Es reprèn la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil]] [[300-00142/11]] Molt bon dia a totes i tots. El setè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'educació infantil; presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Esther Niubó.
Bé, bon dia; bon dia a tothom. Moltes gràcies presidenta. Honorable consellera... Bé, doncs, com vostès saben, l'educació en la primera infància és fonamental; és una etapa educativa clau, que és impossible de desvincular, doncs, de les polítiques de protecció de la infància, de conciliació de la vida laboral i personal, de les oportunitats de les famílies –laborals, formatives–, especialment en el cas de les famílies vulnerables, o de lluita contra la pobresa infantil. Però, centrant-ho només en la vessant educativa, coneixem les múltiples correlacions estudiades que apunten a que l'escolarització en edats compreses entre els zero i tres anys té un impacte positiu molt important tant en el desenvolupament físic, emocional, cognitiu dels infants..., i en el rendiment escolar i acadèmic en edats més avançades, i que, per tant, l'escolarització en llars d'infants, en escoles bressol, comporta beneficis clars a llarg termini. I això, que tindria a veure amb les polítiques d'èxit educatiu, ja ens sembla molt important. Però, és que, a més, sabem que és un nivell educatiu amb un enorme poder neutralitzador de les desigualtats socioeconòmiques que es reprodueixen al llarg de la vida escolar i, per tant, que aquesta escolarització entre els zero i tres anys, doncs, té un impacte importantíssim en termes d'equitat. I això no ho diem només nosaltres, ho diuen estudis de reconegut prestigi d'institucions educatives, recerques acadèmiques... Save the Children, per exemple, parla de l'accés a l'educació infantil com la política més redistributiva i que més retorns comporta com a inversió a llarg termini. Però totes aquestes raons no els deuen semblar massa de pes, perquè ni vostè, senyora consellera, ni la seva predecessora, la consellera i diputada senyora Rigau, doncs, no li han atorgat cap prioritat a aquest nivell educatiu. El compromís d'aquest Govern, del de Puigdemont, i del darrer del senyor Mas, amb les escoles bressol, senzillament ha estat nul des de 2014. I això ens sembla, doncs, una autèntica vergonya. I més quan es tracta d'una competència exclusiva del Govern de la Generalitat. I subratllo que és exclusiva. I, de fet, doncs, em podria entretenir descrivint numèricament el que ha estat un autèntic declivi de la inversió educativa en tant que..., tant en el foment com en el funcionament de les llars d'infants municipals des del Govern d'entesa fins al moment, però em sembla que alguns gràfics els poden servir més. [[L'oradora mostra uns gràfics.]] Això és l'aportació del Govern de la Generalitat en escoles bressol: 2011 comença a davallar, 2014 gairebé desapareix, 2015 desapareix i..., el que ja coneixem. Això és la contribució que es feia en el moment que la Generalitat encara feia una aportació de 1.800 per plaça. Per tant, hi havien els terços: un terç el finançaven els ajuntaments; un terç, les famílies; un terç, la Generalitat. I ara el que tenim és que famílies i ajuntaments costegen un 83 per cent, i això són les diputacions. La Generalitat, zero euros. Per tant, ja ho veuen. Per molt que ens diguin que no hem de patir, perquè les diputacions se'n fan càrrec, això, doncs, té els seus efectes; que els ho preguntin a les famílies, que juntament amb els ajuntaments són els que estan suportant el sosteniment d'aquest servei, juntament també amb les diputacions. I, per tant, això els ho haurien de dir a aquestes famílies i els ho haurien de dir als que han de renunciar per accedir a aquest servei, que no se'l poden pagar. I això és molt greu, perquè vol dir que el Govern, amb la seva inacció, amb el seu abandonament de les polítiques d'escoles bressol municipal, el que ha fet és reduir o directament anul·lar les possibilitats de molts infants d'accedir a una educació decisiva en aquesta etapa. I vostès em diran que no se'n van desentendre, que van arribar a un acord amb les diputacions; però resulta que aquestes diputacions han assignat unes ràtios per alumne molt inferiors a les que havien estat cobertes pressupostàriament pels governs d'entesa, i de manera desigual en el territori: 875 a Lleida i Girona, 462 a Barcelona, i a Tarragona, en funció de la matrícula. I això, per tant, ha generat unes desigualtats territorials evidents, a banda de les desigualtats socials. I, miri, políticament ja els ho hem dit, en alguna ocasió, que vostès, doncs..., aquesta política o aquesta no política envers el primer cicle d'educació infantil ens sembla molt lamentable i ens sembla indignant. Però és que no ens ha sorprès, perquè l'antiga Convergència no se l'havia cregut mai, aquest nivell educatiu. I, de fet, la xarxa d'escoles bressol que tenim avui dia, doncs, no existiria sense el convenciment, sense l'impuls de molts ajuntaments, en el seu dia, socialistes, que ho van defensar. I, diguem-ho tot, tampoc sense la convicció de moltíssima gent que, a través d'una ILP, van encarregar a aquest Parlament el que va ser la Llei 5/2004, de creació de llars d'infants municipals de qualitat, que havia de garantir un mínim de trenta mil places de nova creació el 2008. Per tant, estem parlant d'un servei educatiu que és fruït d'un pacte legislatiu reclamat per la societat fa més de quinze anys. Però, com deia, ni Convergència en el seu dia s'ho creia, ni s'ho creu el PDECAT avui, ni tampoc la nova Esquerra, per molt que la senyora Simó, doncs, ho defensés molt en el passat. I ens preocupa, sincerament, doncs, el model de família i el model social que projecta el Govern de Junts pel Sí. Però, arribats fins aquí, doncs, la sorpresa grossa ha estat quan hem sabut què ha passat amb les partides pressupostàries nominatives que el 2012 i el 2014, malgrat estar molt minvades, encara existien al pressupost, destinades al funcionament d'aquestes llars. I hem sabut que el Govern, doncs, no les va executar com corresponia, sinó que va destinar aquestes quantitats a pagar altres conceptes, segurament molt prioritaris per a l'antiga Convergència. Mirin, dels més de 47 milions pressupostats el 2012, només 7 –de 47, només 7– es van acabar destinant a llars d'infants municipals. I la resta, 42 i escaig, es van destinar al pagament de nòmina delegada de la partida prevista per a concerts educatius. I els 45 pressupostats del 2014 es van destinar íntegrament a altres finalitats; però, novament, 39 a concerts educatius. I vull recordar que els pressupostos no són paper mullat, no són com moltes de les resolucions d'aquest Parlament, que vostès incompleixen sovint, sinó que són llei. I d'aquí la gravetat dels fets que exposo. Per tant, 81 milions d'euros previstos en els pressupostos de 2002 i 2004 per al sosteniment de les despeses d'escoles bressol, que presten els ajuntaments, derivats a concerts educatius. I dic «derivar, perquè per molts eufemismes que es busquin, a l'estil Cospedal, quan un executa i administra de forma diferent una partida que estava prevista i establerta, d'això se'n diu derivar. I més si es tracta d'una partida nominativa, que sabien perfectament a qui s'havia de destinar i quins eren els beneficiaris, que eren els ajuntaments. I vull que consti que la qüestió no és qüestionar que els mestres de la concertada no havien de cobrar, només faltaria. Espero que no facin trampes, no facin creure que la nostra és una croada contra l'escola concertada o, encara més, contra els mestres de l'escola o contra les famílies que porten els seus fills a les escoles concertades. No, nosaltres entenem que aquells anys també hi havia una partida, com és responsabilitat del Govern, destinada a pagar els concerts educatius, de més de 821 milions d'euros, per cert; és a dir, 45 per a les escoles bressol, el 2012, dels quals només se'n van executar correctament 4, i 821 per a l'escola concertada. I jo em pregunto: no en tenien prou, encara, per pagar la nòmina delegada dels docents, o és que ens volien fer trampes? La partida destinada a la concertada no preveia pagar el seu professorat? Perquè, si no és així, potser són vostès els que haurien de donar explicacions a aquestes escoles, que no els pensaven assegurar el sosteniment aquells anys. I nosaltres estem d'acord en que pagar nòmines és sagrat. Però li hem de fer una pregunta: no els va preocupar mai, el pagament de les nòmines del professorat de les escoles bressol municipals? I ens sembla que no. I ens sembla, la veritat, escandalós i intolerable: per a les famílies de les escoles bressol, repagament, i per a determinades partides, per a determinades escoles, doble partida del Govern. Ens sembla un escàndol, senyora consellera, i espero que avui ens pugui donar les explicacions pertinents. Però, hi insisteixo, no vulguin falsos enfrontaments amb la concertada, no es tracta d'això, però tampoc amaguin que per a vostès hi ha unes prioritats i que és qüestió de model. Perquè, que jo sàpiga, la partida per a les llars d'infants privades d'iniciativa social no ha fallat mai: Abat Oliba Loreto, Amor de Dios, Corazón de Jesús... A molts d'aquests centres, aquesta partida mai els ha fallat. I no ho qüestionem mentre no hi hagi places públiques suficients, perquè el Govern té l'obligació d'atendre les necessitats d'escolarització, però no amaguin l'ou. I espero que no se'ls acudeixi intentar justificar-se al·legant la dificultat del context econòmic del moment, perquè vull recordar que era en els anys dolços d'aquell Govern d'Artur Mas amb el suport del PP d'Alícia Sánchez Camacho, que deia que havien de treure pit, de treure greix a l'Administració, treure pit a les retallades. I si la Generalitat ho passava malament, imagini's com ho devien passar els més de trenta ajuntaments catalans que van denunciar per impagament. Tampoc es vulguin justificar dient que Madrid, que el Govern de l'Estat va suspendre aquella línia instaurada pel Zapatero per a l'escolarització infantil. Efectivament, era una línia que el Govern socialista havia implementat per fomentar la universalització d'aquesta etapa educativa fonamental, però en aquell moment, doncs, el PP s'ho va carregar. Però vostès recordo que eren els seus socis a Catalunya. Per tant, potser devia ser amb el seu consentiment. I, en tot cas, vostès comparteixen model educatiu, com ens recorden constantment amb les seves votacions en aquest Parlament. I tampoc facin trampes, que vostès en tenen competències exclusives. I, sincerament, fins que no s'han trobat aquest tema en una portada d'un diari, doncs, no li han donat massa importància. Perquè quants anys fa que el Govern socialista, amb altres, ho està denunciant? I que potser no han inclòs, aquesta reivindicació, entre les quaranta-cinc demandes que de tant en tant van plantejant –i em sembla de manera encertada– al Govern de l'Estat? Jo crec que no. I, a més a més, em sembla que no han anat massa, a Madrid, a parlar-ne. Perquè no sé si creuen que, si són independents, aquesta partida, automàticament, doncs, farà un increment, o potser senzillament, si això és així, s'alliberaran de tot compromís financer i traspassaran la responsabilitat en solitari als ajuntaments. Nosaltres el que demanem, senyora consellera, és que es repensin l'enfocament que estan tenint envers una etapa educativa clau; que no segueixin abandonant aquest nivell educatiu fonamental, que el deixin de carregar a les espatlles de les administracions municipals, de les famílies que fan servir aquests serveis i també a les diputacions; que recuperin la corresponsabilització; que cobreixin, almenys, el mòdul econòmic de 1.600 euros per plaça i any, amb el compromís de recuperar els 1.800 d'inversió del Govern d'entesa –i ja li avanço que nosaltres, doncs, ens encarregarem de fer complir allò que va aprovar aquest Parlament–, i també que restitueixin les partides desviades i no retornades als ajuntaments, des de 2013 fins ara, que les subvencions de les diputacions no han substituït. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Niubó. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, ha començat el matí bastant catastrofista. Deixi'm dir que avui serà el matí de les llars d'infants, perquè ara fa, vostè, la interpel·lació, després la fa el Partit Popular. I jo crec que és interessant que comencem així, en tot cas, per deixar clar diferents aspectes. En primer lloc, l'aposta d'aquest Govern per l'educació. Perquè sembla que això no acabem de veure-ho clar. El pressupost que vam aprovar ahir fa créixer en més de 1.000 milions les polítiques socials, 380 milions directament a Ensenyament, i 140 d'addicionals, amb un acord a què vam arribar en una segona negociació. Per tant, són 520 milions d'euros més a la partida d'Ensenyament. Això vol dir que mai hi havia hagut un increment tan gran en el Departament d'Ensenyament. I això què vol dir? Millores en les substitucions, en els centres amb més necessitats, en la formació docent, també en l'atenció educativa als alumnes, en funció de les necessitats, i també algunes millores laborals. Malgrat aquest increment, és cert, encara no podem fer totes les coses que voldríem fer. No poder fer totes les coses que voldríem fer no vol dir que no les vulguem fer o que no hi creiem. Perquè Catalunya encara ni té el pressupost que es mereix, ni molt menys els ciutadans tenen el pressupost en funció de tot allò que paguen. I no cal recordar aquí, perquè ahir ja ho vam fer prou, el dèficit fiscal, el sostre de dèficit que ens deixa a les autonomies sense cap mena de marge, o els incompliments del Govern central, que són molts. Per tant, no és veritat que no apostem en l'educació. I tant! I seguim prioritzant en tots aquests àmbits que els hem exposat abans. I també voldríem, evidentment, que els ajuntaments poguessin rebre directament de la Generalitat per al sosteniment de les llars d'infants; però com que encara no disposem d'aquests diners, el que seguim fent és aquest acord amb les diputacions. Per tant, no deixem les llars d'infants i els municipis de la mà de Déu, sinó que anem a altres administracions que tenen recursos per demanar-los. I això no és menystenir els ajuntaments, ni els trenta, ni tots els que tenen llars d'infants, sinó comprendre'ls; comprendre'ls i buscar una sortida a aquest infrafinançament que té Catalunya. I aquesta, permeti'm, és la gran diferència amb l'Estat espanyol. El Govern Zapatero va deixar de finançar la gratuïtat del tres-sis i es va quedar tan ample. Després, el Govern del senyor Rajoy va deixar de finançar el zero-tres i es va quedar tan ample. Setanta-sis milions d'euros menys durant cinc anys. Sap quant són això? Quatre-cents cinquanta milions d'euros, per al zero-sis, de tots els catalans i totes les catalanes, que hem deixat de rebre. I això és el que ens hauria d'escandalitzar. Perquè qui deixa els ciutadans a la intempèrie és l'Estat espanyol, no la Generalitat, que ha assumit aquest pagament de la gratuïtat del tres-sis i ha buscat sortida al finançament del zero-tres. I miri si entenem bé la situació dels ajuntaments, que és la mateixa que pateix la Generalitat respecte a l'Estat espanyol. Però aquesta és la gran diferència: que mentre l'Estat espanyol ens deixa a la intempèrie i prou, la Generalitat va intentar i segueix intentant-ho, i ha trobat i va trobar la sortida, mentre hi ha un estat que se'n desentén. I això els ajuntaments ho coneixen prou bé. No només ens passa en el finançament del zero-sis, ens passa en els desnonaments, ens passa en la dependència. Per tant, és l'Estat espanyol qui ens deixa a la intempèrie en molts d'aquests àmbits. I és justament per això, perquè volem decidir, i volem tenir els nostres recursos i decidir on els posem. L'altre aspecte que va bé avui poder concretar és el de la transferència, derivació, que ara ha dit vostè, de crèdit. I reiterar el que vaig dir: és cert que hem de tenir en compte el context, les polítiques no es poden avaluar sense el context. Mai, la Generalitat, en trenta anys, havia tingut menys diners que els anys anteriors. Mai hi havia hagut una davallada tan gran de recursos. I mai tampoc –i ho hem d'assenyalar aquí: mai tampoc– havia rebut tan poc suport de l'Estat, que l'únic que fa és traslladar a les autonomies el dèficit i haver de retallar les partides. I la Generalitat en aquell moment va prioritzar. I va prioritzar serveis bàsics, com la nòmina, i com la nòmina de tot el servei d'educació de Catalunya. Perquè hem de saber, hem de recordar, també, que qui paga la nòmina és la Generalitat. Els 70.200 docents de Catalunya de qui reben el sou és de la Generalitat de Catalunya. I dos missatges..., jo crec que val la pena aquí refermar-ho, perquè moltes vegades sentim a dir en aquest Parlament que no compartim gens. Primer, aquest «que deixem de banda els ajuntaments; això no és cert. En segon lloc –avui no s'ha dit, però va lligat–, qüestionem la qualitat de l'escola pública, que en té i molta. I, després –que avui també s'ha deixat una mica, jo crec, en l'ombra–, qüestionar el servei que fa l'escola concertada. Perquè el que no es pot fer és anar demonitzant la iniciativa social, que tanta aportació fa al nostre país i que volem que hi segueixi aportant. I sí, escolti'm, vam prioritzar, és veritat, ho ha explicat vostè; però el que vam fer va ser anar a buscar els recursos que ens faltaven. Per tant, la Generalitat, en aquell moment, va garantir el pagament de la nòmina a tots els treballadors, a tots els docents, perquè aquests diners van directament del compte de la Generalitat al compte dels treballadors, treballin on treballin. I no entenem que en algun moment –no avui, però és cert que en algun moment– s'hagi pogut posar en dubte el pagament de les nòmines, com si això fos un interès fosc, quan és un dret i una obligació que tenim. Catalunya s'ha dotat d'aquest sistema; d'aquest sistema del servei d'educació, on tots els treballadors tenen aquest dret i tenim aquesta obligació de reconèixer-los el treball i pagar-los la seva feina. I això és el que es va fer en aquell moment: prioritzar i anar a buscar recursos allà on es tenien. I pel que fa a la transferència de crèdits, que sàpiguen..., o a aquesta derivació que vostè ha preguntat i que posava en dubte, sàpiga que les transferències de crèdit estan regulades en les lleis de finances públiques i en la llei del pressupost de la Generalitat de cada any, i si es va haver de fer aquesta transferència de crèdit és per l'objectiu que li he dit anteriorment. I no és cosa tan estranya, és cosa habitual en tots els governs. Miri, el 2007 hi va haver, en el Departament d'Ensenyament, 28 transferències de crèdit per 77 milions d'euros; l'any 2008 n'hi va haver 37 per 104 milions d'euros, i l'any 2009 se'n van fer 41 per un import de 93 milions d'euros. I així podríem continuar. I l'any 2010, en aquesta derivació que vostè diu, el Govern d'aquella època, quan vostès estaven al Departament d'Ensenyament, van transferir diners exactament igual de les llars d'infants a la partida de la concertada, i llavors no eren èpoques en què havia disminuït dràsticament el pressupost. Exactament vostès van derivar 2,1 milions d'euros. I si el 2010 era legal, el 2012 també ho devia ser, i els pressupostos no devien ser paper mullat, en aquell moment. Jo no gosaria dir-li que els pressupostos, en aquell moment, eren paper mullat ni gosaria dir que vostès feien trampes. Van fer exactament el que fan tots els governs. I, finalment –i, en tot cas, en el següent torn continuarem–, escolti'm, estem en una nova legislatura, en una tessitura d'increment de pressupost, però el que sí que volem parlar és: i a partir d'ara, què? Doncs, a partir d'ara, ja fa dos anys que es va iniciar un grup de treball amb els ajuntaments per tal d'analitzar el model, perquè no només hem de parlar de finançament, com vostè ha parlat, també hem de parlar de quin model volem de zero-tres. Tots conjuntament, el departament i els ajuntaments, hem de donar resposta a alguns desajustos importants a què vostè no ha fet referència i que estaria bé que hagués dit. L'informe del síndic, per exemple, ens diu que hi ha un dèficit de places en els entorns més necessitats. Què va passar, en aquell moment, que creixien tant les places de llars d'infants i no arribaven als entorns més necessitats? Potser això també ens ho hauríem de preguntar, oi? Per tant, en un futur, a més de poder decidir on es financen, com es financen les places, aquest ha de ser un criteri bàsic. Per a moltes famílies, evidentment, la llar d'infants és un recurs a la conciliació, però per a moltes famílies la llar d'infants és una necessitat educativa. I resulta que en aquests llocs encara –en molts llocs– no ha arribat. Tenim places buides en determinats llocs, places que van pagant finançament públic i estan buides i, en canvi, en tenim gran mancança en barris on és un instrument bàsic d'igualtat d'oportunitats. Per tant, si vol parlem; parlem de model, parlem del que hem de fer, que és el que m'interessa. I en aquest nou model que plantegem, l'hi repeteixo, a mesura que anem tenint més pressupost, evidentment que anirem finançant aquestes llars d'infants, com hem fet fins ara, buscant recursos en les diputacions; però, a més, replantejarem un model que no compartim, que és el d'anar creant places de llars d'infants, com van fer, sense tenir en compte la necessitat ni de les famílies ni dels alumnes que tenien més mancança o més necessitat –perdonin la reiteració– d'una plaça de llar d'infants. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Niubó.
Bé, gràcies. Bé, sincerament, jo crec que es constata que sí, que és una qüestió de model, és una qüestió de creure o no en això, és una qüestió de quin model de societat, quin model de famílies defensem, i, en definitiva, també quin model educatiu per a uns i per a altres. Però, miri, jo li aniré rebatent algunes de les qüestions que vostè deia. El tema de la partida nominativa. Jo crec que és evident que era una partida nominativa, i perquè si algú pot pensar que si s'aprova una partida que s'anomena «per a funcionament de llars d'infants municipals no es pot destinar a una altra cosa que no sigui això... Si jo fos una entitat de lleure i sortís una partida destinada a entitats de lleure, jo pensaria que hauria de sortir una posterior ordre fent una convocatòria de subvencions per a això. I això no va passar. I sabem perfectament per què no va passar. I entenem que una partida nominativa no es pot modificar, perquè suposa una infracció de l'article 42 de la Llei de finances. I li preguntem: on queda la transparència? Perquè si això és així, i ho van poder fer, en quin acord del departament es va fer efectiu aquest traspàs de partida? Existeix un acord de govern que retés compte, doncs, d'aquest traspàs? En va retre comptes, la consellera Rigau, al Consell Executiu? Això són les preguntes que m'agradaria saber. Vostè mencionava, efectivament, que el 2009, el 2010, el Govern d'aquell moment, doncs, va fer al mateix. I la veritat, doncs, no ho sé, desconec si va fer modificacions de crèdit o no. Però el que sí que sé és que la partida pressupostada per a escoles bressol es va executar íntegrament. Tot es va destinar a pagar aquesta finalitat, tot es va pagar. I vostè deia «els acords amb les diputacions. És clar, l'acord de les diputacions ha salvat els mínims del que podia haver salvat. Però l'acord amb les diputacions no el van demanar vostès, van ser els ajuntaments que van buscar una solució d'urgència pactada, perquè veien com la Generalitat no feia ni un pas per garantir els sosteniment d'aquest servei educatiu fonamental. I, per tant, van ser ells els que, veient-ho, amb un alt sentit de responsabilitat, atrapats també per la pressió de les famílies, que no volien renunciar i s'oposaven evidentment al tancament de guarderies, van forçar aquesta solució. Per tant, no li devem això al Govern, sinó als ajuntaments. Però, en qualsevol cas, doncs, deia que era una solució de mínims, perquè a més a més ha generat desigualtats territorials i desigualtats socials, perquè cada diputació fa una mica el que pot. I, a més, em fa gràcia que vostè torni a anomenar Madrid, «el Govern de Madrid ens va retallar. Escolti, no, no negarem l'evidència. Aquella partida, instaurada pel Zapatero per fomentar precisament aquesta universalització de l'educació infantil, és veritat que després, doncs, es va retallar pel Govern del PP; però és que vostès en tenen competències exclusives. I, a més a més, si això és un element tan important que vostès volen defensar, no entenem per què no les han incorporat en aquelles demandes que vostès de tant en tant, doncs, presenten, i, en tot cas, ho haurien negociat amb el Govern de l'Estat. I, a més a més, no ens diguin que fan el que poden, perquè fan el que volen. Perquè vostès han renunciat a una reforma de l'IRPF, han renunciat a una reforma i a una major recaptació a través de successions, de patrimoni, i, per tant, estan renunciant a fer més inversió educativa, com podrien fer amb una altra política d'ingressos. I pel que deia dels convenis entre els ajuntaments i la Diputació de Barcelona, o les diputacions provincials diferents, el que tenim, que és fins al 2012..., efectivament hi havien convenis; però des del 2012 per ara no hi ha conveni, no hi ha cap acord, i, si no, doncs, li demanaria que ens l'ensenyés. I això quin model trasllada? Trasllada el model de tothom a patir cada any a veure si surt una subvenció o no per a les escoles bressol. Això és la sostenibilitat del nivell educatiu, que, ho repeteixo, és clau, és competència exclusiva de la Generalitat? Aquest és el model que volem?, a patir cada any a veure si surt una partida per a subvencions o no de les diputacions? I nosaltres el que no volem és que donin a les escoles bressol un tractament assistencialista; el que volem és que les dotin de garanties de sostenibilitat. Creiem en l'educació del zero-tres, en l'educació zero-sis. Pensem que ha de ser una educació no obligatòria però universal. I si parlem de la postobligatòria, doncs, per què no parlem també de la preobligatòria com un dret? Per tant, pensem que hi ha un tema de model; que atacar el model zero-tres és atacar el nostre model de benestar; que necessitem una aposta clara pel zero-tres, i també pel zero-sis, i vostès no hi estan treballant. I nosaltres, com dèiem, doncs, pensem que el dret a l'educació ha d'anar molt més enllà del que és el compliment de l'educació obligatòria; que ha d'incorporar aquest dret a aquesta educació preobligatòria, i sobretot el que hem de fer és garantir la sostenibilitat d'un cicle educatiu que és clau, i també, per què no dir-ho, actuar amb lleialtat institucional, actuar amb transparència, que fins ara, doncs, no ho hem acabat de veure. Per tant, espero que aquella esmena que ahir va ser aprovada, del Grup Socialista, que demana recuperar la inversió de 1.600 euros per poder-la incrementar progressivament fins als 1.800, com feia el Govern d'entesa, es compleixi –i nosaltres mirarem que així sigui a través de la nostra tasca parlamentària–, i que entre tots, doncs, puguem contribuir a enfortir aquest nivell educatiu tan fonamental i que tantes famílies i tants ajuntaments estan exclusivament sostenint amb els seus esforços. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Niubó. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, vostè m'ha preguntat quin model de societat volem. Vostès volen un model de societat on no hi hagi suport a les famílies amb més necessitats? Oi que no? Doncs, això el seu model no ho contemplava. Vostès feien llars d'infants independentment d'això. Aquest criteri no el tenien en compte. Em poden explicar per què van fer places de llars d'infants que van pagar amb diners públics en llocs per sobre de padró? Feien més places públiques que padró hi havia. I havien pagat 5.000 euros per plaça, més els 1.800. Oi que aquest no és el seu model de societat? Doncs, tampoc qüestionin el nostre. Tampoc és just, quan vostès no van aplicar això en aquest model, que ara ens preguntin a nosaltres quin model de societat volem, quan nosaltres sí que volem que s'apliqui això. Per què no van fer aquestes places en barris més necessitats? Aquesta pregunta també els la trasllado. Vostès tenien diners, era una època en què creixia, per què no van fer places en els barris més necessitats? Ens ho diu l'informe del síndic: tenim milers de places buides i no tenim places en llocs on és això més necessari. Aquest és el model de societat que nosaltres volem: que tingui en compte la renda de les famílies i les necessitats educatives a l'hora de fer places de llars d'infants. I crec que no em dec haver explicat bé, quan vostè m'ha tornat a preguntar: «Com pot ser que es derivin, es destinin diners? Escolti'm, el mateix que van fer vostès: expedient 150/2010, aprovat pel Departament d'Ensenyament, 2,1 milions d'euros, el 2010, que vostès van passar de les llars d'infants a les escoles concertades. Per tant, exactament el mateix que vostès feien; això sí, en dos escenaris pressupostaris molt diferents. Però, miri –ja l'hi he explicat–: quin és el nostre model que posem sobre la taula i que hem començat a treballar amb els municipis? Primer, mirar el cost de les llars d'infants, perquè no tot és lineal. És just, com es va fer abans, finançar totes les places de llars d'infants amb el mateix import, quan no totes ni tenen les mateixes necessitats, ni tenen els mateixos costos, ni tenen les mateixes estructures? No. En el nostre entendre creiem que no, que hem de mirar, com es va fer, un estudi del cost i aplicar-lo en funció de les necessitats, de la realitat i de l'estructura de cada plaça de llar d'infants. Una altra cosa que ja vam posar sobre la taula el 2012 i que alguns ajuntaments han començat a fer: la tarifació social. A part del finançament, també hem de parlar de tarifació social. I això són els elements que hem posat damunt de la taula. I una última dada: li podem seguir donant totes les culpes al Govern Rajoy, però, escolti'm, el senyor Zapatero va deixar de finançar 71 milions d'euros de l'educació de tres a sis. Això també reclamaria una explicació. Perquè, al cap i a la fi, qui recapta els impostos és l'Estat, i qui reparteix és l'Estat, i també hauríem de preguntar a l'Estat espanyol, a tots els governs que han tingut responsabilitats, per què deixen les autonomies –no només Catalunya, això va passar a totes les comunitats autònomes– sense finançament del tres-sis, quan és un ensenyament universal –per tant, vol dir gratuït per a tothom. I aquest és el gran esforç que ha fet la Generalitat. En tots aquests anys, malgrat això, han crescut les places de llars d'infants, ha crescut la taxa d'escolarització del 34,8 per cent, el curs 12-13, vora el 36 per cent que tenim en aquests moments. I aquest és el camí que seguirem: buscant recursos per donar suport als ajuntaments, sí, per finançar les places de llars d'infants, com hem fet els darrers anys, i asseure'ns, com ens asseiem, amb ells a la taula. Esperem amb vostès, almenys amb el grup parlamentari, poder arribar a un acord. Som optimistes de cara a arribar-hi amb els ajuntaments, perquè així ho vam fer ja en el passat quant a l'avaluació de costos amb les escoles de música. Aquests són els elements que hem posat sobre la taula, de finançament, de priorització de les famílies que més ho necessiten i de revisar on es creen les places i que el sistema no sigui lineal per a tothom, perquè hem vist que això no és just ni dona resposta a la funció més educativa que tenen les llars d'infants. A partir d'aquí, evidentment, estaran convidats, si volen, a poder-ne parlar. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'accés universal a l'educació infantil]] [[300-00145/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'accés universal a l'educació infantil; presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Fernando Sánchez.
Moltes gràcies, presidenta. I, si m'ho permet, voldria fer una prèvia, perquè ahir es van fer unes afirmacions molt greus en aquesta cambra que m'afecten directament, perquè diumenge em vaig, amb uns familiars, anar a manifestar, i el conseller Romeva, conseller de Relacions Institucionals de la Generalitat, va dir que tots els que estàvem allà érem falangistes. [[Remor de veus.]] Escoltin, la consellera Rigau va dir que no havia dit l'altre dia a la ràdio una cosa, i després, al cap d'uns segons, el tall demostrava que ho havia dit exactament. Mirin el vídeo –mirin el vídeo. [[Veus de fons.]] Jo li demano..., perquè, a més, no hi és, el conseller Romeva, però el grup parlamentari va aplaudir amb les orelles –tot el Grup Parlamentari de Junts pel Sí. I jo li demano al senyor Romeva –i vull que consti en acta– que es disculpi i ho retiri, perquè és una greu calúmnia, perquè és una clara banalització del feixisme, i perquè és una forma intolerable d'estigmatitzar i criminalitzar els que pensem diferent. [[Aplaudiments.]] I això fomenta, per exemple, i acompanya que a la Universitat Autònoma estiguin corrent whatsapps, als grups de classe, que demanen l'expulsió de joves de Societat Civil Catalana. Per tant, prou ja amb aquesta estigmatització.
Senyor Sánchez, s'hauria de cenyir a la intervenció que li toca.
Sí, presidenta, però [[remor de veus]] entenc que és per al·lusions, i entenc també que si algú es pot saltar el Constitucional, també pot ser flexible amb l'aplicació del Reglament. [[Aplaudiments.]] Perquè, clar, alguns s'han pensat que la desobediència podia anar només en una direcció, però el problema d'obrir la porta...
En aquesta cambra s'ha complit sempre el Reglament; senyor Sánchez, sí.
Molt bé.
Sí. [[Remor de veus.]]
I ara em cenyiré... I ho dic amb respecte, sense cap rancor i... I ara em cenyiré al tema que ens afecta directament –ara em cenyiré al tema que ens afecta directament. El Partit Popular de Catalunya, consellera, vol encetar una sèrie d'accions parlamentàries enfocades a promoure les llars d'infants a Catalunya. I hom pot dir: «Home, és el tema més urgent? Doncs, miri, certament potser hi ha altres temes més urgents, però a vegades la urgència és un trastorn de la vida política, i sobretot és la gran enemiga de les decisions estratègiques. I nosaltres pensem que la Generalitat ha de fer una aposta enèrgica i estratègica per les llars d'infants. Per raons diverses, consellera. Primer, perquè això afecta 300.000 famílies catalanes que veuen la seva maternitat i la seva paternitat com una mena de gimcana constant: «Avui amb qui deixaré els nanos? Amb els avis? Amb els oncles? Amb el germà? I hem d'ajudar aquestes famílies, consellera. Ho veuen així –ho veuen, en molts casos–, com un forat a la butxaca que els consumeix la meitat del sou. En segon lloc, per criteris pedagògics. I això ho explica molt bé la LEC. I està ben recollit a la LEC, i està ben recollit a diversos informes i reglaments de la Generalitat de Catalunya. L'educació infantil és important per adquirir hàbits d'autonomia, hàbits socials i competències cognitives. Per tant, hem de fer una aposta clara per aquest període. També ho diu la LEC: és un mecanisme imprescindible d'igualtat d'oportunitats, i hem de fer una política precisament pensada per fomentar aquesta igualtat d'oportunitats per als més petits i, com deia vostè ara, a la seva intervenció prèvia, per a aquelles famílies que potser venen d'entorns socioculturals més vulnerables. En quart lloc, perquè és una premissa indispensable per a la igualtat entre homes i dones. I, finalment, perquè és també una condició per remuntar la taxa de natalitat. Senyora consellera [[l'orador mostra uns gràfics]] , aquesta gràfica d'aquí no són..., encara que podria ser-ho, el suport a la independència aquests darrers mesos. Aquesta gràfica d'aquí és com cau l'índex de natalitat a casa nostra, consellera. I això és la piràmide de població. Això, consellera, es diu un tsunami d'envelliment –un tsunami d'envelliment, consellera. I això fa insostenible i difícilment renovable el nostre sistema de benestar. I vostès ho saben. I hem de fer alguna cosa. Ara, això serà impossible mentre tenir fills sigui una trava per al desenvolupament professional i un llast per a la carrera professional. I així no garantirem de cap manera el relleu generacional. I encara això és especialment important per a les dones, perquè són qui pateixen més aquella sensació d'angoixa, de culpabilitat, d'estrès d'haver de triar, com ens diuen les enquestes, entre una vida professional plena i una vida maternal i familiar també completa. Com els homes; però en els homes això històricament no ha estat així. I ha de ser igual. I tothom té dret, sigui qui sigui, sigui quin sigui el seu gènere, a poder tenir una vida professional plena i una vida familiar reeixida. I per això necessitem un sistema universal i accessible de cura dels més petits. I ha de ser d'extrema qualitat, consellera, perquè els més petits són els que tenen la major potencialitat per gaudir i per patir; són com una esponja, per aprendre allò bo que els promociona i allò que els fa mal. I, per tant, hem de garantir que sigui d'extrema qualitat, també, pedagògicament, materialment, afectivament. I aquí s'ha de dir –i ho deia ara la diputada Niubó– que aquí el tripartit ho va fer bé, i jo sempre ho he dit. I és que vostès han fet bo el tripartit –han fet bo el tripartit. Se'n recorden quan Convergència deia que el tripartit era un Dragon Khan d'inestabilitat, que abusava de la inestabilitat política constant? I després, vostès, han vist el que han fet amb Catalunya? Han vist el que han fet? Però si han convertit Catalunya en una mena de paradís del populisme antisistema. I vostès acusaven el tripartit d'inestabilitat política. I portem..., i anem ja no sé si per a quatre eleccions en cinc anys. Però és que aquí no és que hagin fet vostès bé al tripartit, és que el tripartit ho va fer bé –ho va fer bé. I ara parlava, la diputada Niubó, de la llei 2004, en la qual es va impulsar la creació d'escoles bressol. Però, clar, hi va haver un in crescendo en la inversió. Jo he portat gràfics, ara, una mica més grans; o sigui, en DIN A3. I això [[l'orador mostra un gràfic]] , consellera, és l'evolució de la inversió de la Generalitat en escoles bressol aquests darrers anys. És veritat que el 2011, amb el Partit Popular, van començar alguns ajustos; s'havien de fer, s'havien de fer ajustos. Sí, s'havien de fer. I vam deixar en 50 milions la partida en escoles bressol. Per cert, amb 50 milions, grans manifestacions a la porta del Parlament. Aquest any, amb zero milions per a les escoles bressol, la CUP, Esquerra i vostès aproven els pressupostos. No sé a on estan els manifestants. Però, en qualsevol cas, consellera, aquesta és l'evolució de les escoles bressol a Catalunya: Zero. Cero zapatero –cero patatero. Zero –zero, zero. Aquestes són les seves prioritats. I això ho hem de revertir, consellera. I per això hem de tenir..., i hem de posar fi a aquest trienni negre per a l'educació infantil. I per això, consellera, hem de fer un bon diagnòstic. I jo tinc algunes preguntes per fer-li. Consellera, quants nens van a una escola bressol a Catalunya? Consellera, quina és la taxa d'escolarització en aquest cicle de zero a tres anys? Com ha variat aquesta taxa, aquests darrers anys? També em sembla important que sapiguem quant costa una... A l'hora de fer..., i després en parlarem, a la rèplica, però quan hem de fer models alternatius, possibles estudis d'altres models o de..., per millorar el model, hem de saber quant costa. Jo..., m'agradaria que ens ho digués avui. Quant costa una plaça a P0, a P1, a P2 i a P3? Quant costa, en una escola infantil, en una llar d'infants pública, aquesta plaça? Quantes famílies es beneficien també, cada any, de les subvencions per a les escoles infantils d'iniciativa social? I, en definitiva, consellera, com i quan pensen reflotar aquest model? Quan i com pensen reflotar el sistema? Quan i com pensen recuperar la inversió que han furtat en escoles bressol de zero a tres anys? Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sánchez. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, he quedat una mica perplexa, perquè vostè, amb tanta importància a les llars d'infants, i ha acabat parlant del tripartit. Realment, m'ha deixat una mica fora de lloc. Miri, l'educació no és que sigui un tema urgent, és que a Catalunya és una prioritat; si no, mirin els pressupostos que vam aprovar ahir i mirin que aquest ha sigut el major increment que hi ha hagut en educació en els pressupostos del departament. I miri si és prioritari, que tots aquests articles de la LEC que vostè ha citat, doncs, estan tots desenvolupats, amb currículums, amb orientacions. I, de fet, és que Catalunya és pionera en això. Catalunya sempre ha estat pionera en percentatge d'escolarització d'alumnes de zero a sis anys. Miri, el 2013 ja es va presentar el currículum d'orientacions d'educació..., el currículum i les orientacions d'educació infantil, i és una proposta curricular que abasta tota l'educació bàsica i posa l'accent, com ha dit vostè que ha llegit en els articles, en les capacitats i les competències necessàries per entendre el món i per intervenir-hi. I a l'educació infantil el que fem és parlar de capacitats, perquè evidentment en aquesta etapa els nostres alumnes no poden assolir competències; però les capacitats, que són aquelles habilitats o actituds que fan possible el desenvolupament de tasques, són les que han de permetre en el futur als nostres alumnes ser competents. I adquirir una bona base farà que puguin, doncs, desenvolupar-se les seves capacitats motrius, cognitives, emocionals o l'equilibri personal. Miri si som pioners que també tenim l'ordenació curricular del primer cicle d'educació infantil, aprovat en un decret del 2010, que el que vol és contribuir a aquest desenvolupament emocional, afectiu, físic, motor, cognitiu dels infants en col·laboració, sobretot, perquè aquesta és una etapa molt important de col·laboració, amb les famílies, tot oferint-los un clima on se sentin acollits i un clima de confiança i que els doni expectatives d'aprenentatge. També tenim les orientacions per a l'avaluació i l'orientació del primer cicle d'educació infantil, del zero a tres. També parteix, com bé vostè ha llegit, de la llei del 2010, de la Llei d'educació –10 de juliol del 2009, perdó–, i està referit a aquest desenvolupament personal i d'aprenentatge, que ha de ser continu, que ha de ser global i que ha de verificar el grau d'assoliment dels objectius educatius de cada etapa. I cadascun dels cicles d'educació infantil també compta amb un ordre d'avaluació. Miri si hem tirat endavant que tenim totes les orientacions per al desplegament d'aquest currículum que també deriva d'aquesta llei –que, per cert, llei que no sempre vostès defensen; veig que avui sí, pel que fa al zero tres és una llei que vostès defensen. Catalunya –l'hi he dit abans– va ser una de les primeres comunitats autònomes que va universalitzar l'accés a l'educació a partir dels tres anys d'edat. Fins i tot, si es compara amb països europeus –segur que vostè, que és tan llegit, tindrà oportunitat de llegir tots els informes que publica Eurydice–, veurà que som dels llocs on hi ha un percentatge més elevat d'alumnes escolaritzats en l'etapa d'educació infantil. Parlant del segon cicle d'educació infantil, quan ja hem passat aquesta etapa de les capacitats, parlem del desenvolupament global en els primers anys de vida, que ha de prevenir i compensar els efectes discriminadors de desigualtats d'origen social, econòmic i cultural. I també ha de desvetllar en l'infant –és el que fem en aquestes etapes– el seu interès per aprendre, l'hàbit de qüestionar-se i fer-se preguntes sobre el món que l'envolta. I miri si seguim en aquest mateixa línia tots els decrets, les orientacions, els currículums que hem tret. Ja fa temps que molts països de la Unió Europea orienten les seves polítiques a millorar la qualitat de l'atenció a la primera infància. Per això Catalunya, en aquests darrers anys, ha treballat tant per millorar la qualitat dels ensenyaments. Ha sigut un país sempre prioritari. I contestant a les preguntes que vostè em feia. Miri, aquí parlar de demografia em sembla magnífic. Em sembla magnífic, perquè, per què no parlem de permisos de maternitat i paternitat?, per què no parlem d'horaris i conciliació? Ho està fent el Parlament de Catalunya; estaria bé que també ho fes el Govern espanyol. I, escolti'm, per què no parlem de llei d'igualtat? Una llei d'igualtat que ha estat recorreguda. Per tant, aquest país en parla, i en parla molt, de conciliació, en parla molt, d'igualtat, perquè sabem que el que... sí que és clau en aquest país és revertir la piràmide demogràfica. I, miri, jo no he portat gràfics respecte al Govern espanyol, no perquè no en sàpiga fer, sinó perquè tenia un problema, i és que m'hi coincidien totes les ratlles: l'eix de baix em coincidia amb el zero, zero, zero, zero. Però sap quants anys fa que no hi inverteix, el Govern espanyol? Any 2012, zero; any 2013, zero; 2014, zero; any 2015, zero; any 2016, zero; any 2017, zero. He pensat que no valia fer, ni en DIN A3 ni en DIN A4, una gràfica on l'Estat espanyol fos absolutament pla. [[Aplaudiments.]] M'ha fet altres preguntes. El nombre de llars d'infants de titularitat municipal continua incrementant-se: ha passat de 819 en el curs 2010-2011 a 925 el curs 2016-2017; per tant, en sis cursos s'han incrementat 106 escoles noves, i s'han incrementat 2.000 places més, arribant a oferir més de 65.000 places. El percentatge de llars d'infants al sector públic ha passat de ser el 55,32 per cent al 63,80 actual. Caldria fer esment també que la taxa d'escolarització dels infants de zero-tres s'ha vist incrementada en 3,6 punts percentuals, fet que valorem molt positivament, i en aquest moment tenim més de 80.000 alumnes escolaritzats en aquesta etapa no obligatòria –aquesta és una xifra molt important. Però hem fet més coses, també. A banda d'aquesta xifra –aquí no hi són, però les hi hauríem de comptar–, la prova pilot que hem fet a les zones rurals per introduir els alumnes d'un a tres anys a les nostres escoles. Cal dir que enguany hi ha noranta-nou escoles que realitzen aquest servei amb 350 alumnes matriculats. I jo crec que cal posar en valor aquest servei, perquè, a més d'escolaritzar els infants, significa també una aposta per l'equilibri territorial. Tenim a vegades la mania de pensar que Catalunya és igual, i Catalunya és molt diversa, i aquesta ha sigut una gran aposta que s'ha fet pels entorns rurals, una aposta per l'equilibri territorial i també per donar oportunitats a que en municipis petits les famílies puguin tenir una vida laboral i els alumnes puguin anar a les nostres escoles. Vostè ha preguntat també per la taxa d'escolarització o el nombre d'alumnes. L'hi he dit: el curs 2012-2013 teníem 84.244 alumnes, una taxa del 34,8 per cent; el curs 14-15, 79.000, amb una taxa del 36 per cent. Actualment tenim més de 80.000 alumnes a les nostres escoles bressol. I aquestes són les dades que vostè m'ha preguntat. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el senyor Sánchez.
Gràcies, molt honorable presidenta. Honorable consellera... Moltes gràcies, consellera, per la seva rèplica. I jo li agraeixo les dades que m'ha donat, que permeten també, després, planificar accions parlamentàries, de dir: «Bé, com podem millorar el que tenim? N'hi ha unes que no m'ha donat, i potser no me les vol donar, però jo li agrairia que ho fes aquí, en seu parlamentària, perquè ens hem de situar a l'hora de pensar una política educativa de zero-tres anys per al futur. És: quant costa una plaça? Mitjana, o una aproximació mitjana o el que vulgui, no? Però d'aquesta manera podríem pensar com podem fer més universal el sistema. Li haig de dir també una cosa, consellera, i ho ha fet vostè sobretot en la interpel·lació anterior, però s'haurien de posar una mica més d'acord dintre del Govern, perquè, clar, vostè ens ve aquí a tirar les culpes a Madrid, i fa dos dies el conseller Rull, en una entrevista, diu: «Echar las culpas a Madrid es muy poco edificante y poco práctico. Bé. [[Rialles.]] Doncs, parlin amb el conseller Rull i posin d'acord un relat del Govern, consellera. Però és que vostès tenen competències exclusives –competències exclusives–, i, per tant, dir que el Govern de Madrid no paga... Bé, escolti'm, és que això correspon al Govern de la Generalitat. Vostès ens diuen: «És que quan gestionem nosaltres les coses ho fem millor. Doni'ns la gestió d'això i d'això, i ja veuran com ho fem bé. Home, com sigui com les escoles bressol, que els han tret tot el finançament, doncs, potser ens treuen els trens i tot, és a dir... Consellera, quan vostès gestionen, no sempre gestionen bé, a vegades gestionen pitjor. Però a mi m'agradaria –ha arribat l'hora de les concrecions– que concretés una mica més en aquesta oportunitat parlamentària: quan tornaran a reconèixer, pressupostàriament, la dignitat de les escoles bressol? Ens pot donar un compromís temporal? L'any vinent als pressupostos?, el 2019? Es pot comprometre aquí a tornar a arribar, per exemple, als 50 milions d'euros als pressupostos l'any vinent? I, després, més... I vostè abans parlava de model, i parlava de model i jo volia encarar la part final de la intervenció parlant una mica més del model. Quin pla tenen, vostès, per recuperar la inversió en les escoles bressol? No ho sé; per exemple, han pensat a desviar diners dels alts càrrecs o de les estructures d'estat a les escoles bressol? Clar, durant molts mesos vostès ens van dir que no es podien tocar els pressupostos; després hem descobert que es tractava d'administrar de forma diferent. Doncs, a partir d'ara, sabrem que els podrem demanar «administrar de forma diferent moltes coses. I pensen administrar de forma diferent aquests pressupostos per posar 50 milions d'euros a les escoles bressol? I a mitjà termini, quin full de ruta tenen? Nosaltres volem tendir –sé que no es pot fer ara mateix– a una escola infantil universal i accessible, i això significa gratuïta per a moltes famílies i amb un descompte important per a altres. Quins models han explorat? Tenim una àmplia xarxa d'iniciativa social: han pensat en un model de concertació? Vostè deia abans: «És que això d'anar construint noves places a vegades pot ser molt car i poc eficaç. Tenim ja un model? Han pensat en la concertació? Han pensat en la possibilitat d'un xec progressiu perquè les famílies puguin, de forma més ràpida i més barata, accedir a l'escola bressol que vulguin, mantenint sempre l'escola pública que ja tenim i finançant-la correctament?, que és el que no fan ara. Han pensat en models de bonificacions fiscals? És que a Aragó, a les Canàries, a Múrcia, a València hi ha un 15 per cent de desgravació; a Galícia, un 30. Nosaltres, consellera, no estem a favor d'aquest model de desgravació. Per què? Perquè aquest model de desgravació deixa fora les rendes baixes –deixa fora les rendes baixes. Però sí que podem establir una altra mena de models, com pot ser un model de concertació, com pot ser un model de xec progressiu, etcètera. Han pensat en modificar la LEC per garantir l'accessibilitat universal d'aquesta etapa educativa? En definitiva, consellera, els pares i mares de Catalunya no volem haver d'escollir entre la maternitat i la paternitat i la professió; no volem viure amb angoixes la vida familiar i laboral; no volem que ser pares sigui una gimcana constant, pensant amb qui deixaràs els nens avui i demà. Volem que les escoles bressol siguin un trampolí social per als que més ho necessiten, com diu la LEC. I volem un bon servei de cura, sense haver-se de deixar la meitat del sou a les escoles bressol. Quan, consellera, apostaran per un model d'escola bressol de qualitat i d'accés universal? Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Sánchez. Té la paraula la consellera.
