj kruta roka kapitalizma je v preteklosti in, roko na srce, še nekje, še po nekih koncih sveta danes, tlačila otroke v delo, tudi pri nas pred desetletji oziroma stoletji. Tako da to ni neko prazno natolcevanje. Druga stvar pa, kar se tiče profesorja športne vzgoje, ki sem ga omenil, ki bi mu lahko Vlada odredila karanteno in povrnila 50 odstotkov prihodka ja, to je res. Res je tudi, da je takšno uredbo treba spremeniti in spremembo takšne uredbe smo v Levici predlagali z amandmajem k tretjem protikoronske paketu pri čemer smo rekli v okej dajmo takemu človeku enako pravico kot unemu, ki je na čakanju in naj ima pokritih 80 odstotkov izpada, ampak kolegice in kolegi vladne koalicije ta predlog ste zavrnili, zato lahko sedaj slišimo mantre ga je treba spremeniti, ga je treba spremeniti v praksi se je izkazalo v komunikaciji z vladno koalicijo drugače, da le ta tega noče spremeniti.
Hvala lepa. Predlagateljica.
Ja, ta razprava je sedaj slika tega parlamenta. Jaz sem res upala, ko sem v uvodnem nagovoru izbrala te besede, ki sem jih izbrala, da nas bo tudi v tej hiši šport poenotil in da ne bomo današnje razprave izkoriščali za neko politiziranje za neke očitke, ki nimajo s praznikom slovenskega športa neke neposredne zveze pač pa, da bomo sposobni vsaj enkrat v razpravi enotno zavzeti stališče športniki so ta dan predlagali, športniki si ta dan zaslužijo in dajmo športnikom ta dan tudi podpreti pa tudi nenazadnje nam samim, ampak prav bom sedaj še pokomentirala to, kar je bilo dodatno izpostavljeno ne v duhu tega, da bi komurkoli solila pamet pač pa v duhu tega, da se vendarle vrnemo nazaj k tej osnovni pobudi, ki je pobuda športnikov in nehamo z vsebinami, ki nas zopet razdvajajo po naši stari navadi. Torej, glede tega ali bi bil ta dan dela prosti dan. Mi v SMC kot predlagatelji nismo nikoli, nikoli v nobeni razpravi v nobenem stališču navajali razloga kot, da to ni dela prosti dan razloga, zaradi gospodarstva nikoli. To ni bil naš argument. Če je to bil argument kogarkoli drugega okej, ampak to ni bil naš argument. Zakaj ne? Zato, ker smo v celoti sledili temu, kar je predlagal Olimpijski komite Slovenije. Olimpijski komite Slovenije je zapisal naslednje pa sedaj citiram iz pobude: »Pobuda vsebuje predlog vrtcem in izobraževalnim institucijam za organizacijo športni dni na ta dan ter predlog podjetjem za organizacijo timbildingov, promocijskih gibalnih delavnic ali predavanj o pomembnosti telesne dejavnosti za zaposlene. Strokovni športni delavci in prostovoljci bi na ta dan lahko obiskali domove za upokojence in v njih z ustrezno telesno dejavnostjo prebudili spomine na mladost, druženje in povezanost.«. Namen, cilj Olimpijskega komiteja je točno ta šport za vsak dan. Najti čas vsak dan ob vsakem naporu siceršnjem, ob vsaki aktivnosti kako šport na dnevnem nivoju umestiti v svoje sicer običajne delovne aktivnosti in zato so predlagali tako kot so predlagali in v celoti smo sledi temu kar je Olimpijski komite predlagal. Ne glede na to tudi mi imamo to tabelo z številom praznikom. Slovenija ima v tem trenutku skupno število praznikov, ki so dela prosti dnevi 15 in je na vrhu držav v Evropski uniji pa ne, da hočem karkoli s tem podatkom povedati samo zato, da ne bo narobe interpretirano, potem na koncu. Bi pa želela tudi nekaj drugega povedati. Veliko je bilo očitkov kaj bo politika, kaj bo ta država naredila za športnike. Jaz se strinjam, da bi lahko za njih naredili še mnogo več, ne strinjam se pa, da ta država ne naredi nič. Jaz imam doma sem povedala tudi že na odboru štiri kategorizirane športnike, štiri iz treh različnih športov In vem, koliko ta država namenja za te športnike. Ne moremo trditi, da država ne naredi popolnoma nič. Res je, v zadnjem času se vse prevečkrat plačuje neke vadnine po športnih društvih in tako dalje, vendar te vadnine nadomeščajo izostala sponzorska sredstva, ne tistih, ki so izostala kot državna sredstva. Športnikom namenjajo denar lokalne skupnosti - ravno danes zjutraj sem videla ponovno razpis v naši občini, koliko sredstev je bilo dodeljenih kakšnemu športnemu društvu v občini -, športnikom namenja denar ministrstvo, Fundacija za šport, Olimpijski komite in tako naprej. Tako ne drži, da ne naredimo zanje popolnoma nič. Vadnina je pa tisti del, ki dejansko nadomešča to, kar sem rekla, izostala sponzorska sredstva, ki se zmanjšujejo, in se zmanjšujejo tudi zaradi trenutne situacije. In to so tisti koraki, kjer pa zagotovo obstaja še prazen prostor, kjer je treba stopiti skupaj - ponovno stopiti skupaj - in iti naproti. Danes se bomo pogovarjali še o eni temi, ki jo je tudi predlagal Olimpijski komite, kot neko spodbudo, kot neko pomoč pri delovanju športnih društev, predvsem pri vzgoji in ukvarjanju s športom našega podmladka - in upam, da boste to podprli -, to pa je ukinitev tahografov. Danes bomo glasovali o Zakonu o pravilih cestnega prometa, za katerega je dal pobudo, poleg gasilcev, tudi Olimpijski komite Slovenije in je povedal, kako obremenjujoča je ta zadeva za manjša športna društva, kakšne težave imajo s tem, ko prevažajo otroke na tekmovanja. Sama imam tudi lastno izkušnjo, kot sem povedala, lokalni košarkarski klub, malo manj lokalni, ker je na drugem koncu Slovenije, kolesarski klub pa je eden največjih klubov ali pa, lahko rečem, kar največji kolesarski klub v Sloveniji, pa ima s tem težave. In to je zagotovo nekaj, kar lahko naredimo za naše športnike. Tu bom zaključila. Pa bom samo še apelirala na vas - dajmo, vsaj tokrat ne politizirajmo in sledimo temu, kar so predlagali športniki. Športniki so predlagali dan slovenskega športa. Od vseh možnih datumov, ki smo jih politiki vsilili kar prosto po Prešernu, so potem športniki predlagali 23. september, in res apeliram na vas, da to podpremo. Hvala.
Hvala lepa. Koliko je še želje po razpravi? Prožim listo, prijave potekajo. Prvi ima besedo kolega Jani Prednik. [[oglašanje iz dvorane]] Predlagatelj, kolega Židan.
Hvala lepa za besedo. Mislim, da je čas, da se tudi jaz malo oglasim kot eden od predlagateljev oziroma prvopodpisani. Mogoče ne razumemo velike razlike med profesionalnim športom in športom za vse. Ja, šport za vse je v problemih, profesionalni šport pa v še večjih problemih, verjetno zaradi financiranja in vsega skupaj. Ampak danes to ni tema, danes je tema samo dan slovenskega športa, in upam, da se bomo okoli tega vrteli. Tema, ki jo nekateri mečejo naprej, je pač o neki drugi stvari, ki se tiče financiranja tega športa. Ne moremo pa brez športa za vse, ker iz tega nastajajo tudi profesionalni športniki. Zato to pustimo, pa bomo kdaj drugič govorili o tem. Je pa ena stvar - v vrhunskem športu uspe samo peščici športnikov. In vsi vidimo samo tiste profesionalne športnike, ki zaslužijo ogromno denarja, pozabljamo pa na tiste, ki so mogoče vložili celo več v svojo športno kariero, pa na koncu niso uspeli in so lahko tudi socialni problemi; pa tudi to je mogoče tema za nekoč drugič. Vesel sem, da vsi podpiramo ta dan slovenskega športa. Mislil sem si, da bo pač ta datum malo lažja tema, ampak vidim, da se pri tej stvari ravno ne razumemo oziroma ne vemo. Jaz pa osebno verjamem, da je olimpijski komite dobro premislil kateri datum predlaga in bi se še vedno rad vrnil k tistemu 1. oktobru, ampak če ni, se tudi strinjam s tem 23. septembrom in ga bom z veseljem podprl. Absolutno je datum važen, kajti s tem bi dosegli, da bi ta datum oziroma ta dan lahko vsi praznovali. Posledično temu, bom rekel, se bom odzval tudi na predlog Levice. Ja, bilo bi lepo, da imamo dela prost dan, ampak ne vem, če je to izvedljivo v realnem svetu. Že tako imamo velike finančne probleme in verjetno bi ta dan še dodatno, bo pa verjetno prej ali slej prišlo v zavest vseh, da ta dan namenijo športu in nekako, bom tako rekel, da vidim v vrtcih, da bodo začeli otroke navajati na šport. V šolah organizirali nekakšne športne dni, kjer jih bodo zopet navajali na šport. To se pravi, v službah bodo delali te »team building« in neke športne igre. Upam, da poznate, v svetu je to zelo poznano, tudi sam sodeloval na enih takih z DHL, kjer je bilo iz cele Evrope zbrano šest ali sedem tisoč ljudi in pač je firma tudi to podpirala. V starejšem v tretjem življenjskem obdobju pač te ljudi, ki so v domovih oziroma v tistem delu, ko niso več tako aktivno, vseeno ozaveščali o tem, da morajo biti aktivni. Kajti, to jim pomeni za zdravje izredno veliko, tako da je to to [[…]] Sedaj pa samo še to na koncu, nisem politik in verjetno nikoli ne bom politik. Bom pa športni funkcionar pa mogoče, kako bi rekel, s tem povezano, se bom zavzemal, da bi v tem hramu demokracije šport dobil svojo veljavo in upam, da mi boste tu tudi pomagali vsi ostali. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Jani Prednik.
Predsednik, hvala. Ja, tu se jaz, bom samo nadaljeval tu, kjer se je kolega Židan ustavil. Tu jaz lahko rečem, da se strinjam tako s kolegico Ivo Dimic, ki je dejala, da lahko uspejo tudi športniki, ki prihajajo iz manjših krajev, kot tudi s kolegico Sluga v enem delu se strinjam, v enem delu se ne strinjam in bom pač naštel koroške športnike in boste videli, da tudi iz najbolj obrobnih krajev lahko prihajajo najbolj vrhunski športniki. Jaz upam, da tiste, ki jih bom izpustil, da mi ne bodo zamerili, ampak naj bo tudi to vzpodbuda vsem ostalim, ki ni nujno, da prihajajo iz Ljubljane, Maribora, Kranja in iz večjih mest, da se da uspeti. Recimo, smučarji, Tino Maze vsi poznamo, zlata olimpijska medalja. Potem je tu Mitja Kunc, ki je bil tretji na svetovnem prvenstvu in prihaja iz Kotelj. To je tam, kjer jaz živim. Potem imamo tu Aleša Gorzo, pa nogometaši kot so Robi Koren, Makor Šuler in pa trenutno reprezentant Bezjak. Potem imamo plavalce Damirja Dugonjića, Tjašo Oder, plezalko Janjo Gernbret, večkratno svetovno prvakinjo. Odbojkarji Tine Urnaut in Klemen Čebulj, oba prihajata iz Kotelj. To se pravi iz kraja, kjer jaz živim in to ni velik kraj. Tu gre kot potrditev tudi temu kar je Iva Dimic rekla. Kar se tiče tega, kar je rekla Janja Sluga, da država nekaj da, jaz bi se strinjal, da nekaj da, ampak vsi ti športniki niso postali olimpijski prvaki, svetovni prvaki, evropski prvaki zaradi države. Tudi politika za šport v vseh 30 letih ni naredila skoraj nič. To moramo biti toliko samokritični, da vsi radi hvalimo, vsi radi hodimo tudi na sprejeme. Jaz, recimo, hodim tudi na vse tekme reprezentanc od košarke, rokometa, nogometa, sem hodil prej in hodim sedaj. Nisem spremenil svojega načina delovanja, ko sem stopil v ta državni zbor. Skratka, naj bo to kar sem povedal tudi neka vzpodbuda vsem ostalim mladim, ki se želijo ukvarjati s športom. Jaz imam celo eno tezo, ki pravi, da tisti športniki oziroma tisti mladi, ki prihajajo iz obrobja države so morda celo bolj uspešni, kot tisti, ki prihajajo iz večjih mest, zato ker tistim, ki prihajajo iz obrobja, ni absolutno nič podarjeno. Tako je, športna infrastruktura je nekoliko slabša, kot je v večjih mestih, tudi finance so precej bolj okrnjene, kot v večjih mestih, pa to ne gre grajat za tiste, ki pač prihajajo iz večjih mest, samo želim pokazat, da smo ljudje, ki prihajamo iz obrobja ali se ukvarjamo s športom, politiko ali čemerkoli drugim, predvsem bolj vztrajni in tudi bolj trmasti. Zato bi jaz predlagal vsem mladim, da se ukvarjajo s športom. Ni nujno, s profesionalnim, lahko tudi rekreativno. Sploh, trenutni časi so taki, da smo vsi rajši na telefonu in na računalniku, kot v naravi in bi jaz to debato bolj v tej smeri izkoristil, ne za neko politiziranje okoli tega, kdaj bo ta dan, kdaj ne bo. Meni je načeloma vseeno, ali je to 23. september ali je to 1. oktober. Kot rečeno, politika za šport ni naredila nič in dajmo danes vsaj to naredit, jim damo ta dan, ta državni praznik, kar se tiče pa financiranja, pa upam, da bo celotna politika tudi v prihodnosti namenila več športu, ker, če bo država namenila več športu, potem bo tudi športnikom lažje in bomo na njih potem, tudi politiki, lahko, bom rekel, z lažjim srcem ponosni in se bomo z njimi tudi bolj upravičeno slikali, kot to delamo ali pa to delajo nekateri sedaj. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Primož Siter. [[oglašanje iz dvorane]] Predlagateljica, najprej.
Hvala. Jaz se moram vseeno odzvat, zaradi tega, ker očitno me je kolega Prednik narobe razumel – jaz nisem nikoli rekla, da je katerikoli športnik postal prvak zaradi države. Nikoli nisem tega rekla in tudi tega ne bom nikoli rekla. Je pa vseeno treba bit korekten, je treba bit pošten in je treba povedat, prvič; za nekatere športe ta država namenja veliko, to so tisti športi, ki so bolj popularni, ki so medijsko bolj spremljani, ki jih poznamo, to so imena teh, ki ste jih zdaj našteval, obstajajo pa športi, športne panoge in športniki, ki so ravno tako uspešni, nekateri še bolj, pa jih nihče ne pozna in ne samo, da jih nihče ne pozna, tudi država tistim ne namenja skoraj nič. Tako da, med njimi so zelo, zelo velike razlike. V nekaterih športih, v bistvu, jih lahko trenira vsak, pa ni treba nič prispevat, ker je vse »sfinancirano«. Govorim o nekih reprezentancah, govorim o nekih treningih in tako naprej, za katere v resnici ni treba dat nič. Jaz imam doma športnika svetovnega razreda, ki je nosilec dveh srebrnih medalj svetovnih prvenstev, ki je nosilec dveh zlatih medalj z evropskih prvenstev, ki je zmagovalec svetovnega pokala, ki je nosilec treh svetovnih rekordov, pa ga noben ne pozna, zato ker je pač to panoga, ki ni spremljana. Govorim o natančnosti pristajanja z jadralnimi padali. Pač ne poznate. On je najboljši v tej disciplini na svetu. Slovenija je v tej disciplini svetovna velesila. O teh razlikah govorim, ker to pač dobro poznam in v tem športu tekmuje 30 držav s celega sveta, ne 12, tako kot mogoče, ne vem, v smučanju ali pa v skokih ali pa v nekih športih, ki jih bolj spremljamo, pa so medijsko bolj prepoznavni. Samo to bi rada povedala, no, zaradi tega ker, smo res zašli, pa ni bil to moj namen, pa želela bi si, da ne bi tega počeli, želela bi, da je danes tudi naša razprava poklon slovenskemu športu in da smo pač enotni v tem, da ta praznik, ki so ga sami predlagali, podpiramo.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Primož Siter.
Hvala lepa. Naj se odzovem na nekaj izvajanj, ki so bile v bistvu replike na tisto, kar smo mi predlagali ali sporočili. Zdaj, podstat vsega, kar v Levici, s tem našim amandmajem, ki pravi, da naj bo dan športa dela prost dan, predlagamo, je da ali pa je, da dajmo športu, kar mu pripada. Nobenih političnih floskul, nobenega, da rečem, čira čara, ampak, dajmo športu tisto, kar mu pripada. Dajmo profesionalnim športnikom zagotovit varno zaposlitev - vem, da tega s tem zakonom ne bomo rešil – in dajmo rekreativcem dovolj prostega časa, da se športniki na neki rekreativni bazi. To pa je vedno stvar politike. Socialni položaj državljank in državljanov je stvar politike, je stvar politične odločitve. In ne vidim problema v tem, da imamo v eni poglavitnih političnih institucij politično razpravo. Zdaj, namen zakona oziroma tega praznika je, da spodbuja, da se spodbuja množično udeležbo na športnih in rekreativnih prireditvah, in da ponuja neko priložnost za ljudi, da se družijo, da odmislijo skrbi in da se imajo fino ob športu, ki je ključni element rekreacije. Naš amandma sledi v celoti temu, odpira vrata temu, da se to dejansko realizira, da ljudje dejansko lahko gredo ven in se imajo v redu, se družijo z ljudmi. Kar se tiče pa vsebinske opozicije, da ne bom s prstom kazal na koga, in bo užaljen, k naši obrazložitvi tega zakaj pravimo, da je dela prost dan in v povezavi s tem, reakcije gospodarstva, da se to ne da speljati, ker da bi povzročili več škode. Zdaj tako, v predlogu zakona je zapisano, da je dan športa ni dela prost dan zato, ker bi sicer to pomenilo večje stroške dela, dela prost dan, ker bi to pomenilo zmanjšanje konkurenčnosti. Torej, besedilo predloga zakona pravi, da mora biti to še vedno delovni dan, ker bi sicer gospodarstvo kolapsiralo. Moji predhodni argumenti pa so bili jasni, da zaradi enega dneva, ki mogoče niti ne bi bil en dodaten dela prost dan, gospodarstvo ne more in ne sme v dobi kateri smo, kolapsirati. Naloga politike, še enkrat ponovim svoje izhodišče, je najprej zagotoviti blaginjo vsem, ali so to delavci, ki se rekreativno o tem primeru ukvarjajo s športom ali so to profesionalni športniki in en korak, zavedam se, da majhen, ampak siguren korak k temu je, da dan športa, če želimo, da ga obeležimo kot je treba, postane dela prost dan. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Lidija Divjak Mirnik. Izvolite.
Hvala lepa podpredsednik. Lep pozdrav spoštovana državna sekretarka, kolegice, kolegi! Ogromno smo že danes povedali, bom poskušala biti zelo kratka, nimam dosti časa. Pomembno je, da dobimo slovenski dan športa, zdaj v Listi Marjana Šarca z datumom nimamo niti toliko težav, sledimo športnikom, ker oni so naši ambasadorji in oni so tisti, ki reklamirajo Slovenijo. Tega se je mogoče potrebno tudi zavedati. Sicer bi bilo fino, da bi bil to nek dan, ko bodo tudi že študentje na fakultetah, ampak okej, tudi s 23. septembrom nimamo težav, glavno je, da praznujemo, in da aktivno preživimo tisti dan. Zdaj, o problematiki športne infrastrukture je bilo nekaj povedanega. Tudi v Mariboru imamo s to problematiko kar nekaj težav, predvsem z obnovami, ker vedno pride nekaj vmes. V vmesnem proračunu je seveda premalo denarja in vedno pride nekaj vmes, zato imamo še zmeraj neobnovljeno dvorano Tabor, zato imamo še vedno težave pri kopališču Pristan, dobro, to so tudi izvajalci dosti krivi, ampak pustimo. Pa mariborski hipodrom, ki ga verjetno niti ne poznate, je kar problematičen. Smo pa začeli obnavljati zahodno tribuno Ljudskega vrta, to pa verjetno vsi poznate, kar me zelo veseli. Jaz bi si želela, da bi tukaj država imela več posluha za obnovo športne infrastrukture, predvsem tiste, ki jo je zaradi časa potrebno obnoviti in tudi zaradi novih meril, ki v določenem športu so prisotne. Maribor je dal ogromno športnikov, jaz jih ne morem naštevati, ker jih je res ogromno in to gre zahvala v prvi vrsti tako občini tako državi, predvsem pa staršem in pa tudi športnikom, saj oni so tisti, ki to delajo. Res pa je, da če ni tega odrekanja tudi staršev, potem pač ne bi bilo, lep primer je recimo Ilka Štuhec, zelo plastičen primer kaj pomeni, če se straši vseeno odpovedo in živijo za to, da je otrok uspešen v športu. Vendar se tu, kar se tiče vrhunskih športnikov, pravzaprav pojavi res velika težava v Sloveniji, namreč za športnike, ki prenehajo s svojo kariero, v Sloveniji pozabimo. Če so imeli dovolj veliko srečo, da so bili v dovolj zanimivem športu, so si zaslužili za življenje naprej, če ne, pa se na njih pozabi, in jaz mislim, da je to nekaj, kar še pa mora oddelati tudi v navednicah politika. V tujini poznamo primere, ko zasluži športniki oziroma, ne vem, dobitniki olimpijskih medalj ali kakorkoli dobijo tako imenovano penzijo. Jaz ne vidim enega razloga, da tega ne bi v Sloveniji izpeljali. Nekoč smo imeli tudi nek sklad za profesionalne športnike, pri, mislim da, pri MIZŠ, vendar nekako ni zaživel, zato je to nekaj, kar še moramo obvezno oddelati, zdaj sicer nimamo tukaj predstavnikov MIZŠ, pa kljub temu, bi bilo fajn, da to kdo sliši, ker je, ne vem, primer judoista Mihaela Žganka, če ga poznate, on je šel v Turčijo, tam prevzel turško državljanstvo, tudi pod drugim imenom nastopa, zato ker v Turčiji pač judoisti lahko preživijo, v Sloveniji pa ne. Tako da tukaj imamo še veliko dela in se strinjam tudi s Primožem Sitarjem, da pač je država tista, ki to mora te stvari podelati, sploh če, če bi ovrednotili vso to promocijo, ki jo športniki naredijo za nas, pa OK. Zdaj v naši družini smo športniki, ker je pomembno, da se otroci v družini tega naučijo, jaz sem sama tudi bivša športnica, ampak mi je zanimivo, da zdaj, ko hodim na fitnes, na te skupinske vadbe, smo tam jaz pa upokojenci. To mi je »ful« všeč, pa ne boste verjeli, nekatere gospe pri svojih [[…]] [[znak za konec razprave]] [[…]]sedemdesetih in več so zelo zelo gibčne, hočem povedati, da je zgled zelo pomemben v družini in jaz to hočem svojim otrokom dati. [[oglašanje iz dvorane]] Zdaj kar se pa tiče, na kakšen način tudi gibanje celo življenje pomaga, tudi zato, da imamo potem manjše naložbe za zdravstvo, ker če se gibaš, pač potem nisi tako hitro zdravstveni problem, ali pač, definitivno pa pomaga, o čemer je govorila tudi Iva. Pa še mogoče samo to za zaključek [[…]] [[znak za konec razprave]] [[…]]v Mariboru smo bili evropska, evropsko mesto športa 2018, tudi letos bomo imeli športno pomlad in vas vljudno vabim, da se nam pridružite cel dan, cel Maribor športa, hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Rajh, izvolite.
Ja, hvala lepa za besedo. Maribor je, da nadaljujem, Maribor je res mesto športa, imamo športni vikend mesta, zdaj ne vem, če bo letos, če bo konec septembra bo organiziran, je pa v bistvu dan športa, praznik športa, ki ga danes uzakonjamo sporočilo prebivalcem, da je šport zdrav in v bistvu tudi en, ne samo sporočilo prebivalcem, ampak tudi v bistvu en znak pozornosti športnim delavcem in našim športnikom. Mi se kot družba moramo zavzemati, da bo šport dostopen čim širšim množicam, to pomeni tako otrokom, kot aktivni generaciji, kot starejši generaciji, potrebno je, da mi kot država omogočimo, da se ljudje, naši državljani s športom ukvarjajo skozi vsa življenjska obdobja. In to, mislim da, je glavno sporočilo, šport mora biti dostopen, športna infrastruktura mora biti za to primerna in za to se moramo tudi kot država in tudi kot lokalne skupnosti prizadevati. Govorimo tudi o profesionalnih športnikih, o njihovi karieri po zaključku. To je zelo pomembno, da se tisti, ki se potem odločijo za profesionalni šport, tudi ustrezno izšolajo in da imajo poklic. Mislim, da sporočila, kot to, da zdaj pa bom jaz uspešen športnik, pa bom v 5 letih zaslužil dovolj za vse življenje niso prava sporočila in to ni pravo sporočilo, ki ga mi želimo iz tega Državnega zbora poslati preko zaslonov do naših gledalcev, poglejmo samo našega olimpionika Leona Štuklja, on je bil po poklicu pravnik in je imel poklic in to je v bistvu nekaj, s čimer moramo mi stremet. Poglejmo tudi druge športnike – gospo Saro Isaković, tudi šolana, tudi, bom rekel, Franci Petka, skakalca, dr. znanosti in to je sporočilo, ki ga mi moramo poslat, da mladi, naj se ukvarjajo s športom, hkrati pa naj poskrbijo tudi, da bodo imeli ustrezno izobrazbo, da se bodo v primeru, tudi ko se njihova kariera konča ali pa, torej, konča tudi v primeru predčasno, zaradi nezgod ali pa mogoče tudi zaradi tega, ker v športu niso dovolj uspešni, imeli eksistenco pokrito in mislim, da je to zadeva, to je sporočilo, ki mora priti iz tega Državnega zbora, tudi v luči tega, da se šport »pluralizira« in da ostane oziroma postane dostopen vsem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Židan. Izvolite.
Jaz bi samo dodal, kar je gospod Rajh povedal, da so za to šolanje pristojni že nekaj naredil in vsaj v tem srednjem oziroma v osnovni in srednji šoli, imajo športne razrede oziroma status športnika. Jaz bi rad, da se to nadaljuje, mogoče še z malo večjo mero in da bi pač res športniki dosegli izobrazbo, ki je lahko ključnega pomena za preživetje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Jurša. Izvolite.
Podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav vsem v dvorani. Zdaj, mi danes dejansko govorimo o Zakonu o praznikih in dela prostih dnevih. Ne poudarjam tega zaradi tega, ker ne bi to vedeli, ampak, v razpravi je čutiti, da govorimo o Zakonu o športu. Ne, konkretno o prazniku športa. In seveda, glede na to, da slovenski športniki, profesionalni, dosegajo vrhunske rezultate, ni problem izbrati dneva, kdaj bi naj bil dan slovenskega športa. Nekatere stvari so se tukaj zapletle. Jaz bom to čisto v kratkem povedal in seveda, glede na to, da smo mi bili tudi eni izmed tistih, ki smo pač predlagali neke rešitve, ampak ne sami sebi, pa politiki, ampak smo rekli, da o tem morajo odločati športne organizacije, športniki in seveda športni funkcionarji. Jaz razumem šport kot tisti amaterski, rekreacijski del in na drugi strani pa, pač profesionalni. In, naši športniki, na število prebivalcev, dosegajo izjemne rezultate. Svoj čas smo Slovenci sloveli kot narod zimskega športa Naši športniki pa so dokazali še kaj več in dandanes lahko rečemo, da smo tudi narod drugih športov. Veste, kaj pa me strašno moti - da nekateri to politično hočete danes prikazati in rečete, da govorite tako, kot da niste del politike. Vsi mi, ki tu sedimo, smo del politike, slovenske, in se ne moremo izključevati in takrat, ko bi nam ustrezalo, smo poslanci, takrat, ko pa nam ne bi ustrezalo, pa nismo del slovenske politike. Zdaj, govoril sem, malo prej, da smo vplivali na to, da so se iskale variante in nove rešitve za datum slovenskega športa. Za nas je bil ključen problem, da je 1. oktober, Generalna skupščina Združenih narodov, razglasila kot dan starejših in smo potem športnikom predlagali, da se iščejo nove variante in pojavile so se nove variante – 15. oktober, 5. februar in na koncu, seveda, je prišel 23. 9. 23. 9. smo dosegli prve vrhunske rezultate oziroma medalje, srce nam je igralo, ko smo slišali slovensko himno in seveda, to ni edina zadeva, ampak, imamo takrat tudi teden evropskega športa oziroma evropski teden športa. In, ta datum so predlagali športniki, zato smo se mi s tem, tudi soglašali in smo veseli, da so razumeli, da je 1. oktober to, kar je in da imamo 23. 9., ker športniki so želeli predvsem neko obdobje leta, ko bodo lahko izvajali tudi aktivnosti zunaj, se pravi na športnih objektih izven pokrite strehe. Ni res, da v politiki nismo nikoli pogledali za športnike. Slovenija pač po zmožnostih prispeva tudi športu. Jaz v vsakem primeru bi želel, da bi to bilo več kot je, ampak moramo razumeti neko realnost. Šport spremljam plus 50 let in sem zelo ponosen na športnike in sem vesel vsakega njihovega najmanjšega rezultata, naj bo to na državni ravni ali pa tudi na evropski oziroma svetovni ravni. Poskrbeli pa smo tudi v preteklosti za tiste športnike, ki so dosegali oziroma dosegli vrhunske rezultate. In veste, da smo v enem izmed mandatov pred tem tudi izglasovali, da dobijo športniki z vrhunskimi rezultati v svoji karieri tudi lepše, boljše, večje, višje pokojnine.
Hvala lepa. Sprašujem, če želi še kdo razpravljati? Vidim, da ja. prosim za prijavo. Prijavljen je samo Franc Kramar. Izvolite.
Hvala lepa, predsednik. No, danes govorimo o športu, ki je po moji oceni ena izmed najbolj pomembnih družbenih dejavnosti v Sloveniji. Zakaj je najbolj pomembna? Zaradi dejstva, da so uspehi športa v svetu preko naših športnikov zelo odmevni, lahko rečem, da so glede na velikost države in pa število prebivalcev, da smo v samem vrhu kar se tiče športa. In mislim, da zato zaslugo seveda nosijo športniki, ki so v preteklosti osvajali olimpijska, svetovna in ostala prvenstva. Dejstvo je, da tako maloštevilen narod s tako močno športno dejavnostjo je lep primer v svetu in da nas pravzaprav po športu kot panogi prepoznavajo v svetu, da je to ena boljših promocijskih zadev, ki jo Slovenija premore. No, v tem bi se vseravno dotaknil tudi tega, da pogoji a šport, da pozabljamo tukaj lokalne skupnosti. Lokalne skupnosti v svoji sredini nosijo sredstva za to, da lahko financirajo začetke. Zavedati se moramo, da so najtežji trenutki, trenutki ko nekdo se odloči za šport in ga začne trenirati. Mladina danes, lahko rečem, nekje do 16., 17. leta je še množično udeležena v športu, potem pa pridejo druge stvari in večina teh ljudi opusti šport in gre po drugi poti. Tukaj mislim, da je predvsem razlog v financah. Dejstvo je, da vrhunskega športnika dokler ni na takem nivoju, da dosega vrhunske rezultate, breme nosijo lokalne skupnosti, ne država, in država prevzame športnika šele takrat, ko je dejansko vrhunski športnik, ko dosega zavidljive rezultate. O prazniku bi rekel pa seveda to, da to seveda podpiram. Poleg športa imamo v državi tudi kulturo, kultura ima svoj praznik, državni dela prost dan. In jaz pač zagovarjam, da je šport dejansko upravičen do tega, da se podpre ta predlog zakona o priznanjih in da se razglasi za šport tista dejavnost, ki oziroma, da se razglasi praznik tudi za šport. Predhodniki moji so naštevali vrsto športnikov, ki so dosegali vrhunske rezultate in še enkrat poudarjam – šport je dobra promocija za Slovenijo. Poznamo uspešne, zelo uspešne športnike, ki dosegajo več kot vrhunske rezultate. Če samo omenim Luka Dončića, Dragića in pa Kopitarja, ki so dejansko uspeli in naredili tudi dober posel, kar je seveda dobro. Na drugi strani pa se mi zdi, da bo treba resno začeti razmišljati o tem, da se na nižjih nivojih, se pravi, ne tistih, kjer je kvaliteta, ampak kjer je kvantiteta. Izhajam iz okolja, v katerem so mladi zelo zaposleni, imajo poleg kulturnih dejavnosti tudi močno športno dejavnost, in v tem okolju je, žal, tako, da ko pridejo nekje do 15., 16. leta, opustijo to dejavnost in se večina predajo študiju oziroma učenju, ker je treba misliti na prihodnost, skozi šport doseči svojo prihodnost pa je mukotrpno in težko. In tisti, ki jim to uspe, so, žal, redki, vendar upam, da bo v prihodnosti iz te mlade generacije, ki je danes na nivoju športnikov, ki nimajo statusa vrhunskega športa, dosegli res sčasoma vrhunske rezultate. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. O amandmajih bomo odločali danes v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA - PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVI ZAKONA O UKREPIH REPUBLIKE SLOVENIJE ZA KREPITEV STABILNOSTI BANK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina osmih poslank in poslancev s prvopodpisanim Luko Mescem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina enajstih poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Matejem Tašner Vatovcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev Luki Mescu.
Hvala za besedo. Lep pozdrav! Mislim, da je vsem v tej dvorani in širše v Sloveniji jasno, da imamo v Sloveniji hudo stanovanjsko krizo. Stanovanjska politika je sistematično zapostavljena s strani države že 20, 30 let in posledice tega na svojih plečih čutijo predvsem mladi. Cene stanovanj letijo v nebo. Pred krizo je bila Ljubljana evropska prestolnica, v kateri so cene stanovanj rasle najhitreje. Tudi če boste danes obiskali stran Statističnega urada, boste videli, da je indeks cen nepremičnin trenutno 133, kar pomeni, da so nepremičnine kar za 33 % dražje, kot so bile leta 2015. Kljub krizi, kljub gospodarskemu zastoju, kljub izostanku turizma imamo danes še vedno 33 % dražje nepremičnine, kot so bile leta 2015. Posledice tega so, da imamo eno od največjih populacij mladih, ki živijo doma. Med 25. in 34. letom naj bi doma pri starših živel kar vsak drugi mlad moški oziroma 40 % celotne generacije. S tem se uvrščamo v vrh Evrope in daleč za države, ki se lahko postavijo z najboljšo stanovanjsko politiko v Evropi, govorim o skandinavskih, kjer je ta delež manj kot 5 %. Vzrok je jasen, mladi imajo danes pred sabo naslednje možnosti: ali plačujejo oderuško najemnino - lahko greste obiskat Bolho in si pogledate, kakšne so najemnine trenutno po Sloveniji - ali vzamejo kredit, ki ga bodo odplačevali celo življenje in si zanj nakopali več deset tisoč evrov obresti ali pa celo več kot sto tisoč evrov obresti, dostikrat obresti presežejo glavnico kredita - ali pa živijo doma. In marsikdo si finančno ne more drugega privoščiti, kot da živi doma. Imajo stanovanja, ki so dražja kot marsikje v Evropi, dražja kot, recimo, v Gradcu, plače pri nas pa so v primerjavi z Gradcem pol manjše. Zdaj s tem prihajam do tega, zakaj ponovno vlagamo predlog o neodplačnem prenosu nepremičnin in zemljišč slabe banke na Stanovanjski sklad. Na slabi banki je trenutno 14 zemljišč, ki so po oceni Stanovanjskega sklada iz leta 2019 primerna oziroma pogojno primerna za prenos na Stanovanjski sklad in na katerih bi se dalo zgraditi 1368 stanovanj in 16 vrstnih hiš, s čimer bi streho nad glavo dobilo od 4 do 5 tisoč ljudi. Imamo lev in desni državni žep. Imamo slabo banko, ki ima nepremičnine pa jih tržno prodaja in imamo Stanovanjski sklad, ki je tako finančno podhranjen kot tudi bi potreboval zemljišča posebej taka kot so ta, ki so nekatera tudi v centrih mest, kjer jih je težko dobiti, da bi tam lahko gradil neprofitna stanovanja za mlade, za mlade družine in za vse, ki do stanovanj, zaradi trenutnih cen ne morejo. Skratka, naša rešitev je preprosta. Z DUTB prenesimo te nepremičnine, ta zemljišča na Stanovanjski sklad, kar je prvi korak k temu, da pridobimo stanovanja za štiri do pet tisoč ljudi. V Levici seveda smo prebrali tudi mnenja Vlade, ki ponovno opozarja na različne zaplete, ampak odgovoril bom čisto na kratko. Neodplačan prenos z DUTB-ja smo organizirali tako, da ne bi imel negativnih učinkov na bilanco DUTB in organizirali smo ga tako oziroma predlagamo ga tako, da državni proračun ne bi bil oškodovan. Seveda pa je to samo v prvi korak k temu, da se zagotovi te nepremičnine, ta stanovanja. V jeseni se pripravlja rebalans proračuna in v Levici smo trdnega stališča, da je treba tokrat v rebalansu poskrbeti za resno dokapitalizacijo Stanovanjskega sklada, da bo lahko stanovanje začel graditi. Če spomnim od leta 2009 dalje Stanovanjski sklad do leta 2019 ni dobil niti evra dokapitalizacije iz državnega proračuna, da bi gradil javna stanovanja se pravi nehajmo prepuščati stanovanjsko politiko trgu. Potrebujemo aktivno politiko države.
