Norge er en nasjon som er totalt avhengig av naturressursene og høsting av disse ressursene på en bærekraftig måte. I dag har vi en økonomi som er en oljeøkonomi, pluss bergverk, vannkraft. Men fiskeriene er den største eksportnæringen etter olje. Det er basisnæring nr. 1, og når oljeressursene tar slutt, er det den største næringen i Norge. Det er enkelte som har funnet ut at fiskeriene kunne bli den største næringen når oljen forsvinner, men det har den jo vært hele tiden. Det stod å lese i Dagens Næringsliv. Vi er helt avhengig av å drive ressursforvaltning på en bærekraftig måte. Da er det også like klart at forvaltningen av sjøpattedyr og hval er med i forvaltningsprosessen. Norge skal delta i en internasjonal konferanse i CITES i Kenya i mars. CITES er en konferanse vedrørende internasjonal handel med truede dyrearter, flora og fauna. Der har protestindustrien fritt spillerom. Fisk står på dagsordenen i CITES. Fisk skal med på listen over truede arter. Enten presidenten tror det eller ikke, er det faktisk ett av de viktigste spørsmålene som tas opp på denne internasjonale konferansen! Kystbefolkningen i Norge er avhengig av at man driver ressursforvaltningen slik jeg nettopp har skissert. Vi har en befolkning som bl.a. består av ungdom som i dag går på skole til de er rundt 20 år. Da jeg vokste opp, og da de fleste av dem som sitter i denne salen, vokste opp, lærte man av sine foreldre og de generasjonene som var før oss. I dag er det lærerne som skal lære opp barna våre. Hva lærer lærerne i dag om basisnæringer som fiskeri og jordbruk, det være seg havbruk, fraktfart, brønnbåtdrift? Null! Ingen verdens ting lærer de på lærerhøgskolene i dag om disse basisnæringene. Hvordan skal vi da forvente at våre barn får innblikk i hva vi holder på med ute i distriktene? Her må det skje en radikal omlegging av pensumet for lærerhøgskolene. Jeg har ved flere anledninger holdt foredrag om dette, og derfor tar jeg det opp i dag. Jeg fremmet for et par dager siden et forslag om at fiskebruk som holder på å bli nedlagt på grunn av EØS-direktivene, må bli tilført midler slik at de kan opprettholde aktiviteten sin. Så kan man si at dette er gammelt rask som skal bort. Men hvem skal bestemme hva som skal bort? Er det ESA eller Kontrollverket, eller er det politikerne som er samlet i denne sal? Det er det store spørsmålet. Selv om et fiskebruk ikke er 2,50 m oppunder taket, må det vel i herrens navn være et brukbart bruk om det bare er 2,20 m! Men det er et krav som stilles at da må man rive det ned og sette opp nytt. Kystflåten har alltid vært det viktigste for kystbefolkningen og for sysselsettingen. I dag er det fire landeplager som rir Nord-Norge. Det er havgående autolinebåter som er i fjæresteinene og fisker i kjerringræva til nordlendingen. Nordlendingene har vært uthengt for at de ikke har kommet seg på havet – de har ligget i kjerringræva. Nå er det store havgående autolinebåter som ligger oppe i den kjerringræva og fisker der sjarkene skulle vært, men de får ikke lov til å være på havet. Det er en ting fiskeriministeren kunne ha gjort noe med, men som han ikke har gjort. Vi har en annen landeplage som heter kongekrabbe, og vi har sel og rovdyr. Forvaltningen av disse skadedyrene er ute av balanse. Ulv, gaupe og jerv har vært debattert mange ganger. Det er helt klart etter rovdyrmeldingen at her er det ting som det må gjøres noe med av dette Stortinget. Nå debatterer man ulv fordi Fido er i fare i Slottsparken, i Østmarka og i Nordmarka. Men den sauebonden i Gratangen som har fått spist opp halvparten av lammene sine av jerv i høst, nevnes ikke lenger. Dette er noe Stortinget må ta alvorlig. Jeg har en følelse av at hvis ikke disse tingene jeg har tatt opp, blir tatt alvorlig, har jeg grunn til å påstå at det drives en avfolkningspolitikk – en sentralisering som er uten sidestykke, og som ikke debatteres. Ole Brumm-politikk om at man kan ha sauer, ulv, jerv og gaupe i lag i samme innhegning, stemmer ikke. Det var bare i Fantomets verden lam og løver kunne ligge ved siden av hverandre. Nå må de styrende i dette landet våkne! Jeg har registrert at Senterpartiet har gått inn for at MAI-avtalen som ble stoppet internasjonalt, nå skal inkorporeres i WTO-forhandlingene. Altså: Avtalen skal innføres bakveien. De i denne salen som tror at denne avtalen skal inkorporeres for å beskytte norske investeringer, tar feil. Norge legges åpent for oppkjøp. Selv om vi har snart 400 milliarder kr på oljefondet, blir det for småpenger å regne i forhold til dem som virkelig har milliarder av kroner og kan kjøpe opp. Som jeg sa innledningsvis, er det naturressursene som er viktig, for det er der verdiene ligger. Det er kampen om maten, hvem som skal kontrollere maten, hvem som skal kontrollere den rene maten – den maten som kommer fra havet – det er det det dreier seg om. Jeg har et hjertesukk. Regjeringen har lagt fram en nasjonal transportplan. Det er foreløpig ikke funnet penger til å fortsette Lofast, og langt fra til å forbedre «veigrøften» E6 nordover. Den kritikken jeg reiser her, vil jeg gjerne ha reist. Til slutt er det et problem jeg gjerne vil ta opp. I begynnelsen av trontalen sier Regjeringen at den skal arbeide «for en samfunnsutvikling preget av et solid verdifundament forankret i vår nasjonale og kristne kulturarv». § 2 i Grunnloven sier: «Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion.» Etter å ha registrert i «Rikets tilstand» at muslimske jenter ikke får gifte seg med kristne menn, vil jeg si at vi har brakt debatten om kristne og muslimer i konflikt inn i dette landet. Hvis det er et problem, må vi diskutere problemet. Vi må komme til bunns i hva som er problemet, og man må ta denne saken opp til debatt. Faktum er at en muslimsk jente aldri vil få lov til å gifte seg med en kristen mann, mens vi tillater at kristne jenter gifter seg med muslimer. Det er problemet. Det skal ikke snakkes om. Mitt spørsmål blir da: Hvor lang tid går det før Grunnloven § 2 blir satt under press? Vi må tørre å ta denne debatten. Og jeg vil henvise til det siste avsnittet i trontalen: «Den norske kirke skal ha frihet og ressurser til å være en bekjennende, misjonerende og diakonalt arbeidende folkekirke. Trossamfunn utenfor Den norske kirke skal gis gode arbeidsvilkår.» Trontalen slutter med disse elementene. Vi er nødt til å ta debatten!
Det blir replikkordskifte.
Representanten Steinar Bastesen skal ha ros for at han ofte taler fiskernes og kystens sak fra denne talerstolen. Det er jo slik som han selv understreker, at fiskeri- og havbruksnæringen danner hovedgrunnlaget for sysselsetting og bosetting langs store deler av kysten. Næringen har utviklet seg til å bli en av de største eksportnæringene i landet – 28 milliarder kr i eksportverdi i 1998, og den er stigende for 1999. FNs matvareorganisasjon uttrykte at Norge var verdens største eksportør av sjømat i 1997. Lønnsomheten i fiskeri- og havbruksnæringen er en viktig forutsetning både som bidrag til å sikre arbeidsplasser og bosetting langs kysten og også for landets totale økonomi. Da er selvfølgelig fiskeren på havet viktig. Men også industrien på land må vies oppmerksomhet. I dag er industrien allerede avhengig av å importere råstoff, og det er grunn til å forvente at tilgangen på leveranser, spesielt fra den russiske flåten, vil bli redusert i årene framover. Det har lenge vært et uttrykt ønske fra fiskeindustrien om å kunne få større kontroll over leveransene. Men her vet vi at deltagerloven setter klare og også, etter mitt skjønn, fornuftige begrensninger. Man må være fisker selv for å kunne eie mer enn 50 pst. i en fiskebåt. Det er for så vidt rett og fornuftig, sett fra et kystperspektiv. Men jeg ønsker å stille følgende spørsmål til representanten Steinar Bastesen: Hvordan skal vi i framtiden, med knappe ressurser, sikre at fiskeindustrien får forutsigbare leveranser, slik at vi kan trygge arbeidsplassene på land, fortsatt realisere målsettingen om høyere foredlingsgrad og fortsatt ha stor eksportverdi på norsk fisk?
Deltakerloven setter klare begrensninger med hensyn til hvem som skal få lov til å eie fiskefartøy og ikke. Det er veldig viktig at vi har en lov som regulerer hvorvidt flåten skal være fiskereid eller kontrollert av utenlandske selskaper over børsen. Det viktigste med deltakerloven er nettopp at den sier at flåten skal være i lokalt eierskap. Jeg har en god kompis som sa at det gikk oppover bakke i tresko og busserull og nedover bakke i blådress og lakksko. Det skal illustrere dette med egeninnsats, at man går i tresko og busserull når man har dårlige tider. Det frykter jeg at børsen ikke er like opptatt av. En kan ta både nedturer og oppturer når en driver i privat regi. Så til hvordan man skal sikre råstoff og videreforedling. For det første må man vite hva man holder på med. Man må ha oversikt over ressursene, man må vite hva som er den naturlige dødelighet, som jeg sa i innlegget mitt, sjøpattedyrenes beskatning av ressursene. For det andre må man regulere fiskeriene til maksimalt utbytte av det som man kan ta ut – mest mulig sikkert bestandsestimat. For det tredje må man ha en flåte som er i stand til å bringe fangst på land til dem som skal foredle den i størst mulig grad. Når det gjelder videreforedling og høyforedling, har det av flere årsaker vært visse vanskeligheter. Tollbarrierene er én ting, det andre er at hvis vi skal konkurrere på ferdigvaremarkedet i Europa med bedrifter som allerede er etablert i markedet, møter vi konkurranse fra de bedriftene som allerede er der, og vi har dyre lån som skal nedbetale våre nye fiskebruk. Dette er et tveegget sverd.
Representanten Bastesen tok i sitt innlegg opp mange viktige områder, bl.a. fiskerinæringen, ressursforvaltningen og rovviltforvaltningen. Det er en del av de områdene som er viktige for å styrke bosettingen i hele landet. Da må Bastesen være glad for at vi har en regjering som også er opptatt av disse spørsmålene, og som ønsker å satse på Distrikts-Norge for å snu flyttestrømmen. Vi vet at den råvarebaserte verdiskapingen skjer ute i distriktene, og det er derfor viktig at det bor folk der som kan bidra til verdiskapingen. Regjeringen har også foreslått en rekke tiltak innenfor både regional-, distrikts- og fiskeripolitikken for å få til en positiv utvikling. En annen ting som er viktig i tillegg til alle de gode tiltakene, er holdningene, at vi har en positiv holdning til at det er bra å bo ute i distriktene, og at det er bra å bo i hele vårt langstrakte land. Jeg tror at en svartmaling av situasjonen ute i Distrikts-Norge bare vil gjøre det vanskeligere og mindre motiverende for ungdommen å komme tilbake. Jeg tror det er viktig med en positiv holdning hvis vi skal greie å snu flyttestrømmen. Det er viktig at vi satser innenfor fiskerisektoren, som fiskeriministeren har gått inn for, på bl.a. forskning og på et nytt forskningsfartøy som det er satt av midler til. Det kan bl.a. være med på å styrke fiskerinæringen. Som Bastesen også var inne på, er rekrutteringen til fiskeryrket viktig for å få ungdommer i dataalderen til å velge den næringen. Og da vil jeg spørre Bastesen om hva han mener er viktigst for at vi skal greie å snu flyttestrømmen og få til denne satsingen. Vil han støtte Regjeringen i at forskning og rekrutteringsarbeid er de viktigste prioriteringsområdene innenfor fiskerinæringen fremover?