Vostè ha dit: «Escolti'm, tornin la dignitat a les llars d'infants. Les llars d'infants ja en tenen; en tot cas, són vostès els que els la van treure. Li torno la pregunta: quan serà, el Govern espanyol, que ens tornarà el que és nostre? Quan tornaran la dignitat a l'esforç fiscal que fem? Perquè l'hi repeteixo: zero, zero, zero, zero, zero. La mateixa pregunta que ens fa vostè a nosaltres, la hi tornem a vostè: sap quan posa el Govern espanyol en polítiques que estaven en marxa? Zero, zero, zero, zero, cada any: 450 milions d'euros que hem deixat de rebre per a l'escolarització de zero a sis anys. [[Aplaudiments.]] Miri, ens ha preguntat pel full de ruta de les llars d'infants i d'educació: escolti'm, seguir creixent; seguir creixent amb el pressupost i seguir finançant les llars d'infants. [[Remor de veus.]] Aquest –ho he dit– seguirà sent el nostre...
Silenci, si us plau.
...full de ruta. I ens ha preguntat sobre el model. Miri, se'n va analitzar el cost i s'està treballant el model. S'ha constituït un grup de treball en la comissió mixta per parlar-ne. En el moment en què es va analitzar, el cost era ben diferent: abans es finançaven totes linealment exactament igual, com si el cost fos per a totes igual, i no és el mateix un municipi gran que un municipi gran que ja té gestió indirecta, que en aquell moment eren uns nou-cents euros, ni el cost en un municipi petit, ni el cost en un municipi gran, ni el cost en una zona amb moltes necessitats socials. Aquest és el model que hi volem apostar, i aquest és el model que posarem sobre la taula: tarifació social, que no tothom hagi de cobrar el mateix, que es tingui en compte el cost de la plaça i que es tingui en compte, sobretot, que hi ha unes famílies per a les quals..., vostè parlava molt de conciliació, però és que resulta que hi ha unes famílies que la llar d'infants no és un tema de conciliació, perquè malauradament el pare i la mare són a casa. El problema que tenen és que tenen un pare i una mare amb una motxilla sociocultural que no els permet transmetre, doncs, determinades paraules, determinats contextos lingüístics. Aquest no és un tema de conciliació, aquest és un tema de necessitats. Per tant, aquests són els col·lectius que hem de prioritzar: les llars d'infants a Catalunya no han de ser tant un model de conciliació, com sí –que també ho seran, i també ho són– un model d'atenció a les necessitats de les famílies que més ho necessiten. Nosaltres no estem a favor dels xecs, nosaltres tenim a Catalunya un model diferent. I, escolti'm, seurem a la taula; estem amb els ajuntaments, parlant-ne. Creiem que podrem arribar a un model diferent del que s'ha planejat fins ara, agafant les coses que hi havia d'aquell model, però també repensant totes aquelles que haurien de millorar. I, vostè, que deia que «tenen la gestió, tenen els diners......, nosaltres, el que seguirem demanant a l'Estat espanyol és que ens donin la gestió, que ens donin els diners i també que ens donin l'autonomia per poder tenir els diners, gestionar-los i aplicar-los allà on creiem que és necessari. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Qüestió d'ordre, presidenta.
Endavant.
Gràcies. És una crida a l'observança del Reglament i particularment a l'article 39.1, que estableix que la presidenta ha de dirigir els debats amb imparcialitat. Vull recordar a la Mesa del Parlament, i a la presidenta en particular, que el passat 9 de novembre aquest portaveu va demanar que la presidenta exercís les seves funcions, i, per tant, demanés a un diputat que estava parlant que se cenyís a la qüestió. Vostè va dir que la Mesa interpretava quan s'havia de fer aquesta crida o no als diputats. El problema, presidenta, és que vostè fa aquestes crides quan el que sent no li agrada, i això és tractar els grups parlamentaris amb imparcialitat i nosaltres volem deixar-ne constància pública, d'aquest fet. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyor Rodríguez, li faig avinent que el diputat senyor Sánchez ha pogut explicar i ha estat molta estona explicant. I li he dit que s'havia de cenyir quan ja feia més de tres minuts que parlava d'una altra qüestió. [[Remor de veus.]] Senzillament és això, eh? Aquí sempre es pot parlar absolutament, tothom, de tot. [[Remor de veus.]] No? Vostès sempre que han volgut han pogut parlar absolutament de tot. I, si no, demostri-ho amb fets. Els comunico que a les dotze farem uns minuts de silenci per mostrar el nostre rebuig als atemptats de Londres i per mostrar la nostra solidaritat amb les víctimes. Deixarem el ple i baixarem a baix, davant del Parlament, d'acord? A les dotze en punt: farem uns minuts abans de les dotze i després continuarem amb la sessió plenària. [[Interpel·lació al Govern sobre el nomenament del nou director de TV3]] [[300-00143/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el nomenament del nou director de TV3, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. I volia fer una salutació especial als professionals de TV3 que ens acompanyen. Consellera Munté, la setmana passada rebíem amb sorpresa i amb estupefacció el nomenament del senyor Vicent Sanchis com a nou director de TV3. I dic «amb sorpresa i amb estupefacció perquè és un nomenament que ve a substituir el càrrec que des de fa només tretze mesos ocupava el senyor Jaume Peral. A l'entrevista que van fer al senyor Peral pràcticament quan va fer un any del seu mandat, Peral expressava amb preocupació que TV3 havia deixat de ser el motor de la indústria audiovisual catalana, que malgrat que és cert que TV3 conservava el lideratge, des de 2012 hi havia una caiguda sostinguda d'audiència, que el model de graella era antic i necessitava, sí o sí, una renovació, i, a més, que la inversió pública era massa baixa; de fet, reclamava 19 milions d'euros més, per a poder dur endavant unes reformes en els continguts. En definitiva, tenia una visió realista de la situació que està travessant TV3, i que a més és compartida per professionals, per experts i també per la ciutadania. Però no només això: pocs dies abans de la notícia, el ja exdirector Peral compareixia en la comissió de control de la «corpo on exposava els seus plans per fer repuntar l'audiència de TV3, alhora que tornava a reclamar un increment de pressupost. És a dir, era una intervenció que estava molt lluny de ser la intervenció d'un director sortint. I en aquella mateixa comissió –i ara ve la millor part–, el diputat Jordi Cuminal, que avui ens acompanya, del grup que dona suport al Govern, demanava explicacions a Peral sobre la cobertura que estava fent TV3 del cas Palau. El senyor Cuminal, de l'antiga Convergència, qüestionava, i de manera molt crítica, el tractament i la cobertura que s'estava donant a un dels casos de corrupció més greus que ha patit aquest partit i que, a més, afecta la cúpula del partit, en este cas de vostès dos. Un fet que és poc habitual, perquè fins ara el que hem vist en la sessió de control de la corporació és que qui qüestiona és l'oposició, mentre que Junts pel Sí s'ha dedicat durant tots aquestos mesos a fer preguntes massatge. Més clar, aigua. Hem de dir i volem reconèixer la tasca que ha fet TV3 en la cobertura dels casos de corrupció, tant del cas Palau com del cas Pretòria. Les confessions de Fèlix Millet, Gemma Montull i el seu pare, Jordi Montull, van ocupar l'espai que creiem que un fet d'aquesta transcendència ha de tindre al Telenotícies, i va explicar, sota criteris periodístics, i alhora va valorar el judici, que va trigar quasi huit anys en arribar, i que marcarà, i ho estem veient, la política catalana i la societat catalana en aquestos moments. S'està fent un replantejament, per exemple, de com ha de ser el sistema de finançament dels partits, i a més, dèiem, com s'està ensorrant l'antic règim dels partits vells. Que el partit que dona suport al Govern critique la televisió pública només tenim un precedent en aquesta legislatura, i és el Jo pregunto, on membres destacats del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, i en especial la direcció del PDECAT, va criticar-ne el format i va arribar d'acusar els participants de no representar l'interès general, senzillament perquè parlaven d'educació, de sanitat, de pensions, i no parlaven tant del procés. Per tant, i per emmarcar el tema, ens trobem amb una decisió sobtada, que se carrega de manera fulminant un director que només portava tretze mesos i que estava demanant una millora en el finançament per poder tirar endavant un mitjà públic, en un context de casos de corrupció com són el Palau i el Pretòria, que afecten directament un dels partits que dona suport al Govern, i dels quals TV3 estava parlant sota criteris periodístics i no partidistes, cosa que no ha agradat a bona part del PDECAT. Que, a més, ens posen com a director el biògraf i amic personal de Prenafeta, que no cal recordar que ara mateix està sent jutjat, enmig de la reforma de la llei audiovisual per tractar de garantir uns mitjans públics que tinguen una governança més transparent, més plural i més democràtica. I els recorde que vostès també estan participant d'aquesta ponència conjunta. És a dir, és que la doble moral és un crit al cel, cosa... Aquesta necessitat de pluralitat i de democràcia interna no només la demanen els partits del Parlament, és que també estem veient com era una de les recomanacions que feia el Llibre blanc de l'audiovisual que es va presentar fa poc més d'un mes, amb un consell de govern de la corporació que ha avalat –s'ha de dir que ha avalat– l'elecció de Sanchis, que s'ha fet a dit des del seu partit polític, però, a més, és que té la meitat dels seus membres amb el mandat caducat i porta un any sense president. I, a més, enmig de les contradiccions surrealistes entre vostè mateixa, dient que TV3 estava desgovernamentalitzada, mentre que un diputat de Junts pel Sí, com és el senyor Roger Torrent, del mateix grup parlamentari, ha insistit en que el nomenament de TV3 és una prerrogativa del Govern. Per tant, en què quedem? Doncs, clar i ras, clarament ens trobem una decisió que és partidista, que fa mal a TV3 i a la seua credibilitat, i que posa en qüestió la independència professional i la seua pluralitat. Vaja, és una decisió política sens dubte. I veiem que quan l'oposició denuncia, vostès s'enroquen. Però resulta que és que quan la televisió pública fa la seua feina i a vostès no els agrade, roden caps. I això no fa gaire riure, encara que estiguen en «la revolució dels somriures. No fa cap gràcia. Vostès han posat un dels seus a fer de comissari polític. Perquè que algú m'explique a mi que un senyor que està dient que la CUP..., «està dient no: ha dit que la CUP és una falangista; que els votants d'Iniciativa i d'Esquerra Unida són burros; que del PSC, de Ciutadans i del Partit Popular també n'ha dit unes quantes perles; de Podem no ho sé, perquè no he tingut l'ocasió d'escoltar-lo, però veient-ne la trajectòria, tampoc em sorprendria. Em pot dir com aquesta persona pot ser el director d'una televisió que se suposa que ha de ser de totes, quan ha menystingut una part important de la societat i del poble de Catalunya? I és tan evident que han comès un error de l'alçada d'un campanar, que no només ho diem nosaltres, és que ho diu el comitè d'empresa; ho diu el consell professional, que ha fet el manifest «TV3, plural i per a tothom; el sindicat de periodistes; el Col·legi de Periodistes; el Grup Barnils; experts independents... És a dir, és que no poden utilitzar els mitjans públics com a eina de propaganda del seu partit, perquè perdem totes: perden els professionals de la casa, que veuen qüestionada la seua feina; perden els televidents, que veuen reduïda la pluralitat i la credibilitat de la cadena, i perdem com a país, perquè un mitjà que era un orgull i un referent a tot l'Estat cada vegada està més qüestionat, més infrafinançat i amb menys audiència, és a dir, és que se l'estan carregant. I per tots aquestos motius nosaltres demanem al Govern que inste al consell de govern de la corporació, i en especial als membres que allí tenen, a reconsiderar la decisió i a buscar una candidata alternativa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. Respon la senyora Neus Munté, consellera de la Presidència.
Molt bon dia, senyora presidenta. Senyors diputats i diputades, representants dels professionals de la corporació que ens acompanyen, molt bon dia a tots. Senyora diputada, a mi m'agradaria començar responent aquesta primera part de la interpel·lació fent un repàs dels fets tal com s'han desenvolupat, per tractar-ho des de la màxima exactitud i des del màxim rigor. Vostè ha parlat de «perles, i jo «carinyosament li torno el comentari: la que ha dit bastantes perles ha estat vostè, començant per haver afirmat que el nomenament del nou director de TV3 s'ha fet a dit, que els membres del consell de govern tenen el seu mandat caducat i que el consell de govern de la corporació està sense president. Això també són perles perquè no són, en cap cas, fets certs, i intentaré explicar-l'hi a continuació. I els que riuen són vostès; a mi no em fa cap mena de gràcia que es diguin amb aquesta rotunditat aquestes expressions aquí al Parlament. Però, en tot cas, no passa res. Miri, vostè coneix que –així ha estat comunicat, així consta en un escrit que va presentar– el senyor Jaume Peral va presentar la seva renúncia al càrrec de director de TV3 per motius personals. A partir d'aquest moment, la presidenta en funcions de la corporació va convocar el consell de govern i va formular la proposta d'un nou director, i després del debat corresponent, doncs, aquesta proposta va ser aprovada amb els vots de la majoria i es va escollir un nou director. Tot això s'ha fet d'acord amb la llei que va aprovar aquest Parlament l'any 2007, la Llei 11/2007 de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, una llei que es va aprovar en etapa del segon govern tripartit, i és exactament aquest el mateix procediment que s'ha seguit des d'aquell any, finals de 2007, per tant, 2008, per escollir els successius directors i directora que han tingut els mitjans públics, la televisió i la ràdio. Per tant, es fa en el marc de la corporació, concretament del consell de govern, les funcions del qual també estan perfectament recollides a la llei, i aquí el Govern, senyora diputada, no hi apareix per enlloc. De fet, és el Parlament qui va escollir l'actual consell de govern i qui li encarrega que esculli els directors de TV3 i de Catalunya Ràdio. Hi insisteixo: procediment perfectament previst a la llei del 2007, llei posteriorment renovada en alguns aspectes l'any 2012, i ara objecte, efectivament, mitjançant una ponència parlamentària conjunta dels treballs d'aquesta cambra, dels diferents grups parlamentaris, per tal de renovar-la. Li dic això perquè la qüestió procedimental no és menor –no és menor. Em dirà: «Aleshores el Govern no té cap mena de vinculació amb la corporació catalana? Oh, i tant que sí –oh, i tant que sí. El Govern es relaciona amb la corporació mitjançant el Departament de la Presidència, per això és a mi a la que em correspon respondre a aquesta interpel·lació, i el Govern el que fa respecte a la corporació és acordar-hi la funció de servei públic, i vetllar pel compliment d'aquesta funció, a banda de fer-li l'encàrrec de desenvolupar les seves tasques mitjançant el contracte programa. Si vol després també en parlarem, perquè crec que aquest sí que és un aspecte rellevant, que com a Govern i com a Departament de la Presidència ens hem compromès a tenir llest per a la seva aplicació dins aquest primer semestre de 2017. I contracte programa en el que ja estem treballant, amb aspectes molt importants, segurament el més rellevant i el més estratègic són els compromisos econòmics, eh?, l'aportació econòmica, el compromís econòmic del Govern amb relació a la corporació, però hi ha aspectes tan o més estratègics, com ho són els indicadors d'audiència i quantitatius, o els criteris de gènere, o els continguts, o l'àrea d'innovació, etcètera. I aquí li garanteixo que hi estem treballant de manera molt activa i que podrem, doncs, assolir aquest compromís que vam emprendre. Deia «qüestions procedimentals. Parlem-ne amb exactitud, senyora diputada, i parlem-ne amb rigor. Aquest és el procediment que està establert. Pot agradar o pot no agradar el nomenament del nou director, jo això no li puc, en absolut, contradir. I és evident que a vostès no els agrada. Però tinguem en compte i siguem també rigorosos quan parlem dels perfils professionals i dels currículums de les persones. Crec que el perfil professional, el currículum i l'experiència acreditada del senyor Sanchis és imbatible. L'hi dic de debò. A vostè no li deu agradar, però entengui que el que no podem posar en dubte des d'aquí, des del Parlament de Catalunya, és l'experiència, l'expertesa de les persones. Conec perfectament quines han estat les reaccions per part del consell professional del comitè d'empresa de la corporació i d'altres organismes. Ho conec perfectament i són perfectament respectables, però crec que aquí, al Parlament, hem de poder ser conseqüents amb aquelles normatives de les quals ens hem dotat. La llei del 2007, per cert, va gaudir d'un amplíssim consens parlamentari. La reforma de l'any 2012 es va fer entremig de grans proclames per la desgovernamentalització i la despolitització de la corporació. I, ara, la ponència conjunta que s'ha de treballar en aquest Parlament estableix la voluntat de tornar a les majories anteriors, a les majories del 2007; doncs, perfecte. El que ens correspon com a Govern no serà altra cosa que respectar allò que surti d'aquest Parlament, allò que finalment aconsegueixi el màxim consens parlamentari a nivell d'aquesta ponència, i no farem altra cosa que no sigui respectar-ho. Vostè ha fet una referència molt explícita a la comissió de control de la corporació. De fet, aquest proper divendres, dia 24, compareixeran la presidenta en funcions, compareixerà el nou director de TV3, atès que precisament és en aquesta cambra parlamentària a qui li correspon aquest control del funcionament de la gestió de la corporació. I ben segur que tindran ocasió, doncs, de formular –ho vaig dir ahir també en una pregunta oral– totes les consideracions, comentaris que considerin oportuns. Ho faig habitualment i he tingut també ocasió de repassar el debat que es va mantenir en aquesta comissió. Vostè ha fet unes referències molt explícites al diputat de Junts pel Sí, el senyor Jordi Cuminal, amb relació a la seva intervenció en aquesta anterior comissió. El senyor Cuminal va dir textualment que «no es qüestionava la cobertura del cas Palau, i és que no es pot qüestionar que és un fet noticiable, com tants i tants altres. No qüestionava això. El que va demanar van ser explicacions, i crec que té tot el dret del món, com el té vostè i qualsevol altre diputat, membre de la comissió de control de la corporació, que per això es diu «de control, per poder demanar explicacions sobre qüestions molt diverses. En aquest cas va demanar explicacions sobre per què s'havia obert un telenotícies fent referència a una informació que treia un diari d'abast estatal sense citar les fonts. Aquesta va ser la pregunta concreta. Vostè d'aquí interpreta que el senyor Cuminal va renyar, va qüestionar que el TN comencés parlant d'una determinada notícia, que és notícia. Per cert, que hagin tardat els tribunals vuit anys a jutjar aquest tema no és culpa de Junts pel Sí, no és culpa del Govern, com vostè es pot imaginar, com tampoc és culpa de TV3. Però ho dic perquè vostè ho ha posat tot en el mateix sac. «Vuit anys per arribar a aquest judici! Doncs, miri, estic tan indignada com vostè i com molta més gent, evidentment que sí, però això no és culpa nostra, l'hi ben asseguro. En tot cas, crec que també és un signe d'absoluta normalitat, i no ens hauríem d'esverar tant, pel fet que tots –tots–, absolutament tots, puguem qüestionar aspectes relatius també a la ràdio i a la televisió públiques. Ho he dit en alguna ocasió: a mi tampoc m'agrada tot el que veig o el que sento a la nostra tele i a la nostra ràdio públiques. Però és que m'intranquil·litzaria, em preocuparia molt que fos així, que m'agradés tot, absolutament tot el que diguessin els nostres mitjans públics, senyora diputada. I crec que és precisament responsabilitat de tots nosaltres, i especialment de tots vostès, en tant que diputats del Parlament de Catalunya, i, per tant, que han d'exercir aquest mecanisme de control de la gestió i dels continguts dels nostres mitjans públics, els que poden formular, precisament, i fer aquests comentaris i aquest control de la manera que considerin més oportuna. Això no vol dir, en absolut, que existeixi una televisió o una ràdio que estiguin governamentalitzades. Jo li ho nego rotundament –jo li ho nego rotundament. Allò que hem de fer com a Govern i allò que jo tinc tot l'interès, i hi poso tota la voluntat des del Departament de la Presidència, és en poder col·laborar, en poder facilitar que TV3 i Catalunya Ràdio facin la seva feina, disposin d'uns recursos que són absolutament necessaris. Conec les demandes de l'anterior director, vam tenir ocasió de parlar-ne, i estic segura que tindré ocasió de parlar-ne amb el nou director. Conec quines són les demandes dels professionals de la corporació, del sector audiovisual, que vostè també..., parlem amb tots ells, en parlem amb tots ells, senyora diputada. I puc coincidir, i hi coincideixo, en la necessitat de més recursos, però venim d'un context pressupostari molt difícil, que vostè també coneix; d'unes circumstàncies absolutament sobrevingudes que tenen a veure amb el conflicte de l'IVA, que tenen a veure amb les sentències judicials que obliguen al retorn, com vostè sap, del 5 per cent de les retribucions dels professionals. I hem hagut d'afrontar tot això en un context pressupostari complicadíssim. Però si vostè recorda la meva compareixença per parlar del pressupost del Departament de la Presidència, en la qual vaig fer, evidentment, un incís intens, llarg, sobre la corporació catalana, el compromís d'aquest Govern és el de poder anar recuperant unes quanties econòmiques que entenem que són del tot necessàries perquè TV3 continuï, i Catalunya Ràdio, fent el servei públic que els correspon, continuïn sent ràdio i televisió de referència, amb uns lideratges que són importantíssims i que val la pena valorar, i m'agradaria que els valoréssim, senyora diputada, tenint en compte la competència i tenint en compte el context de fragmentació d'audiències i d'impacte de les noves tecnologies, per exemple...
Senyora consellera, ha exhaurit el temps.
Ho sé, senyora diputada..., ho lamento, senyora presidenta, disculpi. Continuaré en el segon torn. Gràcies.
També soc diputada. Té la paraula la senyora Albiach.
Gràcies, consellera. No ho dic jo, ho va dir un membre del seu grup parlamentari: «L'elecció del director de TV3 és una prerrogativa del Govern. I no ho va dir una vegada, ho va dir diverses. Per tant, no és que nosaltres ens ho inventem, és que un membre del seu mateix grup parlamentari ho ha dit, així que, si és una prerrogativa del Govern, no pot ser que estiga desgovernamentalitzada, no? Vull dir, ací hi ha alguna cosa que no funciona. Segon, no és cert que després de la sessió de control de divendres, on se van demanar explicacions al senyor Peral, el mateix diumenge al vespre s'estava convocant d'urgència, per a dilluns, el consell de govern de la «corpo, no? Vull dir, quina casualitat més gran. En fin. Li recorde que la meitat dels membres del consell de govern tenen el mandat caducat fa dos anys. I, a més, arrosseguem una estructura que és qualsevol cosa menys democràtica, fruit d'un pacte entre Convergència i Unió i el Partit Popular quan Convergència governava gràcies al Partit Popular d'Alícia Sánchez-Camacho. Vull dir, ja no estem parlant només de 2007, estem parlant de 2012, quan van fer aquesta modificació que trenca amb la democràcia i amb la pluralitat dins de l'ens de govern. Ningú ha qüestionat ací la trajectòria professional de Vicent Sanchis, no he dit ni una sola paraula de la trajectòria professional. El que estic dient és que no pot ser l'intervencionisme partidista que vostès han aplicat en l'elecció del senyor Sanchis. I, a més, estem parlant d'una persona que ha menystingut i ha menyspreat una bona part del poble català, i no ho ha fet en privat, és que ho ha fet en públic. És que a qualsevol part de la societat que no és convergent, el senyor Sanchis s'ha dedicat a menystenir-la. Li recorde que ha de ser el director de la televisió de totes; si té aquesta opinió de bona part del poble català, no sé on anem. I ja sé que no és culpa de Junts pel Sí que el judici haja trigat vuit anys, de fet, diria que no els va massa bé que arribe ara, no?, els trenca una mica els plans electorals. Per tant, jo no els acuse de que arribe ara. Del que els acuse és que la pluralitat deixarà molt a desitjar amb el nomenament de..., bé, d'aquestes persones amb aquest perfil sectari. Senyora Munté, tant que se'ls omple la boca parlant de democràcia, uns mitjans públics, transparents, amb una bona governança, amb una diversitat d'opinions, que les persones de la direcció siguin escollides per perfils professionals i no ideològics són la base d'una democràcia real. Per tant, si ens carreguem els mitjans públics, ens estem carregant la democràcia. I per tots eixos motius, hi insisteixo –i no tinc res més a afegir–, demanem al Govern que insti el consell de govern de la corporació i, en especial, els membres que allí tenen, a reconsiderar la decisió i a buscar una candidatura alternativa, senzillament. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, Llei 11/2007 de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, article 11, «Competències del consell de govern: «El consell de govern té les funcions següents: nomenar i separar, a proposta del president o presidenta, el personal directiu de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i de les seves empreses filials. Cregui's això; si jo li dic el contrari, a mi no em cregui: cregui's el que diu la llei. La llei diu a qui li competeix el nomenament del director o directora dels mitjans públics de la corporació, a ningú més. I això és exactament així i aquesta llei és la que està sent objecte, i ha de ser objecte i jo els animo a que sigui així, i té totes les garanties, senyora diputada, que, des del Govern, com no pot ser d'una altra manera, respectarem allò que vostès decideixin sobre aquest i altres aspectes. Jo li deia: «No és cert que la corporació no tingui president. Hi ha una presidenta en funcions, exerceix aquestes responsabilitats en funcions, també d'acord amb la llei –d'acord amb la llei. I, certament, davant d'una llei que podríem dir que està en fase de provisionalitat perquè està en fase de reforma per part d'aquest Parlament. No es pot afirmar que hi hagi tots els consellers caducats. Vostè ho ha dit literalment i ho ha dit dues vegades, ho ha dit vostè dues vegades –dues vegades–, senyora diputada, la meitat. Molt bé –molt bé, molt bé. La renovació dels consellers de govern no es produeix per finalització del seu mandat perquè com tothom sap és de sis anys, i el mandat finalitzarà, en aquest cas, al març..., o finalitzaria, digui-li com vulgui, al març de 2018, sinó que es produeix per una primera renovació dels actuals membres, per a un període de tres anys, la qual cosa no es va produir, diguem-ne, quan tocava perquè es va considerar que, estant ja pendent la reforma d'aquesta Llei 11/2017, no es considerava oportú. I aquesta decisió tampoc és una decisió del Govern, en absolut, de que això es fes d'aquesta manera. És la primera vegada que això passa al llarg de la història? Doncs, no, en tenim ja un antecedent amb el que, tocant la renovació parcial de tres membres per allò que estableix la llei, no?, que sempre en quedin tres amb experiència i que no es produeixin totes les renovacions de cop per garantir una determinada continuïtat. No sé exactament quina és la literalitat d'aquest article, no el tinc davant; però, en tot cas, ens entenem, estem parlant del mateix: en aquell moment, quan pertocava fer aquesta renovació parcial, també perquè estava en fase de debat i de reforma la llei de la corporació, no es va fer aquesta renovació. Per tant, no és re estrany si no era estrany en aquell moment, en què aquestes circumstàncies, exactament igual, van succeir. De tot això, jo en trec una conclusió: jo crec que és hora d'abordar, de manera definitiva i valenta, la reforma d'aquesta llei perquè hi ha hagut per unanimitat, s'ha adoptat per unanimitat aquesta decisió, perquè ja està constituïda la ponència conjunta, així ho va definir la Mesa del Parlament, i perquè són diverses ja les qüestions que, per tant, s'hi acumulen en aquest sentit. Vostè ha tornat a incidir, vostè ha tornat a insistir en la suposada manca de pluralitat dels nostres mitjans públics. Jo crec que aquesta afirmació, que és ben legitima que vostè la faci, es desmunta per si mateixa tenint en compte els índexs d'audiència, la capacitat de lideratge, com deia abans, que tenen els nostres mitjans públics. I no només això, sinó també la valoració que en fa la ciutadania quan tria TV3 i Catalunya Ràdio per informar-se. I ho fa, precisament, perquè considera que és informada amb qualitat, amb imparcialitat i des de la perspectiva de la pluralitat. I això de qui és mèrit? Dels professionals, de ningú més; evidentment, també dels directius, però sobretot dels professionals. I crec que faríem bé de posar precisament això en valor; de posar en valor la capacitat que té una televisió com TV3, que, com deia jo ahir també aquí, a la sessió de control, competeix amb moltes altres televisions –amb moltes altres televisions– que tenen pressupostos que tripliquen el de TV3, tenint en compte la fragmentació de canals que s'ha produït, el canvi d'hàbits per part de l'audiència. És un mèrit enorme mantenir aquest lideratge per setè any consecutiu i mantenir aquest lideratge també de manera excel·lent a Catalunya Ràdio. Crec, senyora diputada, que ens hauríem de centrar aquí, a tenir en compte que tenim un tresor en els nostres mitjans públics, i que part d'aquest tresor té a veure amb la seva capacitat d'informar des de la màxima pluralitat, de defensar i de promoure la llengua catalana i l'aranesa. Aquest és un tresor que hem de saber preservar entre tots i totes. Senyora diputada, avui mateix el nou director de TV3 en una entrevista en un mitjà de comunicació reconeix, precisament, la dificultat de ser «la televisió de totes, com vostè deia ara fa un moment. Crec que és sa, crec que són molt sans en matèria de mitjans de comunicació i especialment de mitjans de comunicació públics aquest debat i aquesta discrepància, però no perdem de vista que tenim en la corporació –en la tele i en la ràdio públiques– una autèntica estructura d'estat que entre tots hem de saber cuidar, i sobretot respectar, i a partir d'aquí al Parlament li correspon en les seves responsabilitats i funcions, li corresponen les seves al consell de govern, i al Govern de Catalunya li corresponen les seves, i aquí no en farem cap aiguabarreig. Moltes gràcies, senyora diputada.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la mercantilització de la vida i dels béns i els serveis comuns]] [[300-00146/11]] El desè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la mercantilització de la vida i dels béns i els serveis comuns, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Aprofitant que a les dotze sortirem a fer un minut de silenci, també ens agradaria poder recordar aquí, a l'hemicicle, els 183 assassinats ahir a Síria arran d'un bombardeig de la coalició internacional, assassinats a una escola a Síria. També, no?, és a dir, com a mínim un reconeixement o com a mínim una presència aquí en el Ple. Però entrant en matèria, volíem començar amb un petit exemple: parlant dels treballadors del 061 i del 112. Arribarem al final: divendres feien una vaga que per ells era històrica; era històrica perquè era el primer cop que se'ls reconeixia el dret a vaga, era el primer cop que el Departament de Treball no els obligava a fer uns serveis mínims del cent per cent, que és com impedir-los el dret a vaga. Avui no parlarem del dret a vaga, o no únicament i exclusivament, però el 061 i el 112 són uns serveis públics. El 061 i el 112, de manera habitual, fan anuncis pagats pel Govern de la Generalitat, per tant, com a eina de servei públic, per animar la població a utilitzar aquests telèfons en casos d'emergència. Però els treballadors del 061 i del 112 són treballadors públics? No: són treballadors de Ferrovial o de Grupo Norte. Ferrovial, l'empresa constructora; Ferrovial, l'empresa constructora de la línia 9 del metro, la infraestructura de sobrecost per antonomàsia dels darrers anys de la història de la Generalitat i d'Infraestructures.cat; Ferrovial, l'empresa del 3 per cent, o potser ara hauríem de parlar ja del 4 per cent; Ferrovial, una de les moltes constructores –podríem parlar de Ferrovial, podríem parlar de ACS i de moltes més– que amb l'esclat de la crisi, amb la fi de l'era aquesta de la construcció a tutiplén, on construïen allà on es podia i on no es podia, es reconverteixen, entre d'altres, en una empresa de serveis. I d'aquí ve que, no?, que Ferrovial ara sigui una de les empreses que reben concessions per al telemàrqueting del 061 i del 112, entre d'altres. És la demostració que el capital sempre –sempre– es reestructura i es reinventa per continuar acumulant, per continuar manant. I avui l'interpel·lem a vostè perquè algú podria entendre que podríem interpel·lar el conseller d'Empresa i Coneixement, que podríem interpel·lar el conseller de Salut si parlem del 061, però és que en el fons podríem interpel·lar tots els consellers perquè parlarem d'una política transversal, i, per tant, l'interpel·lem a vostè com a vicepresident i conseller d'Economia perquè parlarem d'una política econòmica, malgrat que després es converteixi en política laboral, política de serveis, el que sigui, però és una política econòmica. Volem posar en evidència una pràctica que els darrers anys s'ha convertit cada cop en més conflictiva, tot i que no és nova. Volem posar en evidència l'ús i abús de les externalitzacions i privatitzacions de serveis públics. No és cap onada que es doni o que s'hagi donat fruit de la crisi i les retallades, és quelcom que va molt més enrere, és una aposta ideològica, política i econòmica que acaba tenint conseqüències. És una aposta que neix en el moment en què existeix una batalla entre la comprensió de l'economia mesurada en termes del benestar, o l'economia mesurada en termes d'acumulació, o en termes de capital. I és en aquesta batalla, quan guanya el capital sobre el benestar, que l'ús i abús d'aquesta pràctica política i econòmica es converteix en una realitat estesa a tot arreu. En aquests termes, no?, és com es va interpretar que la dinamització econòmica podia només vincular-se a totes aquelles accions que, des de la part pública o la part privada, anessin a mobilitzar capital, i que, per tant, així es permetia la seva acumulació. En un determinat moment es va endevinar que, més enllà del que podia produir pròpiament..., o el que li tocava al mercat privat, d'acord amb la divisió que feia l'estat del benestar entre aquells béns i serveis comuns públics de prestació pública, i aquells béns i serveis privats, el principal filó per continuar dinamitzant l'economia, en aquesta lògica d'acumulació, es trobava en anar externalitzant. Com qui pela una ceba, no?: anem traient capes. Anem traient capes de l'estat del benestar i traspassem la gestió, la propietat, el control de determinats béns i serveis públics en mans de capital privat, de manera que ja no es tracta només d'una regulació de mercat, no?, i s'aprofita també de tractats internacionals, i es tracta d'una política clara d'allò que en diuen «lliure competència. Per tant, el que es converteix és en menys sobirania per a la gent i menys sobirania per als pobles; menys capacitat de decidir sobre el nostre entorn, més pèrdua de control del sector públic sobre com es presten, a qui es presten, quina recepció dels béns i serveis rep la ciutadania. Tot això ho anem perdent i, en canvi, es guanya més mercantilització de conceptes que no haurien d'estar sotmesos mai a la lògica de l'especulació del mercat privat, i, per tant, traspàs de béns i serveis, com diem, públics a aquest mercat privat; béns i serveis que haurien de ser comuns; béns i serveis que eren i són comuns, que són essencials, estratègics i bàsics per mantenir la vida en comú, per mantenir les societats, per al manteniment de l'economia productiva, però que són traspassats al mercat especulatiu; béns i serveis que són estratègics per a la construcció social que hem de fer. I en aquest sentit no és una qüestió de casos d'èxit o no. No és una qüestió de context, com divendres passat el conseller Rull, en la celebració del cent-cinquantè aniversari de la Mina, a Terrassa, deia. No és una qüestió d'externalitzacions bones i dolentes, com vostè mateix ha dit en algunes entrevistes a mitjans de comunicació. I no, tampoc és una qüestió de dogma polític que la CUP - Crida Constituent vulgui reiterar una vegada rere altra, sinó que es tracta d'un qüestionament a la relació publicoprivada, perquè n'hem vist les conseqüències i encara les veiem. És una qüestió de traspàs d'allò públic a mans privades, és una qüestió de política pública en majúscules. I per això ho tornem a posar sobre la taula, i ho posarem les vegades que sigui necessari. Perquè, quin país construirem? El de Ferrovial gestionant els serveis? El d'Abertis amb les autopistes? Aquesta pèrdua de sobirania que dèiem abans, aquestes privatitzacions i externalitzacions ens acaben sortint cares: són ineficients, les paguem entre totes a la curta o a la llarga, i, a més a més, acaben generant, i ho hem vist en moltes ocasions, un mercat d'explotació laboral que ha superat tots els límits de regulació mínima. Per tant, unes externalitzacions que el que acaben fent és precaritzant, i acaben carregant-se les poques coses que havien aconseguit anys de lluita de treballadors i treballadores. S'està instaurant, a través d'aquestes externalitzacions i privatitzacions, una nova pobresa salarial, una nova explotació, el retorn de jornades de cinquanta i seixanta hores setmanals com a qüestió absolutament normal i tolerada, i sous de misèria que freguen el salari mínim interprofessional. I és que ahir aquest Ple no va aprovar una esmena de contractació pública on s'establia un salari mínim per a les contractacions públiques. Nosaltres parlàvem de 1.200 euros el mes, però és que vostès no van voler acceptar els mil euros el mes que el seu programa electoral portava com a salari mínim interprofessional i que aquest Ple va aprovar al debat de política general. Per tant, aquí també hem de fer una lectura més enllà de l'anàlisi global i de motivacions que hi ha de les externalitzacions i l'ús que se'n fa des de la Generalitat i que se'n fa des dels municipis. És evident que hi ha, i que hi ha hagut, un ofec financer de totes les administracions, però també és cert que sota aquesta excusa el que ha acabat fent és externalitzar a empreses que podien prestar de forma eficient, suposadament, aquests serveis –com el de la brossa o el de la neteja, etcètera–, totes elles vinculades al món de la construcció, empreses del món de la construcció, com deia al principi, constatant això: que el capital sempre es reinventa per continuar guanyant i, per tant, no guanyant el benestar. Per tant, aquí hem de veure com també l'Administració pública, davant la manca de liquiditat, la manca de serveis públics de finançament, de crèdit públic per finançar-se, ha externalitzat, ha venut el seu patrimoni, ha allargat les concessions de manera innecessària. Com ja li vaig dir un dia, l'Administració pública s'ha convertit en una caixa pagadora i subcontractant, que genera una cadena de contractes, subcontractes i comissionistes intermediaris. Hem vist, les grans empreses com s'han reconvertit, i, per tant, nosaltres tenim una pregunta –i ja acabo i després continuaré–: com pensa fer aquest Govern per enfortir el sector públic si no reverteix els més de trenta anys d'autonomisme i de business friendly, de venda de patrimoni i de provisió privada del que és de totes, en un moment de precarietat estructural? Com ho pensa fer per enfortir el sector públic? Com construirem la república si ho hem traspassat tot a mans privades? Construirem la república amb Florentino Pérez, Ferrovial, les Koplowitz, Sacyr Vallehermoso, etcètera?
Senyora Reguant, ha exhaurit el temps.
Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Reguant. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Diputada Reguant –i una salutació òbviament a tothom–, agafo el guant de la primera part de la seva intervenció, quan feia referència, doncs, a les tristíssimes notícies que arriben des de Londres, o que arriben des de Síria, o que arriben des de tants llocs del món. I l'agafo –espero que vostè m'ho permeti i que això no disgusti cap dels presents, i si fos així me'n disculpo, però ho continuo fent– fent una referència al fet de que molt sovint tenim la percepció que el món és més gran del que segurament realment és, de tal manera que a vegades tenim la sensació que esdeveniments que es produeixen a Síria, que es produeixen a Damasc, per posar-ne un exemple concret, ens són molt distants. I, en canvi, una manera de comprovar la seva proximitat és, per exemple, una breu referència històrica: va haver-hi unes quantes dècades de la nostra història, o de la història d'aquestes terres, en les quals la capital política era Damasc. I, per tant, imagineu si n'era de propera la realitat en aquells moments. O Damasc va ser el lloc on es van traduir els textos grecs a l'àrab, i aquests textos escrits en àrab van arribar a Europa Occidental i van ser traduïts al llatí; no directament del grec al llatí a les biblioteques de Bizanci, ni de Roma, sinó traduïts del grec a l'àrab a Damasc i posteriorment, per exemple a Ripoll, entre altres llocs, o a Toledo, traduïts de l'àrab al llatí. Per tant, realment són realitats que ens són molt properes i que hi hauríem de prestar sempre molta més atenció. Per tant, espero que aquestes breus paraules serveixin per intentar justificar i explicar aquesta proximitat. Després vostè feia referència a tot un seguit de conceptes que, com d'altres vegades, en part compartim. En part compartim el diagnòstic, i també, com en tantes altres ocasions que hem tingut ocasió de parlar vostè i jo a través d'aquest faristol, doncs, no sempre compartim la recepta, o no sempre compartim la totalitat de la recepta. Nosaltres estem convençuts que un dels nostres objectius, el més important de tots, probablement, és precisament la garantia d'uns serveis públics de qualitat. De fet, estem aquí per intentar garantir que la vida de la gent sigui millor, i, sens dubte, una garantia de que la vida de la gent sigui millor són aquests serveis públics. Per tant, aboquem les nostres capacitats, gran part de les nostres capacitats, en el fons jo crec que tota la nostra intenció, en la garantia de la millora d'aquests serveis públics i de la qualitat que reben els ciutadans. Això ens sembla que no és incompatible –al contrari, que és compatible, i que, a més a més, és necessari que sigui així– amb la defensa d'una economia de lliure mercat. I nosaltres estem a favor de la lliure competència. I ara em sap greu que no hi hagi el diputat Coscubiela, que sempre em cita sobre aquest tipus de qüestions, perquè seria una bona oportunitat de que em sentís directament, però segur que algú l'hi transmetrà. Nosaltres estem a favor de l'economia de lliure mercat i estem a favor de la lliure competència. I, de fet, estant a favor de la lliure competència, precisament perquè estem a favor de la lliure competència, estem en contra d'aquells elements que distorsionen, d'aquells elements que limiten la lliure competència. I, per tant, estem en contra dels oligopolis i dels monopolis. Entenem que hi han circumstàncies en les quals hi han monopolis anomenats «de caràcter natural, però que, fins i tot en aquests casos, nosaltres hem de fer tot el que estigui al nostre abast –que jo crec que ha de ser molt, el que estigui al nostre abast– per limitar el paper d'aquests monopolis i d'aquests oligopolis. Dit d'una altra manera, hem de reduir les barreres d'entrada dels agents econòmics en els mercats per tal d'afavorir la competència, per tal de limitar el poder de negociació que tenen aquests oligopolis i que tenen aquests monopolis. I entenc que, en bona mesura, nosaltres ho intentem, que ho anem fent. En podríem posar exemples concrets: les multes que vostès saben que, des d'aquest Govern i des de la conselleria de Treball en particular, doncs, s'han posat a alguna d'aquestes grans empreses prestadores de serveis per no complir amb la normativa, amb la legalitat, etcètera, per no respectar els drets dels treballadors. Per tant, hi han exemples en aquest sentit. Si vostè vol, diguem-ne, a mi no em dol gens reconèixer que segur que ens queda un gran recorregut a fer, que tenim més coses a fer, etcètera. Però, els dos primers elements: un, defensa de la qualitat dels serveis públics, defensa dels serveis que reben els ciutadans, i que això és compatible amb una economia de lliure competència. És més, aquesta economia de lliure competència, almenys fins ara, s'ha demostrat que és un element impulsor del creixement econòmic, el qual, al mateix temps, també és el que permet disposar de recursos per destinar-los a aquests serveis públics. Entenem que l'anivellament, que les polítiques d'equitat, que les polítiques d'igualtat, que les polítiques de justícia s'han de fer buscant el màxim de serveis possibles, no pas el mínim de serveis possibles. Per tant, nosaltres estem a favor d'aquesta economia de lliure mercat, d'aquesta lliure competència, d'aquesta recerca d'un creixement econòmic, que òbviament ha de ser un creixement econòmic respectuós amb les condicions de salut, ambientals i laborals de tothom. I per això en molts casos –jo almenys personalment i la força política que presideixo– hem dit que havíem d'utilitzar els instruments que teníem en el nostre favor, que teníem a les nostres mans, per exemple, per ser més exigents respecte a competidors exteriors en el nostre marc habitual, que és la Unió Europea, que és el nostre marc de consum. Havíem d'utilitzar totes les eines que teníem per condicionar les polítiques precisament laborals, socials, sanitàries, ambientals de molts dels nostres competidors, perquè estem convençuts que aquestes eines de caràcter econòmic, aquesta capacitat que tenim com a primer mercat consumidor del món amb 500 milions de consumidors en el marc de la Unió Europea, pot ser un instrument molt potent a l'hora d'aconseguir millores legislatives, no només dintre del nostre àmbit institucional, sinó que..., poder-les transmetre, ser una corretja de transmissió per millorar aquestes condicions en el conjunt del món. Certament, tota aquesta voluntat declarativa que jo li expresso, diguem-ne –i en això estic totalment d'acord amb vostè, com deia al principi–, topa, ha topat molt sovint, continua topant, segur, amb una realitat que nosaltres també percebem profundament injusta. I també estem convençuts que bona part de les males praxis, de les males pràctiques que es van generalitzar, que van arribar en el seu moment culminant en la bombolla financera immobiliària, s'han traspassat, s'estan traspassant a d'altres àmbits de l'economia. I, de fet, i aquí no només constato els mals que hem patit, i que en part patim, sinó que voldria posar també un avís sobre els mals que podem arribar a patir. I en aquest sentit entenc que m'apropo al que vostè deia, i és: estem davant d'una situació d'oferta monetària mai vista en el conjunt de les economies mundials, i això acabarà sent, ja ho és en bona mesura, un estímul a la recerca de possibilitats d'inversió en un context econòmic en què aquestes possibilitats d'inversió són limitades. I, per tant, hi ha una sobrepressió de l'oferta monetària, del capital, a la recerca d'unes oportunitats que no sempre troba, o que no troba en les dimensions que en aquells moments està buscant. I això afavoreix una successió de bombolles, de bombolles especulatives, i, per tant, és probable –probable, almenys– que estiguem davant d'un escenari en què aquestes bombolles especulatives se succeiran una rere l'altra de forma molt ràpida, i que creixeran molt de pressa i esclataran molt de pressa amb distorsions enormes de la realitat econòmica i de la realitat social. Per tant, hem d'utilitzar les eines que tinguem al nostre abast, tant com a país com en el marc internacional en el qual estem, precisament per limitar això. I és el que nosaltres intentem cada dia. Ho intentem, per exemple, reforçant els serveis públics en l'àmbit de l'ensenyament, en l'àmbit de la salut, posant tots els recursos o la major part dels recursos disponibles precisament en aquests àmbits, perquè ens sembla que cal atendre una situació d'emergència, una situació d'urgència social. I, hi insisteixo, la nostra responsabilitat –i ho lligo amb el debat que ahir va culminar i amb la votació que ahir vam tenir sobre pressupostos i sobre llei d'acompanyament–, no pas només la meva, que també, i que assumeixo gustós, sinó que hi entenc la de tothom, és garantir no només que els pressupostos siguin els més justos en el moment present, sinó que també siguin els millors pressupostos en el temps futur. I això només es garanteix amb major capacitat econòmica, amb més creixement econòmic i, sens dubte, també, indispensablement, amb polítiques de reequilibri de la renda, amb polítiques per la banda dels salaris, per la banda de la fiscalitat, per la banda de la distribució de serveis públics. I d'això, nosaltres, en som uns absoluts partidaris, diguem-ne. En tot cas, podem tenir diferències sobre la intensitat o sobre el ritme, o potser diferències de caràcter semàntic, i més enllà potser algunes diferències de caràcter numèric. D'acord. Però, en tot cas, entenc que compartim l'essència d'aquest objectiu de dedicar-nos a això precisament per millorar la realitat de la gent, per millorar les condicions de vida dels nostres conciutadans i dels ciutadans d'arreu del món. Espero que l'exemple que he posat de com podem utilitzar la nostra capacitat de consum per condicionar polítiques salarials, polítiques ambientals i polítiques sanitàries arreu del planeta en sigui un bon exemple.
Gràcies, vicepresident. Té la paraula la senyora Reguant.
Gràcies. No, no ho compartim, però bé; és una realitat: no, no ho compartim. No compartim que la lliure competència sigui l'impulsor del creixement. De quin creixement? Del creixement de les dades macroeconòmiques, però no les de la realitat del dia a dia de la gent. I del que es tracta és que en l'economia, en la prestació dels serveis públics el que fem sigui que les dades microeconòmiques de la població no siguin les que són ara. I aquí el que és important és com generem condicions de vida material per a la gent, com millorem aquestes condicions de vida material de la gent que ara mateix no té, i que ara mateix té dificultats per trobar feina, però té dificultats per accedir a serveis públics. Com ho fem? En un moment on la devaluació dels salaris s'ha convertit, com a política europea d'aquesta Unió Europea, en la via per maximitzar beneficis: devaluació de salaris per tal de maximitzar beneficis. I, per tant, entrem en una roda de la que és molt difícil sortir, perquè si devaluem salaris per maximitzar beneficis –del capital, clar, no de tothom ni del sector públic– i l'Administració pública ingressa per via d'impostos, com que hem devaluat salaris la gent, per tant, pagarà menys impostos, per tant, l'Administració pública tindrà menys capacitat de prestar serveis públics, i, per tant, externalitzarà i privatitzarà més. És un peix que es mossega la cua. És evident que aquest és un tema clau que nosaltres plantegem i és un tema clau en el moment econòmic i polític que vivim a nivell nacional, però també internacional, perquè és una política estesa. I sí que és cert que multes a algunes d'aquestes empreses que excedeixen o s'excedeixen del seu poder s'han posat, però més enllà de les multes, per què han de continuar prestant serveis aquestes empreses que sistemàticament vulneren drets? O sigui, no es tracta tant de posar-los una multa. Si posem multes a les grans empreses de serveis, posem multes a les que s'han reconvertit sistemàticament per mantenir-se al poder, elles continuen. L'element central està en com gestionem aquestes externalitzacions, a quines empreses, és a dir, en el fons acabem generant monopolis. Hi ha patronals de tot, ara hi ha també la patronal de serveis, la patronal de serveis amb Ferrovial, ACS i Grupo Norte, amb totes aquestes, es van constituir fa quatre mesos. Elles, que eren les constructores per antonomàsia d'aquest país i les que s'omplien les butxaques gràcies a tots els contractes públics de contractació, ara han vist el nínxol de mercat aquí, i se n'han anat aquí, tan tranquil·les, i aprofiten una política europea de devaluació de salaris, i, per tant, de precarització, per maximitzar beneficis. I el que no pot ser és que nosaltres com a Administració pública, com a garants dels serveis públics, ens dediquem a seguir externalitzant a aquestes empreses, i que ens dediquem a vendre béns comuns i a no posar com a Administració pública totes les eines a l'abast perquè la ciutadania pugui controlar els béns públics, perquè si són béns públics, béns comuns, si són comuns, col·lectius, de totes, entre totes també hem de poder controlar-los. I això no existeix. No existeix i ens trobem amb situacions –com ja dèiem ahir en la pregunta al president– com quan hi ha un conflicte evident a un municipi, un conflicte evident entre la voluntat d'un ajuntament a recuperar un bé comú, la gestió d'un bé comú, i hi ha una empresa que pressiona i amenaça; el Govern de la Generalitat del costat de qui es posa? Preguntem-nos això, també: és a dir, davant les iniciatives de recuperació de béns comuns per part de municipis, de municipis on vostès també hi són i hi aposten, de quin costat es posa al Govern? Donem eines realment perquè els ajuntaments puguin fer això? Com jo deia abans: els ajuntaments i les administracions públiques tenen capacitat d'accedir a crèdit públic per poder fer això? O han de continuar anant al crèdit privat i, per tant, també ja és una via per si mateixa d'externalitzar i privatitzar? Posem eines perquè col·lectivament, a nivell de municipis i a nivell ciutadà, també, puguem debatre i puguem recuperar aquests serveis públics externalitzats i privatitzats, i aquests béns comuns que han d'estar al servei de totes i no al servei d'obtenir beneficis per part d'uns pocs? Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Reguant. Respon el vicepresident.