Hvala lepa. Za uvodno predstavitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, mag. Poloni Flerin. [[medsebojno pogovarjanje]] V redu, nekaj nam ne štima v tem protokolu. Dajem besedo mag. Kristini Šteblaj. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Kolegico bom opravičila, ker je zbolela, zato [[…]] V zvezi z obravnavo predmetnega zakona predloga zakona Vlada meni, da odstopa od osnovnih načel ne samo od Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank pač pa tudi od vseh javno finančnih predpisov saj neodplačan prenos premoženja dejansko opredeljuje kot odplačan. Glede tega velja opozoriti, da bi kljub v predlogu zakona predvidenemu neodplačnemu prenosu nepremičnin z DUTB na Stanovanjski sklad država v vsakem primeru morala intervenirati iz državnega proračuna, saj bi morala nameniti dodatna sredstva proračuna za pokrivanje prevzetih obveznosti DUTB. Kot izhaja tudi iz pojasnil v uvodnem delu posredovanega mnenja Vlade pa tudi znatna sredstva Stanovanjskemu skladu z izvedbo vseh načrtovanih gradenj stanovanjskih nepremičnin na zemljiščih, ki bi bila predmet prenosa po predlogu zakona. Vlada ocenjuje, da so za doseganje ciljev, ki jih želijo doseči predlagatelji zakona že bili sprejeti zadostni ukrepi in to brez poseganja v obstoječo zakonodajo ali vplivanja na finančno stanje DUTB in povzročanja tveganja za unovčevanje državnih poroštev danih DUTB. Kot skupščina DUTB je Vlada junija 2019 sprejela sklep, s katerim je DUTB naložila obveznost odplačnega prenosa določenih nepremičnin na stanovanjski sklad, ki jih je ta ocenil kot primerne oziroma u ustrezne. Vlada je za potrebe prenosa teh nepremičnin kot ustanoviteljica v potrebni višini povečala tudi namensko premoženje stanovanjskega sklada. Iz navedenega razloga Vlada meni, da je predlagani zakon nepotreben, saj na že uporabljen način dosega isti cilj, vendar po sistemsko utečeni poti in skladno s potrebami in tudi z možnostmi stanovanjskega sklada. Navedba predlagatelja zakona, da bi lahko s sprejetjem lani vloženega predloga zakona in posledično s prenosom teh nepremičnin stanovanjski sklad pridobil okoli tisoč 957 javnih najemnih stanovanj ter 157 hiš, velja osvetliti tudi z vidika sposobnosti stanovanjskega sklada za izgradnjo teh stanovanjskih nepremičnin, pri tem pa upoštevati tako časovno, kot tudi finančno komponento gradnje. Kot je bilo večkrat že javno pojasnjeno, stanovanjski sklad sredstev za izgradnjo vseh teh stanovanjskih objektov nima, kar pomeni, da četudi bi prenesli vse nepremičnine na stanovanjski sklad, ta teh objektov ne bi bil sposoben zgraditi v primernem času. Posebno pozornost pa terja navedba glede ocene finančnih posledic zakona za državni proračun in druga javnofinančna sredstva. Predlagatelj zakona verjetno ve, da je potrebno javni dolg skupaj z obrestmi odplačati, za kar pa so potrebna sredstva proračuna države, ki za ta namen niso načrtovana. Predlog zakona in tudi predlog neodplačnega prenosa bodisi nepremičnin, ki so že v lasti DUTB, bodisi tudi tistih, ki jih bo DUTB šele pridobila je neustrezen, saj je v nasprotju s temeljnimi cilji ZUKSB in smernicami za delovanje DUTB, ki jih je določila vlada. DUTB mora v skladu z ZUKSB zakonom zagotoviti gospodarno porabo sredstev proračuna in njihovo povrnitev, neodplačni prenos pa je ravno nasprotno od gospodarskega ravnanja in rabe javnih sredstev, hkrati pa je tudi v neskladju s temeljno nalogo DUTB. Vlada stoji na stališču, da način z odplačnim prenosom nepremičnin z DUTB na stanovanjski sklad omogoča, da se v okviru obstoječe zakonske ureditve doseže skupni cilj povečanja števila najemnih stanovanj, pri čemer se prenosi izvedejo skladno s finančno in kadrovsko sposobnostjo stanovanjskega sklada za izvedbo predvidenih investicij v gradnjo javnih najemnih stanovanj ter brez negativnih posledic za javne finance in tudi finančno stabilnost DUTB. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin, besedo ima poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, Ljubo Žnidar. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, kolegice in kolegi. Poslanska skupina Levica vlaga revidirano dopolnitev neusklajenega zakona iz lanskega leta. Vsled tega se je prenos iz DUTB na Stanovanjski sklad Republike Slovenije ustavil oziroma se ne izvaja. Predlagatelj tega revidiranega predloga navaja poglavitne rešitve. S spremembo se določa, da DUTB poleg izpolnjevanja svoje osnovne dejavnosti izvajanja ukrepov za krepitev stabilnosti bank uresničuje tudi javno interesno področje stanovanjske politike. Pri uresničevanju javnega interesa na področju stanovanjske politike DUTB namesto zasledovanja profitnega motiva sledi javnemu interesu. Spremembe zakona določajo, da mora DUTB v 14 dneh po pridobitvi nepremičnine skladu posredovati podatke o vsaki pridobljeni nepremičnini, sklad pa ga v enem mesecu obvesti, ali je nepremičnina primerna za prenos ali ne. Če je nepremičnina po oceni sklada primerna za doseganje ciljev aktivne stanovanjske politike, jo mora DUTB v 14 dneh po prejemu obvestila neodplačno prenesti na Republiko Slovenijo, Republika Slovenija pa mora pridobljene nepremičnine v roku 1 meseca po pridobitvi plačati kot dodatno namensko premoženje sklada. Spremembe zakona urejajo tudi neodplačni prenos vseh nepremičnin, primernih za prenos, ki jih ima DUTB v lasti na dan uveljavitve tega zakona. 13. Vlada Republike Slovenije iz lanskega leta je 13. junija 2019 v vlogi skupščine DUTB med drugim odločila, da je za izvajanje resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu od 2015 do 2025 nujno, da DUTB najbolj primerne nepremičnine v lasti DUTB odplačno prenese na sklad. Prenos se bo izvedel po oceni tržne vrednosti. Vlada pa v predlaganem predlogu opozarja, da bi kljub predlogu zakona predvidenemu neodplačnemu prenosu nepremičnin iz DUTB na stanovanjski sklad Republike Slovenije, država v vsakem primeru morala investirati s sredstvi proračuna, zato tudi, če govorimo o neodplačnem prenosu, na stanovanjski sklad dejansko ne bi bil neodplačan, saj bi morala država nameniti dodatna sredstva proračuna za pokrivanje obveznosti DUTB kot tudi [[nerazumljivo]]sredstva stanovanjskega sklada za izvedbo vseh načrtovanih gradenj stanovanjskih nepremičnin na zemljiščih, ki bi bila predmet prenosa. Način z odplačnim prenosom nepremičnin iz DUTB na stanovanjski sklad, ki ga je določila Vlada, omogoča da se v okviru obstoječe zakonske ureditve doseže skupni cilj povečanja števila javnih najemnih stanovanj, pri čemer se prenos izvede skladno s finančno in kadrovsko sposobnostjo stanovanjskega sklada za izvedbo predvidenih investicij v gradnjo javnih najemnih stanovanj ter brez negativnih posledic za javne finance in finančno stabilnost DUTB. Predlagani zakon odstopa od osnovnih načel in javnofinančnih predpisov, zato v Poslanski skupini SDS menimo, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Stališča Poslanske skupine LMŠ bo predstavil Jože Lenart. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Namenoma v stališču uvodoma izhajam iz resolucije o nacionalnem programu za mladino, ki je bila izdelana na leto 2013-2022, ki naslavlja tudi bivanjske razmere mladih. Eden temeljnih ciljev resolucije je, da na podlagi politike zaposlovanja omogočimo mladim zagotovitev lastne ekonomske in socialne varnosti in s tem ustvarimo pogoje za lažje osamosvajanje mladih. Mladi se namreč pomemben del družbe in predstavljajo steber razvoja in prihodnosti države. Slovenija za javno šolstvo zagotavlja ugodne razmere za pridobitev izobrazbe mladih in tukaj smo vsekakor med boljšimi v Evropski uniji, vendar klub zavezam resolucije na ostalih področjih ne naredimo preboja, da bi mladim omogočili tisti potencial v Sloveniji, ki bi jih dovolj motiviral za delo doma. Eden od pomembnih pogojev, kako obdržati mlade, je vsekakor reševanje stanovanjske problematike. Tako mlad kadrovski potencial odhaja drugam v države z boljšimi pogoji zaposlitve, ekonomske in socialne varnosti med katerimi je tudi izpolnjevanje bivanjskih pogojev. To pa je ravno v nasprotju s cilji Slovenije, da tudi v nadalje zmanjšuje razkorak z bolj razvitimi državami in doseže vsaj povprečje razvoja oziroma bruto družbenega produkta držav Evropske unije. Z odhajanjem mladih in žal tega cilja ne bomo dosegali. Dejstvo je, da zadnje desetletje v naši državi na področju reševanja stanovanjske problematike za mlade ni bilo narejeno praktično nič, zato smo v prejšnji koaliciji reševanja stanovanjske problematike mladih izpostavili kot enega ključnih izzivov. Prvi korak, ki je bil narejen za doseganje tega cilja, je bil prenos zemljišč iz DUTB na Stanovanjski skladi Republike Slovenije. Vlada je kot skupščina DUTB lanskega junija sprejela sklep, s katerimi je DUTB naložila obveznost od plačnega prenosa nepremičnin na Stanovanjski sklad Republike Slovenije. V tem sklepu je omenjenih 9 lokacij. Stanovanjski sklad je izbral tri lokacije, ki so zelo primerne, v izmeri 115 tisoč kvadratnih metrov. od tega je ena lokacija v Ljubljani, ena lokacija v Novi Gorici in pa v Novem mestu. In šest lokacij v izmeri 128 tisoč kvadratnih metrov, ki so bile s strani stanovanjskega sklada opredeljene tudi kot primerne. Torej izbrane so bile lokacije, ki jih je sam stanovanjski sklad izbral za primerne. V letu 2019 smo tako s sklepom vlade omogočili prenos treh lokacij, kar pomeni 589 stanovanj. Ostalo je še šest lokacij v naslednjih dveh letih, kar pomeni še dodatnih 1386 stanovanj. Drugi korak, namenjen reševanju problematike, bi bilo sprejetje stanovanjskega zakona. Zakon bi omogočil spremembo neprofitne najemnine v stroškovno. Državne bančne garancije investitorjem pri sklepanju posojil Stanovanjskemu skladu Republike Slovenije in občinskim stanovanjskim skladom bi omogočili tudi višjo stopnjo zadolževanja in tako naprej, je bilo še več predlogov. Tretji korak bi bil uvedba poroštvene sheme za mlade. Država bi s tem omogočila kredite državljanom, ki prvič rešujejo stanovanjski problem in zaradi oblike zaposlitve, na primer prekarno zaposleni, ali višine dohodka kredita za nepremičnino, ki je ne morejo pridobiti samostojno. Pri tem je hkrati tudi šlo za odziv na nepremišljen ukrep Banke Slovenije, ki je z zaostrovanjem ukrepov na področju kreditiranja prebivalstva stanovanjsko situacijo mladih še dodatno poslabšala. Hkrati smo z zakoni o izvrševanju proračunov za leti 2020 2021 zapisali določbo, ki omogoča državno poroštvo v višini 200 milijonov evrov letno za kredite državljanov, ki prvič rešujejo stanovanjsko vprašanje in jim oblika zaposlitve oziroma višina dohodka ne omogočata samostojne pridobitve kredita. To pa so predvsem mladi, mlade družine, prekarno zaposleni. Nato smo po konceptu uspešnih zgodb slabih bank nekaterih drugih držav članic, kot v primeru Irske in tudi Španije, predlagali, da se v okviru DUTB-ja, ki ima znanje na tem področju, združi potenciale in končno v praksi uresniči zastavljeni cilj iz 9-letne resolucije nacionalnega programa. Ugotovili smo, da je potrebno združiti vse možne potenciale, ki so bili doslej razdrobljeni po različnih resorjih in institucijah. Nakazali smo možnosti, da to izvede DUBT, saj razpolaga z določenimi kadrovskimi, infrastrukturnim in finančnim potencialom. DUBT bi lahko na svojih zemljiščih gradila stanovanje za ranljivejše skupine, oskrbovana stanovanja, domove za starejše in tudi študentske domove. Žal pretirane podpore ideje ni bilo predvsem zaradi tega, ker ima DUTB v javnosti slab sloves, predvsem zaradi preteklih nečednosti, politika pa, saj vemo, beži stran od nepopularnih ukrepov tudi, če so ti še kako smiselni in bi lahko rešili aktualno stanovanjsko problematiko mladih. Ko nekdo potrebuje stanovanje, se ne bo spraševal, kdo ga je zgradil in kako je deloval DUTB v preteklosti, pomembno mu bo predvsem, da si stanovanje lahko zagotovi. Odgovornost države je, da poskrbi za osnovno eksistenco in dostojno življenje ljudi, odgovornost pristojnih institucij in politike pa je, da za to postavi okvir. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil gospod Jani Prednik. Izvolite.
Podpredsednik, hvala. Spoštovani vsi zbrani. Danes razpravljamo o identičnem predlogu zakona, ki ga je isti predlagatelj vložil že preteklo leto, ko na matičnem delovnem telesu ni dobil podpore. Bistvo predloga je, da bi vsa zemljišča, ki so primerna za gradnjo stanovanj, z Družbe za upravljanje terjatev bank neodplačno prenesli na Stanovanjski sklad Republike Slovenije. Prvič je bil predlog obravnavan lani, v času, ko je tudi sam Stanovanjski sklad predlagal Vladi, da nanj prenese določena zemljišča, ki so primerna za gradnjo stanovanj, trenutna lastnica pa je DUTB, tako imenovana slaba banka. Sklad je pripravil tudi seznam pogojno primernih zemljišč za prenos in se o njem usklajeval tudi z Vlado. Kljub temu, da zakon v Državnem zboru ni bil sprejet, se je Vlada odločila, da bo Stanovanjskemu skladu namenila tri za stanovanjsko gradnjo primerna zemljišča. Prenos z DUTB je bil takrat izpeljan odplačno in v ta namen je Vlada dokapitalizirala sklad. Predlagatelji zdaj vnovič predlagajo, da se Stanovanjskemu skladu takoj in brezplačno prenesejo vse tako imenovane stanovanjske nepremičnine, ki jih ima v lasti DUTB. Socialni demokrati moramo pojasniti, kakor smo pojasnili tudi takrat, da vsekakor podpiramo okrepitev Stanovanjskega sklada, tako da bo ta sposoben izvajati svoje osnovno poslanstvo, zagotavljati dostopna in kakovostna najemna stanovanja. Podrobnosti predloga pa s seboj nosijo nekaj tveganj in pasti, zato moramo znova predstaviti tudi naše pomisleke. Menimo namreč, da tako zastavljen predlog skladu ne zagotavlja dejanske možnosti izgradnje stanovanj, pri čemer pa tvegamo še, da svoje osnovne naloge ne bo uspel opraviti niti DUTB, to pa je povrnitev sredstev, ki so jih v bančno sanacijo vložile državljanke in državljani. Predlagatelji se namreč v svojem predlogu niso pretirano ozirali na primernost posameznih nepremičnin za stanovanjsko gradnjo, niti na potrebe, ki so po območjih razlikujejo, zlasti pa so pozabili, da s prenosom zemljišč na drugega lastnika še nismo zagotovili tudi gradnje stanovanj. Za kaj takega je treba skladu zagotoviti tudi finančna sredstva in preprečiti njegove nadaljnje izlete na polje tržnih stanovanj za premožne kupce. Sicer mu nalagamo breme, ki ga ne bo zmogel nositi, in tvegamo, da se bo sklad ukvarjal tudi s preprodajo zemljišč, kar ni njegovo poslanstvo in za kar ni usposobljen. Na slovenskem trgu je že sicer preveč mešetarjev z zemljišči, premalo pa investitorjev v kakovostna in dostopna stanovanja. Težak položaj na slovenskem nepremičninskem trgu, na katerem primanjkuje predvsem dostopnih najemnih stanovanj, je posledica dolgih desetletij, ko so gradnjo stanovanj prepuščali trgu, investicije vanje pa zasebnikom. Ta trend moramo obrniti. Obrnemo ga lahko le z dolgoročnim načrtom in konkretnimi vlaganji. Stanovanjskemu skladu je zato treba zagotoviti denar, ne le zemljišč. Zagotoviti moramo, da se za stanovanjsko oskrbo namenijo za to najbolj primerna zemljišča. Poskrbeti je treba, da bo DUTB povrnil velikanska sredstva, ki so bila vložena v bančno sanacijo. Skratka, za izgradnjo zadostnega števila kakovostnih in dostopnih javnih najemnih stanovanj moramo storiti bistveno več od golega prenašanja lastništva zemljišč. Prvi korak brez pomisleka v naslednjem je lahko zelo nevaren. Zato bomo Socialni demokrati današnjo razpravo izkoristili predvsem za seznanitev s stanjem in za iskanje dejansko izvedljivih rešitev, ki bodo omogočile tudi gradnjo javnih stanovanj, ne le brezplačnega prenašanja lastništva nepremičnin z ene na drugo institucijo. Vsekakor pa podpiramo vse izvedljive rešitve, ki bodo gradnjo takih stanovanj tudi omogočile. Glede na opravljeno razpravo se bomo na koncu odločili tudi o podpori predlogu sklepa o primernosti predloga zakona za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila Monika Gregorčič.
Hvala, podpredsednik, za besedo. Spoštovani vsi prisotni! Po skoraj letu dni je Poslanska skupina Levica v zakonodajni postopek ponovno vložila novelo Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank. Z njo zasleduje enake cilje kot prvič, to je prenos nepremičnin, primernih za gradnjo stanovanj, z DUTB oziroma slabe banke na Stanovanjski sklad Republike Slovenije. V Poslanski skupini SMC tako kot lani sicer podpiramo cilje tega zakonskega predloga, a opozarjamo, da je zato Vlada ukrepala že lani. Tako je bilo z vladnim sklepom junija 2019 odločeno, da DUTB svoje najbolj primerne nepremičnine odplačno prenese na Stanovanjski sklad. Oktobra 2019 so bile podpisane prodajne pogodbe za prenos oziroma nakup zemljišč na lokacijah v Ljubljani, Novem mestu in Novi Gorici v vrednosti preko 10 milijonov evrov. Na teh lokacijah namerava zdaj Stanovanjski sklad zgraditi nekaj sto javnih najemnih stanovanj ter vrstnih hiš. Novembra 2019 je Vlada zato ustrezno povečala tudi namensko premoženje sklada. Kot primernih za prenos je bilo evidentiranih še kar nekaj lokacij oziroma zemljišč, zato je smiselno, da se takšne proces nadaljuje. Po našem mnenju je to tudi edina pravilna pot, tako pravno kot ekonomsko. Da je bila prvotno predlagana rešitev Levice napačna, so posredno priznali že isti, torej današnji predlagatelji, saj so v besedilo današnje novele že vneseni tudi naknadni amandmajski popravki. V današnjem zakonskem predlogu se sicer še vedno omenja brezplačen prenos zemljišč, a to bi lahko označili tudi za zavajanje. Novela namreč ne predvideva več neposrednega brezplačnega prenosa z DUTB na Stanovanjski sklad, temveč vmesni prenos na državo in šele nato v drugem koraku z države na sklad. Stanovanjski sklad bi se na ta način sicer res izognil določenim poslovnim tveganjem, vsa javnofinančna tveganja za DUTB pa bi pokrivala država, in sicer na podlagi meglene dikcije, po kateri naj bi Republika Slovenija zagotavljala, da se položaj upnikov DUTB zaradi brezplačnega prenosa ne bi poslabšal, kar pa v prevodu pravzaprav pomeni dokapitalizacijo DUTB. Na ta način bi bilo poskrbljeno torej za dobiček slabe banke, v ospredju bi bil njen poslovni interes, ne pa tudi javni interes na področju stanovanjske politike, saj tega brezplačnega prenosa v resnici niti ne bi bilo. In iskreno dvomimo, da je bil to politični cilj predlagateljev v Levici; najverjetneje gre zgolj za nedoslednost ali nezmožnost predvidevanja vseh potencialnih tako pozitivnih kot negativnih posledic predlaganih zakonskih rešitev. Glede DUTB opozarjamo, da ta poleg izpolnjevanja svoje osnovne dejavnosti, to je, izvajanja ukrepov za krepitev stabilnosti bank, nima pristojnosti uresničevanja javnega interesa na področju stanovanjske politike. Res je DUTB v 100 % državni lasti, a določenih nepremičnin ni mogoče obravnavati drugače od ostalih njenih terjatev oziroma premoženja. In povsem nekonsistentno bi bilo, če bi se po osmih letih od ustanovitve slabe banke odločili, da bo ta odslej opravljala naloge, za katere sploh ni bila ustanovljena. Naj spomnimo, da je glavna naloga DUTB, da premoženje, ki ga je prevzela od bank, upravlja tako, da bo v maksimalni možni meri povrnila sredstva davkoplačevalcev, ki so bila vložena v bančno sanacijo. Premoženja slabe banke zato ni moč neodplačno uporabiti za uresničevanje drugih ciljev. DUTB mora svoje premoženje upravljati po načelu dobrega gospodarja in tudi v skladu z mednarodnimi standardi. Ker pa njeno poslovanje vpliva tudi na saldo sektorja država, ga spremlja in nadzira tudi Evropska komisija. Življenjska doba DUTB se v skladu z zakonom izteče konec leta 2022, ko naj bi preostanki njenega premoženja prešli na SDH. A DUTB je velik del prejetega premoženja že prodala in bi že danes lahko predčasno prenehala delovati. V SMC nismo naklonjeni spremembi oziroma razširitvi namena delovanja slabe banke tudi na področje reševanja stanovanjske problematike, temveč podpiramo njeno čimprejšnjo ukinitev. Stanovanjsko politiko pa naj izvajajo za to že pristojne institucije, torej stanovanjski skladi na državni oziroma občinskih ravneh. To stališče smo zastopali že v prejšnji koaliciji, zanimivo pa je, da so bili tedaj tudi v Levici na strani nasprotovanja ideji o podaljšanju delovanja DUTB. Glede stanovanjske politike želimo posebej izpostaviti, da je bil oktobra 2019 v javno razpravo posredovan osnutek novega Stanovanjskega zakona. Ta vključuje glavne ukrepe na stanovanjskem področju, s ciljem zagotoviti več javnih najemnih stanovanj. Nosilci te politike pa bodo republiški oziroma občinski stanovanjski skladi in ne slaba banka. In zakaj je takšna pot najbolj primerna - ker je portfelj nepremičnin slabe banke treba presojati po klasičnih merilih tržne gradnje, medtem ko se je treba pri uresničevanju stanovanjske politike države odločati predvsem o kriteriju lokacije. Kje najemnih stanovanj, torej v katerih regijah najbolj primanjkuje in pri tem zasledovati tudi cilje čim bolj skladnega regionalnega razvoja. Prepričani smo, da je novi stanovanjski zakon nujen pogoj za izvajanje aktivne stanovanjske politike, zato si želimo, da postane ena od glavnih prioritet tudi v tej vladi. V Poslanski skupini Stranke modernega centra kljub temu, da se s cilji predlaganega zakona strinjamo, ne strinjamo pa se z njegovo izvedbo preko DUTB, predlagane novele zato danes ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil dr. Matej T. Vatovec. Izvolite.
Najlepša hvala, podpredsednik. Pozdrav vsem! Osnovni cilj novele s katero predlagamo, da se zemljišča na katerih je mogoče graditi stanovanja iz DUTB prenesejo na Stanovanjski sklad Republike Slovenije je, da se socialno ogroženim ljudem omogoči neka minimalna dostojna in cenovno dostopna stanovanja. Toda prenos zemljišč na DUTB ni zgolj ukrep za reševanje socialne stiske mladih in pa tudi ostalih ljudi, ki delajo, temveč tudi protikrizni ukrep. Po podatkih Statističnega urada Republike Slovenije je namreč vrednost v marcu opravljenih gradbenih del na stavbah za 4,8 % nižja od del opravljeni v februarju. Od tega je vrednost del opravljenih na stanovanjskih stavbah upadla za 5,6 %. Primerjalno je bil marca 2020 padec v celotnem sektorju gradbeništva v Sloveniji med največjimi v okviru držav Evropske unije, zato je zagon te dejavnosti ključen za okrevanje gospodarstva kot celote. Prenos zemljišč na katerih bo mogoče graditi stanovanja bo pospešil gradnjo stanovanjskih objektov in posledično tudi opremljanje teh objektov. Aktivacija investicij v stanovanjsko gradnjo bo zato pomembno prispevala k oživitvi gradbenega sektorja in z njim povezanih dobaviteljskih verig. S tem bo prispevala tudi k ohranjanju delovnih mest in k večjim prilivov davkov in prispevkov v javne blagajne. Povečanje ponudbe neprofitnih stanovanj, ki jo omogoča ta novela, ki jo predlagamo v Levici, bi ob ponovnem zagonu gospodarske dejavnosti zajezilo tudi napihovanje nepremičninskega in kreditnega balona. Pred izbruhom gospodarske krize povezane s epidemijo COVID-19 so cene najemnin in nepremičnin v Sloveniji poletele naravnost v nebo. Po podatki Eurostata so v letu 2018 cene za najem stanovanj v Ljubljani v primerjavi z drugimi evropskimi prestolnicami rasle najhitreje. Po podatkih SURS-a so se cene nepremičnin v letu 2018 zvišale za 9,1 %, lani pa še dodatno za 5,2 %. Zaradi nedostopnosti cenovno ugodnih stanovanj so v letu 2018 stanovanjski stroški za 35% gospodinjstev predstavljali veliko breme. Za 53 % gospodinjstev pa srednje veliko breme. Le za 13 % gospodinjstev niso ti stroški predstavljali nobenega bremena. Ob izbruhu gospodarske krize se je rast cen najemnin zaradi povečanja ponudbe sicer začasno umirila. Veliko najemodajalcev, ki so doslej stanovanja kratkoročno oddajali turistom je namreč začelo oddajati stanovanja za dalj časa domačim iskalcem najemniških stanovanj. Vendar pa je treba upoštevati, da se je istočasno položaj prekarnih delavcev samozaposlenih, študentov in drugih socialno ogroženih skupin le še poslabšal, saj so morali ob izpadu dohodkov še naprej plačevati najemnine ali pa oderuške obresti na stanovanjske kredite. Poleg tega pa je v času ponovnega zagona gospodarstva po koncu epidemije COVID-19, če ne sprejmemo ustreznih ukrepov, le še vprašanje časa kdaj bodo cene najemnin spet podivjale. Z zagonom množične gradnje neprofitnih stanovanj bi mladi dobili dostopno streho nad glavo, poleg tega pa bi se zmanjšalo tveganje, da ne bi bili sposobni plačevati najemnin, saj bi se najemnine znižale. Po oceni direktorja Stanovanjskega sklada Remca bi znašale 5 do 7 evrov na kvadratni meter na mesec. Cene tržnih najemnin v Ljubljani so bile pred izbruhom krize dvakrat višje od tega. S povečano ponudbo najemnih stanovanj bi se zmanjšalo pretirano povpraševanje po stanovanjskih kreditih in po stanovanjih, kar bi ublažilo pritisk na rast cen ter omililo nevarnost kreditnega in nepremičninskega balona. Poleg tega je ta rešitev, ki jo predlagamo tudi predvidena v nacionalnem programu glede stanovanj med leti 2015 in 2025, kjer je tak prenos predviden. Poleg tega moramo razumeti tudi funkcijo DUTB-ja, ki bi morala iti v javno korist. Prenos teh stanovanj bi pomenil prvi korak za zagon, tu se sicer strinjamo, za zagon javnega stanovanjskega sklada oziroma investicij v javna stanovanja, ki je v tem trenutku seveda podhranjen in je teh stanovanj premalo. tako, da ne smemo jemati tega samo kot en izoliran ukrep, ampak kot prvi korak v celovito reševanje stanovanjske problematike in za spodbudo javnemu stanovanjskemu skladu, da seveda tudi s takšnimi ukrepi lahko od države zahteva več investicij v to področje. To je minimalni predpogoj za to, da se začnemo tudi učinkovito ukvarjati z problemom pomanjkanja javnih stanovanj. Iz teh razlogov seveda v Levici podpiramo zakon v prvi obravnavi in tudi pričakujemo, da bo to spodbudilo razpravo o tem, kako reševati stanovanjsko problematiko v tej državi.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bo predstavil Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana državna sekretarka s sodelavcem, kolegice in kolegi. V Novi Sloveniji smo prepričani in vemo, da se stanovanjska problematika mora reševati s stanovanjskim zakonom. Konec leta 2012 smo bili zraven, ko smo sprejemali Zakon o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank in dobro vemo, kakšen je bil temeljni cilj tega zakona. Cilj je bil oziroma so bili ukrepi Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank. Verjamemo v dobronamernost predlagateljev reševati akutno vprašanje, akutni problem v naši državi – problem stanovanj predvsem za mlade in mlade družine. Poslanska skupina Levica v noveli Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnost bank predlaga, da Družba za upravljanje terjatev bank poleg izpolnjevanja svoje osnovne dejavnosti, to je izvajanje ukrepov za krepitev stabilnosti bank, uresničuje tudi javni interes na področju stanovanjske politike. Kot rečeno, ta javni interes na področju stanovanjske politike mi razumemo, da mora biti, da ima mesto v stanovanjskem zakonu. Predlagatelji predlagajo, da, prvič, mora DUTB v 14 dneh po pridobitvi nepremičnine skladu posredovati podatke o vsaki pridobljeni nepremičnini. Drugič, sklad pa potem v roku enega meseca obvesti ali je nepremičnina primerna za prenos, sklad namreč obvesti DUTB. Tretjič, če je nepremičnina po oceni sklada primerna za doseganje ciljev aktivne stanovanjske politike, jo mora DUTB v 14 dneh po prejemu obvestila neodplačno, podčrtujem neodplačno, prenesti na Republiko Slovenijo. In četrtič, Republika Slovenija pa mora pridobljene nepremičnine v roku enega meseca po pridobitvi vplačati kot dodatno namensko premoženje sklada. Poleg tega spremembe zakona urejajo neodplačni prenos vseh primernih nepremičnin, ki jih ima DUTB že v lasti na dan uveljavitve zakona. Glede neodplačnega prenosa nepremičnin, ki sem ga prej podčrtal, ki so predmet tretjega odstavka novega 10.b člena, sicer gre za 1. člen novele zakona, je potrebno navesti, da prevzem ali nakup s pobotom terjatev do dolžnika novih nepremičnin s strani DUTB z namenom nadaljnjega brezplačnega prenosa na Stanovanjski sklad Republike Slovenije, ni upravičen, saj Družba za upravljanje terjatev bank prevzema premoženje z namenom nadaljnje prodaje, pri čemer poskuša pri tem skladno s ciljem ustanovitve iztržiti najvišjo možno vrednost. V takšnih primerih je edino smiselno, da Stanovanjski sklad Republike Slovenije vnaprej izpostavi, katere nepremičnine bi bile primerne za nakup z njive strani, prenos pa se nato izvede na podlagi neodvisne cenitve cenilca v vrednosti nepremičnin, ki ga skupaj izbereta tako Stanovanjski sklad Republike Slovenije kot Družba za opravljanje terjatev bank. V Novi Sloveniji ugotavljamo, da je predlagatelj napačno uporabil institut neodplačnega prenosa nepremičnin na Republiko Slovenijo. Neodplačan prenos stvarnega premoženja na državo pomeni, da tega stvarnega premoženja država ne bi plačala in da zanj v proračunu ne bi bilo treba zagotavljati sredstev. Z drugimi besedami pomeni neodplačan prenos pomeni donacijo ali darilo. Nikakor pa ni mogoče v zakonu določati, da gre za neodplačni prenos, če držav pridobi nepremično premoženje za vrednost katerega mora prevzeti in poravnati obveznosti, ki bremenijo prenositelja. V tem primeru gre za odplačen prenos kupnina se sicer ne plača v denarju in ne nujno takoj, ampak s prevzemom obveznosti. To je eden od ključnih razlog, zaradi katerega Poslanska skupina Nove Slovenije zakona ne bo podprla. Če pogledamo temeljni program Nove Slovenije mi se zavzemamo in strmimo za tem, da mora biti ustvarjanje premoženja dosegljivo prav vsem državljankam in državljanom te države. Želimo, da lahko vsak z delom pride do lastnine in si ustvari premoženje. S tem bodo lahko ljudje sodelovali pri razvoju blaginje, lastnina pomeni varnost. Vsakemu državljanu zlasti pa družinam z otroki mora biti dosegljiva realna možnost, da se zagotovi vsaj minimalni stanovanjski standard v lastnem, najetem stanovanju ali stanovanjski hiši. Država mora pomagati mladim družinam pri reševanju prvega stanovanjskega problema. Cenovno dostopna stanovanja morajo biti del obljube o blaginji socialno tržnega gospodarstva. Svobodna država spodbuja in zagotavlja enake življenjske in delovne pogoje. Izboljšati moramo učinkovitost gradnje javnih stanovanj, ki naj bo odslikava realnih potreb na stanovanjskem trgu. Graditi se mora stanovanja, ki so cenovno dostopna in hkrati omogočajo visoko kakovost življenja. Preko davčnih olajšav in posebnih kreditnih shem z znižanimi obrestnimi merami moramo spodbujati nakup in najem stanovanj za mlade družine, ki prvič rešujejo stanovanjski problem in druge ranljive skupine in v tem smislu bo v tej Vladi, v tej koaliciji delovala tudi Nova Slovenija. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavil Marko Bandelli.