Jeg har ingen problemer med å støtte Rita Roaldsens resonnement. Derfor tok jeg også opp i mitt hovedinnlegg viktigheten av at ungene får opplæring i hva som rører seg i den bygda og i det området de bor. Som jeg sa innledningsvis, lærte vi dette av våre foreldre. I dag går ungene på skole til de er rundt 20 år, og da må de lære det på skolen. Men når lærerne ikke kan noe om dette, kan de heller ikke lære ungene våre noe om det. Da blir det IT, og da blir det å reise til byen for å gå på skole. Det starter allerede i skolen, derfor må lærerutdanningen legges om. Det tar tid hvis man skal begynne å lære dem som går i 7. klasse eller 8. klasse positivitet og tro på bygda, men en plass må man starte. Jeg har registrert at Senterpartiet har utplassert positivitetsagenter, og det er vel og bra. Jeg går rundt som en levende positivitetsagent, for jeg klager aldri over at det er trasig å bo på bygda. Jeg tar gjerne på meg den oppgaven, jeg skal gjøre det gratis. Jeg har full forståelse for og støtter det som Regjeringen har gjort i så måte. Jeg er mindre glad for serviceerklæringene som man skal få når man sender inn en offentlig søknad. Om man skal ha tomt, byggetillatelse eller man skal ha en sak avgjort i det offentlige, så får man en erklæring som sier at dette skal gjøres, og det skal bli kvalitet over det. Men man får ikke løst saken med en slik erklæring.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg registrerer at Regjeringen innleder trontalen med at den vil arbeide for et nyskapende, solidarisk og tryggere Norge. Hva som ligger i begrepet «nyskapende», er ikke lett å si, kanskje er dette begrepet kommet til erstatning for Det norske hus, som regjeringen Jagland i sin tid ville bygge. Et tryggere Norge er i alles interesse og burde være en selvfølgelig programerklæring fra en hvilken som helst regjering. Men en kan jo da stille spørsmålet: Hva er trygghet? Begrepet er omfattende. Det går på økonomisk trygghet og utkomme. Det omfatter et forsvarlig sikkerhetsnett for den som ikke har eller kan få utkomme av egen arbeidsinnsats. Trygghet går også på frihet for enkeltmennesket, mindre stat og mer selvbestemmelse. Trygghet har noe med fravær av kriminalitet å gjøre. Men kanskje den viktigste trygghetsfaktor i forhold til enkeltmennesket er det å ha et godt og tilstrekkelig helse- og omsorgsvesen, slik at en kan være trygg for å få hjelp når denne hjelpen trengs, i barndom, i voksen alder og ikke minst i alderdommen. På dette siste feltet har vi langt fra trygghet i Norge i dag. Regjeringen anfører følgende i trontalen: «Regjeringen vil ta initiativ til en bred drøfting av verdigrunnlaget i helse- og omsorgstjenesten.» Jeg spør meg hva som ligger i denne programformuleringen. I den kristne kulturarv, som også denne regjeringen påberoper seg, må det ligge at forebygging og behandling av sykdom, pleie av og omsorg for eldre syke og tilrettelegging av livsvilkårene for funksjonshemmede skulle være en selvfølgelig prioritering. Fremskrittspartiet mener at helse og omsorg er en samfunnsoppgave som skal prioriteres foran alle andre samfunnsoppgaver. Så langt er Fremskrittspartiet i denne sal alene om en slik verdiholdning. At ikke større midler kan tilføres helse- og omsorgsvesenet når budsjettet viser et overskudd på over 70 milliarder kr, er for meg, et vanlig menneske, et tankekors av de store. Det er et tankekors at med dette overskuddet så opprettholder vi helse- og omsorgskøer, mennesker som står i kø og venter på å bli kvitt smerter og lidelser og venter på en bedre livskvalitet. Fremskrittspartiet ble fra hele det øvrige politiske miljø, inklusiv regjeringspartiene, under siste valgkamp angrepet for et dårlig menneskesyn, manglende respekt for menneskeverdet og det som verre var. Da må det være tillatt å stille spørsmålet til Regjeringen og de andre partiene i denne sal: Hvilket menneskesyn og hvilket menneskeverd legges til grunn fra deres side når så omfattende uverdige forhold nylig er avdekket i vår eldreomsorg? Jeg tillater meg også å spørre om hvilket menneskesyn som ligger til grunn for at skatt på sykdom, i budsjettsammenheng kalt egenandeler, de tre siste årene har økt med over 30 pst. Egenandelene for mange er i dag så høye at livsviktige medisiner ikke kan kjøpes, og man kan ikke betale for nødvendige helse- og omsorgstjenester. Fremskrittspartiet vil i dette statsbudsjettet si nei til enhver økning av egenandelene, og vil avvente den bebudede utredning om egenandelene generelt, som skal ta sikte på å skjerme storforbrukere av helsetjenester. Det er vel og bra at eldreplanen som Stortinget har vedtatt, er i rute, men jeg har tidligere påpekt og gjentar det gjerne her: Når det gjelder forholdet mellom sykehjemsplasser og omsorgsboliger, er skjevfordelingen meget alvorlig og kan få alvorlige konsekvenser når denne eldreplanen en gang avsluttes. Faktisk er det slik i dag at vi har mindre sykehjemsdekning i Norge enn vi hadde eksempelvis i 1995, samtidig som det er en sterk økning av eldre over 80 år, hvor svært mange virkelig trenger pleie og omsorg. Eldreplanen, slik den foreligger og utvikles, tar ikke høyde for den underbemanning en har i våre offentlige sykehjem, og som er en direkte årsak til de uverdige forhold som er avdekket av Statens helsetilsyn og i Malmedal-rapporten, hvor eldre syke mennesker daglig lider overlast i forhold til å få dekket sine basale menneskelige behov. Den dårlige bemanningen i sykehjemmene har også ført til en flukt fra pleieryrket. Fremskrittspartiet vil i sitt alternative budsjettforslag foreslå å tilføre institusjonsomsorgen 1 000 nye stillinger i år 2000. Å besette disse stillingene tror ikke jeg og Fremskrittspartiet vil være særlig problematisk hvis en la arbeids- og lønnsforholdene bedre til rette for nettopp vårt helsepersonell. Fremskrittspartiet vil også foreslå et statlig øremerket tilskudd til driften av sykehjem etter mønster av det statlige driftstilskuddet til barnehager. Med henvisning til Regjeringens programerklæring om å drøfte verdigrunnlaget for helse og omsorg har det ikke vært noen sak de seneste år som har opprørt meg sterkere enn Regjeringens trenering av å godkjenne Alzheimer-medisinen Aricept på blå resept. Dette er et anslag mot de absolutt svakeste av de svake i eldreomsorgen. Det er dokumentert både i inn- og utland at Aricept har god effekt for et betydelig antall av de nydiagnostiserte demenspasientene for en tidsperiode fra et halvt år og opp til to år. Det må være tillatt å sette spørsmålstegn ved hvilket menneskesyn denne regjeringen representerer når man sier nei til denne for mange pasienter og ikke minst for de pårørende livsviktige medisin. Paradokset i dette er at medikamentet Aricept er godkjent for salg i Norge, men ikke gitt refusjon over folketrygden, slik at det bare er høyinntektspersoner som kan gjøre seg nytte av dette preparatet. Dette er verken solidarisk eller rettferdig etter min mening. For samfunnet vil det være betydelige summer å spare hvis Aricept ble tilgjengelig på blå resept. Et halvt års bruk av Aricept vil koste Rikstrygdeverket ca. 6 000 kr, mens et halvt års opphold i et offentlig sykehjem, som disse pasientene raskt trenger, vil koste 150 000 kr. Men viktigere enn den økonomiske siden er den livskvaliteten disse pasientene kan få tilbake og opprettholde med sin familie og sine nære pårørende i inntil to år. Det er langt viktigere enn de økonomiske innsparingene. Denne saken har virkelig noe med menneskesyn og særlig med synet på eldre mennesker å gjøre. Når det gjelder den innsatsbaserte finansieringen ved våre somatiske sykehus, som Fremskrittspartiet etter tolv års kamp fikk gjennomført, delvis fra juli 1997, har denne vært en suksess så langt. Langt flere pasienter er behandlet, og ventetiden på garantilistene redusert med bortimot 50 pst. siste driftsåret. Men prosentandelen må økes. Fremskrittspartiet vil også under denne statsbudsjettbehandlingen i sitt alternative budsjettforslag øke prosentsatsen fra 50 til 60. Dette vil ytterligere kunne redusere helsekøene, som bortimot er en skam for kongeriket Norge. Til slutt vil jeg gi Regjeringen ros for én ting i helsebudsjettet, nemlig at den legger opp til bedre smertebehandling for pasienter i terminalfasen. Dette er særdeles viktig i en tid hvor trykket utenfra om aktiv dødshjelp blir sterkere og sterkere. Dette er helseverdier, og gir livshjelp istedenfor aktiv dødshjelp.
Det blir replikkordskifte.
Da jeg satt og hørte på representanten Alvheim, kom jeg til å tenke på det sist avgitte budsjettet, det budsjettet vi nå arbeider etter, og det forliket som Fremskrittspartiet der var med på. Man skulle tro at Alvheim hadde glemt det allerede nå, men Alvheim og Fremskrittspartiet er i høyeste grad ansvarlig for det budsjettet som man nå jobber etter. Fremskrittspartiet sier at alle mennesker skal få nødvendige helsetjenester, og at det må være myndighetenes oppgave å sørge for at alle pasientkategorier får sine behov dekket. Samtidig sier partiet at det enkelte sykehus skal stå fritt til å kunne ansette det antall spesialister de til enhver tid mener de har behov for. Vi vet at tilgangen på spesialister og andre leger er svært ulik i vårt langstrakte land. I enkelte deler av landet er det krise i tilgangen på leger, mens det i andre deler av landet er stor tilgang, og det gror opp private tilbud av forskjellige slag. Hva vil Fremskrittspartiet gjøre med denne situasjonen? Vil det f.eks. være aktuelt for Fremskrittspartiet å være med på å iverksette virkemidler eller reguleringer som sikrer at alle får nødvendige helsetjenester? Eller tror partiet at markedet alene skal regulere også i denne sammenheng? Dette er et spørsmål som i høyeste grad dreier seg om trygghet og respekt for dem som er berørt av dårlig legedekning i landet vårt.
Fremskrittspartiet har aldri inngått noe budsjettforlik med den sittende regjering – vi stemte subsidiært for det forslaget som i dag gjelder som statsbudsjettet. Men jeg vil da kanskje minne representanten Bendiks H. Arnesen om at det nå ligger an til et samarbeid mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, så jeg tror man skal være litt forsiktig med den kritikken som her kom. Det er klart at det var mye i inneværende års budsjett vi ble tvunget til å stemme for, men som vi ikke likte. Og det skulle ikke forundre meg særlig mye om den samme situasjonen også vil kunne oppleves av Arbeiderpartiet, hvis en nå skulle komme i havn med budsjettforhandlingene i høst. Ja, jeg mener at sykehusene skal få lov til å ansette de spesialistene de har behov for for å kunne behandle de menneskene som står på utsiden av sykehuset, og fjerne sykehuskøene. Alle partier har gitt inntrykk av at man ønsker å gi sykehusene større frihet, selv Arbeiderpartiet går for det i dag. Og hvis man mener noe med frihet, må også sykehusene ha frihet til å ansette det personell de har behov for for å drive produksjon av helsetjenester. Når det gjelder legedekningen generelt i dette landet, er det riktignok en skjev fordeling, men det er ikke så ille som mange vil ha det til. Når det gjelder allmennleger, er legedekningen i forhold til folketallet like stor eksempelvis i Nord-Norge som den er i Sør-Norge, til og med i Akershus og i Oslo kommune. Når det gjelder spesialister derimot, har vi en viss mangel, men her kan det gjøres svært mye ved å legge om arbeidsrutinene og få en bedre indre organisering og ledelse ved det enkelte sykehus, slik at enhver spesialist kan få utføre den jobben han egentlig er utdannet for.