És un tema apassionant. Jo comparteixo amb vostè la seva indignació davant de determinades situacions. I li'n poso un exemple concret, eh? Jo he sigut..., he tingut la sort, m'ha tocat fer d'alcalde d'una ciutat metropolitana, i m'he trobat un contracte d'una concessió de l'aigua, per exemple, a cinquanta anys, i ho he trobat fatal i ho he criticat amb totes les meves forces. I si vostè em diu: «Escolti, hauríem de trobar maneres de limitar això, que això no pogués passar, que no es poguessin fer aquestes concessions a temps tan llargs, etcètera, jo hi estic totalment d'acord. I he explicat moltes vegades –i espero que això ajudi a entendre la indignació que comparteixo amb vostè– que els meus nets pagaran en el rebut de l'aigua una prestació que algú es va gastar cinquanta anys abans. I, per tant, també hauríem de trobar mecanismes que limitessin el mal ús dels recursos públics per part d'alguns responsables públics. Per tant, comparteixo la seva indignació, jo també l'experimento, i l'experimento pensant en aquells a qui més estimo. Ja sabeu que això d'estimar jo m'ho prenc molt seriosament, diguem-ne. A la gent li fa molta gràcia i ho critica molt, però, escolteu, estem aquí per ajudar la gent que estimem, i com més gent estimem més gent ajudarem. Per tant, amb tota la meva intensitat comparteixo aquesta indignació que vostè expressa, de la mateixa manera que li'n podria posar un exemple semblant –no tan coent, però semblant– en l'àmbit de la recollida d'escombraries, etcètera. Per tant, en aquest sentit, la indignació total. Per tant, busquem instruments que limitin això. D'acord. Ara, deixi'm que li posi un exemple no amb la voluntat de que aquest exemple vulgui ser de caràcter universal, només puntual, però entenc que té un punt de deliciós perquè entenc que convida a pensar, que convida a reflexionar, i, per tant, si servís per això, com que jo sempre dic que no parlo per agradar sinó per intentar ser útil, si servís per convidar a la reflexió, doncs, em sentiria satisfet. Als anys vuitanta els sindicats metal·lúrgics nord-americans es van plantejar fer una vaga per exigir al Govern dels Estats Units de l'època que apliqués barreres aranzelàries o quotes d'importació contra els cotxes fabricats al Japó. És un debat que ara reemergeix amb molta força. Algú en aquells sindicats metal·lúrgics nord-americans dels anys vuitanta va fer el següent suggeriment: si en lloc de fer una vaga contra el Govern per pressionar el Govern dels Estats Units, perquè posi més aranzels o estableixi quotes d'importació contra els vehicles japonesos, fem una vaga o fem pressió al Govern dels Estats Units perquè el Govern dels Estats Units pressioni el Govern del Japó per millorar les condicions laborals i, per exemple, els dies de vacances o les condicions salarials dels treballadors japonesos, aconseguirem el mateix objectiu, que és limitar la competitivitat de la indústria automobilística japonesa respecte de la nord-americana, però, a més a més, haurem aconseguit que els treballadors japonesos visquin millor. I aquells sindicats metal·lúrgics nord-americans van optar per aquesta via. Escolti, jo crec que també té un punt suggeridor. No sé si hi estan d'acord, si no hi estan d'acord, però té un punt suggeridor i és un exemple del que jo intentava explicar abans, en un sentit més abstracte i ara potser en un sentit més concret, de com podem utilitzar instruments que tenim al nostre abast per intentar millorar les condicions de vida, no només de la gent que viu en el nostre país, sinó per intentar millorar les condicions de vida de tothom. I l'exemple de la capacitat dels acords comercials que signa la Unió Europea –amb la qual podem estar d'acord o no, però, en tot cas, signa acords comercials– de pressionar els estats amb els quals signa aquests acords per millorar les condicions ambientals, les condicions de salut i les condicions socials dels seus respectius treballadors també em sembla un exemple excel·lent. A mi m'ho sembla, d'excel·lent, més enllà de que estiguem d'acord o no conceptualment amb la Unió Europea, però com a eina és una eina útil, útil en el context actual, almenys, diguem-ne. Per tant, a mi em sembla que hi han moltes coses que podem fer, i, segur, moltes les podem fer des de la sobirania d'un estat, de la futura república, i moltes les podem fer també o les haurem de fer necessàriament des d'una escala internacional molt més àmplia, perquè moltes decisions, si les prenguéssim només nosaltres en solitari, més enllà del que passa al nostre entorn, serien molt poc eficients –molt poc eficients. Per tant, és una qüestió també d'escala, i l'eficàcia de les nostres decisions depèn de l'escala en les quals les adoptem. Per tant, jo, encantat de buscar mecanismes que limitin molts dels abusos que s'han fet, que limitin molts dels abusos que es poden fer, i al mateix temps, també, m'agrada poder fer referència a alguns exemples que em sembla que ens conviden a una reflexió sobre la qüestió de les escales i sobre la qüestió, també, de com podem influir per fer un món millor, i no només en el nostre entorn més immediat, sinó en el conjunt del planeta. Moltes gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre els serveis socials relacionats amb el trastorn de l'espectre autista]] [[300-00147/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre els serveis socials relacionats amb el trastorn de l'espectre autista, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula la senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, presidenta. Buenos días, consellera, diputados, diputadas. Bien, consellera, hoy le queremos hablar del trastorno del espectro autista. Vaya por delante que esta interpelación tiene la intención de ser constructiva, y vaya por delante, también, que la interpela a usted, señora Bassa, pero que inevitablemente surgirán cuestiones que no son estrictamente de su departamento dado que esta materia, como usted bien sabe, es una materia muy transversal. En estos días, mientras me documentaba para poder hacer esta interpelación, intenté buscar una definición de lo que es el trastorno del espectro autista. Pensaba que sería una tarea fácil, pero me equivocaba. Dentro de este trastorno del espectro autista podemos encontrar varias tipologías y varios grados. Es tan heterogéneo, este tipo de trastorno, que incluso los profesionales dicen que hay tantos tipos de TEA como personas diagnosticadas. Mientras buscaba esta definición di con esta ilustración. Se la enseño... No sé si la ve bien, pero si no se la explico: hay una persona que está como encerrada dentro de una botella –la verdad es que me recordó un poco a la historia del genio dentro de la lámpara–; alrededor hay unos cubitos de hielo, como una frialdad, y por el cuello estrecho de la botella salen de la mente de esta persona, pues, unos pensamientos. Esta ilustración me pareció la mejor definición de todas las que había encontrado hasta el momento, y más aún al saber que este dibujo formaba parte de un proyecto hecho por la asociación Afapade; es una asociación que trabaja con personas diagnosticadas con este trastorno y que también trabaja con sus familias. Bien, se la vuelvo a enseñar: esta parte de aquí serían los pensamientos, y esta parte fue un dibujo que hizo Miguel Ángel, una persona afectada por TEA, y el resto, una artista que colaboraba con este proyecto. En estos días me he dado cuenta de que sabía muy poco sobre lo que supone sufrir este tipo de trastorno, o exactamente en qué consistía. Sabía que es un trastorno que afecta al desarrollo. Conocía también algunos síntomas, como por ejemplo que tienen dificultad para comunicarse, que tienen dificultades también en la interacción social, que en algunos casos muestran conductas restringidas y repetitivas. Pero, más allá de esto, no conocía más sobre el trastorno. Y el problema, consellera, es que, como yo, muchísimas otras personas tampoco lo conocen, y, por lo tanto, cuando unos padres se enfrentan a un diagnóstico de este tipo, se encuentran totalmente perdidos. Imagínese o imaginémonos todos que somos nosotros los que recibimos este diagnóstico. Y ya no solo eso: imaginemos también todos los meses previos hasta que un profesional te confirma aquella sospecha que jamás quisiste tener. Porque no es fácil llegar al diagnóstico –ya hemos dicho que era un trastorno muy complejo–, pero sobre todo no es fácil llegar a entender que tu hijo necesita ese diagnóstico, que hay algo que no acaba de estar del todo bien, que tu hijo lleva un ritmo diferente al resto de niños de su edad. Mire, frustración, incomprensión, desorientación, soledad, angustia o rabia son algunos de los sentimientos que experimentan todos los padres al ver que pasa algo, que no es solo una cuestión de tiempo, sino que cada vez sus hijos están más alejados de los estándares de desarrollo. Nos gustaría saber qué está haciendo su departamento al respecto. Y me explico: mire, la información a las familias es primordial, y lo es porque la detección y el tratamiento precoz son fundamentales. Los expertos coinciden en que esta detección precoz permite asegurar un mejor pronóstico y una mejor calidad de vida de estas personas, así como también puede corregir y compensar este desarrollo infantil, y puede también prever alteraciones de desarrollo más profundas o condiciones de discapacidad más severa. Por tanto, este tratamiento precoz y este diagnóstico precoz son fundamentales. Mire, los síntomas del TEA aparecen en etapas muy iniciales de la vida, entre los dieciocho y los treinta meses ya se manifiestan estos síntomas, y, por tanto, es una edad en la que muchísimos niños ni siquiera van a la guardería, sino que están con sus padres. Por eso es tan importante dar a conocer el trastorno a toda la sociedad, informar sobre los síntomas y que los padres sepan qué pueden hacer y dónde pueden acudir, dónde pueden ir a pedir ayuda cuando detectan estos síntomas. En este sentido, hace pocos días el Gobierno presentó el Plan integral de atención a las personas con trastorno mental y adicciones, una estrategia que tiene que servir para los próximos dos años. Mire, en su objetivo 2.1 dice: «Llevar a cabo, con la colaboración de los profesionales expertos y las asociaciones de familiares, una campaña institucional para informar y sensibilizar sobre los trastornos del espectro autista. Bien, estamos muy contentos de que se incluya aquí esta campaña, porque esta campaña nace de una resolución propuesta por Ciudadanos, en concreto la número 84 de esta misma legislatura, y que fue aprobada hace ya prácticamente un año. Por tanto, y a pesar de que llevamos un año esperando, lo celebramos, y esperamos que no tarde otro año más en materializarse. De hecho, una buena fecha para empezar con esta campaña sería el próximo día 2 de abril, día mundial para la concienciación sobre el trastorno del espectro autista. ¿Tienen pensado, consellera, realizar algún acto institucional para este día? Nos gustaría que nos informara al respecto. A pesar de estar contentos con esta inclusión, le tengo que decir que esperábamos más de esta estrategia, mucho más. Mire, ayer pudimos escuchar, en una pregunta que se hizo aquí al Govern por la compañera Magda Casamitjana, las bondades y virtudes de este plan estratégico, una herramienta que, según nos decía, demuestra la transversalidad de los trastornos de salud mental, y una herramienta que parece ser que va a ser la solución mágica para todos los retos que los trastornos mentales y las adicciones nos plantean. Déjeme que lo ponga en duda, porque lo que encontramos en este plan, que lo tengo aquí, son muchas frases del tipo: «seguir impulsando, «seguir fomentando, «dar continuidad. También muchas buenas intenciones, pero es que estas ya estaban recogidas en el plan anterior, y a fecha de hoy continúan siendo eso: intenciones. Las familias están desamparadas; las familias no necesitan cuarenta páginas de intenciones, necesitan acciones concretas, y las necesitan ya. Mire, tenemos problemas por falta de recursos que afectan directamente, por ejemplo, a este diagnóstico precoz del que le hablaba. Necesitamos destinar más dinero a los centros de salud mental y juvenil. Necesitamos personal especializado en las aulas, con formación específica en TEA. ¿Hay suficientes escuelas públicas que cuenten con este personal especializado? ¿En cuántas escuelas tenemos disponible una unidad de servicio especializado, una USEE? Además de este personal especializado, ¿el resto de educadores tienen también formación específica en TEA? Y en la enseñanza no obligatoria, ¿existe personal con formación específica en este tipo de trastornos, por ejemplo, en la formación profesional? Y ya no solo en las aulas: en los comedores escolares, ¿hay personas con formación específica para que estos niños se puedan quedar en el comedor escolar como el resto de niños? ¿Y en las actividades extraescolares? O cuando llega el verano, consellera, ¿pueden disfrutar de unas colonias, como el resto de niños, a cargo de personas con formación específica, con sus compañeros de clase, por ejemplo? Me imagino, consellera, que esto es competencia del Departamento de Educación, pero, ¿sabe qué pasa? Que las familias están desbordadas. Y que sus hijos puedan quedarse en el comedor, que puedan hacer actividades extraescolares o que puedan ir de colonias con la tranquilidad de saber que allí hay personas con formación específica es también un respiro para estas familias, y, por lo tanto, forma parte de la tarea de acompañamiento a los familiares que tiene su departamento como función. De hecho, en su plan integral nos dicen que «es fundamental mejorar la calidad de vida de las personas cuidadoras, proporcionándoles un tiempo de descanso, en la página 26, por si lo quiere mirar, consellera, donde habla precisamente de los servicios de respiro. Que, por cierto, pone en el plan: «Promover el despliegue de programas Respir. Y fija como fecha el primer semestre de 2018. ¿Cuánto más tienen que esperar las familias, consellera? Nos gustaría también saber qué pasa cuando acaban con la etapa escolar. ¿Se hace un seguimiento de sus capacidades y necesidades a lo largo de la vida, y también de sus familias y cuidadores? Porque esta también es una propuesta de Ciudadanos que se hizo ya hace un año y que tampoco se está poniendo en marcha. ¿Qué oferta de pisos tutelados existe para los adultos con TEA? Es primordial para fomentar su autonomía, como también lo es el empleo. Mire, según datos de Autismo España, una confederación que agrupa y representa a setenta y siete entidades del tercer sector de acción social promovidas por familiares de personas con TEA, tan solo el 10 por ciento de las personas con trastornos de este tipo encuentra trabajo a lo largo de su vida. Ayer usted misma nos hablaba de los fondos y de los programas de garantía juvenil. ¿Existe algún programa dirigido a los jóvenes con trastornos del espectro autista? ¿Hay algún tipo de programa de inserción laboral que potencie sus capacidades? Porque, por ejemplo, cuando hablamos de TEA, hace falta también hablar del TEA de altas capacidades, por ejemplo. ¿De verdad quiere que desaprovechemos este talento? Ya le avanzo que nosotros sí queremos aprovecharlo. Nosotros no queremos que el genio siga en su lámpara o en su botella, como el dibujo que le enseñaba al principio, y menos aún que sea por falta de oportunidades. Pero ya no solo le hablamos del TEA de altas capacidades, no; le hablamos también de casos como por ejemplo el de Carly Fleischmann, una niña diagnosticada con trastorno del espectro autista severo y discapacidad intelectual. Carly nunca ha hablado, y los médicos le dijeron que nunca hablaría; pero ella ha conseguido comunicarse a través de un ordenador. Ella lo hace así, hay otros que eligen otras formas de comunicación, como por ejemplo la música: hace unos meses las noticias nos trajeron la historia de Kaylee Rogers, una niña que interpretaba la canción de Leonard Cohen «Hallelujah –no sé si la han escuchado, pero les recomiendo que lo hagan, porque es sencillamente impresionante. Mire, ¿sabe por qué hoy sabemos quiénes son estas niñas? Pues porque alguien decidió un día frotar la lámpara para que el genio saliera, alguien decidió darles la oportunidad que necesitaban para salir de su botella. Y eso también es lo que queremos en Ciudadanos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roldán. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Moltes gràcies, diputada, senyora Lorena, per la seva interpel·lació d'avui. I volia agrair precisament l'oportunitat temporal de fer-la avui perquè avui mateix comença el IV Congrés Internacional de l'Autisme, per quart any consecutiu, que molts i moltes professionals de tot el món hi són i que es fa a Múrcia. Per tant, molt proper a aquí. Per tant, molt bé pel temps i també, com vostè ha dit, perquè el dia 2 d'abril, per tant, d'aquí a deu dies, és el Dia Mundial de la Conscienciació sobre l'Autisme, declarat per l'Assemblea General de les Nacions Unides, amb l'objectiu de destacar la necessitat de millorar la qualitat de vida dels infants i adults autistes perquè puguin gaudir d'una vida plena i digna, que se celebra des de l'any 2008. El lema d'aquest any –suposo que el coneixen– és «Cap a l'autonomia i l'autodeterminació, i com cada any el que es farà és il·luminar de blau molts edificis d'arreu del món per donar visibilitat a aquests col·lectius. Normalment quan faig interpel·lacions no m'agrada parlar de mi personalment, però jo crec que en aquest cas és important parlar-ne, perquè la síndrome i el cas del TEA els conec molt properament: pertanyo a una família que coneix el tema. Però, a part de la importància i de l'oportunitat conceptual, volia donar les gràcies a unes diputades d'aquest Parlament: a la senyora Sonia Sierra, del seu grup, perquè en la Comissió de Salut va presentar la proposta de resolució fa un any, que vostè mateixa ho ha dit, però també molt especialment a la Noemí de la Calle, perquè en la Comissió d'Afers Socials diverses vegades ha tret el tema i, per exemple, el 13 d'abril del 2016 ella mateixa deia: «Malgrat que s'ha avançat molt en la recerca del TEA, ens queda molta feina per fer. Però volia donar l'agraïment en especial a una diputada, la senyora Gemma Lienas, que quan feia una setmana que era consellera me va venir i em va dir: «Escolta, hi ha un tema que et volia comentar, no solament pel que he escrit d'El rastro brillante del caracol, un llibre magnífic, on en Sam, un noi de setze anys, explica les dificultats i de quina manera es comunica i interactua amb el món..., sinó el que veia ella o el seu grup, directament de dificultats que teníem a dintre del departament. Per tant, jo crec que avui és de rebut, ja que n'és l'oportunitat temporal però també conceptual, fer aquests agraïments a la gent. L'autisme existeix des de fa molts anys; no el busquem ni al diccionari ni per la feina que fem des del departament ara mateix, sinó que fa molts i molts anys. I a Catalunya n'hi han moltes entitats. Per tant, dintre dels agraïments vull donar les gràcies en especial a dues entitats amb les que tenim un contacte constant des del departament: l'entitat Junts Canviem, que va néixer a Arenys, per tant, del Maresme, i la d'Aprenem, que fa poc va fer una compareixença al Parlament, el 18 de novembre del 2016; però també a l'Apafade, que és l'associació de pares amb fills que vostè s'hi ha referit; a l'APNA; a la Fundació Congost Autisme; a Fecaa, la Federació Catalana d'Autisme; a TEAsperger, del Vallès; a TEAdir, de Girona; al Mira'm; a Obrir-se al Món; a l'Apnabi; a Fespau, perquè amb totes o hi hem tingut relació directa des del departament o per informació d'altres persones. Però també, sobretot, un agraïment als professionals dels CDIAP. Treballin d'una manera o treballin de l'altra, perquè vostè deu saber que hi ha diferents formes de diagnosticar, de fer el tractament i de treballar-lo, d'una manera o de l'altra donen el màxim de si, fins i tot molts han fet llibres i han escrit perquè es pugui conèixer aquesta síndrome. Crec que avui és important que ho tinguem en compte. Les persones amb discapacitat..., que, com deia molt bé un senador del seu grup parlamentari, no podem parlar de «persones amb discapacitats perquè parlaríem de «disciutadania, i, per tant, aquest no és el concepte que volem tenir, exigeixen el dret de l'autonomia individual i de la independència com a persona, però també de la capacitat jurídica, i aquest capacitat jurídica és fonamental pel reconeixement d'una persona com a ésser humà ple, amb dret a prendre decisions i a celebrar els seus propis contractes socials de viure dia a dia. Hi ha habilitats que s'han considerat necessàries per gaudir d'aquesta autonomia individual, i en algunes societats s'exclou les persones amb autisme. A Catalunya fa molts i molts anys que no s'exclouen, fa molts i molts anys que no es permet la vulneració dels seus drets humans, que suposaria, per altra banda, una pèrdua del potencial humà. Les persones amb autisme posseeixen, a Catalunya, també, una gran gamma de competències. De fet, els drets, les perspectives i el benestar de les persones amb autisme i de totes les persones amb «disciutadania, que no volem que es digui, com deia i he dit abans, el seu senador Tomás Marcos, al març del 2017, per tant, fa dos mesos que vostès parlen de les persones amb autisme aquí, al Senat i al Congrés, per tant, suposo que és el tema estrella d'aquest temps, per l'oportunitat temporal, també s'ha de dir, i per tant, els ho agreixo... Doncs, ell parlava de que havíem de fer aquest canvi. I jo crec que és a l'Agenda europea 2030, i el compromís que tenim tots i totes, i en especial aquest Govern, de tirar endavant tots els principis d'aquesta agenda europea. Està clar que cal promoure el dret de les persones amb autisme, la seva plena participació i la inclusió a la societat, a fi de poder contribuir a crear un futur de dignitat i d'oportunitat. Des del departament, i vostè ho ha dit, treballem per una societat més desenvolupada, però no és un tema només del departament, és un tema que afecta molts àmbits, per tant, no s'hi val un treball unidireccional, sinó que ho hem de combinar amb les polítiques de Salut, d'Ensenyament i d'ocupació. Per això, fa pocs dies, el dia 13, presentàvem com a govern el Pla integral d'atenció a les persones –vostè també s'hi ha referit– amb trastorn mental i addiccions, amb l'estratègia 2017-2019, que no és nou, perquè ve d'un pla anterior, que precisament se n'han anat acomplint tots els objectius. La consellera de la Presidència, ahir, amb una pregunta deia que és una estratègia política i de país, i ho és clarament per dos temes: per l'acció transversal que té, intensa, i pels principis que la regeixen. Aquest pla integral ve marcat per vint-i-nou objectius, no només el 2.1 que vostè ens n'ha comentat, i un dels objectius importants és treballar per la promoció, la prevenció i l'atenció a la salut mental, des de les entitats socials, algunes de les quals treballen en autisme, com li he dit abans. Aquestes entitats, a part de fer la difusió i la divulgació, són proveïdores de serveis, de professionals, de representació de les famílies i de les persones amb diagnòstic d'aquests trastorns. I, com no podia ser d'altra manera, amb la participació de tots els departaments que abans hem dit, que, per cert, m'hi he deixat Justícia, que hi ha ara el conseller, i que també hi té participació. Per tant, un pla que té un marcat caràcter transversal, que requereix un treball en equip i en xarxa, de tots i totes els actors implicats: administracions, professionals, persones usuàries, familiars –importantíssim– i entitats del sector, i en la presentació teníem, també, molts familiars de la síndrome d'autisme. Estem convençuts, i per això ho hem fet així, que només el treball conjunt és el que ens farà garantir aquest model d'atenció, una atenció en què comencem a passar..., i jo crec que ja ho hauríem d'haver començat a fer fa molts anys, però, com en tots els temes, les dificultats o el coneixement, que, com vostè deia, encara hi ha moltes famílies que no tenen..., hauria d'haver canviat. Hem de passar de l'assistencialisme a l'acció comunitària –i, d'això, la diputada Gemma Lienas n'és una fervent defensora–, centrada en les necessitats de les persones, que compti amb la participació activa de tots i de totes, i de les famílies en l'inici. Tinc preparat, per explicar-l'hi, tot el que fem en atenció precoç, però veig que em falta temps, per tant, llavors li explicaré el que és la part dels CDIAP, el que estem treballant, en especial, des del departament, i quina interacció tenim amb el CSMIJ, que com vostè sap, és un dels temes que ens preocupa i que avancem, i per això, aquest nou pla farà un gran avenç en aquests temes. Per tant, jo ho deixaria aquí i continuem amb la interpel·lació. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Roldán.
Sí, gracias presidenta. En primer lugar, quiero decir que yo también me sumo a estos agradecimientos que ha hecho la consellera Bassa a todas estas entidades que llevan mucho tiempo luchando precisamente para dar a conocer este trastorno, y también para ayudar y para facilitar la vida de las personas diagnosticadas con TEA. Y también me sumo a los agradecimientos que ha hecho a compañeras de este hemiciclo por su sensibilidad; estoy segura que no solo son estas dos diputadas, sino que también muchos de los diputados de esta cámara, esto es importante remarcarlo. Me ha dicho usted al final de su intervención que no le había dado tiempo de explicarme las medidas. Claro, ha tenido diez minutos y no me ha contestado usted a nada de lo que yo le he preguntado, porque le he hecho preguntas muy específicas: le he preguntado cuántas escuelas públicas, por ejemplo, cuentan con personal especializado; le he preguntado en cuántas escuelas públicas tenemos las USEE, las unidades de servicio especializado. Le he preguntado, también, ya no solo por las aulas, sino en los comedores escolares: las familias nos dicen que no pueden dejar a comer a sus hijos en estos comedores escolares porque no hay personal especificado; lo mismo con las actividades extraescolares, lo mismo, también, con las colonias. Hablábamos de que las familias están desbordadas, las familias sienten que no tienen una respuesta de su departamento, y son competencias directas, sí, son competencias directas de su departamento. Mire, por ejemplo, en este plan integral del que usted misma me hablaba, se nos dice, en la página 9, que se deben intensificar una serie de acciones y una serie de ámbitos. ¿Sabe qué ámbitos son? Atención a la adolescencia y a los jóvenes, y a la promoción de acciones que favorezcan la inserción laboral de personas adultas con trastornos mentales. Por tanto, adolescentes, jóvenes: competencia de su departamento; inserción laboral: competencia, también de su departamento. También nos habla de soporte a las familias, como un ámbito a resaltar, y en el cual se deben intensificar estas acciones. Familias: su propio departament, ¿cómo se llama, consellera? Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. Por lo tanto, deberá usted contestarme a estas preguntas; es que, no sé, estoy deseando que venga la segunda parte, a ver si ahí en cinco minutos le da tiempo a explicarme todo lo que no me ha explicado en diez. Y muy importante, el tema que hablábamos del Respir. Porque es que hay muchos servicios que se pueden hacer: acompañamiento especializado en el hogar, por ejemplo, canguros para visitas médicas o para realizar trámites. Se tiene que desarrollar una atención individualizada, que haya servicios de Respir ya no solo en períodos vacacionales, sino también en fines de semana; que se propicien, también, y se fomenten estos ingresos temporales cuando hay picos de desestabilización, como ya usted sabe que ocurre en estos casos. Mire, por ejemplo, con el tema de... ¿Qué pasa, con los adultos? No me lo ha explicado, tampoco. ¿Hay pisos tutelados para personas con este tipo de trastornos? ¿Cuántas plazas, cuántos pisos tutelados tenemos? Garantía juvenil, que también es una competencia directa de su departamento. Le he preguntado si había algún plan específico dirigido a potenciar las capacidades de las personas que sufren o que están diagnosticadas con este tipo de trastorno, del espectro autista; tampoco me lo ha contestado. Mire, ¿sabe cuál es la pregunta que se hacen todos los padres, consellera –todos los padres–, cuando vienen a hablarnos, las asociaciones que usted nos ha nombrado? Pues nos dicen: «¿Qué será de mi hijo cuando yo no esté? –¿Qué será de mi hijo? Eso es lo que preocupa a las familias. Y, por tanto, debemos potenciar esta autonomía, debemos potenciar que puedan acceder al mercado laboral, que puedan consolidar este empleo. Se lo he comentado: solamente el 10 por ciento acceden a un empleo a lo largo de su vida. ¿Qué garantías pueden tener estas personas?, ¿qué tranquilidad les puede quedar a estas familias? «¿Qué será de mi hijo cuando yo no esté? Esa es la respuesta que nosotros queremos obtener y esperamos que ahora, en este segundo turno de intervención, nos lo pueda explicar. Gracias, consellera.
Moltes gràcies, senyora Roldán. El dotzè punt de l'ordre del dia és: debat...
Perdona, falta la rèplica...
Ai, perdó. Disculpa'm, consellera, et deixava sense l'ús de la paraula, tens raó. Té la paraula la consellera.
Moltes gràcies, presidenta, per deixar-me fer la rèplica. [[L'oradora riu.]] No, jo..., com que vostè ha començat dient que era una intervenció constructiva, doncs, em semblava que era de rebut..., però també ha començat dient que ha hagut de buscar en el diccionari què volia dir «autisme, per tant, també em semblava que era de rebut fer l'agraïment a les que n'havien parlat abans, també a la diputada Magda Casamitjana, que també ha aportat..., però sobretot a les entitats que a Catalunya hi treballen, que no totes són ni de l'any passat ni de fa dos anys, ni de quan va néixer Ciutadans a Catalunya, sinó de molts anys abans. I, per tant, li he explicat que amb alguna en especial ens hi trobem jo diria que mensualment, i amb altres, doncs, hi estem treballant sempre. Però no es preocupi, l'hi respondré tot. En primer lloc, pel tema de l'educació, que sap que no és del meu departament i, per tant, l'hi diré de seguida: el nou decret del sistema inclusiu, que el seu grup ha de conèixer en detall perquè fa molt poc la directora general, Carme Ortoll, va demanar i va mantenir reunió amb els grups parlamentaris per explicar-los-el, però sobretot per atendre tots aquells dubtes que hi havia –no recordo ara si el seu grup hi era o no hi va ser, en aquesta reunió–, i sobre educació els ho va explicar molt bé, i a més a més, una resolució aprovada per unanimitat a la Comissió d'Ensenyament, sobre el suport al menjador, per tant, per a infants i adolescents amb autisme. Des del meu departament en concret, li puc explicar sobre tres temes importants: els centres de desenvolupament infantil i atenció precoç, els CDIAP, que si els conegués veuria que al que es dediquen és no solament a atendre les necessitats dels infants. La convido a anar a algun a parlar-hi, com sé que han anat a algun altre centre d'acolliment, o de CRAE, i, per tant, també la convido a anar a parlar amb els professionals dels CDIAP, que aquí sí que no ha anat a cap, i, per tant, la convido a anar-hi, perquè vaig tenir una reunió fa poc amb tots els directors i amb tots els centres, perquè ja li he dit que és un tema que ens preocupa, i ens preocupa no d'avui: des de la primera setmana que vàrem entrar. I també els CDIAP el que fan és resoldre i atendre les famílies preocupades per qualsevol aspecte del desenvolupament dels seus fills. La coordinació també és un tema que volem millorar. De fet, el síndic ens va donar tota una sèrie de recomanacions per poder millorar la coordinació dels CDIAP amb els dispositius sanitaris, amb els educatius i amb els socials, en totes les zones d'influència dels CDIAP, i li puc dir que l'últim informe del síndic diu que hem atès totes les seves recomanacions. Per tant, també li agrairé que se'ls llegeixi i veurà que, més enllà del punt i de l'objectiu 2.1 que tenim en l'abordatge integral de la primera infància del proper pla 2017-2019, com li deia, abans n'hi havia hagut un altre, i que totes les recomanacions que ens feia el síndic les hem ateses. Però més enllà d'això, sap, com li deia, tasques de detecció, grups d'infants amb TEA. Tenim, en aquests moments, noranta-sis CDIAP: quatre són propis, tots els altres són conveniats o amb ajuntaments, consells comarcals, o amb entitats públiques o amb alguna entitat de les que li he citat abans, i alguns centres privats, però que aquesta xarxa ens permet ser a tot Catalunya, tema molt important, perquè totes les persones que tenen en aquest moment diagnosticat TEA puguin tenir aquests serveis. Hi treballen 1.450 professionals, el mateix nombre d'infants que, en aquest moment, estan diagnosticats, que estan atesos pels CDIAP: 1.560. Per tant, aquí té el nombre concret dels professionals dels CDIAP, 1.354, i el nombre d'infants i adolescents diagnosticats amb TEA, 1.560. La coordinació entre el CDIAP i el CSMIJ és bona, però tenim coses a millorar, com no pot ser d'altra manera. Per tant, de manera constructiva ja li puc dir que estem treballant en un pla de millora, perquè aquest contacte, que és fluid i periòdic, pugui, a més a més, donar bons resultats, uns mecanismes de coordinació que ens han reclamat els professionals, però que també ens han reclamat totes aquestes entitats amb les que tenim relació directament. Per tant, aquest pla inclourà, també, aquesta coordinació periòdica i fluida de tots els departaments, per una banda, però, per l'altra, aquesta coordinació dels mateixos professionals. Això quant als CDIAP. Quant a la transició a l'edat adulta, vostè sap que, malauradament, avui les taxes d'activitat i d'ocupació de les persones encara tenen dificultat, i més en aquests tipus. El que sí que li puc dir és que s'obriran nous centres; treballem per tenir el model propi de centres especials de treball a Catalunya. Obrirem nous centres, en especial n'hi ha un que ha demanat, aquesta mateixa setmana..., que estaria bé que el conegués, que és a Sant Cugat, Specialisterne, que treballa, precisament, només..., és una empresa de programació només amb trastorns de TEA, el seu títol és: «Passió pels detalls, i podrà entrar per primera vegada a ser un fet..., que ho ha demanat aquesta setmana, i hem parlat amb ells de quina manera. A part de les places ocupacionals que tenim en diferents... Si parlem de l'edat adulta, també...
Consellera, ha exhaurit el temps.
He exhaurit el temps, per tant, hauria necessitat més temps. Però la convido a venir al departament a parlar de tots els temes que tenim, perquè jo crec que el tema del TEA és un tema important, que s'hi ha de fer sensibilització i, com li he dit abans, hi estic implicada personalment.
Ara sí. [[Projecte de llei sobre les voluntats digitals i de modificació dels llibres segon i quart del Codi civil de Catalunya (debat de totalitat)]] [[200-00024/11]] El dotzè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat del Projecte de llei sobre les voluntats digitals i de modificació dels llibres segon i quart del Codi civil de Catalunya. Atès que no hi ha cap grup parlamentari que hagi manifestat la seva voluntat de presentar esmenes en aquest projecte, entenem que es pot substanciar, encara que el termini per presentar esmenes no acaba fins a les dotze del migdia. Si no hi ha cap inconvenient per part de cap grup parlamentari, iniciarem el debat. [[Pausa.]] D'acord, doncs. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, molt bon dia. I permetin-me que comenci, primer de tot, agraint que no s'hagi presentat cap esmena a la totalitat a aquest projecte de llei que planteja el Govern, cosa que demostra, al meu entendre, la coincidència per part de tothom de la necessitat de treballar i aprofundir en unes qüestions que, certament, també per al legislador són noves, però que per a la ciutadania són presents. Perquè és evident que tenim, entorn de la tecnologia, grans debats, debats que tenen molt a veure amb com la tecnologia millora les nostres condicions de vida i ens facilita determinades tasques en molts àmbits, des de la vida personal fins a l'àmbit educatiu. Però també és evident que l'altra cara de la moneda de les tecnologies són els efectes negatius que poden tenir sobre les persones, o efectes que potser avui no som capaços de preveure amb tota la seva intensitat. I per això, quan des del Govern vam impulsar la norma que avui el Parlament comença a tramitar, ens fèiem ressò d'una qüestió que cada vegada és més present en les nostres vides, en els nostres entorns, que és què passa amb allò que tenim a la xarxa quan morim. Quan morim físicament no morim digitalment, i no hi ha encara avui prou respostes com per donar una solució més útil als ciutadans per poder atendre qüestions que es fan presents en la quotidianitat, ja, i que segur que en les generacions a venir aquesta serà una realitat encara molt més present. Què passa amb el nostre patrimoni digital? Com gestionem la petjada digital? Què passa amb els comptes que tenim oberts a la xarxa quan morim o quan alguna persona veu modificada la seva capacitat? O què passa amb les fotos, amb els arxius, amb els documents que hi ha a la xarxa? O de qui és la música, els llibres o les pel·lícules que comprem quan hem mort i algú els pot fer seus? O què passa, per exemple, amb els correus electrònics que hem enviat: de qui són?, qui en pot fer ús? És molt clar, quan enviem una carta en paper, doncs, que això passarà a formar part de l'herència; els correus, els continguts dels correus electrònics, de qui són?, com es gestionen?, com afecta això el dret a la intimitat? I, per tant, és un àmbit en què certament avui hi ha moltes més preguntes que respostes, encara, però entenem que és important que des d'aquest Parlament i des de les institucions catalanes obrim aquest debat i contribuïm a donar-hi respostes. I òbviament ho hem de fer amb les competències que tenim i sent ben conscients que estem en un context que és canviant. Evidentment, la concepció que avui tenim dels efectes de la tecnologia segur que no seran els mateixos que en tindrem d'aquí a deu anys. També és veritat que probablement ningú sabrà donar-nos prou confiança com per estar segurs de com seran aquests efectes d'aquí a deu anys, però això no ens ha de fer desdir de la voluntat d'intentar donar respostes a problemes que ja tenim avui. A Catalunya volem donar respostes a partir dels instruments que tenim, no dels que ens agradaria tenir. Tant de bo tinguéssim plenes competències en tots els àmbits normatius i poguéssim fer un plantejament molt més global, però, amb les competències que avui tenim, la manera que des del Govern plantegem com a idònia poder donar resposta a aquests problemes que abans els identificava és a través del dret civil. En altres països, per exemple a l'Estat francès, estan abordant aquesta qüestió des de l'àmbit de la normativa en matèria de protecció de dades, intentant imposar obligacions als prestadors de serveis digitals. Malauradament, nosaltres no tenim encara aquesta competència, i, per tant, hem d'abordar aquesta qüestió, que ens sembla necessari abordar, des de les competències que tenim. I per això creiem que el dret civil ens dona algunes respostes per poder fer possible aquest objectiu. Nosaltres el que volem és apoderar les persones que ens sobreviuen o les persones que es fan càrrec de la tutela d'una persona que veu modificada la seva capacitat per poder fer més fàcil la gestió d'aquest patrimoni digital. El projecte de llei fa unes modificacions molt puntuals en el Codi civil de Catalunya. De fet, es limita a incorporar-hi dos articles nous i a modificar-ne només deu apartats en sis articles diferents –deu apartats molt concrets–, i a afegir-hi una disposició addicional per crear el Registre de voluntats digitals. Per tant, és una llei amb un redactat d'articles escàs, perquè entenem que només calia fer determinades precisions. I per tant –i ho faig constar perquè alguns de vostès m'han manifestat cert malestar pel fet que la Mesa acordés tramitar-ho per urgència– creiem que, per l'abast i pel nombre d'articles i d'apartats que es modifiquen, que és, com deia, escàs –dos articles nous, deu apartats en sis articles–, hi havia espai suficient per poder debatre de manera completa aquest projecte de llei, i, per tant, que en aquest cas estava justificada la urgència, perquè el problema en la societat ja és real i el nombre de modificacions que hi ha permeten, en un temps raonable, poder-ne fer un debat de forma completa. I, a més a més, tots els portaveus de la Comissió de Justícia van rebre, el 16 de novembre passat –per tant, ja fa quatre mesos–, el projecte de llei, a partir del qual totes aquelles consideracions que durant aquests quatre mesos s'haguessin volgut fer i s'haguessin volgut incorporar en el projecte de llei haurien estat ben rebudes. Per tant, entenem que el que avui portem a la cambra i del que avui se n'inicia el debat no és nou per a ningú, perquè com a mínim tots els portaveus de la Comissió de Justícia ho tenien al seu abast i, per tant, a la seva disposició per poder fer-nos presents totes les consideracions que estimessin convenients amb l'ànim de millorar el text, des del 16 de novembre passat. O també han tingut l'oportunitat, aquells que ho han volgut aprofitar, de participar en la jornada de debat que en el marc del Centre d'Estudis Jurídics es va fer el 17 de març passat. La iniciativa, com els deia, és pionera; és pionera a l'Estat però també és pionera en el context europeu. Potser hi ha altres iniciatives que no hem estat capaços d'identificar; que nosaltres en tinguem coneixement, aquesta és una qüestió que s'ha plantejat a França d'una manera oberta, en el marc d'una llei per la república digital, que abasta aquest aspecte i molts d'altres. Però nosaltres considerem que el Govern i el Parlament han d'estar atents a les necessitats i als reptes socials. I, a més a més, creiem que un element d'aquesta naturalesa, vinculat en el marc del dret civil de Catalunya, també ens permet explicar que el dret civil de Catalunya és un instrument viu, és un instrument útil als ciutadans, és un instrument que és capaç de donar respostes concretes a situacions de la quotidianitat dels ciutadans. I, per tant, creiem que és un bon instrument utilitzar el dret civil per donar resposta a aquestes necessitats, que són presents –semblen futures, però ja són presents–, i sens dubte que en el futur seran quotidianes. I, per tant, és bo que, en la mesura del possible... I també es fa un favor el Parlament quan demostra que està atent a les necessitats i a les demandes més vives i més recents dels ciutadans. Què proposa aquest projecte de llei? A grans trets, proposa donar solucions al que es produeix quan mor una persona amb relació al seu patrimoni digital. El que fa és establir la possibilitat de designar un hereu digital, que no té per què coincidir amb l'hereu dels béns físics. I permet, per tant, en el marc d'un testament o els altres instruments que preveu la legislació civil, poder establir les voluntats digitals per decidir en quins termes, una vegada una persona ha mort, vol que es gestionin els seus continguts a les xarxes, el seu patrimoni digital, que pot passar des de cancel·lar un compte fins a qualsevol manifestació de voluntat que allà es vulgui contenir. I això també val per a les persones que veuen modificada la seva capacitat, per les persones que són declarades, per un jutge, incapaces, per tal d'apoderar, i en els termes en què es vulgui establir, el tutor o la tutora perquè pugui actuar, en cas que es produeixi aquest supòsit, en nom d'aquella persona que ha vist modificada la seva capacitat. La llei, en tercer terme, preveu també la creació d'un registre administratiu de voluntats digitals per a aquelles persones que, per les raons que siguin –per raons d'edat, per les raons d'absència d'altre patrimoni–, no vulguin fer un testament notarial i entenguin que en el marc d'un registre administratiu adscrit al Departament de Justícia ja pot establir allà les seves voluntats digitals per als casos en què es produeixin alguns dels supòsits que dèiem abans: la mort o la incapacitació. I finalment estableix un element que em sembla molt important, que és la protecció als menors en l'àmbit d'internet per l'ús que es fa de les xarxes, a vegades un ús potser ingenu, potser inconscient. I és evident que en l'àmbit dels menors aquestes qüestions es resolen principalment amb el diàleg en el marc de la família, perquè segur que en moltes llars de casa nostra de manera quotidiana es produeix un debat sobre què pengen els fills a les xarxes. I aquest és un debat que, òbviament, el marc natural i el marc idoni és plantejar-lo en el marc de l'entorn familiar. Però no sempre això dona satisfacció al que es persegueix. I, per tant, el que fa el Codi civil, en el marc de les obligacions que tenen els progenitors amb relació als seus fills menors d'edat, és establir no només el dret, sinó també l'obligació específica de prestar atenció en interès dels seus fills menors d'edat en aquesta qüestió. Perquè és evident que els continguts que s'incorporen a la xarxa tenen efectes per al present, però també en tenen per al futur. Imaginem, per exemple, quan un jove de quinze, setze anys que incorpora determinats continguts a la xarxa té, al cap d'uns anys, la voluntat d'incorporar-se en el mercat de treball. Tothom sap que les empreses que busquen treballadors usualment acostumen a donar un cop d'ull a l'empremta digital que deixem a la xarxa, i, per tant, és bo que siguem conscients d'aquesta circumstància. Soc conscient que el debat que es genera a partir de la presentació d'aquesta llei generarà això: debats jurídics i pràctics intensos, perquè òbviament és una matèria innovadora. Estem en un món canviant en aquest àmbit i, per tant, sovint hi ha més preguntes que respostes, però no per això renunciem a afrontar aquest debat. I sens dubte que el més fàcil hauria estat no tenir-lo, aquest debat; és més còmode, segur. No és un debat fàcil, no és un debat de blanc o negre, és un debat amb molts matisos, perquè l'entorn és canviant. Però també estic convençut que el fet que el Parlament de Catalunya plantegi aquest debat n'estimularà d'altres, de debats: estimularà, probablement, altres cambres legislatives a donar alguna resposta a aquestes necessitats i també estimularà les empreses prestadores de serveis digitals a donar respostes des de l'origen, des del moment que algú, per exemple, obre un compte personal en una xarxa social, a resoldre què passa quan la persona que ha obert el compte ha mort o no té la capacitat suficient per poder-lo gestionar. I, per tant, estem convençuts que la iniciativa del Parlament de Catalunya serà un motor per facilitar la solució d'aquests problemes fins al punt que s'assumeixi com una part més de la relació dels usuaris amb les empreses prestadores de serveis. Algunes xarxes socials ja ho fan, però la majoria encara tenen aquesta assignatura pendent. Per tant, estic convençut que les aportacions que vosaltres hi podreu fer com a grups parlamentaris seran, sens dubte, un element que enriquirà aquest text. Aquesta és la nostra voluntat, com ho hem demostrat en totes les iniciatives legislatives que plantegem en aquesta cambra, o les iniciatives que tenen a veure amb el Departament de Justícia: la voluntat d'incorporar totes les aportacions que serveixin per millorar. I el fet que sigui una matèria innovadora ens haurà de fer a tots més flexibles per entendre que hi hem de donar una resposta i que aquesta resposta no sempre és fàcil, perquè evidentment la matèria no és senzilla d'abordar, atesa, moltes vegades, l'heterogeneïtat de les qüestions que es debaten. Finalment, recordar-los que aquest projecte que avui es presenta l'ha impulsat el Govern; per tant, ha obtingut l'informe favorable de tots els àmbits jurídics del Govern, però, òbviament, com totes aquelles qüestions que afecten el dret civil de Catalunya, ha estat informat per la Comissió de Codificació del dret civil de Catalunya, formada per catedràtics en matèria de dret civil, en dret processal, per notaris, per advocats, per registradors de la propietat, per tots els operadors jurídics, que han validat aquesta proposta de llei, que, òbviament, pot ser enfocada des de més d'un punt de vista, i estic segur que el debat ens farà presents aquests punts de vista diversos, un debat que ens servirà per millorar, per incorporar esmenes. També s'hi ha pronunciat l'Acadèmia de Jurisprudència de Catalunya, i, per tant, arriba a aquesta cambra havent ja plantejat interrogants i havent plantejat respostes. I, per tant, jo, davant d'aquesta proposta, els demano que pensem que entre tots hem de ser capaços de donar la millor resposta als ciutadans, que hem d'estimular aquest debat perquè això sigui, probablement, la llavor perquè aquesta qüestió d'aquí a uns anys ja tingui una resposta molt més àgil i molt més espontània per part dels prestadors de serveis. I estic convençut que amb les aportacions de tots vostès podrem fer un text útil, un text jurídicament impecable i un text que serveixi les necessitats dels ciutadans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. Atesa l'hora que és, senyora Roldán, si li sembla, podem fer ara la pausa, baixar a baix, i després tindrà la intervenció, perquè si no li anirà molt just. Si hi està tothom d'acord... [[Pausa.]] Doncs, suspenem ara el Ple, baixem a baix per fer aquest minut de silenci, i després continuarem amb la intervenció de la senyora Roldán.