Hvala, predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi! Levica je zakon z enako vsebino in enakimi cilji predlagala junija lani. Predlog, ki ga obravnavamo danes je nekoliko modificiran. Določa obvezen, neodplačan prenos izbranih nepremičnin, na katerih bo Stanovanjski sklad v skladu s prostorskimi akti občin gradil stanovanja. Nepremičnine se prenašajo na Republiko Slovenije. Le-ta jih v roku 1 meseca od pridobitve vplača kot namensko premoženje sklada. Republika Slovenija prevzema obveznosti, ki jih ima DUTB in sicer do višine vrednosti vseh prenesenih nepremičnin. Od tam pa zagotavlja, da zaradi neodplačanega prenosa upniki DUTB ne bodo v slabšem položaju. Prvotnemu zakonu Državni zbor ni namenil večinske podpore, saj je Vlada kot skupščina DUTB sprejela sklep, na podlagi katerega se odpravi odplačan prenos najbolj primernih nepremičnin na Stanovanjski sklad. Prenos nepremičnin je spoznan kot nujen korak za izvajanje resolucije o nacionalnem stanovanjske programu 2015-2025. Nekaj mesecev kasneje je bil vladni sklep že realiziran, saj je DUTB podpisala prodajno pogodbo s Stanovanjskim skladom za tri zemljišča, ki so najbolj primerna za gradnjo javnih najemnih stanovanj. V letošnjem letu je bilo predvideno nadaljevanje odplačnega prenosa primernih nepremičnin in sicer bi morala biti v tem letu skladu prodane še štiri nepremičnine, v letu 2021 pa še dve primerni nepremičnini. Kot vemo, se je projekt prenosa ustavil v trenutku odstopa prejšnjega predsednika vlade. Spomnimo, da je vladna rešitev uživala krepko podporo SMC-ja in njihovega takratnega resornega ministrstva za okolje in prostor. Zato danes SAB od vlade pričakuje jasne odgovore. Ali bo s prenosi nadaljevala? Ali se bomo vrnili nazaj v fazo stagnacije razvoja stanovanjske politike, ki odreka stanovanje mladim in socialno ogroženim? Ali bo spoštovala resolucijo o nacionalnem stanovanjskem programu 2015-2025, ki predvideva prenos primernih nepremičnin iz DUTB-ja na stanovanjski sklad? In povsem enake odgovore pričakujemo od prejšnjih koalicijskih partneric DeSUS in SMC, saj sta že leto nazaj podpirali premike na področju desetletja zapostavljene stanovanjske politike. Zavedamo se, da zgolj prenos nepremičnin na stanovanjski sklad mladim jutri še ne bo omogočil posebne stanovanjske sheme, ki jo v SAB hočemo realizirati, je pa tak prenos korak naprej. Je korak naprej, ki gradi temelje za vzpostavitev prepotrebne stanovanjske sheme, ki bo mladim omogočila najem in odkup stanovanj v državni lasti po nižji ceni. Mladim moramo omogočiti lažje in hitrejše osamosvajanje, kajti danes povprečnemu mlademu delovno aktivnemu posamezniku ni omogočen niti dostojni najem niti nakup stanovanja. Stanovanjski položaj mladih je tako v veliki večini primerov skoraj povsem odvisen od njihovih staršev. Skrajni čas je, da to spremenimo. V poslanski skupini SAB zakon ocenjujemo kot primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Robert Polnar. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Gospe poslanke, gospodje poslanci. Stanovanjskemu skladu Republike Slovenije je potrebno zagotoviti primerna zemljišča za izgradnjo stanovanj in uresničevanje ciljev, opredeljenih v resoluciji o nacionalnem stanovanjskem programu od let 2015 do 2025. V zadnjih desetih letih je stanovanjski sklad kot investitor zgradil zgolj 611 stanovanj, z nakupi pa je pridobil še 844 stanovanj, torej skupno 1455 v desetih letih. Soočeni smo z dvema različnima načinoma, kako spodbuditi javno stanovanjsko izgradnjo. Oba temeljita na prenosu nepremičnin, zlasti zemljišč primernih za ta namen, z Družbe za upravljanje terjatev bank na stanovanjski sklad. V poslanski skupini DeSUS ne vidimo zadržkov, da se nepremičnine prenašajo na stanovanjski sklad, temeljna dilema pa je, kako to storiti – odplačno ali neodplačno. Družba za upravljanje terjatev bank je bila ustanovljena z namenom pomagati pri prestrukturiranju bank sistemskega pomena, ki so se znašle v težavah. Po prenosu terjatev na DUTB je njena poglavitna funkcija zagotoviti najvišji mogoči donos za državo in posredno za njene največje financerje, se pravi davkoplačevalce. Druga prav tako pomembna naloga DUTB je odplačati vrednost obveznic z državnim poroštvom, ki so bile izdane kot plačilo za prenesena sredstva in ustvariti zahtevani donos na prvotno vplačani kapital Republike Slovenije. v primeru neodplačnega prenosa Republika Slovenija nebi bila poplačana. DUTB kot neodvisnemu poslovnemu subjektu bi odvzeli premoženje, ki je v njeni lasti. Posledica bi bilo pričakovano tekoče poslovanje z izgubo, kar bi vplivalo na načrtovani presežek sektorja država, v katerega spada Družba za upravljanje terjatev bank. Vlada je kot skupščina DUTB 13. junija lanskega leta sprejela sklep, s katerim je družbi naložila obveznost odplačnega prenosa najbolj primernih in primernih nepremičnin na stanovanjski sklad. Pri tem je pomembno, da je primernost prenesenih nepremičnin identificiral sklad sam. Ravno tako pa je pomembno poudariti, da v tem primeru ne gre za nedokončana ali pa nenaseljena stanovanja, marveč za zemljišča, na katerih bo stanovanja šele mogoče zgraditi. Prenos se je izvedel po oceni tržnih vrednosti 24. oktobra lanskega leta. Zaradi teh operacij se vrednost premoženja DUTB ni zmanjšala, vrednost nepremičnin je bila namreč kompenzirana z denarnimi sredstvi v višini nekaj manj od 12 milijonov in 300 tisoč evrov. Poslanci poslanske skupine DeSUS ocenjujemo pristop vlade z odplačnim prenosom nepremičnin iz DUTB na stanovanjski sklad kot poslovno in računovodsko tehnično primernejši od golega neodplačnega prenosa. Neodplačni prenos namreč vsebuje dve komponenti, ki ju ni mogoče spregledati. Povečuje se javni dolg države, ki ga bo v prihodnjih letih potrebno odplačati, za kar bo treba oblikovati in izvršiti dodatne proračunske odhodke. Druga komponenta pa je zavarovanje terjatev upnikov DUTB, katerim bo Republika Slovenija zagotavljala poplačilo v sorazmernem deležu. Ob upoštevanju, ne pa ob ignoriranju obeh dejstev, se navidezna pomenoslovna atraktivnost neodplačnosti prenosa izkaže kot ekonomsko nevzdržna. Na do zdaj prenesenih nepremičninah, ki so bile opredeljene kot najbolj primerne, bo po okvirnih ocenah možno zgraditi okrog 590 stanovanj in 90 vrstnih hiš. Časovna in finančna dimenzija izvedbe poslov pa sta odvisna od kapacitet javnega sklada. Stanovanjski sklad Republike Slovenije je inštitucija, ki ima, tako kot vsaka druga, svoje organizacijske omejitve, najprej po številu zaposlenih, in nato po razpoložljivosti finančnih virov, zato je morebitna z lahkoto obljubljena hitrost pri izgradnji novih stanovanj povsem nerealna. Cilji, ki jih vlada zasleduje z odplačnim prenosom nepremičnin Družbe za upravljanje terjatev bank na Stanovanjski sklad, bodo tako doseženi brez sprememb zakonodaje in brez povzročitev izgub DUTB, ki je, to je vedno znova potrebno poudariti, v stoodstotni državni lasti. Zavoljo vsega povedanega poslanci poslanske skupine DeSUS ne moremo dati podpore zakonu o dopolnitvi Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank, ki so ga predlagali kolegi in kolegice iz poslanske skupine Levica. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Jani Ivanuša. Izvolite.
Spoštovani vsi prisotni, lep dober dan. Ideja predlagatelja zakona je v osnovi dobra, saj želi zagotoviti povečanje števila javnih najemnih stanovanj, vendar pa način uresničitve tega cilja ni primeren. Naj pojasnim zakaj. Prvič, mi ne podpiramo poslovanja med DUTB in Stanovanjskim skladom. Slovenski davkoplačevalci so morali za reševanje bančnega sistema plačati milijarde. Osnovna naloga DUTB je, da povrne čim več tega davkoplačevalskega denarja nazaj v proračun. V našem interesu je, da bi DUTB vse nepremičnine prodal po čim višji ceni. Po našem mnenju bi morali, bi morale bit vse nepremičnine že prodane, saj so šle zadnja leta cene v nebo. Bili smo torej v obdobju, ki je bilo zelo ugodno za prodajalce nepremičnin, pa nismo prepričani, da je DUTB izkoristil ugodne gospodarske razmere. Tudi sicer nismo zadovoljni s delom DUTB, saj so nadzorne inštitucije ugotovile in pokazale že na številne nepravilnosti pri njihovem delovanju. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da bi morali DUTB čim prej ukiniti. Pika. Drugič. Stanovanjski sklad Republike Slovenije ima izrazito socialno nalogo, ker je število stanovanj omejeno, nimamo vsi dostopa do javnih najemnih stanovanj. Kar nas moti je predvsem to, da tisti, ki delajo, težko pridejo do javnih najemnih stanovanj, čeprav prejemajo minimalne plače, ne bi bili njihovi dohodki previsoki za javna najemna stanovanja. Javna najemna stanovanja so tako v prvi vrsti namenjena tistim, ki ne delajo in prejemajo denarno socialno pomoč. Zaradi takih najemnikov, ki niti položnic ne plačujejo, ima potem tudi stanovanjski sklad izgube. Mi si želimo, da bi v javnih najemnih stanovanjih živeli Slovenci, ki delajo in prejemajo nizke dohodke, ostali si lahko lažje privoščijo priti za lastno stanovanje. In tretjič. Če bi želeli povečati število javnih najemnih stanovanj, je potrebno v državnem proračunu zagotoviti dodatna sredstva za stanovanjski sklad Republike Slovenije. Naslednja priložnost bo to že pri letošnjem rebalansu proračuna. Ker se je rast cen nepremičnin ustavila oziroma celo pada, je zdaj pravi čas, ko bi lahko stanovanjski sklad kupoval oziroma gradil stanovanja, kupoval bi jih, ker bodo cene verjetno še padale. Gradil pa bi jih, da bi spodbudili gospodarsko rast. Naloga stanovanjskega sklada je, da najde ugodne možnosti za nakup nepremičnin, sredstva pa bi morala zagotoviti država. Malce čudno je, da rešitve predlaga politična stranka in ne stanovanjski sklad, ki bi moral rešitve iskati na dnevni bazi. Ne pozabimo, da imamo še vedno cel kup praznih stanovanj. Veliko stanovanj bi se še dalo obnoviti. Očitno ni dovolj interesa. Najbolj realno in najbolj pošteno bi bilo, če bi država dala poroštvo za stanovanjske kredite fizičnih oseb. Ne samo mladim, vsem generacijam. Ko oseba nase prevzame stanovanjske kredite, se zaveže, da bo delala in si prizadevala za čimprejšnje odplačilo kredita, to pomeni sprejemanje odgovornosti zase in za svojo družino. To je prava pot. Tako so delale vse generacije. Država bi morala pomagati zgolj toliko, da bi lahko tudi osebe z nizkimi dohodki prišle do stanovanjskih kreditov. Če kdo ne bi mogel odplačati kredita, bi stanovanje prešlo v last stanovanjskega sklada. Tudi na tak način bi se lahko povečalo število javnih najemnih stanovanj. Zakon o poroštvih za stanovanjske kredite je bil že pripravljen do faze, da so bile upoštevane pripombe iz javne obravnave, potem pa se je zaradi padca Vlade postopek ustavil. Škoda. Sedanja Vlada je na mojo poslansko vprašanje o poroštvih za stanovanjske kredite odgovorila, da se bo o nadaljnji usodi zakona odločala, ko se stanje glede epidemije umiri. V SNS bomo vedno podprli vse realne, uresničljive in učinkovite ukrepe za povečanje javnih najemnih stanovanj. Hvala lepa za vašo pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslan in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima predstavnik predlagatelja, Luka Mesec. Izvolite.
Hvala lepa in lep pozdrav! Na kratko bom odgovoril na pomisleke, ki so bili izrečeni v razpravah. Kolega in SNS je na koncu rekel, naj država da poroštvo za stanovanjski kredit, oseba ali pa družina s tem prevzame odgovornost in tako so delale vse generacije. Poglejte, kot prvo, Slovenija je nekoč imela zelo ambiciozno stanovanjsko politiko, tako državno kot po drugi strani družbena podjetja so bila tista, ki so zagotavljala na deset, sto tisoče stanovanj v Sloveniji. Kot drugo. Tisti, ki so gradili sami, je nekako veljalo načelo, da se približno sedem let dela za to, da si zgradiš hišo ali pa urediš stanovanjski problem. Današnje mlade generacije so pa potisnjene v to, da delaš 30 let, da si rešiš stanovanjski problem. Bistvena razlika. Poglejte cene stanovanj, ki so danes na trgu. Pa ne govorim samo o Ljubljani, lahko pogledate tudi primorsko ali pa Škofjo Loko ali pa okoliške kraje v osrednji Sloveniji ali pa katerokoli urbano središče in boste videli, da mlada družina, ki skuša si urediti stanovanjski problem in vzame kredit, je potisnjena v to, da 20, 30 let odplačuje kredit, pri čemer obrsti ponavadi celo presežejo glavnico. Tukaj smo. Ne več pri sedmih letih, ne več pri tem, da bi občina ali pa družbeno podjetje ali pa država ti pomagala pri tem, da si rešiš stanovanjski problem, sam si in potisnjen na trg in trg ti zaračunava oderuške cene in te cene letijo v nebo. Ljubljana je bila pred krizo evropska prestolnica, kjer so rastle najvišje, najhitreje. In zdaj, kaj mi počnemo? Mi imamo slabo banko, ki je institucija v javni lasti, ki prodaja nepremičnine na trg. Ima nepremičnine na lokacijah, ki so tako rekoč elitne. Recimo, če pogledate seznam, ki smo ga priložil k zakonu, boste videli, da je tukaj Parmova ulica, blizu centra Ljubljane, Rožna dolina, v Ljubljani. Ko take nepremičnine proda, jih ne bo več nazaj. Govorim samo za Ljubljano, tudi po ostalih krajih si lahko pogledate na zemljevidih, ampak, v središčih mest, pa tudi na sploh, prostora ni neomejeno, ko se bo ta zemljišča prodalo, teh zemljišč stanovanjski sklad po takih cenah, kot jih danes lahko dobi, od DUTB-ja, država, ne bo dobil nazaj in tudi ni vseeno, kaj se tam gradi. Če boste na Parmovi ulici v Ljubljani to prodal, pač, nekemu investitorju. Kaj danes počnejo investitorji v središčih mest? Moj kolega, fotograf, je delal preizkus - med korona krizo je šel na Situlo, to je ta črna stolpnica ob železniški postaji, na streho in je ob mraku eno kamero, se pravi, en fotoaparat, uperil gor, proti temu delo Savsko naselje, BTC, drugo kamero je pa uperil proti centru mesta in je delal sekvenčne slike, ko se je mračilo, približno na pol minute. Zaključek je, da je Savsko naselje takrat, se zasvetilo, kajne, vsi ljudje so prižgal luči, medtem, ko je center mesta, ostal na pol v temi. Razlog? Med korona krizo ni bilo turizma, med korona krizo je Airbnb ostal ne obiskan. In zdaj, če prodajate te nepremičnine investitorjem – kdo vam lahko jamči, da ne bodo ti investitorji gradil tam Airbnb hotelov in s tem še dodatno dražil stanovanj v mestih in da ne bodo še dodatno oteževal mladim ljudem in vsem, ki danes ne morejo, da bi prišli do stanovanja. Kdo lahko to jamči? Oziroma, bom drugače vprašal, ko pravite, treba je gledat na javnofinančne posledice. Glejte, tukaj so stanovanja, ki so v državni lasti, ki se jih lahko neodplačno prenese na stanovanjski sklad. Če pa stanovanjskemu skladu rečete, okej, to bomo prodal, vi pa na trgu pridobite 50 primerljivih zemljišč, kot so tale, ali bo to še stal 50 milijonov? Ali bo to stal 200 milijonov? Pri nas se na žalost pač cene stanovanj in zemljišč dražijo in noben investitor, nobena zasebna pobuda, ne bo tega ustavila. To lahko zaustavi samo država, s svojo politiko. Tako, da začne po 20 letih končno nekaj delat na tej stanovanjski politiki. Za začetek, da prenese te nepremičnine, ta zemljišča, na stanovanjski sklad. Zdaj, drugi pravite, tudi če bi jih prenesli na stanovanjski sklad, ta nima možnosti, niti kadrovskih, niti finančnih, da bi stanovanja dejansko zgradil. Jaz temu ugovarjam. Jaz bom rekel obratno. Vi pravite, najprej je treba zagotovit sredstva za stanovanjski sklad, potem se bomo pa ukvarjal z zemljišči, ampak, ko se bomo v jeseni pogovarjal o sredstvih, pa bomo mi rekli, 200 milijonov za stanovanjski sklad, bomo dobil z vladne strani ravno obraten odgovor, kot ga dobivamo danes, in sicer, rekli bodo, kaj bodo pa počel z 200 milijoni, saj nimajo zemljišč, da bi to gradil, ali vi veste, koliko časa traja, da v Sloveniji nekdo pridobi zazidljivo zemljišče, na katerem lahko postavi stanovanja? Kajne, se pravi, danes je problem, da stanovanjski sklad nima kadrov in financ, v jeseni bo pa problem, da nima zemljišč oziroma da je v enem letu ali pa v pol leta, pač težko pridobit zazidljiva zemljišča pri nas. Tako da, pač, nekje bo treba začet in tukaj imamo priložnost, da začnemo s tem, da prenesemo ta zemljišča, preden jih DUTB proda. Zdaj, kaj bo to pomenilo za javne finance? Kot prvo, ta denar je že, mislim, da to premoženje je že javno. Se pravi ne bomo na noben način s tem poslabšali zadolženosti države in tako naprej. pa tudi, če pogledate zadolženost države, lahko vtipkate v SURS, danes je ta 31,74 milijard. Če vštejemo 50 milijonov, kolikor tele nepremičnine stanejo, pač v javni dolg, ker ne bo, če jih prenesemo, rečemo, da se iz 31,74 poveča na 31,79. Procentualno ostane isti, 66,1 % BPD. Se pravi pogovarjamo se o premoženju, ki na noben način ne bo znatno vplivalo ja javni dolg. Bo pa zaradi koronarize, ker bomo imeli 7,8 % padec rasti do konca leta in ker imamo milijardne protikoronske ukrepe, se pa bo javni dolg do konca leta povečal s 66,1 % na po nekih ocenah tudi 80 % BDP. Ampak, ali so te nepremičnine res kakšen faktor v tem? Ravno zdajle sem vam pokazal, da se praktično v tej gmoti javnega dolga, ki ga trenutno imamo, utopijo. In ob tem je treba povedati še eno stvar. Tega javnega dolga ne bomo odplačevali. Države ne odplačajo javnega dolga v celoti, odplačujejo pač neke dele oziroma predvsem delajo na tem, da se javni dolg v primerjavi z BDP-jem zmanjšuje, kar pomeni, da se ga zmanjšuje tako, da se večanje javnega dolga brzda, hkrati se pa BPD povečuje in se s tem pač njun ulomek manjša. To delajo države vključno s Slovenijo, nobena država javnega dolga ne odplača v celoti. Mislim, da poznam samo en primer države, ki je bila toliko nora, da je šla to storiti, in to je bila Ceausecujeva Romunija v 80., pa vemo, kako se je končalo – z racionalizacijo jajc, moke, elektrite in pa strmoglavljenjem režima, ne? Nobena država tega ne odplača v celoti. Skratka mislim, da se moramo nehati pogovarjati tukaj o tehnikalijah, o tem, kako bo ogrožena bilanca DUTB. Ja, DUTB bo namesto 10-odstotnega letnega donosa realiziral 8- ali pa 9-odstotni letni donos. Moramo se nehati pogovarjati o stvareh, kot so kakšen bo vpliv na javni dolg, ker bo ob vsem, kar bomo to leto počeli, neznaten oziroma ob potrebah stanovanjske politike, vanjo bo treba investirati po nekih ocenah tudi po 200 milijonov na leto, je teh 50 milijonov za začetek kaplja v morje, in se začeti pogovarjati, kako bomo problem rešili. Problem pa je: 40 % mladih v Sloveniji med 25. in 34. letom živi doma. Vsak drugi moški, mlad moški med 25. in 34. letom živi doma. Mladi si ne morejo urediti stanovanja, ker najemnine letijo v nebo. Cene stanovanj letijo v nebo, država pa ne ukrepa. In edini način ,da se iz tega začaranega kroga, da nekaj storimo za mlado generacijo, rešimo, je, da država začne ukrepati. Stanovanje ne sme biti privilegij. Stanovanje je nekoč bilo in mora v 21. stoletju spet postati človekova pravica.
Hvala lepa. Besedo ima Andreja Zabret, pripravi naj se Nataša Sukič. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Ja, zdaj, zakon, ki ga danes obravnavamo oziroma predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, govori o enem izmed ključnih področij, to je stanovanjska politika, ki je potrebna prenove in je že dalj časa neustrezna in pravzaprav s to strategijo, ki jo imamo, je niti ne uresničujemo. Kot izhaja tudi iz poročila sklada ugotavljanja potreb po vrstah stanovanjskega fonda, v Sloveniji primanjkuje trenutno 9 tisoč 167 javnih najemnih stanovanj, od tega samo v mestni občini Ljubljana 4 tisoč 200. Poleg tega v Sloveniji primanjkuje še 599 bivalnih enot, 1120 drugih najemnih stanovanj in 540 oskrbovanih stanovanj. To so velike številke in iz teh številk lahko vidimo, da je pomanjkanje res veliko in je to problematika, ki se jo je treba lotiti in sprejeti določene ukrepe. Nenazadnje tudi eden od temeljnih ciljev Resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu 2015-2025 pravi, da na podlagi politike zaposlovanja omogočimo mladim zagotovitev lastne ekonomske in socialne varnosti in s tem ustvarimo pogoje za lažje osamosvajanje. Z vsem tem se vsi strinjamo, in tudi v prejšnji Vladi smo že nekaj korakov na to temo naredili, kar bom malo kasneje obrazložila. Seveda pa je vprašanje, kako, na kakšen način rešujemo to tematiko. Predlogu Levice že pri enakem predlogu zakona, ki je bil vložen 17. junija lansko leto, da se prenesejo nepremičnine z DUTB na Stanovanjski sklad, seveda ni česa oporekati, vendar smo takrat trčili na razhajanje predvsem v konceptu, kako to prenesti, na kakšen način. Namreč, predlog Levice je bil in tudi današnji predlog je, da gre za neodplačen prenos. Takrat v LMŠ tega zakona nismo podprli, vendar ne zaradi tega, ker ne bi želeli reševati stanovanjske problematike, ki je za nas zelo pomembna, saj smo jo imeli tudi v naši koalicijski pogodbi, ampak zato, ker je takrat Vlada že prej s sprejetimi ukrepi dosegla svoj osnovni cilj. Lahko se spomnimo, da je Vlada takrat kot skupščina DUTB že junija 2019 sprejela sklep, s katerim je DUTB naložila obveznost odplačnega prenosa nepremičnin na Stanovanjski sklad Republike Slovenije. Vendar v tem sklopu je bilo takrat omenjenih devet lokacij, Stanovanjski sklad je najprej izbral tri lokacije, ki so bile primerne, zelo primerne, v izmeri 115 tisoč kvadratnih metrov, od tega je ena lokacija v Ljubljani, ena v Novi Gorici in v Novem mestu. Kot sem omenila, je bilo izbranih devet lokacij, Stanovanjski sklad je izbral tudi šest lokacij, ki pa so bile v izmeri 128 tisoč kvadratnih metrov in so bile opredeljene s strani Stanovanjskega sklada kot primerne. Torej, vse izbrane so bile lokacije, ki jih je Stanovanjski sklad izbral sam, in prve tri lokacije, kot sem omenila, so bile tudi prenesene. Vlada je takrat to storila brez poseganja v obstoječo zakonodajo in brez vplivanja na finančno stanje DUTB ter s kontroliranim poseganjem v saldo sektor država, saj vemo, da Stanovanjski sklad spada v sektor država in lahko vpliva tudi na javni dolg države. Ostalo pa je neprenesenih še teh šest lokacij, ki sem jih omenila, v izmeri 128 tisoč kvadratnih metrov. In to je v bistvu stvar, o kateri tudi danes govorimo. Trenutno Vlade pravzaprav glede na delovanje postopka prenosa teh lokacij nič ne zavezuje, da tega ne bi mogla nadaljevati, seveda, če bi imela interes. Namreč, zadeve s strani prejšnje Vlade so bile pripravljene, in kljub temu, da gradivo ni bilo obravnavano na seji prejšnje Vlade, to za to Vlado pravzaprav ne pomeni nič. Rada bi poudarila in povedala, da je reševanje stanovanjske problematike za LMŠ zelo pomembna tematika. Zato smo tudi želeli v LMŠ premakniti zadeve naprej, predvsem na področju reševanja stanovanjske problematike mladih. Imeli smo pripravljenih kar nekaj zadev in prvi korak je bil ta prenos zemljišč z DUTB na Stanovanjski sklad. In kot sem že omenila, smo prenesli te tri nepremičnine, kar pomeni 589 stanovanj. Drugi korak je bil sprejetje Stanovanjskega zakona, ki je bil v bistvu popolnoma pripravljen in bi šlo za spremembo neprofitnih najemnin v stroškovne. Ta zakon bi tudi državne bančne garancije, bi bile državne bančne garancije investitorjem pri sklepanju posojil, in pa za stanovanjske sklade in občinske stanovanjske sklade bi bila omogočena tudi višja stopnja zadolževanja, ker bi v bistvu stroškovna najemnina omogočala povrnitev investicij in bi se potreba po zadrževanju stanovanjskih skladov posledično tudi zmanjšala. Uvedla naj bi se tudi javna najemniška služba, tretji korak je bila, je bil uvedba poroštvene sheme za mlade, v bistvu zakon je bil tudi tik pred obravnavo v Državnem zboru, s katerim bi država omogočila kredite državljanom, ki prvič rešujejo stanovanjsko politiko oziroma problem in da zaradi, predvsem smo, je v tem predlogu zakona bi bil poudarek tudi na prekarnih zaposlitvah, ker vemo, da ti prekarci, tako imenovani, imajo večinoma problem dobiti kredite. Ta uvedba poroštvene sheme je bil predvsem tudi odziv na ukrep Banke Slovenije, ki se je izkazal kasneje tudi za nepremišljenega in je stanovanjsko situacijo mladih še dodatno poslabšal. Želeli smo tudi spremembo glede delovanja DUTB, namreč prednost pri gradnji javnih najemnih stanovanj bi imele nepremičnine, ki so v lasti DUTB in vemo, da tudi DUTB je v 7 letih delovanja ustvaril za 250 milijonov svojega kapitala, premoženja za 800 milijonov in ima DUTB posledično tega tudi dovolj finančnih sredstev in ideja je bila, da poleg upravljanja s terjatvami in prestrukturiranja podjetij DUTB izvaja še gradnjo javnonajemniških stanovanj. Ta ideja ni nova, podobne koncepte slabih bank poznajo tudi v drugih evropskih državah, tako da to ni zraslo v naših glavah. Bilo je veliko pomislekov pravzaprav z vseh koalicijskih in opozicijskih strank, vendar je potrebno vedeti, tudi takrat, ko smo o tem razmišljali, kakšne absorbcijske možnosti ima sam Stanovanjski sklad, namreč, Stanovanjski sklad je, kot so takrat sami povedali, da je njihova absorbcijska možnost zasedena do leta 2025, da trenutno gradijo 3 tisoč stanovanj in niti nimajo dovolj zaposlenih in strokovno usposobljenih ljudi, da bi lahko tudi izpeljali vse te gradnje stanovanj, katere so bi le predvidene s prenosom iz DUTB na stanovanjski sklad. In takrat je bil naš argument predvsem v tem smislu, da ima DUTB tudi v portfelju še kar nekaj drugih nepremičnin, ki bi bile primerne za te namene gradnje neprofitnih stanovanj in pa poleg tega ima tudi ustrezne izkušnje, znanje in pa sredstva. Zdaj, če povzamem, v LMŠ podpiramo vse ideje, ki bi na trg v najkrajšem možnem času prinesle zadostno količino stanovanj za mlade in tudi starejše občane, kajti tudi tu vemo, da je veliko pomanjkanje oskrbovanih stanovanj in, predvsem oskrbovanih stanovanj, zato bomo današnji zakon sicer podprli, kljub načinu opredelitve prenosa nepremičnin, da gre za neodplačen prenos, vendar, ker lahko zakon v nedelovanju amandmiramo, ne vidimo težav, da ga danes ne podpremo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Nataša Sukič, pripravi naj se Marko Bandelli. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Poglejte, saj to že v vseh razpravah nekako ugotavljamo in zanimivo, ne, tudi strinjamo se in vendar se na koncu pa ne strinjamo, ne. Strinjamo se, da imamo, pač, velik problem in to je, nimamo ustrezne stanovanjske politike in posledica je, v zadnjih 25, 30 letih je, da nam primanjkuje javnih najemnih stanovanj in zaradi tega prihaja seveda do krize na nepremičninskem trgu oziroma do zelo visokih cen, do napihovanja nepremičninskega balona in tako naprej. Grem najprej k bistvu zadeve. Jaz, ko tole poslušam enostavno ne morem verjeti. Tukaj se pogovarjamo kot, da vsaka institucija, ki je v javni lasti je vesolje zase kot, da ni država ena sama kot, da nimamo jasnih ciljev, ki bi morali biti jasni se pravi, če hočemo javno dobro, če hočemo doseči skupne družbene cilje eden poglavitnih je ureditev stanovanjske politike in zagotovitev zadostnega števila stanovanj, zato da rešiš ne samo krizo mladim, da rešiš krizo pravzaprav tudi ostalim družbenim ranljivim skupinam, ki so ta trenutek enostavno brez dostopa do takih stanovanj in ki si na trgu ob takih norih cenah kot vladajo zelo težko zagotovijo streho nad glavo. Sedaj kje je logika, da DUTB proda zemljišče na trg in potem Republiški stanovanjski sklad pozneje kupi to zemljišče recimo, da pride sploh do istega zemljišča še za višjo ceno. Kje je tukaj pravzaprav logika? Tukaj imamo zemljišča oziroma nepremičnine v javni lasti. Ena država smo, skupni cilj imam torej v čem je problem? Kaj se tukaj sprenevedamo pa gor pa dol pa sem pa tja pa likvidnost ta pa neki davek pa to? Saj je Luka lepo povedal čisto nič se ne bo povišal procentualno čisto nič, ampak tukaj se mi sprenevedamo in bomo naredili vse za to, da ja ne bomo nič naredili oziroma da bomo naredili sami sebi slabo uslugo. Kaj se dogaja? Saj je Luka tudi navedel nekaj primerov. Recimo prodaš zemljišče na Parmovi ali pa v Rožni dolini v Ljubljani privatnemu investitorju kaj bo ta naredil? Verjetno bo vložil spet v neki turizem, ker turistifikacija je v vzponu. Posledica turistifikacije je gentrifikacijo, se pravi, prebivalstvo se vse bolj potiska na obrobje na periferijo mesta kjer nimajo ustreznih stanovanjskih pogojev in niti gradi se ne dovolj javnih kapacitet, zato da bi se ta kriza premostila, ki se ne premošča, ampak se samo poslabšuje. Sedaj tukaj pred nami je novela zakona, ki tako elegantno rešuje in naslavlja več problemov družbenih, ker spet govorimo o tem, da je treba gledati družbo kot celoto in sisteme prilagoditi, ki so javni tako, da bodo komplementarni, da bodo delali sinhrono in bodo vsi strmeli k nekim istim ciljem. Tukaj imamo recimo elegantno rešitev za več problemov. Ena rešitev je kako socialno ogroženim, kamor sodijo mladi, mlade družine in tudi druge ranljive skupine omogočiti čim več nekih dostojnih in cenovno dostopnih stanovanj to je rešitev A. Rešitev B. Novela predstavlja tudi protikrizni ukrep to je tudi prej Matej zelo lepo pojasnil v našem stališču, kajti v tej korona krizi v prvem valu pa zgleda, da prihaja že drugi val podatki SURS-a zelo jasno kažejo, da je bila vrednost v marcu opravljenih gradbenih del na stavbah, kar za 4,8 odstotka nižja od del opravljenih v mesecu februarju. Od tega je vrednost dela opravljenih na stanovanjskih stavbah upadla, kar za 5,6 odstotkov se pravi primerjalno v mesecu marcu letos je padec v celotnem sektorju gradbeništva v Sloveniji med največjimi v EU in zato je zagon tega sektorja te panoge tudi zelo pomemben. Zakaj? Zato, da ohranjamo delovna mesta, da ohranjamo gradbeništvo kot panogo, na to je vezana cela veriga dobaviteljev in tako naprej. Mislim družba je celota. Tukaj ne govorimo samo o reševanju stanovanjskega problema, govorimo o mnogo širših aspektih, ampak ne, tukaj se bomo mi raje poigravali s tem kaj bi pomenilo neodplačno, pa odplačno, pa gor pa dol, pa kar nekaj. To je drugi vidik. Tretji vidik, če bi mi zagotovili večjo ponudbo neprofitnih stanovanj bi to pomenilo regulacijo, pritisk na cene na trgu nepremičnin, ki bi se začele spuščati, ne pa da se vedno znova dvigujejo. Trenutno, bo ste rekli, da je kriza prispevala da padejo. Ni res, ne padejo. Jaz sem gledala zadnja dva meseca stanje stvari in cene so zaenkrat stabilne. Ker tisti, ki preko airbnb oddajajo stanovanje turistom še vedno čakajo, da bo ta COVID kriza hitro mimo in da bodo dalje lepo poslovali v teh turističnih vodah. Nekateri so sicer sedaj že dali stanovanja na trg, ampak cene še vedno niso padle. Blazno visoke so. Za neko malo stanovanje v Ljubljani, ki je neka garsonjera malo večja daš pa 470 evrov na mesec. Lepo vas prosim?! In to plačujejo ljudje, tisti, ki si stanovanj ne morejo kupiti. Torej, nimajo kupne moči. Torej, socialno niso dovolj močni. In ti ljudje morajo takole plačevati streho nad glavo. Ampak to je družbeni problem, ki bi se ga morali enkrat resno zavedati, ampak se ga očitno ne. Ker če bi se ga ne bi 25 let, 30 let trajalo, da se tega nihče zares ni lotil. Meni je žal sicer, da prejšnja koalicija ni izkoristila priložnost, da bi to zares rešila. Ta koalicija ima priložnost zgodovinsko presekati ta gordijski vozel in narediti nek odločen korak v pravo smer. Ampak kot slišim stališče, tudi ta koalicija pač te zgodovinske priložnosti, da bi začela delovati v javno dobro, v skupen družbeni cilj verjetno ne bo izkoristila. Dalje. Kot rečeno, če bi torej sprostili dovolj neprofitnih stanovanj bi s tem zajezili napihovanje nepremičninskega balona. Ja, kaj pa je povzročilo finančno krizo, posledica katere je na koncu bil tudi ustanovitev DUTB? Ja, prav napihovanje nepremičninskega balona najprej v Ameriki, kjer je počilo, potem je bila globalna finančna kriza in vsi smo bili v krizi in smo videli posledice. No, in na ta način po tej logiki, kot jo vi sedaj zasledujete, spet prispevamo k temu, da se ta balon počasi napihuje. In če bo to v globalnem smislu, če bodo vsi tako počeli bo pač spet počilo in bomo imeli novo finančno krizo. Ali lahko mi mogoče enkrat logično pogledamo na stvari in zajezimo stvari? Ne pa, da te vzroke, ki so to povzročili na koncu – Kaj? – bomo sami oplajali naprej. Tako da poglejte, bolj elegantne rešitve kot jo imate tukaj s to novelo pred seboj, kako iz enega žepa v drug žep, državni žep premestiti nekaj, ne pa da greš po ovinkih, prodaš na trgu in potem oni drugi na trgu kupi še dražje. Ta dobi sicer na videz nek denar, ki je, kot dobiček, ampak na koncu bo tista druga javna institucija, ki je prav tako v službi države kot ta prva, kupila pa še dražje. Ja, mislim, ali smo s tem kaj naredili? Ali smo s tem mogoče spet posegli v državni proračun na način, v končni fazi, da bomo še več sredstev dajali za čim manj učinka. Poglejte, spoštovane in spoštovani, jaz upam, da ne bomo delali po logiki tistega srbskega pregovora, »Zašto bi lako ako može komplikovano?«. Zakaj bi nekaj lahko, če je lahko komplicirano? Dajmo mi poenostaviti stvari, gledati družbo kot celoto, gledati naše javne institucije in vse to, kar je v službi te države kot celoto, naj to deluje komplementarno, ne pa da [[nerazumljivo]]deluje kot res kozmos za sebe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Marko Bandelli, pripravi naj se Marko Pogačnik. Izvolite.