Representanten Alvheim er opptatt av å prioritere helse og omsorg framfor alt. Dette er jo et prisverdig engasjement. Også Kristelig Folkeparti er opptatt av dette, men for å kunne prioritere helse og omsorg trengs en helhetlig politikk. En slik politikk må også fokusere på forebyggende helsearbeid. Noen eksempler: Vi vet at i trafikken dreper fart. I Sverige viser erfaringer at lavere fartsgrenser reduserer både antall trafikkdrepte og -skadde. På nyhetene hørte vi også forleden at folk med høyere utdanning og høy inntekt har bedre tannhelse enn andre. Satsing på kunnskap og sosial utjamning kan altså påvirke behovet for helsetjenester. Vi vet også at tobakksbruk gir økt antall krefttilfeller, som legger beslag på sengeplasser på sykehusene. Og moderne alkoholforskning viser også sammenhengen mellom alkoholforbruk og skadeomfang. En reduksjon av f.eks. alkoholavgiftene vil øke folks kjøpekraft og kan føre til økt forbruk. Kristelig Folkeparti ønsker ikke å stimulere til økt alkoholforbruk, fordi helsevesenet allerede er belastet nok med behandling av skader fra ulykker knyttet til alkoholbruk. Mitt poeng er at det er nødvendig å ha en helhetlig politikk for å forebygge helseskader og ulykker. Dette vil lette presset på sykehus og omsorgstjenester. Utfordringen er å se sammenhenger mellom f.eks. samferdselspolitikk og helsepolitikk, mellom avgiftspolitikk og helsepolitikk, mellom sosial utjevning, opplæring og folks helse. Regjeringen varslet i trontalen oppfølging av flere helseplaner, som også representanten Alvheim har gitt ros til Regjeringen for. En ønsker også en debatt om verdigrunnlaget. En del av denne debatten er å fokusere på individets ansvar for egen helse, og politikernes evne til å se sammenhenger mellom politiske valg og helseomkostninger. Er representanten Alvheim og Fremskrittspartiet enig i at det er en slik sammenheng?
Det er klart det er en åpenbar sammenheng mellom hvordan vi lever, vår livsstil, og sykdomsfremkallelse. Men når det er sagt, vil jeg være rask med å tilføye: Vi kan ikke – og det vil jeg heller ikke tro Kristelig Folkeparti noen gang vil gjøre – sette opp gjerde for dem som selvforskyldt pådrar seg sykdom, drive disse ut av vårt helsevesen og vår omsorgstjeneste. Jeg har hørt røster som har vært inne på tanken, særlig når det gjelder bruk av narkotika, bruk av alkohol og for så vidt også bruk av tobakk. Vi har alle og enhver et stort ansvar for egen helse. Det tror jeg vi fort kan enes om. Det forebyggende helsearbeidet ser jeg som del av helheten når jeg snakker om helse, slik at det skulle ikke være noen uenighet mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti i forhold til forebyggende helsearbeid. Så har vi alkohol, som Kristelig Folkeparti alltid har vært veldig opptatt av. Det som forundrer meg mange ganger, er at hvis man nå mener alt man sier i forbindelse med alkohol og avgifter og det hele, hvorfor ikke da fremme et forslag i dette hus om å forby salg av alkohol til norske borgere? Det gjør man ikke, for det vet man blir mislykket. Men man legger på avgifter hvert eneste år – med et lite unntak i år for sterkvin – slik at handelen med smuglersprit blomstrer og egenproduksjon av sprit blomstrer. Og da har man oppnådd det motsatte av det man trodde man skulle oppnå.
Representanten Alvheim snakket om trygghet, og han spurte: Hva er trygghet for enkeltmennesket? Og gjennom en lang liste, som jeg var enig i, kom han til slutt til at noe av det viktigste er å ha trygghet for liv og helse og ha en god eldreomsorg. Det er det heldigvis liten uenighet om. Jeg tror også det er stor grad av enighet om at en bedre eldreomsorg, en verdig eldreomsorg, som Alvheim også var inne på, er en stor utfordring også i dagens Norge. Høyre og Fremskrittspartiet er enige om at rett til valg av sykehjem har med verdighet i eldreomsorgen å gjøre. Vi er enig i at skal de eldre selv få større innflytelse over sin hverdag, må de ha rett til å velge hvem som skal komme hjem til dem i sine hjem. Derfor må vi altså konkurranseutsette tjenestene, slik at tilbudene blir bedre og blir brukerstyrt. Det er fremdeles altfor store mangler. Ja, disse manglene er så store at det overrasker og skuffer meg at Fremskrittspartiet, og spesielt John Alvheim, falt for fristelsen i valgkampen til å presentere en storstilt annonsekampanje der det het at 50 pst. av norske sykehjemspasienter er ekstremt underernært og inntørket. Det viste seg altså ved nærmere ettertanke at det ikke var 50 pst., men kanskje i underkant av 1 pst. Det er alvorlig nok, men det er også alvorlig å skape frykt og uro hos dem man ønsker å gi større trygghet. Alvheim tok ikke avstand fra dette da det ble avslørt at denne annonsen var en bløff og en grovt feilaktig fremstilling av forholdene, men han kalte det en spissformulering. Det er et drøyt stykke! Jeg vil nå gi Alvheim en ny anledning til å beklage at han og Fremskrittspartiet gjennom denne annonsekampanjen nettopp bidrog til det motsatte av det vi får tro de ønsker, nemlig å skape trygghet, og ikke ubegrunnet frykt.
Jeg hadde ventet på denne replikken fra Høyre. Det må være utslag av rimelig dårlig samvittighet hos både representanten Annelise Høegh, Høyre og de øvrige partiene som kritiserte oss for denne annonsen, for de vet veldig godt selv at 50 pst. av de pasientene fra sykehjem som ble undersøkt på Aker sykehus, var underernært. Så kan man ha ulike nyanser på ekstrem underernæring og underernæring, men de fikk diagnosen underernæring. Og det som da er ekstremt etter min tankegang, er at vi har slike forhold i Norge i dag, at eldre syke mennesker som vi overlater til det offentlige å ta vare på, ikke får spise nok mat daglig og blir underernært. Jeg ser ingen grunn til å beklage det som stod i den annonsen.
Det foreligger en åpenbar misforståelse. Jeg ber om ordet til replikk.
Anneliese Høegh får ordet til å oppklare det presidenten håper er en åpenbar misforståelse.
Det er en åpenbar misforståelse når det i annonsen stod at 50 pst. av norske sykehjemspasienter er ekstremt underernært og inntørket, mens det det dreier seg om, er at 1 pst. av norske sykehjemspasienter som blir innlagt på sykehus, er underernært. Det er alvorlig. Men det er altså en grotesk avstand mellom de tallene som fremkommer i overskriften, og det som er det faktiske forhold, som Alvheim selv bringer frem.
John I. Alvheim – til misforståelsen.
Jeg vet ikke hvor representanten Annelise Høegh har den ene prosenten fra. Denne undersøkelsen, som ble gjort på Aker sykehus av overlege Bøhmer, viste – det var ca. 160 pasienter, tror jeg – at 50 pst. av disse pasientene fikk diagnosen underernæring, og de var lagt inn fra sykehjem.
Presidenten tror ikke man kom videre i å oppklare misforståelsen, og regner med at representantene kan fortsette denne debatten i løpet av trontaledebatten. Replikkordskiftet er omme.
«Regjeringen vil forsterke innsatsen for å forebygge og bekjempe organisert kriminalitet, volds- og vinningsforbrytelser», står det i trontalen. Årsakene til kriminalitet er sammensatte. Derfor er det ikke så enkelt som at mer politi og strengere straffer løser alt. Kristelig Folkeparti mener det er viktig å se sammenhenger og konsekvenser både i justissektoren og i samfunnet generelt. Derfor må innsatsen skje i mange forvaltningsområder og -nivåer og være en blanding av kortsiktige og langsiktige strategier. Alle ønsker et trygt, rettferdig og åpent samfunn. Som overordnet prinsipp kan vi sette menneskeverd og respekt, og gjerne legge til viktigheten av sunne og gode holdninger. Vi trenger en debatt om hvilke grunnleggende verdier vårt samfunn skal bygge på. Verdikommisjonen gir viktige innspill til debatten om hvilke holdninger som bør være retningsgivende for de mellommenneskelige forhold. Kommisjonen har bl.a. tatt for seg vold som en av våre «verdier på prøve», og laget et hefte med 52 teser om vold i Norge og fire forhold å fokusere på. Heftet kan anbefales. Kristelig Folkeparti mener at Bibelens ti bud er en genial og kort huskeliste for hvordan vi bør oppføre oss overfor hverandre for å få et trygt og godt samfunn. Noen av oss må tørre å snakke om og bruke en slik flott arv som utgangspunkt for bl.a. den enkeltes holdninger til rett og galt. Moral og etisk bevissthet er andre begrep som med stor frimodighet må opp til debatt. Den enkeltes individuelle og moralske ansvar må stå sentralt. Dette hører naturlig med i både den forebyggende og rehabiliterende delen av å bekjempe kriminaliteten. Like viktig er det at vi ikke overser eller tramper i stykker med nedlatende holdninger den unike lille spiren vi alle bærer i oss til å bli de gagnlige mennesker vi ønsker å befolke samfunnet vårt med. Det er den spiren vi må gripe fatt i både hos barn og unge som befinner seg i en såkalt risikogruppe, og hos dem som blir karakterisert som hardbarka kriminelle. Blant annet er Kirkens Bymisjon i ferd med å utvikle et godt tilbud for rehabilitering av sikringsdømte, slik at de kan bli godt fungerende og lovlydige samfunnsborgere. Viktige stikkord er respekt, tillit og krav. Gjeng-kriminalitet har vært og er et tema, spesielt i Oslo-området. I den forbindelse ble det en sterk påminning å lese intervjuet med Sebastian, der han forteller at medlemmer i gjengen ikke prøver å fremstå som skolelys, at de fleste heller føler et press fordi de faller igjennom i mange fag. For å sitere Sebastian: «I klassen tør de ikke si så mye. På spørsmål fra læreren redder de seg kanskje unna med et falskt raseriutbrudd som ender med at de går ut av klasserommet. De markerer seg ut av problemet.» Mange av disse er funksjonshemmede i forhold til skriftspråket, enten på grunn av feilbehandlet dysleksi, lese- og skrivevansker, eller fordi de er innvandrere. Er de begge deler, strever de ekstra tungt. De frykter for framtiden, fordi det å beherske språket er nøkkelen til vårt informasjons- og kompetansesamfunn og til et framtidig arbeid og det gode liv. Dette er ett av de områdene hvor vi må ta i bruk det vi allerede vet. Men det er flere årsaker, og derfor mener Kristelig Folkeparti det er viktig å øke forskningsinnsatsen knyttet til forholdet ungdom og vold. I trontalen står det videre: «Regjeringen vil legge til rette for raskere rettspleie.» Kristelig Folkeparti ser det som meget viktig å sørge for et bedre samspill mellom de ulike ledd i straffesakskjeden. Raskere avvikling er avhengig av balanse i systemet, fordi ekstra ressursinnsats i ett ledd kan føre til opphopning andre steder. For å belyse sammenhengen: Økte ressurser til politi gir økt oppklaring av lovbrudd. Påtalemyndigheten vil dermed reise flere tiltaler. Flere saker bringes inn for domstolen. Flere dommer øker presset på kriminalomsorgen. Det er viktig med en effektiv straffeforfølging, som må innebære økt oppdagelsesrisiko, rask oppklaring og domsavsigelse og inn til soning så raskt som mulig. I trontalen ble det også signalisert: «Innvandrerkvinnenes situasjon skal vies særlig oppmerksomhet.» Siste ukes debatt om tvangsekteskap og arrangerte ekteskap og at flere innvandrerkvinner tar tilflukt i krisesentrene, har aktualisert punktet.