Reprenem la sessió. Moltes gràcies a totes i a tots. A continuació, com que no s'hi han presentat esmenes, farem ara el torn d'intervencions per a fixar el posicionament de cada grup. I, en primer lloc, té la paraula la senyora Lorena Roldán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Sí; gracias, presidenta. Veo que no está ahora el conseller Mundó, pero bueno, está el compañero Jordi Orobitg. Bien, hoy el Gobierno nos presenta un proyecto de ley sobre voluntades digitales. Vivimos en la era digital, eso es cierto: ordenadores, tablets, smartphones están hoy presentes en prácticamente todos los hogares, herramientas, estas, que han favorecido la utilización de redes sociales de todo tipo donde interactuar con otras personas; redes donde colgar contenido multimedia, fotos, vídeos; formas de compartir documentos, en algunas ocasiones con datos muy sensibles, como por ejemplo mediante el correo electrónico; sitios donde encontrar trabajo o donde comprar cómodamente desde tu casa. En definitiva, redes que generan todo tipo de archivos. Y la pregunta es: ¿Qué pasa con estos archivos? ¿Qué pasa si, por ejemplo, estos archivos atañen a menores, o a incapacitados judicialmente de forma sobrevenida? ¿Qué pasa con la huella digital, es decir, ese rastro que uno va dejando a su paso por los entornos digitales cuando muere? Si bien hay que decir que estas no son cuestiones que hoy por hoy preocupen en exceso a la ciudadanía; preocupan, sí, pero no hay un clamor popular como parece que se desprende de la exposición de motivos. Y mucho menos aún es una cuestión que justifique la necesidad de utilizar el procedimiento de urgencia extraordinaria, que, como ya sabemos, acorta los plazos a la mitad. Lo que sí que parece es que les están cogiendo ustedes el gusto a esto de acortar los plazos y a hacer las cosas así, de forma rápida. Lo hemos visto estos días con el intento de cambiar el Reglamento del Parlamento, pues, para poder aprobar, en un día y sin debate, su famosa Ley de transitoriedad jurídica. O lo que es lo mismo: cambiar las reglas de juego a mitad de partida para hacerse un reglamento a su medida con el que poder hacer lo que les dé la gana y silenciando a la oposición. «Desconexión exprés, lo llaman ustedes, pero de toda la vida a esto se le ha llamado «hacer trampas. Hoy volvemos con la urgencia. A nosotros no nos parece que la urgencia esté justificada, porque, por ejemplo, existen ya en el mercado empresas que se dedican, precisamente, a prestar este tipo de servicios: pues, por ejemplo, a custodiar las contraseñas o a eliminar esta huella digital de la que hablábamos. Es más, si echamos un vistazo al resto de países, ya no le digo de Europa, no, sino del mundo entero, veremos que son muy pocos los que han regulado sobre este tema: en concreto, únicamente algunos estados de Estados Unidos, y el pasado mes de octubre en Francia, como bien apuntaba el conseller en su anterior intervención. Además, también, existen diversos prestadores de servicios que contemplan ya estos supuestos; es decir, por ejemplo, Facebook, Google, Twitter tienen unos formularios donde ya se le pregunta al usuario qué debe hacerse con sus datos en determinados supuestos como estos que prevé la ley. Por tanto, esa necesidad imperiosa ahora de regular con prisas ya le digo que nosotros no la vemos. Es más, creemos que debido a esta urgencia este proyecto de ley deja bastantes cosas sin regular y pasa otras tantas por alto, ya no sabemos si de manera deliberada o no. ¿Se ha parado a pensar el Govern que muchos de estos prestadores de servicios de los que hablamos –Facebook, Twitter, Google, etcétera– operan desde diferentes países del mundo, países con una lógica probablemente muy diferente a la nuestra y que no han legislado al respecto? Y tampoco hace falta irse muy lejos: pensamos por ejemplo en Twitter, que tiene sede aquí, Twitter Spain, SL, con sede en Madrid. ¿Qué vamos a hacer? ¿Vamos a imponer leyes a terceros que no serán objeto de esta ley? Debemos pensar, por lo tanto, ya no solo en la utilidad de la ley, sino también reflexionar sobre su eficiencia y su eficacia. No podemos obviar que este es un aspecto que traspasa fronteras, conseller, aunque, claro, después de escuchar lo que escuchamos con la Ley de cambio climático, que sería una estructura de estado, algo tan transnacional como es el cambio climático, pues, ahora quizá con esta otra ley tienen ustedes la misma concepción. Le insisto que es un hecho que no podemos obviar, porque cuestiona también la seguridad jurídica. Y si hay un principio que debe regir en este tema es precisamente el principio de coordinación y de cooperación. Bien, más cuestiones de eficacia y de eficiencia. ¿Qué pasa si por ejemplo el prestador de servicios no es capaz de llevar a cabo esas voluntades digitales? Es decir, por razones a veces incluso tecnológicas, o simplemente porque no lo contempla, ¿no? Imaginemos por ejemplo un servidor de correo electrónico con sede en California: ¿está obligado a facilitarnos el contenido de esos correos, de esos emails? Con esta ley no, ya le digo que no. Más cosas. A día de hoy, en relación con la transmisión del legado digital mortis causa, con la legislación civil vigente, ¿no puede uno ya testar bienes, derechos y obligaciones? ¿Es necesario entrar a legislar sobre esta cuestión, insisto, así, de forma urgente? No es necesario, ya se puede hacer. En estos supuestos mortis causa vemos también algunos aspectos que no quedan contemplados en el texto, y que también son importantes. Temas prácticos: por ejemplo, hoy en día, pues, cada uno sabe lo que cuesta más o menos ir al notario a hacer un testamento. ¿Cuánto costará hacer estas voluntades digitales? Y hablando de dinero también, en el caso de que hubiera costes para poder ejecutar lo que disponen estas voluntades digitales, ¿quién deberá hacerse cargo? En el caso del heredero, entendemos que se hará cargo la herencia. Pero, ¿y si no es un supuesto de mortis causa? ¿Y si hablamos en un supuesto de incapacidad como los que se prevén aquí? ¿Podría por ejemplo el albacea, lo que se llama aquí «marmessor, negarse a serlo, por ejemplo?, ¿negarse a ejecutar esas voluntades digitales? Otra cuestión que tampoco queda aclarada en este texto. Si este albacea no es nombrado de manera voluntaria, que es lo que prevé el texto, ¿podrá ser un juez, se podrá nombrar judicialmente a este albacea? Bien, a la vista de todas estas dudas que nos asaltan, no solo a nosotros, sino también a los profesionales y expertos del derecho civil..., decía el conseller que esto se había consultado con los expertos. Es cierto, pero suscitan..., estas cuestiones están encima de la mesa, y los expertos las están poniendo de manifiesto. Por tanto, volvemos a insistir en la cuestión de la eficiencia y de la eficacia a la hora de regular una materia que entendemos que debería ser uno de los elementos clave, y no el de colgarse la medalla por ser pioneros en una cuestión que presenta aún tantas dudas. Bueno, en cualquier caso, aprovecharemos que este proyecto se ha presentado para debatir al respecto y trabajar conjuntamente en la ponencia con el fin de despejar dudas y que podamos llegar a un texto final completo, sólido y sobre todo que ofrezca soluciones y seguridad jurídica. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roldán. A continuació té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Si cadascun de nosaltres féssim l'exercici de pensar en la tecnologia de què disposàvem quan érem joves –més joves que ara, vull dir, o alguns més que d'altres–, probablement pensaríem en la televisió, la ràdio, el telèfon –fix, evidentment– i poca cosa més. Només cal donar una ullada als aparells tecnològics que ara ens envolten per adonar-nos de com ha canviat la nostra manera de relacionar-nos amb el món: els mitjans tecnològics han canviat i les formes de relació també. Han aparegut a la nostra vida les xarxes socials, la possibilitat de comprar a través de la xarxa o de consultar fins i tot continguts multimèdia, només per citar-ne alguns exemples. Per tant, totes aquestes maneres de relacionar-nos deixen una petjada en aquest món digital que hem escollit. I si bé és força generalitzada la idea que el dret sempre va un pas enrere de la societat, amb aquest nou model de societat virtual que tots plegats creem, el món del dret corre el perill de quedar-se dos passos enrere. Dit això, el Govern ens porta un projecte de llei per al seu debat en aquest Ple sobre les voluntats digitals i de modificació dels llibres segon i quart del Codi civil català. Aquest projecte enfoca la regulació de les voluntats digitals des de l'òptica de les institucions del dret civil, com abans apuntava el conseller –a qui aprofito per saludar, que no ho he fet al començament–, cosa que pretén defugir, com deia ell, possibles problemes competencials. Si ho féssim des de la legislació en protecció de dades o de telecomunicacions, o bé en matèria de consumidors usuaris, podríem trobar-nos aquests problemes, com deia, competencials. Agafant les consideracions que ja he apuntat a l'inici dels canvis en les relacions humanes o en els negocis jurídics a causa del canvi de tecnologia, sembla que es fa evident celebrar la presentació d'aquest projecte que vol regular allò relatiu a l'activitat digital un cop mort el seu titular o bé havent perdut la capacitat, o, en un altre ordre de coses, regular la possible intervenció dels progenitors en l'activitat digital dels menors. Per tant, el primer que ens haurem de qüestionar és la necessitat de fer aquesta regulació. Era necessari fer-la? Amb la nostra legislació civil actual no es podia incloure aquesta part en l'activitat de les persones sense necessitat de fer aquesta regulació específica? Doncs, aquí hi ha opinions diverses dels juristes: alguns creuen que no caldria, que amb l'aplicació del nostre dret successori o de la regulació relativa a la persona i a la família això ja seria possible; d'altres, en canvi, hi veuen un pas endavant, una aposta valenta en un terreny del dret en la que pocs països s'han atrevit a avançar. I també hi ha aquells que, amb ànim de contemporitzar tots els corrents, entenen que els objectius als que es vol arribar amb aquesta llei s'hi pot arribar també amb la regulació actual, però amb el projecte que se'ns presenta es fa pedagogia sobre la necessitat de disposar allò que es vol respecte al llegat digital de cadascú, perquè al cap i a la fi té transcendència econòmica, del dret de la pròpia imatge i en molts altres aspectes. Hem de pensar que moltes de les persones que són més actives a la xarxa són persones molt joves que en cap moment els ha passat pel cap, doncs, potser anar a un notari a fer testament o a fer un codicil o qualsevol altre dels mitjans a través dels quals es pot, diguem-ne, ordenar l'herència en el cas de mort. Assumim, per tant, la necessitat d'aquesta regulació específica sobre voluntats digitals. La següent pregunta que ens sorgeix és: quina urgència extraordinària té aquest projecte? Hi ha una necessitat palmària a la societat catalana que reivindiqui l'aprovació d'aquesta regulació? Es poden veure lesionats els drets dels catalans i catalanes si no s'aprova de manera immediata el projecte de llei sobre les voluntats digitals? I aquí la resposta és clara: no. Com dèiem abans, els juristes admeten de manera generalitzada que amb la regulació civil actual també es pot donar cabuda a la part digital del nostre patrimoni, de la nostra identitat. De fet, en el cas de la regulació mortis causa, el mateix projecte recull que es podran ordenar les voluntats digitals via testament, codicil o memòries testamentàries, i quan no s'hagi disposat a través d'aquestes fórmules es podrà fer a través de la inscripció en el Registre de voluntats digitals. Per tant, es pot fer també per les fórmules tradicionalment establertes, o sigui, que no es veuen desatesos els drets dels catalans i catalanes. Per tant, assumim la necessitat de regulació, és cert, en tant que una mesura per donar una solució específica al llegat digital, però en cap cas podem assumir la tramitació d'urgència i d'urgència extraordinària que se'ns presenta. No creiem que la urgència derivi de la necessitat de la ciutadania, més aviat la urgència és seva, conseller. Ens fa l'efecte que, amb l'ombra de les eleccions planant sobre aquest Parlament, vostè vol tenir un full de serveis ben farcit, i si això va en detriment de la qualitat normativa i del temps necessari per debatre a bastament i per valorar punts de vista diferents, doncs, miri, això queda en segon terme, perquè l'únic que interessa és poder dir que s'ha aprovat el Projecte de llei de voluntats digitals. Però és que la nostra posició sobre la tramitació per urgència, per urgència extraordinària –i recordo que fins i tot en el seu departament algú havia parlat de fer-ho per lectura única–, no és una mania nostra: estem davant d'un tema important, amb poques experiències en dret comparat i que cal treballar-lo molt bé. En el projecte hi ha temes importants i de calat que necessiten ser modificats, i que, per tant, necessiten el temps necessari per fer-ho amb garanties. I deixi'm que li expressi la meva sorpresa que fins i tot algunes persones que han treballat com a membres de la Comissió de Codificació aquest projecte pensin que hi ha aspectes que s'han de canviar, perquè són de tècnica legislativa, no de contingut polític, que és el que finalment hi podríem donar en aquest últim tràmit parlamentari. Alguns exemples del que li dic: l'encaix entre l'actual regulació testamentària i la nova regulació de voluntats digitals, descompensats en la seva redacció dins dels diferents preceptes, perquè regula de manera més profusa el tema de les voluntats digitals que el contingut del testament, per exemple. O la redacció de l'article 5, en què es parla de les voluntats digitals en cas de mort, i es diu que en el cas de no expressar les seves voluntats digitals serà l'hereu el legatari, el marmessor o l'administrador de l'herència qui podrà executar determinades accions. Però qui, de tots ells, serà? El projecte no ho diu. O, per exemple, la incorporació en el projecte de conceptes que per la seva novetat poden comportar litigiositat, i que finalment hauran de ser els tribunals qui els interpreti. D'altra banda, es diu que les voluntats digitals s'hauran d'inscriure en un registre, però no es diu què passarà si no s'hi inscriuen. Tampoc es parla del cost que pot tenir la gestió de les voluntats digitals, perquè potser el registre no comporta cap cost, però si la voluntat del causant és la cancel·lació dels seus comptes digitals, els prestadors de serveis cobraran per això, suposem. Haurà d'assumir l'executor d'aquestes voluntats aquestes despeses? Quina protecció té l'executor de les voluntats digitals respecte de continguts que puguin ser tòxics o sensibles? I de les voluntats digitals que no són mortis causa, qui n'assumirà les despeses? Com veu, conseller, molts temes que queden oberts, poc definits i que no ajuden la seguretat jurídica. La urgència extraordinària redueix els terminis a la meitat de la meitat. Val la pena tramitar aquest projecte de llei per urgència extraordinària a risc de no fer-ho prou bé?, a risc de deixar oberts temes importants que poden comportar inseguretat per als qui després hauran d'aplicar efectivament aquesta llei? Abans vostè, conseller, feia referència a que fa quatre mesos que se'ns havia enviat el text d'aquest projecte de llei, i és cert, però el tràmit parlamentari és el que avui fem aquí. Ja entenem que vostès això dels tràmits parlamentaris últimament ho interpreten de manera molt flexible, però el tràmit parlamentari és el que avui fem aquí i, per tant, el que hauríem, pel nostre entendre, de tenir en tot el seu abast per poder treballar concretament i en profunditat aquest projecte de llei. Nosaltres creiem que aquest és un tema important, de present i de futur, i hauria valgut la pena tramitar-ho amb els terminis ordinaris que ens haurien permès a tots plegats fer-ho d'una manera correcta. La decisió d'aquesta tramitació d'urgència extraordinària és una decisió seva, conseller; una decisió purament electoralista, que no té cap altre fonament. Tant de bo les aportacions amb les esmenes a l'articulat millorin els aspectes d'aquest text, que podria ser un referent en el nostre àmbit jurídic. Tant de bo siguem capaços de fer un text útil per als catalans i catalanes, i no serveixi tan sols per omplir el seu full de serveis, conseller, en unes properes eleccions. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Ibarra. A continuació té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Senyor conseller, deixi'm dir, d'entrada, dues coses: primer, felicitats per tenir iniciativa legislativa, que és el que s'espera d'un govern i d'un conseller; després ja em permeto una petita crítica a la forma amb què vostè porta aquest projecte de llei, i faig meves les paraules últimes de Rosa Maria Ibarra, en el sentit de que a vegades sembla –sembla– que tot estigui condicionat a aquell compromís que vostès van fer dels divuit mesos i tot el món giri al voltant d'aquesta història, i això deteriora moltíssim –moltíssim– la tasca d'aquest Parlament. Però entrant en matèria. Miri, compartim la premissa de partida del projecte de llei, i és l'existència d'una realitat nova, complexa, que alguns anomenen «petjada digital, d'altres «patrimoni digital, és cert; una realitat que no té un tractament legal específic, vostè ho sap, des d'aquesta perspectiva, però fins i tot des d'aquest punt de vista no tenim ni acord sobre a què ens referim. Jo crec que és un dels aspectes del projecte de llei que no està ni tan sols referit: què és això de la «petjada digital?, què és això del «patrimoni digital, no? Entre altres coses, perquè el seu projecte de llei fa referència a arxius, a contractes amb proveïdors de serveis, drets de naturalesa jurídica amb valor patrimonial o no, des d'aquest punt de vista, eh? Això ho és. Però hi ha altres coses, des del punt de vista de la petjada digital, que interessen els ciutadans. Per exemple, els itineraris de les nostres consultes a la xarxa, els nostres consums digitals, els nostres costums digitals, que no són necessàriament consums, des d'aquest punt de vista. I, per tant, a partir d'aquí, a partir d'aquesta coincidència, per nosaltres tota la resta són més dubtes que certeses. I, per tant, jo la intervenció que li plantejo en aquest sentit és la intervenció de la crítica des del dubte, que crec que és el sa escepticisme amb el que cal plantejar-se determinades coses. L'agruparé en quatre grans blocs: dubtes sobre la necessitat, dubtes sobre l'oportunitat, dubtes sobre l'abast i el perímetre del projecte de llei i dubtes sobre el seu contingut. Sobre la necessitat: existeix de veritat un buit regulador total, com s'expressa en aquest projecte de llei, amb relació a les voluntats digitals? Certament no existeix una legislació específica, però això no significa, vostè ho sap, que no existeixin en aquests moments mecanismes per deixar constància de les voluntats digitals de les persones. Crec recordar que a Catalunya –algú em pot matisar o desmentir– el 80 per cent dels ciutadans fan testament, des d'aquest punt de vista, i en aquests testaments és evident que poden explicitar-se les voluntats digitals, eh? I no ho fan, és veritat, i aquest és el gran argument que vostès utilitzen. Aleshores diuen: «La llei tindrà vocació pedagògica, didàctica i generarà hàbits. Home, les lleis poden fer això, però fer una llei només per això, miri, es tractaria..., tan senzill, si volem canviar els hàbits i les formes d'actuar dels ciutadans, que, per exemple, els notaris incorporessin en les seves pràctiques habituals, com ho fan en altres coses, fer el suggeriment a les persones que van a veure'ls de que emetessin també la seva voluntat amb relació al seu patrimoni i a la seva petjada digital. Des d'aquesta perspectiva també es diu: «Oh, és que hi han col·lectius que no fan testament, o bé per edat o bé perquè la seva situació patrimonial no els aconsella fer-ho. És cert, però deixi'm..., un dubte que m'ha vingut referit..., i veient les intervencions que es van fer l'altre dia al Centre d'Estudis Jurídics, divendres passat: es fa referència als joves en relació amb aquest tema com si fos el gran col·lectiu susceptible d'utilitzar el registre administratiu. I jo hi he estat donant voltes i tinc certs dubtes al voltant d'aquesta qüestió, perquè, miri, la mateixa..., generacions joves possiblement no atorguen testament, eh?, no només perquè no tinguin patrimoni, però possiblement per la mateixa raó que alguns ens queixem de que potser no els preocupa molt el futur de les pensions, no? Perquè és que les coses queden tan lluny que és que això els queda massa remot, especialment en un món en el que es viu en la immediatesa, i no em refereixo ara a la política, sinó en general, no?, des d'aquesta perspectiva. Per tant, canviaria el comportament dels joves el fet de tenir un registre administratiu de voluntats digitals? Hi tinc el meu dubte, des d'aquest punt de vista. I, per tant, des d'aquesta perspectiva crec que val la pena que ho tinguem present, sobretot a l'hora d'equilibrar el tema de la seva regulació. Significa això que no cal legislar? No, no li estem dient això. Significa que cal fer-ho, però amb prudència i sense cometre errors. I aquí entro en el segon bloc, el tema de l'oportunitat. Miri, ja l'hi hem dit: no es poden fer les coses a correcuita. Vostès es van ficar en un embolic amb els divuit mesos i a partir d'ara tot està sotmès a això. I no –no, no–, perquè resulta que es fan barbaritats des d'un punt de vista jurídic, que s'han de modificar posteriorment. I sí –sí, sí–, afortunadament vam treure del cap la idea de que es pogués fer en lectura única. Per cert, aprofito per dir que Junts pel Sí està començant a agafar «gustillo a això de devaluar el debat parlamentari; és com: «Mira, saps què? Presentem la llei, l'aprovem aquí te pillo, aquí te mato i ja està. No, la veritat és que les lleis requereixen pòsit, com les coses importants de la vida. Afortunadament no ha estat així, però vostès ho volen per tràmit d'urgència. Bé, doncs, no, miri. Jo crec, de veritat, tornant a escoltar les opinions molt doctes que vaig escoltar en les intervencions de divendres, que això requereix calma, pau i tranquil·litat. Si ho podem aprovar en aquesta legislatura, millor, si no... Miri, fins i tot vostès podrien ampliar..., una cosa molt més àmplia, perquè d'aquí a dos dies tindran competències absolutes per fer-ho tot i, per tant, podrien fer-ho. Fins i tot, des del punt de vista..., perdonin que sigui una mica irònic: no tinguin vostès tanta pressa, si ho poden fer molt millor d'aquí a no res, està a tocar –està a tocar. Vull dir que, des d'aquesta perspectiva, doncs, hi insisteixo. Sobre l'abast, sobre l'abast i el perímetre de la llei. A veure, aquí vostès ens presenten una llei amb un nom que diu «voluntats digitals, però a la pràctica vostè sap que té tres continguts ben clarament definits: els supòsits de successió mortis causa, via testament, codicil o memòries testamentàries; d'atorgament de poders preventius, en casos de preveure pèrdua de capacitat la persona que els atorga, i de capacitat dels pares i els tutors amb relació als seus fills o pupils per intervenir en el món digital de les persones sobre les quals ostenten tutela. Bé, començo..., jo tinc dubtes de que aquest hagi de ser l'abast d'aquest projecte de llei. No en tinc amb relació a la successió mortis causa, tampoc amb relació a l'atorgament de poder en casos de pèrdua de capacitat, que crec que sí, que hauria d'estar dins del perímetre. Però en canvi crec que no hi hauríem de barrejar el tema dels aspectes relacionats amb el tractament dels pares i tutors amb relació als menors madurs des d'aquest punt de vista. I li vull dir per què. Perquè crec que això requereix un tractament integral, perquè l'element de la salvaguarda de la salut física i mental dels joves..., aquest és un problema de veritat, eh?, especialment quan afecta temes d'addiccions que es vinculen a salut mental, però crec que ho hem d'abordar conjuntament. Perquè per què abordem aquest risc quan afecta les addiccions del joc, o dels ordinadors o de les xarxes, i en canvi no amb relació a altres addiccions? Fer-ho així crec que seria un error, i, per tant, li suggereixo, ja, que separem aquest apartat, el vegem amb calma, parlem amb les entitats –perquè estan a punt de venir aquí algunes d'elles a parlar d'aquesta problemàtica– i no anem massa ràpid des d'aquest punt de vista. Aquests dies hem assistit al crit d'algunes mares desesperades, eh? –un nano que es va tirar al metro, al Clínic; la persona que va agredir els homosexuals a Berga–, que plantegen aquesta realitat, i el Parlament, aprofito per dir-ho, no pot continuar al marge d'una realitat que afecta cada vegada més nanos i més famílies, des d'aquest punt de vista. Des de la perspectiva del contingut, i anant molt ràpidament –presidenta, disculpi, vaig molt ràpidament–, primer crec que hauríem de modular la intensitat i profunditat de la regulació per evitar caure en una regulació molt invasiva. Estem parlant del Codi civil, no estem parlant d'un reglament de la Unió Europea, que ja sabem tots que és absolutament extens. Per tant, prudència a l'hora de regular, perquè, si no, el Codi civil al final semblarà una llonganissa que serà una cosa diferent del que entenem que és el Codi civil. El projecte de llei està molt orientat, i va sortir en el debat de divendres passat, a la gestió de petjada digital de la persona morta en el sentit de la cancel·lació, com si l'única protecció dels drets fos la cancel·lació, i, en canvi, hem de posar molt èmfasi, jo crec que important, en els casos de que la gent vulgui la conservació. I aquí, per exemple, els drets dels usuaris, dels ciutadans amb relació als prestadors de serveis no està previst, i, per tant, jo crec que és una de les coses que hem de tractar, perquè, clar, cancel·lar és una cosa relativament fàcil; garantir la seva perdurabilitat en el temps, que és un dret també que hi ha, no ho és tant, i jo suggereixo que això ho situem des d'aquest punt de vista. Un altre dubte, que crec que es pot resoldre perfectament, és deixar ben clar –ben clar, ben clar–, a l'hora de prelació en casos de conflicte entre testaments, amb les seves diferents varietats, i voluntats digitals administratives, el registre, eh? Jo crec que ha de quedar molt clar des d'aquest punt de vista, i buscar un mecanisme perquè no es puguin produir contradiccions, ni, a més a més, situacions de conflicte no volgudes per la no consulta simultània de dos registres que siguin diferents. Va aparèixer un argument en el debat que a mi em va semblar molt suggeridor; crec que el va formular una lletrada del Parlament, crec recordar que va ser la Mercè Arderiu, amb relació a un tema. La veritat és que cada vegada que fem..., cada vegada que parlem de simplificació administrativa, creem una cosa nova, i aquí tornem a crear un altre registre administratiu, quan el normal és que anéssim reduint aquesta realitat i simplificant-la des d'aquest punt de vista. Bé, se m'acaba el temps. El que volia plantejar-li en aquest sentit és que compti amb nosaltres per intentar fer la millor llei possible, però, a canvi, li demanem que vostè, que té la capacitat per fer-ho, demani al Grup de Junts pel Sí que revertim el plantejament de lectura –en aquest cas no és urgent–, de tramitació urgent i extraordinària, perquè les coses importants s'han de fer bé, no es poden fer a correcuita i malament, perquè correm el risc de que una bona voluntat acabi en un mal resultat, i això crec que no ens ho mereixem. Fins i tot no s'ho mereix ni vostè, conseller, que he començat felicitant-lo, però m'agradaria felicitar-lo al final, no que la felicitació es converteixi en una crítica molt dura com a conseqüència..., jo no vull creure que vostè s'ho vulgui penjar com una medalla en el quadre d'honors stakhanovista del procés. Però per fer-ho, hem de fer-ho bé –hi deu estar vostè d'acord, no? Doncs, no correm. Fem-ho amb calma, pau, tranquil·litat, que és com es fan les coses de veritat, les coses importants. Gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Bé, avui el projecte de llei que ens porta aquí el Govern és, en definitiva, regular el que és l'herència digital: regular-ho per llei i regular, diguem-ne, el dret a morir digitalment. Crec que una expressió tan clàssica com que «el breu moment de la mort es pot projectar cap a l'eternitat és una realitat, no? Ara mateix tenim una realitat que supera, fins i tot, la vida física, que és la permanència en el temps dintre de l'entorn digital de la personalitat, d'aquells drets tan personalíssims de les persones, i aquesta és una realitat molt descriptiva, no?, del que vivim ara, avui en dia. Com es pot gestionar aquesta personalitat digital en arribar a la mort? És una pregunta que cal fer-se, i que em sembla bé que s'iniciï amb una iniciativa legislativa, el fet d'abordar aquest problema. Per què? Perquè, al final, les dades diuen que pràcticament cada minut moren tres persones a l'entorn digital de Facebook –només en aquesta plataforma. Sí que és realitat que tenim una virtualitat digital que comporta, doncs, que determinades persones que fan servir plataformes diverses, que són la gran majoria dels ciutadans –no només a Catalunya, sinó òbviament a tot el món–, facin servir, doncs, plataformes com el Facebook, com el Twitter, com l'Instagram, el LinkedIn, etcètera. Fins i tot biblioteques digitals, que em sembla que el conseller també ho havia posat, amb relació a la seva exposició. I és veritat que, sense una previsió específica dintre del testament, això genera molts problemes a les famílies. És a dir, gestionar tota aquesta personalitat digital genera problemes i fa que, malauradament, sigui més comú del pensat trobar-se, doncs, perfils que han quedat a la xarxa absolutament congelats després de la mort dels seus titulars. I és veritat que això, doncs, és necessari que es reguli d'alguna manera, no?; de regular el patrimoni digital i quina és la seva gestió i com es pot clarificar, també, la mort digital. Ho és. Ara bé, en aquest debat tampoc podem amagar que també és tan important no només la necessitat d'introduir regulació al respecte, sinó com es fa i quin contingut conté aquesta regulació. El com. Crec que no és la primera vegada que em refereixo, en aquest faristol, al fet de que el concepte d'urgència, fet servir per regular una llei, ha de ser absolutament estricte i excepcional. Per què? Ens trobem davant d'una llei que és de caràcter exclusivament jurídic i molt tècnic, amb poc contingut ideològic, i que això, conseller, de regular amb tràmits d'urgència jo crec que és un error. Primer. Jo crec que regular i fer-ho bé requereix temps: temps per fer l'estudi comparat, temps per valorar i poder determinar quines previsions legals es poden fer efectives i que, en definitiva, puguin ajudar la gent. L'objectiu de presentar lleis com aquesta que avui es presenta és ajudar la gent. I jo crec que vostè, senyor conseller, té una obsessió per ser prolífic en matèria legislativa. Moltes lleis: molts mèrits. I això és un error –és un error. Per què? Perquè és una mala concepció tant en termes governatius com legislatius. I li dic això per una qüestió. Miri, només en aquest legislatura –que és ben curta, de moment– s'han presentat dues lleis en tràmit d'urgència. Primer, creació de registres de parelles estables, de fet, i aquesta. Què se n'ha fet de la primera? Doncs, de la primera el que se n'ha fet és que va generar moltíssimes esperances a tots aquells ciutadans que vam decidir que podíem compartir el futur amb una parella sense necessitat ni obligació de contraure matrimoni, ni tampoc de pèrdua de drets, i la realitat és que això es va aprovar amb la voluntat també de tots els grups parlamentaris, fa pràcticament un any i mig –el novembre del 2015–, i encara no han sigut capaços d'obrir un registre. Aquesta és la realitat que ens trobem quan es fan servir tràmits d'urgència: es fan la foto i després no fan la feina. Vol dir, vostè, que aquest projecte de llei que es presenta no tindrà el mateix resultat que aquesta que li he explicat? Servirà per ajudar la gent? Jo crec que és important que siguem seriosos; que és evident que posar una mica d'ordre a internet és bo, després de la mort, però això troba moltíssimes dificultats. I ara li parlo del què, del contingut d'aquest projecte de llei. I no ho dic jo, ho diuen experts en matèria digital, de caire jurídic i també tècnic. Primer, tenim una Llei de protecció de dades que ja ajuda bastant –any 99–, precisament amb l'esborrat d'aquests, tots aquells continguts que estan a la xarxa i que no són desitjats i que no són volguts. I això està, a nivell espanyol, des de l'any 99. Segon, existeixen ja empreses que ja oferien els seus serveis, que per una quota mensual actualitzaven les dades i executaven les últimes voluntats de caràcter digital. Vull dir que ja existia un nínxol de mercat, que es complia, i aquelles persones que tenien la voluntat d'esborrar el seu, diguem-ne, passat digital després de la mort, els hereus podien esborrar-lo. Tercer, es necessària una llei estatal i un criteri unificat a nivell europeu. I això ho diuen els experts per a una realitat que és transfronterera. Com es pot obligar, amb una llei autonòmica –amb una llei autonòmica, ho repeteixo–, a que una plataforma que està radicada a Califòrnia compleixi amb aquesta llei? Hi veiem claríssimes dificultats. En resum: calia aquesta llei? Jo crec que no de la manera que es fa. Calia abordar la relació i quines són les conseqüències de l'herència digital a Catalunya aprofitant que en tenim la competència? Jo crec que és bo, bé, que es parli i que s'estudiï. Però, ara bé, si només hi ha una regulació a tot el món, que és la francesa; si aquesta ja ha portat problemes d'aplicació seriosos; nosaltres entenem que aquest procediment i aquest projecte és una mica accelerat en el temps. Creiem que a ponència podrem millorar una mica més el projecte. Però creiem també que neix amb certes carències, i que hi han dèficits d'aplicació preocupants, perquè aquests dèficits d'aplicació també poden suposar inseguretat jurídica. I això sí que ens preocupa. I ja l'hi vaig dir un dia i ho reitero: des del Partit Popular estem absolutament compromesos a que el dret civil català, dintre de les seves competències, es pugui desenvolupar, es pugui millorar, es pugui actualitzar, no quedi pràcticament a l'aparador del temps agafant pols; i que la realitat social i la realitat avança molt ràpid, i és veritat que s'ha d'actualitzar. Ara bé, també li dic una cosa: instrumentalitzar el dret civil català i les modificacions dels llibres, per fer al final, doncs, que hi hagi una fotografia o un llistat de mèrits, ens preocupa, i més amb vostè, que és jurista, com jo i com molts que estem aquí, a la cambra. Jo crec que darrere d'aquest projecte..., vostè té una oportunitat de millorar-lo, d'oferir també des del seu..., des del grup parlamentari que dona suport al Govern, possibles millores del text, i fer, al final, de l'oportunitat una possible millora; i no fer, al final, de l'oportunisme un problema. Esperem que no sigui així. Li demanem, si us plau, que sigui seriós en aquesta matèria.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bon dia a toti. Eth Projècte de lei de volontats digitaus çò que hè ei aplicar es nòrmes deth dret successòri catalan ara realitat des naues tecnologies. E açò, tà nosati, pensam qu'ei pionèr. Ei pionèr a nivèu der Estat espanhòu, e ei pionèr, tanben, a nivèu de tota Euròpa, a excepcion de, coma ja s'a dit, bèra legislacion qu'existís. Damb açò, Catalonha demòstre, un còp mès, qu'ei ua societat auançada, que se preocupe des problèmes sociaus mès actuaus d'aguesta societat, e qu'a era capacitat d'innovar, tanben, juridicament, legislativament, entà hèr a auançar es causes. E aguesta capacitat qu'auem es catalans de cercar naui marcs e estruments juridics mos permet auançar; mos permet auançar coma societat e mos permet auançar coma pòble. Aciu parlam dera nòsta vida digitau, e era realitat virtuau ei tan importanta coma era realitat fisica. De hèt, era realitat digitau ena que mos botjam es persones a molta mens libertat qu'era qu'aparente era connectivitat, era rapiditat, era immediatetat damb qué pujam ua fotografia o enviam un corrèu electronic; per un costat, perque es enterpreses milionàries, aguestes enterpreses milionàries que se dediquen ara prestacion des servicis digitaus e que contròlen er accès as compdes e as archius digitaus des persones, se tròben en ua situacion de superioritat. Es enterpreses son peth dessús des persones; mos contròlen –respècte ad aguesti usatgèrs des hilats sociaus– e mos impòsen tota sòrta de condicions que van en benefici d'aguestes enterpreses, non des persones. Per tant, açò ei un problèma: es persones en mon digitau non an libertat, son controlades pes enterpreses. Per aute costat, auem eth problèma de qu'aguestes enterpreses son lotjades en estats diferents des qu'era persona usatgèra gestione eth hilat sociau, non?, gestione eth sòn compde de corrèu electronic. E açò da pè a conflictes normatius. Sustot, perque aguestes enterpreses meten per endeuant es sòns pròpris tèrmes e condicions deuant dera legislacion des estats; ues practiques empresariaus que tròben eth terren adobat quan se desregule e se liberalize encara mès tot aguest mercat. Qué vò díder, açò? Que cau limitar er usatge e er abús d'aguestes enterpreses, deth sòn regim juridic e, un còp aprovada aguesta lei, donques, açò serà possible. Per tant, ac trobam extrèmament positiu. E aguest tèma des volontats digitaus tanpòc a massa secrets mès, era qüestion clau ei dar estruments legaus entà poder gerir es dades deuant de corporacions coma Google, o coma Facebook, o coma Twitter, o coma LinkedIn. E ara non n'auem cap. Son ues enterpreses que decidissen per nosati. E açò perqué ei tan complicat? Perque justament era gestion d'aguestes dades personaus constituís eth negòci que hèn aguestes enterpreses damb era nòsta informacion. Eres en trèn profit, e nosati non auem arren a díder deuant d'aguestes enterpreses. Eth hilat sociau a ua quantitat d'informacion personau que non sabem ne qui gerís ne entà qué l'utilize, e açò a de besonh ua regulacion urgenta. S'ua persona se morisse, es sòns ereus aurien de poder barrar es compdes de mail, o de Facebook, o de Twitter, o de quinsevolhe auta aplicacion d'ua forma rapida, damb ua garantida de qu'era informacion desapareish complètament des hilats sociaus e des bancs de dades des companhies. Per tant, era principau foncion des volontats digitaus ei de dotar as ereus dera legitimitat legau tà actuar segontes era volontat dera persona desapareishuda. Mès s'aguesta persona non a deishat escrita aguesta volontat, auem un problèma. E de viatges ei un problèma qu'ei fòrça dolorós. Per exemple, hè quate mesi que moric era mia mair e encara non è artenhut barrar eth sòn perfil en Facebook. Perqué a d'èster tan dificil? Jo non è era contrasenha tà poder-i entrar, mès auria de poder barrar eth perfil dera mia mair que ja ei mòrta. E açò ei un problèma. E ei un problèma, tanben, qu'afècte ara vida personau des familhes e der entorn. Ara ben, non ei ua qüestion sonque de Google, de Facebook, de Twitter, senon que i a milèrs d'aplicacions. Ei a díder, era lei non s'a de centrar sonque enes granes companhies, perque i a moltíssimes aplicacions que gessen –en gessen de naues cada dia– que tanben s'aurien de regular, tanben s'aurie de dirigir ad aguestes petites companhies. En çò que tanh ath Registre de volontats digitaus, qu'entenem qu'ei logic que s'adrece sustot as joeni, perque son eri que, en aguesta èra digitau..., son eri es qu'an, cada còp mès, un patrimòni digitau, mès qu'es persones de mès edat. Avaloram positivament que non calgue passar per deuant de notari entà hèr era inscripcion en aguest Registre de volontats digitaus. Ara ben, calerà procurar, damb eth desvolopament reglamentari d'aguesta lei, qu'age coeréncia damb era preeminéncia de registres notariaus e qu'ena practica, mès enlà des joeni, que ja ei ben que se pensie en eri, pogue èster un estrument adreçat a quinsevolhe persona qu'ac age de besonh. Non sonque es joeni, senon que calerie generalisà'c a tot eth mon, entà qu'aguestes persones qu'ac an de besonh..., entà hèr a valer era darrèra volontat deuant des enterpreses de servicis d'internet, coma un complement, ja, mès substitutòri des estruments deth dret successòri catalan. En çò que tanh ath nau regim juridic respècte as drets e déuers des progenitors o es des tutors des menors deuant era sua activitat enes hilats sociaus, açò supause un estrument que, amassa damb es adequades politiques d'educacion publica..., non cau desbrembrar qu'era educacion publica ei importanta e que non tot se pòt solucionar damb aguesta lei, senon que s'a de complementar ua causa damb era auta. Ei cèrt qu'aguesta posicion de debilitat qu'an es joeni, qu'an es adolescents deuant de practiques..., que non son addiccions, sonque, senhor Coscubiela, non sonque parlam d'addiccions; parlam de causes molt mès grèus, coma eth ciberassetjament o eth ciberbullying. E ei important que se poguen cancellar compdes, trèir imatges e trèir comentaris que poguen afectar tanben as mainatges, as mainades, as joeni e as joenes, e que poguen méter en risc era sua salut fisica o mentau. Tot e açò, es pairs tanpòc ac an d'imposar as joeni, senon qu'aguest a d'èster un procès a on es joeni i poguen participar, e, per tant, se les aurie d'escotar prèviament, antes d'entrepréner quinsevolhe accion. Insistim qu'aguest major contròl non aurà sens se non se refòrcen es politiques educatives en aguest àmbit tà aufrir des dera escòla publica catalana. Cau garantir es recorsi publics necessaris entara realizacion de programes de sensibilizacion ciutadana, e de formacion des professionaus, des mèstres, des pairs, des mairs, era prevencion d'aguesti casi d'assetjament e d'aguesti risqui associadi as naues tecnologies. E tanben cau desvolopar programes d'autoproteccion de mainatges e mainades tà enfortir es sues capacitats de proteccion deuant eth ciberassetjament. Quauques dades. Rebrembar qu'un de cada quate casi d'assetjament escolar ei a trauès des hilats sociaus, des naues tecnologies, un de cada quate casi–, principaument en mobil; basicament d'aplicacions coma eth WhatsApp, d'aguestes de messatgeria instantanèa. Ei mès, parlam de qu'eth 70,2 per cent des victimes de ciberassetjament son mainades, son gojates, son hemnes joenes –eth 70,2 per cent. Per tant, i a ua relacion dirècta, tanben, entre ciberassetjament e es drets des menors damb era violéncia de genre, damb es contenguts masclistes que trobam enes hilats sociaus. Eth masclisme tanben s'a de combàter en aguests hilats sociaus, e trobam qu'aguesta lei ei ua bona oportunitat entà auer ben present aguest ahèr. Tà acabar, celebram tanben era proteccion des drets de persones damb «discapacitat en relacion damb es contenguts digitaus, e eth respècte ara sua dignitat e as volontats en aguest àmbit, mès, un còp mès, i insistim: aguesta lei soleta non a sens, a d'èster acompanhada de mès sensibilizacion en usatge des hilats sociaus, tota era informacion que s'i met, tà on va, d'a on ven, e se quauquarrés, quauque enterpresa en trè profit o non. Conselhèr, celebram aguest prumèr pas, pionèr, absoludament necessari, e vedem qu'ei ua oportunitat entà regular un mon liquid qu'ara se mos escape, a on ara, aué per aué, ei controlat sonque pes enterpreses.
Gràcies, senyora Boya. A continuació té la paraula el senyor Orobitg, Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller Mundó, diputades, diputats, voldria en aquest cas fer una salutació especial al director general de Dret i Entitats Jurídiques, el senyor Xavier Bernadí i Gil, que ens acompanya el dia d'avui. Bé, el primer que se m'acut, al llegir el nom d'aquesta iniciativa legislativa, la que estem tractant avui, és, primer, doncs, que entenc que decau el mantra que, Ple rere Ple, sentim en aquesta sala de plens. Suposo que els expressaran..., que els sonaran –perdó– expressions, com ara: «Salgan de la rueda del hámster y pónganse a trabajar en aquello que necesitan de verdad los catalanes. «Ustedes rehúyen la realidad y viven una realidad paralela. Jo crec que és prou evident que, amb aquesta iniciativa, aquest grup parlamentari té l'oportunitat, una vegada més, i en són moltes –només cal recordar el Projecte de llei del llibre sisè del Codi civil de Catalunya, la convalidació del Decret relatiu a la creació del Registre de grups d'interès, així com la Moció de tancament del centre Model de Barcelona–, de defensar una acció de govern, i més concretament en aquest cas, de la conselleria de Justícia, que té una incidència plena en la realitat diària de tots els catalans. És per això que algunes de les referències que ens han fet –referències i al·lusions personals al conseller– entenc que estan totalment fora de lloc. Jo crec que alguna d'aquestes iniciatives de les que he tingut l'ocasió de parlar i que hem tingut l'ocasió de defensar en aquest faristol justifiquen plenament una legislatura. I és, per tant, que entenc que aquesta iniciativa que es porta a aprovació..., es porta a coneixement del plenari –perdó–, perquè no existeixen esmenes en aquest debat de totalitat, en cap cas rau o versa sobre l'ego d'una persona; en cap cas rau en la voluntat de promoure una campanya electoral que justifiqui, en aquest cas, l'acció de govern. El segon que m'evoca aquest títol és que no li fa justícia, eh? I el nom no fa la cosa, perquè més enllà de la memòria digital també parlem de moltes altres coses. Estem parlant de la presència, en entorns digitals, de tutelats i de menors d'edat. Crec que és fonamental en qualsevol societat que vulgui protegir els drets d'aquests col·lectius especialment importants, doncs, que tinguem o adoptem les mesures necessàries per poder-ho fer sense que sigui justificable, com sembla que se'ns planteja des del Partit Popular, que hàgim de plantejar una rendició incondicional davant de les grans corporacions multinacionals que tenen presència en els àmbits digitals. L'obligació dels governs és emprendre mesures de protecció dels col·lectius més desafavorits i més dèbils. I, des d'aquest punt de vista, entenc que la regulació específica que es fa d'aquells col·lectius que han vist delimitada la seva capacitat per una resolució judicial o, en aquest cas, els fills menors d'edat, que tots som conscients que vulnerant –perquè així ho fan–, enganyant les normes d'incorporació a xarxes socials, el que fan és donar-se d'alta... Crec que és obligat, per part del Govern, que determini aquelles mesures que han de fer possible no només el control d'aquestes activitats, sinó, si és necessari, doncs, aconseguir definitivament la baixa en aquests registres. Bé, jo portava unes notes per parlar amb relació a aquest assumpte i, lògicament, crec que no m'hi podré esplaiar gaire, perquè crec que és més lògic que em dediqui a rebatre algunes de les manifestacions que s'han escoltat per alguns dels grups de l'oposició. Clar, aquí es critica la urgència, en aquest cas, expressada suposadament pel Govern i avalada per aquest grup parlamentari per a aquesta tramitació. Bé, jo acceptaria aquest argument si fos la primera vegada que parlem d'aquest assumpte. Com bé ha explicitat en aquest cas el conseller, si no ho recordo malament, fa sis mesos que tots els portaveus de justícia van rebre, en aquest cas, un avantprojecte, el text de l'avantprojecte relatiu a aquesta matèria. De fet, se n'ha parlat de manera reiterada, perquè és també un dels objectius, en aquest cas, de la conselleria, i així es va fer saber als diferents portaveus. Tot el coneixement que vostès puguin haver esmentat avui, relatiu a les qüestions que es puguin generar respecte a la interpretació, respecte als riscos d'aquesta regulació, o a l'absència de regulació de certs apartats..., escoltin, jo lamento dir-ho, però tot el coneixement que vostès puguin tenir ha vingut de tota la tasca de transparència i de difusió que ha tingut a bé dur a terme el departament. Perquè, escoltin, que jo sàpiga, aquí es va convocar una jornada, en aquest cas en el Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada, que el que va pretendre va ser una jornada plural, perquè, pel que tinc entès –i així va ser–, no hi van anar persones amb un parer tècnic al dictat del Departament de Justícia, sinó que, d'una manera raonada i raonable, van tenir l'ocasió d'explicitar, doncs, els dubtes que els pogués generar aquesta regulació. I és lògic que els tinguin, perquè estem innovant. Aquest és un altre dels aspectes que... Sincerament ho dic, és una mica lamentable que, com a parlamentaris, tinguem la por d'innovar. Escoltin, si hauríem d'estar cofois, de poder innovar. Hauríem d'agrair l'oportunitat que se'ns dona de poder participar activament en la creació d'una norma que pot ser una referència. Escolti, que a dia d'avui som un Parlament autonòmic? Escolti, ja ho sabem, per això hi ha alguns que estem treballant per tenir competències plenes; perquè quan tinguem competències plenes podrem legislar en un àmbit, potser, molt més ample i d'una manera, potser, eh? –només «potser–, més efectiva, perquè... Però nosaltres ens hem de marcar límits a la nostra creativitat legislativa? Jo crec que aquest no és l'objecte d'un parlament que es preui d'anomenar-se com a tal. Jo crec que tots tindran l'oportunitat, com ja la van tenir amb el Projecte de llei del llibre sisè i així l'hi hem d'agrair també al president de la comissió en el seu moment..., que amb els terminis que tindrem, segur que hi podrem participar activament, i existirà la pluralitat, la capacitat d'informar-nos, la capacitat de formar-nos i, en definitiva, la capacitat de poder prendre a consciència una decisió el dia que definitivament portem a votació aquest text, no? Clar, dir que pràcticament arrisquem i innovem d'una manera inconscient, quan, en tot aquest tràmit, tot el dossier que se'ns ha fet arribar..., en aquest cas, des del treball que s'ha fet al Govern per poder dur endavant aquesta iniciativa legislativa, s'ha comptat amb el parer de l'Agència Catalana de Protecció de Dades; s'ha comptat amb el parer del Cocarmi –el Comitè Català de Representants de Persones amb Discapacitat–, i per mediació del qual s'han introduït modificacions substantives en allò que inicialment era el text de l'avantprojecte i en benefici d'aquelles persones que han vist limitada la seva capacitat judicialment; que s'ha contactat amb diferents plataformes digitals i líders en els entorns digitals, com poden ser Google, Twitter, Facebook, LinkedIn, i probablement amb una sort dispar. Per què? Pel fet de que lògicament, doncs, com ens deia l'Esperanza García..., la senyora Esperanza García ens deia: «Escolti, és que nosaltres, a una multinacional amb seu a Califòrnia, un parlament autonòmic, o una norma autonòmica, podrà imposar-li...? Escolti, doncs, és la nostra obligació, fer-ho. I, per tant, haurem d'utilitzar els mecanismes i les eines legals que ho facin possible, eh? S'ha comptat també amb Dret en Xarxa, s'ha comptat amb el Col·legi de Notaris de Catalunya; també s'hi han incorporat preinscripcions que, en aquest cas, ens han arribat; s'ha comptat amb Idescat. En definitiva, crec que la tasca prèvia a l'arribada d'aquest projecte de llei a aquest Parlament és..., no pot rebre cap mena de retret, i, per tant, que és el nostre repte. I crec que així ho aconseguirem, hi insisteixo, com vam fer amb el Projecte de llei del llibre sisè, enriquit ja aquest text amb les aportacions que tinguem a bé fer-hi. Però en cap cas ens hem de limitar ni restringir, i en cap cas puc admetre, perquè és inadmissible –i així ho vam manifestar–, dir que aquest procediment s'empra d'aquesta manera per coartar o per mirar de lesionar els drets dels diputats. Això és profundament injust, eh? És immoral fer aquestes manifestacions. De la mateixa manera que és immoral dir que aquí s'ha volgut tramitar una llei de transitorietat jurídica de manera fosca o opaca. Jo vull recordar que no només aquesta llei... Sí, sí, rigui, senyor Santamaría, rigui. Jo vull recordar que no només aquesta llei, sinó la Llei de la hisenda pròpia i la Llei de l'Agència de Protecció Social es van promoure per ponència conjunta, i que va ser en aquest cas el Grup de Ciutadans el que va presentar un recurs al Tribunal Constitucional, que va determinar que no es podia fer per ponència conjunta. Però, per tant, des del primer moment estaven oberts a la participació tots els grups parlamentaris. Tots hi podien dir la seva. Tots hi podien participar. Tots podien conèixer el text de la proposta que finalment es portarà a aquest faristol per a la seva aprovació –perquè s'hi portarà, perquè és el nostre compromís i així ho hem dit públicament, eh? És per això que ens van votar. Per tant, hi insisteixo, negar la major. En cap cas estem fent res que no sigui adient amb tot allò que preveu el Reglament d'aquesta cambra. De la mateixa manera que l'al·lusió que s'ha fet a la modificació del Reglament també és inadmissible. Estem obrant escrupolosament amb tots els apartats del Reglament d'aquesta cambra legislativa; ho estem fent en coherència, també, amb molts dels àmbits legislatius de referència que ho són per a vostès i que s'estimen tant. Per tant, no ens neguin a nosaltres la possibilitat de debatre les coses com ho hem de fer, en seu parlamentària; no ens treguin la possibilitat de votar-les i acordar-les com ens mereixem, eh?, com a demòcrates que entenem que som, i com així ens ha avalat la gent votant el nostre projecte. I, per tant, en definitiva, avui obrim, entenc, d'una manera definitiva, un camp inèdit en la regulació de, en aquest cas, les voluntats digitals en el nostre àmbit de referència, que és l'europeu. Tant de bo –i així ho entenc que serem capaços de fer en el decurs d'aquesta legislatura– l'aprovem definitivament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Orobitg. Atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa continuarà la seva tramitació. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el plurilingüisme i les llengües oficials]] [[302-00123/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el plurilingüisme i les llengües oficials; presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora María José García.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, conseller, desacreditar al contrario, tergiversar sus argumentos incluso faltando a la verdad, estos son los últimos recursos de quien sabe que está en falso. Y lo lamento, pero esta fue la frustrante respuesta de la consellera el otro día: «Ojalá que hoy el debate permita expresar [[remor de veus]] las legítimas discrepancias...