Hvala, predsednik, za besedo. Mislim, mi tukaj absolutno podpiramo ta zakon. To sem tudi v stališču povedal. Problem z nepremičninami, stanovanji je realen problem v Sloveniji. Mislim, da se ga je treba lotiti na tak ali na drugačen način. Iz našega programa stranke SAB, Stranke Alenke Bratušek, imamo celo notri napisano to, da je ena od prioritet reševanje tega problema, zato tudi podpiramo katerokoli iniciativo, ki pride za dobro gradnje ali pa najema neprofitnih stanovanj za mladino in za vse ostale državljane. Tukaj je bila tudi predvidena, v našem programu, neka garancijska shema, ki bi tudi omogočila, da bi mlade družine, s. p.-ji, lahko kupovali brez določenih garancij, tudi če so s. p.-ji, taki in drugačni. Mislim, da je bil celo predstavljen lansko leto, en tak, malo »plahek« zakon SDS, od Černača, glede garancijskih shem in glede tega, ampak vem, da ni bilo, je bilo zelo konfuzno napisano in tako da, zdaj, prav apeliral Vlado, že ko so, oni glavni tukaj, da začnejo pripravljat, lahko kakšno bolj konkretno, bolj konkretni predlog, glede tega, ker jaz mislim da, bi, če bi ga dobili na mizi, da bi bilo to v redu, bi marsikatera poslanska skupina to tudi potrdila. Zdaj, zahtevat, ker slišim tudi, kolegice, glede, druge tudi, ne moreš zahtevat, da lastnik stanovanja odda v najem ali pa da proda stanovanje. Lastnina je po naši Ustavi, lastnina, mislim, zaščitena zadeva. Ne moreš ti zdaj zahtevat, da bo en, bo moral oddajat v najem. Tu jaz tega ne razumem. Mislim pa, da je zdaj resnično v tem trenutku, res, zadnji, zadnji čas, da začnemo zelo resno razmišljat o izgradnji teh stanovanj [[…]]Desetletja se ne gradi resno, desetletja, za trg, govorim za neprofitna stanovanja. Veste, tudi na podeželju, mislim, bi se lahko začelo gradit na drugačen sistem. Saj tu mora dobit sam sistem, država, na kakšen način začet gradit. Ta prenos nepremičnin in to je lahko, prvi korak, lahko rečemo temu, kajne. Tu prenesemo nepremičnino. Kakšno, itak je treba vse, jo rekonstruirat, ker če ni prirejena za stanovanja, je treba itak na novo zgradit, kajne, če so pa parcele, so itak namenjene, ne vse parcele niso namenjene za stanovanjsko gradnjo, določene parcele so v industrijskih conah, so v kmetijskih zemljiščih in to, tako da ne moremo vse to, kar po »defaultu« reči, da je to v redu. Ampak jaz verjamem, da je kar veliko parcel lahko, v tem trenutku, v lasti državi, na DUTB-ju, ki bi lahko bile prenesene in uporabljene za namene gradnje. Veste, eno zadevo, ki tukaj premalo koristimo, so tudi privatne gradnje, namenske privatne gradnje. To, v tujini, se kar dosti upošteva. Se pravi, se v naprej stanovanjski sklad zmeni, dogovori, z določenim investitorjem, za točno določeno ceno, za odkup stanovanja po eni taki ceni. To je čisto normalno delo v tujini, se ne obremenjuje stanovanjski sklad s tem, se dogovori že v naprej, na kakšni lokaciji, na kakšni parceli, kaj bo zgradila [[…]]po kakšni ceni točno je primerna za odkup in za nadaljnjo prodajo ali pa v najem, v najemnino, tisto, kar je bil tudi naš predlog v SAB, v našem programu, da bi ta najemnina bila potem, delno odplačilo do kraja, dajmo reči, da bi se to odplačevalo, ta najemnina, da se bi štela v kupnino in tako naprej, da bi potem bila odplačana. To je, več variant, več v sistemu, kar je [[…]] Samo, moramo začet razmišljat resno o temu. Mi takrat, ko smo bili na Vladi, smo resnično mislili, da bomo rešili ta problem, ali vsaj, da se ga bomo lotili, na tak ali drugačen način. Zdajšnje koalicije, prejšnje opozicije, [[nerazumljivo]]toliko let, je bilo, vsake par mesecev je bil nek, kakšen predlog. Zakaj ga ne dajo zdaj, na mizo, ki je nujno potreben? Ponavljam, saj verjetno bi ga – verjetno – bi ga z veliko večino tudi, potrdili. Vsi, katerakoli Vlada, ki je prišla gor, so se »losali«, lahko rečem, po domače, kajne, polni ust, te problematike, s temi stanovanji, vemo vsi, da obstajajo, vemo vsi, da so problemi, [[nerazumljivo]]konkretno se pride do tega, se ne naredi nobenega koraka. Niti enega koraka ne naredimo v tej smeri. Danes bi bil čisto dober korak za sprejet ta zakon. Ne vidim nič posebnega, nič slabega v tem zakonu ne vidim. Pošteno, napisan. Nič kaj takega, in začnemo, [[nerazumljivo]]to naprej. Saj to je lahko samo osnova, kajne? Saj ni taka komplikacija. Veste, ena zadeva je tudi, ki premalo mi koristimo, to, kar sem prej omenil, zasebno gradnjo v namene lahko neprofitnih stanovanj. Še enkrat bom ponovil – to nas je organizacija, stanovanjski sklad ali bilo kdo bi se lahko dogovarjal na nivoju občine na primer ali pa na nivoju tistih, ki parcele imajo, ki bi radi to zazidali, s točno določeno odkupno ceno. Jaz verjamem, da bi marsikdo gradil s tem namenom. Normalno, da vsaka firma mora plačati svoje delavce, reči in vse, nekaj malega profita, ampak ne zdaj, da pride trikratna cena, to, kar se dogaja zdaj. Ker glejte, gradnja, material stane enako povsod, enako. Kje je upravičena trikratna, štirikratna cena? Ne bom šel v detajle, jaz vem zelo dobro, za kaj se gre. Tukaj bi morali res stopiti skupaj in pogledati, kar je. Tudi, veste, občine, so določene zadeve, ki občine ne morejo spremeniti v stanovanjske gradnje, ker imajo tudi, bi lahko rekel to vinkulacijo, prepoved, da lahko namenijo po občinskem prostorskem načrtu določena nova območja za gradnjo, kao špekulativno, razen, če dokažejo, da bodo resnično namenjena za trg, za neprofitni stanovanja. Tukaj bi lahko tudi država sama pritiskala na občine določena območja. En spisek potreb ljudi, koliko jih je resnično v vsaki občini, kdo je interesent za nakup, kdo je interesent za najem – to moramo priti do tega. imamo taki spisek? Ga nimamo. Enkrat je treba začeti razmišljati malo dlje, ne samo reči »rabimo stanovanja«. Kdo bo kupil stanovanja, kje bo kupil stanovanja. Država lahko pomaga na sto načinov, ampak je treba začeti tudi razmišljati zelo resno glede tega, ne? Jaz mislim, da tukaj ni samo stvar enega resorja, enega ministrstva, tukaj bi moral kar konkretno stopiti medresorsko zadevo skupaj. Tukaj je več resorjev, ki to bi moralo obravnavati, to problematiko. In zdaj, ponavljam še enkrat, je resnično čas, da vlada, če vam je res mar za naše mlade družine, za ljudi, za naše zanamce, za otroke naše, vse, kar je, da začnete resno razmišljati o tej problematiki, ker problematika obstaja in je zelo velika. In tukaj dajte res, res razmisliti. Saj ne zahtevajo vsi, da so v centru Ljubljane. Jaz mislim, da je večina ljudi, ki sploh ne mara biti v centru Ljubljane, bolj pomembna je bila periferija. Zato pravim, da je tukaj pomemben razgovor medresorski, tudi z organizacijo prevozov na drugačen način, preveč avtomobilov notri v samem mestu. In to je vse povezano z drugim. Eno strategijo pravo napisati. Ne pisati neumnosti, razvojnih strategij do leta 2050, ki potem vemo, že po treh letih lahko vržemo v smeti vse skupaj, ker ni nič vredno. Realno, cilji morajo biti realni, dosegljivi, ne imaginarni, vizionarski. In če bi to začela tudi vsaka občina predstavljati svoj plan skupaj do stanovanjskega sklada, bi lahko verjetno prišlo do določenih konkretnih rezultatov. In jaz to absolutno verjamem v to. Tako, da še enkrat bom rekel, jaz ta zakon podpiram in tudi ta zakon v Stranki Alenke Bratušek bomo tudi podprli. Hvala lepa, predsednica.
Hvala lepa. Mag. Pogačnik se je odpovedal svoji besedi tako, da zdaj dobi besedo mag. Dušan Verbič. Pripravi pa se gospod Franc Kramar. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovana podpredsednica. Državna sekretarka, kolegice in kolegi, ki ste prisotni, prav lep pozdrav. Predlog predlagatelja, ki je pred nami, ocenjujem kot dobronameren, ki opozarja na velik problem v Republiki Sloveniji in to že za več desetletij, in to je pomanjkanje najemnih stanovanj. Se pravi mladi, mlade družine, kot tudi starejši, in če to nekako zaokrožim, skratka tistim, ki preprosto si ne morejo privoščiti nakupa lastnega stanovanja. In tukaj menim, da ne bom veliko zgrešil, če dam oceno, da v teh desetletjih nobena vlada in nobena koalicija temu področju ni posvetila zadostne pozornosti in zato smo tam, kjer smo. V tem delu se bom vseeno dotaknil, ker je tudi namen splošne razprave, naslednjega vprašanja - ali so Stanovanjski sklad Republike Slovenije kot tudi občinski stanovanjski skladi v vseh teh desetletjih res v celoti uresničili svoje poslanstvo. Tu imam v mislih predvsem tako imenovane občinske stanovanjske sklade v mestnih občinah, za katere vemo, da so največji problemi iz naslova najemnih razmerij predvsem v večjih mestih, in tu je prav gotovo treba izpostaviti največjo mestno občino, se pravi, glavno mesto. Po mojih informacijah ali vedenju se močno trudijo, da se na tem segmentu delajo premiki, in moram priznati, da se kolikor toliko uspešno srečujejo s tem, vendar je pa realnost popolnoma drugačna. Predvsem potreba po najemnih stanovanjih iz leta v leto bistveno presega zmožnost in voljo tudi v tem primeru občinskega stanovanjskega sklada. Današnji predlog Poslanske skupine Levice, sam ocenjujem, je treba gledati z dveh vidikov. Prvi vidik je prav gotovo Družba za upravljanje terjatev bank, kar se tiče njene ustanovitve, njenega namena kot tudi dejavnosti in pristojnosti. Pri drugem delu, ki je nekako povezan s tem konkretnim predlogom poslanske skupine, pa se meni osebno postavlja vprašanje, ali želi predlagatelj, ki je s podobnim predlogom Državni zbor nagovoril že pred enim letom, s takim predlogom dati zgolj všečno sporočilo javnosti, da se želi reševati stanovanjski problem mladih in socialno šibkejših skupin. Pri tem pa posebej poudarjam, ob vedenju in zavedanju predlagateljev, da se s takim pristopom tega perečega problema preprosto ne more reševati in rešiti - ponavljam, to je pač moje skromno mnenje -, kaj šele v relativno razumnem roku, pri čemer vemo, da so to področja, ki se jih preprosto v letu ali dveh skoraj ne da rešiti; temu bom v nadaljevanju ali v drugem delu svoje razprave posvetil nekaj več besed. Osebno lahko takoj uvodoma povem, da nisem naklonjen temu predlogu, predvsem zaradi tega, ker tovrstno tematiko, problematiko se preprosto mora reševati preko Stanovanjskega zakona in preko Resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu; pa bom tudi o tem povedal nekoliko več besed v nadaljevanju. Mislim, da se mnogokrat v Državnem zboru ob katerihkoli priložnostih malce zamegljuje bistvo in pomen nekih določb zakona, ki so bile v preteklosti sprejete. Dejstvo je, da je v letu 2012 bila v Republiki Sloveniji, če lahko temu tako rečem, izredno velika finančna kriza, predvsem na področju finančnega sektorja, ki so jo pa povzročile predvsem banke v državni lasti, to so bile Nova Ljubljanska banka, NKBM, Abanka, Probanka in Factor banka. In ključni za to tako imenovano 5-milijardno bančno luknjo, ki je bila povzročena iz teh bank v državni lasti, sta bili dve zadevi, in sicer, kapitalska neustreznost in tisto drugo, kar se je v nadaljevanju ugotovilo, visok odstotek slabih terjatev. In za reševanje finančne situacije finančnega sektorja v Republiki Sloveniji je bila ustanovljena družba za opravljanje terjatev bank z zelo jasno in nedvoumno pristojnostjo in mislim, da se tega tudi tukaj prisotni močno zavedamo. Če zelo preprosto povem, DUTB je bila ustanovljena predvsem zaradi tega, da se imenovane banke očistijo s teh slabih terjatev, in da te banke normalno s poboji finančnega poslovanja poslujejo v polnem pooblastilu, slabe terjatve se prenesejo na DUTB in poudarjam, ustanovljena je bila z namenom, da se vnovči premoženje, ki ga je prejela iz naslova prenosa teh slabih terjatev. In ponovno poudarjam, tistih čuvenih 5 milijard evrov. Vseeno nekaj besed kar se tiče DUTB, ker mislim, da je prav, da je razprava, kako je nujno in potrebno reševanje stanovanjskih najemnih razmerij v Republiki Sloveniji, ampak veste, včasih pa preprosto se moramo zavedati tudi dejstva, da kar nekako ne gre, da boš ti obstoječo regulativo nekako zaobšel zaradi tega, da boš zasledoval nekemu cilju. In še enkrat poudarjam, katerakoli koalicija, katerakoli Vlada v teh desetletjih je premalo ali skoraj nič pozornosti namenila tem problemom in dejansko problemi so. Če sem še vedno na DUTB. Družba za opravljanje terjatev bank je pravna oseba, ki je statusno organizirana na način, ki ga poznamo kot delniška družba in po zakonu o gospodarskih družbah je delniška družba ustanovljena zato, da ustvarja dobiček. Tukaj ni karkoli za nadaljnje komentirati. DUTB je ena od ključnih zadev, kot že rečeno, za stabilizacijo finančnega poslovanja. Pa se ne bom v to dejavnost kakorkoli primarno več spuščal, ker menim, da kar poznate, ampak tista zadeva, ki je dodatni razlog, da nisem naklonjen temu predlogu predlagatelja, je vezano na DUTB tudi naslednje dejstvo. Družba za opravljanje terjatev bank je na tak ali drugačen način tudi tesno povezana z Evropsko centralno banko kot tudi Banko Slovenije, kajti dejstvo je, da obe instituciji mora DUTB tekoče ali sproti obveščati o vseh svojih pristojnostih in aktivnostih glede tako imenovanih prenesenih terjatev in unovčevanja prenesenih terjatev izključno v smeri, če temu lahko tako rečem, gospodarnosti in vse kar še zraven pritiče, da je lahko družba kolikor toliko uspešna. In v tem kontekstu moram reči še naslednje. Vsi tisti, ki razmišljajo in so v svoji razpravi se tudi dotaknili, da DUTB nekako je primerna, da poseže tudi v tovrstno zadevo, pomoč, tako imenovano stanovanjskemu skladu in podobno, bi s svojega stališča zelo jasno povedal, da bom v nadaljevanju povedal tudi nekaj tako imenovane slabe prakse DUTB, ki so se dogajale ravno tudi na področju tako imenovano prodajo nepremičnin kot tudi prodaje terjatev, da ne bom govoril še tiste primarnost, ki je eno od ključnih zadev, pa v nadaljevanju nekaj besed. Sam sem v letu 2017, močno podpiral, ko je bil predlog pred poslanci, podaljšanje mandata delovanja DUTB, ki je sedaj tudi z zakonom podaljšan do leta 2022. Veste, in takratno, recimo temu prepričevanje, da je potrebno to družbo podaljšati, je bil eden od ključnih razlogov t.i. prestrukturiranje družb, ki so na tak ali drugačen način, ali s svojimi deleži ali to pod hipoteko ali z dodatnimi odkupom terjatev, prišli pod Družbo za upravljanje terjatev bank. In moram priznati, da marsikaj je bilo tudi storjenega dobro, ampak so bili, pa morda so danes tudi še, primeri, ki so vpijajoči, ki se z vidika odgovornega lastnika in načela gospodarnosti praviloma nebi smeli tu dogajati. In bom potem v zvezi s tem še zaključil, zakaj sem trdno na tem stališču. Dejstvo je, da se je nekako resnično realno objektivno pričakovalo, da se bo z prestrukturiranjem posameznih podjetij ali družb, pa najsi bo to notranje-organizacijsko ali finančno, rešilo marsikatero podjetje, ki je na tak ali drugačen način, kot rečeno, nekako prešlo pod okrilje DUTB-ja in da bi se jim omogočilo oživljanje lastne proizvodnje oziroma nadaljevanje začetih poslovnih procesov, ki so se prekinili ravno zaradi t.i. teh slabih terjatev. Žal v marsikaterem primeru, kot rečeno, se to ni zgodilo. Nekako tista recimo slaba praksa na področju upravljanja DUTB-ja je prav gotovo tudi eno področje, ki je tudi predmet predlagatelja, se pravi nepremičnine, najsi bo to zemljišče ali objekti. Zdaj, prodaja teh nepremičnin, kot je tudi namen bil samega zakona o DUTB, je predvsem v tem, da se po načelu gospodarnosti pridobi največja možna ali najvišja cena. Pa ne zaradi kakršnikoli pogledov, vključno tudi tisto, ko sem uvodoma omenil, zakaj je delniška družba ustanovljena, ampak predvsem iz razloga in namena, da se v proračunu pridobi ali vrne čim več denarja, katerega so davkoplačevalci morali vložiti tistega davnega leta v te banke v državni lasti preko dokapitalizacije in vseh procesov, ki gredo s tem povezano. Dejstvo je, da pri teh, tudi odmevnih, prodajah nepremičnin, se je dogajalo, da so dobesedno domači in tuji subjekti, ki so se pojavljali kot kupci, zlorabljali. Jasno je, da sami od sebe niso mogli zlorabiti, če nebi bilo to na strani članov upravnega odbora DUTB oziroma izvršilnih direktorjev kot upravljavcev te družbe. Kar se tiče teh nepremičnin moram samo še par besed dati, da prav gotovo ni bilo v marsikaterem primeru gospodarno predvsem zaradi tega, kajti t.i. upravljavec DUTB ne glede kdo je bil na vladi, oblasti, tudi v času Cerarjeve vlade, katere sem bil pač član te koalicije, se je dogajalo, da so se dodatno ustvarjali stroški, ki preprosto niso bili vračljivi. Pa bom samo dva primera navedel. Nerazumsko je, da pri prodaji ali odtujevanju nepremičnin se je dogajalo, pa mogoče tudi ne dolgo časa nazaj, da pred samo prodajo ali prenosom so se naročale več deset cenitev različnih cenilcev. S katerim namenom? Prav gotovo ne skladno z načelom gospodarnosti. Drugo je, da so se dodatno vlagala v izboljševanje nepremičnin, za katero se je pa vnaprej vedelo, da katerikoli strošek ne bo prišel nazaj iz naslova povečane vrednosti prodaje, prej je bolj, da se bo prodalo pod nižjo kot je bila ocenjena vrednost. In tisto, če nekako v tem delu zaključim, mislim, da je ključno, ki se je takrat pri tem prenosu dogajalo, da so se prenesle terjatve predvsem ocenjene po previsokih vrednostih. In ko so se terjatve in nepremičnine prodajale, je tisto, ki je mislim, da boleče tudi za davkoplačevalce, da so se prodajale po tako visokih diskontih. To, če lahko rečem, samo še nadzorovana likvidacija Factor in Pro banke, ki se je pripojila in je prišla pod okriljem DUTB, si upam trdit, da to je slika nekega upravljanja, pravnega subjekta, ki je v 100 % državni lasti, daleč od odgovornega lastnika in tukaj, tako imenovan del izvršilne oblasti, prav gotovo jim ni v čast, da se je to nekako dogajalo. Samo še dve besedi, pa zaključim, kar se tiče DUTB. Dejstvo je, da DUTB je bil v sistemu ali procesa upravljanja, nekako opredeljen kot enotirni sistem in moje skromno stališče je, da enotirni sistem upravljanja državnega premoženja preprosto v Republiki Sloveniji ni sprejemljiv in bom tudi povedal, zakaj menim, da ni sprejemljiv. Nadzor nad vodstvom DUTB-ja, prav gotovo in skladno z zakonom, ima ta tako imenovana izvršilna veja oblasti, konkretno Ministrstvo za finance. Ampak, njen nadzor, po Zakonu o gospodarskih družbah in korporativnem upravljanju, je predvsem nadzor nad zakonitostjo poslovanja in praviloma, to načeloma nikoli ni sporen. Največji problem pri tem enotirnem sistemu upravljanja pa je, da je upravni odbor družbe, popolnoma samostojen pri sprejemanju odločitev in sklepanju pravnih poslov in dejstvo je, da ta upravni odbor, ima tako imenovano, izvršilno kot tudi nadzorno funkcijo. Pa tudi to bi še nekako razumel, vendar v Republiki Sloveniji se dogaja predvsem problem, v osebah, ki so imenovane predvsem za predsednika upravnega odbora, kot tudi glavnega izvršilnega odbora. In tu imamo mi, tudi na področju DUTB in upravnega državnega premoženja, največji problem. Prehajam na drugo zadevo, v zvezi s predlogom, kolikor mi je še časa ostalo. Glejte, koalicijska pogodba te koalicije, je jasno zapisana. Prenova stanovanjske politike, povečanje fonda najemnih stanovanj, s poudarkom na mladih in mladih družinah, vzpostavitev sistemskega vira za gradnjo stanovanj, ter dviga namenskih, proračunskih sredstev, in tudi še v nadaljevanju, gradnja najemniških stanovanj. To je tisto in upam, da iz zaveze koalicijske pogodbe, da bo dejansko se tudi v tem mandatu naredil tisti, tako imenovan, potrebni premik, ki desetletja, se ni bistveno izboljšalo. Zdaj, če sem še vedno pri predlogu predlagatelja, se moram dotaknit predvsem resolucije o nacionalnem stanovanjskem programu, ki je bilo že nekaj omenjeno, v današnji razpravi. Stanovanjski sklad Republike Slovenije je glavni izvajalec stanovanjske politike in tisto, kar izredno pozdravljam v tej resoluciji, je naslednje -Stanovanjski sklad Republike Slovenije, mora v prvi vrsti postati ponudnik javnih najemnih stanovanj, kajti, trenutna vloga investitorja in graditelja stanovanj, namenjenih prodaji, to, kar Stanovanjski sklad Republike Slovenije naj bi izvajal, mora nadomestiti si z vlogo ponudnika in skrbnika najemnih stanovanj in s tem se prispeva večja dostopnost stanovanj in tako, kot je v koalicijski pogodbi zapisano, pomeni, viri in pogoji, za vzpostavitev tega sistema morajo bit drugačni, ne pa, da se s predlogom družbe za upravljanje terjatev bank, tako ali drugače, želi nekako rešit, ki si upam trdit, da to je zgolj, zgolj samo, lepo se sliši, operativno ali izvajalsko, pa mislim, da je to zelo malo uspeha. Zakaj dajem velik poudarek na stanovanjski sklad, najsibo republiški ali občinski? Glejte, če pogledate, Stanovanjski sklad Republike Slovenije ima že danes v pripravi več izvedb, več projektov za izgradnjo javnih najemnih stanovanj in ni skrivnost, da po nekih javnih podatkih je to govora preko 160 milijonov evrov in za katero se je ta Stanovanjski sklad Republike Slovenije tudi zadolžil ni pa mogoče predvideti, da bo neki bistveni premik v relativno kratkem času kot je tudi s strani predlagatelja bilo že omenjeno, da ni tako finančno kot tudi kadrovsko sposoben v doglednem času realizirati že to, kar si je on sam v svojem programu zastavil svoj cilj. Sedaj kakršnikoli prenos nepremičnin iz DUTB na Stanovanjski sklad, ki se ga s tem predvideva nisem zelo optimističen, da bi to bil neki poseben očitek. Če že po svojem programu več ali manj ne moremo nekako aktivneje izvajati tisto svojo pristojnost. Samo še besede, kar se tiče prenosa, ki predlaga v tem 10.b pa 36. členu Zakona o uravnavanju kreditne stabilnosti bank. Tukaj moram priznati, da se nekako bom vrnil na stališče Zakonodajno-pravne službe, ki je v zvezi s tem dala svoje mnenje v lanskem letu. Dejstvo je, da Zakonodajno-pravna služba je opozorila glede na pristojnosti sedaj veljavnega Zakona o uravnavanju kreditne stabilnosti bank in ta skrb za uresničevanje javnega interesa na področju stanovanjske politike z neodplačnimi prenosi nepremičnin na sklad ni združljiv kot sem uvodoma omenil tudi z cilji samega zakona, ki smo ga ustanovili se pravi Družbo za upravljanje terjatev bank. Skratka, zaključujem, da ta predlog daje prav gotovo neki poziv, da se stvari tako ali drugače začnejo premakniti, ga pa ne podpiram. Hvala lepa.
Hvala lepa. Repliko ima predlagatelj. Izvolite, gospod Mesec oziroma v imenu predlagatelja.
Hvala za besedo. Hvala za tole razpravo. Jaz bi se rad na par stvari odzval. Sedaj naprej gospod Verbič je začel svoje stališče s tem, da je to sicer všečen predlog, ampak da pa ne ve ali je intenca predlagatelja biti predvsem všečen ali kaj drugega tako, da jaz bi samo rad povedal to, kar smo tudi napisali v obrazložitvi zakona zakaj sedaj drugič predlagamo ta zakon. Ta zakon smo predlagali v malo drugačni obliki že lani pod Šarčevo vlado, takrat ni bil sprejet, je bilo pa sprejeto na Vladi, da bo Vlada kot skupščina DUTB naložila slabi banki, da prenese 9 nepremičnin slabe banke na Stanovanjski sklad. Tri so bile prenesene oziroma za tri so bile sklenjene pogodbe, za ostalih 6 pa smo pred 14 dnevi na Odboru za finance, ko sem spraševal sekretarko - mislim, da je bil sekretar z Ministrstva za finance - kaj se dogaja je bilo pa rečeno, da je stvar zamrznjena oziroma za enkrat ustavljena na Vladi in zato smo se odločili, da poizkusimo ponovno s tem zakonom, da spodbudimo prenos teh nepremičnin slabe banke na Stanovanjski sklad. To je intenca predlagatelja. Sedaj pa mogoče, kar se še drugih stvari tiče. Večkrat smo danes že slišali, da je bila DUTB ustanovljena z namenom, da očisti slabe bilance oziroma bilance bank slabih terjatev, potem pa, da zadnje iztrži najvišjo možno vrednost in s tem povrne strošek davkoplačevalcem, ki smo v državno blagajno morali oziroma ki smo bili oškodovani tako ali drugače za 5 milijard evrov z bančno luknjo. S tem se seveda strinjam. Problem pa je oziroma razlika med nami in tistimi, ki opozarjate na to pa je, da mi ne vidimo, da je najvišja možna vrednost tukaj nujno finančna. Če bomo kot je že Nataša prej rekla ta zemljišča prodali za 50 milijonov evrov, potem pa začeli reševati stanovanjsko politiko in rekli Stanovanjskemu skladu, naj pridobi primerljiva zemljišča, bo zelo verjetno zanje plačal več, kot bi plačali zdaj, če bi jih prenesli s slabe banke. Se pravi, najvišja možna vrednost za davkoplačevalce je, da se prenese ta zemljišča na Stanovanjski sklad po ugodni ceni in s tem zagotovi ugodno gradnjo neprofitnih stanovanj. To bo najboljši izkoristek na dolgi rok; če se pa pogovarjamo samo na kratek rok, kako zdajle optimizirati vrednost, potem pa, seveda, prodajmo. Ampak če prodamo, potem moramo vedeti, da smo naredili korak nazaj v stanovanjski politiki in da bo stanovanjska politika zaradi tega lahko tudi za nekaj 10 milijonov evrov dražja, ko se jo država zares loti. In še zadnja stvar, koalicijska pogodba zdajšnje Vlade. Res je, tudi sam sem jo šel brat in sem opazil zaveze po povečanju fonda za gradnjo javnih najemnih stanovanj, dvig proračunskih sredstev in tako naprej. In če koalicija namerava izpolnjevati svojo koalicijsko pogodbo, mislim, da lahko ta predlog razume samo na en način, in to je, kot korak k uresničevanju te pogodbe. Seveda pa bo treba jeseni narediti več. Zdaj smo dobra dva meseca pred rebalansom proračuna, takrat bo treba Stanovanjski sklad okrepiti, zato da bo lahko začel to politiko tudi kadrovsko in finančno izvajati. Čez poletje pa v Levici ne vidimo popolnoma nobenih ovir, da ne bi tega časa izkoristili za to, da se vsaj prenese ta zemljišča in s tem naredimo nek droben prvi korak za to, da ta država končno dobi neko evropsko primerljivo stanovanjsko politiko.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Andrej Rajh, pripravi naj se gospod Gregor Perič.
Hvala lepa, predsedujoča, za besedo. Stanovanjska politika, stanovanjska problematika je v Sloveniji kar pereče vprašanje. Praktično ni Vlade, ki se z njo ne bi srečala in jo poskušala rešiti. Prenos primerih zemljišč s slabe banke na Stanovanjski sklad oziroma stanovanjske sklade je korak v pravi smeri. Ni pa to edini potrebni in nujni ukrep. Mi pred nadaljnjimi vsebinskimi ukrepi potrebujemo pregled stanja, torej vedeti, koliko stanovanj potrebujemo, koliko jih je na trgu, koliko jih je v neprimerni uporabi, pa pod to neprimerno uporabo razumem tudi to, da nekdo živi v prevelikem ali pa premajhnem stanovanju zaradi različnih življenjskih okoliščin. Naj povem, da imajo stanovanjski skladi velike težave z neplačevanjem najemnin, z neplačevanjem obratovalnih stroškov, ki jih morajo za svoje najemnike zalagati, in to jim seveda otežuje poslovanje. Tipičen primer je tudi Medobčinski stanovanjski sklad Mestne občine Maribor, ki je dejansko bil prisiljen zaradi razmer, v katerih se je znašel, stanovanja odprodajati. In ravno v tej luči bi potrebovali celostni pregled potreb po stanovanjih, torej uradni dokument, ne ocene, po mestnih občinah in po občinah nasploh, in tudi kataster fonda. Osebno nikoli nisem bil naklonjen temu, da se v stanovanjske bloke vnaša sistem kratkotrajnega najema, ker to pomeni porušitev socialne strukture bloka. To je še posebej zdaj razvidno v epidemiji covid. Zamislite si, da stanujete v nekem stanovanjskem bloku, pa nekdo pride zraven, ki je okužen s tem virusom, kaj se bo zgodilo z vsemi stanovalci, kakšni so ukrepi. In tudi se mi ne zdi prav, da se lahko na podlagi nekega dogovora spremeni kar namenska raba bloka iz stanovanjske v hotelsko, mislim, da je to zloraba zakonodaje in tudi ni namen stanovanjskega bloka, niti za to ni bil plačan ustrezni komunalni prispevek, da se lahko kar na tak način spremeni njegova raba. Kot sem že prej povedal, vse to, o čemer danes govorimo, pa ima vzrok tudi v anomalijah na stanovanjskem trgu in visoke cene, ki smo jim priča in ki nimajo podlage v prihodkih naših državljanov, kažejo po tem, da je potrebno tu sprejeti sistemske ukrepe. Pri nas opažamo, da praktično nimamo profesionalnih podjetij, ki bi, torej razen stanovanjskih skladov, občinskih ali pa državnega stanovanjskega sklada, ki bi upravljala in oddajala nepremičnine. V tujini je običajno, da na primer tudi pokojninske družbe vlagajo v stanovanjske projekte in omogočajo v bistvu na en sistemski način oddajanje stanovanj, pri nas pa se praviloma na trgu srečujemo z individualnimi najemi, kar je seveda tudi ena anomalija, da se pri nas profesionalnim podjetjem s tem ne izplača ukvarjati, posameznikom pa. In to je zadeva, ki jo bo država, vlada morala rešiti. Prav tako nekako pristopiti k vzpostavitvi alternativnih stanovanjskih skupnosti. V tujini imajo tudi možnost, da za pokojnino varčujejo preko nakupa stanovanja. To mislim, da je en dober predlog, dobra praksa. spomnimo se, pri nas ta praksa ni mogoča in če, torej ko nekdo želi varčevati za pokojnino, mu ob plačilu najemnine za stanovanje za karkoli bolj konkretnega zmanjka, torej nima na voljo ne dovolj sredstev za pokojninsko varčevanje, kaj šele, da bi lahko ob teh cenah sanjal o nakupu stanovanja. Zato bi bilo smiselno tudi omogočiti, da se odplačevanje kredita za nakup stanovanja upošteva kot dolgoročno varčevanje za nakup, torej za penzijo. To je ena zadeva, ki jo lahko tudi razumete kot predlog. Druga zadeva. Ko govorimo tudi o ponudbi stanovanj na slovenskem trgu, mi nimamo začrtanih jasnih standardov, smernic. Tudi, če čitate nepremičninske oglase, boste opazili, da pravzaprav ni nikoli jasno, kako veliko je stanovanje, ki se prodaja. In tu obžalujem, da v noveli zakona o nepremičninskem posredovanju nismo tega jasneje določili. Govorijo o bruto, neto površini - klet in pomožni prostori niso del stanovanja, ampak so pomožni prostori in bi tako morali biti povsod jasno označeni, žal niso. In seveda to prispeva k zmedi na nepremičninskem trgu. Se pa moramo zavedati, da je problematika kompleksna, da v bistvu moramo kot družba predvsem stremeti, da bomo imeli na voljo dovolj najemnih stanovanj po razumni ceni, zato je kataster obstoječega trga in stanja še kako pomemben, če želimo v realnem času zadeve rešiti. In seveda to je tudi ena racionalna pot, ker v bistvu že sam zakon o prostorskem načrtovanju nas napotuje k temu, da moramo obstoječo infrastrukturo, obstoječi stavbni fond izkoristiti preden začnemo graditi novega. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Perič se je odpovedal besedi. Predvidevam, da tudi gospa Gregorčič? Tako, da je naslednji razpravljavec gospod Boštjan Koražija. Pripravita se pa še, kot zadnja dva, dr. Tašner Vatovec in Ljubo Žnidar. Izvolite.
Spoštovana predsednica, najlepša hvala. Saj v bistvu zdaj ko poslušam te razprave danes v državnem zboru, se stalno uporabljajo te politične floskule, da je nekaj všečno, da je nekaj pač naredil z nekaj namenom. Ja, v bistvu predlagali smo zakon oziroma predlog spremembe in dopolnitve ravno zato, da bi končno uredili problem nepremičninskih oziroma stanovanj v Sloveniji, sploh, ko se gre, na zdravje, sploh ko se gre za mlade, mlade družine, pa tudi za tiste, ki so socialno ogroženi. Zdaj, ko se govori o DUTB, se dostikrat tako govori, kot da je to neka zadeva, oziroma neka firma, ki obstaja na nekem planetu in ni del slovenskega, oziroma ni del države Slovenije. To me tudi posebno in zelo žalosti in tudi precej zmoti stalno, ko poslušam takšne razprave, ker dejansko, zato je tudi bila ustanovljena, da, ne samo da je v pomoč, ampak da tudi pomaga pri prestrukturiranju. In to je tudi naša zadeva oziroma tudi naš »point« oziroma poanta tega predloga, da v bistvu tudi mi pomagamo oziroma pač, da damo predlog, da DUTB potem tudi sprosti oziroma, da pomaga s tem, da se omogoči potem na tem nepremičninskem trgu, da lahko ljudje lažje in tudi cenejše pridejo do stanovanj, ki pa jih, ki pa vemo, da jih v Sloveniji ne samo primanjkuje, ampak se bojim, da je bilo tudi z neko načrtno politiko zadnjih 10, 20 let celo to nekako namerno in sproducirano, ne bom, samo sugeriram, ker ne poznam čisto vseh zadev, ampak glede na občutek, tudi ko se pogovarjam z mladimi, me tudi to konstantno opozarjajo, da v bistvu imajo dosti tega, da se stalno politično rešuje, ampak želijo, da se strokovno rešujejo stvari, se pravi sploh ko se gre za njihov problem, ali je to stanovanje ali kaj drugega. In tu tudi jaz vidim celo, cel problem tudi teh razprav v Državnem zboru, da dostikrat mi ponudimo dobro strokovno rešitev, seveda smo stalno pripravljeni na razgovor oziroma na pogovor, na predloge, na sugestije, na karkoli, in potem se stalno na naše predloge odgovarja, bom rekel, v politični, nekem narativu, se pravi, da pač ne odgovarja strokovno nazaj, čeprav moram pozdraviti gospoda Verbiča, da njegove razprave so ponavadi zelo strokovne, ne, treba priznati. Veliko ljudi pa tudi dostikrat zelo politično odgovarja na naš predlog ali kakorkoli. Kot že rečeno, v Slovenji imamo resen problem in mislim, da je skrajni čas, ne samo, da ga začnemo reševati, ampak danes je idealno priložnost, ne da ga rešimo, oziroma, da ga tudi daljnoročno rešujemo in to mislim, da se moramo danes tukaj vsi zavedati in tudi stalno zdajšnjo koalicijo, oziroma sploh stranka, glavna, koalicijska, SDS, je stalno tudi prej, ko je bila v opoziciji, je stalno predlagala zelo všečna, bom rekel v narekovajih, ker to nam tudi dostikrat vržejo pod nos, ne, stvari, pa smo tudi dostikrat podprli, pa ne zato, da bi bili všečni predlogi, ampak zato, ker so bili predlogi, ki so res reševali neko dejansko stanje oziroma neko dejansko težavo, ali je to v družbi ali v državi. In tudi pričakujem od njih to konstruktivnost nazaj oziroma, da bodo tudi v bodoče tako konstruktivni, in tudi, ko bomo predlagali ali rešitve ali zakone, kakorkoli, da bodo tudi prisluhnili pa tudi mogoče celo tudi kaj podprli. Kaj sem še mislil? Dejansko, glejte, zdaj ne vem, jaz se pač ogromno srečujem z različnimi skupinami družbenimi in stalno je ena zadeva, ki pač, mislim, da se bo res treba zamisliti nad tem pa narediti neko samorefleksijo politično narediti, tudi družbeno, v resnici, preveč se v tem Državnem zboru, ne samo politizira, ampak dejansko se politizira z nekimi podatki ali tudi z dejstvi ali celo, ki niso prava, ali pa ki so celo neresnična, ne. In jaz mislim, da bomo tudi morali v tem Državnem zboru enkrat se konkretno dol usesti, pa se pogovoriti tudi med sabo, da se bodo tudi recimo, ko pride do nekih podajanj nekih neresnic oziroma tudi zgodb, ki so za lase privlečene, da bomo tudi to enkrat, ne samo sankcionirali, ampak tudi nekako etično-moralno pristopali k temu, ne. To je zaenkrat to, bom pa se še prijavil k razpravi nazaj, hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo dr. Matej Tašner Vatovec in pripravi se še kot zadnji gospod Ljubo Žnidar. Izvolite.