Ved inngangen til et nytt århundre er en av de aller viktigste utfordringene å vise solidaritet med dem som har det aller dårligst i samfunnet vårt. Det må vi gjøre også i praktisk politikk. Nå er det ikke lenger det store flertallet som er undertrykt og utestengt, slik tilfellet var da mange av våre velferdsordninger ble innført. De aller fleste av oss har det veldig bra, i hvert fall økonomisk sett, men et mindretall faller utenfor. Det er et varsku til oss alle, og Arbeiderpartiet tar dette på alvor. Regjeringa har gitt klare signaler om at den vil redusere forskjellene mellom folk, og Regjeringa har gitt uttrykk for at det får den best til ved å samarbeide med Arbeiderpartiet. Den utfordringa tar vi på alvor. Vi vil samarbeide, men det betinger at våre krav om en mer rettferdig fordeling blir innfridd. For det er nå tvingende nødvendig at de rikeste blant oss bidrar med mer til fellesskapet for at vi skal kunne hjelpe dem som har det aller dårligst. Det kan f.eks. ikke lenger være slik at unge folk på jakt etter sin første bolig er prisgitt rike foreldre eller besteforeldre, for det er det som er situasjonen for mange i våre byer og tettsteder i dag. Mange faller utenfor boligmarkedet når «millionærforeldre» blir et kriterium, og det er ikke en velferdsstat verdig. Hovedårsaken til dette er jo at det bygges for få boliger og da spesielt rimelige og nøkterne boliger, som f.eks. student- og utleieboliger for ungdom. Når leiligheter i Oslo på 30 m2 kan bli solgt for 1 mill. kr, så er det ganske vanvittig. Dette er det vi må gjøre noe med. Det er bra at Regjeringa foreslår å øke Husbankens utlånsrammer med 2 milliarder kr, men dette er ikke målrettet nok overfor dem som trenger det mest. Det må til et boligpolitisk løft utover dette. Vi må gjenreise den sosiale boligbygginga. Her har faktisk Stortinget allerede vedtatt en rekke konkrete forslag som bør følges opp. Derfor stiller Arbeiderpartiet krav om bygging av 1 000 studentboliger og flere utleieboliger neste år. På 1990-tallet er det også blitt flere hjemløse, og økninga har vært størst blant de unge. Dette skjer samtidig som en kan lese i avisene at blant de aller rikeste i Norge kjøpes det ikke boliger under 15 mill. kr. Det er noe veldig galt med fordelingspolitikken når vi ser slike forskjeller også hos oss. Det er nå over 6 000 mennesker i Norge som ikke har noe permanent sted å bo, og i tillegg vet vi at mørketallene her er store. De mest vanskeligstilte på boligmarkedet sliter også ofte med andre og sammensatte problemer. Det er så logisk at hvis en ikke har noe sted å bo, ja, så er det også vanskeligere å få orden på resten av livet. Dette er uverdig, og ikke minst vi som bor i et av verdens rikeste land, har en forpliktelse til å hindre at gata blir hjemmet slik som det er for altfor mange i dag. I tillegg til det å ha et sted å bo, som bør være en selvfølge for alle, så er det å ha en jobb å gå til ofte avgjørende for livskvaliteten. Vi må huske på at den største forskjellen i dag går mellom dem som har et arbeid og dem som ikke har det. Det er bekymringsfullt at arbeidsledigheten nå er stigende, og spesielt gjelder det innenfor verfts- og offshoreindustrien. Derfor må det settes inn konkrete tiltak for å bøte på dette, slik som Arbeiderpartiet stiller krav om, og det er avgjørende at vi får en sterkere satsing også på arbeidsmarkedstiltak. Vi må bygge ut og ikke bygge ned, slik som Regjeringa har gjort de siste par årene. Vi må også målrette arbeidsmarkedstiltakene mer, bl.a. gjennom en egen tiltakspakke for å holde på og utvikle kompetansen i utsatte næringer. Samtidig er det viktig å minne om følgende: Vi har i underkant av 70 000 helt ledige i Norge, vi har over én million mennesker som mottar hele eller deler av sin inntekt fra folketrygden. Antallet uføretrygdede øker dramatisk. Vi har nå om lag 270 000 mennesker som mottar uføretrygd. Og det er et alvorlig tankekors at vi langt på vei har et samfunn der flertallet av voksne mellom 30 og 60 år nærmest jobber helsa av seg, mens mange ungdommer ikke slipper til og eldre over 60 år ofte skyves ut, og av og til også på en uverdig måte. Eldre arbeidstakere burde i større grad få tilbud om en gradvis nedtrapping til pensjonisttilværelsen, f.eks være pensjonist i to dager og være i yrkeslivet i tre dager. Hvis ikke vi greier å få orden på dette, hvis ikke vi greier å tilby mer fleksible ordninger i arbeidslivet som er tilpasset hver enkelt, taper hver enkelt på det, men samfunnet taper også mye på det, fordi vi går glipp av mye kompetanse, erfaring og kunnskap som vi trenger. Og det viktigste ved å få til endringer i arbeidslivet er at vi kan gi flere en meningsfylt hverdag. Da må vi tilrettelegge slik at vi hindrer at så mange blir sjuke og uføretrygdet på grunn av arbeidsplassen. Poenget er at vi ønsker et samfunn der alle kan bidra ut fra egne evner og forutsetninger. Og samfunnet trenger flest mulig hender i arbeid for å kunne møte de utfordringene vi har i forhold til helse- og eldreomsorgen, og for å kunne sikre pensjonene til folk. Situasjonen på arbeidsmarkedet må møtes med aktive tiltak for å hindre at enda flere blir ledige, og vi må gjøre det vi kan for å få enda flere av de ledige inn i jobb. Vi må i sterkere grad også styrke arbeidet for å kvalifisere arbeidsledige til de jobbene som finnes. Hvis en mener noe med fordelingspolitikk, må det i hvert fall synes innenfor sysselsettingspolitikken. Her nytter det ikke å vente og se, her er man nødt til å være føre var. «Kommunene og fylkeskommunene skal, gjennom sine inntekter, gis mulighet til å tilby grunnleggende velferdstjenester. Det kommunale sjølstyret skal utvides», stod det å lese i trontalen. Vi mener at Regjeringas forslag til kommuneøkonomi for neste år ikke er tilstrekkelig for å ivareta de oppgaver som kommunene er satt til å skjøtte, bl.a. når det gjelder å kunne tilby likeverdige tjenestetilbud for folk i hele landet. Det samme sa vi da kommuneøkonomiproposisjonen ble behandlet i vår. Det blir ikke noe mer lokalt sjølstyre med Regjeringas opplegg. Det må vel nesten være rekord i antall øremerkede midler. Det er grunn til å spørre seg om kommunene har penger nok til å nyttiggjøre seg de øremerkede midlene, f.eks. til eldre, helse og barnehager. Det er grunn til å tro at dersom de frie inntektene ikke blir økt, er det bl.a. skolesektoren som vil tape mest på det. Og det vet vi er dårlig fordelingspolitikk. Det er på denne bakgrunn Arbeiderpartiet foreslår 1 milliard kr mer i frie inntekter til kommunene, ikke minst for å greie satsinga på skolene. Vi håper at regjeringspartiene vil slutte seg til dette. Jeg tror også det er behov for å redusere den statlige detaljstyringa. Jeg tror det er behov for å redusere det kontrollapparatet vi har bygd opp for å passe på de øremerkede midlene. Dette er nødvendig for å frigjøre personell og ressurser til direkte tjenestetilbud for folk. I Arbeiderpartiet er vi også i gang med en viktig debatt om og har en åpen holdning til hvilke forvaltningsnivåer som skal gjøre hva, og om det er nødvendig å ha de forvaltningsnivåene vi har i dag. Det som er det overordnede hensynet for oss, er at vi vil organisere den offentlige sektoren slik at den tjener våre innbyggere og brukere best. Så får vi organisere våre forvaltningsnivåer og den offentlige sektor ut fra det. Det er nå helt nødvendig å få til et løft for dem som er uten bolig, få til et løft for dem som ikke har et arbeid å gå til og få til et løft for kommunesektoren. Ved inngangen til et nytt århundre er fortsatt slagordene frihet, likhet og solidaritet aktuelle. Arbeiderpartiet vil forsterke innsatsen for rettferdig fordeling og sosial utjevning og håper å få regjeringspartiene med på en slik politikk.
Det blir replikkordskifte.
Det var interessant å høyre på representanten Brustad, som no opnar for om ikkje anna så ei vurdering av det fylkeskommunale forvaltingsnivået. Då trur eg det blir riktig som eg ein gong spådde, at vi kanskje kan avlyse fylkestingsvalet i løpet av 5-8 år. Men det var ikkje det eg skulle ha replikk om. Eg la merke til at representanten Sylvia Brustad snakka om bustader og bustadprisar på marknaden. Prisane er jo avhengige av at det er tilgang. Dersom det er stor nok tilgang på bustader, ikkje minst stor nok tilgang på tomter, vil det bli ein prisreduksjon. Framstegspartiet har i alle kommunestyre rundt om i landet der vi er representerte, prøvd å gjere noko med at kommunane skal regulere nok tomter til bustadbygging, at det til kvar tid skal vere nok tomter i marknaden som gjer at ein kan halde prisane låge, slik at folk flest kan få bygge og eige sitt eige husvære. Det har vore ein offisiell politikk og ein fornuftig politikk i dette landet i motsetnad til mange andre stader. Men det eg har lagt merke til, er at er det eit parti i Noreg som har vore ein hemsko for å ha nok tilgjengelege tomter rundt om i landet, så er det Arbeidarpartiet. Det kunne ha vore interessant å høyre med kommunalpolitisk talskvinne for Arbeidarpartiet om ho no vil legge eit press på sine nyvalde kommunestyrerepresentantar om å syte for at det til kvar tid er nok tilgjengeleg tomteareal for bustadbygging – ikkje minst om Marka-grensa i Oslo kan opphevast.
La meg kommentere spørsmålet om fylkeskommunen først. Jeg vil understreke at vi ikke har konkludert på forhånd. Vi mener at dette er en viktig sak som fortjener en grundig vurdering og utredning før man tar stilling til hva man skal gjøre, og den debatten skal vi gå inn i. Dette spørsmålet er for viktig til at man bare kan endre det eventuelt gjennom et Dokument nr.8-forslag her i dette huset, slik Fremskrittspartiet nå har forsøkt i flere omganger. De er blitt nedstemt hver eneste gang, og jeg synes man burde ta dette litt mer seriøst enn bare på nytt og på nytt fremme Dokument nr.8-forslag uten å gå inn i materialet på en skikkelig måte. Til det er denne saken for alvorlig. Når det så gjelder kommentarene i forhold til bolig, er det frekt, og det er uriktig, når det blir påstått at Arbeiderpartiet ikke er for å stille tomter til disposisjon og bidra til at de som trenger bolig, skal få det. Og jeg vil også si: Ja, vi er for at de som ønsker det, selvfølgelig skal få bygge og eie sine egne boliger. Men for de gruppene som har det aller dårligst på boligmarkedet i dag, bl.a. her i Oslo – de over 6 000 som ikke har et stelle å bo, de ungdommer som er avhengige av rike foreldre eller besteforeldre – er det ikke først og fremst snakk om å eie en bolig, men om å få lov til å leie en bolig i en periode. Der må jeg si at jeg har ikke akkurat opplevd at Fremskrittspartiet har vært den fremste våpendrageren i å kunne tilby boliger nettopp for de aller vanskeligst stilte på boligmarkedet. Hvis vi mener noe med fordelingspolitikk, er det avgjørende at vi får gjort noe med boligmarkedet, og da dreier det seg om at vi må bygge flere rimelige, nøkterne boliger her i Oslo. For dem som har det aller vanskeligst, som også har andre sammensatte problemer, må vi se på andre typer boliger hvor det er mulig å få behandling i tillegg. Jeg skulle ønske at Fremskrittspartiet heller ville bruke tid og ressurser på å gå inn i det og være villig til å gjøre noe med det i stedet for å kritisere Arbeiderpartiet på et helt uriktig grunnlag.