Silenci, si us plau.
...con respeto a la verdad, a la legalidad y también a nuestro grupo. Y solo por aclarar unos puntos que la consellera dejó más que confusos –lástima que hoy no está–, les enseño dos evaluaciones de diagnóstico: Cataluña y Murcia, segundo de ESO, curso 11-12. Diferentes en todo, no son comparables. Y no pueden acreditar niveles de conocimiento relativos entre comunidades; de nada. Otra cosa: los datos de la Generalitat de los últimos cuatro años de preinscripción muestran que dos tercios de los niños, cuando entran en P3, entienden catalán y castellano. Incluso son más los niños que entienden catalán sin entender castellano que al revés. En definitiva, si más del 85 por ciento de los niños que se escolarizan entienden el catalán, no se justifica que se siga imponiendo el catalán exclusivamente por la supervivencia de la lengua. ¿Y por demanda social? Según las encuestas de Gesop –la última, de febrero del 17–, un 75 por ciento de los catalanes preferiría educación trilingüe, sin excluir ni catalán ni castellano, y solo un 8 por ciento prefiere mantener la inmersión exclusiva en catalán. Finalmente, PISA muestra que Cataluña es la comunidad autónoma española donde más alumnos castellanohablantes se sienten menos integrados en su escuela, se sienten más incómodos y cambian más de centro. Eso no refleja cohesión, sino imposición. Entramos en la moción que planteamos como garante no de lenguas sino de derechos, derechos fundamentales vulnerados por la Generalitat y por el departamento. Y partimos de la propia legislación catalana, que propone el sistema de conjunción lingüística sin excluir ninguna lengua oficial, y con la inmersión como estrategia puntual y transitoria: Ley de política lingüística, Estatut y LEC, que hay que interpretar según el criterio del Tribunal Constitucional. Y como los pronunciamientos dentro del Tribunal Constitucional, consellera, aplican a todas las leyes relacionadas, no tuvimos que impugnar los artículos de la lengua de la LEC porque ya estaban impugnados en el Estatut. Nadie nos ha rebatido nunca que esta es la ley, y nadie propone cambiarla. Por eso podemos exigir su cumplimiento, reforzados por los tribunales que han fallado reiteradamente a favor de estos dos derechos: el derecho de poderse educar y, por tanto, elegir un centro donde catalán y castellano sean lenguas vehiculares; y, segundo, el derecho de elegir la lengua de escolarización en la primera enseñanza, al amparo del artículo 21.2 de la Ley de política lingüística, y excluyendo la atención individualizada por sentencia firme del Supremo. No se trata de defender lenguas –lo dijimos y lo repetimos las veces que haga falta–, no se trata de horas ni de porcentajes, se trata de personas, de sus derechos, y, por tanto, se trata de libertades democráticas. Y al grupo que crea que estos derechos no existen, le invito cordialmente a demostrarlo, con la ley en la mano, con las sentencias en la mano. Yo todavía eso no lo he visto en este Parlamento. Y al grupo que crea que estos derechos no deben seguir vigentes, le invito cordialmente a presentar una proposición de ley para derogarlos; tampoco lo he visto. Pero mientras estas leyes catalanas sigan vigentes hay que cumplirlas. Seguir gestionando la educación de espaldas a esta legalidad es un fraude democrático y un abuso de poder, como el nuevo impreso de preinscripción para el curso 17-18, otra vez sin dar a los padres la opción a escolarizar a sus hijos en su lengua materna, si es oficial, y ofreciendo la atención individualizada, prohibida por el Tribunal Supremo. Siguen ustedes incumpliendo sentencias, haciendo política con la educación. Otra idea para centrar el debate: la moción no va contra la inmersión, no va contra las escuelas ni los docentes que la aplican, no va contra quien la elige voluntariamente. De lo que estamos en contra es de la imposición y de la falta de libertad, de que la Generalitat no cumpla la ley, lamine derechos y no pase nada, porque nadie está por encima de la ley. Por ello, pedimos en la moción que el sistema se transforme progresivamente en un sistema plurilingüe sin excluir ninguna lengua oficial; que la Generalitat revise la oferta; que los centros revisen sus proyectos lingüísticos, y que, al menos –al menos–, en cada municipio haya un centro de primaria y un centro de secundaria donde catalán y castellano sean vehiculares –no parece ningún abuso: un centro en cada municipio–; que esta información sea pública para que los padres puedan elegir estos centros. En definitiva, transparencia, cumplimiento de la legalidad, empoderar a las familias y garantizar que todo el mundo tiene derechos sin tener que sufrir por ejercerlos. Gracias, consellera, señoras y señores diputados. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora García. A continuació té la paraula la senyora Sonia Sierra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. En primer lloc, vull mostrar el meu suport als joves de Societat Civil Catalana que, malgrat les amenaces i les agressions, lluiten cada dia per defensar la llibertat. I recordar que per molt que ens amenacin i per molt que el conseller Romeva insulti milers de catalans, no nos callaran. [[Aplaudiments.]] Ja, pel que fa a la moció d'avui, els he portat la publicitat que fan servir les escoles privades per atreure clients. I tenim, en primer lloc, La Miranda, que és el centre on el senyor Montilla va portar els seus fills mentre defensava la immersió lingüística per als fills dels altres. I aquí ens explica clarament, ho he subratllat en verd [[veus de fons]] –després l'hi deixo, no pateixi–, les assignatures que fan en anglès; la resta les fan en català i en espanyol. En segon lloc, tenim Aula, el centre que va triar el senyor Mas per als seus fills, mentre defensava la immersió lingüística per als fills dels altres. I en el seu web diu: «Los alumnos consiguen una correcta capacidad de expresión oral y escrita en catalán, castellano, inglés y francés desde los tres a los seis años. Los alumnos van introduciendo progresivamente el aprendizaje y el uso de las cuatro lenguas priorizando la lengua materna. La «llengua materna, aquest concepte que no existeix a les caselles dels impresos d'Educació, aquest concepte que, segons paraules textuals de la senyora Rigau, és impensable a Catalunya, és el que fan servir com a reclam publicitari les escoles que trien els presidents de la Generalitat. I, finalment, he portat... En podria haver portat molts més, perquè resulta que totes les escoles privades tenen més d'una llengua vehicular. Només n'he portat tres perquè només tinc cinc minuts. Princess Margaret School té un apartat que és «escuela trilingüe, i diu que a primària i secundaria fan 50 per cent en anglès, 25 per cent en castellà i 25 per cent en català. Tots aquests centres tenen els seus webs en espanyol, català i anglès, i a la informació que donen parlen de les assignatures que es fan en cada idioma o bé el percentatge que hi dediquen. És a dir, tot allò que la senyora consellera critica quan ho demanem nosaltres és el que fan les escoles d'elit que trien els presidents de la Generalitat per als seus fills mentre defensen la immersió lingüística per als fills dels altres. Perquè totes aquestes escoles són privades i molt cares, i la majoria dels alumnes catalans no poden accedir-hi. Sempre es repeteix que la immersió lingüística ha impedit dividir en dos l'alumnat català, però això ens demostra que no és cert, perquè l'alumnat català es divideix en dos: els que poden pagar una educació en més d'una llengua vehicular, i els que no tenen diners i s'han de conformar amb el català com a única llengua vehicular. Quan s'estudia la cohesió social amb paràmetres internacionals..., aquests famosos estudis que sempre diuen que la immersió lingüística a Catalunya és fantàstica, però que encara jo no n'he vist cap, i que demano cada cop que me'ls portin, i continuen sense portar-me'ls. Bé, aquests estudis que de veritat parlen de la cohesió social en educació, del que parlen és de la igualtat d'oportunitats i de l'equitat del sistema. Si agafem aquests paràmetres internacionals, és obvi que la immersió lingüística a Catalunya no els compleix, perquè no hi ha equitat ni igualtat d'oportunitats quan una part de l'alumnat estudia en la seva llengua materna i l'altra part de l'alumnat no estudia en la seva llengua materna. No hi ha igualtat d'oportunitats ni equitat quan els alumnes amb diners poden estudiar en més d'una llengua vehicular i els que no tenen diners s'han de conformar amb el català com a única llengua vehicular. Com s'explica que la immersió sigui un model d'èxit, segons vostès, però les persones que tenen diners i els presidents de la Generalitat trien per als seus fills escoles plurilingües? Per què quan ho demana Ciutadans és terrible, però després és el que es fa servir com a reclam publicitari de les escoles més cares de Barcelona? En aquest sentit, agraïm a la diputada García Cuevas la presentació d'aquesta moció que intenta garantir, com ens ha dit, el dret de tot l'alumnat català. Nosaltres hem proposat un parell d'esmenes, sobretot perquè ens agradaria que aquest model no estigués a una escola per municipi, sinó a totes les escoles de Catalunya, perquè, com ella ens ha dit, és el model preferit de la majoria de la societat catalana; és gairebé un 76 per cent, segons la darrera enquesta del Gesop, que vol aquest model trilingüe. Com és el model preferit per la majoria de catalans, nosaltres seguirem treballant per aconseguir el trilingüisme a totes les escoles i no només a les més cares de Barcelona. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sierra. A continuació té la paraula el senyor Rafel Bruguera, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Senyores conselleres, senyores i senyors diputats, des de la defensa de l'escola pública vull començar per fer dues afirmacions. En primer lloc, el PSC no contribuirà a la creació artificial d'un conflicte lingüístic a Catalunya que, al nostre parer, al nostre entendre, no existeix. I segona afirmació: el sistema d'immersió lingüística ha donat i dona bons resultats, i nosaltres el defensem. Una altra cosa és que si es dona algun cas concret o alguns casos concrets de vulneració de drets per part de les famílies, es denunciïn i es corregeixin. I això és competència de la inspecció educativa. Però d'algun o d'alguns casos concrets seria totalment injust fer-ne una interpretació extensiva i una extrapolació generalitzada. Les proves d'avaluació demostren que el coneixement del castellà a Catalunya està per sobre la mitjana de la resta de comunitats bilingües, i per sobre, fins i tot, d'algunes de monolingües. Afortunadament, Catalunya va optar en el seu moment per una única xarxa educativa que garanteix el coneixement i ple domini de les dues llengües, a més de l'occità aranès a l'Aran, en finalitzar l'ensenyament obligatori. I vull recordar també que aquest model, el d'una única xarxa educativa, és el que va defensar el PSC l'any 1983, i per ser justos també el PSUC, com una gran estratègia per a la cohesió social del país. I també vull recordar que, en aquella època, Convergència Democràtica de Catalunya no defensava aquest model, sinó la doble xarxa, que és la que es va implantar, per exemple, al País Basc. Afortunadament, Convergència va canviar de parer, que era aleshores el partit majoritari a Catalunya, i va optar pel model que defensàvem els partits de l'esquerra catalanista. I voldria reivindicar també avui el paper que hi varen jugar, a la definició d'aquest model integrador de política lingüística, entitats com Rosa Sensat i personalitats com Marta Mata. El català encara no el sap escriure el 40 per cent de la població catalana, i el 20 per cent manifesta que no el sap parlar. Doncs, és fàcil convenir que queda molt recorregut per endavant per normalitzar el coneixement de les dues llengües. Per això, el Grup Parlamentari Socialista hem criticat i continuem criticant durament la situació de precarietat i desatenció que pateix, que viu el Consorci per a la Normalització Lingüística. Quan fem aquesta crítica, el Govern ens contesta que en els cursos de català s'inscriuen aproximadament unes 75.000 persones i que s'atenen totes. I és cert, això és veritat. Però el que està fent el Govern és que..., la seva posició és reactiva, actua en funció de la demanda, de les matriculacions. I nosaltres el que diem és que el Consorci per a la Normalització Lingüística hauria de tenir un paper més propositiu i un paper més actiu. Per què? Perquè el Consorci per a la Normalització Lingüística en aquest país és socialment invisible. L'anunci dels cursos no apareix en cap mitjà de comunicació públic. Ho hem dit en altres ocasions: si el Govern es gastés només un 10 per cent del que es gasta, per exemple, en promoció i publicitat de la Grossa de Nadal, els ben asseguro que la quantitat de catalans i catalanes que s'inscriurien als cursos de català del consorci seria el doble o el triple de les setanta i escaig mil persones que en aquests moments s'hi inscriuen anualment. I acabo. Nosaltres hem presentat, conjuntament amb Junts pel Sí i Catalunya Sí que es Pot, unes esmenes. En el cas de que s'acceptin, evidentment, votarem a favor, i, en cas de que no siguin acceptades, votarem en contra de la moció presentada pel Grup Parlamentari Popular. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Bruguera. A continuació té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta, i bon dia a tothom, de nou. A mi em perdonaran, però és que escoltar el Partit Popular parlar de llengua em posa els pèls de punta. I ho dic, doncs, perquè al País Valencià els coneixem, els hem patit i sabem què volen dir quan diuen «plurilingüisme o quan diuen «trilingüisme. [[Aplaudiments.]] I el que volen dir és fer, gairebé, desaparèixer la llengua pròpia i utilitzar-la per enfrontar-nos entre nacions germanes. Volen dir discriminar-te i etiquetar-te quan decideixes parlar la teua llengua en públic. Volen dir que ells mateixos s'avergonyixen de parlar el valencià perquè creuen que és un defecte. I això no m'ho invente, això ho va dir l'exconsellera d'Educació María José Català. Volen dir que la llengua pròpia s'utilitza només per fer la gràcia sense gràcia i es degrada exclusivament a contextos col·loquials. Tot això volen dir. I ho fan, mentre fan de l'espanyol la llengua dels estudis, la feina i les institucions, mentre posen una quota d'assignatures en anglès de manera estandarditzada sense tindre en compte ni el projecte educatiu de centre ni les necessitats de cada lloc, i ni tan sols mirant si hi han professors suficientment preparats, i mentre imposen a tot l'Estat la llei més segregadora, més elitista, més recentralitzadora, i menys respectuosa amb el plurilingüisme que hem tingut, i que és la LOMCE. En definitiva, i sent benvolent, quan el Partit Popular parla de trilingüisme o plurilingüisme el que està dient clarament és «diglòssia: «Menystenim i minoritzem el català i reforcem l'espanyol. I aquesta és la seua visió. I, a més, també vull deixar una cosa ben clara: defensar el model d'immersió lingüística, defensar el català, no té res a veure ni amb el processisme ni amb el full de ruta de Junts pel Sí. Jo crec que no seria bo barrejar aquestes coses. Nosaltres ens neguem a utilitzar la llengua com a eina d'enfrontament polític; en canvi, vostès sempre que poden ho fan. I per això, perquè cal aturar els seus atacs continuats a un model de cohesió i de convivència, hem volgut presentar una sèrie d'esmenes amb el Partit Socialista i amb Junts pel Sí –us vull agrair aquesta acció conjunta–; esmenes perquè volem defensar el plurilingüisme de veritat, perquè defensem la immersió lingüística, perquè volem demanar ja la derogació real de la LOMCE i perquè per damunt de tot som responsables i ens estimem la nostra llengua. I aquestes esmenes que hem presentat, nosaltres les entenem com una esmena a la totalitat a la moció que ha presentat el Partit Popular, perquè, també molt clarament ho direm, per nosaltres la legitimitat i la credibilitat que té el Partit Popular parlant de llengua és la mateixa que té quan diu que lluita contra la corrupció –la mateixa–; exactament, zero. [[Aplaudiments.]] I, per tant –i ja acabe–, jo crec que és molt bo que fem front comú i hem d'aturar a tots aquells que, bé, ataquen el que per nosaltres és una veritable estructura d'estat, com és el català. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació té la paraula la senyora Teresa Vallverdú, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Com tantes altres vegades, amb vestits més o menys adaptats per fer veure que són nous, es repeteix la cançó. Com tantes altres vegades, es torna a posar en qüestió, en aquest Parlament, el sistema lingüístic per a les nostres escoles que aquest país va decidir amb gran consens. Com tantes altres vegades, els intents d'alguns partits d'obtenir beneficis polítics passen per davant de qualsevol altra qüestió i intenten posar en risc una cohesió social volguda i lluitada per molta gent. No hi tenen res a fer; em sap greu. Aquest Parlament els ha repetit una vegada i una altra que amb aquesta qüestió no s'hi juga. I la majoria que els ho repeteix és sòlida i consistent. Fixin-s'hi avui: tres grups parlamentaris els hem presentat esmenes conjuntament, sense fissures, convençuts del que volem i del que necessitem. La força d'aquest fet és clara: no se'n sortiran; no aconseguiran enfrontar alumnes, famílies; no aconseguiran trencar el que aquest país defensa, convençut des de fa tant de temps. La tria del català com a llengua vehicular de l'ensenyament a Catalunya i de l'occità a l'Aran és un mecanisme de cohesió i convivència en la societat. I saben, malgrat que ho neguin, que tots els alumnes dominen la llengua castellana i que hi són plenament competents. Sense el model lingüístic de l'escola catalana, els alumnes no coneixerien per igual les dues llengües i, per tant, no tindrien ni els mateixos drets ni les mateixes oportunitats acadèmiques i professionals. Amb aquest coneixement es garanteix que ningú tingui més dificultats que un altre en l'aspecte lingüístic per encarar el seu futur. Jo no sé on viuen, vostès, però els diré que a l'escola de la meva filla ella és l'única de la seva classe que parla en català habitualment a casa i al carrer. Sense que el català fos llengua vehicular, amb la presència que té a l'entorn, de quina manera garantiríem que la resta d'alumnes el dominessin? I això no és una excepció. En els mitjans de comunicació, els jocs, els videojocs, el cinema, en allò que els nens i nenes troben en sortir de l'escola la presència de la llengua catalana és molt menor. El nivell de coneixement per part de moltes famílies, l'ús mediàtic, la protecció per part de l'Estat són comparables? Em pot posar en qüestió aquest desnivell? I si troba que aquest és un cas excepcional, que no ho és gens, també saben que els centres adapten els seus projectes lingüístics a l'entorn sociolingüístic on se situen, que les realitats no són idèntiques i les aproximacions tampoc. Des d'aquest Parlament defensem el sistema que vam consensuar, que funciona, i rebutgem de ple totes les ingerències que el menystenen, que ataquen el model d'escola catalana i que posen en perill la cohesió social del nostre país. Perquè volem una societat cohesionada, on els alumnes no siguin separats per raó de llengua. Justament és el fet d'haver optat per no separar-los que fa que el conflicte lingüístic a la nostra societat sigui una ficció, un artifici que alguns de vostès utilitzen en benefici propi, i no un problema real. Vostès, que tant parlen de problemes reals que afecten la ciutadania, deixin, si us plau, d'inventar conflictes, deixin d'enfrontar la societat provocant problemes on no hi han estat mai. No s'hi val tot, i en qüestions com aquesta encara menys. Semblaria que els hauria hagut de quedar clar que la societat catalana rebutja les seves propostes, que no tenen suport, que catalans parlants de diverses llengües defensen el model d'escola catalana. Però els és ben bé igual: hi tornen, ho repeteixen com si fos una demanda d'amplíssim acord, i això –ja ho haurien d'haver comprovat fa molt–, no els dona ni la raó ni els suports. Vivim en una societat plurilingüe, i això és una riquesa que hem de valorar i promoure perquè ens enforteix. I volem una societat forta i cohesionada, on la llengua cusi i ajudi a esborrar les diferències. Els que tinguin fills en edat escolar saben de primera mà quina és la realitat de les escoles. I és per això que encara és més greu i més irresponsable defensar postures que tenen com a conseqüència evitar que tothom acabi l'escolarització amb el domini del català i el castellà i una o més llengües estrangeres; llengües que també creiem que demanen un accés més ampli, però que també sabem que s'hi està treballant a fons per enfortir-lo. Pensem que és imprescindible augmentar el domini d'altres llengües, com també és imprescindible difondre i mantenir les llengües d'origen de l'alumnat nouvingut, com una oportunitat en una societat oberta al món. Senyors del Partit Popular, deixin de mirar de fer forat en la qüestió lingüística, deixin d'inventar escenaris que no són. Sabem que Ciutadans els donarà suport, cap sorpresa. Però de debò no senten que fan un mal favor a la gent quan presenten conflictes de ficció, quan demanen trencar un sistema que ha demostrat amb escreix que funciona? I acabo dient el que vaig dir aquí mateix no fa gaires dies: a l'ensenyament, plurilingüisme, sí, i tant, i la llengua catalana com a eina de cohesió i de convivència. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vallverdú. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, presidenta. La posició del Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, com és obvi i previsible, és clarament contrària a la moció presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular. En conseqüència, hi votarem en contra en la seva absoluta totalitat. I, tot i compartir i celebrar, òbviament, les esmenes, doncs, que en aquest sentit han consensuat Junts pel Sí, el Partit Socialista i Catalunya Sí que es Pot, hem volgut defensar en aquesta tribuna una posició pròpia, sense esmenes, d'impugnació categòrica i absoluta a la totalitat del contingut, la forma i la intenció i el fons de la seva moció. Aquest és un debat polític de gran importància, ja que afecta un element cabdal en la construcció i la cohesió nacionals de qualsevol poble, i nosaltres no volem ser menys. Volem que la llengua valenciana, en el conjunt dels Països Catalans, gaudeixi de la mateixa salut i rebi els suports i beneficis de les mateixes polítiques d'estat que, per exemple, reben el castellà a Espanya o el francès a França. En tot cas, més; mai menys. I el mateix diem pel que fa a l'occità a l'Aran. Som i serem un país multicultural i multilingüe, la qual cosa és un valor i una oportunitat, com ja s'ha dit, en el qual volem que el valencià sigui la llengua comuna i de comunicació social entre les diverses comunitats lingüístiques de Catalunya i les seves parlants, així com l'occità en els seus territoris. Aquesta no és encara la situació actual. I, en conseqüència, ens calen potents polítiques, encara, de discriminació positiva en favor de les llengües valenciana i occitana. El castellà és hegemònic i té darrere un estat que li dona ple suport; no necessita, doncs, discriminacions positives ni complementàries a Catalunya. La seva moció està absolutament errada, absolutament desenfocada. En aquestes polítiques, l'escola hi juga un paper fonamental, i la immersió lingüística és un plantejament de mínims per tal que el valencià i l'occità esdevinguin les llengües comunes i socials entre les alumnes de les diverses comunitats lingüístiques de les nostres escoles. La llengua és arreu un element bàsic de cohesió social. No renunciarem mai a que el català i l'occità siguin un element fonamental de cohesió en tots els països catalans, ni acceptarem polítiques lingüístiques espanyolitzadores i fragmentadores de la nostra comunitat nacional. L'aposta per un sol model educatiu és irrenunciable, perquè som un sol poble i volem que totes les ciutadanes tinguin les mateixes oportunitats; d'això se'n diu «cohesió social. Per tant, som totalment contràries a singularitzar centres per raó de llengua. A més, en nom de la qualitat educativa, cal oposar-se frontalment a augmentar les ràtios dels grups classe per motiu de llengua. El problema no és en el coneixement del castellà –i molt menys en l'ús que en fan les joves dels Països Catalans–, omnipresent en el món de l'oci, de les noves tecnologies, dels mitjans de comunicació, de bona part de la universitat i del món laboral. El problema és, en canvi, a la teulada de les llengües catalana i occitana, en què l'ús social està avui encara estancat. El nostre problema avui no és, doncs, de promoció del castellà –s'equivoquen absolutament, i això posa de manifest la seva mala fe i mala intencionalitat política en aquesta moció–, sinó de defensa i promoció, encara, del valencià i de l'occità. Aquest és el repte, l'objectiu real que ens hem de posar en matèria de política lingüística –també a l'escola–: en la producció cultural, en el treball, en l'economia, en els mitjans de comunicació, en l'espai públic; per cohesió. No facin, doncs, demagògia. Vostès, en realitat, el que volen és espanyolitzar els alumnes catalans, espanyolitzar les alumnes catalanes, com va dir el seu ministre de forma explícita, palmària i pública, i fragmentar la nostra comunitat nacional per motiu de llengua. Ens hi oposem i ens hi oposarem frontalment; per igualtat d'oportunitats, per cohesió i per dignitat nacional, per respecte a la nostra cultura i a la nostra llengua. I acabaré dedicant-los unes paraules del nostre estimat Ovidi Montllor, que no sé si els agradarà escoltar, però que segur que els facilitarà, si ho volen, una reflexió ben interessant. Ell deia una frase molt vigent: «Hi ha gent a qui no li agrada que es parli, s'escrigui o es pensi en català. És la mateixa gent a qui no agrada que es parli, s'escrigui o es pensi. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Riera. A continuació té la paraula la senyora María José García per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gracias, presidenta. Sí, en este Parlamento hay gente a quien no le gusta que se piense y se hable, pero no seremos nosotros, ¿eh?, señores de la CUP. Nadie tiene que separar alumnos por razón de su lengua habitual, esto sería segregación y discriminación. Pero nadie puede vulnerar el derecho de los padres a escolarizar a sus hijos en un sistema bilingüe. Esto es una evidencia irrebatible, y nadie lo ha demostrado aquí, nadie lo ha rebatido. Por lo tanto, si tanto les preocupa la separación por lengua, la única solución es que la escuela catalana sea toda bilingüe, como dice la ley, en distintas proporciones, según la zona, sin excluir ninguna lengua oficial, como dicen las leyes y el Tribunal Constitucional –no lo digo yo, ¿eh? Así se respetan derechos, se cumple el marco legal y no se separan alumnos por lengua. Pero si el departament legítimamente quiere a algunas familias darles la oportunidad de escolarizar a sus hijos exclusivamente en catalán, con el mínimo contacto posible con el castellano, es el propio departament quien está imponiendo a estos padres separación por razón de lengua, que voluntariamente la aceptan. No tenemos nada que decir. Por tanto, es la inmersión la que implica separación, porque el modelo legal no es la inmersión, es la conjunción. Por otra parte, ya se separa a alumnos por nivel para clases de refuerzo, por lengua en aulas de acogida, por creencias para la clase de religión, por modelos pedagógicos en centros diferentes y nadie se escandaliza. Como se decía antes, también se separa por posibilidades económicas y tampoco se escandalizan. Voy a las enmiendas. Hemos aceptado la primera de Ciudadanos; la segunda, no. La de Junts pel Sí, PSC i Catalunya Sí que es Pot no las hemos aceptado, porque son inaceptables. [[Remor de veus.]] Es inaceptable que estos grupos avalen y nos impongan en la moción la exclusión del castellano en la escuela catalana. Es discriminatorio, es segregador y es ilegal. Es inaceptable avalar que unos catalanes tengan más derechos que otros, que unos derechos lingüísticos sean más respetables que otros. Es inaceptable niños de primera y niños de segunda en la misma escuela, en función de la lengua oficial que hablen en casa. Miren, en las dictaduras no hay ningún problema cuando todos se callan y se aguantan. ¿Eso es lo que quieren que tengamos aquí, en Cataluña, que todos nos callemos y nos aguantemos? [[Remor de veus.]] Siguen hablándonos ustedes de lenguas, no hablan de personas, no hablan de derechos, no escuchan. Les da igual los argumentos, les da igual las leyes, porque están ustedes en su inmovilismo insumiso con sus propias leyes. Pues, bien, mire, faltará tiempo, pero la historia les juzgará. [[Forta remor de veus.]] Muchas gracias, consellera, presidenta, señores y señoras diputados.
Gràcies, senyora Cuevas. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Senyora García, per què em demana la paraula?
Pedirle, presidenta, por favor, si, antes de votar el punto 1, se puede dar lectura al mismo. Gracias.
D'acord. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació de la moció, però abans llegirem, tal com ens ha demanat el Grup Parlamentari Popular..., llegirem el primer punt. Llegirà el secretari segon.
Moltes gràcies, senyora presidenta. La moció, el punt..., el punt primer ha dit? [[Pausa.]] Sí, no?
El punt número 1.
«Garantizar a todos los alumnos del sistema educativo los derechos lingüísticos recogidos en la legislación.
Votem, doncs, la moció. Comença la votació. La Moció sobre el plurilingüisme i les llengües oficials ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 94 en contra i cap abstenció. Moltes gràcies a totes i tots. Es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seva resposta al problema de l'ocupació d'habitatges]] [[302-00124/11]] Molt bona tarda a totes i tots. El catorzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la seva resposta al problema de l'ocupació d'habitatges, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, crisi econòmica, crisi hipotecària, derivada de tot això: crisi social, desnonaments. Moltes persones, massa famílies que han vist que la pèrdua del seu habitatge ha esdevingut un drama personal, i la suma de drames personals ha esdevingut un veritable drama social, una vergonya. I vergonyosa ha estat l'actitud del sector bancari, que ha estat una part essencial del problema i que s'entesta a no ser una part fonamental de la solució. També hem pogut constatar al llarg d'aquests anys que el patrimoni públic, el parc públic d'habitatge per fer front a l'emergència habitacional era insuficient. Sense anar més lluny, els pressupostos que ahir la majoria parlamentària va aprovar té unes partides econòmiques –deixin-me que ho defineixi des del meu punt de vista– ridícules –deixin-me posar aquest adjectiu, «ridícules– per poder disposar de més habitatge de lloguer assequible. Moltes persones, per tant, han estat impel·lides a ocupar habitatges. I aquí s'ha ocupat de tot: habitatges de grans tenidors, però també habitatges de persones particulars, d'administracions i entitats amb habitatge social. Les lleis no acaben de donar una solució satisfactòria a cap dels problemes plantejats en matèria d'habitatge. Un primer intent és la llei..., bé, el primer intent va ser la Llei del dret a l'habitatge de l'any 2007; després, la llei que emana d'una iniciativa legislativa popular, que es va aprovar en el darrer Ple de l'anterior legislatura, la Llei 24/2015, i fa poques setmanes aquest Parlament també va aprovar una altra llei que pretén, de nou, resoldre problemes derivats de l'emergència habitacional. Aquesta llei es va aprovar perquè el Govern de l'Estat, el Govern del Partit Popular va portar al Tribunal Constitucional una sèrie d'articles d'aquella llei. I ara ens trobem de nou amb la insensibilitat del Govern del PP, que amenaça amb portar un altre cop davant del Tribunal Constitucional aquesta llei que fa encara no dos mesos que hem aprovat. De nou, Rajoy protegint els interessos del sector bancari, dels bancs. La majoria de persones que s'han vist obligades a ocupar un habitatge, generalment d'un banc, estan disposades a pagar un lloguer assequible. El dret de l'habitatge, des del nostre punt de vista, ha de ser protegit pels poders públics; es tracta de lluitar contra les desigualtats. Per aquesta raó vam recolzar la Llei de protecció del dret a l'habitatge de les persones amb risc d'exclusió social, que, entre altres disposicions, ens donava un marge d'un any per buscar solucions de regularització en situacions residencials de persones sense títol habilitant. En aquest sentit van la majoria de les nostres propostes de la moció que després votarem, que permetin a l'Administració buscar aquests mecanismes de mediació, de regularització, sobretot en els pisos cedits pels bancs a les administracions públiques; o gaires, però alguns s'han cedit. I, en paral·lel, hem vist com també hi ha gent que s'aprofita de la situació de crisi social, del patiment de la gent en no disposar d'una llar en condicions. I han començat a proliferar també màfies organitzades que s'estan aprofitant de la desesperació de moltes persones: simulen contractes ficticis i cobren aquestes persones per assaltar pisos buits; també després per desocupar-los, extorquint els seus propietaris. I no els vull parlar del deteriorament que això també provoca en les relacions veïnals a les comunitats. Mirin, no es tracta de deixar indefenses les famílies vulnerables, però és perfectament diferenciable una ocupació mafiosa d'una altra relacionada amb un cas de vulnerabilitat; ens ho diuen jutges, ens ho diuen experts juristes. I per això també proposem un canvi legislatiu; un canvi legislatiu que no es pot produir en aquesta cambra, sí en el Congrés dels Diputats. Ja ha començat a caminar un projecte de llei en aquest sentit. Cal acostar posicions, no per facilitar la vida del sector financer i els grans tenidors d'habitatge, sí que per lluitar contra els que trafiquen amb pisos, sí que per garantir el dret a l'habitatge, i també per garantir el dret a la propietat, perquè la societat ens demanda una solució urgent en aquest tema. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, per a defensar les esmenes presentades té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, després de la presentació que ha fet el diputat Terrades, jo estic d'acord amb l'exposició, però no estic d'acord amb la moció que presenta, i per mi no hi té res a veure. És a dir, perquè aquesta moció que presenteu, que presenta el Partit dels Socialistes, no la podem deslligar d'altres fets, com és el fet de la proposta presentada al Congrés dels Diputats pel PDECAT, com és la lamentable voluntat del Govern del PP de portar al Tribunal Constitucional la recent aprovada Llei 4/2016, com tampoc ho són, creiem, les campanyes dedicades a criminalitzar l'ocupació que darrerament observem en molts dels..., en alguns dels diaris del nostre país. La coincidència d'aquests fets per nosaltres no té re de casual; de fet, la CUP no creu que en política hi hagi re de casual. I creiem que, a més a més, hi han raons de caràcter polític, més enllà de la coincidència en el calendari. I, a més a més, perquè tot ens fa la impressió que té visos, té aparences de formar part d'un únic relat. Perquè les coincidències que es fan en la defensa de la propietat, en la defensa d'un model que ha portat a la ruïna social i emocional milers de ciutadans, com bé vostè deia, no solament hi són en la proposta que avui ens fan, en moltes de les esmenes presentades, sinó que s'han manifestat de fet en totes les accions legislatives que han dut a terme per tractar aquest tema. Com és que tot allò que en ponència, que avui en la mateixa exposició que ha fet vostè, en comissió, hem sabut tractar de manera..., amb mesura i hem coincidit en definir la realitat habitacional com a complexa, enormement dramàtica, i ara a correcuita volem agilitzar processos de desallotjament sobre una petita part del problema de l'ocupació? De què estem parlant? Del 12?, del 13 per cent?, enfront del 87 per cent que està en mans dels grans tenidors, la gran banca i els fons voltors? [[Aplaudiments.]] Com hem d'entendre, si no com una mostra clara de posicionament polític contrari a les voluntats expressades i aprovades per aquest Parlament en la Llei 24/2015 i en la Llei 4/2016, la coincidència de plantejament entre vosaltres en el punt 4 de la moció del Partit Socialista i la proposta del PDECAT presentada a Madrid a favor d'agilitzar els desallotjaments dels habitatges buits? La proposta la podeu vestir, millor dit, la podeu disfressar de lluita contra les màfies, de protegir el petit propietari, però el cert és que per nosaltres no contempla –almenys no la hi hem sabut veure– cap mesura contra les màfies; no s'estableix cap diferència entre el propietari, petit propietari, i el que pot tenir cent pisos; no aporta cap mesura a l'increment de la capacitat de les administracions públiques per donar solucions a les persones més desfavorides, i no dona resposta a les necessitats plantejades pels ajuntaments, que són els que en primera línia han de gestionar la dramàtica situació derivada de l'emergència habitacional. I el que fem és complicar-los la vida. Neguem la regularització, reduïm encara més els instruments que posem al seu abast i col·loquem, no en dubteu, els desnonaments a les portes de la casa de la vila. Per què ens mostrem incapaços de definir els grans tenidors amb les lleis que fem i aprovem en aquest Parlament i, en canvi, ens mostrem capaços i amb voluntat de legislar davant els més dèbils? Per què ho fem ofensivament defensant la propietat privada per sobre i per damunt del dret a un habitatge digne? Quina és la diferència entre el posicionament d'aquelles forces polítiques que avalen aquestes propostes i la d'un tribunal constitucional que, en reiterada submissió a la banca, als voltors, a tots aquells que mercadegen dia sí i altre també el dret de l'habitatge, s'alça, alça el seu poder contra el dèbil en defensa de la propietat privada? Quina és la diferència? Una propietat privada, cal dir-ho, que abans de ser registrada com a tal ha estat usurpada, robada del bé comú i, per desgràcia, a més, de la comunitat, pagada amb calés de la hisenda pública. De veritat –de veritat– ens hem de creure que les propostes de la moció van encaminades a defensar, com algú ens deia en comissió, el pis de la tieta Antònia o, com diu la diputada Ciuró, petits propietaris que marxen de vacances i quan tornen es troben el pis ocupat? De veritat ens ho hem de creure, quan el que fem és defugir completament la responsabilitat de les institucions de garantir que tota la totalitat del seu ínfim parc públic estigui en condicions d'habitabilitat per respondre a l'actual situació d'emergència habitacional i, per tant, no restin buits i tancats? De veritat ens ho hem de creure, això, quan ens aboquem a mesures coactives contra el qui menys té i som incapaços de situar l'Administració en la seva obligació política d'ampliar el parc públic de lloguer social? De veritat? De veritat el pis de la tieta Antònia o del petit propietari, eh?, el volem incorporar a l'habitatge públic, al valor i ús social que aquests tenen i a les obligacions que d'aquests se'n deriven? O, pel contrari, el que estem fent és col·locar la tieta Antònia i el petit propietari al mercat especulatiu? Això és el que estem fent? I, per acabar, permeteu-me que us digui que a quin tipus de joc legislatiu ens voleu portar. Quin és el màxim de prudència que hem de tenir per no ser còmplices del Tribunal Constitucional? Tan subtil és el joc parlamentari? Tanta hipocresia podem suportar en aquesta cambra? Certament, hi ha qui ocupa per dignitat pisos, la dignitat que es perd quan un es troba al carrer dormint en cotxes o anant cap a enlloc. Altres ocupen des del poder l'espai més indigne de la nostra societat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Garriga. A continuació té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Diputados..., la moción que presentan ustedes, el Grupo Socialista, es el típico comportamiento que tienen con el movimiento okupa, ¿no? Ustedes lo que hacen es poner cortinas de humo, ponerse de lado. Así, podemos tener coincidencia en que hablamos de dos tipos de ocupación: una es aquella en que se ocupa por necesidad social, como se decía, hay gente que ocupa por necesidad social, y otros que ocupan por ser unos jetas. En base a esto es verdad que luego existiría la otra ocupación, la de los jetas, la de los okupas, que además es un hecho delictivo. Están, como se decía antes, las ocupaciones por parte de grupos mafiosos y luego la ocupación de grupos radicales a los cuales ustedes siempre obvian en el debate. Y, por lo tanto, hay que conjugar el derecho del acceso a la vivienda con la defensa de la propiedad privada. Y a los problemas sociales lo que hay que dar son soluciones sociales, eso sí, sin perjudicar al propietario. Hay que dar salidas sociales, laborales, y también, ¿por qué no?, soluciones habitacionales del parque de vivienda social. Pero no podemos legalizar la ocupación, porque, si no, estamos dando un mensaje equivocado. Estamos dando un mensaje de que, si tienes una necesidad, ocupa, que la Administración te lo regulariza, y ese no es el mensaje más apropiado que se puede dar desde una administración. Sobre la ocupación delictiva, a la que ustedes solo hacen referencia, solo a ese tipo de ocupación por parte de las mafias, evidentemente, hay que luchar contra ellas. Todo el peso de la ley; policía también, si hace falta. Y además hay que contenerla, porque es un tipo de mafia que se aprovecha de la necesidad de las personas. Pero con el movimiento okupa su postura es la de hacerse el sueco: ni la mencionan, ni la ven, ni hacen mención a ella en su moción. Y es un movimiento violento, violento en sus ocupaciones, violento en los desalojos, que crea un gran número de problemas en la convivencia en el entorno en el que están, ocupaciones privativas del espacio público, y que incluso llegan a realizar actividades económicas sin permisos ni licencias: fiestas, conciertos, actividades de bar... Y aquí nadie dice nada; pero esto no lo mencionan. Para muestra, lo que pasó esta semana en el Ayuntamiento de Barcelona con su grupo. Saben que en el Ayuntamiento de Barcelona el grupo de Colau, los Podemos de Colau, hicieron un reglamento, pues, para dar protección a los okupas ante supuestas actividades ilegales que iban dirigidas contra ellos. Si hay una actividad ilegal, evidentemente se tiene que luchar contra ella, ahí estaríamos de acuerdo. Lo que no se puede hacer es poner la policía al servicio de los radicales, porque la pregunta es: ¿Quién protege en Barcelona, a los propietarios, de los okupas? ¿Quién los protege? Se presentó una moción para dejar sin efecto este reglamento, la presentó el Grupo Popular y, por suerte, se ganó. ¿Cuál fue la posición del PSC? ¿Votó a favor? ¿Votó en contra? ¿Se abstuvo? Se ausentaron. No se atrevieron a sentarse, a votar y a dar la cara. Eso es lo que hacen ustedes con el movimiento okupa: ponerse de lado y hacerse el sueco. Evidentemente, ante problemas sociales la Administración ha de dar soluciones sociales. Contra la ocupación de mafias y los radicales, tolerancia cero, y también, a los propietarios, asesoramiento y respaldo por parte de la Administración ante el perjuicio y el asalto a su propiedad. Muchas gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Molt bona tarda a totes i a tots. Bé, la moció que ens proposa el PSC consta de tot un seguit de punts. El primer, en la seva redacció original, ens semblava prou raonable, perquè sol·licitava un increment de la fiscalitat aplicada sobre els habitatges buits. I pensàvem que la mesura té sentit, sobretot en la perspectiva de mobilitzar-ne un nombre molt rellevant que segueix sense complir la seva funció social, que es degrada i que acaba sent el vector d'altres problemàtiques. Segons el Registre d'habitatges buits, tenim a Catalunya uns 40.000 habitatges propietat de grans tenidors, que es troben en aquesta situació. La consellera, en el decurs de la interpel·lació, evocava el compromís de les entitats financeres de cedir, mitjançant conveni amb l'Administració pública, uns 3.960 habitatges, dels quals la Generalitat ja disposaria d'uns 2.000; una xifra significativa, certament, però que ens diu, alhora, que hi ha molt de camp per córrer. Tanmateix, la transacció en què ha acabat el primer punt de la moció, en lloc de subratllar o de posar a l'ordre del dia la urgència d'aquestes mesures de pressió per mobilitzar aquest parc d'habitatges ho dilueix en un estudi a sis mesos vista, en el qual es consideraria la utilitat o no, l'interès o no d'incrementar aquesta fiscalitat. Diguem que a nosaltres ens hauria agradat votar el punt número 1, ens abstindrem en aquesta nova redacció, perquè ens sembla, justament, que és diluir allò allí a on caldria posar elements d'urgència i de mobilització. El segon punt subratlla la urgència de disposar, per poder desplegar eficaçment la Llei 4/2016, d'un nou reglament, amb qüestions que ens semblen relativament raonables, que estan bé, no?: la necessitat d'adequar els habitatges a les característiques de les famílies, la necessària avaluació dels serveis socials, etcètera. Tanmateix, hi ha un parell d'apartats que nosaltres pensem que haurien de ser discutits i que nosaltres no els aprovarem, no els votarem favorablement. Així, per exemple, nosaltres hem demanat la supressió de l'apartat 2.6, que fa referència a unitats familiars que tinguin algun dels seus membres pendents de regularitzar la seva residència. Nosaltres no veiem en quin sentit caldrien desenvolupaments específics del reglament davant de situacions d'aquest tipus. Es tracta d'introduir criteris restrictius pel que fa a l'accés al dret a l'habitatge? En casos d'irregularitat de persones immigrants, sobretot situacions d'irregularitat sobrevinguda, l'estabilització de la situació residencial representa, al contrari, un factor d'arrelament cabdal per resoldre aquesta situació administrativa. Aquests casos necessiten, al nostre parer, un tractament social adient, i no pas una finestra reglamentària especial i, encara menys, restrictiva, pel que fa a la provisió d'un dret de ciutadania com és el dret a l'habitatge. Tampoc entenem massa bé el sentit de l'apartat 2.7, que es refereix a les famílies separades a on hi hagin menors pendents de sentència judicial o de custòdia. És impossible preveure totes les casuístiques que es poden produir, i encara menys per la via d'un reglament; el més assenyat, creiem, seria remetre'l als criteris dels serveis socials i a la cura especial que han de tenir de les persones amb major risc de vulnerabilitat, començant pels menors, i adequant, en conseqüència, la gestió dels recursos residencials per part de l'Administració. Finalment, hem arribat a una transacció sobre el punt 2.8, que al nostre parer és acceptable en la mesura que intenta conservar l'esperit de la Llei 4/2016, sobre la prioritat o el respecte a les persones que segueixen els camins necessaris, adequats, per accedir a una «vivenda de protecció social, i que no poden ser, aquests drets, menystinguts per ocupacions d'aquest tipus. No està de més precisar que aquest posicionament demana, com es diu, la necessitat de que aquestes unitats familiars tinguin una avaluació dels serveis socials per tenir cura de totes les situacions que es puguin presentar. Però, per tot plegat, nosaltres ens oposem seriosament i resoludament a que es mantingui el punt 4. I, des d'aquest punt de vista –no se'ns enfadi, senyor Terrades–, nosaltres aquí defensem la línia PSOE canal històric. Al Congrés dels Diputats, el PSOE va votar amb el nostre espai polític contra l'admissió a tràmit de la proposició de llei que defensava el PDECAT, i que va rebre el suport del Grup Popular i de Ciutadans i del PNV, que proposava entrar en una via de judicialització d'un determinat tipus d'ocupacions. Nosaltres pensem que el que cal és justament un abordatge social, pensem que el que cal fer és atacar l'arrel del problema, que són els bancs que no mobilitzen l'estoc de pisos que tenen a la seva disposició, que, al contrari, davant de situacions d'ocupació mafiosa recorren al recurs de donar diners per mantenir aquests pisos buits i fer fora les famílies, eh?, amb la qual cosa perennitzen el problema, el cronifiquen, i, a més a més, contribueixen al manteniment d'aquests màfies. És en aquest sentit que nosaltres pensem que cal incidir i que cal actuar. Per tant, nosaltres votarem clarament en contra del punt 4. Després demanarem la votació separada dels punts esmentats.
Gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé, bona tarda a tothom. Gràcies, presidenta. Consellera, consellers, diputades, diputats, bé, la moció que avui ens presenta el Grup Socialista entenem que és, diguem-ne, oportuna en temps i forma, perquè l'actualitat així ens hi porta. Jo no sé si és per casualitat o no, senyor Garriga; jo..., per exemple, de l'actualitat en els mitjans, també surten ocupacions i actuacions al diari del meu municipi, de Mollerussa, i li asseguro que no té res a veure amb el debat, amb el fil del debat que estem portant avui aquí. I, per tant, diguem-ne que potser la suma de problemàtiques, diguem-ne que són..., jo penso que en aquest cas sí que són casualitats, perquè també podríem parlar de la Llagosta, Mataró, Mollerussa..., n'hi ha d'altres que hi estan passant i que s'està actuant aquí. I penso que la realitat del món local, diguem-ne, és una realitat que hem de tindre consciència de que existeix, i és per això que és l'èxit de la 4/2016, que és que introdueix per primera vegada, en el seu article 4, apartat j, la definició de «situació d'ocupació sense títol habilitant. I diu el següent –diu: «La situació en què es troben les persones o unitats familiars en risc d'exclusió residencial, a què fa referència la lletra e –que ho especifica– «i que ocupen, de manera continuada i sense títol, un habitatge que constitueix llur habitatge habitual. Aquesta llei, la 4/2016, aprovada per unanimitat per aquesta cambra, avalada jurídicament pel Consell de l'Advocacia de Catalunya, consensuada per les diferents entitats municipalistes del país, torna a ser actualitat per l'amenaça de poder estar suspesa pel Tribunal Constitucional, perquè el Govern del Partit Popular, doncs, l'hi vol portar. Això entenem que és inadmissible i –em perdonaran– sembla una provocació no només per a aquesta cambra, sinó també per a la gent que és més vulnerable. Perquè, de fet, caldria que ens n'anéssim a recordar el nom, el títol de la Llei 4/2016, que és el següent, que és: «Llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones amb risc d'exclusió residencial. És per això que jo avui aquí emplaço tots aquells grups parlamentaris i partits polítics que permeten amb la seva complicitat, amb seus silencis, amb les seves abstencions o els seus suports que hi hagi un Govern del Partit Popular que tingui aquestes intencions de portar la llei a recórrer al Tribunal Constitucional. Nosaltres demanem que es posin al costat de la gestió de la realitat, que és complexa, i no al costat de la paranoia legislativa que de manera compulsiva aflora en cada llei que surt d'aquest Parlament. Entenem que aquesta moció que presenta el Grup Socialista surt, emana de la 4/2016, i, de fet, en la disposició final quarta, en el seu apartat cinquè, hi posa que s'ha de desplegar un reglament en el termini d'un any. Amb aquesta voluntat de que no sigui un any, que sigui anterior, es fa aquesta moció per intentar desglossar quines línies podria seguir aquest reglament. Però en els temes d'habitatge –com molt bé s'ha recordat aquí–, en aquest Parlament, s'acostumen a acordar els grans temes i hem d'intentar buscar grans consensos. Avui en aquesta moció entenem que no hi haurà un consens al cent per cent possible en els punts. Tot i que vam arribar a un consens molt important en la llei, que era..., i anava a dir que mai l'ocupació podia ser lo pas previ de poder tindre atorgat un habitatge, perquè això suposaria un flac favor també a tota aquella gent i a aquelles entitats socials i públiques que treballen per poder aconseguir, pels canals habituals, el dret a l'habitatge. Per això enteníem que per a gestionar la urgència i l'emergència calia tindre la consideració molt bé de què estem parlant quan estem parlant d'ocupacions que tenen aquest risc d'exclusió, que són fruit, diguem-ne, de la necessitat, i no de la voluntat d'ocupar per ocupar. Per tant, aquest era un gran tema que vam poder consensuar ara fa, potser encara no, tres mesos. Tot i això, el nostre grup votarà –el de Junts pel Sí– diferenciat en el punt número 4. Però la notícia no és que el nostre grup voti diferenciat, la notícia és que aquest punt es presenti promogut pel Grup Socialista, que fa una setmana va votar en contra del mateix punt en el Congrés dels Diputats. Això és el que és realment sorprenent, i encara és més sorprenent quan aquest punt, a sobre, es va aprovar, per tant, la presa en consideració es va portar a terme i, per tant, està en tràmit i, per tant, ja podria decaure automàticament perquè no tindria sentit la seva aprovació. I aquí ve la segona pregunta: potser es manté aquest punt perquè hi ha una necessitat també de visualitzar en el món local socialista català que realment necessitem eines i instruments per poder actuar en casos d'emergència. És la pregunta que ens fem i la resposta, que la fem automàticament. Des de Junts pel Sí hem presentat deu esmenes; deu esmenes que pràcticament totes, amb matisos, s'han pogut anar acceptant. Unes perquè ens remeten a la Llei 4/2016 i d'altres perquè ens remeten a diferents marcs normatius existents catalans, eh?, o a actuacions que es fan des de l'Agència d'Habitatge. Tenim la certesa que el tema de les ocupacions serà un tema recurrent en els propers mesos. Cada cop tenim més responsables municipals, entitats socials, associacions veïnals, diguem-ne, societat en general, que posen de manifest aquesta preocupació, ara sí, en forma de problemàtica. I creiem que hem de saber trobar la manera justa de protegir la propietat, d'ajudar a qui ho necessiti, i de trobar la manera possible de combatre les màfies que, sense escrúpols, s'aprofiten de la vulnerabilitat d'aquells a qui hem de fer entendre i donar a conèixer que han de saber trobar la resposta en l'Administració i no a participar d'accions delictives, a vegades sense voler-ho i sense buscar-ho. És per això que aquesta moció espero que contribueixi a prendre consciència, a anar parlant del tema, i a grans trets nosaltres hi donarem suport. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Solsona. A continuació té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputats, diputades, consellers, consellera. Bueno, esta moción que nos presenta el PSC fija la mirada en tres aspectos que son causa o derivada de los problemas relacionados con la vivienda. El primer aspecto que trata es la necesidad de reducir el número de viviendas vacías, aspecto para el que se propuso el impuesto al que votamos favorablemente, porque entendemos que la vivienda debe cumplir una función social y las viviendas vacías no la cumplen. A favor, pues, de que se analice la efectividad de este impuesto para poder tomar las determinaciones oportunas. Si tenemos un instrumento, qué mejor para mejorar la calidad de las políticas públicas que hacer seguimiento de sus instrumentos. El segundo aspecto que aborda la moción tiene que ver con la regularización de las ocupaciones sin título habilitante en viviendas públicas de entidades o gestionadas por la Administración. Antes de nada, desde Ciutadans queríamos manifestar que toda ocupación famélica, toda ocupación que se produce fruto de la necesidad social, es la consecuencia de la falta de atención y previsión de los poderes públicos en materia de vivienda de la que los distintos gobiernos que hemos tenido son los máximos responsables. Y a esa situación social hay que darle una salida. Más adelante me detendré en ello, pero en este apartado queríamos manifestar que no vemos claro lo que apuntan los puntos 2.10, 3 y 3 bis de la moción ni que haya que diferenciar o tengan que tener un trato diferente aquellas viviendas que son titularidad de la Administración y las que son gestionadas por esta cuando han sido cedidas por grandes propietarios o entidades financieras. El tercer aspecto en el que se pone foco es la necesidad de regular mecanismos legales para poder recuperar de manera inmediata las viviendas ocupadas que son propiedad de particulares, entidades sociales o administraciones públicas. Son conocidos los casos de personas que se han ido de vacaciones y al volver les han ocupado la vivienda; también los casos de viviendas que son de titularidad pública, han sido adjudicadas y no han podido ser entregadas por haber sufrido una ocupación ilegal. Nosotros sí que pensamos que hay cuestiones en las que es necesario tener instrumentos que permitan dar solución por la vía de urgencia, pero pensamos que esos mecanismos legales para solucionar estos problemas de manera urgente tienen que atender también a otras casuísticas que no están aquí contempladas. Por eso hemos propuesto una enmienda al punto 4, de manera que estas medidas urgentes pudieran ser acogidas por parte de todos aquellos que acrediten que la ocupación les causa un perjuicio personal, patrimonial o social con independencia de cuál sea la titularidad, porque pensamos que lo que se tiene que abordar son los efectos que causa la ocupación y no tanto la propiedad. Y además, pues, también hay que buscar mecanismos, aunque aquí, en la moción, solo se anuncian, y se han anunciado en la exposición, para luchar contra las mafias que hacen negocio con las ocupaciones de viviendas y que se aprovechan de la necesidad de personas que lo pasan mal. En cualquier caso, las medidas anteriores no son suficientes para reparar la grieta que tenemos con el asunto de la vivienda. En Barcelona y otros lugares el precio de la vivienda y los alquileres ya está al alza, y con unos salarios y una precariedad laboral preocupantes. No se puede hablar de acceso a la vivienda sin atender también esas cuestiones. Para nosotros las políticas de vivienda son instrumentos que sirven para la cohesión social y para combatir la desigualdad. Por eso defendemos un cambio de modelo y disponer de un parque público de vivienda destinado al alquiler asequible con el que reducir la estratificación social, económica y cultural. Ayer se aprobaron unos presupuestos, y quiero aprovechar que está la consellera Borràs para señalar algo que dijo en comisión. Si me tiene que corregir ya me corregirá, pero dijo en la última comisión que «mai s'havien destinat tants recursos com ara a polítiques d'habitatge, y eso es mentira, es falso, es un intento de engañar a la ciudadanía y hay que señalarlo. Porque la realidad es que lo presupuestado actualmente para políticas de vivienda no es ni la mitad de lo que presupuestó en 2009, que fueron más de 800 millones. Recordarán que en nuestra moción de vivienda proponíamos que se invirtiesen 1.000 millones de euros al año porque tenemos los objetivos de la ley 18/2007 que no se están alcanzando. Eso sí, claro, todo lo que ha sido el elemento aglutinador del acuerdo entre la CUP y Junts pel Sí para aprobar estos presupuestos han sido lo de la consulta ilegal, declarada ilegal por el Consell de Garanties Estatutàries y el Constitucional, porque eso es lo que les importa y les concilia, la estrategia procesista, unos intereses que atentan contra las políticas sociales y contra el bienestar de los ciudadanos porque lo que hacen es detraer recursos públicos que podrían destinarse a vivienda para promover el separatismo. Y mientras ustedes sigan con ese proyecto político, lo que están haciendo es dejar de lado a todos aquellos ciudadanos que sufren los desahucios o sufren las necesidades sociales. Pero bueno, luego podrán hacer ustedes grandes discursos, ¿eh?, luego dirán que tenemos un problema de que se usurpan los recursos para el bien común. Bueno, pues los primeros que usurpan los recursos para el bien común son todos los que están, ustedes, aquí sentados. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Sanz. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. No hem acceptat les esmenes que planteja el Grup de Catalunya Sí que es Pot ni les que planteja la CUP - Crida Constituent perquè, en el fons, el que ens estan proposant és una carta de naturalesa a l'ocupació d'habitatges, i nosaltres no hi estem d'acord, eh? Després, al final li acabaré d'explicar per què no hi estem d'acord. Tampoc les que ha presentat el PP, perquè van en sentit contrari. Vostès el que criminalitzen és totes les ocupacions i en el fons el que estan fent és defensar els interessos dels grans tenidors d'habitatge. I tot i que puc entendre el plantejament del diputat de Ciutadans, creiem que, com que en aquests moments hi ha oberta la ponència en el Congrés dels Diputats, aquests debats s'han de produir allà. I miri, la posició que hem mantingut nosaltres, senyor Rabell, per aclarir-l'hi, és una modificació legislativa restrictiva, que proposem que només afecti les persones físiques, les entitats del tercer sector social i administracions públiques amb habitatges destinats a lloguer social, eh? I això és el que defensem en aquest hemicicle. Perquè, sí, senyor Garriga, la tieta Antònia, quan es troba la casa ocupada i s'ha d'esperar dos o tres anys per poder arreglar la seva situació, no ho entén –no ho entén–, i d'això tots en som conscients, i aquesta és la casuística que hem d'intentar solucionar. I si no, els ho expliquin als veïns de la Llagosta que fa quinze dies, tres setmanes, havien d'entrar al seu habitatge i no van poder-ho fer, eh? Miri, jo el que comparteixo és el plantejament de l'alcaldessa de Madrid, la senyora Manuela Carmena, eh? Fa dos dies que va dir-ho, i ho subscric totalment. Que diu que el camí no és la coça a la porta, l'ocupació d'habitatges. Escolti, hi estic d'acord, no podem tenir ciutats, uns pobles de persones sense drets, de persones que resolen els seus problemes al marge de la llei, eh? El que hem de trobar és els mecanismes per regularitzar aquelles situacions sense títol habilitant. I el que hem de fer –i acabo, presidenta– és dotar de més recursos el pressupost de la Generalitat de Catalunya, que, per cert, vostès van aprovar ahir, on la quantitat que es destina a produir habitatges per a lloguer social és ridícula. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Terrades. Cridem a votació. (Josep Lluís Franco Rabell demana per parlar.) Per què em demana la paraula, senyor Rabell?
Per demanar vot separat, sí, dels punts 1, dels punts 2.6, 2.7 i del punt 4.
Gràcies. (Sergio Sanz Jiménez demana per parlar.) Senyor Sanz, per què em demana la paraula?
Votació separada, presidenta. Dels punts 2.10, 3 i 3 bis. Gràcies. [[Alberto Villagrasa Gil demana per parlar.]]
Senyor Villagrasa.
Sí, presidenta, para pedir votación separada. Por un lado, va a ser el punto 1, por otro 2 y 3, y el 4 aparte. Gracias. [[Joan Garriga Quadres demana per parlar.]]
Senyor Garriga.
Per demanar votació separada dels punts 3..., que és que n'hi han dos, de punts 3, no sé com...
És 3 i 3 bis.
No, i en acabat hi ha un altre tercer, posa aquí, no?
Ter.
Bé...
Tres, 3 bis i 3 ter.
Vinga, doncs, Doncs, votació separada d'aquests..., del 3, del 3 bis i del 4, si us plau. [[Remor de veus.]] No m'escolta la presidenta. [[Rialles.]] Sí?
Sí, sí. Ja estan demanats, sí. [[Marc Solsona i Aixalà demana per parlar.]] Senyor Solsona.
Per demanar votació separada del punt 4.
A veure. S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2, 2.6, 2.7, 2.10, 3, 3 bis i 4. Són tots aquests, eh? Per tant, farem aquestes votacions i després votarem la resta de la moció. Doncs, anem a començar la votació. Començarem votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 108 vots a favor, 11 abstencions... No, perdó: 10 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha quedat aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt 2.6. Comença la votació. El punt 2.6 ha quedat aprovat per 101 vots a favor, 8 en contra i 18 abstencions. A continuació votarem el punt 2.7. Comença la votació. El punt 2.7 ha quedat aprovat per 101 vots a favor, 8 en contra i 19 abstencions. A continuació votarem el punt 2.10. Comença la votació. El 2.10 ha quedat aprovat per 93 vots a favor, cap en contra i 35 abstencions. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha quedat aprovat per 84 vots a favor, 9 en contra i 35 abstencions. A continuació votarem el punt 3 bis. Comença la votació. El punt 3 bis ha quedat aprovat per 84 vots a favor, 9 en contra i 35 abstencions. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt 4 ha quedat aprovat per 86 vots a favor, 35 «no i 7 abstencions. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la seva resposta al problema de l'ocupació d'habitatges ha quedat aprovada per 118 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre justícia democràtica i estat autoritari de dret]] [[302-00125/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre justícia democràtica i estat autoritari de dret, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la té la paraula el senyor Benet Salellas. [[Pausa llarga.]] Gràcies per sortir en silenci i de pressa. Senyor Salellas, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, conseller, explicàvem en la nostra interpel·lació la profunda politització i pèrdua de la parcialitat dels alts òrgans de la judicatura, de la fiscalia i del Tribunal Constitucional. Però ahir vam tenir una interessantíssima notícia que espero que els companys i companyes del búnquer del 78, PSC inclòs..., doncs, suposo que també la van escoltar, i tindran en compte, no?, aquesta important notícia. Ho dic perquè després aquí al Ple venim a portar mocions sobre els drets LGTBI, sobre el bus d'Hazte Oír i fem grans proclames –és una pena que no hi hagi la diputada Marta Moreta– sobre la importància, no?, d'impedir la discriminació entre els drets de les parelles homosexuals. I ahir precisament vam saber que tenim un motiu de més per desobeir el Tribunal Constitucional, amb més convicció encara, perquè ahir es va designar president del Tribunal Constitucional una persona homòfoba; es va designar un magistrat homòfob. I es va designar, per tant, per presidir aquest alt organisme que ha de regir la vida legislativa d'aquest país, una persona que no només per les manifestacions que ha fet en tants espais..., que demostren, doncs, la seva vinculació amb la FAES i amb, diguem-ne, d'alguna manera, una condició que té a veure també, suposo, amb el fet que fos magistrat ja l'any 1975 i que, per tant, doncs, pertanyi a aquest terç de magistrats del Tribunal Constitucional que són jutges predemocràtics i als que ningú els ha demanat cap explicació, ni els ha, d'alguna manera, exigit cap adequació al marc constitucional, sinó que van continuar en el seu càrrec, tal com explicàvem l'altre dia, en el moment d'entrada de la Constitució. Però penso que és especialment interessant acudir al que publica el Butlletí Oficial de l'Estat, número 286, de l'any 2012, que publica la sentència del Tribunal Constitucional amb relació al matrimoni homosexual, en què, en aquell moment, una majoria del Tribunal Constitucional va avalar la constitucionalitat del matrimoni homosexual. Però hi va haver un magistrat que va fer un vot particular; aquest magistrat és, curiosament, qui presidirà ara el Tribunal Constitucional; curiosament un magistrat que ja va firmar totes aquestes sentències que cada dia ens venen a invocar aquí els partits del búnquer del 78 i que pretenen, amb aquestes sentències, tapar-nos la boca. Doncs, miri, aquest vot particular, que té frases, diguem-ne, dignes d'antologia, no?, on, per exemple, s'arriba a dir que, d'alguna manera, el matrimoni és una institució que era preexistent a la Constitució i que, per tant, la Constitució no podia retocar la institució matrimonial, que ens demostra efectivament que aquest senyor es mou en uns paràmetres preconstitucionals, on hi ha coses, suposo que també la indissoluble unitat d'Espanya, doncs, que són absolutament intocables i prèvies a la Constitució. Però hi ha frases, on, per exemple, doncs, deixa claríssim que «la unión entre personas del mismo sexo, pues, no es una institución jurídicamente regulada, no existe un derecho constitucional a este tipo de relaciones, porque las relaciones homosexuales no son equiparables con las relaciones heterosexuales entre personas de distinto sexo. Per tant, en aquesta separació, en aquesta discriminació que estableix del seu puny i lletra el mateix magistrat del Tribunal Constitucional, doncs, ens ve a explicar, per tant, el seu profund caràcter homòfob i el seu profund caràcter a favor de la discriminació. I, per tant, emplaço els grups del búnquer del 78 i aquells que defensen tant les institucions del règim que ens vinguin a explicar i a proposar totes aquestes mocions en defensa dels drets LGTBI, perquè nosaltres, també en aquest qüestió, igual que en tota la resta, continuarem desobeint el Tribunal Constitucional. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Salellas. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, la moció que discutim, i que ha estat finalment transaccionada, planteja un problema d'actualitat indiscutiblement, i més d'un cop n'hem parlat sota diferents perspectives, eh?, hem abordat al llarg d'aquesta legislatura el problema de la judicialització de la política. Aquestes últimes setmanes..., i prou bé que ho hem pogut veure amb les vistes orals i les primeres sentències pel 9-N; una situació certament inèdita, en què la celebració d'una consulta ciutadana ha derivat en una causa penal, i això hauria de fer saltar certament totes les alarmes. Un conflicte de naturalesa política no es pot resoldre davant d'un tribunal de justícia, i curiosament el mateix president sortint del Tribunal Constitucional, el senyor Francisco Pérez de los Cobos, ho reconeixia, certament tardanament. Però el problema és que l'actual ordenament jurídic defuig un reconeixement clar i explícit d'una realitat nacional que tanmateix roman profundament arrelada en el sentiment i en la consciència de la societat catalana. I l'aspiració a noves quotes d'autogovern i, per descomptat, la fita de la independència que una part de la societat catalana es planteja amb força, entrellacen amb aquest desig de reconeixement cercant en el fet nacional força moral i fonament de canvi. Assistim, doncs, i és aquest el problema que nosaltres veiem com a fons, a un xoc de legitimitats: una d'assentada des de la Transició que proclama la nació espanyola com a únic subjecte sobirà i una altra que pugna per emergir a partir d'una identitat que no troba encaix satisfactori dins d'aquesta nació de nacions. Aquest xoc de legitimitats està tibant totes les costures de l'actual ordenament constitucional, sobretot quan el Govern del PP intenta comprimir les aspiracions catalanes dins d'una interpretació restrictiva d'aquest ordre i desplaça la funció d'arbitratge del Tribunal Constitucional cap a un rol punitiu. En el seu dia, el mateix tribunal es va mostrar reticent a aquestes noves funcions que li atribuïa la reforma exprés promoguda pel Govern de Rajoy, pensada per fer de l'alta magistratura un ariet contra el procés independentista. El recent dictamen de la Comissió de Venècia assenyala aquest perill tot plantejant al mateix temps altres qüestions, com ara la necessitat de respectar els marcs legals establerts, que no convindria tampoc ignorar. Amb tot això volem subratllar que, com tantes vegades hem dit, aquest conflicte només es pot resoldre en un pla polític, articulant solucions des del diàleg i finalment –finalment– donant la paraula a la ciutadania. I aquí sorgeix la primera objecció, en la moció que es presenta, perquè al nostre parer aquesta moció, fins i tot transaccionada, tendeix a desenfocar la qüestió. Hi ha problemes en la magistratura espanyola, en la seva cultura jurídica, en la seva composició, sens dubte. I ho veiem a cada pas. En matèria social, que en parlem ben poc aquí, el pes que han guanyat els sectors més conservadors de la judicatura dins del Tribunal Suprem, per exemple, està erosionant seriosament, a través d'alguna recent sentència, qüestions tan fonamentals per a una democràcia com és el dret de vaga. I aquí en parlem poc. Però no té gaire sentit fer una radiografia apressada davant d'instàncies internacionals que probablement romandrien perplexes i impotents davant de l'allau de biografies i desautoritzacions que suggereix la moció. Els punts següents tampoc em semblen gaire operatius tal com estan formulats. Es tracta de reprovar el Govern del PP, i certament no ens en faltarien motius, tanmateix ens sembla més útil que una condemna retòrica –una enèsima condemna retòrica– fer una crida i una exigència a establir ponts de diàleg efectius entre el Govern de l'Estat i la Generalitat de Catalunya; un diàleg que, certament i contràriament a l'actitud del PP, no pot defugir totes aquelles qüestions que la societat catalana ha anat plantejant amb força des del 2010 sobre l'Estatut i que, malgrat el refús obstinat d'abordar-les per part del PP, van guanyant dia a dia audiència i pes dins de l'opinió pública democràtica espanyola. I d'una manera semblant tampoc treu cap a res demanar al Tribunal Constitucional que es desentengui de Catalunya quan la Generalitat té a hores d'ara un munt de recursos interposats davant d'aquest tribunal i quan cal passar per aquest tribunal si volem arribar a Estrasburg. I alguns volen arribar a Estrasburg, legítimament. Més raonable seria, més aviat, instar el Congrés dels Diputats a prendre en consideració el parer de la Comissió de Venècia per derogar una reforma que, en lloc d'enfortir l'autoritat i el reconeixement del Constitucional, n'ha fet actor bel·ligerant d'un conflicte que esdevé urgent reconduir a l'àmbit de la política. És en aquest sentit que nosaltres li hem proposat dues esmenes de substitució, insistint en la idea de que si la via judicial és un carreró sense sortida, tampoc té sentit fer de la magistratura, que necessita profundes reformes per estar a l'alçada de les exigències democràtiques d'un estat de dret, el terreny en què es lliuri un conflicte nacional. En aquest sentit, tampoc hauríem de voler polititzar la justícia. Si volem transformar l'ordenament jurídic o substituir-lo per un altre, el camí, hi insistim, és el de la construcció d'àmplies majories socials pel canvi, el de la generació d'espais de debat i de decisió democràtica de la ciutadania per impulsar les reformes necessàries. Finalment, caldrà triar entre el camí, sens dubte laboriós, per arribar a una consulta acordada, tal com proposa el Pacte Nacional pel Referèndum, o el camí d'una aventura incerta, plena de gestos tan abrandats com impotents. En aquest sentit, nosaltres ens abstindrem davant de la moció finalment consensuada o, millor dit, transaccionada entre Junts pel Sí i la CUP. Moltes gràcies.
Gràcies. Gràcies, senyor Rabell. A continuació té la paraula la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, bona tarda a tothom. Vull començar la meva exposició amb una reflexió que no per òbvia deixa de ser cada dia més menystinguda en la política espanyola: quan l'àrbitre deixa de ser independent i objectiu, el joc deixa de ser net. Malauradament, ens estem acostumant dia rere dia a actituds i resolucions de l'alta judicatura i la fiscalia espanyoles que ens fan posar vermells als juristes que encara creiem en els valors de la justícia. El cas més paradigmàtic, i alhora el més greu, per la importància de l'òrgan al qual afecta, és la ja absolutament barroera i descarada politització del Tribunal Constitucional espanyol. No és ja que els llocs vacants del tribunal siguin moneda de canvi entre els grups polítics del PP i del PSOE, sinó que, cada cop més, la parcialitat política és mèrit que sembla tenir-se més en compte a l'hora de nomenar els nous membres del tribunal i no la seva reconeguda competència, que és el que diu la Constitució. Malauradament, la política espanyola ha oblidat que el Tribunal Constitucional ha de ser el destí dels millors, no dels més obedients, i això ve de lluny. Recordeu les declaracions de Manuel Jiménez de Parga quan l'any 2003, ja com a president del Tribunal Constitucional, desqualificava les demandes d'Ibarretxe comparant-les amb un suposat comportament d'un imaginari lehendakari d'Oklahoma? O quan qüestionava l'abast de drets històrics de certes comunitats autònomes? Recordeu la imatge de l'exvicepresidenta del Govern María Teresa Fernández de la Vega renyant la presidenta del Tribunal Constitucional durant la desfilada de la Hispanitat de l'any 2007, quan ja estava en marxa el recurs contra l'Estatut? Recordeu el retard de tres anys, el 2010, en la renovació del tribunal com a resultat d'una paralització pactada pel PP i pel PSOE? No és que aquests partits no es posessin d'acord, és que van acordar saltar-se el torn de renovacions per congelar la composició del tribunal fins que aquest emetés la seva sentència sobre l'Estatut de Catalunya, amb el resultat que tots coneixem, demostració evident de la decreixent qualitat del règim democràtic. Per reblar l'escàndol, ara ja ni els magistrats del Tribunal Constitucional se n'amaguen, de la seva politització. Quan per defensar el seu president van decidir que pertànyer a un partit polític està permès entre els magistrats del Constitucional, és que tot està permès. Però ni això els ha semblat suficient. Ara han decidit convertir el tribunal en el braç executor de la més rància política anticatalana. Així, fa un any i mig les Corts Generals van aprovar la Llei orgànica 15/2015, que reforma la Llei del Tribunal Constitucional a l'únic efecte de tenir capacitat de perseguir càrrecs electes. Això sí, només càrrecs independentistes, tal com van confessar representants del Govern espanyol a la Comissió de Venècia després que aquesta emetés un dictamen on instava el Govern espanyol a reconsiderar aquestes atribucions. La mateixa Comissió de Venècia considera, com és evident, que amb aquesta reforma no es compleixen les garanties previstes per a un procés just de l'article 6 de la Convenció Europea de Drets Humans. Un cop més, veiem que s'és jutge i part. La competència sancionadora del Tribunal Constitucional per fer complir les seves pròpies resolucions és una anomalia que tan sols es preveu a països com Albània, Armènia, Moldàvia i Ucraïna, i és contrària als mandats democràtics que dona el poble. Però, hi insisteixo, això ja no ho atura ningú, a l'Estat. Ja no hi ha inhibicions ni vergonya democràtica. No hi ha problema, doncs, en que el Tribunal Constitucional hagi tingut com a president una persona militant del PP que afirma, quan deixa el càrrec, que la democràcia no consisteix a votar sobre tot i quan un vulgui. No passa res, tot és permès si és contra Catalunya. Jutges per la Democràcia [[veus de fons]] ha denunciat fa uns dies que el Consell General del Poder Judicial i el Tribunal Suprem han decidit no nomenar la magistrada Àngels Vives com a presidenta de l'Audiència Provincial de Barcelona, fent amb ella una purga ideològica, ja que és una dels trenta-tres juristes catalans a favor del dret a decidir. Així no és d'estranyar que la independència judicial espanyola figuri en el lloc 84 del 140 en el rànquing del World Economic Forum, per sota de països com el Marroc, el Pakistan, l'Iran, el Nepal, el Kazakhstan... I una darrera reflexió: si l'any 1978 l'Estat postfranquista hagués disposat d'una eina jurídica tan sectària com l'actual Tribunal Constitucional, hauria declarat nul·la la mateixa Constitució espanyola del 78, per molt que l'haguessin aprovat els espanyols en referèndum, ja que era contrària a las leyes fundamentales del reino, que era l'ordenament vigent. Finalment, vull expressar el nostre agraïment al grup proposant de la moció per haver-nos permès transaccionar-la. I la democràcia, senyores i senyors diputats, no és pidola, ni tampoc inhabilita cap opció política; la democràcia s'exerceix cada dia o es perd. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Castellví. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Matías Alonso, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, presidenta. I primer de tot, lamentar la referència de la senyora Castellví al professor Jiménez de Parga, un jurista eminent, un referent de la judicatura espanyola i, a més a més, un català d'ànima que va desenvolupar bona part de la seva carrera en aquestes terres catalanes. Però, bé, el soci preferencial d'aquest Govern ha presentat una moció que, diuen, va de justícia democràtica i estat autoritari de dret. Em consta que la Mesa ha tingut dubtes sobre l'admissibilitat del tercer punt d'aquesta proposta. Finalment, l'ha admès, per no furtar el debat, suposo que deu ser, però ja estem acostumats a fer debats estèrils. L'objectiu d'aquest punt concret no és un altre que menysprear, novament, en seu parlamentària, una institució fonamental del nostre ordenament democràtic. Junts pel Sí i el seu Govern estaran contentíssims de la proposta que se sotmetrà a votació; a més, sabem que l'han consensuada, i li donarà suport amb l'entusiasme a què ens tenen acostumats quan es tracta de vulnerar precisament això, l'ordenament democràtic. El bloc trinitari que dona majoria al Govern considera que qualsevol llei del nostre ordenament democràtic –sigui la Constitució, l'Estatut d'autonomia, qualsevol llei orgànica, una senzilla llei, un reial decret, un decret–, si no combrega amb rodes de molins, si no serveix la causa del separatisme, no és més que una llei injusta. No és l'únic motiu per deslegitimar de forma sistemàtica les lleis que conformen el nostre estat democràtic de dret, però avui dia, a Catalunya, n'és el principal, el que està en boca de tots els professionals del processisme, de tots els populistes que expliquen sopars de duro al conjunt dels ciutadans de Catalunya. Mirin, tot és millorable, fins i tot la qualitat de la governança de la nostra autonomia, o la governança de qualsevol autonomia, i, si més no, del mateix Govern d'Espanya. I la nostra obligació com a demòcrates i servidors públics al servei del conjunt dels ciutadans de Catalunya és treballar de valent per aconseguir aquesta desitjable millora de la qualitat democràtica al servei de tots. I el nostre estat de dret, el nostre ordenament democràtic, the rule of law, és perfectible i disposa d'instruments adients per millorar-lo, sense cap concessió als populismes que adulteren els principis essencials de les democràcies del nostre entorn: representació, divisió de poders i pluralisme. En aquest Parlament hi ha dos grups, almenys, que manifesten el seu populisme apel·lant de forma recurrent al mandat democràtic –que han rebut del poble, s'entén. Mirin, senyors de Convergència i Esquerra, integrats en aquest grup parlamentari que fa campanya a favor del «sí, en el «neverèndum, des de les darreres eleccions. A Catalunya, el 27 de setembre de 2015 hi van haver més de 4 milions de mandats democràtics, de vots de ciutadans que dipositaven la seva confiança, que volien ser representats per les diverses candidatures legalment constituïdes que ens hi vàrem presentar; gairebé el 75 per cent del cens electoral de Catalunya. Tots els diputats en tenim no un, sinó molts mandats democràtics, emesos per catalans que volen ser representats en aquest Parlament i que ho han de ser de conformitat amb les regles de joc democràtiques, de conformitat amb l'Estatut d'autonomia de Catalunya i de la Constitució. Per tant, legitimitat de representació, sí; usurpació del mandat democràtic que es pretén únic i uniforme, res de res. Perquè ni és legítim ni és democràtic. Aquest intent d'erigir-se en l'única opció que respon a la voluntat del poble tendeix al totalitarisme. Per tant, no, gràcies. Avui tornaran a carregar contra les institucions essencials del nostre ordenament democràtic i voldran anar a explicar sopars de duro arreu. Ja saben quin és el resultat, ho acaben de veure amb el dictamen de la Comissió de Venècia: les sentències dels tribunals constitucionals tenen un caràcter definitiu i vinculant i s'han de respectar per tots els òrgans i individus públics. Aquest és un corol·lari de la supremacia de la Constitució –Comissió de Venècia, Consell d'Europa–, aquesta és una veritat absoluta en una veritable democràcia. Fora d'aquesta realitat, populisme, tendències totalitàries i manca de democràcia. Vostès, senyors de la campanya permanent a favor del «sí en el seu «neverèndum per a la independència, estan atemptant contra els principis essencials de qualsevol democràcia del nostre entorn. Vostès estan en fora de joc permanent, i el linier té la bandera aixecada. Se'ls veu el llautó i ho saben. Això s'acaba, i tot se'n va en orris; un fracàs que se l'han guanyat a pols, però que, com sempre, pagarem entre tots. Senyors del Govern, conseller de Justícia, mirin de plegar aviat i deixin de fer el ridícul, si us plau, arreu del món. Per cert, votarem «no; no, gràcies. Perquè no només tenim molts mandats democràtics, sinó perquè tenim la veritable democràcia, the rule of law, molt present i estem aquí per defensar-la. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Alonso. A continuació té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, acabem d'assistir a un exercici d'allò més original, que segurament apareixerà en els manuals de seducció i de debat parlamentari, consistent en demanar als companys del búnquer del 78 que votin conseqüentment la moció que presenta la CUP després d'un exercici de, diguem-ne, denigració de les posicions polítiques del Grup Parlamentari Socialista, que resultat una mica contradictòria amb la petició de suport en l'exercici del vot en aquesta moció. No és que no hi estiguem avesats; el diputat Salellas sembla tenir una fixació amb el Partit dels Socialistes de Catalunya. Però deixi'm dir-li que la llei a la que feia referència, contra la que s'havia pronunciat el magistrat, en aquell moment, del Tribunal Constitucional i ara president és una llei impulsada per un govern socialista, eh?, i que el compromís dels socialistes i les socialistes de Catalunya i del conjunt d'Espanya contra la LGTBIfòbia és absolutament clar i meridià amb el suport absolutament a totes les normes que han sortit sobre aquesta qüestió. I vostès, aleshores, ens pretenen fer copartícips, per algun mecanisme de transferència que no acabem d'entendre, de les posicions que mantingui un magistrat del Tribunal Constitucional, ara president, amb el que no compartim absolutament res. Per tant, escolti, vostè veurà per quin mecanismes de transferència fa les coses, però no ens endossi a nosaltres posicions que no són les nostres en absolut. En segon terme, la moció era subsegüent a una interpel·lació al Govern i també, de manera curiosa, després no demana al Govern que faci res, eh?; després de la transacció no demana al Govern que faci res. Es demana en concret a la Sindicatura de Greuges l'elaboració en el termini màxim de vint dies d'un informe sobre un tema prou complex. Vint dies, potser, seran pocs; però no hi ha problema perquè, com que ja li anticipen quina ha de ser la conclusió, doncs, no hi ha problema perquè n'hi ha prou amb que copiï del primer punt de la moció. I si no li ha quedat prou clar amb el primer punt de la moció quin és el resultat que ha de sortir d'aquest informe, en el tercer punt de la moció ja es constata directament allò que es pretén que digui l'informe que s'encarrega en el primer punt. En el segon punt es fa una constatació sobre que el Govern espanyol, el conjunt del Govern espanyol, utilitza políticament el poder judicial en el conflicte democràtic contra Catalunya. I aquí veiem un exercici curiós també d'identificació de la posició pròpia amb el conjunt del país; una identificació a la que ens tenia més acostumat l'espai que ara ocupa parcialment Junts pel Sí, l'espai del pujolisme polític, que feia una identificació entre partit i país total i absoluta, i a vegades una confusió entre els interessos del partit i l'actuació del Govern que ens porta també a algunes qüestions interessants sobre la qualitat democràtica en clau catalana. I per últim, es demana que es traslladi al Tribunal Constitucional els continguts d'aquesta moció, i que tingui en compte el Tribunal Constitucional que a partir d'ara, doncs, no pot pronunciar-se, perquè és, evidentment, un tribunal polititzat i deslegitimat, sobre aquesta qüestió. La curiositat en aquest quart punt és que, com recordava el mateix diputat Salellas en la seva interpel·lació –que he llegit, diguem-ne, la transcripció per assegurar-me'n–, doncs, ja s'havia pronunciat la CUP dient que no reconeixia cap legitimitat a aquest tribunal. Potser és sobrer, aleshores, el quart punt; no cal repetir-li al tribunal allò que vostès ja li han dit de bell antuvi. Mirin, hi ha un problema seriós amb la qüestió del retrocés democràtic a Espanya i arreu. Les democràcies liberals –certament, democràcies incompletes des d'una perspectiva socialista i, fins i tot, socialdemòcrata– estan assetjades, d'una banda, pel domini de les polítiques neoliberals que la buiden del contingut socialment emancipador que, com deia Léon Gambetta, és allò que caracteritza més essencialment una democràcia, el fet de crear iguals, i no de reconèixer-los, i d'altra banda, tenallada pel replegament identitari que trenca i esqueixa les solidaritats. Aquí podríem parlar també del problema estructural de les democràcies d'economies globalitzades com la nostra, amb el trilema de Rodrik, però seria llarg. En qualsevol cas, respecte a les qüestions relacionades amb el Consell General del Poder Judicial, amb el Tribunal Constitucional, amb les formes de designació, el que calen són transformacions profundes dels mecanismes a través dels quals s'interrelacionen els tres poders de l'Estat. Però hi ha d'haver –hi ha d'haver– alguns mecanismes pels quals el legislatiu intervingui en algun moment en el poder judicial, a la inversa, i l'executiu, etcètera, i ho saben ben bé. El Grup Socialista ha denunciat la purga massiva de fiscals i ha dit que existeix una sospita generalitzada en les actuacions del fiscal general. El Grup Socialista ha denunciat també, i ha demanat investigar a fons, la policia política de Fernández Díaz, ha exigit a Interior que es depuri el Cos Nacional de Policia dels elements i de les estructures que hagin fet possible la seva existència, ha criticat durament l'actuació de De Alfonso i ha votat aquí la remoció del seu càrrec i del ministre Fernández Díaz per la manera en què pretenien abordar la qüestió catalana, s'ha oposat a la reforma del Tribunal Constitucional. Però res d'això ens farà avalar una estratègia de joc de legitimitats en què el que vostès pretenen és afirmar que Espanya no és una democràcia, que Espanya no està legitimada per parlar de democràcia i que, per tant, cal desconèixer absolutament tot el que vingui de cap institució del conjunt de l'Estat. No ens hi trobaran, en una estratègia de xoc de legitimitats, i em remeto: per a la solució respecte a aquestes qüestions a la intervenció que han fet molts dels nostres portaveus i a la intervenció que ha fet fa una estona el diputat Lluís Rabell. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, les diputades de la CUP, profetes de la terra promesa, ens proposen avui una epifania col·lectiva, una epifania mundial. Avui la CUP ens porta una moció que és molt més que una moció: és una revelació celestial. Insten la Generalitat a obrir bé els ulls als ciutadans del món sencer, perquè vegin el que ningú veu, fora del separatisme català: que Espanya és una dictadura. És aquesta una de les fal·làcies preferides del processisme, la que diu que Espanya no és una democràcia. És realment una peça més de la farsa processista, és marmotisme pur i dur. I els diem «no, «no, gràcies. El procés ja ha mort, perquè s'ha podrit de tant girar sobre si mateix. No molestin més. Els grups no processistes, els que estem a aquest costat de l'hemicicle, volem treballar, i volem treballar per a tots els catalans; així que, si us plau, no molestin més. Sincerament, a mi em sembla que aquesta visió d'Espanya forma part d'una subcultura endogàmica, autoreferencial, que necessita crear-se enemics per a sentir-se important, però que ignora la realitat, perquè aquesta no s'acomoda als seus prejudicis. Potser vostès viuen millor creient que Espanya és una dictadura i que estan lluitant contra una dictadura; potser això és el que omple la seva bombolla de superioritat moral, una bombolla infladíssima, però potser també només estan sobreactuant, perquè han d'amagar moltes coses. Sobreactuen per amagar que mantenen en el poder aquells que han governat Catalunya durant més de tres dècades, aquells que han influït decisivament en el que Espanya és avui, però també aquells que, com estem veient aquests dies, van construir un entramat mafiós –i els indicis són ben clars–, que considerava que comissions del 3 per cent de tota l'obra pública era fins i tot poca cosa. Potser també sobreactuen perquè volen amagar una realitat, i és que la CUP dona suport a uns pressupostos que fa dos anys haurien titllat d'inacceptables per neoliberals, salvatges, antisocials, «austericides i no sé quants conceptes més inventats per l'extrema esquerra. Fa unes setmanes la CUP ens portava una moció per a crear més alts càrrecs en l'àmbit de l'acció exterior, aquests càrrecs que cobren més que un ministre però que ningú sap el que fan. I ho han aconseguit –ho han aconseguit–: han multiplicat el pressupost del fals ministre d'acció exterior. I ho han fet a costa de deixar a zero –a zero– la partida per a les escoles bressol; molt, molt malament, molt poc social. La setmana vinent es compliran divuit mesos d'aquelles falses plebiscitàries i la CUP no haurà proclamat la independència, però això..., això sí, la CUP haurà passat de la jaqueta de pana a la poltrona amb una velocitat inusitada. Vostès ataquen, en aquesta moció, la justícia, ataquen la justícia perquè volen salvar la cara dels seus pares polítics. Faran de tot per evitar la justícia; fins i tot pretenen legitimar un conflicte parlant de resposta cruenta o d'hòsties que pariran terror. Mirin, ahir mateix una diputada de la CUP, en un discurs d'un minut, molt curt, contra els lletrats d'aquesta cambra, va expressar perfectament quina és la ideologia de la CUP i quina és la seva concepció de l'Estat, en un minut. Va parlar com si tot el poble català tingués una única voluntat i ella en fos la intèrpret. Va mostrar que entén la política a la Carl Schmitt, com una lluita entre amics i enemics. En aquest cas, va assenyalar com a enemics del poble –i ho va fer amb noms i cognoms– treballadors públics d'aquesta casa. Va menysprear totes les institucions que s'interposen entre la suposada voluntat del poble i el seu lideratge: el Tribunal Constitucional, el Consell de Garanties..., però també la democràcia representativa, encarnada en aquest Parlament de Catalunya. Es va creure, aquesta diputada, per sobre de les lleis que la resta de ciutadans hem de complir, però no l'aristocràcia política de la CUP. Tot això ho va dir una diputada d'un partit que obre les portes del Parlament a un condemnat per pertinença a banda armada i les tanca als pensionistes veneçolans a Catalunya. Tot això ho va dir una que creu que tots els que no pensen com ella són autoritaris, feixistes o falangistes. Mirin, Winston Churchill deia coses brillants, eren brillants fins i tot aquelles coses que mai va dir, però que se li atribueixen. Una d'elles era que els feixistes del futur s'anomenarien a si mateixos «antifeixistes. I el futur d'aquella frase ha arribat i està en aquest Parlament de Catalunya. [[Aplaudiments.]] Abans d'anar acusant a tothom d'autoritari, potser les diputades de la CUP s'haurien de posar davant d'un mirall. Finalment, tinc una mala noticia per a vostès: Espanya és un estat de dret –no és Veneçuela, en aquest cas– i la violència es perseguirà, igual que es persegueix la corrupció; no amagaran una cosa amb l'altra. Aquí no hi haurà conflicte, aquí es farà justícia. I vostès, cupaires, tenen la mateixa legitimitat per a donar lliçons de democràcia que els seus pares polítics, que en donaven d'ètica quan Banca Catalana. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Milián. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Benet Salellas.