Ja, hvala lepa, podpredsednica. Zdaj ob teh protiargumentih, ki smo jih slišali, predvsem v stališčih, razprave ni bilo veliko glede tega zakona, vedno dobim občutek, da se išče načine, kako neko stvar ne narediti, kot pa obratno, se pravi kako neko stvar narediti. Zdaj, če se najprej dotaknem glavnih dveh protiargumentov za sprejem tega zakona, to je, kaj je pravi namen Družbe za opravljanje terjatev bank, in da je pač ta zakon v nasprotju s tem glavnim namenom slabe banke in druga težava, ki jo imate, ta neodplačnost, zakaj bi DUTB neodplačno podarila, kot je rekel kolega Horvat, ta zemljišča stanovanjskemu skladu. Ta argumenta sta pravzaprav povezana in tudi moj odgovor na to je nekak povezan. Zdaj prvo kar se tiče namena DUTB, saj se je že Luka dotaknil tega vprašanja. Ja. DUTB je pač nekako prevzel tistih 5 milijard bremen oziroma milijardo in pol bremen, ki so ostali v teh slabih terjatvah takrat po krizi in predvsem po tem, ko smo prebivalke in prebivalce te države oziroma, ko je država teh 5 milijard pač za sanacijo bančne luknje dala, ustanovila zato, da se skuša nekako ljudem vrniti to kar so vložili v banke. To kar se je zgodilo takrat je, da smo kot družba pravzaprav financirali te izgube, ki so jih imele banke, po drugi strani pa so se dobički, ki so se ustvarjali ob vzpostavitvi DUTB, pa tako rekoč privatizirali oziroma najboljše so jo odnesli tisti, ki so pravzaprav zakuhali te dolgove. To je ena stvar. Tako da, ena stvar je ta, da bi na eni točki morali nehati reševati DUTB in iskati druge rešitve oziroma njegove druge funkcije in gotovo je ena od teh drugih funkcij bi morala biti tudi ta javni interes, ki ga imamo. Pač na DUTB stoji nekaj zemljišč, Stanovanjski sklad jih je identificiral, ki so uporabna za delo stanovanjskega sklada in kot rečeno, če bi ta zemljišča prenesli na stanovanjski sklad, bi lahko imeli kot se rado reče v zadnjih letih, bi lahko to imelo neke multiplikativne učinke. Skratka, tudi če bi DUTB izgubila tisti 1 % prilivov zaradi takšnega prenosa, bi to imelo koristi na drugi strani in glede na to, da so to vse institucije, ki so v bistvu v državni oziroma javni lasti, tukaj ni nekih hudih izgub ali pa zadržkov. Tako, da toliko o tem kaj je ali pa kaj bi lahko bil namen DUTB. Kar se tiče neodplačnosti in tudi tistega prenosa, ki se je zgodil s sklepom Vlade pa imamo s tem že itak problem. Tukaj imamo problem, ki trči v bistvu tudi ob to, po kakšnih zakonih mora ravnati po eni strani seveda Stanovanjski sklad Republike Slovenije in to je Zakon o stvarnem premoženju države lokalnih skupnosti, ki predvideva, da pri nakupovanju oziroma pri prevzemanju nekih novih nepremičnin mora, ko opravi neko cenitev, javni stanovanjski sklad tudi upoštevati cenilec namen, se pravi, da gre za neprofitna javna stanovanja kar je neka diskrepanca s stanovanji za trg, če jih tako poimenujemo, skratka nek cenilec, ki bi delal za DUTB, bi seveda vrednost teh zemljišč ocenil bistveno višje in tukaj imamo to nesorazmerje med tem kakšne so dejanske vrednosti teh zemljišč za stanovanji sklad ali pa za DUTB. Zato tudi predlagamo, da bi v bistvu država tukaj delovala kot nek posrednik oziroma, da bi se najprej z DUTB stanovanja prenesla na Republiko Slovenijo ker bi s tem lahko tudi skladno z ostalimi zakoni, recimo Zakonom o javnih skladih lahko država potem prenesla te nepremičnine na stanovanjski sklad in bi se potem upoštevale kot širitev stanovanjskega sklada. Tako, da to je tudi v bistvu najbolj racionalna rešitev, ta neodplačni prenos od DUTB preko Republike Slovenije na javni stanovanjski sklad je iz tega vidika najbolj racionalno. Ampak ta zgodba v bistvu že od takrat, ko smo prvič v Levici predlagali ta zakon kaže na v bistvu to kar poudarjamo že ves čas, na pomanjkanje prioritet. Kaj so prioritete? V Levici trdimo, da bi morala biti stanovanjska politika ena ključnih prioritet ne samo v tem času, ampak v zadnjih desetih letih, in da je bila več kot uspešno spregledano to področje. In na žalost je tudi ta epidemija pokazala, da so zaostanki na tem področju, zaostanki na področju stanovanjske politike in javnih investicij v stanovanjsko politiko pokazali kakšne težave nam to lahko povzroča v časih krize, v časih recesije in tako naprej. In epidemija, takšna kot smo jo imeli, namesto da bi v bistvu bila izgovor vladi zato, da nekaj naredi, tudi glede ljudi, ki živijo v najemu in tako naprej, ampak ja na žalost bilo ravno obratno. Se pravi, epidemija je postala izgovor, da Vlada ne naredi ničesar. Recimo, Avstrija je za primer v tem času, ko je bila razglašena epidemija zamrznila najemnine. V Berlinu so omejili rast najemnin. V Sloveniji pa smo to vprašanje enostavno spregledali, čeprav smo v Levici predlagali, da bi se tudi to vprašanje naslovilo, ampak ni bilo posluha za to. Še naprej, v prvem proti korina paketu, ko smo govorili o zamrznitvi kreditov za čas trajanja epidemije oziroma še eno leto po tem, smo predlagali seveda da bi tudi obresti zamrznili skupaj s krediti, ampak ne. Vlada se je raje odločila, da bodo obresti tekle naprej in gre tudi tukaj za visoke obresti, recimo, za stanovanjske kredite, ki so tudi vplivali na zmožnost ljudi, da prebrodijo to krizo. Kot je že Luka povedal, je Vlada v tem času potem še zamrznila prenos preostalih nepremičnin, ki so bile na tem seznamu 17-ih za prenos in s tem v bistvu pokazala kje je dejansko prioriteta te vlade glede stanovanjskega vprašanja. Da je v bistvu bolj pomembno zagotavljati še kakšen procent prilivov DUTB, zato da je njihova likvidnostna slika boljša, kot sicer, kot pa da bi tvegali ta procent in ta stanovanja, te nepremičnine, ta zemljišča dejansko prenesli na stanovanjski sklad, kjer bi lahko ob rebalansu ob tudi pomoči, ki prihaja s strani Evropske komisije v bistvu začeli zaganjati stanovanjski sklad, mu dodeliti dovoljšna sredstva, da lahko skupaj s tem korakom, se pravi z nekim osnovnim naborom nepremičnin, ki bi jih imel in dodatno finančno injekcijo s strani proračunskih sredstev začel graditi tistih manjkajočih deset tisoč stanovanj ali pa še več in dejansko začeti naslavljati stanovanjsko problematiko ljudi. To bi bilo nekako zelo enostavno v bistvu narediti v teh parametrih, kot rečeno to bi bil prvi korak. Seveda si nihče ne dela iluzij, da je ta prenos nekaj zemljišč stvar, ki bo rešila stanovanjsko vprašanje ali pa vprašanje stanovanjske politike v Sloveniji. Je pa en od korakov, ki bi ga lahko izkoristili. S tega vidika, seveda, še enkrat poudarjam, vedno se išče razloge kako neko stvar ne narediti kot pa razloge, kako kakšno stvar izkoristiti zato, da se naredi. V zaključku samo to, mi imamo veljavno resolucijo na nacionalnem stanovanjskem programu. Bila je sprejeta leta 2015, 2014 za desetletno obdobje, kjer je zelo jasno tudi predvideno, da se lahko lastnina, ki ga ima DUTB uporabi v tem smislu javne koristi. Se pravi, da se prenese ta zemljišča iz DUTB na Stanovanjski sklad. Sedaj vprašanje je, kako in kdaj, pet let je od sprejetja te resolucije. Mislim, da je že kakšnih 20 let od nefunkcionalne stanovanjske politike v tej državi in mislim, da je čas sedaj zato, da se začne o tem ne pogovarjati, ampak resno delati na tem, da bo stanovanjski sklad ustrezno financiran in da bo lahko izgradil te manjkajoče kapacitete, ki jih potrebujejo. Potrebujejo jih mladi, potrebujejo jih mlade družine, potrebujejo jih delavci, mladi in starejši. In to je edini način, da lahko normaliziramo to področje v tej državi.
Hvala lepa. In še kot zadnji razpravljavec gospod Ljubo Žnidar. Imate besedo.
Hvala lepa, spoštovana podpredsednica. Kolegi in kolegice! Vsi v dvorani se verjetno zavedamo, da z DUTB ne bomo rešili stanovanjske problematike, ki jo imamo v Republiki Sloveniji. Res je, da je osnovna naloga DUTB, da gospodarno ravna s prenesenimi terjatvami, ki so jih imele banke, in da je v tem delu tudi precej stanovanjskega fonda in ostalih nepremičnin. Ampak DUTB mora tu ravnati predvsem kot skrben in dober gospodar s tem premoženjem. Velikokrat je bila danes dilema, ali te prenose opraviti odplačno ali neodplačno. Po mojem mnenju velike razlike ni, v vsakem primeru je treba seči v državno finančno malho, tako ali drugače. Nekje nastane ta del, ki je vezan tudi na sredstva oziroma kam dejansko, če po domače ali pa finančno rečem, to zadevo poknjižiti. Seveda, danes je bilo tudi slišati, da je bilo veliko všečnih predlogov od strani strank glede rešitev za stanovanjsko problematiko. Pa poglejmo, kako ti primeri dejansko zgledajo v praksi. Poglejte, bila je sprejeta resolucija leta 2015. Danes je pet let mimo. Kakšni so rezultati te resolucije 2015-2025? Ni rezultatov, ni uspehov. Ni bilo reševanja stanovanjskih problemov mladih družin. Tako dajmo tu biti bolj konkretni. V Slovenski demokratski stranki smo predlagali kar nekaj všečnih predlogov, ki pa niso bili sprejeti, niso bili potrjeni in jih ni bilo možno udejanjiti, kajti če si v opozicijskih vrstah, podajaš predloge, ki niso sprejeti, potem seveda ne moreš dobrih predlogov udejanjiti, jih uzakoniti in tudi spraviti do te mere, da ugledajo luč sveta, oziroma do te mere, da rešiš stanovanjsko problematiko. Res je, da tudi Stanovanjski sklad nima tistih pravih pooblastil, prave funkcije, prave, jasne in natančne strategije, kako reševati stanovanjsko problematiko v Republiki Sloveniji. Lahko povem zelo praktičen primer, ki sem ga doživel v Angliji, v Cambridgeu. Lastnika hiše, mož in žena, oba sta bila že kar v letih, bila sta stara okoli 67, 68 let, pa sta se pohvalila, da sta odplačala kredit za vrstno hišo, pa moram reči, da kar v elitnem delu mesta Cambridge. Pa sem ju vprašal, sem rekel: »To pa je bil zelo neugoden kredit, da sta tako dolgo v svojo starost odplačevala ta kredit.« Pravita: »Ne, ne, ne, ta kredit je bil zelo ugoden.« Bil je zelo ugoden, ker so bile izjemno nizke obresti, tudi delna subvencija je bila, in odplačljiv je bil na zelo dolgo dobo. Se pravi, to je bil za njih zelo ugoden kredit. Tudi v Slovenski demokratski stranki smo predlagali, da se predvsem za ugodno reševanje mladih družin ponudijo zelo ugodni krediti. Seveda, tudi ta ugodnost nekaj stane. Nobeno reševanje stanovanjske problematike dejansko ne bo šlo brez stroškov. Ampak bistvo v tem primeru, v tem segmentu pa je, da se dejansko reševanje stanovanjske problematike predvsem za mlade v Sloveniji privede do prakse, se pravi, da se udejanji. To je bistvenega pomena. Seveda tega predloga v Slovenski demokratski stranki ne bomo podprli, kajti tudi to v sami presoji predloga zakona kot tveganje ni opredeljeno, kakšno je finančno obremenitev za proračun. Vemo, da v vsakem zakonu je potrebno nujno predstaviti tudi, kaj pomeni sprejem nekega zakona in kakšne so finančne posledice za proračun. To meni v tem predlogu tega zakona mi to manjka, ni pravega izračuna, kako bi ta zakon vplival dejansko na proračun Republike Slovenije. Tako, da tega predloga ne bomo podprli, smo pa seveda za vsak dober predlog, ki bo v praksi reševal stanovanjsko problematiko predvsem za mlade, bomo pa z veseljem podprli.
Hvala lepa. S tem prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnica vlade in pa predlagatelj. Predstavnica vlade, želite besedo? Ne? Predlagatelj? Izvolite, gospod Mesec.
Hvala lepa. Jaz se zahvaljujem vsem za konstruktivno razpravo, bi pa rad par stvari še za konec povedal malo širše. Zdaj najprej kar se tiče tega s čimer je moj predhodnik Ljubo Žnidar zaključil, posledice za proračun. Poudarjam, mi prenašamo oziroma predlagamo prenos premoženja iz DUTB-ja na stanovanjski sklad – iz enega državnega žepa v drug državni žep. Se pravi v tem smislu se nič ne spremeni. Če vas pa zanima, kako izgleda vrednost 50 milijonov v državnem dolgu, pa bom ponovil, kar sem rekel prej. Trenutno je po SURS-u državni dolg 31,74 milijard, če k temu prištejete 50 milijonov, je to 31,79. Se pravi pogovarjamo se tukaj o nekem premiku, ki gre v decimalke kar se tiče obsega našega dolga, procentualno ostane vse isto. Ob vseh protikoronskih ukrepih, ki jih bo vlada letos sprejemala, pa se pričakuje, da se bo javni dolg povečal za nekaj milijard, na 80 % BDP-ja, posebej v luči tega, da se bo gospodarska rast tudi zmanjšala. Namreč javni dolg se meri kot količnik absolutnega zneska dolga z BDP-jem države v tekočem letu. Kakorkoli no, to ni najbolj pomembno. skratka vpliv na javne finance je neznaten. Me pa v bistvu malo skrbi. Skrbijo me vaše skrbi o negativnih posledicah za javne finance, v stabilnosti bilance DUTB in tako naprej – kot, da je to najpomembnejša stvar na tem svetu. Jaz bi pa rad povedal neko drugo zgodbo. Tukaj se ne pogovarjamo samo o stanovanjih, ne pogovarjamo se samo o mladih. pogovarjamo se o družbeni mobilnosti znotraj te družbe. Po SURS-u, če boste šli pogledati, poroča, da se je lani iz Slovenije izselilo 13 tisoč 500 ljudi. Leto pred tem, 2018, naj bi se jih izselilo, po poročanju enega od časopisov, ki sem ga zdajle našel na Googlu, 9 tisoč 900. Skratka izseljujejo se po cele generacije. Letos se je na splošno maturo prijavilo dobrih 6 tisoč 800 dijakov, na poklicno maturo pa 10 tisoč 400, se pravi skupaj približno 17 tisoč ljudi. 17 tisoč ljudi je šlo na maturo, 13 tisoč 500 se jih je izselilo - o tem govorimo. In kakšno vezo imajo tukaj stanovanja? Glejte, stanovanjsko vprašanje je ključno za družbeno mobilnost. V 19. stoletju in začetek 20. ko smo se še nekako otepali fevdalnega reda, je tudi iz Slovenije precej ljudi šlo v ZDA. Zakaj so bile ZDA takrat obljubljena dežela? Zaradi tega, ker v Evropi je bila človekova usoda nekako ob rojstvu precej fiksirana. Če si se rodil v elitno družino, v aristokracijo, si premoženje dedoval in se ti zanj ni bilo treba boriti. Če si se rodil v manj srečno družino, v družino podložnikov, pa nisi imel nobene perspektive, da bi kdaj v življenju do premoženja prišel. Mene skrbi, da se v 21. stoletju, kar se premoženjske neenakosti tiče, v resnici vračamo v nek tak svet. Če si predstavljate človeka slovenske periferije, to je konec koncev, tudi moja osebna izkušnja, ki pride v Ljubljano in razmišlja, da bi si tukaj kupil stanovanje, družina nima velikega premoženja, ker hiše na slovenski periferiji niso veliko vredne, plače v Sloveniji tudi niso blazno visoke, so pa zato cene nepremičnin po slovenskih krajih, predvsem v Ljubljani, na obali, pa v nekaterih drugih urbanih središčih, izjemno visoke. Govorimo o stroških 250 tisoč, 300 tisoč, 350 tisoč evrov in tak človek nima druge perspektive, kot da se odloči za najem, ki je tudi drag, če govorimo o nekem stanovanju, ki je primerno za družino, tam, vsaj 70 kvadratov, ga pod 700 evrov na mesec, v Ljubljani, ne boste več našli, plus stroški ali pa da živi doma ali pa seveda obstaja še tretja možnost, da poskuša it v tujino. Namreč, če se postavite v kožo nekega 30 letnika, ki je star 30 let, rad bi rešil stanovanjsko vprašanje, s partnerjem, partnerko in mora vzet, za ne vem, 250 tisoč evrov kredita, to pomeni, da podpiše kreditno pogodbo, ki se bo končala, praktično takrat, ko bo šel v pokoj, ko bo star 60 let ali pa še več, vmes bo pa si nakopal še za 100, 150 tisoč evrov obresti. O takih perspektivah pri nas trenutno govorimo. Skratka, ne pogovarjamo se o stanovanjih, pogovarjamo se o družbeni mobilnosti in ljudje, ki odhajajo v tujino, v precejšnji meri odhajajo zaradi tega, ker je v tujini, v mestih, kot sta Dunaj ali Berlin, ki sta precej priljubljena destinacija pri ljudeh moje generacije, bistveno boljše razmerje med zaslužkom in med ceno stanovanja. Jaz nekaj takih ljudi poznam. Trenutno je ena prijateljica tudi pri meni v stanovanju, na obisku, iz Berlina in ona se je izselila enostavno zaradi boljših perspektiv. Tam je dobila boljšo službo, tam je dobila stanovanje po dostopni ceni. V Sloveniji pa na žalost perspektive za mlade ljudi, ta trenutek, ni in če ne bo začela država stvari premikat, je tudi ne bo. Ponavljam, letos je na maturo odšlo prišlo 17 tisoč ljudi, lani se jih je iz države odselilo 13 tisoč 500 in ponavljam, kar sem rekel na začetku, praktično polovica moje generacije, govorim o mladih med 25 in 30 letom, živi pri svojih starših, ker si stanovanja privoščit ne more in ni res, kar je prej rekel eden poslanec Slovenske nacionalne stranke, češ, vse generacije so imele tak položaj. Ni res. Včasih je bilo treba trdo delat, da si prišel do stanovanja, ampak, si lahko prišel do stanovanja s trdim delom v sedmih, desetih letih. Danes pa z oderuškimi obrestmi, ob oderuških cenah stanovanj, ljudje pri 30 letih, podpisujejo kreditne pogodbe za naslednjih 30 let, ki se bodo končale, ko bodo dočakal 60 let, praktično bodo na robu penzije, ko jih bodo odplačal. Take perspektive pa, si ne želi nihče in samo mi, v tej sobi, imamo možnost, da ta začaran krog prekinemo. Zato bi za konec pozval, da ta zakon podprete. Jaz se lahko strinjam s tistimi, ki pravite, da ta zakon ne bo rešil stanovanjskega vprašanja. Seveda ne, bo pa začel reševat stanovanjsko vprašanje.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa je čas, določen za razpravo, še ostal, sprašujem, ali želite na podlagi 71. člena Poslovnika še razpravljati? [[Da.]] Vidim samo eno prijavo - gospa Mojca Škrinjar. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Moram povedat, da iskreno razumem namero in razumem, kar je povedal gospod predhodnik Luka Mesec. Verjamem, da si želite to situacijo razrešiti. Banke so bile sanirane z denarjem davkoplačevalcev. Ta denar je treba vrniti njim in sicer v proračuna zagotoviti javne storitve, šolstvo, zdravstvo, vojska, policija, infrastruktura. Ta denar rabimo in ga bomo še bolj rabili. Jaz mislim, da je potrebno ustvariti take razmere v družbi, da lahko ljudje dovolj zaslužijo, da si lahko privoščijo normalno najemnino oziroma nakup stanovanja. Tudi drži, kar je povedal še predhodnik gospod Ljubo Žnidar v Angliji najameš kredit in ga odplačuješ do konca delovne dobe, da lahko odplačaš neko vrstno hišo. Kar država res lahko naredi po moje je to, da z inštrumentom urejanja prostora spodbuja gradnjo stanovanjskih sosesk, ki je kombinacija varovanih stanovanj in stanovanj za mlade družine. S projektom dolgotrajne oskrbe bi lahko del mladih v teh soseskah dobil tudi službo morda osebnih asistentom starejšim v varovanih stanovanjih. Soseske bi morale biti relativno blizu enote zdravstvenih domov, v takih soseskah pa bi lahko država nudila tudi neprofitno najemnino za mlade zdravnike, njihove družine ter medicinske sestre in tehnike. Mnogo teh danes res odhaja v tujino, zaradi boljše plače. Ob tem pa se mi poraja misel, vprašanje, dilema ali je način s stanovanjskim skladom in podobnimi stvarmi edina optimalna možnost za to, da mladi dobijo stanovanja. Jaz mislim, da je vezava prostora in podeljevanje pravice neprofitne najemnine skupaj v kombinaciji morda preveč okostenel sistem. Najemnino bi bilo namreč možno financirati iz posebnega sklada in sicer za katerikoli zgrajeno stanovanje kjerkoli v državi, ki bi ustrezalo standardom za podeljevanje neprofitnih najemnin torej gre za neka standardna stanovanja, ne neke zlate marmorne stene. S takim ukrepom, če bi imeli sklad za subvencioniranje najemnin s takim ukrepom bi bila stanovanjska ponudba fleksibilna in bi sledila potrebam trga zaposlovanja. Torej sofinancirali bi najemnino nekomu kjerkoli v Sloveniji, kjerkoli bi ta človek dobil službo. S tem bi tudi prišli do večje fleksibilnosti, kar zadeva zaposlovanje. Dejstvo pa je, da bi v tem primeru potrebovali investitorje, ki bi gradili najemna stanovanja za normalne najemnine. To pomeni, da je potrebno ustvarjati tako okolje, da bodo investitorji zgradili stanovanja, država pa bo mladim pomagala s subvencioniranjem najemnim kjerkoli v Sloveniji bi taka najemna stanovanja bila zgrajena. To je najbrž prosti trg, ki bi pomagal tudi pri trgu dela, investitorji pa seveda bi morali dobiti zagotovilo, da bi lahko svoja stanovanja tudi uspešno zgradili, da bi bile gospodarske okoliščine take. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem zaključujemo razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo bomo v skladu z časovnim potekom seje zbora odločali v okviru glasovanj po prekinjeni seji. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 18. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali ob 14.50 minut. (Seja je bila prekinjena ob 14.14.) (Seja se je nadaljevala ob 14.52.)
Spoštovane kolegice poslanke, kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo s prekinjeno sejo zbora. Prehajamo na 14. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA SEZNANITEV Z MNENJEM IN STALIŠČI PREDSEDNIKA REPUBLIKE SLOVENIJE DO NUJNOSTI SPREMEMB VOLILNE ZAKONODAJE V SKLADU Z ODLOČBO USTAVNEGA SODIŠČA ŠTEVILKA UI32/2015. Besedo dajem predsedniku Republike Slovenije gospodu Borutu Pahorju za predstavitev mnenja in stališč. Gospod predsednik, imate besedo.
Hvala, spoštovani gospod predsednik, visoki zbor. Kot predsednik republike, ki podpiše ukaz o razpisu parlamentarnih volitev, vas danes najbolj spoštljivo prosim, da ne odlašate in da v roku, pravočasno, ki ga je določilo ustavno sodišče, uveljavite njegovo odločbo glede volilne zakonodaje. Ta rok se izteče 21. decembra letos. Državni zbor ima torej še pol leta časa, da sprejme zakon, ki bo skladen z ustavo. To je dovolj časa, če se bo to delo nadaljevalo takoj, vsako odlašanje pa bi utegnilo imeti usodne posledice. Če bi bilo potrebno razpisati volitve po sedanji zakonodaji, torej brez predhodne uveljavitve odločbe Ustavnega sodišča, bi na take volitve legla velika mračna senca dvoma o njihovi ustavnosti. Naše državljanke in državljani, ki jih predstavljamo upravičeno pričakujejo, da se kaj takega ne bo zgodilo in da bomo z našim odgovornim in premišljenim ravnanjem zavarovali demokracijo in volitve kot njihov volilni steber. Po mojem mnenju gre za vprašanje rešitve najpomembnejšega ustavnopravnega in političnega problema današnje sodobne Slovenije. S pravočasnim sprejemom zakona, ki bo ustrezno naslovil uveljavitev ustavne odločbe o potrebnih spremembah volilne zakonodaje, bi omogočili legalne in legitimne parlamentarne volitve brez sence takega ustavnopravnega dvoma. Vsako odlašanje bo povečevalo nevarnost, da se bo Slovenija prvič po letu 1990, ko smo imeli prve demokratične volitve. Prvič, po njih znašla v položaju, ko ne bo mogla izvesti verodostojnih volitev. To bi našo državo pahnilo v ustavnopravno krizo in morda celo politični kaos. To se ne sme zgoditi. Spoštovani predsednik, visoki zbor. Ustavno sodišče Republike Slovenije je 21. decembra 2018 ugotovilo, da je 4. člen Zakona o določitvi volilnih enot za volitve poslancev v Državni zbor, ki določa območja volilnih okrajev, v neskladju z Ustavo. Ocenilo je, da več kot četrt stoletja, od sprejema volilne zakonodaje, volilni okraji ne ustrezajo več nobenemu zakonsko določenemu merilo. Razlike v velikosti volilnih okrajev, so po številu volivcev postale v tem času prevelike, saj dosegajo razmerja skoraj 1:4, natančneje 1 cela, proti 1, 3,73, med najmanjšim in največjim volilnim okrajem. Območja volilnih okrajev tudi niso usklajena z mejami novih občin in prav tako ne ustrezajo več zahtevi po geografski zaokroženosti. Ustavno sodišče je zato Državnemu zboru naložilo, da odločbo uveljavi v dveh letih, torej najpozneje do 21. decembra letos. Volitve poslancev Državnega zbora po veljavni zakonodaji, bi pred potekom tega roka bile dopustne. Volitve po 21. decembru letos, pa se v nobenem primeru ne bi mogle izogniti utemeljenim očitkom, o njihovi protiustavnosti in nelegitimnosti, če ta odločba ne bi bila uveljavljena. Še več, kot je zapisalo Ustavno sodišče v ustavni odločbi bi njena ne uresničitev, pomenila kršitev 2. člena Ustave, ki določa, da je, citiram: »Slovenija socialna in pravna država.«, konec navedka in drugega odstavka, 3. člena Ustave, ki določa, citiram: »da ima v Sloveniji oblast ljudstvo.«, konec navedka. Skratka, vsem, ki smo se dolžni ukvarjati s temi zadevami in tudi zainteresirani javnosti, je bilo vendarle takoj jasno, da imamo opravka z ultimativno politično nalogo prve kategorije. Visoki zbor, slabega pol leta pred iztekom roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče, se Državni zbor svoje naloge ne loteva iz ničle. Skupaj, smo doslej glede tega vprašanja naredili zelo veliko. To nam daje tisto prepotrebno upanje, da bomo končno nalogo uspešno in pravočasno opravili. Poglejmo stvar pobliže. Nikoli prej - nikoli prej – ni slovenska politika tako hitro in tako enotno, pristopila k izpolnjevanju odločbe Ustavnega sodišča, kot prav v tem primeru. Nikoli prej. Na prvem srečanju januarja 2019, torej, samo slab mesec kasneje, smo se s predsedniki strank in vodji poslanskih skupin, odločili, da s pogajanji začnemo nemudoma. Parlamentarne stranke so imenovale po dva pogajalca, v letu dni – v letu dni – smo se sestali in usklajevali, v okviru sedmih oziroma osmih krogov pogajanj. Julija 2019, je bilo vnovično srečanje predsednikov strank in vodij poslanskih skupin. O tem vprašanju, smo se dvakrat posvetovali tudi v okviru tradicionalnih srečanj štirih predsednikov in ves čas pogajanj, nam je pri našem delu pomagala delovna skupina Vlade, ki jo je zavzeto vodil minister za javno upravo, gospod Rudi Medved, za kar smo mu vsi zelo hvaležni. Prav tako so nam bili neformalno in formalno, ves čas na razpolago strokovnjaki za volilne sisteme in ustavno pravo, še zlasti dr. Ciril Ribičič, dr. Franc Grad, dr. Igor Kavčič, dr. Saša Zagorc in dr. Jurij Toplek. Ko smo naleteli na probleme, so nam svetovali pravne poti za njihove rešitve – diskretno in javno, pred vso javnostjo. Dosežena sta bila dva dogovora, vsebinski in postopkovni. Prvič, vsebinski dogovor. Dosegli smo soglasje, da sta za uresničitev določbe Ustavnega sodišča možni dve poti in sicer, prva, preoblikovanje volilnih okrajev s spremembo njihovih meja, in drugič, ukinitev volilnih okrajev in uvedba prednostnega glasu, ki bo okrepil odločilen vpliv volivcev na dodelitev poslanskih mandatov. In drugič, dosegli smo v tem času tudi postopkovni dogovor. Dosegli smo namreč soglasje, da v parlamentarno proceduro zakon vložijo poslanci, in sicer z najmanj toliko podpisi kot jih zahteva kvorum za sprejetje zakona. V primeru ukinitve volilnih okrajev in uvedbe prednostnega glasu je to najmanj 60 poslank in poslancev, v primeru preoblikovanja volilnih okrajev pa najmanj 46 ali več. Novembra lani smo zaključili pogajanja o osnutku zakona, ki bi ukinil volilne okraje in uvedel prednostni glas. In začeli smo tudi s pogajanji o končnem osnutku zakona, ki bi spremenil mejo volilnih okrajev, če bi se tako odločili. 59 poslancev se je konec januarja letos kljub enemu glasu premalo odločilo, da vloži v parlamentarno proceduro usklajen osnutek zakona, ki bi ukinil volilne okraje in uvedel prednostni glas. Žal se je pri glasovanju izkazalo, da potrebne podpore za tako spremembo volilne zakonodaje dejansko ni. Naj rečem nekaj osebnega. Čeprav sem skušal pogajanja voditi zelo nevtralno, nisem nikoli skrival naklonjenosti tej spremembi volilne zakonodaje, saj bi po mojem mnenju zelo povečala vpliv volivca na izbiro poslanca, čeprav seveda ne zanikam argumentov, ki govorijo proti taki rešitvi. Ni idealnega volilnega sistema na tem svetu. Gospod predsednik, državni zbor. Tudi zaradi epidemije se aktivnosti glede uveljavitve odločbe od tedaj do danes niso nadaljevale. To je razumljivo. V tem času pa sem opravil krajša posvetovanja z vodji poslanskih skupin, ki se jim na tem mestu tudi sicer zahvaljujem za sijajno sodelovanje, neformalne pogovore z nekaterimi predsedniki strank in nenazdanje tudi z vami, gospod predsednik, uradni pogovor o vprašanju kako naprej. Iz vseh pogovorov razumem, da se je oblikovalo nekakšno naslednje skupno stališče. Prvič, še naprej velja dogovor, da naj predlog zakona vloži skupina poslancev s številom podpisov, ki ustreza pogoju za njegovo sprejetje. Drugič, osnutek zakona o spremembi meja volilnih okrajev naj pripravi seveda vlada. Težko ga pripravijo poslanci zaradi vrste tehničnih podatkov. In se ga pošlje predsedniku državnega zbora, ki z vodji poslanskih skupin oziroma pooblaščenimi pogajalci poskuša doseči soglasje o njegovi vsebini. Ko se taka pogajanja zaključijo, se tak zakon kot predlog s podpisi poslancev pošlje v državni zbor. In tretjič, razumel sem, da obstaja neko splošno razumevanje, da je potrebno spreminjanje volilne zakonodaje jemati kot posebno važen predmet zakonodajnega dela, da mu je treba dati prednostno pozornost glede postopkovnih in vsebinskih vprašanj in da obstaja splošna politična volja ter odgovornost, da se zakon sprejme še letos. Spoštovani gospod predsednik, visoki zbor. Pravočasna uveljavitev odločbe ustavnega sodišča glede sprememb volilne zakonodaje je po mojem mnenju osrednje življenjsko vprašanje naše demokracije in demokratične ureditve naše družbe. Naj pred tem visokim zborom povem naravnost, brez dlake na jeziku: če v predpisanem roku ne bo sprememb volilne zakonodaje in bi se poleg vsega zaostrile še gospodarske, socialne, nenazadnje tudi politične razmere, volitve nebi bile več rešitev. Povedano še bolj jasno: v primeru politične krize volitve ne bodo več rešitev, ampak bodo volitve same po sebi velik, kolosalen problem. tudi zato je to vprašanje prepomembno, da bi smeli tvegati, da bi njegovo reševanje postalo predmet morebitnih trenutnih političnih preračunavanj. Tukaj ni nobenega, ki bi v tem dobil – vsi lahko s takim delom samo izgubimo. Vem, spoštovane poslanke in poslanci, tudi iz razgovora z vami in sicer iz mojih izkušenj na vašem mestu, da ljudi to vprašanje tako rekoč sploh ne zanima in imajo to pravico. Zato so izvolili mene in vas. Zanimajo jih urejanje plač, pokojnin, nezaposlenost, stanovanjski problem, zdravstvene reforme in podobne zanje pomembne življenjske reči. Vendar moram, spoštovani gospod predsednik, če smem iz tega mesta nam in vsem njim reči jasno naslednje, res je, da zaradi obravnave in sprejema potrebnih sprememb volilne zakonodaje vsi ti problemi ne bodo rešeni ne prej ne bolje. To je res. Vendar je tudi zelo res, da če potrebne spremembe volilne zakonodaje ne bodo sprejete, vseh teh problemov sploh ne bo mogoče reševati, ker bo zaradi nelegitimnosti in neverodostojnosti naslednjih volitev prevladalo vsesplošno nezaupanje v demokratični sistem, morda bo nastopila ustavnopravna kriza in kot sem rekel, tudi politični kaos. Vprašanje spreminjanja volilne zakonodaje za večino ljudi ni zanimivo, vendar pa prav vse ljudi močno zadeva, dokler se ne bi soočili z ustavno spornimi volitvami, bi se govorilo o vseh drugih problemih, o takih ustavno spornih volitvah pa bi se govorilo samo o njihovi veljavnosti oziroma neveljavnosti in sploh o nobeni drugi zanje pomembnih stvari. Visoki zbor! Naj sklenem. Letos je mililo 30 let od prvih demokratičnih volitev, na kar smo Slovenci tako upravičeno ponosni. Ne glede na vse morebitne kritike glede našega demokratičnega razvoja, smo lahko na prehojeno pot v teh treh desetletjih ponosni. Slovenija velja za ugledno državo, ki precej uspešno odpravlja demokratično primanjkljaj in krepi temeljne demokratične institucije z demokratičnimi volitvami vred, ki jih nikoli nihče ne doma ne v tujini ne izpodbija. Obstaja pa nevarnost, da bi to lahko zapravili, vendar in to nas sme navdajati z nekim upanjem, optimizmom, obstajajo tudi vse možnosti, da se tej nevarnosti izognemo in na ta način dodatno dokažemo in sebi spet in drugim našo odločenost in zavzetost za demokracijo. Leto dni pred 30. obletnico ustanovitve naše države imamo priložnost, da z našim konkretnim ravnanjem izpričamo naše zavedanje, da je, to bi rad posebej naglas dejal, ustanovitvi naše države botrovala prav demokratična politična pomlad s prvimi demokratičnimi volitvami na njenem vrhuncu in ključne osamosvojitvene ukrepe prav v tej dvorani smo sprejeli po demokratični poti in ob spoštovanju vseh načel pravne države. Tudi v tej luči smo v nastalem položaju vsi skupaj nagovorjeni in odgovorni, da pokažemo svoje najboljše vrline in kljub zelo težavnim političnim in drugim okoliščinam sprejmemo odločitve, ki bodo zavarovale naš demokratični razvoj. Vem, da je naloga, ki jo imate do konca leta zelo težka. V bistvu se zdi skoraj nemogoča, vendar se vsi mi, ki nas predstavljate, zanašamo na to, da vi to zmorete. Zahvaljujem se vam za vašo pozornost in vam želim veliko uspeha pri vašem delu. Hvala gospod predsednik.