Thorbjørn Jagland nevnte i sitt innlegg at ungdom har en sviktende tro på det politiske systemet, og at vi nå ikke kan bryte flere løfter, som for øvrig høres ut som nye toner. Representanten Brustad brukte også mye tid på dette med boligbygging i sitt innlegg, noe som lederen for Arbeiderpartiet også nevnte, og at det å ha en bedre boligbyggingspolitikk ville være en løsning for å få ungdom interessert i politikk. Sosialistisk Venstreparti har tro på at vi kan vinne ungdommens interesse ved å gi 16-åringer stemmerett, og etter å ha deltatt i skolevalgsdebatter sammen med Høyre og Fremskrittspartiet tror jeg deres løsning høres ut som å være billigere øl. Alle disse tingene vitner om at vi tar ungdom altfor lett. Rammebetingelser for unges oppvekstvilkår er viktig, men det aller viktigste er å ta innholdet i livet på alvor. Vi som politikere henger oss opp i rammer, fordi det er dem vi kan gjøre noe med. Men vel så viktig er det å være villig til å diskutere våre egne partiers ideologier. Kristelig Folkeparti er nå inne i denne prosessen. Vi tør. Men det ser ikke ut til at Arbeiderpartiet er like villig til å ta den samme debatten. Jagland innrømmer jo når man etterlyser verdigrunnlag og gammel partibasis hos Arbeiderpartiet, at ingen bare kan bygge på partienes opprinnelige ideologi. Men nettopp da er det viktig at vi tar debatten om ideologi. Er det slik at Arbeiderpartiet er redd for dette og for hva som kan avdekkes da? Vi må tørre å ta opp verdigrunnlaget, samfunnssystemet og lange linjer. På den måten kan vi ta ungdom på alvor og møte dem med en seriøsitet som går utover bare rammebetingelser. Vi i Kristelig Folkeparti er ikke redde for å gjøre det. Vi har en livlig debatt i partiet, og nå utfordrer vi Arbeiderpartiet til å ha det samme.
Jeg kan forsikre representanten Dagrun Eriksen om at vi i Arbeiderpartiet ikke er redde for å ta verken den ene eller den andre debatten, heller ikke om det som representanten Eriksen var inne på. Vi er nå i gang med en ny programdebatt fram mot landsmøtet vårt som skal være i november neste år. I den forbindelsen vil vi selvfølgelig også diskutere disse tingene. Vi har dessuten en meget sterk ungdomsorganisasjon, som er veldig aktiv og som mener mye omkring dette. Vi skal selvfølgelig også lytte til hva de har å si. Jeg trur det er helt avgjørende at vi lytter til hva ungdom har å si. Jeg trur mange ungdommer er opptatt av nettopp det å kunne ha et stelle å bo når de skal studere. Jeg trur mange ungdommer er opptatt av at det er et bra innhold, og et bra miljø på den skolen de skal studere, og jeg trur de er opptatt av at de får seg en jobb når tida er inne for det. Dette er helt sentrale spørsmål for ungdom. Representanten Eriksen reiste sikkert rundt i valgkampen som de fleste andre. Det gjorde også jeg, og jeg møtte mange ungdommer. Det jeg møtte, var nettopp disse tingene som de fleste ungdommer var opptatt av. Arbeiderpartiet har dessuten gått i bresjen for å opprette det vi kaller ungdommens fylkesting, hvor ungdommer i fylkene kan sette seg sammen og bestemme over ting. Ungdomsråd rundt i kommunene trur jeg er en vei vi bør gå videre på. Det bør utvikles i langt flere kommuner. Vi må også tørre å gi ungdommen mer makt. Det har vi gått i bresjen for. Det ønsker vi selvfølgelig også å videreføre. Vi tar ungdom på alvor. Vi skal også fortsette de diskusjoner vi nå er i gang med, både når det gjelder ideologi, og når det gjelder andre ting. Helt på tampen vil jeg bare si at det selvfølgelig er viktig for alle å diskutere innholdet i livet, men viktigere enn f.eks. en verdikommisjon er det å være ute og prate med de ungdommene som faktisk er unge i dag.
Dersom det blir et budsjettforlik mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i høst, skyldes det nok først og fremst et kortsiktig behov for Arbeiderpartiet for å rette opp et mistrøstig valgresultat som Arbeiderpartiet ikke var forberedt på. Denne regjeringen ble til fordi Arbeiderpartiet skulle gi opposisjonen et opplæringsprosjekt høsten 1997. Så sent som i fjor vår sa Thorbjørn Jagland at Regjeringen med stortingsflertallets støtte har lagt en udetonert bombe under velferdsstaten. Nå er ikke den bomben mer truende enn at Arbeiderpartiet ved å pøse på med noen skatteøkninger og noen mindre justeringer av bevilgningene nå skal desarmere bomben. Bedre fordelingspolitikk, heter det. Det som er verre, er at det opplæringsprosjektet Arbeiderpartiet har satt sentrumspartiene under, tydeligvis er blitt et glemselsprosjekt hos Arbeiderpartiet. Det de i posisjon advarte mot, går de nå inn for i opposisjon – ikke minst gjennom en skattepolitikk som er et virkemiddel i fordelingspolitikken, der partiet går inn for ting som er skadelig både for arbeidsplasser og verdiskapning. Eller for å ta et eksempel fra Sylvia Brustads komiteområde: Der de før valget advarte mot overbud i kommunesektoren, utstedte de et blankoløfte i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen i vår om at det skulle bevilges 1 milliard kr mer enn Regjeringen uten å vite hva Regjeringen ville legge frem. Arbeiderpartiet på sitt beste går inn for strukturtiltak som i energipolitikken, og modernisering som landet trenger, og det har de ofte gjort i samarbeid med Høyre. Men det vi ser nå, er at de vegrer seg mot å legge det inn som et premiss i budsjettforhandlingene. Det kunne vært greit å spørre Sylvia Brustad: Når en nå har begynt å tenke nye tanker om fylkeskommunen og om en offentlig sektor som skal tilby skreddersydde tjenester for brukerne, vil en legge opp til at det skal bli et av resultatene i budsjettforhandlingene med regjeringspartiene? Eller: Når skal vi se konkrete forslag på disse områdene?
La meg først få si til representanten Ryssdal at regjeringen Jagland gikk av fordi det ble et borgerlig flertall i Stortinget, og fordi det ble et flertall av partier i Stortinget som i hele valgkampen gikk rundt og sa at de ville ha bytte av regjering. Det var derfor vi måtte gå av som regjering. Når vi nå vil samarbeide med sentrumspartiene, er det ikke for å rette opp noe valgresultat, slik Ryssdal sa. Det er fordi det har skjedd en endring i sentrumspartiene. Det er vi glade for. Vi har sett at det er en åpning for å kunne vri fordelingspolitikken mer i retning av det Arbeiderpartiet står for. Når framtredende personer i sentrumsregjeringen klart har sagt fra om at det bare er gjennom samarbeid med Arbeiderpartiet at vi kan få til en mer rettferdig fordeling, benytter vi oss av den muligheten som ligger der for nettopp å få gjort noe med det. Det er nytt. Det er vi glade for. Derfor har vi også lagt inn helt klare krav til hva som må til for å få en mer rettferdig fordeling enn det som foreløpig ligger i budsjettforslaget fra Regjeringen. Vi håper at vi kan oppnå resultater sammen. De krav som vi har stilt til de forhandlingene, er ikke krav som er skadelige for arbeidsplassene. Det er tvert imot krav som vil føre til at vi greier å minske arbeidsledigheten, som vil føre til at vi greier å få flere folk i jobb. Det er en av de aller største utfordringene vi nå står overfor. Det handler nettopp om fordelingspolitikk så lenge skillet mellom de som har jobb, og de som ikke har jobb, er så stort. Vi vet at det betyr svært mye i en fordelingspolitisk sammenheng. Så til spørsmålet om kommuneøkonomien. Vi sa i vår, da kommuneøkonomiproposisjonen kom, at vi ville foreslå å bevilge ca. 1 milliard kr mer enn det Regjeringen foreslo. Det er ikke riktig som Ryssdal sier, at vi ikke visste hva Regjeringen kom med. Regjeringen presenterte klare tall for oss i kommuneøkonomiproposisjonen. Derfor gikk vi inn for 1 milliard kr mer. Det er også det vi foreslår nå, og vi håper at vi får gjennomslag for det sammen med regjeringspartiene.
Replikkordskiftet er omme.
En trontaledebatt er en god anledning til å peke på hvilke politiske utfordringer man ser for seg, og om mulig vise hvilke løsninger man vil anbefale. Det vil Høyres talere benytte denne trontaledebatten til. Det er imidlertid også en debatt for å se på de signaler som Regjeringen gir i trontalen, og i neste omgang om disse står seg i denne salen. Det er dermed en anledning for stortingspartiene til å vurdere ens forhold til den regjering som har avholdt trontalen. Forholdet mellom regjeringspartiene og Høyre har i etterkrigstiden med få unntak vært preget av en gjensidighetens lov. Dette gjensidighetsforholdet har variert gjennom tidene i styrke og intensitet – bevares. Men det har hele tiden ligget noen mer eller mindre synlige bånd mellom sentrumspartiene og Høyre. Slik har det vært fra lenge før etableringen av Lyng-regjeringen. Årsaken til at det har vært et slikt gjensidighetsforhold kan sikkert tilskrives mange enkeltelementer. De historiske forhold ligger selvfølgelig i bunnen av det hele. På mange saksfelt med ideologiske undertoner har det ofte vært sammenfallende synspunkter mellom sentrumspartiene og Høyre – i det minste om i hvilken retning det skulle søkes løsninger. Slike sammenfallende synspunkter på saker med ideologiske overtoner – eller undertoner om man vil – ser vi fremdeles dukker opp i det politiske landskap. Det kan være saker som privat eiendoms- og råderettkirkens autonomi hva angår lærespørsmåloffentlig/privat eierskap i næringslivetindividets rett til å foreta egne valg rettssikkerhetbegrensing av det offentliges direktemakt over borgerne Den kanskje mest iøynefallende saken av ideologisk karakter hittil i denne perioden er saken om innføring av kontantstøtte. Dette er en sak som definitivt går langs de tradisjonelle skillelinjene i norsk politikk. Den har vel faktisk fremstått som selve håndbremsa for Arbeiderpartiet og er årsaken til den ørkenvandringen de har påbegynt. Historisk har det også vært slik at de borgerlige partiene har foretrukket regjeringer bestående av borgerlige partier. Fra denne hovedregel finnes det unntak. Jeg tenker bl.a. på Senterpartiets anbefalinger etter Syse-regjeringens avgang. Men også i synet på hvilke regjeringspreferanser de enkelte partier har hatt, har det vært en slags linje. Derfor kom det sannsynligvis ikke som noe sjokk på denne regjeringen at Høyre uttalte at en Bondevik-regjering var å foretrekke fremfor en Jagland-regjering. Jeg tror imidlertid at mange borgerlige velgere med stigende undring har registrert at både statsråder og representanter for regjeringspartiene nærmest sammenhengende siden forrige budsjettforlik med Høyre har pekt på hvor viktig det ville være å få til et budsjettforlik med Arbeiderpartiet neste gang. Jeg registrer at Bondevik er i ferd med å gå i nota til Jagland, først og fremst ved at Jagland har lagt lista så lavt at man kan gå over den uten tilløp. Det som nå har skjedd, er altså at regjeringspartiene kun vil søke budsjettsamarbeid med Høyre hvis man mislykkes med Arbeiderpartiet. Hvis regjeringspartiene nå skulle vende Høyre ryggen, skal man jo ikke se bort fra at det kan ha den konsekvens at Høyre gjør tilsvarende. Det betyr at Høyre i fremtiden vil ha god grunn til å være mindre opptatt av denne regjeringens liv og død enn hva vi måtte ha vært. Høyre har imidlertid ikke lukket noen forhandlingsdør, og vår adresse må antas å være kjent fra tidligere runder. I trontalen sier Regjeringen: «Næringslivet skal sikres stabile og internasjonalt konkurransedyktige rammebetingelser. Regjeringen ønsker et langsiktig og balansert eierskap.» Vi går nå inn i en tid med konkrete forhandlinger om neste års statsbudsjett, hvor næringslivets og arbeidsplassenes rammevilkår uvilkårlig vil komme under press. Årsaken til at det i år kan synes å bli et særlig press nettopp på næringslivets vilkår, er det faktum at Arbeiderpartiets fremlagte krav til forhandlingsgrunnlag går i feil retning. De uttalelser som Arbeiderpartiets