Gràcies, presidenta. Conseller, em sap greu que ens hem desviat una mica del tema, i la meva resposta, per tant, haurà de ser en el mateix sentit. La meva obsessió pel PSC la vaig explicar ahir. El que passa, que quan l'explicava no sé si els membres del grup parlamentari m'estaven escoltant; i allà em remeto. En qualsevol cas, totes les preguntes que es feia el diputat Pedret, crec que les ha respost ell mateix en la seva resposta, que jo comparteixo, tots els arguments que ha posat sobre la taula, quan explicava quin és el concepte de democràcia en el que ens hem mogut tradicionalment el socialisme i la socialdemocràcia. I precisament des d'aquesta perspectiva és des d'on nosaltres llegim que Espanya no és una democràcia. I penso que en aquest sentit l'anàlisi probablement és compartida, amb l'única diferència que el Partit dels Socialistes, doncs, ho constata i continua participant-hi, i nosaltres, a més a més de constatar-ho, el que fem és..., intentem fer un pas endavant per proposar una manera de canviar aquesta situació; potser equivocadament, però és la que nosaltres hem trobat. En qualsevol cas, totes les consideracions que ha exposat, en via d'esmena podríem haver-les discutit i haver-les incorporat. Però, malauradament, això no ha estat així. I llavors dues qüestions sobre la referència constant al totalitarisme que s'ha fet, i a l'autoritarisme. Nosaltres hem llegit moltíssim Hannah Arendt, que penso que és una de les persones més legitimades o una de les autores més legitimades de la història contemporània per parlar de quins són els orígens i les causes del totalitarisme. I penso que és important valorar les seves conclusions en matèria d'obediència i de desobediència a la llei. Ens en parla moltíssim, d'això, Hannah Arendt, amb relació al totalitarisme. I finalment, sobre qui són o no són els nostres pares polítics, és que penso que ratlla el patetisme que se'ns digui que els pares polítics de la CUP són els responsables de Banca Catalana. [[Remor de veus.]] És a dir, és no tenir ni idea de qui són els pares polítics de la CUP, de quines són les formacions polítiques amb les que s'ha construït la Candidatura d'Unitat Popular des dels anys setanta, des dels anys vuitanta, que sempre –sempre, sempre– hem estat precisament a l'altre costat d'on estaven els responsables de Banca Catalana. I li donaré una explicació de per què van absoldre els de Banca Catalana. Sap per què? Precisament per tots i cadascun dels motius que nosaltres denunciàvem en la nostra interpel·lació: perquè la judicatura d'aquest país no ha estat més que al servei del manteniment dels interessos de l'oligarquia que representen Banca Catalana i vostès. I nosaltres som exactament al bàndol contrari. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Salellas. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a votar la Moció sobre justícia democràtica i estat autoritari de dret. Comença la votació. La Moció sobre justícia democràtica i estat autoritari de dret ha estat aprovada per 71 vots a favor, 51 en contra i 9 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regeneració democràtica]] [[302-00126/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regeneració democràtica, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula el senyor José María Espejo-Saavedra. [[Remor de veus.]] I els demano, ja ho saben, com sempre, que surtin de pressa i en silenci, si us plau, perquè puguem continuar amb la sessió. [[Pausa.]] Senyor Espejo, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, conseller Romeva, consellera Bassa..., hoy de nuevo, aunque a algunos no les guste, aunque supongo que al conseller encargado de la materia no le guste tampoco, toca hablar de regeneración democrática, toca hablar de corrupción, no de gobernanza del deporte, no de asociacionismo, no de voluntariado, que está muy bien, pero no, hoy toca hablar de corrupción –de corrupción. Y toca hablar porque desde el Govern, desde el departament del señor Romeva –ya se lo dije en la interpelación–, no se ha hecho ni se hace nada en materia de lucha contra la corrupción. Se lo dije cuando le interpelé. Y le interpelé, al señor conseller, y en quince minutos no supo decirme una sola medida que haya puesto en marcha específicamente para luchar contra la corrupción. En fin, se habló de deporte, se habló de asociaciones, que, insisto, me parece bien, pero creo que es evidente que cuando la gente habla de regeneración democrática no se está refiriendo precisamente al voluntariado o a la gobernanza del deporte. Yo dije que me parecía bien pero que no lo entendía, o que lo entendía, más bien –que lo entendía–, porque es complicado luchar contra la corrupción cuando se aparece cada día ensalzando al señor Mas, que es el presidente de la Convergencia del 3 por ciento, de la Convergencia que según cada vez más testimonios recibía mordidas a cambio de adjudicaciones de contratos públicos, la Convergencia de las sedes embargadas, la Convergencia que se sienta en el banquillo de los acusados por beneficiarse de las corrupción. Es complicado; es complicado, y entiendo que no se haga. Pero se puede. Y como el conseller no lo hace –como el conseller no lo hace–, por eso traemos hoy aquí esta moción, para obligar al Govern, para obligar al conseller. Igual que se le tiene que obligar a ser transparente, y al final, aunque sea mal y a regañadientes, acaba cumpliendo, pues, con la corrupción igual: si el Parlament le obliga, a lo mejor acaba cumpliendo. Y para esto sirven las mociones, para que el Parlament inste al Gobierno a cumplir lo que muchas veces, como en este caso, no quiere cumplir. En fin, se puede, aunque se esté en el Gobierno de Convergencia, aunque le moleste al president, aunque le moleste a la señora Munté, se puede luchar contra la corrupción desde el Gobierno. Y en los diferentes puntos de la moción pedimos esto: que desde el departamento competente se hagan menos viajes, no ya para rodearse de falangistas, sino para reunirse y pedir ayuda a xenófobos y ultraderechistas, y más medidas para atajar a la corrupción, que según las encuestas es uno de los principales problemas: medidas concretas –medidas concretas. Saben que Ciudadanos ha presentado una proposición de ley de protección de los denunciantes, pero antes de que esa ley entre en vigor o de que Junts pel Sí se niegue a votarla, pues, pedimos al Parlament que obligue al Gobierno que ponga en marcha medidas en este sentido, medidas que abarcan también la cooperación entre los diferentes agentes administrativos de la Generalitat y de la Administración del Estado. Y en este último caso parece que vamos a poder incluso llegar a un acuerdo para que alguna medida en este sentido, al menos alguna, salga adelante. Medidas también más que necesarias como la separación de los cargos políticos imputados por corrupción política, que nosotros hemos exigido en todos los acuerdos de investidura firmados tanto con el Partido Popular como con el Partido Socialista. La eliminación de los aforamientos políticos. Si todos estamos de acuerdo, o por lo menos la mayoría de este Parlamento como así parece, pues modifiquemos las normas en este sentido. Y entiendo que esto se aprobará, por lo que no debe suponer ningún problema. Otra medida concreta: adaptación de códigos de conducta de la Generalitat para detectar las diferencias injustificadas de patrimonio. Algo que es importante no solo para detectar los casos de corrupción, sino también para evitar que se produzcan. Cuantas más dificultades pongamos a los que quieren robar el dinero de todos los ciudadanos, menos corrupción habrá y menos recursos públicos serán necesarios para combatirla. Y, por supuesto, y esto es un punto de esta moción, no podíamos dejar de hablar en una moción que habla de corrupción también de transparencia, y cuando se insta al Gobierno que tiene un departamento de transparencia. Se puede presumir mucho de los premios que se reciben sobre transparencia, pero la transparencia no son premios, son hechos –son hechos. Y el Departament de Transparència ha acreditado que no es transparente, que tienen que venir de fuera a obligarle, que no es proactivo. Y eso no lo dice ninguna asociación, lo dice el órgano de garantía del derecho al acceso a la información, que declaró el derecho de diputados de este Parlament a ser amparados frente a la actuación de ese departamento. Y por eso pedimos..., de hecho, pedimos a este Parlamento que exija al Departamento de Transparencia que sea verdaderamente de transparencia, y más cuando se refiere a los derechos de los diputados de la oposición. La lucha contra la corrupción y en favor de la transparencia empieza por aplicarse el cuento a uno mismo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espejo. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., bien, nosotros hemos presentado una enmienda clarísima a esta moción entre otras cosas porque creemos que es importante que cuando uno presenta una moción sea coherente incluso con lo que defiende su propio partido en todos los sitios de España. No creo que sea Ciudadanos ahora quien ahora, habiendo acusado a muchos partidos de defender una cosa en un lugar y otra cosa en otra, es decir, tener el «efecto puente aéreo, se decía en aquel entonces, ahora es el «efecto AVE, pues cambie el discurso según sea en el Congreso de los Diputados o sea en esta cámara legislativa. Esa enmienda en concreto consistía, precisamente, en aplicar aquello que Ciudadanos defiende en el Congreso de los Diputados, que es que aquellas personas o aquellos cargos políticos que se hallen incursos en un procedimiento judicial derivado de una imputación por corrupción y que finalmente se les abra juicio oral tengan que dimitir, pero no antes; no antes por muchísimas cuestiones: por presunción de inocencia, porque muchas veces una imputación responde a indicios pero no a pruebas contundentes que permitan llevar a juicio. Y, precisamente aquellos que creemos en el estado de derecho consideramos que eso es esencial, ¿no? Porque luego la restitución del buen nombre y del honor de una persona que se dedica a la política como a cualquier otra actividad es muy difícil de restaurar después de haber protagonizado el banquillo de las noticas mediáticas día a día. Y es precisamente esa enmienda la que hemos presentado. No sabemos si Ciudadanos va a aquí en este Parlamento catalán a estar en contra de la propia propuesta y proposición de ley que se aprobó en el Congreso de los Diputados a instancias suyas. Estamos esperando a que nos digan el qué, pero supongo que por coherencia aceptarán esa enmienda. Dicho lo cual, y entrando en el resto de la moción, nosotros entendemos que en la cuestión de la corrupción es evidente que no podemos hacer discursos vagos, prometer que la corrupción es un hecho absolutamente atajable en cuanto se regule y se sobrerregule más sobre lo mismo, porque, en definitiva, es una cuestión que atañe muchísima condición humana y es verdad que la legislación resulta un impedimento, pero eso: solo un impedimento. Estamos dispuestos des del Partido Popular a mejorar esa regulación sobre la corrupción, cuando además durante toda esta legislatura hemos hecho leyes de transparencia, hemos modificado el Código penal, hemos creado una oficina de recuperación de activos para aquellos casos en que cometiéndose delitos de corrupción y llevándose a juicios se intentara recuperar ese dinero público que ha sido sustraído a los españoles con ocasión de esa corrupción, y, por tanto, efectivamente, tal y como hemos hecho en esta legislatura, estamos comprometidos a mejorar toda aquella legislación que tenga que ver con corrupción. Además, hemos firmado un acuerdo en el que evidentemente pues nos comprometemos, efectivamente, a instar esa mejora y a contar con el consenso del resto de fuerzas parlamentarias para conseguir ese fin, que al final viene a ser «dificultemos legislativamente que aquellos que con ocasión del ejercicio de la noble tarea de la política aprovechan esa circunstancia para enriquecerse o bien personalmente o bien a sus familiares. Dicho lo cual, y con respecto a la moción presentada, es verdad que algunos puntos los vamos a votar a favor, pero sí que queríamos hacer una reflexión: tanto el punto 1, el punto 2 –el 3 es el enmendado–, como el punto 4 y el punto 5 requieren algo más que una declaración de voluntad, no solo en este Parlamento, sino también en el Congreso de los Diputados. Requiere el compromiso de otras fuerzas políticas. [[Veus de fons.]] Sí, señor Fernando de Páramo, el compromiso de otras fuerzas políticas. ¿Por qué? Porque se requieren modificaciones legislativas importantes. Y en esto no tenemos ningún tipo de remilgo en decir que, de acuerdo, podemos avanzar en ello. Se requiere la modificación de la LOREG, del Código penal, la Ley del ejercicio del alto cargo de la Administración del Estado, se requiere la modificación de la Ley general tributaria, se requiere la modificación de la Ley de enjuiciamiento criminal, se requiere la mejora de la Ley de transparencia, la regulación exactamente de las bases de régimen local... En fin, se requiere un compromiso que alcanza algo más que a un simple partido que lo propone, que me parece estupendamente, y a otro que coge el guante y dice «de acuerdo, sino que requiere el consenso y modificaciones, que, además, incluso, afectan a la Constitución. Con lo cual, respecto de esta moción presentada, nuestro partido desde luego va a dar apoyo a determinados puntos, pero a otros no les va a poder dar apoyo, y esperemos que en término y en réplicas sobre aceptación o no de enmiendas se nos aclare si Ciudadanos está dispuesto a asumir en esta moción aquello que defiende en el Congreso de los Diputados.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació té la paraula el senyor Gerard Gómez del Moral, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, estem davant d'una nova moció de Ciutadans, que és veritat que potser és que jo soc, potser, una mica gafe, no?, que es sol dir, però és cert, perquè, clar, cada..., fem una moció de Garantia juvenil la setmana després de que tractem el tema en la Comissió de Polítiques de Joventut; parlem de joventut la setmana després que justament resolguéssim també en aquella comissió; i avui tenim una moció sobre regeneració democràtica la setmana després d'aprovar un document de 76 pàgines, amb més de 250 mesures, aprovats, doncs, per la majoria dels grups, més de 260 propostes amb un alt grau d'unanimitat, on tots els grups vam fer un treball durant més d'un any per acordar 260 mesures. I vostès, doncs, ens presenten 6 mesures..., bé, doncs, suposo que per fer la foto, per fer el pim-pam-pum polític que tant els agrada, no?, que tant els encanta, com ja hem vist, diguéssim, en el discurs inicial. Perquè, clar, vostè i el senyor Espejo deien: «No, perquè a vostès no els agrada parlar de corrupció ni de transparència. No, mirin, és que vostès s'equivoquen: a nosaltres ens encanta parlar de com evitem la corrupció, de com millorem la nostra democràcia i de totes les propostes que implementem per tenir un sistema democràtic de qualitat, com volem i com estem impulsant. Potser són vostès que es confonen. Perquè aquí vostès presenten moltes propostes en matèria de corrupció, i ho celebrem. I saben per què ho presenten vostès aquí? Perquè hi ha una majoria parlamentària que els aprova la immensa majoria de les seves propostes. Perquè vostès poden pactar amb Junts pel Sí, perquè Junts pel Sí té el compromís de treballar per evitar la corrupció; però, en canvi, vostès estan donant suport al Govern del Partit Popular i al Congrés de Diputats, on hi ha la majoria de competències de les propostes que vostès plantegen, no plantegen re –no plantegen res–, i vostès estan aguantant el Govern del Partit Popular, que és el govern més corrupte que hi ha hagut a la història de l'Estat espanyol. [[Aplaudiments.]] Per tant, no vinguin aquí, si us plau, a donar lliçons. Perquè vostès són allò de ni de izquierdas ni de derechas, no?, del centro y tal, liberal, tot molt modern –tot molt modern, tot molt modern–, i suposo que deu ser això, ni d'esquerres ni de dretes, perquè no tenen problema amb pactar amb les esquerres dels ERE, d'Andalusia; perquè no tenen problemes de pactar amb les dretes del cas Púnica, a Madrid; perquè no tenen problemes d'aguantar el Govern de Múrcia, que està passant per judici, i perquè aquest, aquest, no?, el cas Bárcenas i tal, és al que vostès donen suport des dels seus escons, des de la seva trentena d'escons que tenen al Congrés dels Diputats. I això és, potser, el que a vostès els confon. I per això vostès celebren i porten aquí mocions, perquè aquí, al Parlament de Catalunya, les mocions s'aproven, i al Congrés espanyol, on vostès són tan influents, no s'aproven. No s'aproven perquè estan donant suport a un govern que ha fet el que ha fet i que seguirà fent el que seguirà fent. Per tant, nosaltres estem encantats –encantats– de parlar de corrupció. A nosaltres ens agrada poder posar mesures concretes en el tauler polític català, i, per tant, proposar millores. Ja l'hi he dit: més de 260 –més de 260–, que nosaltres vam votar a favor a la immensa majoria de les propostes que es van aprovar. I, per tant, no tindrem inconvenient en aprovar, una altra vegada, la majoria de propostes que vostès plantegen sobre protecció de denunciants, sobre el mecanisme de corrupció –que, per cert, vostès han acceptat la nostra esmena–, sobre els aforaments, sobre els codis de conducta. Perquè hi estem d'acord, i, entre altres coses, perquè ja ho fem. I, per exemple, les denúncies anònimes ja estan a l'Oficina Antifrau, sortosament; és un mecanisme nou que s'ha implementat i que està publicat en el portal de la transparència. I vostès venen a dir que si no es fa res, que si no sé què i que no sé «quantos. Bé. Vostès crec que es fixen poc en el que es fa. I precisament per això tenim unes de les lleis de transparència, sortosament, més avançades d'Europa; i per això impulsem i implementem diferents mesures i hem treballat durant un any en moltíssimes mesures a la comissió, a la Cemcord, que, suposo, aviat, no?, també, aquestes conclusions arribaran, doncs, aquí, en el Ple del Parlament. I, per tant, vostès intenten fer aquest pim-pam-pum polític, segurament per després intentar penjar postals, fer vídeos, etcètera, que és perfectament lícit i és fantàstic –i és fantàstic, i és fantàstic. Però aquí intentem fer política, i com que nosaltres volem fer política i nosaltres intentem trobar solucions, per això nosaltres hi donem suport; però no acceptem la seva demagògia. I vostès fan demagògia quan pugen a aquest faristol i fins i tot diuen: «No, perquè vostè es reuneix amb l'extrema dreta, i perquè vostè no sé què. Però, clar, és que vostès s'han d'aclarir. Perquè vostès tan aviat ens diuen que som de Chávez i que som de Venezuela i que som de Cuba i després ens diuen que som l'extrema dreta. Vostès que, sí, van a manifestacions amb gent falangista, perquè es porten allà i es veu el jou i les fletxes, però si hi han fotos publicades. I a vostès els cou molt això, els cou molt. Però la realitat és tossuda –la realitat és tossuda. I com tan tossuda és, vostès en el Parlament de Catalunya plantegen mocions per fer propostes per revertir i evitar la corrupció i el Grup Parlamentari de Junts pel Sí que tant critiquen per aquest motiu, els donen suport, perquè nosaltres, espero que com vostès, estem d'acord en evitar i en lluitar contra la corrupció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Gómez del Moral. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller..., veig que hi ha molta animació aquesta tarda. Mirin, nosaltres bàsicament en la majoria de punts que ens proposa el senyor Espejo, li donarem suport. En alguns, ja li avanço que no, li explicaré el perquè. No li donarem suport perquè nosaltres creiem, ho hem defensat públicament, que la corrupció és intrínsecament incompatible amb la democràcia, i que ens obliga a tots plegats a adoptar un seguit de mesures des de la transparència, efectivament; a una regulació més acurada de la contractació pública, atès que la contractació pública té un paper molt sensible, com un dels focus principals de la corrupció, no?; a millorar els organismes de control, a una vigilància encara molt més atenta de la que s'està portant; a la lluita contra el frau fiscal; a la lluita contra els paradisos fiscals; a la indispensable sanció dels autors. I, com a societat –i nosaltres com a diputades i diputats també ho hem de fer– ens invita, aquesta situació, a fer una profunda reflexió i a un canvi a una cultura que a vegades ha estat massa comprensible amb les corrupteles, que al final acaben esdevenint corrupcions més grans, no? Que cal protegir des de les institucions, des del Parlament de Catalunya, i que cal procedir a una regeneració de la qualitat democràtica, no?, mitjançant l'adopció de diverses mesures i reformes, que tornin a posar el bé comú, l'interès general, la persona, no?, en definitiva, en el centre de la preocupació i de l'acció política. Cal un enfocament ètic i no pas cínic de la política, també quan es controla, senyor Espejo, el Govern, eh? –també quan es controla el Govern–, que sigui, justament, capaç de contribuir a una construcció d'una societat més justa, més igualitària, més decent, més digna, perquè la corrupció té un caràcter absolutament dissolvent de la democràcia. I si a sobre els instruments dels que disposem, doncs, són institucionalment febles, o hi ha la percepció de que són institucionalment febles, no fem un favor ni a la transparència ni a la lluita contra la corrupció. Per això, aquesta és una de les qüestions que es van abordar en la Comissió d'Estudi contra la Corrupció, que ha acabat, ja ha clos els seus treballs, ara fa una setmana. Però és que, prèviament, en aquest Parlament, en les dues darreres legislatures, com a mínim hi han hagut tres comissions que, d'una manera global o d'una manera parcial, han atacat aquest fenomen i han fet tot un seguit de propostes, i que algunes s'han instrumentalitzat a través de les mateixes lleis, de la mateixa norma que aquest Parlament ha anat adoptant, no? Afrontar de manera seriosa aquesta situació, el comportament de tots nosaltres, resulta essencial per retornar també, des del nostre punt de vista, la confiança pública en les institucions democràtiques, en els servidors públics, siguin electes o funcionaris, i també ajuda a construir una societat menys comprensiva amb els tripijocs que a vegades hem vist, eh? És inexcusable –per anar acabant aquesta intervenció– que un càrrec públic imputat –«investigat, en la terminologia actual– per corrupció..., hauria de dimitir; ara, no deixa de ser una mesura personal. I, per tant, el que hem de buscar són mecanismes que no afectin el Govern, perquè aquesta és una proposta que li diu al Govern: «Faci això. No, no, aquest és un mecanisme que implica acords i consens entre les formacions polítiques i canvis legislatius, i alguns canvis legislatius que s'han de produir en aquests moments en el Congrés dels Diputats, eh? És per aquesta raó que nosaltres en aquest punt ens abstindrem, eh?, perquè creiem que cal construir consensos i no encàrrecs al Govern. Perquè també alguna de les qüestions que vostès plantegen aquí acaba sent contradictòria amb les resolucions que es van aprovar a la comissió d'estudi contra el frau. I, per acabar, amb aquests pocs segons que em queden, senyor Espejo, ha de convindre amb mi que aquesta moció que avui presenten és una moció oportunista, des del punt de vista que en el proper Ple, o en els propers plens, tindrem l'oportunitat de debatre, com abans s'ha explicat, 260 acords, resolucions, que afecten, justament, la lluita contra la corrupció i contra el frau. Gràcies.
Gràcies, senyor Terrades. A continuació té la paraula el senyor Albano Fachin, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bé, s'han dit bastantes coses, algunes que compartim. En primer lloc, nosaltres hem llegit els sis punts, diuen coses que compartim la majoria dels que estem aquí. És curiós que ho compartim tots i continua havent-hi corrupció, no?, perquè ho compartim i hem de veure efectivament què és el que estem intentant. Faré un repàs dels sis punts. Parlem de la protecció dels denunciants de corrupció, i aquest –algú ho ha dit abans– és un tema que s'està treballant en diverses administracions, des de l'ajuntament, des del Govern, des de l'Oficina Antifrau. Vull recordar que això no s'està treballant perquè algun grup polític hagi vingut aquí a posar-se una medalla; perquè recordo, per exemple, la iniciativa de la gent d'Xnet que sempre reivindiquen allò de «la ciudadanía lo hizo, no Ciudadanos, la ciudadanía lo hizo. [[Alguns aplaudiments.]] Es la gente que... El punto 2... «Mecanismes de col·laboració interadministrativa. Faltaria més. I faltaria més i segur que en falta més i cal més col·laboració administrativa. Hi estem d'acord. «Dimissió dels imputats. Bé, compartim també això. I ho compartim perquè des del nostre partit ho hem demostrat, que quan això passa no ens refugiem en aquesta presumpció d'innocència on es refugien tantes vegades els que manifestament no són innocents. Recordo el cas de Victoria Rosell, perseguida per un senyor que es diu José Manuel Soria; doncs, allà vam aplicar el que vam dir, i després, òbviament, la denúncia es va arxivar. Però vam complir. «La renúncia dels aforaments. Recordem, els aforaments, amb els que no estem d'acord, formen part d'un sistema que opera a tot l'Estat espanyol, començant –començant– per la inviolabilitat del rei d'Espanya, que és «irresponsable ante la ley, ho diu la..., és irresponsable o..., sí, irresponsable, i ho diu la Constitució, eh?, no estic dient que el rei sigui un irresponsable, ho diu la Constitució, no sigui que tinguem problemes; bé, com que estic aforat, tampoc, eh? [[L'orador riu.]] El punt número 5. «Vigilar els patrimonis. Molt bé; d'acord. El 6: «Despliegue de la normativa de transparencia. Despleguemos. Despleguem. Hi insisteixo, hi donarem suport, hi estem tots d'acord, em sembla que això sortirà bastant bé. Ciutadans podrà dir que tira endavant una sèrie de mesures contra la corrupció. Bé, és part del joc que estem fent aquí, mentre la ciutadania ho fa –mentre la ciutadania ho fa. Eh!, que en som tots responsables, eh?, moltes vegades. Però aquest tipus de moció, i aquesta reflexió l'he fet en altres moments i amb relació a altres mocions..., crec que, com tots diem, la corrupció és un fenomen molt greu, i, per tant, hem de ser molt curosos en no diluir, en no banalitzar, en no fer de la corrupció i de la transparència una eina més del joc polític i dels titulars. Que hem de treballar, per això estem aquí, i hem de treballar per solucionar aquestes coses, però crec que hem d'intentar superar coses com aquestes, no? Perquè sigui útil –o jo intento que sigui útil això que diem aquí–, perquè aquests cinc minuts que ens ha donat la ciutadania, doncs, intentaré que siguin útils..., vull convidar tots els diputats i diputades i la gent que pugui arribar a mirar això, que visiti una pàgina web que es diu llumsitaquigrafs.cat, que hi ha gent aquí que la coneixen molt bé, que també ha estat possible perquè «la ciudadanía lo hizo i perquè la ciutadania va ajudar que això fos realitat. I vull fer propaganda. Vull fer propaganda d'un llibre que es diu IBEX 35: Una historia herética del poder en España..., de un señor que se llama Rubén Juste. Y que cuando leemos este libro vemos que la corrupción es una cosa muy profunda, es una cosa que tiene que ver con la estructura misma de este Estado y que está totalmente enraizada en lo más profundo. Por eso, nuestras propuestas tienen que ir a lo profundo. Intentamos todos hacerlo lo mejor que podemos; profundicemos mucho más. Gràcies.
Gràcies, senyor Fachin. A continuació, té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, bona tarda. Quan el senyor Espejo-Saavedra presentava la moció, deia: «Hoy toca hablar de corrupción. Cada dia toca parlar de corrupció, i per això nosaltres ho fem cada dia. De fet, bona part de les nostres diputades, quan acaben les sessions plenàries llargues, com la d'aquesta setmana, se'n van a presentar Llums i taquígrafs; en aquest cas, avui, per exemple, a Tarragona. Si els seus companys de Ciutadans de Tarragona hi volen assistir, tindran una possibilitat, doncs, de fer un repàs a la corrupció als Països Catalans en els últims anys. Poso l'exemple d'avui, però això és cada dia. En el decurs de la setmana, en aquest Parlament, però fora d'aquest Parlament, sobretot en els ajuntaments i sobretot als carrers, nosaltres parlem de corrupció. Per tant, avui també estem disposades a fer-ho, perquè, hi insisteixo, nosaltres, com a mínim, ho fem cada dia; vosaltres, no ho sé. Deia vostè –que està bé, i que és la funció de l'oposició– obligar el Govern, no?, i exigir que el Govern sigui absolutament..., no ho ha dit amb aquestes paraules, però pugui ser avantguarda en la lluita contra la corrupció. Nosaltres, en això, també hi estem d'acord i també treballem en aquesta línia. El que no acabem d'entendre és que per obligar el Govern calgui fer un plagi, perquè jo crec que aquesta moció, bàsicament, és això. Ho han dit altres portaveus que m'han precedit: no s'aporta res de nou, si tenim en compte totes les conclusions que van ser debatudes i aprovades en el marc de la comissió; no hi ha res de nou. O, millor dit: sí, hi ha la possibilitat de que vosaltres o vostès corregeixin potser alguns errors comesos no en la votació d'ahir, que també, sinó en la de la comissió, eh? I aniré punt per punt per veure que potser el sentit és el de la correcció dels vostres propis plantejaments. Per exemple, el punt número 1 ja és el punt número 18 de les conclusions. Fins i tot, en el punt 18 es va més enllà, perquè nosaltres no volem només protegir funcionaris o treballadors públics que denunciïn, volem protegir totes aquelles persones –ciutadans, no partits, també fem l'aclariment– que denunciïn. Per tant, no veiem que la protecció s'hagi de restringir només als treballadors públics, però com que en les conclusions de la comissió ja hem aprovat la lectura extensiva, queda subsumit aquí i, per tant, reiterarem votant «sí. Però, hi insisteixo, que això, doncs, ja està aprovat en comissió. El segon punt, la veritat és que hem de votar que sí, perquè és nostre, el punt. El mecanisme català de lluita contra la corrupció i el frau el proposem nosaltres fa més de vuit mesos en una moció que vam defensar per combatre la corrupció; li hem retret al Govern que aquest mecanisme no estigui funcionant. Per tant, clar que votarem a favor d'un punt que vam presentar nosaltres mateixes. Tinc entès que vostès volien incloure forces i cossos de seguretat, en la transacció final cau aquest afegitó i, per tant, doncs, el mecanisme queda íntegrament com l'havíem plantejat nosaltres. El punt 3, el mateix: és ja el punt 13 de les conclusions. Demanen vostès que els càrrecs públics dimiteixin. Ens sembla bé. Està previst, hi insisteixo, en les nostres conclusions, el que passa és que crec que vostès en aquell moment van votar-hi en contra, eh? Ho tinc aquí, m'he anat repassant les votacions que vostès van fer... «Establir que la imputació judicial de qualsevol càrrec electe impliqui el cessament immediat i automàtic, es van abstenir. Com que deuen pensar, doncs, que ara és oportú votar-hi favorablement, doncs, per això ho presenten. El punt 4: «Impulsar canvis en l'actual legislació per limitar o eliminar els aforaments polítics, també està previst en el punt 19. Vostès hi van votar en contra. De fet, tenim una ponència oberta a punt de cloure que aborda també qüestions d'incompatibilitat i inelegibilitat i que també aborda aquesta qüestió. Punt 5: codi de conducta, també previst, punt 14 de les conclusions. És més, en el codi de conducta, nosaltres anàvem més enllà i fèiem referencia no només als càrrecs públics, sinó que també fèiem referència als operadors públics. També hem de requerir un codi de conducta per a aquells que exerceixen funcions d'administració pública, encara que sigui en clau d'externalització o subcontractació, model que vostès defensen moltíssim, model que alimenta, que augura, que aixopluga i que fa de paraigua en moltíssims casos a la corrupció. Punt 6. Jo crec que aquest és el punt estrella. Jo crec que aquesta és la veritable raó de la moció que vostès volen presentar. Perquè ens ho van dir un dia públicament: «No pararem d'exigir al senyor conseller Raül Romeva que faci públics uns memoràndums de la seva acció exterior. I vostès ho fan. Cada vegada que en tenen la possibilitat, en comissió o en plenari, ens fan votar aquest mateix punt. Ens sembla molt bé, la croada particular que vostès tinguin amb el conseller Romeva. Nosaltres no formem part del Govern; no ens impliquin, a nosaltres, en les seves croades particulars. I, per acabar, el títol li ve gran, a la moció. «Regeneració democràtica, en diuen vostès. Regeneració democràtica és una cosa que va bastant més enllà de sis punts. Regeneració democràtica és defensar el dret a decidir i defensar el referèndum; regeneració democràtica és no escudar-se en la Constitució per qualsevol debat que haguem de tenir. És abordar les causes profundes i no parlar només de corruptes. Parlem de corruptors, que aquests són els empresaris, aquest espai privat que segurament és el motiu pel qual vostès van néixer, per servir els interessos d'aquestes corporacions privades. Per això, quan vostès en diuen «llibertat el que volen dir és «subordinació als interessos del capital. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Gabriel. A continuació, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Espejo-Saavedra.
Gracias, presidenta. Estaba ahora mismo mandándome whatsapps con el señor Botín, un poco por el tema del IBEX, para ver si nos dan un poquito de dinero. Pero me ha dicho que no, que no nos van a dar nada, porque también... En fin, las mordidas que se pagan drenan los recursos. Yo, señor Gómez del Moral, entiendo que es duro para usted ir en la lista electoral del partido del 3 por ciento. Yo entiendo que es duro para usted. Yo sería incapaz. Pero, claro, salir aquí, una persona de Esquerra, a defender a Convergència, yo entiendo que es duro. Y en ese sentido, pues, mire, me solidarizo con usted. Yo creo que lo que les escuece a ustedes no es juntarse con partidos ultraderechistas o xenófobos, porque eso les gusta, es decir, eso lo hacen, eso lo piden. Eso, van allí y dicen: «Oye, que quiero reunirme contigo y darte la mano. Eso no les escuece, a ustedes. Se reúnen con ellos. Lo que les escuece es eso: es ser de Esquerra y tener que salir aquí a defender a Convergència. Eso les escuece, y yo lo entiendo. Mire, si quiere deshacerse de esta carga, yo le animo a pedir una comisión de la financiación de Convergència. ¿Está usted de acuerdo? Porque nosotros la hemos pedido, la comisión de financiación irregular del Partido Popular de Bárcenas. Y le ha escocido, al Partido Popular –le ha escocido al Partido Popular. ¿Usted y ustedes son capaces de hacer lo mismo con sus compañeros de Convergència, con su president? Háganlo –háganlo–, que no pasa nada, que se puede hacer si uno realmente se lo cree. Aunque les escueza, aunque les escueza a Convergència. Y en cuanto al Partido Popular, yo ya sé que Rajoy protege a los imputados de su partido. Pero, señora García, esto de los imputados también son lentejas –también son lentejas. Si habla de coherencia, que ha hablado de coherencia, diga al presidente de Murcia que dimita, que es lo que firmó, lo que prometió públicamente y lo que dice la ley de su comunidad –lo que firmó, lo que prometió públicamente y lo que dice la ley de su comunidad. Así que, de coherencia, pocas lecciones. Modificaciones normativas. Sí, hay que hacer muchas. Pero, sobre todo, lo que se trata de hacer aquí es un compromiso político. Y aquí hay seis medidas, que de las doscientas de la comisión de la Cemcord, ¿saben cuánto es? Un 3 por ciento. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espejo. Cridem a votació. Senyora García, per què em demana la paraula?
Presidenta, sí. Primer per al·lusions i després per demanar votació separada. Faig primer les al·lusions directes. Bé, a veure..., señor Espejo, uno puede cambiar de ideario cada vez que hace un congreso en su partido, pero no de principios. La línea ideológica y la actividad política que fija un partido se hace en la cámara donde se tiene competencia. Ustedes han negado una enmienda de este partido, del Partido Popular, que es una copia literal, ya se lo digo, una copia literal, de su proyecto de ley para toda España con respecto a la dimisión de aquellos cargos respecto de los cuales se abre juicio oral y el aforamiento. Eso se llama «incoherencia política, por mucho que les escueza. La votación agrupada sería del 1, 2 y 6; separada, del 3, y 4 y 5 se pueden agrupar. Gracias.
D'acord. Senyor Gómez del Moral, per què em demana la paraula?
Bé, igual que la senyora García, però en el sentit oposat, diguem-ne. Per alguna al·lusió i per demanar votació separada. Ho faig primer, si li sembla. Del punt 3 i del punt 6. Sí?
Sí.
I després per dir al senyor Espejo, que ara no el veig, però que deu estar... Ah!, ja, allà, perdó. Doncs que no, que nosaltres no tenim cap problema, no tenim cap problema ni de consciència ni de cap tipus. És més: jo l'animo, a vostè, perquè ho faci efectiu. Si tan en contra està de la ultradreta, deixi de manifestar-se al costat de gent..., deixi d'anar a actes on hi ha nombrosos dirigents d'ultradreta, fins i tot un dels líders de Fuerza Nueva. Jo li demano que ho apliqui vostè i no doni lliçons que no tenen cap lògica ni sentit en aquesta cambra. [[Aplaudiments.]]
Senyor Espejo, per què em demana la paraula?
Sí, por alusiones.
Trenta segons, senyor Espejo.
Sí, por alusiones del señor Gómez del Moral. Señor Gómez del Moral, ya sé la consigna esta: «A ver si les picamos, y tal. Pero los que se reúnen con ultraderechistas xenófobos a petición son ustedes, es el señor Romeva, es el conseller de Transparencia, que está en el Gobierno al que usted da apoyo. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
S'ha demanat votació separada... Els punts 1 y 2 es poden votar conjuntament? [[Pausa. José María Espejo Saavedra Conesa demana per parlar.]] Senyor Espejo, vostè no deurà demanar votació separada? [[Rialles.]]
No. Un moment. És per demanar la lectura del punt..., perdó, eh? Sí, dels punts 1 i 3 de la moció. Gràcies.
Els punts 1...
U i 3.
...de la moció. Abans de procedir a la votació, la secretària quarta els llegirà. Ara vegem les votacions separades. S'ha demanat votació separada dels punts 1 i 2, que es poden votar junts? [[Pausa.]] Sí. Després, del 3. El 4 i el 5 es poden votar junts? [[Pausa.]] Sí o no? [[Pausa.]] No. I el 6. Per tant, votarem junts només els punts 1 i 2, i els altres els haurem de votar separadament, d'acord? [[Pausa.]] Doncs ara procedirem a la lectura dels punts 1 i 3.
Sí; gràcies, presidenta. Punt 1: «Hasta la entrada en vigor de la Ley de protección de los denunciantes y otras medidas de lucha contra la corrupción, adoptar todas las medidas normativas pertinentes para garantizar la protección de los empleados públicos que denuncien los casos de corrupción. Dichas medidas deben garantizar a los denunciantes la confidencialidad y protección frente a posibles represalias. Punt 3: «Adoptar todas las medidas políticas pertinentes para garantizar que los cargos públicos catalanes que sean imputados en casos de corrupción dimitan de sus cargos públicos inmediatamente. Esta medida deberá aplicarse a diputados autonómicos y altos cargos del perímetro público de la Generalitat de Catalunya y todos sus organismos dependientes. Adicionalmente, dichos cargos imputados no podrán formar parte de listas electorales mientras no se demuestre su inocencia.
Gràcies, senyora Barrufet. Ara procedirem a la votació. En primer lloc votarem conjuntament els punts 1 i 2. Comença la votació. Els punts 1 i 2 han estat aprovats per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat aprovat per 43 vots a favor, 10 en contra i 78 abstencions. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. El punt número 4 ha estat aprovat per 120 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. A continuació votarem el punt número 5. Comença la votació. El punt número 5 ha estat aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 10 abstencions. I a continuació votarem el punt número 6. Comença la votació. El punt número 6 ha estat rebutjat per 60 vots a favor, 71 en contra i cap abstenció. I com que ja hem votat tota la moció... No votem la resta de la moció, que ja ha estat votada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç del primer any des de l'aprovació de la Resolució 17/XI, sobre la situació d'emergència social, la reactivació econòmica, la gestió pública i la necessitat d'una resposta institucional]] [[302-00127/11]] Per tant, passarem al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt número 17, que és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el balanç del primer any des de l'aprovació de la Resolució 17/XI, sobre la situació d'emergència social, la reactivació econòmica, la gestió pública i la necessitat d'una resposta institucional, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula el senyor Joan Coscubiela. I els dono les gràcies per sortir de pressa i en silenci. [[Pausa.]] Senyor Coscubiela, quan vulgui.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, en primer lloc, vull començar agraint als portaveus de tots els grups parlamentaris i també a la consellera Neus Munté l'esforç i la capacitat de diàleg que han mantingut en aquest tema, que ens han permès, encara que sigui in extremis, arribar a punts importants de transacció, i si no de desacord pactat, que tampoc està malament en algunes ocasions. I ho hem fet perquè crec que compartim, tots els que estem aquí, la importància..., que té que el Parlament faci un seguiment actiu dels acords que adopta, entre altres coses perquè l'avaluació de les polítiques és un element clau de la qualitat de la democràcia, i massa vegades..., ens acostumem a que el Parlament aprova coses que després ni tan sols fa el seguiment del seu compliment. Des d'aquesta perspectiva, doncs, és molt més important encara quan això afecta un tema com és el de l'emergència social, una emergència social que, no ho oblidem, crec que no ho oblida ningú, continua estant molt present en la nostra societat i que encara es fa més insuportable quan aquells que la pateixen –pobresa, pobresa extrema, pobresa infantil– senten parlar de recuperació econòmica sense que la recuperació econòmica els hagi arribat ni a la porta de la cantonada. En aquest sentit, és evident que difícilment hi podrà haver una solució al problema de la desigualtat i la pobresa si no hi ha un canvi radical en les polítiques socials, i també en les fiscals que permeti finançar aquestes polítiques socials. El dia d'ahir no va ser un bon dia. I com que no tot han de ser desgràcies, avui podem fer un pas endavant en aquest sentit. Aquesta és la preocupació que ens ha portat, al Grup de Catalunya Sí que es Pot, a presentar la interpel·lació, i com a conseqüència d'això a presentar una moció senzilla, simple. Ho vam dir en el seu moment, que tenia només dos apartats, que després amb les transaccions han augmentat a quatre, però crec que és governable. En el debat, la consellera Neus Munté, de manera legítima, com és obvi, va defensar el seguiment..., i alhora una valoració molt positiva del grau de compliment d'aquests acords. Nosaltres ja els vam expressar que teníem una opinió diferent, una opinió que no només nosaltres, sinó molts dels grups de la cambra i també les entitats socials, expressem al voltant d'aquest tema. I com que és evident que el que no té sentit és que ens discutim entre nosaltres llançant-nos raons i afirmacions contundents sobre qui és el que té la raó, aleshores no se'ns ha ocorregut una altra solució que demanar una cosa que ens sembla que és francament acceptable, i és que un any després de l'aprovació d'aquelles resolucions del Ple..., la Resolució 17/XI, del Ple d'emergència social, el Govern comparegui davant del Ple del Parlament, a fi i efecte de donar comptes, de rendir comptes del compliment d'aquesta resolució. Crec que, a més, el Parlament té el dret i alhora l'obligació de fer un seguiment exhaustiu i exigir comptes, perquè, en definitiva, «rendir comptes, «transparència, són dues paraules que no cal només declinar-les, sinó que cal practicar-les, i des d'aquest punt de vista em penso que si aquesta moció s'aprova, doncs, pot ser un bon exemple en aquest sentit. M'atreveixo a dir que fins i tot no hauria fet falta que ningú ho demanés, però, en qualsevol cas, bé siguin els camins si arriben a bon port, des d'aquest punt de vista. És per això que la primera part de la nostra moció tenia aquest objectiu: demanar que el Parlament requereixi al Govern que a petició pròpia comparegui en el Ple per donar explicacions d'aquest compliment. La segona part de la nostra moció situa el focus en el tema de renda garantida de ciutadania, que al nostre entendre, i de molts dels grups d'aquesta cambra, ha de ser el nou dret de ciutadania que actuï com un eix articulador de les polítiques socials. I ho hem fet perquè, malgrat que han passat divuit mesos, pràcticament, d'aquesta legislatura, continuem en aquest sentit –després de molts esforços per part de tothom, que jo vull reconèixer, però els esforços s'han de materialitzar d'alguna manera–, continuem en els mateixos termes que al començament de la legislatura, que vol dir al final de la legislatura anterior: tenim una iniciativa legislativa popular molt potent, que s'està negociant, que s'està discutint, però que de moment no veu la llum. I jo ho entenc, és difícil, és complex, s'ha d'articular, s'ha de finançar, s'ha de fer amb seguretat, però crec una empenta és absolutament imprescindible. I en aquest sentit hem insistit en un aspecte molt prudent, que és que aquesta renda garantida de ciutadania no pot ser una renda qualsevol, no és una prestació més; ha de ser un dret subjectiu, que es reconegui a tothom i li permeti la possibilitat d'exercir aquest dret, i alhora ha de ser un dret que percebin també aquelles persones que estan en situació de pobresa però que, en canvi, treballen. Curiosament, això fa un temps ens hauria estat impensable a nosaltres, però avui treballar i tenir situació de pobresa no són coses incompatibles; malauradament, la pobresa laboral és una realitat. I, per tant, creiem nosaltres, com creu molta gent, que la compatibilitat entre la prestació de la renda garantida de ciutadania i el fet de percebre per salari recursos per sota d'aquest llindar s'hauria d'establir, aquesta incompatibilitat. No ho pensem nosaltres: ho estan dient, ho estan reclamant sindicats, organitzacions com Justícia i Pau, Càritas, Cristianisme i Justícia, la gent que treballa amb els infants del Raval... Tota aquesta gent ho està demanant i nosaltres hem volgut portar la veu d'aquest realitat. Bé, hi han més coses. S'han presentat esmenes, les hem transaccionat, crec, pràcticament totes, i en tot cas després, en la segona intervenció, explicaré en quins termes ho hem pogut fer. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera Bassa, honorable vice..., consellera també del Govern de la Generalitat, diputats, diputades, la moció que presenta avui Catalunya Sí que es Pot, doncs, posa damunt de la taula dos temes relacionats, però a la vegada diferents; són dos temes importants, de molt contingut, i, per tant, intentaré ser esquemàtic, perquè voldria parlar una mica dels dos. El primer té a veure amb el Ple d'emergència social que vam fer en aquest Ple del Parlament l'any passat, a petició de Catalunya Sí que es Pot i del PSC, un ple d'emergència amb 273 mesures d'urgència que no ha tingut un compliment d'emergència ni d'urgència. Per tant, un any després, estem en una situació en la qual..., no només és l'opinió del grup parlamentari, sinó de la resta d'entitats socials i sindicals del país, que ens reclamen un major grau de compliment de veritat, i no només sobre el paper, del que van ser els compromisos que vam adquirir des del Parlament en aquell Ple d'emergència social. Unes resolucions, les que ens presenta el Govern, on es fa un recull de quins són els compliments d'aquelles mesures, que ens diu que estan al 80 per cent, que les accions, el 80 per cent, estan en curs o en aplicació, com si fos el mateix; i no és el mateix. Però si les analitzem al detall veurem com es fa realitat allò de que el paper ho aguanta tot. En posaré només dos exemples. Primer, una acció: «Treballar en una estratègia integral per erradicar la violència contra la infància; hi posa: «En aplicació. I ho justifiquen dient que han creat diversos grups de treball i el Comitè Interdepartamental de Seguiment dels Protocols d'Abusos Sexuals a Menors. Saben quantes vegades es va reunir el Comitè Interdepartamental de Seguiment dels Protocols d'Abusos Sexuals a Menors l'any 2016? Dues vegades –dues vegades. Això és vergonyós, és intolerable i és temerari. Segona acció: «Destinar una partida oberta i ampliable a la renda mínima d'inserció; hi posarà: «En estudi. En estudi? Els pressupostos que acabem d'aprovar està clar que no deixen una partida oberta per a la renda mínima d'inserció. No està en estudi, s'ha pres ja la decisió: no hi ha partida oberta per a la renda mínima d'inserció. Per tant, espero que amb la compareixença que es faci aquí tots els grups puguem analitzar detalladament quines són les accions que fan que s'hagin o no s'hagin acomplert aquells compromisos que va adquirir aquest Parlament. I voldria parlar de la renda garantida de ciutadania. Nosaltres hem insistit, com a PSC, en vincular la renda garantida de ciutadania al compliment dels programes d'inserció laboral i d'inserció social, perquè considerem que és la millor manera de fer que les persones que reben la renda garantida puguin sortir de la situació en la que es troben. Per tant, vinculem, més fins i tot del que es planteja actualment, que qui rep la renda garantida de ciutadania pugui i hagi d'accedir a itineraris d'inserció social i laboral. Perquè tan important és el debat econòmic, és a dir, quant rebran les persones en concepte de la renda garantida de ciutadania, com quines mesures tindran per poder sortir de la situació en la que es troben. Abans passava amb la renda mínima d'inserció que la gent rebia, lògicament, els diners, però no tenia capacitat d'accedir als cursos de formació laborals i socials. I això no és el que volem, perquè el que volem justament és apoderar la gent. Volem una renda garantida que formi, que doni eines, i no només diners, connectada amb el món laboral, que fomenti la corresponsabilitat, que acompanyi aquells i aquelles que el sistema ha deixat fora. Nosaltres creiem en una renda garantida que sigui un dret subjectiu tots els anys, no només l'any 2017, com proposa el Govern en la proposta que tenim. I per què no ho fa?, per què no proposa que sigui un dret subjectiu anys més enllà del 2017? Doncs, per qüestions molt, molt clares. És a dir, jo crec que el que s'està plantejant en aquests moments és una renda garantida que el Govern no pot finançar, però que té ganes d'arribar a un acord, i té ganes d'arribar a un acord per omplir el full en blanc de les polítiques socials que en aquests moments té el Govern de Catalunya. Mireu, hi han dos grans dubtes en aquests moments en la renda garantida; són, u, quant costarà, i dos, quantes persones es podran beneficiar de la renda garantida en els paràmetres que estem en aquests moments debatent. I aquesta mateixa setmana el sociòleg Benet Fusté feia una aproximació a partir de dades oficials. Ens diu que amb la proposta que tenim ara mateix sobre la taula, el primer any, més de 103.000 llars tindrien dret a la prestació i que l'any 2020, quan acabi, se'n beneficiarien 265.000 llars. Caldrien, per tant, 445 milions d'euros per fer front a la renda garantida l'any 2018 i 1.400 milions d'euros l'any 2020. Dit d'una altra manera, amb els pressupostos que acabem d'aprovar, que acabeu d'aprovar, que acaba d'aprovar aquest Parlament, no arribem ni a la meitat dels diners que necessitarem per fer realitat la renda garantida de ciutadania l'any 2018. Clar que l'any 2017, en dos o tres mesos, ens donarà marge per fer-ho, clar; però l'any 2018, no. I segurament per això plantegen vostès aquest dret subjectiu només l'any 2017, més interessats potser en arribar a les eleccions amb una pàgina feta dient que han aprovat la renda garantida que en fer realment un dret subjectiu i fer una alternativa a les persones que tenen dificultats. Gràcies.