Predsedniku republike, gospodu Borutu Pahorju se zahvaljujem za podano mnenje in stališče. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Obveščam vas, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu, 3., 13., 4., 11., 12. in 5. točka dnevnega reda. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 3. točko dnevnega reda – to je z drugo obravnavo Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji v okviru skrajšanega postopka. Nadaljujemo z odločanjem o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 17. 6. 2020, ki je objavljen na eKlopi. Naprej prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SDS, SMC, NSi in Desus k 1. členu pod številko 1. Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 61, proti nihče. (Za je glasovalo 61.)(Proti nihče.) Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo še na odločanje o amandmaju Poslanske skupine Levica k 1. členu pod številko 2. V imenu poslanske skupine obrazložitev glasu kolega Primož Siter.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Pozdravljeni! Amandma, ki smo ga predložili v Poslanski skupini Levica pravi, da je dan športa praznik le pod pogojem, da je dela prost dan. Ta pričujoči predlog zakona ponuja torej dan športa, a mu zato, žal, ugotavljamo, ne zagotavlja osnovnega pogoja, torej dovolj prostega časa. Razumemo intuziazem in navdušenje nad športom kot nekim gradnikom družbe, ampak smo zapriseženi stališču, da je osnovni pogoj za izvajanje tega zakona. Torej, promocijo športa in preživljanje prostega časa z bližnjimi v športu in rekreaciji, da je ključen pogoje pri temu zagotavljanje dovolj prostega časa. Dan športa mora biti dela prost dan, zato tudi predlagamo to dopolnilo po vzoru, recimo, kulturnega praznika ali kakšnega od verskih praznikov, ki jih obeležujemo na prazničnem koledarju v Sloveniji. Šele dela prost dan bo zares omogočil ljudem, delavkam in delavcem, da dan izkoristijo za psihično in fizično, da rečem prenovo, revitaizacijo, da ga preživijo s svojimi bližnjimi, ne pa, da praznik zgolj služi samo nekem piarovskem okviru morebiti političnega razreda, ki se bo želel slikati s športniki ali pa ponašat z njihovimi rezultati. Zato predlagamo torej ta amandma, ki pravi, da dan športa mora biti oziroma postati dela prost dan. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še kdo v imenu poslanske skupine? Če ne, v lasnem imenu kolega Boštjan Koražija.
Spoštovani predsednik, najlepša hvala za besedo. Seveda bom amandma podprl, se pravi, da mora biti ta dan dejansko dan prost dan. To pa zato, ker v bistvu, kot sem že prej v svoji razpravi obrazložil, poglejte, največ za vrhunski šport in tudi za šport sam, ki nam je toliko prinesel in nam tudi veliko pomeni, so največ naredili delavke in delavci. Je tudi prav, da se potem ta dan organizira tako, da bo to dan prost in da bodo lahko tudi vsi ti delavke in delavci dejansko ta dan res izkoristili v namen športa in tudi, da bo ta dan tudi namenjen promociji športa in ne promotorjem športa, kar si v bistvu eni, po mojem, obetajo oziroma pričakujejo. Na koncu bi rekel samo še to, če res mislimo to, kar sprejemamo in govorimo, potem to tudi pordimo, zadeva je v tem primeru, da pač ta dan postane prost dan, da bo to res pravi praznik športa. Kot sem že prej tudi omenil, v resnici imamo srečo Slovenci, da imamo res vrhunske športnike in glede na rezultate, ki smo jih, bom rekel, doživeli in tudi, ki so nam jih prinesli ti naši vrhunski športniki v prejšnjih letih je v bistvu vsako leto Slovencev napolnjena z dnevi športa v bistvu skoraj vsak drug, tretji dan. Še enkrat, podprl bom ta amandma in prosim tudi, da drugi to podprete, ker če že govorimo o športi in o tem, kako nam je pomemben in koliko nam v bistvu tudi prinese, kar je res, boste podprli ta amandma. Hvala.
Hvala lepa. Še kdo? Ne. Glasujemo. Prekinitev [[…]]Deluje? [[…]] [[oglašanje iz klopi]] Glasujemo še enkrat o amandmaju Levice. [[oglašanje iz klopi]] Sveti lučka sedaj ali ne sveti? Je sedaj? Še enkrat glasujemo. Ne dela. Prekinitev 5 minut. Moramo preveriti napravo. (Seja je bila prekinjana ob 15.15 in se je nadaljevala ob 15.19.)
Spoštovane kolegice in kolegi nadaljujemo s sejo! Glasujemo o amandmaju Levice k 1. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 13, proti 50. [[Za je glasovalo 13.]] [[Proti 50.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Končali smo z glasovanji o amandmajih in z drugo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandma k 1. členu. Sprašujem kvalificirane predlagatelje ali nameravajo k temu členu vložiti amandmaje. Ugotavljam, da ne. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me zakonodajno-pravna služba oziroma vlada nista obvestili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. V imenu poslanske skupine obrazložitev glasu, kolegica Janja Sluga.
Hvala lepa. Jaz moram še enkrat povedat, da se je seveda zakon s predlogom za dan slovenskega športa vložil na pobudo Olimpijskega komiteja Slovenije, združenja športnih zvez, torej na pobudo samih športnikov in tej pobudi smo v SMC seveda takoj sledili. V bivši sestavi vlade je temu sledilo tudi ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve, naša bivša ministrica, ki je pobudo nemudoma podprla. Jaz mislim, da si naši slovenski športniki zaslužijo svoj dan, ki pa naj bo skladen s tem, kar so sami tudi predlagali. Torej cilji tega dneva so promocija športa, promocija vrhunskega in rekreativnega športa, športa za vsakdan, promocija športa v vrtcih, promocija športa v šolah, v srednjih šolah, promocija športa na delovnem mestu, zdravje na delovnem mestu in tudi promocija invalidov in športa starejših. Zato je toliko bolj logično, da ta dan ni dela prost dan, pač pa je to na delovni dan, ko se naučimo, kako športno aktivnost, kako zdrav način življenja vključiti v naše vsakodnevne obveznosti in je seveda to skladno tudi s cilji kot jih je predlagal Olimpijski komite Slovenije. Jaz upam, da se bomo v imenu športa ni športnikov danes sposobni o podpori temu njihovemu prazniku poenotiti tudi v tej hiši. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima kolega Aljaž Kovačič. Obrazložitev v imenu poslanske.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Kolegice in kolegi. V Listi Marjana Šarca bomo seveda zakon podprli, nenazadnje smo tudi sopodpisniki. Zdaj, v Sloveniji imamo več praznikov. Praznik je neki dan, ki se spominjamo nekih zgodovinskih oziroma drugih pomembnih dogodkov in ni pomembno ali smo ta dan doma ali pa smo v službi oziroma kjerkoli smo, ampak je pomembno, da se spomnimo nekih zgodovinskih dejstev, ki pa jih probamo živeti oziroma delati celotno leto. in tudi namen tega zakona dan športa je ne le, da bi se tisti dan ukvarjali s športom, ko bo datumsko, ampak da bi mlade, dejansko vse prebivalce Republike Slovenije spodbujali k temu, da je gibanje zelo pomembno - ampak gibanje, ki je zdravo, ne pa prekomerno in da sili k nekemu profesionalizmu. Obenem pa je ta dan tudi kot neka zahvala vsem vrhunskim športnikom, ki so tam od leta 1912, ko je prvi Slovenec osvojil olimpijsko medaljo, se pravi zahvala vsem tem Slovencem, ki so osvojili in ki so dobitniki ne le olimpijskih medalj, ampak tudi vseh svetovnih, evropskih in tudi drugih tekmovanj. Zdaj ta zakon pokriva, kot je predhodnica povedala, ministrstvo za delo, ker je pač to praznik, čeprav gre za šport. In tudi sama debata je morda nekoliko škoda, da ni bilo tudi ministrstva, ki pokriva šport, da bi tudi slišalo, da ta zakon ne bo izboljšal posameznih klubov, posameznih športnikov, da bi njihovo stanje bilo boljše, zato je v tem času ko bo bruto domači proizvod padel, ko bo gospodarska kriza, še toliko bolj pomembno, da bo vlada znala prisluhniti vsem tem kolektivom in poskrbela za šport. Kajti, vemo, ko bo kriza v podjetjih, bodo imeli še manj denarja, da bi lahko tem klubom pomagala. In upam, da bo ta praznik neka spodbuda tudi za Vlado, da ne bo pozabila na šport, mogoče tako, kot je v vseh mega zakonih. V Listi Marjana Šarca bomo seveda soglasno ta zakon podprli.
Hvala lepa. Kolega Primož Siter, v imenu Poslanske skupine Levica.
Hvala lepa. Zdaj, glede na to, da amandma k zakonu, ki smo ga predlagali v Poslanski skupini Levica ni dobil zadostne podpore in da dan športa ne bo dela prost dan, se bomo poslanke in poslanci Poslanske skupine Levica, zakonu ne bomo sicer nasprotovali, bomo pa pri glasovanju vzdržani. Iz enega preprostega razloga – naloga politike je, ko pridemo do športa, športu pomagati. To je dejstvo in s tem se vsi strinjamo. Ampak, pomoč športu, če je zgolj in samo deklarativna, ni zadostna. Pomoč športu šteje, ko država pomaga športnikom, mi pa imamo, že samo med profesionalnimi, med vrhunskimi športniki v Sloveniji, skupino ljudi, ki se – socialno gledano – že zdaj borijo z življenjem, ko pa bodo svojo športno kariero zaključili, pa sploh ne vedo, kaj bo z njimi in kakšne priložnosti bodo imeli. Zato, v Levici podpiramo izboljšanje socialnega položaja teh športnikov. Podpiramo vrata za pogovor na slovenskem političnem parketu, v tej smeri [[…]]
Malo miru, kolegi, prosim.
[[…]]Istočasno pa, ker že imam priložnost in ker vse kaže, da zakon bo obveljal, pozivam vse prireditelje športnih prireditev, upravljavce športne infrastrukture, da po vzoru svojih kolegov iz kulturnega področja, na dan športa, odprejo svoja vrata, ponudijo svoje športne storitve, svojo infrastrukturo, delavkam in delavcem in vsem tistim, ki si v normalnih okoliščinah tega mogoče ne bodo mogli privoščiti zastonj in na takšen način, vsaj šport naredijo dostopen za vse. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolegica Mateja Udovč, v lastnem imenu.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. V Sloveniji nas šport povezuje in združuje, zato je ta praznik na mestu, saj Slovenci danes resnično rabimo povezovanje in sodelovanje na vseh nivojih in verjamem, da se bo to sodelovanje in povezovanje, preneslo tudi na kaj več in zato, podpiram predlagani zakon in bom z veseljem stisnila tipko za. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Matjaž Nemec, v lastnem imenu.
Hvala lepa, predsednik. Klub temu, da se temu predlogu zakona obeta podpora, dovolite mi, da jo izrazim tudi v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Seveda, naj šport ne bo v svetu politike prisoten samo takrat, ko ta dosega izjemne globalne rezultate, ampak tudi takrat, ko dejansko moramo stisniti gumb, tudi v finančnem smislu in podpori. Torej, naj bo današnji glas za, s strani politike, glas zavedanja o pomembnosti, tako kot se zavedamo kulture, po eni strani, tudi zavedamo o pomembnosti športa. Dovolite mi, da se ob tej priložnosti še posebej zahvalim vsem poslanskim skupinam in prvo podpisanemu, Gregorju Židanu, ki je med nami, tukaj, kot edini profesionalni športnik in je tudi prvi podpisani pod ta zakon. Torej, srečno slovenskemu športu, srečno tudi politiki.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za je glasovalo 74, proti 1. [[Za je glasovalo 74.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 13. točko dnevnega reda – prva obravnava Predloga zakona o dopolnitvi Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: »Predlog zakona o dopolnitvi Zakona o ukrepih Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank, je primeren za nadaljnjo obravnavo.« Obrazložitev glasu, v imenu poslanske, kolega Luka Mesec.
Ja, hvala za besedo. En lep pozdrav. V Levici ponovno vlagamo zakon o prenosu nepremičnin slabe banke na stanovanjski sklad. Se pravi, iz enega državnega žepa v drug državni žep. Na ta način bi zagotovil stanovanjskemu skladu zemljišča za gradnjo približno tisoč 300 stanovanj seveda je pa to šele prvi korak k reševanju stanovanjske problematike. Preden glasujemo pa bi rad povedal še par stvari. To ni namreč samo vprašanje stanovanj, to je vprašanje priložnosti in družbene mobilnosti predvsem za mlade. Če povem par številk. Letos je na maturo odšlo skupaj na poklicno in splošno 17 tisoč dijakinj in dijakov lani se je po podatkih SURS-a iz Slovenije izselilo 13 tisoč 500 ljudi se pravi skoraj za eno celo generacijo. Drugi podatek. V Sloveniji smo v vrhu po temu koliko mladih živi pri starših. Pri starših namreč v moji generaciji mladih odrasli 25 do 34 let živi skoraj polovica ljudi. Kaj nam to pove, kakšna družba postajamo? Prej sem ob koncu razprave dejal, da so ljudje množično odhajali pred 150, 100 leti in Evrope v ZDA, ker tu ni bilo priložnosti zanj. V Evropi je bilo tako, če si se rodil v premožno družino si premoženje dedoval, če si se rodil v revno družino nisi imel prav velikih možnosti, da bi svoj premoženjski status kadarkoli popravil. Amerika pa je veljala za deželo priložnosti. Danes se nam spet dogaja ta velik eksodus in sicer, zato kar manjka priložnost in stanovanjsko vprašanje je tukaj ključno. Če se postavite v kožo nekoga, ki prodi študirati v Ljubljano, po koncu študija dobi službo bi si rad kupil stanovanje svojim partnerjem, partnerko mogoče družino se bo zaletel ob astronomske cene, če bo recimo hotel živeti v mestu pa to ne velja samo za Ljubljano, ampak tudi za druge konce Slovenije, ki lahko segajo 200, 250, 300, 350 tisoč evrov za neka stanovanja, ki niso nič posebnega govorimo o stanovanjih, ki so manjša od 100 kvadratov. Če ne bo država poskrbela za to, da s svojo politiko poseže v to sfero, da cene postanejo normalne, da se tega nepremičninskega balončka, ki se nam je v zadnjih 10. letih spet napihnil in mladim onemogoča dostop do stanovanj, če ga ne prekine se bo vse to, kar sem prej opisoval nadaljevalo. Od tega, da mladi živijo doma do tega, da iščejo priložnosti v tujini. Edini, ki imamo priložnost s tem začaranim krogom presekati pa smo mi v tej sobi torej glasovali bomo seveda za.
Hvala lepa. Glasujemo. Pardon. V lastnem imenu kolega Trček.
Hvala za besedo. Prej je predsednik države govoril o skoraj 30. letih. Zadnjih 30. let ta samostojna država nima cele vrste politik in med njimi tudi stanovanjske politike ne. Kot prostorski in analitični sociolog si upam izreči, da je njima, zaradi tega, ker veliki večini ljudi v političnem razredu to ni bil problem. Oni in njihovi otroci so si uštimali stanovanja, ampak na takšen način država ne more funkcionirati in se ne more iti politike. To je tudi kritika poslanske skupine, v kateri sem, Socialnih demokratov in izziv 15 vlade je, da se gre stanovanjsko politiko kot jo ima bližnji Dunaj, ker je dolga zgodovina Socialnih demokratov naredila eno najboljših stanovanjskih politik na svetu. To bo prava stanovanjska politika za mlade ne pa tisto, kar je prej ubesedoval nekdo iz SDS dajmo ta mlade zakreditirati in bodo za vrstno hišo do 68 leta odplačevali. Dajte se malo poslušati kaj govorite. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 24, proti 51. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 51.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zaščiti živali, skrajšani postopek. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev sprejetih na matičnem delovnem telesu predlog zakona neusklajen. Glasujemo. [[Ne.]] Obrazložitev. Kolega Jožef Horvat, v imenu poslanske obrazložitev glasu.
Hvala lepa gospod predsednik Državnega zbora, kolegice in kolegi! Poslanska skupina bo glasovala proti temu zakonu. Nimamo nobene koalicijske zaveze, ker je to zakon prejšnje Vlade in zadovoljni smo, da je državni sekretar na Ministrstvu za kmetijstvo, za jesen napovedal celovito prenovo Zakona o zaščiti živali. Tukaj smo bili verjetno po naši oceni premalo pozorni in smo naredili po naši oceni sramoto Sloveniji. Če pogledamo 2. člen zakona, dopolnjenega predloga zakona, ki posega v 5. člen, v 33. točki piše, da so živali, živali so živi vretenčarji razen človeka. Živali so živi vretenčarji razen človeka. To je definicija živali. To, da so sposobne čutiti, to itak vsi vemo, čutijo vse živali, ene manj druge bolj, tudi preprosti enoceličarji zaznavajo svetlobo, nekateri različne koncentracijo CO₂, itn. Iz biologije smo se naučili, da imamo štiri ali pet kraljestev. V 17. stoletju so zagovarjali sitem petih kraljestev, to so bakterije in modrozelene cepljivke, enoceličarji, rastline, glive in živali. V 20. stoletju je biolog Leedale predlagal sistem štirih kraljestev. V bistvu gre za enako stvar, zgolj za neko drugo interpretacijo in pravi, imamo štiri kraljestva, bakterije in modrozelene cepljivke, rastline, glive in živali. In s takšno definicijo kot je tukaj zapisana, morda smo bili premalo pozorni vsi skupaj, ampak smo optimisti, pričakujemo jeseni in celovito prenovo tega zakona. Mi smo v prejšnjih letih izvajali kar nekaj diplomatske aktivnosti, tudi parlamentarne diplomatske aktivnosti in smo uspeli na generalni skupščini Združenih narodov in dosegli svetovni dan čebel. Kolegice in kolegi! Kaj so torej čebele, če so živali živi vretenčarji razen človeka? Živali, torej čebele so lahko po tej definicije človek, kar verjetno niso, ali so rastline, kar po naše tudi niso in to je samo eden od razlogov, zaradi katerega takšne norosti ne moremo podpreti. Upam, da to razumete. Upam pa tudi, da bo Ministrstvo za kmetijstvo tisto, ki bo stopilo na bremzo veganski ideologiji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolegica Meira Hot v imenu poslanske skupine.
Hvala lepa. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog zakona kot smo že povedali v stališčih, absolutno podprli. Naj pojasnim, da smo se v poslanski skupini odločili in vložili amandma s katerimi smo ta predlog zakona dopolnili in uskladili s stvarnopravnim zakonikom ter zapisali jasno, da so živali čuteča živa bitja, drugi amandma pa je bil dopolnjen na podlagi predloga odbora, ker smo mi vseeno drugače zapisali. Potrebno je povedati, da so živali po Zakonu o zaščiti živali že ves čas določene kot živi vretenčarji, da so se pa v pravnem redu dojemali kot stvari in zato je bilo potrebno zadeve dodelati, pojasniti in uskladiti. Ves čas pa mi pozivamo in zahtevamo, da se sprejme sistemski zakon z vsemi nujnimi spremembami kakor tem, da se malomarnost določa kot prekršek, kakor o tem, da se dokončno določi, da je evtanazija zdravih živali se prepove, prejšnji, predprejšnji minister mag. Dejan Židan je to že poizkusil, v zadevni zakon vložil v parlamentarno proceduro, pa mi je zelo žal, ampak v prejšnji sestavi tega niste sprejeli in današnja stališča spominjajo na to kako pridemo lahko zelo daleč, pa se zadnji trenutek ustavimo. Mi seveda bomo besedo držali do konca, bomo pa zahtevali od ministrice, da sedaj jeseni pripravi sistemski zakon z vsemi nujnimi spremembami, ki bodo določbo, da so živali čuteča živa bitja tudi v praksi udejanjili, da ne bo to ostalo zgolj črka na papirju. Še enkrat, Socialni demokrati bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Kolega Zmago Jelinčič v imenu poslanske.
Hvala lepa. V naši poslanski skupini zakona ne bomo podprli. Kar nekaj zadev je takih, ki govorijo proti temu, da bi ga podprli. Recimo, določilo se je, da so živali čuteče živali, da so čuteča bitja. Kako bomo potem opravičevali to, ko so zdaj streljali šakale, ali je potem to genocid. A recimo, gospod Židan bo dobro vedel o tem, v Panviti je toliko prašičev in ko se prašiče kolje, kdo bo odgovarjal zdaj, ko prašiče koljete, ne. V skladu z vašim zakonom je to tudi genocid. Pa še ena zadeva, strinjam se z gospodom Horvatom, ki je rekel, ki se je obrnil na tisto dikcijo, živali so živi vretenčarji razen človeka. Res je, nekatere ljudi bi lahko dal med nevretenčarje, nekatere med mehkužce, nekatere pa med amebe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Franc Trček v la [[…]]V imenu poslanske kolega Luka Mesec.
Hvala za besedo. Zdaj, slišati je bilo nekako mnenje, živali so čuteča bitja, saj to vemo vsi, ne, živali čutijo. Vemo vsi, dokler gre za kužka ali pa za mucka, ki ga imamo doma, ne vemo pa vsi, ko gre za primere, na katere je konec koncev zdajle Zmago Jelinčič opozoril, ko gre za to, kako živijo prašiči, ko gre za to, kako živijo kokoši na baterijski reji, ko gre za to, kako se prevaža ovce po morju, kjer trpijo na 50 stopinjah, pa se jih tiste, ki poginejo v lastnih iztrebkih, odvrže v morje. Skratka do živali se obnašamo kot civilizacija kot do stvari in gre za to, da je treba ta naš odnos v temelju spremeniti. Ne rečem, da bo ta zakon ta odnos spremenil, je pa ta zakon dober začetek, da začnemo ta odnos spreminjati in se o njem pogovarjati, o njem razmišljati. Jaz sem prepričan, da bodo naši zanamci čez 20, 50, mogoče 100 let z gnusom gledali na to, kako je naša generacija ravnala z živalmi, tako kot naša generacija gleda z gnusom na to, kako so beli ljudje nekoč ravnali z ljudmi drugih ras, ki so jih imeli za živali. Zakon bomo seveda v Levici podprli.
Hvala lepa. Še kdo v imenu poslanske? [[Ne.]] Potem dr. Franc Trček v lastnem imenu.
Ja, hvala lepa za besedo. Še enkrat poslušam tole, glejte v bistvu sem pubec z vasi. Pri nas živali niso bili predmeti, ne, živali so imele imena, tudi kure, ne le krave in prašiči, in pred, seveda, tistim ritualnim zimskim, zimskimi kolinami, je bil nek skoraj štirinajstdnevni proces poslavljanja od teh živali, moja prababica se jim je skoraj opravičevala in jim razlagala, zakaj bomo storili, kar smo storili. Zdaj v tej luči tudi gledam na vso to problematiko, ker ste nekaj razpravljali, glejte od torka tudi v tem Državnem zboru obstaja kraljestvo poslancev versus Franc Trček in čebele, pa kaki Krščanski demokrati proti temu niste protestirali, pa jaz sem taka žival čuteča, nisem zamerljiva, nisem maščevalna, imam pa spomin slona, glasoval bom za.
Mag. Dejan Židan v lastnem imenu.
Hvala, predsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Sam bom tudi glasoval za ta zakon, nenazadnje mi ljudje z odnosom do živali kažemo, da smo v resnici ljudje, vsak korak naprej, ki ga naredimo, je koristen, nikoli ne bo zadnji, ne bo končni, ne. Seveda z veseljem pa pričakujem in pričakujemo tudi jesensko verzijo zakona, nenazadnje, nekatere ste pozabili, nekaterih niste. Cerarjeva vlada je decembra leta 2017 pripravila in v ta parlament poslala že podoben zakon, ki je bil celo nadgrajen. Tisti zakon je urejal nekaj, kjer je res velika odprta rana v tem trenutku v Sloveniji. V Sloveniji v tem trenutku je skorajda posel, da se v zavetišču zdrave živali evtanazira. Posel, ki je plačan. To je huda napaka v sistemu, to bi morali biti prepovedano, v zakonu iz leta, no vesel sem sicer, da nekatera zavetišča to kljub vsemu odklanjajo, v zakonu iz leta 2017 je bilo to že rešeno in moja prošnja za vse vas, spoštovane poslanke in poslanci je, dajmo jeseni narediti da pomemben korak naprej. Hvala, predsednik.
Hvala lepa. Kolegica Violeta Tomić v lastnem imenu.
Ja, naš etičen odnos do živali živali kaže, kakšni ljudje v resnici smo. Zdaj bodisi, da so nekateri mesojedi, drugi ne mesojedi, pa vendarle je treba se zavedati, da ko drugemu povzročamo bolečino, nismo nič boljši. Kot je prej omenjal Franjo, kmet je včasih imel odnos s svojo domačo živaljo in je bil določen ritual, danes so reje masovne, baterijske, razosebljene. In verjemite mi, tudi strastni mesojedci ne dobite vase nič pozitivnega, ko užijete strah, frustracijo in ta adrenalin iz živali. Žival se mora počutiti dobro. Da ne govorimo o domačih živalih, o katerih je govoril malo prej Židan. Jaz sem tik pred evtanazijo rešila svojega najboljšega prijatelja, s katerim sva preživela 12 let. In, veste, evtanazirati zdravo žival, ki je polna življenja in je željna samo gospodarja, ki ga lahko čaka dokler ga ne sreča, je nedopustno. Človek si jemlje neke pravice, ki mu jih stvarnik ni dal. Rekel je, da moramo spoštovati vsako živo bitje. In zato bom jaz podprla ta zakon in vedno in povsod bom na strani tega, da se ravna humano z vsakim živim bitjem, ki ga srečamo na svoji poti. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 53, proti 17. [[Za je glasovalo 53.]] [[Proti 17.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo prekinjeno 11. točko dnevnega reda, to je prvo obravnavo predloga zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o Radioteleviziji Slovenija. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: »Predlog Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o Radioteleviziji Slovenija je primeren za nadaljnjo obravnavo«. V imenu poslanske, kolegica Lidija Divjak Mirnik.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Lep pozdrav, spoštovane kolegice, kolegi. V LMŠ smo po včerajšnji razpravi še bolj prepričani, da mora politika dvigniti in umakniti roko iznad javne RTV Slovenije. Zdaj, kar predlagamo, je zrelo, je zdravo in recimo temu tudi higienično. Javnemu servisu nič ne jemljemo, dajemo mu pa ogromno. pustimo, da profesionalno opravlja svoje delo. Pustimo mu, da profesionalno opravlja svoje delo. Ponavljam, naš predlog mogoče in najbrž ni najboljši. Tega niti ne trdimo. Znamo poslušati in znamo tudi sodelovati. Napovedujem dialog, upoštevanje vaših predlogov, spoštovana koalicija. Prispevajte jih. Podprite zakon in mu omogočite nadaljnjo razpravo. Tako boste pokazali, da tudi mislite in delate to, kar govorite, da dejansko zagovarjate avtonomijo zavoda, neodvisnost uredniške politike, tudi neodvisnost novinarskega dela in nenazadnje svobodne medije. Svobodne medije. To velikokrat namreč tipkate po raznoraznih družbenih omrežjih. Dajte, pritisnite danes to tipko, tisto pravo, za. Mi jo bomo v Listi Marjana Šarca seveda pritisnili. Hvala.
Hvala lepa. Kolegica Violeta Tomić v imenu poslanske.
Hvala lepa. Tudi v poslanski skupini Levica bomo ta predlog zakona podprli kljub pomislekom, ki jih imamo, ampak ti pomisleki bodo lahko razjasnjeni v nadaljnjih fazah. Podpiramo čisto vsak korak, ki gre v smeri manjšega vpliva politike na javni zavod RTV, ki je največja kulturno-umetniška ustanova v Sloveniji in je izjemnega pomena. Tako, da RTV se je začel sramežljivo razvijati že leto 1924 z radiem, potem je imel prvo oddajanje leta 1957, kar pomeni, da je preživel 2 vojni in 3 sisteme. Prilagajal se je po svojih najboljših močeh in bil je znan po izjemno kvalitetnem, profesionalnem timskem delu, o čemer lahko sama pričam, saj sem honorarno z njimi sodelovala 30 let in zato se mi zdi nedopustno, da danes, nekdo, ki samo gleda televizijo, lahko sodi o tem, da jih je preveč, pa da so predobro plačani in poziva celo k neplačevanju naročnine, kajti, oprostite, z 12,75 evra, kolikor je prispevek, je nedopustno mislit, da bomo kakršnokoli gospodinjstvo rešili, lahko pa uničimo javni servis, ki se je gradil skozi desetletja. Zdaj, 2005 je zakon, ki ga je vložila stranka SDS, spremenila razmerja in spustila politiko noter. Od takrat nihče več ni zadovoljen in tudi zaposleni več niso tako složni. Če naj citiram, kaj je takrat za MMC izjavil poslanec in je rekel, »da je pomembno upoštevati načelo ustavnega prava, da je oblast dolžna poseči v medijski prostor, če oceni, da je to potrebno storiti, za zagotovitev celovite informiranost državljanov.« In oblast, je res posegla v ta medij in je začela uničevati stroko. Zato mora oblast, vsakokratna oblast, umakniti svoje kremplje iz javne RTV in ga vrniti v popolno oblast stroki. Glasovali bomo za.
Hvala lepa. Še kdo? Ne? [[Da.]] Ja. V imenu poslanske, kolega Zmago Jelinčič.
Hvala lepa. Mi tega zakona seveda ne bomo podprli, kajne. Meni gre na smeh, ko se govori, da je oblast posegla v ta zakon. Ta zakon je bil že prej, oblast, včerajšnja oblast, bi rada posegla v ta zakon, ampak je zamudila in potem se je zrušila, tako da ne more več posegat. Seveda pa zdaj, večina opozicije, navkljub temu poskuša posegat in s stališča nekdanje oblasti spreminjat tisto, kar je pravzaprav v sedanjem zakonu bistveno bolje zapisano, kot predlagajo predlagatelji. Predlagatelji, ne vem zakaj govorijo o avtonomiji zavoda. Avtonomija zavoda, tega ni več. Zavod je v rokah leve politične opcije in to se vidi vsak dan. Če gremo samo delat presek, kolikokrat je kakšna politična osebnost na televiziji in katera politična osebnost, potem vidimo, da v glavnem leva provenienca kraljuje tam. Konec koncev, tudi informativno, je sedanja RTV Slovenija, na tako nizkem nivoju, kot ni bila še nikoli doslej in ta zadeva še pada. Če vzamemo, kaj se je dogajalo zdaj, v Evropi, v povezavi z našo Vlado, teh informacij nimamo. Te informacije, lahko da dobimo ali iz avstrijskih medijev ali pa iz hrvaških medijev, v slovenskih medijih pa tega ni. Zelo zanimivo. Mislim, in takih sprememb, hvala lepa, ne želimo podpirat. Poleg tega, pa hočete vtaknit noter še čim več »FDV-jevcev«, da bi verjetno bilo samo še več raznih, bi rekel, raznih nadaljevank z homoseksualno vsebino. Zgleda, da vam je to edino všeč, kar je tam gor. Jaz mislim, da dajmo enkrat naredit eno resno televizijo. Mi nimamo resne televizije. Resna je samo v tem, da troši ogromno denarja, da ima ogromno zaposlenih in da je izkupiček in izplen te televizije izredno, izredno slab, izredno nizek. Jaz se spominjam nekdanje televizije in moram reči, da v času Jugoslavije, [[znak za konec razprave]] je bila televizija bolj neodvisna in bolj odprta in predvsem, je imela bistveno boljši program, kot ga ima danes. Danes je pa televizija vsak dan v večjih dolgovih, vedno več denarja se porabi za plače in seveda, potem pa še želje, da bi se naročnina še dvignila. Lepo vas prosim, take televizije v Sloveniji ne rabimo.
Hvala lepa. V imenu poslanske še? Še kdo? [[Ne.]] Ne. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti 22. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 22.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za kulturo kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda . Nadaljujemo s prekinjeno 12. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga zakona o proračunskem skladu za investicije v prometno infrastrukturo. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o proračunskem skladu za investicije v prometno infrastrukturo je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu kolega Jožef Horvat v imenu poslanske skupine.
Hvala lepa, gospod predsednik. Poslanska skupina Nove Slovenije bo glasovala proti. Eno so vsebinski razlogi, drugo pa so razlogi, ki pa so zelo pomembni in morda bo kdaj moralo vodstvo Državnega zbora preveriti ali je tekst zakona, predloga zakona, ki ga predlaga ali poslanska skupina ali skupina poslancev ali poslanec kdaj že bil napisan na ministrstvu. 99,2 % tega teksta je bilo napisanega v prejšnji vladi na Ministrstvu za infrastrukturo. Sedaj je to posvojila ali kako se drugače reče, boste sami ugotovili, Poslanska skupina SAB. Samo 0,8 % teksta ali bolje rečeno znakov so dodali sami. To za naše razumevanje ni dopustno. Kaj če bi ta zakon prejšnje ministrstvo ali prejšnja ministrica naročila nekje zunaj pri neki pravni službi, pravni pisarni in plačalo za to nekaj tisoč evrov. Tako da, dva razloga sta zakaj smo proti. Eden je ta, ki sem ga opisal. To besedilo ni v celoti nastalo v poslanski skupini, ki ta zakon predlaga. To je nedopustno. Nedopusten način. Drugo pa je vsebinski. In zato bomo proti temu zakonu. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu poslanske, kolega Andrej Rajh.
Poglejte, danes je kolega Horvat ponovno nadaljeval z obrekovanjem, ki se ga je lotil včeraj. Zakon je avtorsko delo naše predsednice, ki je bila takrat tudi ministrica za infrastrukturo in je dopolnjen v naši poslanski skupini. To so tudi sami dokazali, ko so pokazali, da smo v bistvu vse napisali mi. Zakonska materija ni po nobenem zakonu avtorsko zaščitena. Tudi vi ali pa vaš minister bi lahko ta zakon vložil, pa ga po dveh mesecih kljub temu, da ima zgolj 5 točk, od tega dve točki prehodnih in končnih določb, ni vložil. Zakon rešuje problematiko financiranja naše infrastrukture. Minister oziroma predstavnik ministrstva, državni sekretar, je včeraj prvič javno pojasnil, priznal, da je Vlada, Ministrstvo za infrastrukturo odvzela 130 milijonov evrov. In s tem zakonom rešujemo stabilno financiranje sredstev za naše infrastrukturne projekte. Mi imamo 6 tisoč kilometrov državnih cest, tisoč 200 kilometrov železniške infrastrukture in zagotavljamo s tem zakonom namenska sredstva za vzdrževanje te infrastrukture, ki je dotrajana. In kar se vsebinskih zadev tiče ima dva glavna vira, dajatev pri registraciji motornih vozil in dodatno smo v predlog dali dve odstotni točki DDV. In s temi zneski, ki smo jih predlagali bi seveda zagotovili lahko nemoteno in kontinuirano financiranje naše infrastrukture. To niso nove dajatve. Tu gre samo zato, da se sredstva, ki se zbirajo namensko alocirajo. Mi smo to utemeljili, predlagali in tudi predlagali kolegom poslancem, če jim kaj ni všeč, da zakon amandmirajo. Torej, če jim ni všeč da je notri vključen DDV, ki je v bistvu zelo velik prihodek tega namenskega sklada, lahko tudi v bistvu se ustvari sklad z ostalimi štirimi viri financiranja. Mi pa razumemo polemiko, ki so jo sprožili v luči tega, da zakona preprosto ne podpirajo, zato ker ga sami niso spisali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sklepam, da boste glasovali za. Kolega Starović, v lastnem imenu? Obrazložitev glasu.
Jaz bom vsekakor glasoval za. Tudi v včerajšnji razpravi z vse strani je bilo popolnoma jasno, da eden tak zakon potrebujemo, da gre za stabilno financiranje naložb v eno naših največjih prednosti to je geostrateška lega in tudi v zeleno usmeritev kot smo govorili kako bi morali več ustvariti v železnice in preseliti promet iz cest tudi na železnico. Mi je pa ob tem žal, če ne bo šel ta zakon skozi že tretjič sedaj že v prejšnjih sklicih je bil proban dati, ker se ve, da je potreben neki stabilen vir, mi bo žal, če ne bo šlo skozi saj pravim, da se amandmirati, da se ga dopolniti, ni pa dostojno, da rušimo neko zadevo, nek predlog na tako nedostojni način kakor smo danes ponovno slišali. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 26, proti 47. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je zakonodajni postopek o predlogu zakona končna. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 5. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravilih cestnega prometa v okviru skrajšanega postopka. Prehajamo na razpravo in odločanje o amandmajih in členu ter naslovu poglavja. Ker sta amandmaja Poslanske skupine Levica k 2.a členu in k naslovu poglavja Prehodna in končna določba vsebinsko povezana bomo o njiju razpravljali skupaj. V razpravo torej dajem 2.a člen in naslov poglavja Prehodna in končna določba ter dva amandmaja Poslanske skupine Levice. Kolega Željko Cigler, razprava.