leder har kommet med i forkant av disse forhandlinger, kan tyde på at Regjeringens formuleringer i trontalen om stabile og internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår, langsiktig og balansert eierskap, kan bli vanskelig å opprettholde. Jagland sa i sitt innlegg tidligere i dag at bedrift etter bedrift flytter til utlandet. Jeg mener at dette bl.a. skyldes nettopp Arbeiderpartiets evige kamp mot det private eierskap i norsk næringsliv. Det blir liksom ikke godt nok for Jagland og Opseth før det er staten som har overtatt selve eierskapet. Og da tenker jeg langt utover de hundretalls millioner som er tiltenkt IT Fornebu-prosjektet. Arbeiderpartiets fremlagte kravsliste i de forestående forhandlinger om neste års statsbudsjett er en oppskrift på hvordan vi skal te oss for at norske bedrifter skal bli oppkjøpskandidater også i fremtiden. Er det virkelig noen som tror at Jagland har et genuint ønske om å stimulere til privat eierskap i norske bedrifter? Selvfølgelig har han ikke det. Fra fjorårets budsjettforslag har vi Arbeiderpartiets oppskrift som er enkel og virkningsfull. Det er å gjøre privat eierskap så uinteressant som mulig. Samtidig lanserer Arbeiderpartiet en politikk for hvordan man i neste omgang kan gå inn med statlig kapital for å sikre seg nasjonal norsk eierstyring, da under vignetten: Hvor er norske langsiktige eiere? Vi er allerede på Europa-toppen i offentlig eierskap, og jeg frykter at IT Fornebu bare er en begynnelse for strategiske politikerbestemte eierskap fra arbeiderpartihold. Jeg vil på det sterkeste advare mot en slik politikk og en slik utvikling. Det vi burde gjøre, var å stille oss spørsmålet: Hva kan vi gjøre for å stimulere til at vanlige folk blir mer interessert i å sette sine sparepenger i arbeidsplasser? Det er jo en årsak til at det private individuelle eierskap er på defensiven i norsk næringsliv. Er det noe denne nasjonen trenger på terskelen til et nytt århundre, er det å sikre seg at vi har noe å leve av etter oljealderen. Vi trenger rett og slett folk som ser seg tjent med å ta risiko for å oppnå en større gevinst enn om de tar et fast og regulert arbeid. Vi kan jo ikke jobbe for denne velferdsstaten alle mann, noen må vel også i fremtiden skape de verdier som skal fordeles. Et av de største konkurransefortrinn en nasjon kan ha i fremtiden, tror jeg blir å ha en kompetent befolkning og en kompetent arbeidsstokk. Utdannelse må derfor på alle nivåer bli en selvfølgelighet å satse på for oss alle, og især for en nasjon som i utgangspunktet har et generelt høyt kostnadsnivå. Blant annet av den grunn blir det for Norge i fremtiden ikke tilstrekkelig å ha en bra skole, vi må ha den aller beste. Når Høyre ønsker å prioritere opp utdannelse i kampen om begrensede budsjettmidler, ser vi på dette som helt nødvendige grep som må gjøres nå og ikke når alt annet er gjort. Fremtiden vil i enda større grad enn i dag etterspørre kvalifiserte medarbeidere. For å lykkes i en bredt anlagt næringssatsing må vi ta hele landet i bruk. Da blir det viktig at vi har kommunikasjoner som kan være med og redusere de enorme transportkostnadene som norsk næringsliv er belastet med. Avstandsulempen må kort og godt reduseres. Kommunikasjon er og blir det viktigste distriktspolitiske virkemiddel vi kan bruke. Uten muligheter til å etablere lønnsomme arbeidsplasser i distriktene blir det meningsløst å snakke om å opprettholde jevn utvikling i hele landet. Samferdsel er og blir det viktigste virkemiddel for å nå et slikt mål. Derfor vil Høyre også ved denne budsjettbehandling prioritere dette høyt. Behovet for en kraftig satsing på samferdselsinvesteringer er ikke bare en distriktssak, det er en sak for absolutt hele nasjonen. Så til det som har gått på skattedebatten, som har vært en del oppe i dag. Her syns jeg det er tilstrekkelig å minne om at det er slik med sauen at du kan klippe den mange ganger, og så kan du flå den én gang. Den rettledningen tror jeg kanskje Arbeiderpartiet skal ta innover seg. Så til dette med rettferdig fordeling. Sylvia Brustad og andre fra Arbeiderpartiet holder på det retoriske til det kjedsommelige. Hva er rettferdig fordeling? Det kan fra arbeiderpartihold høres ut som om det først er når alle penger har vært veien om statskassa; i utgangspunktet tilhører alt staten. Og til det retoriske poenget som er brukt rundt eksempelvis dette med rederibeskatning, vil jeg si: Det kan ikke være slik at Arbeiderpartiets leder og Arbeiderpartiets stortingsrepresentanter er så uvitende om den virkeligheten som denne næringen befinner seg i, og på noe tidspunkt har innbilt seg at en omlegging av rederibeskatningen ville føre til en fremtidig økt skatteinngang fra denne næringen. Det er en næring som i realiteten aldri har betalt mye skatt, og som nok ikke kommer til å gjøre det, nettopp fordi det over natta reduserer antallet rederier som driver virksomhet fra Norge, om så skulle bli tilfellet.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Gabrielsen fokuserte på trontaledebatten sine moglegheiter til å kunne rette søkjelyset mot dei utfordringane vi ser i samfunnet, og dessutan dei meir prinsipielle verdiforankra linene og skiljelinene i norsk partipolitikk. Og det trur eg er viktig og riktig at han gjer. Representanten Gabrielsen var kanskje mest opptatt av at dei skiljelinene som var, gjekk mellom Høgre og sentrumspartia på den eine sida og Arbeidarpartiet og SV på den andre sida. Sjølv forklarte han Høgre sin politikk på en slik måte at eg synest det tvert om var med på å underbygge at skiljelinene i norsk politikk i stor grad går mellom Høgre og iallfall delar av sentrumspartia. Derfor har eg lyst til å klargjere dei skiljelinene litt meir, og utfordrar representanten Gabrielsen på to-tre punkt, for eg trur gjerne at Høgre og Arbeidarpartiet har ei felles forståing av utviklinga i samfunnet. På grunn av den teknologiske utviklinga og ein stadig meir internasjonal økonomi har vi eit enormt omstillingsbehov både i offentleg sektor og i privat næringsliv. Produkta endrar seg, marknaden endrar seg, og økonomien endrar seg. Derfor trur eg at vi har ei felles forståing av at ny kunnskap og kompetanse på ein måte blir viktige innsatsfaktorar. Høgre fokuserte òg veldig mykje på utdanning, kunnskap og kompetanse i valkampen. Men så er spørsmålet: Kven skal gi dette tilbodet om ei god utdanning? Arbeidarpartiet meiner at det offentlege skal ta eit ansvar for det, og det offentlege skal gi eit differensiert tilbod og skal stille krav ut frå føresetnadene. Det gir alle moglegheiter til eit variabelt tilbod, men det gir òg alle moglegheiter til å få eit tilbod uavhengig av den økonomiske situasjonen som ein sjølv eller foreldra er i. Er representanten Gabrielsen samd i ei slik tenking, eller har han ei heilt anna haldning?
Jeg tror jeg må gi representanten Rudihagen rett i at ofte har det vært slik at Arbeiderpartiet og Høyre har hatt en relativt sammenfallende forståelse av den virkeligheten som en er omgitt av. Nå er det jo slik at vi ved flere anledninger har anvist forskjellige medisiner basert på samme diagnosen, men jeg tror enhver debatt står seg på å ha et felles utgangspunkt. Når det gjelder det som går på utdanning og kompetanse generelt, og med de utfordringene vi står overfor både hva gjelder omstilling i næringslivet og for så vidt også i det offentlige, har jeg veldig vanskelig for å si at det skal være store skillelinjer. Det er ikke store skillelinjer i norsk politikk hva angår hovedansvaret for utdanning, ei heller på de områdene som Rudihagen var inne på. Vi har jo sågar felles forståelse mellom Høyre og Arbeiderpartiet for en del av den utdanningen som skal finne sted på den nedlagte flyplassen like utenfor her. Det uenigheten har gått på, er bare selve eierskapet. Når det gjelder innholdet og de utfordringene vi står overfor, tror jeg vi har en felles oppfatning. Og det er ingen tvil om at det som blir et av de aller, aller viktigste konkurransemomentene for en høykostnasjon, er kompetansen til det folket som bebor den nasjonen. Og da tror jeg det er veldig viktig å ta de nødvendige grepene nå ved inngangen til det nye hundreåret og prioritere det på topp. Det har Høyre gjort tidligere i denne perioden, det har vi påpekt i valgkampen, det kommer vi også til å gjøre i det alternative statsbudsjettet som vi kommer til å legge fram, om ikke så veldig lenge.
Representanten Gabrielsen var i sitt innlegg svært opptatt av å si hvilke sammenfallende interesser Høyre hadde med regjeringspartiene, og det er sikkert vel og bra. Men det er også områder hvor Høyre, i hvert fall verbalt, er særs uenig med regjeringspartiene. Jeg tenker da på landbrukspolitikken. Hvor mange ganger har jeg ikke hørt næringspolitisk talsmann i Høyre uttale at han ønsker mer konkurranse innenfor landbrukssektoren og lavere matvarepriser til fordel for Kari og Ola nordmann? Og det er vel og bra, der er vi og Høyre enige. Han har også beskrevet at gapet i matvarepriser mellom Norge og våre naboland stadig blir større. Og det er en riktig beskrivelse slik jeg ser det. Men når det kommer til de konkrete forslagene, hva gjør Høyre? Jo, noe på konsesjonssiden når det gjelder å erverve jordbrukseiendom og den statlige forkjøpsretten, men det har lett for å bli mye kosmetikk. Vi har en omsetningslov i Norge som regulerer utenlandsdumpingen. I år regner vi med å dumpe 17 000 tonn prima storfe- og svinekjøtt til utlandet for en slikk og ingenting, og dette gjennomregulerte systemet bidrar til å presse prisene oppover i Norge. Denne omsetningsloven støtter Høyre. Og når vi i Fremskrittspartiet fremmer forslag om å fjerne den, stemmer Høyre imot. Det samme gjelder hele jordbruksavtalesystemet som gir garantier til selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen ett år fram i tid. Dette er unike eksempler på et gjennomregulert system og en enorm sløsing i landet vårt. Disse systemene støtter Høyre, men på den annen side ønsker de mer konkurranse og lavere matvarepriser. Har ikke Høyre her mistet noe av sin troverdighet? Hvordan henger dette sammen?
Jeg har overhodet ingen bekymring verken på egne eller på partiets vegne for å ha mistet troverdighet i det som går på landbrukspolitikken, selv om vi ikke til enhver tid finner det hensiktsmessig å stemme for 180º-vendingene fra Hedstrøm. Det hadde jo blitt et sammenhengende hallingkast fra nyttårsaften til julaften i landbrukspolitikken. Vi har gjennom de årlige jordbruksforhandlingene anvist hvor vi ønsker endringer, vi har anvist hvilke provenyer det gir. Det kommer vi også til å gjøre i forbindelse med årets budsjett. Og det er jo slik på dette området som på så mange andre, at når Høyre påviser en nødvendig justering, foretar Fremskrittspartiet en slik 180º- vending. Jeg er helt enig når det gjelder det Hedstrøm antyder om det dumpingfenomenet vi har sett, der 17 000 tonn svinekjøtt og storfekjøtt ble solgt for 3-4-5-6 kr kiloen. Og nå får vi jo heldigvis hjelp av internasjonale avtaler for i det minste å redusere dette vesentlig. Det er et politisk flertall i denne salen som har sluttet seg til det forhold og den beskrivelse at lavere matpriser på jordbruksvarer er et mål. Gapet i priser mellom oss og våre naboland må reduseres. Det tror jeg er en helt nødvendig erkjennelse som man skal ta inn over seg, og jeg føler vel egentlig på bakgrunn av det jeg har lest og hørt av landbruksministeren, og det jeg opplevde i valgkampen i direkte debatt, at det er erkjennelser som går langt inn i Regjeringen. Jeg ser derfor fortrøstningsfullt i møte debatten i forbindelse med landbruksmeldingen som jeg antar kommer som annonsert, nemlig før nyttår. Da vil Høyre på ny ta opp de velkjente og gjennomførbare forslagene som vi har fremmet tidligere.