Gràcies, senyor Moreno. A continuació té la paraula el senyor Chakir el Homrani, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, diputades i diputats, seré molt breu, perquè cinc minuts per parlar del que ens toca parlar, com que és un temps curt... I el primer que he fet a l'hora de pensar una miqueta en aquesta intervenció és recuperar una idea que se'ns va donar des de les entitats socials quan vam fer el Ple extraordinari. Se'ns va demanar mirada llarga –se'ns va demanar mirada llarga–, crec que tots recordem aquí a la..., com se'ns va demanar mirada llarga. I, és clar, penses: «Ens demanen mirada llarga, i en un any, després de que s'hagin fet informes bimensuals, després de que s'ha convocat la comissió de seguiment tres cops, es demana un altre debat, i dius: «Doncs, no sé si és mirada llarga, no sé si responem a la voluntat que ens plantejaven les entitats socials. És un element en què hem de reflexionar. He situat..., hi han hagut tres reunions de la comissió de seguiment, hi han hagut els informes de compliment bimensuals, i nosaltres no tenim cap problema, ho hem parlat i a les comissions de seguiment estan totes les entitats, estan els grups parlamentaris, és un espai ideal per poder retre comptes. I després podem discutir, si es considera que els informes s'han de modificar, s'han de generar nous indicadors, parlem-ho i busquem-ho i acordem-ho. Però, bé, aquesta és la mirada llarga, la mirada llarga és que porto dos minuts per passar del Ple extraordinari de pobresa que vam tenir fa un any. Bé. Mirada llarga. El segon punt en què s'ha centrat aquesta moció és amb relació a la renda garantida, renda garantida en la qual crec que ningú pot dir que aquest Govern no s'hagi arremangat, que aquest grup parlamentari no s'hagi arremangat i hagi buscat trobar aquests acords que ens permetin fer una superació de paradigma entorn de les polítiques de prestació social; perquè el que plantegem és un element molt potent, és una superació de paradigma. Ara, en el que sí que crec que hem de ser justos és en no convertir un debat molt complex, en el qual tots els membres que hem estat a la ponència sabem que hi ha ambicions molt diferenciades, en un debat maniqueu, de blancs i negres, perquè és molt complex i ens hem mogut tot el possible i seguim dia a dia negociant, conversant i buscant les solucions. Ara, hi han certes decisions que s'han de prendre d'una forma força, força reflexionada i amb molt de contingut. Quan parlem de la complementarietat en les rendes del treball, hem de ser conscients dels efectes que té sobre el mercat de treball, n'hem de ser conscients. Hem de ser conscients que el que estem fent és complementar salarialment des de l'Administració les empreses, i això té uns efectes, té uns efectes en el mercat de treball, té uns possibles perills. Igual que també hem de pensar, i en això estem d'acord, que la crisi i aquests anys han portat a una nova figura, que són treballadors amb uns ingressos que els porten a ser pobres. Vull dir, situar els dos elements, però decidir-ho en un punt d'una moció d'una, dues, tres, quatre, cinc, sis, set línies, com que és complicat –és complicat–, per l'efecte que té en l'economia submergida, de quina manera ho gestiones, és a dir... I és aquí on estem en el debat; hem tingut ponències que hem dedicat tota la ponència a discutir sobre el tema, estem... I som conscients de la complexitat i busquem la solució, però és el que situo, dius: «No ho sé. És igual que presentar en tres mesos el pla de simplificació administrativa i de racionalització de prestacions socials. Ho hem explicat per activa i per passiva: això s'ha de fer a mesura que tu vas implementant la renda garantida, perquè et permet veure el sentit de les altres prestacions un cop n'has generat una; perquè, si no, ens podem equivocar absolutament. Però, bé, ho hem intentat, hem intentat acordar... En alguns aspectes ens abstindrem, en la majoria d'aspectes, per una qüestió de serietat, perquè jo no puc dir que en un mes tindrem l'acord. Portem moltes reunions i estem molt a prop, però no puc dir-ho. Ni puc dir com quedarà l'acord; això serà una qüestió de tots plegats. Tampoc puc dir que en tres mesos tindré una planificació en la qual faig un refermament de tot el mapa de prestacions socials d'aquest país, perquè crec que és un tema bastant més complex. Però hem intentat buscar l'acord, hem intentat trobar aquest acord, però sí que a vegades ens saben greu visions simplistes i maniquees. Suposo que és inevitable; també suposo que tots ho fem, perquè en el faristol tens el temps que tens. Però en temes d'aquesta importància crec que hauríem de tenir més capacitat de trobar el debat de fons. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. El Pleno monográfico de emergencia social fue el primero en el que me tocó bajar a este atril, y quizá fue la ingenuidad de una diputada primeriza la que me hizo sentirme enormemente ilusionada y motivada, porque creí que las medidas que íbamos a debatir aquí ayudarían a mejorar la situación de las personas que peor lo estaban pasando. Mi grupo parlamentario presentó medidas para la reactivación económica, para blindar el estado social o para luchar contra el desempleo, con propuestas para combatir la pobreza infantil, para garantizar la igualdad de acceso a la educación o para reducir las listas de espera en sanidad. Se presentaron muchas propuestas desde todos los grupos parlamentarios y se aprobó una buena batería de ellas. Salí de ese Pleno con la sensación de que cuando hay una verdadera voluntad política se puede llegar a acuerdos que resulten beneficiosos para la ciudadanía, que se tradujesen en avances sociales. Pero poco me duró el ensueño porque acabó transformándose en pesadilla cuando el Govern presentó su primer informe de cumplimiento, que no era otra cosa que una tomadura de pelo; como los dos informes siguientes. Señor Chakir, tres informes en un año. Primer error: no han sido informes bimensuales, ha sido un informe cada cuatro meses. El último de estos informes dice que el 83 por ciento de las medidas están en curso o se están aplicando. Paparruchas, porque luego, cuando lees la letra pequeña, te das cuenta de que no es verdad, que no las están cumpliendo, como ha señalado el diputado Raúl Moreno. Es como si el informe estuviese escrito en dos idiomas diferentes, como si las medidas aprobadas estuviesen en klingon y la respuesta del Govern estuviese en romulano. Por no hablar de las medidas que manifiestan llevar un año en estudio. Y les voy a poner un ejemplo. Una de las medidas presentadas por Ciudadanos y aprobadas en aquel Pleno: fomentar el número de agentes de Mossos d'Esquadra destinados a la violencia de género. Y, desde entonces, estos informes afirman que esta medida se encuentra en fase de estudio. Yo me pregunto: ¿qué es lo que hay que estudiar al respecto? ¿Hace falta un año para ello? Es una verdadera tomadura de pelo que denota la falta de sensibilidad del Gobierno, en cuyo proyecto político no cabe acabar con el sufrimiento de los que peor lo están pasando. No es una prioridad para ellos, porque bien que cuando algo les interesa sí le dan prioridad; como, por ejemplo, las leyes de desconexión, que bien que las tramitan de forma urgente. Es evidente lo que les interesa y lo que no. ¿Dónde está la consellera de educación? ¿Dónde está el conseller de Salud? ¿Y la consellera Borràs? ¿Y el vicepresidente Junqueras? Estarán en su fábrica de ruedas de hámster o de bicicletas estáticas, porque aquí no les veo. Ahora bien, en las reuniones de seguimiento que se hacían en el Palau de la Generalitat, bien que veíamos a la consellera Munté y al vicepresidente Junqueras muy predispuestos a salir en la foto; reuniones que, por cierto, ya no se convocan; desde octubre no se ha vuelto a convocar ninguna porque, claro, no les salía a cuenta que tras cada reunión los grupos de la oposición y las entidades saliesen indignados a denunciar que nada había cambiado desde la celebración del Pleno. Ese y no otro es el modus operandi de un govern que no está solo en contra del Estado español, sino que está fundamentalmente en contra del estado social de derecho. Y, señor Chakir, segundo error: solo han sido dos reuniones de seguimiento, no tres. Y respecto al segundo punto de la moción, desde mi grupo parlamentario siempre nos hemos manifestado rotundamente a favor de una renta garantizada compatible con las rentas del trabajo. No podemos permitir trabajadores pobres con empleos precarios y parciales que, en gran medida, son mujeres solas con hijos a cargo, que se queden fuera del acceso a esta prestación. Y celebramos que otros grupos, como el Partido Socialista, vayan a votar a favor de ello, de esta renta garantizada compatible con las rentas del trabajo, porque eso significa que quizás estamos más cerca de que se puedan aprobar medidas como las que defiende Ciudadanos, como el complemento salarial garantizado; un mecanismo altamente redistributivo y realmente eficaz para combatir la pobreza de aquellas personas que, pese a trabajar, siguen sin cubrir sus necesidades más básicas. Desde Ciudadanos, votaremos a favor de esta moción porque queremos recuperar el espíritu del Pleno de emergencia social, queremos que se garantice el acceso a la vivienda, queremos que se abran los quirófanos por las tardes para reducir las listas de espera, queremos medidas efectivas para luchar contra la violencia de género y queremos una renta garantizada que no deje desprotegidos a los trabajadores pobres. Y por encima de todo, desde Ciudadanos queremos recuperar la dignidad de esta institución; una institución que, en vez de trabajar solo para unos pocos, como hace este Govern, trabaje para todos los catalanes y, en especial, para los más desprotegidos. Porque, como representante público que cobra un sueldo de los ciudadanos, lo que quiero es realmente trabajar para ellos y para hacer su vida más fácil y más cómoda, y no participar de un despropósito como el que ayer nos impusieron de forma caciquil dos grupos que no tienen mayoría social. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora De la Calle. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Vicepresidenta, consellera, bé, Catalunya Sí que es Pot ens presenta una moció; una moció amb dos punts molt clars. I la veritat és que, senyor Coscubiela, li agraeixo aquesta simplicitat però, a la vegada, la profunditat d'aquests dos punts que després, doncs, amb les esmenes del Partit Socialista han quedat amb quatre punts, no? I ja li he de dir que pensem que aquestes esmenes presentades pel diputat Moreno complementen molt positivament aquesta moció. Com dic, és una moció breu sobre la situació d'emergència social que viuen moltes persones i que necessiten rebre una resposta urgent per part del Govern. De fet, ja va quedar clar en la resolució aprovada ara fa un any, el març del 2016, on es tractaven diversos àmbits que van quedar agrupats en disset blocs, i vull fer referència especialment a aquest que instava el compliment i seguiment d'aquesta resolució, fruit de la proposta que vam transaccionar tots els grups parlamentaris, menys Junts pel Sí i la CUP. Una proposta que ens vam veure obligats a fer davant l'escàs compliment de les resolucions i acords presos en els plens extraordinaris celebrats al llarg de la desena legislatura. I concretament –i, ja dic, em remunto al març del 2016–, en aquesta proposta demanàvem crear en el termini de dos mesos una comissió de seguiment on participessin el Govern, els diferents grups parlamentaris i les entitats socials i professionals del sector. Ho hauran fet o no; hauran fet o no aquestes comissions, però també, a part d'això, demanàvem que es donés compte, en cadascuna de les comissions parlamentàries corresponents, del grau de compliment dels acords presos, i finalment, i per tal de que fos accessible a tots els ciutadans, que aquesta informació es pengés a la web del Govern. Bé, que jo sàpiga, vostès no han presentat davant cap comissió del Parlament cap informe, ni han explicat res. I en un any, doncs, hem vist –ja s'ha comentat– tres miserables informes, no?, documents de seguiment de les mesures aprovades en aquell Ple extraordinari. Només recordar que hi havia moltes propostes, eh?, la majoria –la majoria– tractaven sobre situacions d'emergència social. O sigui, estem parlant de fa un any, de situacions d'emergència social que a dia d'avui encara no estan resoltes. Dit això, estem totalment d'acord en donar suport a aquest primer punt per tal que es vingui a donar comptes de quin és l'estat d'aquella resolució, al marge del document elaborat aquest passat mes de gener, perquè d'aquesta manera els grups parlamentaris també podrem dir la nostra i aportar el nostre granet de sorra. Pel que fa als punts de la renda garantida, portem molt de temps, consellera, esperant que el Govern faci un pas endavant –un pas endavant– i, d'una vegada per totes, tingui la valentia d'arribar a un acord amb la comissió promotora de la ILP. Sabem que des de fa temps s'estan mantenint reunions entre el departament i els promotors; però de moment, que nosaltres sapiguem, no s'ha arribat encara a cap acord, no s'ha tancat res ferm. Per tant, sabem que hi ha avenços, que n'hi ha, però la realitat és que a 23 de març del 2017 encara no tenim la renda garantida de ciutadania que vostès van prometre. I el que es posa en qüestió aquí bàsicament, en aquest moció, són les rendes del treball. És a dir, que tinguin dret –ja s'ha dit, no?– a prestació encara que s'estigui treballant sempre que el sou sigui inferior a l'IRSC, i que actualment es troba en 664 euros i que, per cert, és un índex que es troba congelat des de fa molt temps. És cert que aquesta qüestió genera certa controvèrsia, no li ho negaré, en el sentit de que nosaltres pensem que ha de quedar molt clar –ho repeteixo: molt clar– en la llei que esperem veure aviat aprovada, que només es destini a aquelles persones que realment treballen a mitja jornada o a unes hores per necessitat, eh?; per necessitat, no per complementar els ingressos que ja arriben a la llar. I és evident que farà falta un control per part de l'Administració per evitar la contractació precària, fraudulenta, així com buscar els mecanismes per tal d'evitar que s'incrementi l'economia submergida. Sempre que sigui així, nosaltres hi donarem suport, ho repeteixo, perquè recordem que aquesta renda és per cobrir necessitats bàsiques, per a res més: cobriment de necessitats bàsiques. I sobretot, els demanem suport perquè les entitats socials més representatives així ho demanen. I en aquest sentit, vull fer referència a la Fundació ECAS, a Càritas i a Mans Unides, entre d'altres, que fan aquesta petició al Govern. I, finalment, ja m'hi he referit, no?, a les esmenes del senyor Moreno? Crec que enriqueixen la moció en quant a que es demana, doncs, que es pugui accedir a itineraris d'inserció social i laboral i que, per tant, l'Administració posi tots els mecanismes i tots els recursos per tal que això sigui així. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Xandri. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Josep Manel Busqueta, persona bastant citada en el Ple que ens ocupa, diu a L'hora dels voltors que per sortir de la crisi cal conjugar tres verbs: criticar, resistir i construir. Criticar i fer la foto del país és relativament senzill. Un país trencat per la crisi i per la desigualtat. La taxa d'atur juvenil està al 32,18 per cent en el quart trimestre del 2016,i el darrer informe del síndic sobre nutrició infantil assenyalava 50.000 casos de malnutrició i 750 de desnutrició. Al costat d'aquesta foto, la dels beneficis de l'IBEX 35 l'any 2016: 30.000 milions d'euros. I per què fem aquestes dues fotos? Doncs, perquè la desigualtat o la pobresa no és una fatalitat; la pobresa és producte de la desigualtat, allò que Ovidi resumia tan bé: «A tu t'han dat l'herència i a mi m'han dat la vida. Resistir: anem a conjugar el verb resistir, i això és el que seria la proposta com la renda ciutadana garantida o algunes de les mesures que s'aprovaren al Ple de pobresa. Senyora De la Calle: si s'aprovessin totes i es duguessin a terme, tampoc aconseguiríem revertir la desigualtat en aquest país. Per què? Perquè no s'ataca d'arrel aquelles coses que la provoquen. Anem per parts, però. A la moció hi ha dos debats que assenyalen directament dos dels esculls que té ara mateix la comissió promotora i el Govern a l'hora d'arribar a un acord. El primer debat, que ja ha sigut una cosa assumida, perquè la comissió promotora ho ha hagut d'assumir, és el punt tercer, al qual nosaltres votarem en contra –serà l'únic punt en aquesta moció, ja els ho avanço, que votarem en contra– i que fa referència al segon tram, als dos trams en la renda ciutadana garantida. Nosaltres hi estem en contra perquè entenem que atempta a la lògica de que la renda ciutadana garantida és un mecanisme de redistribució de riquesa, una riquesa produïda col·lectivament i a mans d'unes poques, i que, per tant, la gent ha de tenir el dret, i, a més, ha de ser una qüestió de justícia, de que se li retorni aquella riquesa produïda sense necessitat d'inserir-se al mercat laboral. Inserir-se al mercat laboral és tornar a la lògica de que la pobresa és una fatalitat a la qual no hi podem fer res. El segon punt és el punt de la complementarietat. Aquest és més complex, s'han donat bastants arguments a la cambra, ja. Nosaltres entenem que és un atzucac. Hi votarem a favor perquè així ho demana la comissió promotora i perquè, a més, hi ha una sèrie d'arguments que li donen la necessitat de votar-hi a favor. Fer la renda ciutadana garantida complementària és assegurar que moltíssima de la gent que a Catalunya és treballadora però és pobra pugui accedir a aquesta prestació. Comissions Obreres assenyalava en un 11,2 la taxa de pobresa en el treball en un darrer informe. I, a més, és evitar que la gent que cobri la renda ciutadana garantida, en el cas que no fos complementària, no accedeixi a l'economia informal per poder sobreviure: 664 euros al mes, senyora Xandri, no donen per a gaire més que per sobreviure. Per altra banda, és cert que la complementarietat subvenciona el treball precari. És cert, perquè cobreix part del sou que hauria d'anar a càrrec dels empresaris i les empresàries. Mantenir sous baixos i davallar els sous ha sigut una de les lògiques de la política econòmica europea per mantenir la competitivitat, i que tanta pobresa ha generat, perquè ha fet recaure sobre els treballadors i les treballadores les pèrdues mentre que els guanys anaven a càrrec dels de sempre. Per tant, tot i l'atzucac, però veient la situació, la foto dramàtica que abans fèiem del país, nosaltres votarem a favor d'aquest punt sobre la complementarietat, i tant a la ponència de llei com en tots els espais que hi treballem estem intentant que la renda ciutadana garantida tiri endavant en aquestes condicions. Anem al final, però anem a conjugar el verb «construir, en el que, per poder, més enllà d'aprovar ponències de llei i mesures d'urgència, com la de renda ciutadana garantida o com algunes mesures del Ple de pobresa per atacar d'arrel la desigualtat, per construir un país just, s'ha d'anar una mica més enllà, s'ha de parlar de redistribució de riquesa, de fiscalitat, de renda bàsica de les iguals, s'han d'apujar els salaris, s'han de garantir les pensions i s'ha de fer una política de garantia de drets. Se n'ha parlat molt aquests darrers dies en aquest Ple del Parlament, en el marc del debat de pressupostos i de la Llei de mesures. Per nosaltres, ho hem dit moltíssimes vegades, construir la república de drets és revertir privilegis i patrimonis i redistribuir la riquesa. Entenem que la renda ciutadana garantida és necessària, però també entenem que és un pal·liatiu, una proposta de mínims. I que, per tal de construir la república de les iguals, per tal de construir uns Països Catalans justos, hem de comptar amb aquells que, com deia Galeano, no figuren a la història universal, sinó en la crònica roja de la premsa local. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vehí. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, sembla que avui es confirma aquella dita de: «No es pot dir blat fins que no està al sac i ben lligat. I això és el que em creia jo, que estava al sac i ben lligat, el blat. Esperem que encara n'hi hagi. Quinze minuts abans de començar aquest punt teníem un acord tots els grups de la cambra menys Junts pel Sí, amb una redacció que era la que s'havia de sotmetre a consideració; tenia encara possibilitats, lògicament, de transaccionar; hem parlat i hem negociat, bé, crec, amb el company Chakir, de Junts pel Sí, també amb la consellera Neus Munté, i jo creia que havíem arribat a un acord per modificar el primer punt, que era el que tenia un obstacle, passant d'un a dos mesos el termini per la compareixença del Govern. I així els ho he expressat i he demanat autorització a la resta dels grups, perquè ja en aquell moment la redacció no era nostra, l'havíem pactat amb la resta. M'han donat el seu vistiplau i així ho he comunicat a Chakir i a Neus Munté. Bé. Com que no sé encara el que passarà, ho deixem així, i de bon rotllo. La darrera redacció, com queda? Bé. Ja ho veuen vostès: es planteja que aquest Ple que demanem que comparegui el Govern a petició pròpia sigui en comptes d'un mes, dos mesos. Crec que és una cosa acceptable. I acceptem que prèviament en aquest ple hi hagi la comissió de seguiment, que es convoqui amb un mes d'antelació. Segona qüestió. Sobre la segona part del segon bloc hi ha un acord, crec, bastant ampli per part de tothom de que s'ha d'anar ja a tancar l'acord de la renda garantida de ciutadania. Algú pot dir: «Un mes és molt poc. Però és que és un mes després de més dos anys, de tres, que s'està veient aquesta qüestió. Per tant, les coses estan molt madures; jo reconec l'esforç que ha fet la consellera Dolors Bassa en aquest sentit, i espero que al final això tingui els suports suficients del Govern per poder-ho tirar endavant. Tercer apartat. Hem recollit la proposta del PSC al voltant del dret a la formació. Fixi's bé que està recollit clarament com un dret que té la gent, eh?, des d'aquesta perspectiva. Per tant, no està en termes d'incompatibilitat amb la prestació ni molt menys, com algú ha pogut interpretar, m'ha semblat la companya Vehí. Per tant, li suggereixo la possibilitat també que pugui modificar aquesta qüestió. I el quart, ens sembla normal, i així li hem acceptat al PSC: una racionalització de les prestacions. Per últim, gràcies als que heu presentat esmenes; gràcies als que no, però heu donat suport a aquest esforç i al treball. I subscric, fil per randa, la intervenció que ha fet la companya Vehí, fins i tot, les cites del nostre company Busqueta. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Coscubiela. Estem cridant a votació. Senyor El Homrani, per què em demana la paraula?
Sí. Per contradiccions i per al·lusions, sí?
Endavant, trenta segons.
Vint de maig del 2016, 20 de juliol del 2016, 20 de setembre del 2016, 20 de novembre del 2016, 20 de gener del 2017 i 20 de març del 2017. És tan fàcil com penjar-se a la web i mirar-ho. Si això són tres, és que no sabem llegir. I respecte..., hi han coses a les quals no fa falta ni destinar-hi paraules: les intervencions de la senyora De la Calle i de la senyora Xandri, coneixent que han votat en contra, fa dos mesos, contra la prestació garantida al Congreso es desqualifiquen per elles soles. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyora De la Calle, per què em demana la paraula? [[Veus de fons.]]
Endavant. Trenta segons.
Señor Chakir…, la renta garantizada que se ha votado en el Congreso no tiene nada que ver con la renta garantizada de la que estamos tratando aquí porque viene..., se trata de convertir la renta mínima de inserción en una nueva prestación, que es la renta garantizada, ¿eh? Ya que usted es el ponente relator, debería tenerlo un poquito más claro. Y respecto a los informes de seguimiento a los que formamos parte de la comisión de seguimiento, no hemos recibido..., solo hemos recibido tres informes, ¿eh? Así que agradeceríamos que todos estos informes que es pengen a la web, también los recibiésemos los encargados de hacer el seguimiento del Pleno, porque hasta ahora no los hemos recibido. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Senyora Vehí, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt tercer, presidenta. Gràcies.
D'acord. S'ha demanat... [[Veus de fons.]] Sí? S'ha demanat votació separada del punt número 3. Senyor El Homrani, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt número 1..., del punt número 1 i número 3 conjuntament, i del punt número 2 i número 4 conjuntament.
Es poden votar els punts 1 i 3 conjuntament? [[Pausa.]] No. I el 2 i el 4 tampoc? [[Pausa.]] Doncs... [[Veus de fons.]] Potser que votem... Són quatre punts. Potser que els votem separadament i anirem més ràpid, perquè sempre tenim... [[Veus de fons.]] D'acord, doncs, va. Comencem la votació votant el punt número 1. Comença la votació. El punt número 1 ha estat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Votem el punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 ha estat aprovat per 68 vots a favor, cap en contra i 62 abstencions. A continuació votarem el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat aprovat per 122 vots a favor, 8 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt número 4. Comença la votació. La Moció sobre la situació d'emergència social, la reactivació econòmica, la gestió pública i la necessitat d'una resposta institucional ha quedat aprovada per 68 vots a favor, cap en contra i 62 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les seves actuacions a la província de Girona]] [[302-00128/11]] A continuació passem al divuitè punt de l'ordre del dia, que és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les seves actuacions a la província de Girona, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula el senyor Jean Castel. [[Pausa.]]
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, em permetran fer una prèvia inicial: hi ha una petita rectificació, que ja s'ha comunicat a la Mesa, que és sobre el punt 11. En lloc de parlar de «moció, parlem d'una «resolució, i ha sigut una rectificació que ja hem traslladat a la Mesa. Dit això, avui és un dia trist. És un dia trist sobre un ple que ja va començar d'una manera nefasta, amb tristor, quan parlàvem de tot aquell bloqueig que vàrem veure en el dia d'ahir, sobre un pressupost, i un dia trist, sorprenentment, quan estem davant d'una moció..., entenem que a Girona i Lleida, que hi havia una base fonamental, en base a la necessitat, a l'adequació, a la millora de moltes coses que engloben un territori, unes comarques, també estàvem a davant d'una moció que demanava aquelles millores per a les comarques gironines. Evidentment, hi ha punts que són molt paral·lels a necessitats quan parlem de províncies i de comarques; però també, és evident, entenem i som conscients que hi ha una diferència territorial en l'àmbit del que pot ser Lleida i en l'àmbit del que pot ser Girona. Però això entenem que no era suficient, i encara recordo aquella interpel·lació amb el conseller a on parlàvem de la responsabilitat. Miri, conseller, i mirin els grups que avui no han presentat esmenes, convertint aquesta moció, naixent aquesta moció, en aquesta cambra, morta: una moció que no tindrà viabilitat perquè alguns, permetin que ho digui així, no han fet la seva feina fent cas omís a les seves responsabilitats. Però fixi's quan..., i de la mateixa manera em permetran..., vull agrair als tres grups, com al Partit Socialista, Catalunya Sí que es Pot, i, en aquest sentit, també, al Partit Popular de Catalunya, perquè han sigut..., i han sigut responsables envers de mirar d'enriquir..., i hem pogut enriquir una moció, hem pogut fer addicions, hem pogut, també, fer rectificacions per enriquir el que era el principi i l'objectiu, que era millorar temes de les comarques gironines, i posar en evidència que aquesta moció, com he dit, neix morta, a davant de partits que, com deia abans, no han fet la seva feina. La responsabilitat de governar, la responsabilitat de ser els partits que donen recolzament a un govern passa també per la responsabilitat de no quedar-nos adormits. Mirin, en italià hi ha una frase que diu: «Io non c'ero, e se c'ero, dormivo. Jo no hi era, però si hi era, estava dormint. Vostès porten sis anys dormint, dormint les polítiques necessàries i responsables que necessita Catalunya, que necessiten els catalans. Això sí, eh?, són els grans estrategues que saben convertir el que vàrem veure ahir, un pressupost, en el patrocinador dels seus deliris i obsessions. Evidentment, tancant i blindant, i em permetran que utilitzi una paraula poder no gaire ben sonant, «ningunejant el que uns anomenaven «documents, altres «cartes o, la mateixa presidenta d'aquesta cambra, «una nota. Escoltin, respecte. I avui vull posar de manifest el respecte que hem de tenir als lletrats d'aquest Parlament, perquè ahir vàrem sentir frases que estaven a la línia vermella, i algunes, entenem alguns grups parlamentaris que les varen passar de lluny. Però, fixi's, respecte a la tasca, la professió i el funcionari. Fixi's que vostès no utilitzaran els instruments que pensaven que voldrien utilitzar en benefici propi. Ha arribat el punt del límit. Han arribat al final. Com els hem dit diverses, convoquin eleccions. Estan al davant del final d'una curta legislatura on vostès no han aprofitat ni un minut per legislar, millorar, adequar en clau Catalunya i en clau territoris; en clau províncies, en clau comarques. La necessitat és molta, i vostès, com he dit abans, fan cas omís de la necessitat. La inacció provoca indignació. I si vostès..., el seu tarannà és aquest, els hi hem dit des del nostre grup parlamentari, convoquin eleccions; convoquin eleccions autonòmiques i deixin i permetin-ho als que estem preparats per governar. Aquí hi ha uns grups parlamentaris, i un en concret, que és Ciutadans, que estem preparats per assumir allò que vostès no volen assumir o sembla que els fa por en molts de casos. Dit això, no em queda més que agrair, com he dit abans, als grups que han participat, fent responsable..., la seva feina. I en el temps de rèplica acabaré d'explicar-los el com i el de quina manera visualitzem nosaltres que s'ha de governar des d'un parlament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Castel. A continuació té la paraula el senyor Rafel Bruguera per a defensar les esmenes presentades, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputades i diputats. El dia 6 de maig de l'any 2015 el Ple d'aquest Parlament ja va aprovar una moció consegüent a interpel·lació del nostre grup parlamentari, del Grup Parlamentari Socialista, sobre actuacions en les comarques gironines. Per tant, aquest tipus d'interpel·lacions i mocions consegüents, doncs, no és un tema que es debati per primera vegada, no és un tema nou i no és un tema original en aquest Parlament. En aquell moment el Govern no va tenir la possibilitat d'emetre l'informe de compliment, perquè va acabar la legislatura i la moció, per tant, va decaure. Per tant, una part d'aquestes, de les esmenes que avui presentem, una bona part, la majoria de les esmenes que presentem, precisament, són recuperant, com a mínim, l'esperit d'aquelles que ja varen ser aprovades. I, per tant, creiem, considerem que no hi hauria d'haver cap mena de problema perquè fossin acceptades i aprovades pel conjunt de l'arc parlamentari del Parlament de Catalunya. Hem presentat, en primer lloc, tres esmenes de substitució, perquè entenem que la nostra proposta millora substancialment el text que proposa Ciutadans. Es tracta de tres temes clau, de tres temes estratègics, que al nostre entendre són fonamentals per al desenvolupament econòmic i social de les comarques gironines. En primer lloc, aeroport de Girona. Evidentment proposem, demanem la necessitat de dinamitzar l'aeroport de Girona i millorar la implicació de les institucions gironines en la gestió del mateix aeroport. En segon lloc, una moció d'aquest tipus havia de parlar necessàriament de l'Hospital Josep Trueta. Però nosaltres hem volgut obrir una mica el focus i parlar del campus de salut com un projecte de desenvolupament econòmic, de docència i de recerca que evidentment, per descomptat, també incorpora la necessitat de construcció d'un nou Hospital Josep Trueta, que és l'hospital de referència del conjunt de les comarques gironines. Per tant, nosaltres hem presentat esmenes... Si ens haguéssim basat, no ho sé, en les necessitats de les comissaries dels mossos, dels parcs de bombers, de les urgències mèdiques, de les escoles que estan en barracons, etcètera, podríem haver fet un llistat d'esmenes absolutament quilomètric. I no ens ha semblat que aquesta fos la..., no volíem que aquesta fos la nostra intenció. I, per tant, hem volgut plantejar aspectes que creiem que són estratègics, importants i fonamentals, i, per tant, també transversals. Tercer tema, el Parc Científic i Tecnològic de la Universitat de Girona; tema absolutament clau. I, senyories, estem en temps de pròrroga. El parc científic està en concurs de creditors i un jutjat mercantil pot decidir la seva liquidació el dia 30 de març, d'aquest mes, eh?, la setmana vinent; per tant... Per altra banda, el parc fa dos anys que té superàvit. És a dir, els gestors han fet els deures i han demostrat que el parc, des del punt de vista de la seva activitat ordinària, és viable, cosa que no poden dir tots els parcs científics ni de Catalunya ni de l'Estat espanyol. Però el parc de Girona té un problema estructural: té un deute acumulat de 42,3 milions d'euros, dels quals 27,6 són deutes a l'Estat. Per tant, en aquests moments..., francament, ja ens agradaria, però no es tracta de plans de millora, de plans de dinamització, de plans estratègics; es tracta de salvar el parc. I només tenim una setmana per fer això. I, per tant, el que nosaltres proposem a la nostra esmena, doncs, és instar el Govern perquè concreti d'una manera fefaent, de veritat, el seu compromís d'adquisició d'una part, del 68 per cent, de l'edifici de l'ICRA i el pagament, per tant, dels corresponents 4,9 milions d'euros. I la resta d'esmenes, en aquest cas d'addició, també van una mica en aquesta línia. Parlem de la necessitat de redactar un pla de millora i suport a l'activitat econòmica i productiva de les comarques gironines; la creació d'una taula Girona Activa; un acord de competitivitat del sector turístic; evidentment, parlem de la nacional II; promoure actuacions per a la creació d'espais d'interès agrari per protegir les terres agrícoles i el foment de les produccions locals, desenvolupant un model agrari sostenible i lliure de transgènics; mantenir el Pla director urbanístic del sistema costaner com a element essencial per a la conservació del nostre territori i el nostre paisatge; pla per la millora de les estacions d'esquí, en especial la de Vallter 2000. En definitiva, estem..., les nostres esmenes, com veuen vostès, en general, hem intentat que anessin encaminades a grans temes sobre els quals estem convençuts que hi pot haver un consens majoritari a l'arc parlamentari del Parlament de Catalunya. Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Bruguera. A continuació té la paraula el senyor Sergio Santamaría, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Diputadas, diputados, conseller, estamos ante la moción del que mucho abarca y poco aprieta, señor Castel. Porque realmente la moción, tal y como está presentada, hubiera exigido un trabajo más específico para lo que son las demandas y las reclamaciones de las comarcas gironines. Y, sobre todo, nos parece, desde el punto de vista del rigor del trabajo parlamentario, que, hombre, trasponer directamente las propuestas que se hicieron para Lérida a Girona es poco menos que, en fin, disparar a bulto. Y, por tanto, me parece que, desde el punto de vista, como digo, del trabajo, en fin, al detalle parlamentario, eso no debería haber sucedido. Por tanto, nos abstendremos, por esta cuestión técnica con relación a esos aspectos de la moción. Muchos de los puntos que abordan dan para largos debates sobre la conveniencia de planificar con mayor racionalidad y equilibrio las muchas inversiones que Girona y comarcas precisan. Y como no es posible, lógicamente, hacerlo en este momento, he preferido centrarme en los datos verdaderamente objetivos que los presupuestos ayer aprobados representan, desde el punto de vista de la inversión, en nuestras ocho comarcas. Miren, en porcentaje, desde el punto de vista del incremento presupuestario, entre los presupuestos de 2015 y los de 2017, las comarcas que salen más beneficiadas son: Gironès, con un incremento del 177 por ciento; Pla de l'Estany, con un incremento del 169; Alt Empordà, un incremento del 150; Cerdaña, un incremento del 134; Ripollès, un incremento del 61; la Selva, un incremento del 8,17. Y, por el contrario, ven reducida la inversión la Garrotxa, con un descenso del 40 por ciento, y el Baix Empordà, con un descenso del 48,5 por ciento. Por tanto, ya pueden ver que de crecimiento armónico res de res. Y esto nos preocupa porque realmente parece –parece– que no hay criterio, que no hay racionalidad en la aplicación. Y, de hecho, parece que los datos contrastados obedecen más a la agenda personal de algunos que a una acción destinada al interés público y al desarrollo sostenible y equilibrado del territorio. Y aquí deseo hacer un aparte, porque me escandalizan, y lo debo decir, las informaciones que estamos conociendo de la presunta corrupción y del tráfico de influencias que están siendo publicadas, que están en manos del juzgado de El Vendrell que investiga el macrocaso del 3 por ciento, y, curiosamente, ninguno de los afectados lo desmiente, ni habla, ni da explicaciones. ¿Cómo lo llamamos: tráfico de influencias o congestión de prebendas en el entorno de Convergencia y las comisiones que se han cobrado por la adjudicación directa de la obra pública municipal? Estamos, además, dramáticamente, descubriendo que el epicentro de este movimiento corrupto sistémico, la zona cero, se encontraba en Girona, en su ayuntamiento, otrora dirigido por el actual presidente de la Generalitat, y su equipo de gobierno: diputados, senadores, concejales que han formado ese gobierno municipal. Sabemos que el señor Bassols, detenido en varias ocasiones, fue el jefe de campaña electoral del señor Puigdemont; se esmeró en conseguir que, mediante la obtención de información privilegiada a través del Departamento de Governació, se adjudicaran directamente, mediante el uso fraudulento de la fragmentación del importe de los contratos, a empresas que se veían, como digo, beneficiadas por esa adjudicación directa; es decir, a dedo. Y también hemos sabido que esos encuentros se han venido produciendo con toda normalidad [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] en el palco del Camp Nou. Hay pruebas gráficas, además, de esa cercanía y de esa confabulación. Yo me pregunto, señores de la CUP –espero que ustedes lo digan, también–..., hemos pasado del palco del Bernabéu al palco del Camp Nou, y ustedes, tan ufanos. El todo por la causa procesista. Ese es su «todo por la patria: mirar para otro lado. Y no se limita al Ayuntamiento de Girona; en Olot, tres cuartos de lo mismo. Y a pesar de tan alarmantes informaciones, el silencio, la omertà, el oasis político en Girona sigue siendo una realidad. Y a mí me causa, me provoca profundo asco. Está claro que las prisas, que los atropellos, que el nerviosismo, que el estrés del que hacen gala en esta cámara tiene mucho que ver con la punta de un iceberg tan gigantesco que cuando se derrita se va a llevar por delante el proceso independentista que Convergencia abrazó para tapar la corrupción, y, desgraciadamente, con la ayuda inestimable de la CUP y de Esquerra Republicana. Por tanto, ustedes deberán –deberán– tomar muy buena nota de todo esto y ser conscientes de que, si ese es el nuevo país que quieren construir, desde luego están ustedes empezando por muy mal camino. Y no vengan con lecciones de moral ni con, en fin, frases hechas de que ustedes están a favor de la transparencia y de la regeneración, porque ustedes, si eso fuera así, no apoyarían los presupuestos de la Generalitat, no irían de la mano de Junts pel Sí. Y esto realmente es lamentable, es vergonzoso y, evidentemente, pone de manifiesto que la política en Cataluña está corrompida hasta las cejas...
Senyor Santamaría...
Y ustedes tienen muchísima responsabilidad.
Senyor Santamaría, ha exhaurit el temps. I em semblava que anava de Girona, la moció, eh? [[Rialles.]]
Sí...
L'hi recordo...
...también, también...
Després es queixaran de que no es pot parlar...
Señora presidenta, con el debido respeto, también este Parlamento debería ir de democracia...
Sí.
...y estamos comprobando cómo sistemáticamente usted...
Sí.
...se pasa por el forro [[forta remor de veus]] las normas de la democracia y las normas del Reglamento.
Senyor..., senyor Santamaría...
Por tanto...
...no l'hi permeto...
...exijo..., exijo el amparo que usted no me da...
...no li permeto el que està dient...
...a poder hacer estas expresiones.
...és absolutament fals.
Es radicalmente cierto, señora presidenta.
I ha exhaurit el temps –ha exhaurit el temps.
Usted está abortando... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Sí; gràcies, presidenta. Hi ha molta exaltació; és evident que es deuen acostar eleccions, segurament. Senyor Castel, li he de donar la raó en la queixa de que quan un fa una feina els altres no se la miren. Ara, jo també li demanaria una mica de reflexió a l'entorn de quina és la intenció a l'hora de presentar aquesta espècie de missal com una moció al Parlament de Catalunya, perquè si és per fer una feina exhaustiva de llistar tots els problemes i els temes de les comarques gironines, és clar, se'n deixen molts, en podríem posar tres-centes pàgines més; si és per fer veure que treballen molt per a les comarques gironines, potser no calia haver posat tants de temes de caràcter general, la majoria, que serien aplicables a qualsevol part del país; si és per fer el seu futur programa electoral a Girona perquè preveuen això que deia, avançaments electoral immediats, doncs, home, potser els haurien de revisar perquè són moltes pinzellades a temes molt diferents, allò que en diríem «una perdigonada, i si és perquè el Govern faci allò que poguéssim aprovar avui, que en el fons és pel que haurien de servir les mocions, potser caldria ser més concrets, potser caldria ser més exhaustius, perquè en el redactat no hi ha coses específiques ni terminis per gairebé res. Per tant, és més aviat, em permeti, eh?, un compendi de desitjos, d'inconcrecions, potser de vaguetats que segur que podrien ser votats en gran part, però que no comprometen a gairebé... Miri, vaig estar a punt de presentar-li una esmena que hauria lligat perfectament, una cosa així com que digués: «El Govern de la Generalitat es compromet a que tots els ciutadans de Girona siguin feliços, per exemple; hauria lligat perfectament, perquè és una cosa que tothom podria votar. A més, inaugura una nova forma de fer literatura parlamentària, que és dir: «Allò que ja vam discutir fa quinze dies per Lleida, avui ho tornarem a discutir per Girona. La majoria de punts..., els dos primers punts, que, de fet, són seixanta-sis... Això sí, hi ha afegit uns quants punts més, específics de Girona, per allò del «Girona més, suposo, que aquests sí que fan referència a aspectes específics de les comarques gironines. Per tant, allò que ja vam discutir fa quinze dies i que valdria per a qualsevol comarca del país, miri, el nostre grup ho dona per discutit. Per tant, no només no hi hem presentat cap esmena, sinó que no ho tornarem a discutir, eh? Tindran una abstenció generalitzada en aquests dos primers punts, que, ja dic, no són dos, són seixanta-sis, que és la manera que tenim de manifestar que no ens sembla correcta la forma de presentar-ho. En la part del «Girona més, aquí sí, hem presentat esmenes: unes per puntualitzar alguns aspectes, d'altres per manifestar alguna divergència; divergència, segurament, en la manera com enfoquem el tracte que reben les comarques gironines. Coincidim en allò que va dir vostè en la seva intervenció, en la interpel·lació de fa quinze dies, quan va venir a dir més o menys que Catalunya està una mica barcelonitzada en el sentit de la falta d'inversions i el desenvolupament econòmic, hi coincidim. Però, com vostè sap, si per allò que en diríem «els barcelonautes les comarques del sud serien com una mena de rerebotiga del país, les del nord són l'aparador. I això que d'entrada sembla que ens doni avantatge, en realitat no ho fa, perquè en un aparador, fixi's, eh?, tot està en venda, i de vegades a baix preu: el territori, la salut de les persones, els recursos naturals, tot. I aquí és on tenim algunes petites diferències. Hem arribat a acords amb relació al punt 7, que parla de potenciar nous operadors per a l'aeroport després de l'estranya experiència de Ryanair. El que nosaltres reclamàvem és que això formés part d'una estratègia global aeroportuària catalana que impliqués el gran aeroport del país i els aeroports petits, però després veig que han acceptat l'esmena del Partit Socialista. Amb relació al punt 14, sobre les subvencions a la pesca, li hem plantejat una redacció alternativa per concretar el calendari de les parades biològiques i relacionar-ho amb els fons imprescindibles per garantir la supervivència de les pesqueries gironines, i li agraïm que aquesta se'ns hagi acceptat. Amb relació al punt 18, sobre la taxa turística, li hem fet un afegit que té relació amb les esmenes presentades als pressupostos perquè creiem que aquesta taxa ha d'anar adreçada sobretot a minimitzar les externalitats negatives que provoca el turisme en els municipis on es produeix i millorar l'equilibri en els destins. No ens ha acceptat l'afegit. I al punt 19, amb relació a reordenar les marques turístiques, considerem, en contra del que diuen de crear-ne més, que a Girona en tenim moltes i molt disperses i que el que caldria és probablement reduir-les i potenciar-les millor. Aquí hem fet una transacció; la qual cosa també li agraïm. Pel que fa al punt 21, el que demanem és precisament allò que la moció diu en altres punts, però no en aquest: que es compleixin algunes resolucions aprovades en aquest Parlament sobre l'estudi de les alternatives a l'allargament de la C-32 i la moratòria d'aquest –que no ens ha acceptat. I, per tant, en resum, agrair les que ens ha acceptat, agrair la transacció. Notificar que ens abstindrem bàsicament per inconcretes i perquè, tot i coincidir en el suposat objecte de l'esmena, el redactat és molt inconcret en el com –serien la 10 i la 22, en aquesta ens abstindrem. I amb relació a les esmenes acceptades dels altres grups, home, no podríem votar l'esmena 30 del llistat que vostè ens ha presentat del PSC, sobre el desdoblament de la nacional II, perquè és un tema que tenim discutit i tenim, manifestem posicionaments divergents, i, per tant, lògicament farem la votació històrica que hem fet tota la vida. En qualsevol cas, agrair aquest missal, i no anirem a missa, de totes maneres, eh? [[Rialles.]] Moltes gràcies.
Gràcies, senyor Vidal. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Amb lo meu magnífic gironí faré defensa de la posició de la CUP - Crida Constituent en aquesta moció presentada pel Grup de Ciutadans; una moció que seguix aquest serial provincial que van iniciar amb la província de Lleida farà dos setmanes, que ara continua amb la de Girona, i que sembla que no continuarà amb la de Tarragona. I no ho volem entendre, això, com una discriminació per raó de territori, perquè no han presentat interpel·lació aquesta setmana, i dic: «Hòstia, a veure si ara no faran la de Tarragona. [[Pausa.]] D'acord. [[Rialles.]] Molt bé. Bé, és una moció llarga, que són vint-i-quatre punts, però que ho desglossen a través de seixanta-sis apartats, que si sumem aquests vint-i-quatre punts als seixanta-sis apartats són un total de noranta, que són deu més, la moció de Girona, i menos mal que la presidenta va advertir el grup de que no presentessin mocions tan llargues, perquè, si no, podríem estar parlant aquí d'un desbarajuste bastant descomunal. I aquests precisament seixanta-sis apartats són idèntics als de la moció de Lleida; o sigui, són los mateixos, amb un encapçalament que diu: «Això que vam aprovar per Lleida ara ho farem, ho volem fer per Girona. I això no fa més que refermar la nostra impressió, que ja vam dir l'altre dia, que mos trobem davant d'una moció de lluïment; d'una moció de lluïment per poder «fardar davant del territori, en aquest cas lo gironí, de que s'hagen aprovat tals o tals punts, o tals o tals millores. Això mos recorda a nosaltres l'estil de les esmenes que es presenten a l'articulat dels pressupostos per part de molts grups parlamentaris de l'oposició, que fan ús i abús d'una prerrogativa a través de la qual, doncs, volen prometre múltiples millores que no tenen assegurada partida pressupostària. Ara bé, lo llom no l'acotxen mai per treballar-se los números del pressupost com sí que vam fer la CUP quan vam presentar entre el 60 i el 70 per cent de les esmenes als números del pressupost, que és on hi ha la feina, diguéssim, no? I en aquest sentit és cert que el Grup de Ciutadans no en va presentar, d'esmenes, a l'articulat, no va abusar d'aquesta prerrogativa, i això és cert, i potser això és lo que els ara ha portat, doncs, a adonar-se de que no poden «fardar com la resta de grups parlamentaris de l'oposició anant pel territori de que han promès això o han promès allò altre; doncs, ara vostès ho volen compensar amb aquest serial de, com a mínim, tres mocions successives parlant d'un poti-poti de diferents qüestions referents a les tres províncies aquestes que vostès anomenen. I, per tant, no estem d'acord amb aquest copiar i pegar de diferents punts d'una moció a l'altra, separant provincialment unes problemàtiques que al nostre entendre haurien de tindre un mateix tractament, independentment o malgrat l'existència de la divisió provincial. I com deia el company Benet fa quinze dies, no estem d'acord amb aquest marc provincial, amb lo que planteja aquest paquet de mocions, perquè nosaltres entenem que aquest és un marc d'organització territorial que es va imposar l'any 1833, amb aquesta divisió provincial de l'Estat espanyol; una divisió perpetrada per Francisco Javier de Burgos y del Olmo, que va ser secretari d'estat del Ministeri de Foment, o del Ministerio de Fomento, i que plantejava una divisió territorial amb un caràcter demogràfic i geogràfic homogeneïtzador i centralitzador, i que a més a més se superposava a l'organització territorial, diguéssim, més nostrada, amb regions o vegueries, més pròpia del Principat. I nosaltres hem optat històricament per aquest tipus d'organització territorial, que és més propera a la ciutadania, ja sigui via consells comarcals o via regions o vegueries, a on les diverses problemàtiques se poden anar tractant d'una forma més anant al gra fi, ja sigui per la implementació de polítiques que vinguin per dalt, del Govern de la Generalitat, o, especialment, des del nostre punt de vista i des de la nostra cultura política, polítiques que es facin des de baix, des dels municipis, no? I trobem aquests punts de trobada més amb los consells comarcals o les vegueries, més que no pas amb aquests àmbits provincials, els quals nosaltres ni els reconeixem i els combatem. I, per tant, com ja vam fer l'altre dia amb la moció de Lleida, votarem en contra de la totalitat dels punts d'aquesta moció, com a mostra d'una esmena a la totalitat d'aquesta manera d'entendre la política territorial tant pel que fa al marc com pel que fa a l'enfocament. I per acabar –em queden vint segons– dir-li al senyor Santamaría que es relaxi, que no s'hiperventili tant aquí, des del faristol, perquè ja ho entenem, que la centralitat que no els donen les urnes, no?, i la marginalitat política en què es troben a Catalunya, doncs, la vulguin, no?, exacerbar aquí cridant [[remor de veus]] i dient que no mos assabentem de coses, quan nosaltres, com a CUP - Crida Constituent, o com a CUP, en aquest cas, tant a Girona, com a Olot..., com a infinits llocs en los quals mos agradaria veure'ls de la nostra banda, presentant-mos com a acusació particular en infinitat de casos de corrupció. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Saladié. A continuació té la paraula la senyora Natàlia Figueras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, seguirem una mica la línia que va agafar el meu company, l'Albert Batalla, a l'hora d'explicar aquest tipus de moció. És una moció absolutament de lluïment, de postureo; és una moció que a data d'avui és més incoherent presentar-la que fa una setmana, perquè aquesta moció comporta totes unes accions i tots uns punts dirigits a la província de Girona de la qual, doncs, el pressupost, ahir, que aprovàvem ho contemplava i fins i tot a vegades de forma més extensa. Aquesta moció l'hem treballat: hi hem estat a fons, ens l'hem mirat, ens hem assegut els diputats, fins i tot el lobby gironí de Junts pel Sí, juntament amb la conselleria; però, miri, nosaltres aquesta moció no la podem votar, perquè és veritat..., i se'ns acusarà que estarem només treballant pel procés, que al dia a dia no li farem cas, que no donem compliment a aquests fets o a aquest programa electoral que portàvem, però és que és veritat: el procés és el nostre principal objectiu perquè és el que ha de permetre tenir les eines i gestionar tots els nostres diners per poder complir tots aquests punts que vostès ens proposen, i sense tenir aquests recursos no podem fer-ho. Per tant, una incoherència més que se suma en la seva moció. Podem fer com va fer el company Batalla i el grup, és a dir, intentant treballar-la, participar-hi, formar-hi part, però és que a data d'avui no té sentit; no té sentit perquè..., o la rebutgem perquè..., no és perquè no vulguem complir-ho, no és perquè no vulguem treballar-hi, com se'ns ha mig insinuat o dit directament, no és que no vulguem destinar-hi diners, a Girona, al revés, hi creiem moltíssim, sinó que simplement és absolutament incoherent que vostès proposin una moció de la qual la gran majoria de punts molts dels departaments els presentaven als pressupostos i vostès hi van votar en contra. Per tant, la incoherència no la fem el Govern ni la fem el grup parlamentari, sinó que la traslladen i l'exposen vostès. Podem entrar també una mica a detallar el tipus de moció, com han fet els companys. Ens sumem bastant a la filosofia del senyor Bruguera d'agafar eixos i punts comuns que ens permeten desenvolupar el territori i fer-lo diferent, diferenciat i treballar-lo conjuntament. Però sí que és una moció, també, i vostè que és de Girona ho sap, que no té filosofia de territori, que no contempla la diversitat i la riquesa que té; simplement són punts molt concrets que alhora no engloben un projecte en aquest cas de partit o de govern o fins i tot ideològic, no es contemplen. I és un dels punts que també hi hem trobat a faltar. Parlen d'infraestructures concretes, que les podríem mencionar i en podríem fer una llista, però no, no hi estem d'acord –no hi estem d'acord. I a més a més moltes o alguns dels aspectes que se'ns demanen també estan contemplats, o no són competència nostra, i, per tant, també els demanaríem que això ho traslladin a Madrid i puguin demanar-ho i ajudar-nos a que ho puguem complir i ho puguem fer. I, ja per anar acabant, em sap greu, eh?, senyor Santamaría, perquè sempre acabo amb vostè i totes les mocions que porto les acabo discutint amb vostè, però és que vostè no pot pujar a l'hemicicle, no pot venir a l'hemicicle i parlar de corrupció o parlar de Girona –o parlar de Girona–, perquè no té legitimitat quan al seu Govern només –només– en el tema de la nacional II, només en el tema de la nacional II, li hauria de caure la cara de vergonya [[aplaudiments]] , només per aquest tema; ja no li parlo de la resta d'incompliments, li parlo d'aquest tema. Vostè no pot fer-ho, no té legitimitat, l'ha perdut, i el seu partit l'ha perdut tota. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Figueras, moltes gràcies. A continuació té la paraula el senyor Jean Castel, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades..., miri, començarem pel final, senyora Natàlia Figueras. Evidentment, vostès ni s'han mirat la moció. No ho insinuo, ho ratifico. Ho ratifico i poder és que el prisma des de Maçanet no és gaire ampli dintre de les comarques gironines. Jo, si vol, l'acompanyaré per les comarques gironines i podrem constatar cada punt de les realitats que tenim a Girona. Dit això, quan vostès parlen de postureig..., i què fan vostès aquí, cada dia, des de que va començar aquesta legislatura? Vostès governen? Vostès legislen? Vostès fan política real? Hi ha una altra manera de fer i entendre la política, i és la que fa Ciutadans des d'aquesta bancada com a caps de l'oposició. [[Remor de veus.]] Sap què vol dir «política real? [[Persisteix la remor de veus.]] Legislar. Posar solucions, millores...
Silenci, si us plau.
...i adequacions a tot allò que no funciona. Posar i millorar és treballar per aquesta institució i per les comarques gironines. I, com li he dit, si el seu prisma, des de Maçanet de la Selva, és un, jo estic disposat a acompanyar-la per tota la nostra província i per les diferents comarques on podrà veure la realitat que vivim i patim. Dit això..., als senyors de la CUP..., escolti'm, a vostè no li agrada parlar de províncies? Però, com li vaig dir l'altre dia, s'han assegut a totes les diputacions provincials que poden. Si no li agraden les províncies, renunciïn i marxin de la diputació. Poder seria un bon punt de partida per ratificar i donar força, quan vostès utilitzen segons quin literal. D'acord? Dit això, temps, necessitats comunes. Sap quines són les necessitats comunes? Les que vostès, poder, no veuen quan s'ofusquen, quan es tanquen, quan fan aquest tancament de no voler veure la realitat. Però el problema real demà continua existint. Vostès han tingut l'oportunitat d'esmenar una moció, participar i enriquir-la. Sap què han fet? Han fet la viu-viu, no han entrat a parlar i s'excusen en parlar de vegueries i parlar d'altres temes que no tenen res a veure amb aquesta moció. Dit això, una pèrdua d'oportunitats, com ja li vaig dir en la interpel·lació al conseller, una pèrdua d'oportunitat més per buscar solucions, millores i convertir les comarques gironines en molt millor del que són, i no mantenint el problema real cada dia al carrer, a la nostra ciutat i a la resta de les comarques. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Castel. Cridem a votació. Senyor Vidal, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta; per demanar votació separada dels punts... [[veus de fons]] –no, set–, els punts 1 i 2, amb els seus seixanta-sis subpunts. Els punts 10, 18 i 22 es poden votar tots junts? I, després, els punts 21 i 30, que també es podrien votar junts. [[Veus de fons.]] 1, 2, 10, 18 i 22, per un costat, i...
Es poden votar junts aquests, eh?
Sí. I 21 i 30, per l'altre.
D'acord, gràcies. Senyor Santamaría, per què em demana la paraula?
Sí, presidenta, por alusiones de los diputados.
Trenta segons.
Gracias. Señora Figueras, usted confirma las sospechas: habla de lobby gironí, y ya sabemos quién lo encabeza: el señor Puigdemont. Por tanto, cuando hablamos de corrupción, del 3 por ciento, usted ha puesto negro sobre blanco que eso es así. O sea, que usted lo confirma. [[Remor de veus.]] Al señor Saladié –al señor Saladié–, decirle que la legitimidad la dan los votos, no los cargos. Pero es que ustedes se han vuelto muy clasistas. Entonces, ustedes, ahora tienen una especie de esquizofrenia porque están pisando moquetas, se han vuelto clasistas, pero también quieren volver a la tribu. Decídanse. Decídanse si la tribu o la clase y la moqueta.
Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Demanar votació separada.
De quins punts?
1, 2 i 7.
U... Per tant, ja no podem votar-ho conjuntament, eh? Aquests tres punts es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Senyor Rodríguez, aquests tres punts es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Però em sembla que llavors no és compatible amb el que ens ha demanat el senyor Vidal, que ens ha demanat: 1, 2, 10, 18 i 22, o sigui que... Senyora Figueras, per què em demana la paraula?
Per al·lusions.
Trenta segons.
Sí. Senyor Castel, vostè tenia l'opció de votar part de les mesures que ens proposa en les votacions que vam fer ahir i dimarts. El seu grup no ho ha fet. Per tant, és molt maco venir aquí i presentar una propaganda electoral, parlar-ho i no ser coherent a l'hora de votar-ho. [[Remor de veus.]] Senyor Santamaría, li continuo dient el mateix: vostè no té legitimitat per parlar de Girona. [[Persisteix la remor de veus.]] No pot parlar de Girona! No té legitimitat...
Silenci, si us plau.
...no la té.
Silenci! Senyor Castel, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, presidenta.
Trenta segons. No sé si acabarem.
Miri, senyora Figueras, votar un pressupost és responsabilitat. I quan un pressupost no prioritza la necessitat convertint-la en urgència, com fan vostès, eh?, quan fan aquelles partides, que ahir varen ser advertits, inclús –inclús– no parlem de tots els informes del Consell de Garanties Estatutàries..., en podríem fer una llarga llista. Converteixin la prioritat en urgència i ens tindrà en el cantó. Mentre vostès facin utilització com a patrocinador d'un pressupost que els patrocina el vostre deliri i la vostra obsessió de cada dia, no ens tindran mai en aquest cantó. [[Aplaudiments.]]
S'ha demanat votació separada dels punts 1, 2 i 7, que s'hauran de votar separadament, perquè no podem casar el que han demanat dos grups parlamentaris. Després, si els sembla bé, els punts 10, 18 i 22 es podrien votar junts? [[Pausa.]] Doncs, votarem l'1, el 2, el 7 separadament; 10, 18 i 22 conjuntament; el 21 i el 30 conjuntament, si els sembla bé, i després la resta de la moció. [[Veus de fons.]] No? [[Veus de fons.]]
No, 1, 2 i 7.
1, 2 i 7 separadament tots tres, perquè els han demanat, eh? [[Veus de fons.]] L'1 i el 2 es poden votar conjuntament? [[Pausa.]] Doncs, votem 1, 2 conjuntament; el 7; 10, 18 i 22; 21 i 30. D'acord? [[Pausa.]] Doncs, vinga. Anem a votar els punts 1 i 2. Comença la votació. Els punts 1 i 2 han estat rebutjats per 40 vots a favor, 70 en contra i 16 abstencions. A continuació votarem el punt número 7. Comença la votació. El punt 7 ha quedat rebutjat per 49 vots a favor, 70 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem els punts 10, 18 i 22. Comença la votació. Els punts 10, 18 i 22 han quedat rebutjats per 49 vots a favor, 70 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem els punts 21 i 30. Comença la votació. Els punts 21 i 30 han quedat rebutjats per 49 vots a favor, 79 en contra i cap abstenció. A continuació votarem la resta de la moció. Comença la votació. La Moció sobre les actuacions del Govern a la província de Girona ha quedat rebutjada per 58 vots a favor, 70 en contra i cap abstenció. Moltes gràcies a totes i a tots. I s'aixeca la sessió.