Hvala lepa. Spoštovani! V Levici predlagamo amandma in sicer k 2.a členu in sicer, da se ta člen črta. Izhajamo namreč iz osnovnega namena, ki so ga predlagatelji imeli, ko so predlagali spremembe Zakona o pravilih o cestnem prometu in to je, da se zvezi društev in neprofitnim izvajalcem, ki prevažajo otroke to je osem otrok plus voznik olajša njihovo delo za vožnje na treninge, tekmovanja v bližini seveda na ta način, da se prekine nujnost oziroma obveznost uporabe tahografa. Po razpravi na delovnem telesu to se pravi na Odboru za infrastrukturo in tudi na Državnem zboru so predlagali preprosto prišli do tega kljub temu, da so opozarjali, da njihov namen ni v tem, da bi omogočili biznisu, da ima čim manjše tehnične ovire pri služenju svojega denarja in na ta način zmanjšuje prometno varnost še posebej za otroke so prišli do tega, da so predlagali 2.a člen, ki preprosto izključuje obvezno uporabo tahografov za vse prevoznike, ki vozijo otroke, profitne in neprofitne. Zaradi tega pri tahografu je zelo pomemben ta inštrument za varnost v cestnem prometu namreč kontrola in omejevanje ur vožnje pri prevozu otrok je zelo pomembno pri varnosti zagotavljanja te ranljive skupine, ko se vozi po cesti, da imamo kontrolo kako dolgo je šofer v avtu, koliko je obremenjen in ali lahko to zadevo izvaja. V Levici menimo, da gre pri tem 2.a členu, ki ga je predlagateljica na koncu dobila popolnoma kontra temu, kar so predlagale za nevarno deregulacijo predpisov s področja prometne varnosti. Prvič, je v nasprotju z namenom zakona kot so predlagali kot so povedali zakaj želijo ta zakon spremeniti. Drugič, gre za spremembe zakona brez vedenja tistih, ki jih bo sedaj predlagana sprememba praktično najbolj prizadela to pa so otroci oziroma učenci in dijaki v vzgojno-izobraževalnem sistemu. Ljudi, ki v tem sistemu sodelujejo od učiteljev, staršev in tako naprej V to razpravo sploh nismo imeli vključenih, še manj strokovnjakov za prometno varnost. In celo Gospodarska zbornica in Obrtna zbornica Slovenije, ki naj bi predstavila interes tistih, ki naj bi imeli največ koristi s sprejetjem tega novega 2. A člena, sta v dopisu Državnemu zboru z dne 5. 6. opozorili ti dve celo, da je nedopustno, da se s predlagano spremembo zanemarja tako pomemben faktor kot je tahograf v cestnem prometu pri prevozih otrok, ne glede na to ali jih opravlja društvo ali komercialni prevoznik. Ker treba se je zavedati, da gre za eno branžo, ki je močno prekarizirana. Zdaj pač redno zaposlenih tu ni. To delajo, te prevoze izvajajo s kombiji za različne namene bodisi študentje, bodisi s.p.-jevci ali kateri drugi in odsotnost tahografa bo omogočala profitnim organizacijam še večjo množično kršitev delovno pravne zakonodaje voznikov, kar se tiče počitka in če ni spočit šofer, je tak šofer nevaren za tiste, ki jih vozi oziroma za ostale, ki sodelujejo v cestnem prometu. In glejte, znani so primeri, še posebej GoOptija in so nam pisali in zadnjič smo mi na razpravi v Državnem zboru to povedali, to je bilo včeraj, ko so ti vozniki brez počitka vozili več kot 24 ur. In potem ko bo to pripeljal, ker se splača lastniku tega vozila, da služi še naprej, bo vozil otroke. Zato predlagamo, da se ta amandma črta, o morebitnih izjemah pa da se organizira javna razprava v kateri – široka – v kateri morajo sodelovati tako strokovnjaki s področja prometne varnosti, učitelji, kot tudi starši otrok, ki se bodo vozili. In na koncu bi še tole rekel; kar nekaj staršev, učiteljev in ravnateljev se je obrnilo na nas, če se zavedamo poslanci o čem govorimo. Govorimo o kombi prevozih, ki jih je več kot štiristo osnovnih šol. V Sloveniji imamo ogromno teh šol uporablja in če ukinemo zdaj ta varnostni moment, obveznost tahografa, in profesionalne organizacije jim vozijo, izvajalci jim vozijo te otroke, kaj se bo tukaj dogajalo. Sprašujejo nas, če vemo kakšne bodo posledice teh predlogov, sprejem tega zakona, ki ga obravnavamo in ali se zavedamo tudi odgovornosti, ki jo sprejemamo s tem, ko se bodo prav zaradi teh sprememb začele dogajati nesreče na cesti. V Levici bomo glasovali za amandma, ki smo ga predlagali in to je, da se 2A člen črta. Hvala.
Hvala lepa. Vidim, da vas je še kar nekaj prijavljenih. Najprej bom dal besedo kolegu Mihi Kordišu, ki se je prvi prijavil, potem bom pa priložil listo. Kolega Miha.
Hvala za besedo, predsedujoči. Tahograf je naprava, ki se jo vgradi v avtomobil oziroma v kombi, tovornjak, v kakršnokoli tako prevozno sredstvo, tam pa beleži prevožene kilometre, beleži počitke, beleži postanke. Zato je tahograf varuh pravic zaposlenih v cestnem prometu, preko tega pa je tudi varuh varnosti udeležencev v cestnem prometu. Znani so primeri izvenlinijskih prevozov, kot jih upravlja na primer GoOpti, kjer vozijo s premalimi kombiji, da bi morali po zakonski dolžnosti vgraditi tahograf, kjer šoferji neprestano vozijo iz ene lokacije do druge, vozijo po 24 ur skupaj, spijo na zadnjih sedežih svojih avtomobilov, seveda zato ogrožajo sami sebe, ogrožajo druge udeležence v prometu, ogrožajo pa tudi potnike, ki jih vozijo. Če njihove lastne socialne ogroženosti niti posebej ne izpostavljam. To so ljudje, ki običajno delajo na raznoraznih s.p.-jih, plačani so pa po kilometru, ne pa po ideji poštene postavke za pošteno opravljeno delo. Ta ureditev je izredno problematična in zakaj jo povzemam na tej točki je, ker jo sedaj koalicija prenaša še na celotno področje prevoza otrok. Ideja zakona v začetku je bila, da naredi prevažanje otrok nekoliko bolj življenjsko za društva, kakšne druge nevladne organizacije, kjer starši skupinice otrok vozijo na treninge, pa se vzamejo skupaj in grejo na kakšno tekmo, na kakšen izlet. V takih primerih je popolnoma razumljivo, da vozila, ki niso sicer namenjena za specifične prevoze otrok, nimajo tahografa in nimam nič proti temu, da se zakon spremeni in da se obveznosti tahografov za prevoze, ki jih izvajajo nepridobitne, nevladne organizacije za nepridobiten namen uredijo po novem. Nekaj popolnoma drugega pa se je zgodilo v obravnavi, ko smo na mizo dobili amandma, ki je nujnost tahografa črtal ne samo za nevladne organizacije in nepridobitne dejavnosti, ki vozijo otroke okoli v svojem prostem času, ampak tudi za komercialne prevoznike – za ljudi, ki vozijo okoli otroke za denar, v komercialne smotre. Brez tahografa, brez tega varuha varnosti v cestnem prometu, in pravice šoferjev, se bo kaj hitro zgodilo, da se bo ta sprememba zakonske določbe prevedla v nasploh nižje standarde varovanja otrok. Oziroma, kot je ena izmed poslank SMC dejala tekom obravnave na matičnem delovnem telesu, mi to spremembo uvajamo za društva, če bi jo uvajali nasploh za vse primere prevozov otrok, bi bila to zloraba prevozov otrok. Ampak še pred zaključkom obravnave državni zbor v tem hipu glasuje natančno o tem ali bom uzakonil zlorabe prevozov otrok, kot se je izrekla ena izmed poslank predlagateljic, ali tega ne bo storil. V Levici vztrajamo pri tem, da če se zakon popravlja, naj se popravi na način, da dopusti izjemo samo za nepridobitne prevoze otrok, ki jih organizirajo različna društva in tako naprej. Kjer gre pa za komercialne prevoze otroke, kjer gre pa za biznis, pa je treba rigorozno vzdrževati najvišje možne standarde varnosti v cestnem prometu, varovanja delavskih pravic šoferjev in tako naprej. sicer lahko le odštevamo do naslednje priložnosti, ko bo ena skupina otrok izgubila življenje na avtocesti zaradi tega, ker bo za volanom sedel zgaran, podplačan, neprespan šofer. Naredil bo napako in merile se bodo smrtne žrtve – zakaj? Samo zato, da bodo določene prevozniške firme zaslužile. Nedopustno, nesprejemljivo. In v Levici smo namenili zakonu amandma, ki to širjenje nižanja varnostnih standardov v prometu na komercialne ponudnike prevozov otrok črta in pušča izjemo samo za nepridobitne prevoze za nevladne organizacije. Pogovarjamo se o varovanju življenj otrok, o njihovi varnosti na cesti. Dajmo ne pustiti, da nek biznis lobiranje prevozov sesuje standard varovanja za otroke na cesti. Hvala .
Kolegice, kolegi, prožim listo. Prijave potekajo. Prvi je na vrsti kolega Rudi Medved.
Hvala za besedo, predsednik. Razumemo osnovno namero sprememb tega zakona, čeprav resnici na ljubo stroka za prometno varnost pri tem ni imela ravno velike besede. Pravzaprav je sploh ni imela oziroma niti niso bili vprašani, pa smo tako lahko prebrali več zapisov posameznih strokovnjakov, ki tem spremembam že iz osnove nasprotujejo. Vendar smo po drugi strani tudi razumeli in smo prepričani, da društva, organizacije, ki izvajajo prevoze otrok, to počnejo na zelo odgovoren način in da pri tem spoštujejo vse najvišje standarde prometne varnosti. Res je pa, da smo v času med drugo in tretjo obravnavo vendarle še enkrat podrobneje pogledali ta 2.a člen in da smo se o tem pogovorili tudi s strokovnjaki in jih vprašali ali ga vendarle beremo prav. In so nam potrdili, da ga beremo prav, če vidimo stvar tako, da v prihodnje za podjetja oziroma zasebnike, ki opravljajo posebne linijske prevoze, zdaj če po domače rečem prevažajo otroke v šolo in iz šole, da v prihodnje za ta vozila ne bodo obvezni tahografi. In moram reči, da nam je tukaj potem vendarle zazvonil alarm, in da včasih človek, ko ve več, lahko tudi spremeni stališče in mi v tem primeru seveda ne moremo pristati na tako drastično znižanje standarda ko gre za šolske prevoze, ko gre za redne linijske prevoze. V teh kombijih so vsaj toliko kolikor sem se jaz pozanimal, v nekaterih ki imajo pogodbe sklenjene z občinami, posledično tudi s šolami, zelo sodobne, zdaj že digitalne naprave, tahografi, ki dejansko beležijo ne samo prisotnost voznika v vozilu, ampak še mnoge druge parametre, torej res nadzorujejo tudi parametre, ki pomenijo prometno varnost. In zdaj, ko bo prišlo do razpisov za šolske prevoze, se bodo seveda potemtakem lahko po novem prijavili na te razpise tudi takšni zasebniki z vozili brez tahografov, ker ti tahografi pač za tovrstne prevoze ne bodo obvezni. In kaj se bo potem dogajalo, ali bodo na podlagi tega nastajale tudi tožbe, kako bodo nekateri v neenakopravnem ali pa enakopravnem položaju, to je vse skupaj potem en šmorn, po domače rečeno, v katere bodo na koncu kratko potegnili lahko seveda tudi otroci za katere se ti šolski prevozi organizirani. Kot rečeno, mi v primeru, da bo ta 2.a člen črtan, in da se vrnemo ko osnovnemu namenu teh sprememb zakona, ki smo jih podpirali in jih še, bomo to spremembo podprli. Torej podpiramo amandmaja Levica, če bosta sprejeta bomo mi potemtakem tudi spremembe zakona podprli z enim samim namenom, mar nam je za varnost kar zadeva vsakodnevne linijske šolske prevoze.
Hvala lepa. Besedo ima kolegica Mojca Žnidarič.
Hvala za besedo. Res je, da smo predlagatelji sprememb, torej sprememb tega zakona v prvi vrsti želeli pomagati društvom, zvezam, ustanovam, ampak če smo bili tekom zakonodajnega postopka s strani pristojnega ministrstva in Zakonodajno-pravne službe opozorjeni, da bomo storili neenakost, in da res ni smiselno, da sprejmemo tak zakon za katerega že v naprej vemo, da bo povzročal neenakost. V Poslanski skupini SMC zavračamo vsa namigovanja, da z amandmaji, ki smo jih kot predlagatelji skupaj s koalicijskimi strankami vložili za plenarno sejo Državnega zbora, stojijo kakršnikoli prikriti interesi. Še enkrat želim opozoriti na stališče Vlade, ki ga je predstavil državni sekretar Ministrstva za infrastrukturo v torek tukaj na seji. Državni sekretar pravi oziroma Vlada pravi, Vlada meni, da bi izključitev obvezne uporabe tahografa mora biti določena za vse prevoze skupin do največ 8 otrok, ne pa samo za prevoz skupine največ osmih otrok, ki jih opravljajo fizične ali pravne osebe. Z amandmaji, ki smo jih v torek sprejeli, se v celoti sledi mnenju Vlade Republike Slovenije k predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pravilih cestnega prometa, zato jih Vlada Republike Slovenije v celoti podpira. Ob tem nam je državni sekretar povedal še eno informacijo, in sicer, Uredba št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta, že sedaj določa, da je za vsa vozila oziroma vse prevoze nad 9 oseb, torej 8 plus 1, že določena uporaba tahografov in dejal je tudi, kar je najpomembnejše, glede na uredbo in vse določbe in pa tudi že predstavljene stališče, je izjemno pomembna enakost vseh, ki izvajajo prevoze. Tako tiste, ki izvajajo prevoze profitno, kot tudi za tiste, ki neprofitno. Torej, to je treba enačiti in zato je tudi takšno mnenje Vlade bilo sprejeto in je skladno z uredbo. To je torej mnenje Vlade. In amandmajev, ki so bili sprejeti v drugi obravnavi na plenarni seji zbora v torek, torej ni oblikovala Poslanska skupina SMC in preostali predlagatelji, ampak, Ministrstvo za infrastrukturo, v dogovoru s predlagatelji, njihovo ustreznost pa je pred vložitvijo preverila tudi Zakonodajno-pravna služba. Da dodam še nekaj glede tahografov, čeprav je bilo stokrat, v bistvu povedano. Tahograf je nadzorna naprava za cestni transport, ki jo uporabljajo licencirani prevozniki v cestnem prometu. Sprva je bila uporabljena za nadzor nad gibanja vozila in blaga, šele kasneje pa je prevzela funkcijo spremljanja delovnega časa in počitka poklicnih voznikov v cestnih prevozih in v kolikor pride do nesreče, pa tudi za preverbo vožnje voznika, kot povzročitelja nesreče. Glede na to, da pri nas in to le v Sloveniji, morajo tahograf uporabljati tudi nepoklicni vozniki, ki ne uporabljajo funkcije spremljanja delovnega časa, je njegova edina smiselna funkcija v tem, da beleži vožnjo in da z njim lahko preverimo vožnjo voznika, ampak to počnejo v bistvu že čisto navadni navigacijski sistemi, da ne omenjamo mobilnih aplikacij, kot je v Sloveniji najbolj razširjena aplikacija ene od zavarovalnic, slovenskih, imenuje se DRAJV, ki med snemanjem vožnje meri hitrost, pojemke, pospeške, ve, kdaj si v naselju, ve, kdaj si izven naselja, tega tahograf ne ve in zakaj torej še potrebujemo tahograf? Šole – povedali smo zadnjič, da torej največja težava bi nastala pri šolah, če sprejmemo zakon brez amandmajev, ki jih je nam zdaj pomagalo pripraviti Ministrstvo. Torej šole, ki imajo svoje kombije, ne bi rabile imeti tahografov, ker bi zapadle v tisti naš zakon, šole, ki pa najemajo koncesionarje, za njih bi pa veljala druga pravila in bi morali imeti tahografe. Za konec, ker se mi čas izteka, samo povem to – neevropska študija, pogledali smo [[znak za konec razprave]] Children in road traffic. Ne primerjalna naloga raziskovalnega sektorja Državnega zbora, ne uredbe EU, ne zakonodaja drugih držav, evropskih držav, ne omenjajo in ne zahtevajo tahografov v kombijih in ne v sedem sedežnih vozilih, zakaj bi potem ravno Slovenija morala imeti najstrožjo in najbolj neživljenjsko zakonodajo na tem področju? So naši vozniki drugačni? So naši otroci drugačni? So naša vozila drugačna? Ne. Vsi se želimo [[znak za konec razprave]] vedno in povsod primerjati z Evropo, zakaj se ne bi tudi sedaj? Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima kolegica Mateja Udovč.
Hvala lepa, predsedujoči. Naj na začetku povem, da mi tahografov ne prepovedujemo, mi jih samo umikamo iz zakona, to pa pomeni, da jih vsak, ki jih želi, ki misli, da jih rabi, potrebuje, za nadzor njegovega delavca, lahko še vedno uporablja. V petih minutah časa javnosti in določenim poslancem zelo težko povem, zakaj njihovega amandmaja ne podpiram, če vidim, da so predlagatelji amandmaja pomešali jabolka pa hruške in ne razumejo osnov, kot so, kaj pomeni skupina otrok, po tem zakonu, kar je bilo slišati tudi danes, kajne, ko govorijo o prevozih dijakov, kaj so osebni prevozi, lastni prevozi in prevozi gospodarskih dejavnosti, kaj je tahograf, čemu služi, komu je namenjen. Prav tako ne razumejo, že danes, enim deležnikom za prevoze otrok ni potrebno imeti v vozilu vgrajenega tahografa in opravljati dvakrat letno, tehnične preglede vozil – ali tega ne razumejo ali pa nočejo razumeti in predvsem, ne sledijo svojim besedam, saj so na matičnem delovnem telesu, ko so zagovarjali, govorili, da ne podpirajo tega zaradi tega, ker povzroča neenakost pred zakonom, potem pa so star grozovito obrnili in v Sloveniji, moram poudariti, da imamo, smo resnično eksperti za prenašanje in vnašanje evropske zakonodaje veliko strožje v naš pravni red kot pa je to določeno z evropsko zakonodajo. Zakaj je temu tako jaz ne vem? Lahko ima interes posamezniki pri pripravi zakonov ali nanj pritiskajo oziroma lobirajo posamezna interesna združenja iz različnih razlogov. Ni nujno, da so vedno razlogi, zaradi finančnega posla lahko je tudi zagotovitev in opravičevanje njihovega obstoja ali pa njihove pomembnosti. Prav tako v naši deželi znamo zakonodajo tako zakomplicirati, da jo na koncu še izvršilna veja oblasti zelo težko razume kaj šele državljani. Obravnavna sprememba novele je točni dokaz temu, ko se je ena tematika prepleta, kar v dveh oziroma treh zakonih in z eno veliko množico podzakonskih aktih. Napaka je bila storjena že leta 2010, ko so iz enega Zakona o varnosti cestnega prometa naredili štiri zakone in veliko množico podzakonskih aktov, ki so med seboj močno prepleteni kljub nasprotovanju takratnim nasprotovanjem strokovnih sodelavcev na ministrstvu in prevoz otrok že danes po obstoječi zakonodaji lahko prevažamo otroke brez tahografov, saj je pogoj, da morajo imeti vozila tahografov le, če prevažamo skupino 5 ali več - pozor - predšolski oziroma osnovnošolskih otrok. Samo za ti dve skupini otrok potrebuje tahograf za ostale pa ne. Prav tako ne potrebujem tahografa za prevoz otrok v linijskem prevozu in prevozu svojih lastnih otrok. Potrebujem pa ga, če te iste otroke vozijo moj brat, sestra, teta, strici, stare mame in sosed, če jih pelje slučajno na rojstnodnevno zabavo, ker se je v praksi ta zakon pokazal neživljenjski. Sva se s kolegico odločili, da jo spremeniva in narediva življenjskega nikakor pa s tem ne prepovedujemo uporabo tahografov, če kdo meni, da ga potrebuje. Evropska zakonodaja kot je kolegica že povedala pregledali smo evropsko zakonodajo, Državnemu zboru naročili študijo primerjav sosednjih držav in na koncu smo se uskladili tudi z Ministrstvom za infrastrukturo in Zakonodajno-pravno služb, da smo skupaj našli rešitve in pripeljali zakon do te točke, da ga lahko sprejmemo. Nobena evropska zakonodaja ne predpisuje tahografov v vozilih osem plus ena. Če samo še povemo nobeden tahograf nobena tabla in nobeden drugi tehnični pripomoček ne bo pomagal, če bomo za volan sedeli pijani, raztreseni, nezbrani in predvsem neodgovorni. Tahograf na nobeden način neposredno ne vpliva na sam izid prometnih situacij. Prometne nesreče ne moremo preprečiti, če imamo v vozilu tahograf ali pa ne. Ko danes govorimo o varnosti cestnega prometa se vprašam kateri dejavnik je tisti, ki je povzročil največ nesreč alkohol in druge substance in se vprašam največ smrtnih žrtev pa, zaradi tega do danes še ni spremenjena zakonodaja za vse državljane. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Boštjan Koražija.
Spoštovani, hvala za besedo. Žal sam nisem prisostvoval pri tej razpravi in odboru, kar me žalosti moram priznati sedaj sploh. Bi pa rad opozoril na nekaj čisto tehtnih zadev. Prvo kot prvo bi pričakoval, da ko se te zadeve sprejemajo oziroma ko se o njih tudi razpravlja, da boste povabili dejansko z ene in druge strani tisti, ki zagovarjajo te stvari, ki ste jih predlagali pa tudi tisti, ki so proti temu, ki te stvari predlagate. Bom pa samo rekel v kratkem stavku še to vmes kot neki med govor. V bistvu bi morali biti poslanci v takih zadevah, ko se gre za tako ranljive skupine družbene kot so otroci in mladostniki biti zelo zelo pazljivi in tudi zelo zelo bom rekel kar pikolovski, ker zadeva je taka, da pač ne vem, če veste, ampak prej ste govorili o direktivah predlagateljice tam. Slovenija je bila ena izmed zadnjih, ki je dejansko implementirala direktivo 2012 EU o minimalnih standardih na področju pravic podpore in zaščite žrtve kaznivih dejanj in dejansko, kar je najbolj žalostno Slovenija se v bistvu te implementacije te direktive izmikala skoraj 10 let v bistvu oziroma pač nekje 8 let v bistvu. In ko se gre stalno, ko je treba, ko gre za najranljivejšo skupino v naši družbi bi morali biti tudi standardi oziroma tudi pravilniki, ki se sprejemajo, pa tudi spremembe, napisani in narejeni tako, da bi poskušali zajeti čisto vse stvari oziroma da bi omejili vse dejavnike možnosti v takem primeru kot je ta vaš predlog, se pravi, ko pač pravite, da pač tahograf ja, tahograf ne. V bistvu, poglejte, tahografi morajo biti že zaradi tega, ker vas bom kar opozoril, ogromno nesreč, ki ste jih tudi vi, kolikor vem, omenili, se je zgodilo tudi med prevozi teh športnikov na različna prizorišča. In poglejte, starši teh otrok, ki so doživeli te tragične nesreče so bili zelo prizadeti ob sprejemanju tega vašega predloga oziroma tega vašega celotnega predloga. In jaz mislim, da bi morali še enkrat premisliti zadevo temeljito. Verjamem, da ste to naredili z dobrim namenom, ker pač vem, se tudi jaz strinjam, da bi morali v tej smeri nekaj narediti. Se pravi, da bodo pač imeli otroci staršev, ki so pač, se pravi otroci, ki so športniki in si starši tudi ne morejo privoščiti, da jih vozijo na treninge in tudi potem pripeljejo nazaj iz treningov, da bi pač morali imeti neko možnost oziroma pa tudi finančno podporo in tudi pač, se pravi v takšnem primeru, da bi pač imeli kombije in take zadeve na razpolago. Ampak jaz mislim, da bi morala biti v takšnem primeru možnost neke druge poti, ne pa v bistvu pot, ki dejansko gre proti in kontra zakonodaji o varnosti v cestnem prometu. Jaz mislim, da tu, da se boste pač mogli tudi s tem sprijazniti, še enkrat povem, verjamem, hoteli ste narediti to z dobrim namenom, ker tudi vsi si želimo, da bi imeli pač naše zanamci oziroma tudi naši otroci, jaz jih sicer nimam, ampak vem, da jih marsikdo tu ima, da si želite, da bi imeli najboljše pogoje in za izobraževanje in za športanje in za vse ostale zadeve. Ampak ko se gre za v bistvu za zakon o varnosti v cestnem prometu oziroma za pač, ki ga je treba res konkretno spoštovati oziroma ga tudi varovati in ko se gre za najšibkejše skupine, kot pač otroci so, jaz mislim, da tu ne bi smeli poznati pardona oziroma tudi možnosti, vsaj male možnosti, da lahko pride do nekega ali nesreče ali kakšne druge zlorabe. Pač dejstvo je, otroke je treba sto procentno, dvesto procentno, tristo procentno zaščititi, če jih lahko in če vemo kako, ne pa jim dajati oziroma tudi dati možnost, da so izpostavljeni takšnim ali kakšnim drugim nesrečam oziroma celo kakšnim zadeva, ki se lahko zgodijo v negativno smer. Tako da prosim, jaz osebno bi pač predlagal, da bi še enkrat se zadeva premislila, pa se še enkrat dala možnost v neko javno razpravo, tudi v neki javni prostor, da se zadeva pač pripelje v nek, ja, javni diskurz. Poglejte, tudi mene osebno so kontaktirali starši, ki so žal doživeli te hude nesreče. In tudi jaz sem potem razlagal, sem rekel, da pač da ste hoteli to z dobrim namenom narediti, ampak v takšnem primeru dejansko tudi ko so dobri nameni je treba biti zelo pazljiv, ampak je treba spoštovati zakonodajo, treba pa je tudi zavarovati tiste najšibkejše, kot še enkrat rečeno in to otroci so. In prosim, dajte premisliti še enkrat.
Hvala lepa. Besedo ima kolega dr. Franc Trček.
Hvala za besedo. Sedaj prijatelj, kolega Koražija je ratal malo bolj gostobeseden, je že skoraj vse povedal. Me veseli to. Cela vrsta zadev je tukaj. Ko to poslušam sem se spomnil v SMC, da smo imeli neko evropsko komisarko, ki je bila predlagana in da meni se zdi leta 2017, ko je govorila za leto 2018 ali je bilo že 2016, ker je spadalo v njen resor je obljubljala, da bo ravno rešila to socialno dimenzijo in problematiko o kateri je Miha govoril. Če bi bil tu nek državni sekretar, ki je reševal pa vmes ogrožal življenja na ljubljanski obvoznici, veliki strokovnjak za tehnologije notri, bi se gotovo tudi z mano strinjal, da bi te zadeve lahko že rešili na takšen način enostavno, da bi profesionalec imel svojo identifikacijo in ko bi presegel določene limite profesionalna vozila enostavno ne bi mogla več voziti. Tudi za kakšne gliserje in sorodna plovila bi lahko to uštimali, da toliko blizu obale bi lepo hitrost padla in ne bi komu čez glavo šli, ampak ker so neki interesi, temu zaenkrat še ni tako. Zdaj, kot veliki ljubitelj javnega potniškega prometa, ki je po novem prisiljen biti po 13 letih tudi voznik avtomobila, bi rekel odgovor je tudi seveda v razvoju in jačanju javne potniške prometne mreže tudi za tozadevne prevoze otrok, ki so taka lahka, bom rekel populistična tema. Potem je tukaj še ena dimenzija, a veste, če se malo odmaknem. Jaz verjamem v dobre namene te neke pozitivne diskriminacije predlagateljic oziroma življenjskost, ki jo je rekel Miha, ampak potem nekdo to hoče malo zlorabiti na nekem reguliranem področju. In zdaj bomo v krizi in bo vedno vsak izgovor dober, da nekdo prišpara 50 ali 100 ali ne vem koliko evrov, ne? A veste, to je tudi neki nauk tega zakona, ki se potem lahko uporabi, implicira tudi nekako na neke druge zakone. Zdi se mi pa, da tudi zakonodajno telo moramo razumeti te neke maile, ki smo jih dobili in pisma in tako naprej. Mi bomo tukaj v parlamentu ali ne bomo, folk nas bo pozabil, nekaj se bo zgodilo, takrat bo pa nekdo, ne vem, kakšno ravnateljico ali ravnatelja dajal na pranger in vi boste spet tisti mogoče tukaj se drli »za otroke gre« in »sramota, sramota, sramota«, ne? Tudi tozadevno moramo biti zakonodajno telo odzivni. Zdaj, največja bučka, ki sem jo pa do zdaj slišali v tej razpravi, ki bi jo lahko tudi tako razumel, da so pa gospe iz zakonodajno-pravne službe skorajda sokrive za to. Jih imam zelo rad, ampak, z vsem dolžnim spoštovanjem, one, naj mi oprostijo, niso strokovnjakinje za tahografe, tudi jaz nisem. In zdaj v tej luči se strinjam s tem, ampak nekaj, kar se je naučil SMC, ki ga že šesto leto poslušam kako išče sistemske rešitve, je ta SDS-ovska vehemenca. Pa se spomnim, naj mi kolega Zorčič ne zameri, tistega lex Zorčič, ki ste ga zdaj najboljši prijatelji SMC-ja tam na veliko nabijali. Ena najbolj smešnih zadev, ko nam je kolega Breznik razlagal, kako hitro teče in po tistem zakonu bi moral skoraj čelado na glavi nositi. Iz tistega bi se morali nekaj naučiti. Ja, mladi kolega, lahko pogledate magnetogram. Niste bili takrat poslanec. In nekako tudi upoštevati tovrstna opozorila, ki jih dejansko dobimo, saj smo navsezadnje predstavniki vsega ljudstva. A veste in ta vehemenca ne vem, če je ravno prava pot k neki novi normalizaciji. Strinjam se pa tudi s predlagateljico, ja, če piješ, ne vozi. In tudi na številnih področjih smo mi dobesedno - bom rekel, kar imam na koncu jezika – razdrekali področno zakonodajo, ker je to nekomu odgovarjalo. Energetika je eno od redkih področij, kjer imamo še tisti špeh-zakon, pa ni nič narobe s tem. Ampak, ljubi bog, saj smo imeli tam na kvadratni meter toliko pravnikov in ustavnih pravnikov v velikem SMC-ju in sem resnično upal, ne mislim to cinično, da bomo šli tudi v tej smeri, pa se v bistvu nič ni zgodilo. Ja, sem za pozitivne diskriminacije, ampak ne na način, da kdo drugi nekaj uvali v to pozitivni diskriminacijo. In tukaj tudi za to gre.
Spoštovane kolegice, kolegi. Naslednji na listi je kolega Rajh. K meni sta prišla še dva s prijavami, kolega Mesec in Kovačič. Zdaj, zanima me, če je še kaj interesa, da potem- aha, je. zaradi tega, da naredimo zadevo kolikor toliko predvidljivo, ker za vsako, ko prožimo listo, se potem zgodi stampedo skozi vrata in razpravljavci ne morejo razpravljati. Torej, spoštovani kolegi, ki prihajate notri, še bo nekaj razprave. Besedo ima prvi kolega Rajh.
Hvala lepa za besedo. Spomnimo se, obvezna uporaba tahografov v teh vozilih je posledica tragične nesreče na gorenjski avtocesti, ko je voznik zaradi utrujenosti zaspal. In jaz obžalujem debate, ki smo jim bili tu priča, ko smo slišali, da tahograf ne zaznava alkoholiziranosti, razne druge opitosti, zadetosti, kakorkoli to želite reči. Zavedati se moramo, da je v tem času tudi od sprejetja tega zakona trg dela postal bistveno bolj fleksibilen. Imamo nove načine prevoza, nove oblike prevoza, in da ne samo na klubih, kjer včasih trenerji prevažajo otroke na šport pa med tednom delajo, tudi šolski prevozi so relativno, v tem smislu, nedefinirani. In v kolikor voznik šolskega kombija nima vgrajenega tahografa, je lahko prej celo noč vozil potnike iz letališča po Sloveniji. In take opcije, možnosti obstajajo. In govorimo o vložku okrog 2 tisoč evrov za tahograf, glede na to, da je življenjska doba enega kombija lahko tudi 5 do 10 let, to približno predstavlja 20, 50 evrov mesečno stroška in to ni taki strošek, ki bi društva ali pa občine pokopal, lahko pa reši marsikatero življenje, ne samo otroško, ampak tudi drugih potnikov. Zavedati se moramo, da so utrujeni vozniki nevarni vozniki, nekega bolj objektivnega merjenja utrujenosti kot tahografa zaenkrat ne poznamo, tudi po dostopnosti, in jaz pravzaprav ne razumem, ne razumem želje, da se standard varnosti niža. Jaz bom seveda podprl amandma kolegov Levice, ker se mi zdi smiseln, saj ohranja standarde prometne varnosti, se pa lahko tudi pogovorimo o tem, ali je smiselno vgraditi v vozila, ki prevažajo potnike, tudi testerje alkohola.
Hvala lepa. Jaz bom sprožil prijavo na listo, prosim, da se res vsi, ki nameravate razpravljati, prijavite. Hvala lepa. Prijave potekajo. Prva ima besedo kolegica Janja Sluga.
Ja, hvala. Najprej za tiste, ki pravite, da bi morala ta pobuda imeti še neko širšo razpravo in tako naprej. Naj vas spomnim, da je ta pobuda stara že desetletje. 2010 se je prvič pojavila in 2010 se je prvič začela debata tudi o tem. In jaz ponavadi, ko gre za take stvari, grem na teren in na terenu pogledam, kako stvari stojijo. In tudi v tem primeru sem šla. Zakaj? Zato ker je že 6 let nazaj tudi Gasilska zveza Slovenije pa nekatera športna društva iz moje okolice mi predstavila to težavo. In od takrat dalje se tudi s tem ukvarjam. In dejstvo je, dejstvo je, da se ti tahografi na terenu dejansko uporabljajo samo pri teh šolskih prevozih pa pri komercialnih prevozih, drugje jih pa sploh nimajo. Nimajo jih. Jaz ne poznam enega samega športnega društva, ki bi to imelo. V občini, moji občini, od 11 vozil v lasti gasilskih društev, ki so temu namenjena, ima tahograf zgolj eno samo. Eno samo. In če to potem pripomore k večji varnosti naših otrok, ne vem, a pripomore. Moji otroci so se pač od malega že ukvarjali s športom in se udejstvovali pri različnih športih do tistega trenutka, ko sta se pač vsak za svojega odločila, s katerim se bosta ukvarjala. Pa niti v enem društvu tega niso imeli. Niso imeli. In še danes nimajo. In še danes vozijo otroke na tekme v kombijih brez tahografov. To torej pripomore k njihovi varnosti' Druga absurdna stvar, to kar smo se že pogovarjali. Najprej se nam očita, da smo kar sami šli v neko tako rešitev. Preberite si mnenje Vlade. Preberite si mnenje pristojnega ministrstva, ki te rešitve podpira. Nadalje bi opozorila na to kar je gospod Velov izpostavil. Gospod Velov je bil dolga leta na agenciji za varnost prometa, meda ve o čem govori. Ima svojih šest otrok, tako da zagotovo ve o čem govori. In če on opozori, da je totalen nesmisel, da ne more peljati svojih šest pa še enega sosedovega zraven, brez da bi v svojem osebnem vozilu, pa naj bo to tisto s sedmimi sedeži ali pa kombi z devetimi, opravljal tehnične preglede za to, da te otroke lahko nekam pelje na pol leta. Če gledamo nov družinski avto, avto velike družine, ki občasno pobere še sosedovega froca, pa ga pelje na trening, je to v prvih osmih letih tega avtomobila namesto treh tehničnih pregledov šestnajst tehničnih pregledov. To pripomore k varnosti? Mislim, mi se lahko pogovarjamo kako je vse na papirju lepo izgleda, črno na belem se strašno fino vidi, resnica, realnost je pa malo drugačna. In samo s tega vidika jaz gledam. Zakaj vztraja pri nečem kar smo prvič posebnost v Evropi, edina država v Evropi imamo to. Pa kaj smo res mi tako, bom rekla, nevzgojeni v prometu, v primerjavi z drugimi. In ko potem pogledaš, še enkrat ponavljam, od enajstih kombijev v moji občini 10 jih nima tahografa. Že zdaj, ko zakon velja. In ne, ko sem jih vprašala kaj naredijo, saj nas ne ustavijo. In tudi športniki, saj jih ne ustavijo. Tisti, ki se pa želijo držati, morajo pa narediti, kaj, za drag denar najeti komercialnega prevoznika. In dejansko, pa še kolega Željko, saj ti veš kako se sklepa pogodbe za šolske prevoze, kaj vse tam notri piše, kakšne so vse zahteve in tam notri zelo jasno piše kako, kakšni kombiji morajo biti in katere pogoje morajo kombiji izpolnjevati, da lahko dobijo sploh koncesijo za šolske prevoze. In to nima veze s tahografom, tam notri je napisano še marsikaj drugega. Tako, da dajmo se malo ozreti na dejansko stanje in se ne obregamo zgolj ob tisti kar piše nekje v enem zakonu, če se pa na terenu dejansko ne izvaja.
Hvala lepa. Željko Cigler je naslednji.