Thorbjørn Jagland brukte en stor del av sitt innlegg til å snakke om faren for atomkrig. Hagen snakket for det meste om Arbeiderpartiet, mens Petersen gav uttrykk for misnøye over tingenes tilstand, særlig over regjeringssituasjonen. Og nå følger representanten Gabrielsen opp med å fortsette å gi uttrykk for frustrasjon. Han gikk også tilbake i historien. Høyre har rett i at det ble skrevet historie da John Lyng snekret sammen et borgerlig regjeringsalternativ i 1963, selv om den regjeringen bare ble sittende i tre uker. Det var dyktig håndverk. Men jeg har lyst til å minne representanten Gabrielsen om John Lyngs strategi forut for 1963 da han overtok som parlamentarisk fører for Høyre. Allerede før valget i 1957 kom det forsiktige følere om et organisert samarbeid mellom Bondepartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Ifølge Langslets Lyng-biografi kom Høyre etter kommunevalget i 1959 på den tanke at det var uheldig at de tre sentrumspartiene samarbeidet, og at de fant fram til et samarbeid i sentrum. Mange i Høyre var bekymret. Og vi husker Høyres totale avvisning i 1996 og 1997 av Senterpartiet som et useriøst parti, på tross av at Høyre har sittet i regjering sammen med Senterpartiet fem ganger. Men hva gjorde John Lyng i 1959? Han begynte ikke å skjelle ut samlingen i sentrum og kalle den for et luftslott eller prøvde å ta livet av samarbeidet. Han sa at det var positivt at noen hadde funnet sammen, det var bra, det var starten på noe, og det betydde at Høyre kunne komme med på et senere tidspunkt. Mitt spørsmål til Gabrielsen er: Hvem anser han for å være John Lyngs arvtaker i dag når det gjelder å snekre sammen samarbeidsløsninger? Nå må jeg også si ut fra at dette er en trontaledebatt, at det var lite av store visjoner og perspektiver i Gabrielsens innlegg. Jordens befolkning passerte i dag 6 milliarder, og flertallet av disse lever i fattigdom. Hvorfor vil Høyre da kutte milliarder i bistanden til de aller fattigste?
For å begynne med slutten, hvorfor Høyre vil kutte milliarder i bistand: Vel, nå har vi ikke lagt fram vårt budsjett ennå, og jeg tror representanten Rise kan roe seg relativt godt ned i så måte. Jeg antar at det forslaget vi vil komme med, er vel gjennomtenkt også i forhold til hva som er mulig å bruke på en fornuftig måte. Jeg er enig i de uttalelsene som jeg hørte fra statsministeren for ikke lenge siden, om at det ikke bare er kvantiteten som teller i forhold til bistanden, men også kvaliteten. Det er ikke bare å skrive ut de største sjekkene. Det kan kanskje gi den største selvtilfredsstillelsen i forhold til ens egen eventuelt dårlige eller gode samvittighet, men det gjelder like mye vissheten om at pengene blir brukt på en fornuftig måte. Jeg tror vi er på relativt trygg grunn i så måte. Når det gjelder de betegnelsene som måtte ha vært brukt i krigens hete – det ble nevnt bl.a. luftslott – skal jeg ikke rippe opp i det som ble sagt på kamparenaen ved stortingsvalget i 1997. Det var altfor mye til at jeg kan ta det opp nå. Jeg vil bare henlede representanten Rises oppmerksomhet på mitt aldeles utmerkede innlegg, som jeg antar forefinnes i Stortingstidende, så jeg slipper å gjenta det.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Vi har gått inn i ein stortingssesjon der fordelingspolitikken skal lyftast fram som eit av dei viktigaste perspektiva. Stortingsmeldinga om utjamning i levekår og inntekter, utjamningsmeldinga, har dokumentert at forskjellane har auka etter 1986. Det er ikkje berre i Noreg vi på nytt har fokusert på fordelingspolitikk og fattigdom. I helga gjekk storkonserten NetAid ut til millionar av menneske over heile kloden over Internett. Støtta av UNDP er det eit tiltak for å engasjera vanlege folk til å ta tak i fattigdomsproblemet. Europarådet arrangerer seinare denne veka sitt globale forum for utrydding av fattigdom, der Regjeringa deltek ved Utanriksdepartementet og Sosial- og helsedepartementet. Arbeidarpartiet har i debatten i dag gjeve interessante signal om samarbeid om fordelingspolitikken. Eg kan likevel konstatera at sentrum og Arbeidarpartiet ikkje har felles oppfatning, korkje av historia eller av den praktiske situasjonen i dag. Det held ikkje når Thorbjørn Jagland skuvar framfor seg stortingsfleirtal, som skal ha gått imot Arbeidarpartiet i fordelingsspørsmål. Det var Arbeidarpartiet som la fram velferdsmeldinga i 1995 og fekk fleirtal saman med Høgre og delvis Framstegspartiet for innskrenking i ei rekkje velferdsordningar. Det var òg Arbeidarpartiet som gjekk imot framlegg om ei drøfting av dei auka forskjellane i 1996. Det var Arbeidarpartiet som hardast kjempa imot tusenlappen til minstepensjonistane, eit forslag som har gjeve ein tryggare økonomi for 330 000 pensjonistar i dette landet. Det er vidare påfallande at Jagland berre er oppteken av at dei rike har vorte rikare, og ikkje av at dei utsette her i landet, dei fattigaste, faktisk har sakka akterut i same perioden. No har vi sjansen til å byggja eit nytt stortingsfleirtal for ein fordelingspolitikk som omfattar alle gruppene. Det må vera mogleg å vera oppteken av verdiskaping og sysselsetjing, av tilhøve som gjev grunnlag for eit variert næringsliv, utan samtidig å godta at dei gruppene som har sakka akterut i velstandsutviklinga, vert der dei er i dag. I tillegg til å leggja om skatten for dei som har skattbar inntekt, må vi konsentrera oss om å gjera livet enklare og betre for dei som står utanfor arbeidslivet, dei som slit med sjukdom eller har andre problem. Den reine arbeidslina har nådd sitt maksimum, vi må innsjå at ikkje alle kan koma inn i det ordinære arbeidslivet på vanlege vilkår. Derfor har Regjeringa føreslått ei mjukare arbeidsline. Vi har føreslått lønstilskot, vi har føreslått forsøk med kommunalt ansvar for formidling av langtids sosialhjelpsmottakarar, og vi har føreslått meir fleksible ordningar for kombinasjon av arbeid og trygd. Vi legg stor vekt på at det einskilde individet skal kunna vera i stand til å syta for og ta ansvar for seg sjølv og fellesskapen. Dette er den beste plattforma for einskildmennesket sin sjølvrespekt. Det er nøkkelen til gode levekår. Regjeringa vil derfor på alle område leggja til rette for det økonomisk og politisk myndige mennesket som kan vera sjølvhjelpen og sjølvstendig. I tillegg skal det offentlege ha ansvar for eit tilgjengeleg, påliteleg og meir finmaska tryggingsnett for alle – utan omsyn til evne til aktivitet. Alt i budsjettframlegget for år 2000 føreslår vi nye og auka satsingar for å fylgja opp utjamningsmeldinga, før stortingshandsaminga. Eg ser fram til både å setja i verk dei stega vi inviterer til i statsbudsjettet, og å ta den store oppfylginga av utjamningsmeldinga når Stortinget har sagt sitt våren 2000. Regjeringa har teke og vil framleis ta fleire initiativ for å utjamna forskjellar. Vi varslar i trontalen betring av funksjonshemma sine levekår. Vi vil ha verkemiddel som fremjar målet om full deltaking og likestilling for funksjonshemma. Eit offentleg utval, Manneråk-utvalet, er i full gang med eit slikt arbeid, med frist 1. oktober 2000. I dag legg eg fram ein statusrapport for handlingsplanen for funksjonshemma som viser at dei aller fleste av planen sine 161 tiltak over tre år alt er sette i gang. Gjennom stortingsmeldingane Omsorg 2000 og Helse 2000, som vi legg fram ved årsskiftet, tek Regjeringa initiativ til ei brei drøfting av verdigrunnlaget og innhaldet i omsorgs- og helsetenestene. Uttrykket «respekt og verdigheit» skal lyftast fram. For meg er det ein klar samanheng mellom oppfylginga av handlingsplanane for eldreomsorg, for funksjonshemma, for redusert rusmiddelbruk, og utjamningsmeldinga og Omsorg 2000. Dei er alle ledd i Regjeringa sitt mål: eit opnare, tryggare og meir solidarisk samfunn.
Det blir replikkordskifte.
I forrige stortingsperiode benyttet stortingsrepresentant Meltveit Kleppa denne talerstolen flittig for å tale de svakeste gruppenes sak. Men det var før hun ble statsråd og sosialminister. Derfor var det for Arbeiderpartiet helt utenkelig at sosialminister Meltveit Kleppa i fjor kunne legge fram et forslag om å ta sykepengene fra dem som tjente aller minst, mens de som tjente mest, skulle få mer i form av skattelettelser. Det betyr jo i praksis at denne store gruppen på ca. 200 000 – i stor grad kvinner som er avhengig av inntekten sin selv om den er liten – må jobbe selv om de er syke og egentlig burde vært sykmeldte. Men etter press fra Arbeiderpartiet sa Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i vår at de ville rette opp den usosiale feilen. Men det passet ikke å gjøre det da, og man skjøv problemet over til budsjettet for neste år. Nå foreligger imidlertid statsbudsjettet for neste år, og oppsiktsvekkende nok skyver sosialministeren igjen på saken – nå til neste sommer. Dette er lite troverdig og lover ikke godt for fordelingspolitikken her i landet. Skattelistene for i fjor er nå offentlige og lesestoff for folk flest. Det er interessant å se at mange tjener mye, men betaler svært lite i skatt. Her er det noe å hente. Hvorfor er det så vanskelig for sosialministeren å få gjennomslag for de sakene og de gruppene hun var så opptatt av for bare få år tilbake?
Representanten Øye påstår at det er forskjell – frå mi side – på det eg sa i førre stortingsperioden og det eg gjer no. Lat meg då minna om at eg faktisk har leidd arbeidet i Regjeringa med ei stortingsmelding om utjamning i levekår og inntekter som inneber ein omfattande analyse av kva som har skjedd frå 1986 til og med 1997 – det var så langt vi hadde tal – og som fortel at dei som hadde mest i 1986, har fått forbetra sine inntekter og levekår formidabelt. Dei som hadde minst i 1986, har rett nok fått ei lita forbetring, men dei har sakka akterut i forhold til den gjennomsnittlege inntektsauken, som er på 13 pst. Vidare i denne meldinga føreslår altså Regjeringa tiltak på eit breitt felt for vanskelegstilte i vårt land. Vi fylgjer opp nokre av desse forslaga i budsjettet, og vi inviterer Stortinget til å ta stilling til tiltak som både skal innebera eit meir finmaska tryggingsnett, som skal innebera betre offentlege tenester, og som skal innebera ei mjukare arbeidsline. Vi stod overfor ein heilt spesiell budsjettsituasjon i fjor – det hugsar sikkert òg representanten Signe Øye – der det faktisk ikkje handla om påplussing på budsjettet, men om ei felles sak: å føreslå innstrammingar på 9 milliardar kr. Som eit ledd i den innstramminga fremma vi òg forslaget om redusert sjukeløn. No reverserer vi det forslaget, vi nedjusterer denne inntektsgrensa og føreslår at det skal gjerast gjeldande frå 1. juli 2000.
Sosialministeren snakket i store og fine vendinger om fordelingspolitikk, om velferdsutvikling, om utjamningsmeldingen sin og en rekke andre ting. Men da virker det underlig for de av oss som har kommet så langt at vi har fått lest budsjettet grundig, at det Regjeringen gjør, er å innføre stadig mer skatt på sykdom i dette landet. Man har en generell utvikling når det gjelder egenandeler som i hvert fall jeg blir veldig bekymret over, for de syke, og gjerne de kronisk syke, i dette landet har problemer når det gjelder økonomi. Er det god fordelingspolitikk fra sosialministerens side stadig å øke egenandelene for syke mennesker i dette landet? Hvorfor kunne ikke sosialministeren og Regjeringen ha ventet på det arbeidet som pågår, eller som i hvert fall skal pågå, når det gjelder å vurdere de totale egenandelene i dette landet? Det er den ene biten. Så litt om det som har å gjøre med oppfølging av handlingsplanen for eldreomsorgen i Norge. I gårsdagens VG står det en artikkel om utviklingen når det gjelder sykehjemsplasser i Norge, og utrolig nok – men dessverre slik Fremskrittspartiet har påpekt tidligere – er det faktisk en nedgang i antall sykehjemsplasser hvis en sammenlikner med 1996. Så spørsmålet mitt til sosialministeren er da: Hvordan ser sosialministeren på denne utviklingen, at det som bygges rundt omkring i kommunene, er omsorgsboliger og ikke sykehjemsplasser, som det er et skrikende behov for i dette landet? Vil sosialministeren gripe fatt i dette, slik at vi nå kan få fart på byggingen av sykehjemsplasser i Norge?