Hvala lepa. Spoštovani! 28 let sem delal v lokalni skupnosti na osnovnošolskih prevozih in vam povem, to ureja in tudi ostali za vrtce, to ureja 56. člen Zakona o osnovni šoli in pred vsakim šolskim letom je bila prva zadeva za katero se v lokalni skupnosti skrbelo in na kateri je tudi župan zelo zahteval, da je jasno urejena, še posebej pa starši, to je varnost otrok na poti v šolo, ker se zelo veliko otrok vozi. Še več otrok v mestnih občinah se vozi po občinah, ki imajo zelo razpršeno podeželsko področje. In to so večinoma vse nevarne šolske poti, kjer vozijo kombiji. Vozijo jih praviloma profesionalna podjetja in to so šoferji, ki čez noč ali še prejšnji dan vozijo avtobus, zjutraj pa še potem otroke v šolo. Te stvari morajo biti jasno in pravilno urejene. Tudi zaradi tega v mnogih občinah zaradi varnosti v cestnem prometu poleg prevozov, saj veste, gradimo pločnike, gradimo krožišča, omejujemo hitrosti vse zaradi varnosti in tukaj še posebej pravim, otrok, za otroke gre. In nič drugega nam tukaj, za nič drugega nam tukaj gre vsem tistim, ki to opozarjamo kot izključno to, da se stopnja varnosti, ki je bila zdaj zagotovljena, obdrži oziroma kvečjemu nadgrajuje. In ko bi še enkrat vam pa želim tole povedati, ko se govori o mnenju sedanje Vlade in pristojnega ministrstva. Sedanje ministrstvo je dalo podporo in se strinjalo s temle, da se tahografi in ta del varnosti, ki tahografi varujejo in sigurno niso bili zastonj uvedeni, da pač niso potrebni. Prejšnje ministrstvo in poslanec, ki je iz stranke, ki je v prejšnji Vladi vodila Ministrstvo za infrastrukturo, pa jasno poudarja in izpostavlja vlogo tega momenta varnosti, ki se mu reče tahograf in ga je treba tu noter ohranit. Izključno iz tega mi izhajamo in opozarjamo predlagateljice, da smo se z njihovimi predlogi strinjal, ki so jih dale v začetku – kako je treba društvom, športnim, gasilcem, kulturnim, neprofitnim izvajalcem, pomagati, vendar je se je zadeva potem, popolnoma obrnila. Popolnoma drug rezultat se je dobil, napram tistemu, kar so nam na začetku predstavil kot svoj cilj. To vam govorimo, predstavnice Stranke mobilnega centra. Hvala lepa.
Replika, kolegica Janja Sluga.
Ja, jaz bi samo želela opozorit, ker je bilo rečeno, kdo je v prejšnji sestavi Vlade imel to ministrstvo in na kaj je opozarjal – v prejšnji sestavi Vlade, je Agencija za varnost v prometu zelo jasno dala pisno pobudo na to ministrstvo, da je prvi vzrok prometnih nesreč alkohol in da je treba mejno stopnjo alkohola v krvi znižat in zaostrit kazni, pa to isto ministrstvo, za prvi vzrok nesreč, ni imelo nobenega posluha.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti kolega Aljaž Kovačič.
Hvala za besedo, predsednik. Ja, tudi sam sem, se kar nekaj pogovarjal, kot je kolegica Sluga rekla, na terenu, sem pa tudi sam deloval v številnih društvih in vem, kako dejansko je težko zagotoviti prevoze. Tudi sam sem, ko sem opravljal delo rokometnega trenerja, velikokrat vozil kombi, vozil otroke, ker dejansko, v teh, malih krajih, smo jih morali dejansko pripeljati v Ormož, da smo sploh treninge lahko opravljali in tudi to, da, ne vem, mislim, da zakon sedaj tako govori, da neka babica ali dedek, ne smeta voziti 5 vnukov, je skregano z neko zdravo pametjo. In zato sem tudi sam ta zakon prvotno podpiral, saj je bilo vezano na športna društva, gasilska društva, dejansko na neke zveze, da lahko preživijo in to so pač ljudje, ki so delovali z srcem v teh društvih. Tudi ta društva imajo svoje lastne kombije in so tem, dejansko te prevoze opravljali. Zdaj, nekaj popolnoma drugo pa je, da bi tahografe dejansko dali ven iz nekih rednih linij in iz komercialnih prevozov, kajti vemo, če nekdo dela kot trener v rokometnemu klubu, mu je smisel, da pripelje otroka na tekmo, da ta otrok lahko tekmo odigra. Z komercialnim prevozom pa je smisel, da dejansko čim več zaslužijo na prevozih in pač, vse gospodarske družbe delajo k temu, da stroške znižajo na [[nerazumljivo]]nižje, kar je mogoče, da lahko čim več zaslužijo. In zdaj govorite da, kot je ena izmed predlagateljic rekla, da tahografe naj uporablja, kdo si želi, je pač, nekoliko smešno, kajne. To bo zdaj podobno, kot da bi rekli, da ne vem, da ima »bremze« v avtu, naj ima, kdo želi, pa jih naj uporablja, kdo si želi, kajne. Tudi glede alkohola, najverjetneje ne bomo lahko rekli, da zdaj lahko vozimo pijani, kdo pa želi, pa naj vozi trezen in zdaj primerjava z nekimi državami, je pač nekoliko smešna, kajti, moramo izhajati tudi iz nekega naroda. Če bi v nekih drugih državah nekdo v pijanem stanju povzročil, ne vem, prometno nesrečo z smrtno žrtvijo, bi ga najverjetneje družba izločila za zmeraj in ga tudi obsojala, pri nas pa so povratniki, ko se trikrat ali štirikrat vrnejo za volan in ponovno in ponovno vozijo pijani in delajo različne prometne in tudi, večkrat so že recimo povzročili, smrtne žrtve. In tudi, v zadnjem času smo dobili veliko pisem nekih organizacij, ki se ukvarjajo z varnostjo v prometu in dejansko temu nasprotujejo in čeprav sem zakon, ki mi je logičen, v prvotni obliki podpiral, teh amandmajev ne podpiram, kajti, v tem procesu se je pokazalo veliko nejasnosti, tudi glede tega in sam ne bom prevzemal neke odgovornosti, da se bodo potem dogajale neke prometne nesreče in bodo, posledično lahko tudi žrtve.
Besedo ima Gregor Perič.
Ja, hvala, lep pozdrav vsem. Jaz sem prej slišal, da se je zgodilo ogromno nesreč. Zdaj, kaj pomeni ogromno prometnih nesreč, na tem področju? Ne vem, pomeni to 50, 100, tisoč? Saj, statistika pravi, da se je zgodila ena prometna nesreča. Je res, da je vsaka prometna nesreča, ki se zgodi, preveč, ampak težko rečemo, da je ena prometna nesreča ogromno prometnih nesreč, ker s tem jaz mislim, da zavajamo in ustvarjamo nek vtis, ki ne odraža realnega stanja, ene realne slike. Dejstvo pa je, da ali bi v tistem vozilu, ki je bilo udeleženo takrat v tisto nesrečno prometno nesrečo, imelo tahograf ali ne imelo tahografa, bi bila posledica natanko ista, ker tista, tisti šofer je vozil tisto vozilo kvečjemu eno uro in mislim, da je bil vzrok za to posledico predvsem utrujenost. Tako, da tahograf kadar ga uporabljamo, je zgodba že zaključena, nam več nič ne pomaga, nam kvečjemu pomaga razumeti, kaj se je dogajalo takrat. Res, da ima neke vrste odvračalno vlogo, ampak ne more pa vplivati na številne druge dejavnike in vemo, da je promet tako področje, kjer se zgodi marsikaj, tahograf pa služi samo temu, da lahko rekonstruiramo zgolj en mali del tistega, kar se je zgodilo pred in tik pred samo prometno nesrečo. Zdaj, po tem, kar poslušam danes tukaj, bi morali glede na to, da smo tako zelo neodgovorni vozniki, vgraditi tahograf v čisto vsa osebna vozila, pa niti to nebi bilo dovolj, ker bi morali imeti potem še senzor alkoholiziranosti, kar bi bilo marsikdaj veliko bolj smiselno in upravičeno, ampak to odpira potem še številna druga vprašanja, ki smo se jih tudi v tem državnem zboru že dotikali, o tem, ali sploh smemo kar tako izvajati posamezne kontrole oziroma nadzore, tudi o tem kako zelo trezni prihajamo in stiskamo gumbe tukaj notri navsezadnje. Deset let nas že društva opozarjajo, da imajo težavo s tem tahografom. In, da malo bolje razumemo v praksi, kako to izgleda, torej nekatera društva nimajo tega denarja, da si nabavijo vozilo, nekatera s težavo tudi pridejo do vozila. Slišali smo, da je zelo malo takih kombijev, ki imajo tahograf. In tudi, če bi eno društvo želelo najeti nek kombi s tahografom, ne bo moglo, ker tega na trgu enostavno ni, ker ni dovolj samo vgraditi tahograf, ampak mora tisti, ki bo s tem vozilom upravljal, imeti tudi nacionalno poklicno kvalifikacijo in mora imeti tudi svojo osebno kartico voznika, ki jo mora na 28 dni prazniti. In dajmo si predstavljati, če to uporablja enkrat ali dvakrat na mesec, ni tako enostavno, kot danes tukaj slikamo. In jaz verjamem, da če prisluhnemo našim društvom, ki nas opozarjajo, da jim bo to olajšalo delo, bo sigurno nekaj, kar bo nas pripeljalo na področje, kjer dejansko odražamo tisto, kar v praksi že sedaj velja. Ker navsezadnje je tudi policija, tukaj imam en dopis, ki je bil poslan iz policije na Olimpijski komite Slovenije nedolgo nazaj, pred sedmimi, osmimi meseci oziroma nekoliko več oziroma dobrim letom, kjer so tudi sami v policiji namignili, da bodo bolj striktno preverjali to področje, kar pomeni, da kar nekaj časa se je nekoliko spregledalo, ker so vsi razumeli, da je ta rešitev bila nastavljena na način, da ni bila življenjska in je postavljala določene subjekte v naši družbi v zelo nehvaležno vlogo in jim je njihovo delo, ki je, če poznamo nevladni sektor, že tako relativno komplicirano in naleti na številne ovire, ki so vezane predvsem in najprej na denar, še toliko bolj zakompliciralo življenje in postavljalo vse tiste, ki se trudijo narediti nekaj dobrega, v nehvaležno situacijo. Tako, da še enkrat. Tahograf, kadar potrebujemo tahograf, kadar gremo gledati v tahograf, tedaj se je že nekaj zgodilo. Tako, da jaz mislim, da lahko smo razumski in če stvari funkcionirajo povsod po Evropi in drugod po svetu, ne vidim razloga, zakaj v Sloveniji nebi mogli. Ali smo kaj slabši kot ostali? Mislim, da ne.
Replika, kolega Kovačič.
Ja, hvala, predsednik, za besedo. Ja, saj kolega Perič je pač to povedal, kar vsi trdimo in tudi se v vsem strinjamo – da bi s tem zakonom v prvotni obliki pomagali športnim društvom, gasilcem in tudi zvezam. Ampak pač amandmaji koalicije so to nekoliko spremenili in prav zaradi tega tudi sam podpiram amandma Levice, ki dejansko to briše. Kajti ne moremo pa enačiti zdaj športna društva, gasilske zveze in ostala vsa društva, ki imajo neke probleme z nekimi rednimi linijami in k komercialnimi prevozi, ki so namenjeni temu, da dejansko služijo. Dejansko jaz mislim, da se vse stranke strinjajo s tem, kar govorite, ampak vi ste pač pozabili povedati tisto, čemur pač dejansko mislim, da večina opozicije nasprotuje.
Predlagateljica imate besedo.
Hvala lepa. Jaz se moram odzvati, ker ste dali besedo pred temu Gregorju Periču na repliko na kolega Aljaža, ki je v bistvu napačno razumel, ko sem jaz rekla, da uporaba tahografov v vozilih ne prepovedujemo s tem, ko jih izbrišemo. Jaz ne vem, če Aljaž ve, da je nekatere voznike tahografov v primeru prometne nesreče rešil pred kaznijo, zato ker so s tahografom dokazali, da niso krivi in da so vozili po predpisi in s tem niso dobili kazni, globe, niso bili krivi za prometno nesrečo in v takem primeru je tahograf je zelo dober, ampak za ta način se voznik lahko oziroma podjetnik oziroma šola, zavodi lahko oziroma tudi športna društva, gasilska društva sami odločijo in jih uporabljajo naprej, če bodo ta strošek oziroma, če bodo ocenili, da je to potrebno. Kar se pa tiče uporabe tahografa kot takega, da bi ga rabili imeti povsod in da ga ne bi smeli imeti vsi tudi profitne organizacije pa moram povedati, da se je to na razpravi matičnega delovnega telesa pokazalo, da v primeru, da to ne spremenimo bi zakon bil neenak za vse deležnike v prometu in na to je opozarjala tudi Levica na matičnem delovnem telesu in to je bil povod, da je prišlo do spremembe v drugem branju, kjer smo sledili pripombam Levice, sledili smo pripombam Zakonodajno-pravne službe in sledili smo pripombam Ministrstva za infrastrukturo in skupaj našli rešitev in rešitev ni prišla od četrtega deležnika, ampak samo med deležniki, ki smo bili tukaj zbrani. Zakon je sedaj pripravljen v tej smeri, da je za vse deležnike enak in enako ga opredeljuje tudi evropska zakonodaja. Hvala.
Hvala lepa. Kolega Trček, replika, potem pa še Kordiš.
Saj počasi nisi več dovolj pameten. Jaz sem pač preveril tahografi stanejo 200 do 500 evrov jaz bi tukaj hotel Počivalška imeti pa naj mi pove kje mi lahko v Sloveniji proizvajamo tahografe pa jih proizvajamo za 100 evrov pa naj si jih šole kupijo. Kolegica, ko ubeseduje bi lahko kdaj mene poslušala o nujni reformi lokalne samouprave, ko malo tako izhaja kot, da se šole valjajo v penezih jaz imam otroke v šoli sredi Maribora pa imajo igrišče kot eden kurnik pa zraven fuzbal stadiona lahko bi [[nerazumljivo]]Maribor plačal, ampak pustimo stati. Malo tako občutka za realnost, ki jo SMC še vedno nima. Zgolj to.
Kolega Kordiš, replika.
Hvala za besedo. Zagotovo ta zakon, ki ga sedaj obravnavamo v tej obliki, ki ga sedaj obravnavamo ne sledi nikakor in v nobeni točki pripombam Levice. To je laž, to je laž. Najprej smo bili mesece priča kako se je z lažmi branilo provizije na nabavah zaščitne opreme danes pa poslušamo laži, s katerimi se brani nižanje standardov varovanja otrok v cestnem prometu, nesprejemljivo. Ne drži, da v Levici zagovarjamo, da mora biti standard za vse deležnike enak, zaradi tega, ker niso vsi deležniki pri prevozu otrok pri cestnem prometu v enakem položaju. Nekaj so društva pa nekaj so starši, ki otroke vozijo na tekmovanja, vozijo jih na treninge pa ne vem kaj še vse in vozijo jih iz lastnega veselja v lastnem prostem času. Nekaj popolnoma drugega pa je biznis, ki pritiska šoferje, ki jih ožema, ki jih ne dopušča primerne količine počitkov ravno, zaradi tega, ker določeni tipi izven linijskih prevozov niso zavarovani s tahografi, ki bi merili hitrosti, ki bi merili kilometre, ki bi merili počitke. Ta ureditev, ta krivična ureditev, ki omogoča zlorabo delavskih pravic in ki omogoča šoferje, da sedejo za volan utrujeni, izmozgani in tako naprej, ker jih pač delodajalec sili v take prekomerne vožnje, ta ureditev se zdaj slika na celotno področje prevoza otrok v cestnem prometu, tudi za komercialne prevoze, tudi za biznis prevoze. S tem se neposredno ogroža varnost otrok, ki so udeleženi tu zraven, ogroža se varnost šoferjev, ki te prevoze izvajajo pri določenem biznisu, in ogroža se varnost ostalih udeležencev v prometu. Utrujen voznik, voznik, ki ga ne varuje tahograf, je nevaren vsem tem trem deležnikov v cestnem prometu, še najbolj od vsega pa otrokom, ki jih prevaža. In tega ne smemo dopustiti. Ni nobenega dobrega razloga, da bi to dopustili, edini razlog, ki ga vidim in s katerim se je ta zakon spremenil tekom obravnave z amandmajem iz koalicijskih klopi, je ta, da se biznisu omogoči zadnja vrata v zakon, da bo lažje zaslužil, da bo lažje pil šoferje za ceno varnosti otrok v cestnem prometu.
Besedo ima kolega [[…]] [[glas iz dvorane]] : Replika na repliko.
Ni replike na repliko. Besedo ima kolega Luka Mesec.
Hvala za besedo. Zdaj, najprej, da razčistimo, kje točno je problem. Ne pogovarjamo se o zakonu o celoti, ampak se pogovarjamo samo o 2.a članu, ki so ga vtaknili v ta zakon v drugi obravnavi. Skratka, pod črto, stališče Levice je, ne nasprotujemo in nimamo problema s tem, če nek trener iz Ormoža pelje svoje varovance na trening v Maribor. Nimamo problema s tem, če prostovoljno gasilsko društvo v svojem kombiju nima tahografa. In nimamo problema s tem, če babica pelje pet vnučkov pač v nekem vozilu pa nima tahografa. Nimamo problemov s tem. Problem pa je, da ste z 2.a členom namen tega zakona spremenili, kjer pa imamo problem. In spremenili ste ga na način, da ste rekli, če babici, gasilcem in trenerju ni treba imeti tahografa, potem ga ni treba imeti nikomur. In zdaj deregulirate za vse, za linijske prevoze, za komercialne prevoze, za vse, tukaj pa imamo problem. In nimamo problema samo mi, ampak ima problem tudi člani SMC, ne vem, a bivši ali ne. V glavnem, včeraj vam je evropska komisarka, bivša, Violeta Bulc pisala na Twitterju takole: »Ne ukinjajte tahografov, saj so edini način, da se preveri število delovnih ur, obvezne počitke in nujne prekinitve dela profesionalnih voznikov. Z ukinitvijo tahografov zmanjšujete varnost otrok in vseh ostalih udeleženih v prometu.« Ko ste nadaljevali s svojo argumentacijo in ste rekli takole, da varnost otrok vozniki zagotovijo z lastnim zavedanjem odgovornosti in da tega ne odtehta noben tahograf in tehnični pregled, vas je Violeta Bulc, bivša komisarka za promet, kratko malo poklopila in vam je napisala: »Zmotno mnenje nepoznavalcev.« Torej, če se želite iz tega izkopati, kar ste si po nepotrebnem zakuhali, je pot čisto enostavna. Sprejmite naš amandma, da se 2.a člen črta, in bo namen zakona tak, kot ste ga v začetku hoteli, ostal isti, lahko se bo babica, trener in prostovoljni gasilci vozili brez tahografa, za profesionalne voznike, za linijske prevoze, za komercialne voznike pa tahograf mora biti. In tukaj res ne razumem, v čem je problem. Nekomu boste omogočili, da bo, ne vem, prišparal 50, 100 evrov, ampak a lahko kaj od tega odtehta, ne vem, prvi kombi, kjer bo utrujen voznik v prekarnem delovnem razmerju, kjer bo imel preveč ur, s polnim kombijem zletel v reko ali pa zapeljal na drugi pas na cesti pa se zaletel. Pač igrate se z varnostjo v cestnem prometu, s človeškimi življenji, konec koncev z otroki, ki ne bodo imeli več toliko varne poti v šolo. Jaz bom amandma seveda podprl.
Replika. Kolegica Žnidarič.
Hvala za besedo. Zdaj, na vse te nebuloze odgovoriti, je groza. Tisti predstavnik Levice, ki je bil na odboru, poslušajte magnetogram: »Večkrat nam je rekel poslušajte zakonodajno-pravno službo. Ste slišali Ministrstvo za infrastrukturo, ki vas opozarja na neenakost.« In tako kot sem rekla na začetku in kot vi pravite, tudi mi smo želeli z zakonodajo, spremembo narediti le za društva, zavode, ustanove, ampak Ministrstvo za infrastrukturo in vlada nas je opozorila, da ne smemo delati neenakosti. In če danes ta vaš amandma podpremo zakon pade, potem lahko vsa ta društva po teh desetih letih začnejo na novo, znova to svojo agonijo pa prepričevanja. In če vi mislite, torej, sedaj če bi pa vseeno vsi skupaj društvom odobrili ali vsi skupaj mislimo, da so poklicni vozniki, ki že sedaj vsak dan s kombiji vozijo otroke v šolo potem manj varni. Saj ti morajo uporabljati zraven tahografa potem tudi potne naloge, ki imajo vse ure zapisane, kdaj so štartali, kilometre, vse kar se zapiše v potni nalog. Koncesijske pogodbe imajo potem svoja stroga določila in še vedno lahko občine ali pa šole, občine, ki razpisujejo te koncesije, potem zapišejo, če že ne da je zahtevan, pa da vsaj da je priporočen tale tahograf. Jaz res ne vem [[…]]Torej, nismo si mi tega izmislili, ampak nas je pristojno ministrstvo na to opozorilo, da ne smemo delati razlik in zato so potem se ti amandmaji pripravili. V bistvu so jih oni pripravili, ampak smo z našim sodelovanjem skupaj in ni možnosti, če se vaš amandma danes sprejme, potem ne rešimo nič drugega kot družine, sorodnike, nič drugega ne rešimo. Društva, vse ostalo pade, dvakrat letno ostajajo pregledi, vse ostane. Mislim, vse ostalo pade. Nič ne rešimo, nekdo lahko potem začne edino znova ta zakonodajni postopek. Hvala.
Hvala lepa. Ni replike na repliko. [[…]] [[oglašanje iz klopi]] Ne, ne, poglejte, ni vas nikjer omenjal, ni polemiziral z vami [[…]] [[oglašanje iz klopi]] Nimate, nimate [[…]]Dajmo besedo kolegu Mateju. Matej T. Vatovec ima besedo.
Hvala, predsednik. Jaz mislim, da ima sicer kolega Trček prav, ampak dobro. Jaz mislim, da nismo več normalni v tem državnem zboru. Sedaj v SMC vztrajajo na čisto različnih stvareh. Slišali smo kdo še rabi tahografe, ker imamo neke mobilne aplikacije zasebnih zavarovalnic, ali kaj. To bo sedaj standard postal, ali kaj, da imamo mobilne aplikacije na telefonih za varnost v prometu, ki jih izdelujejo zasebne zavarovalnice avtomobilske. Okej. Slišali smo potem, da deset let imamo te pozivov društev. Ja, še enkrat, se strinjamo, obstajajo izjeme in so upravičene. Ampak vi ste šli od tega plemenitega dejstva, da deset let pozivov društev rešujete do ekstrema, da brišete tahografe za vse. In tu ni več nič plemenitega. In ne gre za nobeno neenakost, ki bi padla danes, če bi bil naš amandma sprejet ali ne bi padlo niti na Ustavnem sodišču. Saj se da to zagovarjati. Eno so gospodarske družbe, ki opravljajo prevoze za dobiček, za zaslužek. Drugo so neprofitna društva in nevladne organizacije in tako naprej. Kdo pri zdravi pameti bo šel to na Ustavno sodišče peljati? In kdo pri zdravi pameti bi temu rekel, ja, saj imate prav. In tu ste dvolični. Vi ste sami v zakon zapisali, da vstavljate varovalke, ki bi preprečile to kar sedaj počnete z amandmajem. In s prstom kažete na ZPS, na Vlado in tako naprej. By the way, trenutni minister ima željo privabiti Uber v Slovenijo, tako da jaz tega stališča vlade ne bi čisto jemal zdravo za gotovo. Kdo je proti? Kot je rekel že Luka, bivša komisarka za promet Violeta Bulc vam je jasno povedala, kakšen je pomen tahografov. Gospa Sluga je omenjala gospoda Velova. Imamo pa odziv Agencije za varnost prometa, ki pravi, da je treba zasledovati čim večjo varnost otrok v prometu. In so proti temu, kar ste sprejeli z amandmajem. Imate dopis na dveh straneh Zavoda za varno pot, ki vam pravi, sedaj kolega Perič je rekel, saj nimamo toliko prometnih nesreč. Ena je bila. No, Zavod za varno pot vam pravi: Tudi ena je preveč. Mislim, kjer imate obraz take stvari govoriti. In vaša dilema je, neenakost, potencialna, pač imamo opozorilo ali pa nevarna za vse. Kdo da to na tehtnico? Kdo da potencialno neenakost v zakonu na tehtnico s splošno nevarnostjo za vse? Neenakost, ki se jo da braniti in ki zelo verjetno ne bi bila upravičena na Ustavnem sodišču. In seveda sedaj se SMC brani, koalicija je pridno tiho in pusti, da se vi ukvarjate s temi svinjarijami, ampak ta amandma, ki ste ga vi sprejeli, če ne bo sprejet, naš amandma pokvari ta zakon in če ne boste sprejeli našega amandmaja, potem dajte raje vsi skupaj glasovat proti temu zakon in se vlaga še enkrat neko drugačno verzijo, ker to bo šele škoda in to bo še, kot pravijo v Zavodu Varna pot, odpiralo številne rane, ki so jih nekateri komaj zacelili, ki omenjajo, kje in kdaj so bile prometne nesreče točno zaradi tega. Ko so vozili otroke na treninge ali pa iz šole in v šolo. Dajte se zresnit, no.
Hvala lepa. Še kdo? [[Da.]] Kolega Trček.
Ja, hvala lepa za besedo. Saj je Matej lepo povedal, veste, in to, da so v tej zgodbi otroci, to ni zdaj izgovor, da mi na dolgo in široko, patetično »nebolozimo« o vsem živem. Odraslost je tudi to, da dojameš, da te je mogoče kdo izigral. Odraslost je tudi to, da dojameš, da mogoče si šel dobronamerno v nekaj, pa si mogoče na nekaj pozabil. Zdaj, ko mi reče tukaj poslanka SMC-ja, vse te vaše »nebuloze«, ko Luka dobesedno citira gospo Bulc, potem se pa res malo tu vprašam po zdravju. Seveda bi lahko bivša komisarka verjetno kaj več naredila, ampak v eni zadevi sva si pa podobna, toliko jo pa poznam – Violeta Bulc ni »bleferka«. Ona se pripravi na to, kaj dela. Isto kot jaz. In če vam ona reče, pet let je bila najbolj odgovorna za to v Evropski uniji, nekaj časa ključna oseba vaše stranke, saj ne vem, v kakih odnosih ste zdaj, če vam ona reče, nehajte noret in je ona »nebuloza«. Ali veste, jaz zdaj ne morem reči, kaj imam na koncu jezika o zdravju, ker mene lahko tožite, za razliko od ostalih 89, kajne? Tri pike. Dajmo ta zakon potopit, dajmo ga še enkrat odpret in dajmo vpeljat pozitivno diskriminacijo, tako kot je lepo Matej povedal. Ker to, to pa res nikamor več ne pelje [[…]]Saj vas ne obtožujemo zdaj, da ste mi ne vem kaj razbil, pehar suhih hrušk, pa se kot otroci izgovarjate, ne, ne, nisem jaz, Kordiš je uletel, saj veste kak je Kordiš, kajne? Mislim tole, kako ste zapacal, ste tako zapacal, da tako ne sme it čez in to je vse, kar vam hočemo povedat. Mi bi zdaj že doma bili, saj ne živimo vsi za vogalom Ljubljane, pa se pol ure zapeljemo, pa kot, ne vem, temu kamnu, tu, za Zorčičem, če bi pripovedoval, bi to že »poštekal«. Tako kot je, to ne more it čez. Ali boste vi potem prevzel odgovornost ali se bo kaj zgodil? Ne, potem boste nabijal, ne vem, da smo mi krivi [[…]]Nobene potrebe ni, da ste užaljeni, pač, zadeva se je tako zapacala, kot se je in naša naloga, kot zakonodajalca je, da to packarijo »odpacamo«. In verjetno nekdo, ki je bil cel mandat resorna evropska komisarka, več ve o tem, kot predlagateljice, pa tudi sam vem več o tem, kot vi, ker sem navsezadnje bil znanstveni koordinator projekta, ki je več kot proračun občine, [[nemir v dvorani]] Šarčeve, točno na tem resorju, pa še gospa je imela mojo knjigo tam, vam jo lahko podarim, jaz knjig ne kradem, jaz jih podarjam, bom tudi vam podaril, jo grem lahko takoj v pisarno iskat. Dajte se zresnit že.
Kolega Kordiš.
Hvala za besedo. Prijavil sem se še enkrat, zaradi tega, ker mislim, da je potrebno po točkah naslovit ključne argumente, ki branijo ta zakon, da se deregulira kompletno področje prevozov otrok v cestnem prometu, tudi za biznis, da se izrežejo nujnosti vgrajenih tahografov. Prvi argument, s katerim predlagatelji na veliko operirajo, je neenakost – češ, če pa sprejmemo amandma Levice, potem bomo pristali na neenako obravnavo različnih izvajalcev prevozov otrok, v skupino otrok, v cestnemu prometu. Ampak stvari, v naravi, niso enake, po »defaultu«. Saj imamo tudi različne pravne oblike. Mislim, d. o. o. je druga pravna oseba, od društva. Zakaj? Zaradi tega, ker ne gre za enake dejavnost, ustanovljene za enak namen. Starši, ki peljejo skupino otrok na trening, ali društvo, ki pelje skupino otrok na neko tekmovanje, opravlja nekaj popolnoma drugega kot nekdo, ki za prevoz otrok zaračuna. In tukaj je temeljna neenakost že v naravi stvari, ki že obstaja. Če v zakonodaji priznamo in postavimo drugačno regulativo za nevladne organizacije, kot so na primer društva, kjer se ljudje angažirajo zaradi tega, ker se želijo, ker želijo prispevati, ker želijo delovati, pa na drugi strani biznis, ki izvaja prevoze otrok zaradi tega, da zasluži – in ravno panoga, v kateri je ogromno prekarnih zaposlitev in ogromno zlorab in izkoriščanja delavcev, so prevozi – to pomeni, da so stvari neenake. In če to neenakost v zakonodaji priznamo, ne bomo naredili ničesar napačnega. Drugi argument. Deset let truda društev, nevladnih organizacij, da se spremeni pravila za tahografe za njihove prevoze otrok, želimo potopiti. Ja, ni res. Ni res. Če se danes sprejme amandma Levice, pa če mislite, da zakon potem še ni zadosten in ga je treba še naprej šraufati v korist nevladnih organizacij, ni problema. Takoj, ko je obravnava zaključena, takoj ko se zaključijo postopki, se lahko vloži novelo znova in se tokrat naredi stvari tako, da so prav. Današnja obravnava ne pomeni ali sprejem amandmaja Levice ne pomeni, da je to zaključek procesa urejanja področja za nevladne organizacije, saj vam vsi že od začetka govorimo, da to, da se pa naredi izjemo za gasilska društva in športne zveze in ne vem kaj še vse, da je to načeloma okej oziroma zoper to nimamo nič. Drugi argument je odgovornost. Češ, kako je ta glavni dejavnik varnosti v cestnem prometu, torej tudi varnosti v cestnemu prometu ko gre za prevoze otrok, to, da se za volan usedemo odgovorni. Ampak povejte mi, kako lahko računamo na odgovornost »nekega šoferja«, ki ga delodajalec sili v prekomerno delo in nima v avtu tahografa, ki bi ga varoval? Ki vozi najprej na Münchensko letališče, potem na Benetke v letališče, potem še v Milano nazaj, vmes spi na zadnjem sedežu svojega avta, na poti je praktično 24 ur – to so primeri praks, ki smo jih obravnavali v tem državnem zboru na pobudo Levice v prejšnjem mandatu za izvenlinijske prevoze kot je GoOpti. Mislim, da je zdaj GoOpti malo uredil to področje, ampak to se je dogajalo še nedolgo nazaj – zakaj? Zaradi tega, ker v njihovih vozilih niso bili obvezni tahografi. In to odsotnost tahografov, ki muči voznike, ki ogroža vse udeležence v cestnem prometu, zdaj prenašate celokupno na področje prevozov otrok, celih skupin otrok. Vi poslušate sami sebe? Verjetno absolutno zmagovalni argument je pa vzklik »kdo še rabi tahografe«. Ja, če so pa tahografi res tako zelo nepomembni, zakaj imamo pa zdaj že drugi dan seje polemiko o teh tahografih? Zakaj ste cel prejšnji mandat zavračali pobude nas v Levici, ko smo želeli vgraditi tahografe v izvenlinijske prevoze? Očitno niso tahografi tako zelo nepomembni. Skratka mislim, da se ta amandma lahko sprejme, da se zaščiti varnost otrok v cestnem prometu, preden se komu kaj zgodi zaradi preutrujenih šoferjev, ki jih stiskajo delodajalci. In po potrebi zakonodajni postopek začne znova, tokrat brez lobističnih amandmajev, ki bodo v zakon vrtali luknje izjem za biznis, ne zato, da bi olajšali življenje nevladnim organizacijam, društvom in tako naprej, ampak za to, da bodo biznisu olajšali kovanje dobičkov za ceno ogrožanja varnosti skupin otrok v cestnem prometu. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. Najprej bomo odločali o amandmaju poslanske skupine Levica k 2.a členu. Če ta amandma ne bo sprejet, postane amandma istega predlagatelja k naslovu poglavja Prehodna in končna določba brezpredmeten. Glasujemo. Prekinitev? Obrazložitev glasu? Kolega Rudi Medved, v imenu poslanske?
V imenu poslanske ja, hvala lepa, gospod predsednik. Škoda, da je izmaličeno pravzaprav tisto osnovno bistvo predloga zakona, ker smo bili in smo še v glavnem vsi za to, da se gre nasproti društvom, organizacijam, gasilcem, kulturnikom, športnikom in še komu. In tudi verjamemo v njihovo odgovornost in da res maksimalno spoštujejo standarde v cestnem prometu. Zato pustimo na miru šolske prevoze. Pustimo na miru šolske prevoze in ne posegajmo na področje, kjer stvari dobro tečejo, jaz prihajam iz občine, ki se marsikomu niti ne sanja, po kakšnih hribih s temu kombiji vozimo zjutraj otroke v šolo. In tu pa res mora biti na prvem mestu varnost. In ko bomo vrnili novelo zakona tistemu bistvu, zaradi katerega je nastala, pa ne imejmo pred očmi gasilcev, športnikov, kulturnikov le kot naših volivcev, ki nam bodo seveda ploskali, ampak mislimo nanje tudi takrat, ko je treba ta društva, te organizacije financirati. Financirati zato, da bodo lahko s temi sredstvi še bolje opremljeni in seveda še bolj skrbeli za varnost. Glejte, oni nenazadnje nam na nek način pomagajo vzgajati naše otroke. To odgovornost jim dajemo v roke in seveda tudi odgovornost, če jih ali nekam pač tudi peljejo. Torej, mi bomo podprli amandma Levice, ker mislimo, da se je treba vrniti k osnovnemu bistvu predlaganega zakona.
Hvala lepa. Še kdo v imenu poslanske? Kolegica Udovč.
Hvala lepa. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo predlagane amandmaje zavrnili, zato ker ocenjujemo in tudi dobili smo informacijo s strani ministrstva, da prevozi za osebne potrebe in nekomercialni prevoz oseb ali blaga, ki ga opravlja fizična oseba zgolj za svoje potrebe oziroma ožjih družinskih članov in članic. Z vozilom, ki je v njegovi lasti, ali ima pravico uporabe vozila na podlagi najemne oziroma zakupne ali lizing pogodbe, ki mora biti sestavljena v pisni obliki. Za ta prevoz ne sme dobiti plačila ali kakega drugega nadomestila, vozilo pa lahko upravlja oseba, ki je lastnik ali lastnica. Ali ima pravico uporabe tega vozila ali ožji član njegove družine, za ožjega člana družine se šteje zakonec in otroci te osebe, ki upravljajo prevoze za osebne potrebe. To so osebne potrebe za vozila, ko pa govorimo za lastne potrebe, pa gre za vozila, ko osnovne šole prevažajo s svojimi kombiji svoje otroke. In osnovne šole za lastne potrebe, to je, govorim, predlog zakona, o katerem govorite, da bi bil boljši, bi pomenil, da bi osnovne šole prevažale otroke brez tahografov. In osnovne šole imajo tudi sistemizacijo delovnih mest za voznike in imajo zaposlene voznike in bi opravljali brez tahografov. In v drugi, sosednji šoli pa bi te iste otroke vozil nekdo, ki bi bil zasebnik, bi pa zahtevali, da ima vgrajen tahograf. In tu je neenakost. Neenakost za isto storitev, za isti poklic in za iste otroke. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu poslanske še kdo? Kolega Trček, v lastnem.
Ja, ker je kolega Rudi že veliko povedal, bom parafraziral sedanjo predsedujočo Odbora za zdravstvo, za otroke in gre, in zato bom glasoval za. Odkrito moram pa povedati, da me je strah tega tako imenovanega slovenskega liberalizma, ker po tej logiki bi lahko nekdo rekel, ma, klinac, saj letala ne rabijo črnih skrinjic, saj ona aplikacija, ki jo je tudi Kacin uporabljal, samo na vikende je ne smeš uporabljati. [[smeh]]
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 78 poslancev, za je 29, proti 46. [[Za je glasovalo 29.]] [[Proti je glasovalo 46.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Ker amandma Poslanske skupine Levice k 2A členu ni bil sprejet, je postal amandma istega predlagatelja k naslovu Prehodna in končna določba brezpredmeten. Končali smo z odločanjem o amandmajih. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravno služba oziroma Vlada nista obvestili, da bi bil zaradi sprejetih amandmajev v drugi oziroma tretji obravnavi predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 77 poslancev, za je 48, proti 13. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti je glasovalo 13]] . Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in 18. sejo zbora. Seja je bila končana 18. junija 2020 ob 17.31.