Det er rett som representanten Nesvik seier, at Regjeringa har sett i gang eit arbeid for å sjå nærmare på eigendelane, sjå nærmare på kven som blir ramma og kven som bør skjermast, og få til ei ordning der det er to tak – der det altså er eit tak som skjermar storforbrukarar og kronikarar. Det som ligg i budsjettet, er i hovudsak ei prisjustering, og det har rett og slett med det å gjera at eit budsjett skal ha både ei inntektsside og ei utgiftsside. Vi har føreslått ei prisjustering på eigendelane for å ha moglegheit til å yta noko meir når det gjeld helse- og omsorgstenester. Handlingsplanen for eldreomsorga er i rute i kommunane, i oppfylginga frå fylka og i oppfylginga frå departementet si side. Det som eg er oppteken av, er at det er dei eldste eldre, dei som treng det mest, som skal få omsorg og pleie gjennom handlingsplanen. Då er nøkkelordet heildøgns pleie og omsorg. Det er òg slik at det her skal vera lokale variasjonar når det gjeld korleis dette blir utforma. Her skjer det i dag ei tilnærming mellom innhaldet i ein sjukeheim og innhaldet i ein omsorgsbustad, og det er svært mange eldre som opplever at dei no får tilbod om omsorgsbustader som er tilknytte ein sjukeheim. Vi driv no på med ein gjennomgang for å halda Stortinget orientert. Vi vil leggja fram i ei eiga melding våren 2000 kva som er resultatet etter dei to fyrste åra av handlingsplanen. Men våre opplysningar så langt tilseier at fordelinga er i samsvar med det som Stortinget la til grunn, og totalt i handlingsplanen skal det etter 2001 vera ein auke når det gjeld forholdet sjukeheim pr. 1 000 innbyggjarar før og etter handlingsplanen.
Jeg synes sosialministeren nå, ikke minst i åpningen av sitt innlegg, leverte et interessant bidrag og en interessant påpekning av at alliansene i fordelingspolitikken langt fra er så enkle som Arbeiderpartiet har prøvd å påstå her i dag. For hun pekte på at i det viktigste fordelingspolitiske dokumentet vi behandlet i forrige stortingsperiode, som Arbeiderpartiet la frem, nemlig velferdsmeldingen, gikk alliansene ikke minst mellom Arbeiderpartiet, Høyre og til dels Fremskrittspartiet på den ene siden, som jo er klar over at det å bevare velferdssamfunnet, det å ha en god fordelingspolitikk, bl.a. betyr at det skal lønne seg å jobbe, det skal lønne seg å ta utdanning. Da gikk altså alliansene mellom Høyre og Arbeiderpartiet og delvis Fremskrittspartiet, nettopp fordi vi ser at velferdssamfunnet må trygges gjennom nye velferdsordninger. Men når det gjaldt å stå vakt om det frivillige arbeidet, gi frivillig virksomhet bedre kår, gi mulighet også til private pensjonsordninger, da stod Høyre sammen med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg la også merke til at sosialministeren for et par dager siden hadde en innsiktsfull og interessant artikkel i Dagsavisen om folketrygden og pensjonsutgiftene i neste århundre. Der trakk hun nettopp frem den urovekkende stigningen når det gjelder uførepensjonen og også den urovekkende utviklingen av AFP-ordningen. Hun hadde en overbevisende argumentasjon, og Regjeringen har en overbevisende argumentasjon i budsjettet for å endre viktige sider ved AFP-ordningen for ikke å favorisere enkelte arbeidstakere, for ikke å gi en overkompensasjon i pensjonssystemet. Men det er jo nettopp på dette området Arbeiderpartiet nå krever at Regjeringen skal gå bort fra disse viktige fordelingspolitiske sidene. Hvordan har sosialministeren tenkt å forholde seg til det?
Her var det to tema. Det eine var kva frivillig innsats har å seia i det norske samfunnet. Regjeringa ynskjer å gje frivillige organisasjonar og frivillige einskildpersonar rettmessig merksemd. Det kjem fram både gjennom frivilligheitsmeldinga og gjennom auken i talet på frivilligheitssentralar – faktisk 62 i dei åra vi no har hatt ansvaret – likeins gjennom stortingsmeldinga Omsorg 2000. Samtidig set Annelise Høegh søkjelyset på situasjonen framover når det gjeld folketrygda; alle dei som trekkjer seg frå eit yrkesaktivt liv med – vil eg seia –erfaring og kompetanse som skulle ha vore brukt atskilleg lenger. Det er mitt syn at vi treng ein stor arbeidsstyrke i tida framover. Det ser vi på mange sektorar, ikkje minst innan pleie- og omsorgssektoren. Då må vi vera villige til å leggja til rette for på den eine sida at dei eldre arbeidstakarane som har behov for og som ynskjer å tre tilbake frå eit yrkesaktivt liv med verdigheit, skal ha moglegheit til det. På den andre sida må vi ta til etterretning at regjeringa Jagland sette ned eit førtidspensjonsutval som har levert ei innstilling, og som peikar på at det i dag for enkelte yrkesgrupper faktisk svarar seg å gå av med pensjon framfor å arbeida lenger. Ingen er tent med – verken samfunnet, den enkelte person eller den enkelte arbeidsplass – at vi har overstimulans til å ta ut pensjon framfor å halda fram med den erfaringa og den kompetansen som ein eldre arbeidstakar har.
Replikkordskiftet er dermed omme.
I trontalen nevnes det i et par setninger at det er Regjeringens ambisjon å være med på å styrke den europeiske evne til krisehåndtering, samtidig som NATO skal være vårt sikkerhetspolitiske fundament. I dette utgangspunktet er jeg selvfølgelig enig, men jeg har lyst til å understreke at dette er en meget krevende øvelse. Jeg skal prøve å begrunne hvorfor, fordi det berører så vesentlige norske forsvars- og sikkerhetspolitiske interesser. Det er fattet beslutninger om å legge ned VEU og overføre VEUs virksomhet til EU-organer. VEU har vært den innfallsvinkelen som Norge som assosiert medlem har hatt til den sikkerhetspolitiske utviklingen i Europa. Det har vært en sovende organisasjon, men den har opplevd en betydelig vitalisering i de siste ti årene. Og nettopp denne vitaliseringen har synliggjort og nødvendiggjort at skal Europa bli bedre på krisehåndtering både politisk, diplomatisk og militært, er man nødt til å få dette inn i andre former, særlig politiske former, der man har muligheten til å fatte politiske vedtak som kan forhindre at kriser og konflikter utvikler seg til krig. Det betyr at mye av den sikkerhetspolitiske debatten i Europa, det som har betydning for vår egen sikkerhet, vil foregå i EU-organer, og der har vi liten eller ingen mulighet til å være med. Samtidig vil mye av den sikkerhetspolitiske debatten som også har ligget i NATO, bli overført til EU fordi NATO vil være det organet som i store trekk skal ta ansvaret for vår totale sikkerhet, dvs. forsvare oss mot en total invasjon. Det betyr i veldig stor grad at den sikkerhets- og forsvarspolitiske debatten vil bli flyttet fra Den nordatlantiske forsamling, NATO, til EU, og i stor grad vil bli påvirket av land som har beslutningsmyndighet innad i EU, som ikke er medlemmer i NATO. Jeg støtter selvsagt en utvikling i Europa som gjør at Europa blir i stand til bedre krisehåndtering enn det vi har vært, og det resultatene av konfliktene i det tidligere Jugoslavia har vist oss. Men det er en meget krevende oppgave å søke å ivareta Norges forsvars- og sikkerhetspolitiske interesser i dette bildet, fordi Norge kanskje er det landet i Europa, i NATO, som minst har merket konsekvensene av en ny sikkerhetspolitisk arena etter slutten på den kalde krigen. Det har selvsagt med vår geopolitiske betydning å gjøre, vårt behov for å ha et europeisk og nordatlantisk samarbeid i forsvars- og sikkerhetspolitikken i Nord-Atlanteren, men også vårt behov for et bredt forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid når det gjelder våre vitale interesser på sokkelen, som den største energiprodusent i Europa. Jeg føler meg ikke sikker på at norske interesser vil kunne bli ivaretatt i et organ der diskusjonen vil gå uten at Norge har noen muligheter til å være representert. Jeg føler meg sikker på at det i NATO fortsatt vil være muligheter til å hevde norske interesser, men det vil bli en vanskelig debatt etter hvert som Europa og EU blir mer interessant i den sikkerhetspolitiske debatten, fordi det som er den mest sannsynlige trussel og den mest sannsynlige sikkerhetsrisiko i Europa, er utviklingen av regionale og lokale konflikter, et område som vi går inn for at EU skal bli bedre i stand til å håndtere, mens det kollektive forsvar vil komme i bakgrunnen. Det som forundrer meg, og det som bekymrer meg, er at dette vekker så liten politisk debatt i Norge, for vi står overfor en formidabel utfordring. Jeg har sett at det er en del journalister, og jeg har også sett at det er en del forskere i det utenrikspolitiske miljøet som har forsøkt å dra i gang en slik debatt som dette. Men det bekymrer meg at denne debatten ikke engasjerer politisk, og det bekymrer meg at denne debatten ikke engasjerer folkelig, for det er vitale norske sikkerhetspolitiske interesser som står på spill. Regjeringen står foran en meget krevende oppgave i denne omstillingen, der VEUs organer skal legges ned og overføres til EU, og man skal få på plass de avtaler som er nødvendig for at Norge skal ha en mulighet til å la sin stemme bli hørt. Jeg håper at det skal være mulig, men det er helt åpenbart at det er litt merkverdig å sitte med ansvaret i NATO for det kollektive forsvaret av Norge, mens politikken på mange måter bestemmes av Sverige, som ikke er medlem i NATO, og som klart og uttrykkelig har sagt at de ikke ønsker å ta ansvaret for det kollektive forsvaret av Europa. Jeg håper at tiden framover vil danne grunnlaget for et større politisk engasjement omkring disse meget viktige spørsmålene. Thorbjørn Jagland var i sin tale til Stortinget i dag inne på at det er behov for å se meget nøye på hvordan vi organiserer offentlig sektor, og hvordan vi organiserer de ulike forvaltningsorganene i Norge. Modernisering av offentlig sektor må ikke bare bli noe som vi bruker som honnørord. Det vil være helt umulig for oss å møte de store utfordringene innenfor den norske velferdsstaten hvis ikke vi er i stand til på en bedre måte å ta de problemene som vi sliter med innenfor offentlig sektor. Og det som er hovedproblemet, er at for lite av ressursene brukes til tjenesteproduksjon, og for mye av ressursene brukes til administrasjon og byråkrati. Dette er etter min mening et resultat av den måten vi styrer det på. Dette er et resultat av den måten vi i Stortinget legger til rette for at Regjeringen skal drive sentralstyring av oppgaver som helt åpenbart kunne vært bedre løst lokalt, vært bedre løst på den enkelte arbeidsplass. Bare det å gå over til innsatsstyrt finansiering i helsevesenet skaper på mange måter et ganske stort byråkrati, fordi de kravene vi stiller sentralt, medfører at de ulike helseinstitusjonene i mye større grad enn tidligere må føre dokumentasjon for det de faktisk gjør. Og denne dokumentasjonen skal i god, tradisjonell, statlig regi også kontrolleres. Dokumentasjons- og kontrollapparatet rundt innsatsstyrt finansiering tar derfor i veldig stor grad ressurser bort fra det som var hensikten, nemlig å få mer ressurser for å stelle med folks helse. Dette eksemplet kan overføres til en rekke områder i dette samfunnet, der vi gjennom måten vi styrer på, gjennom måten vi tar fra den enkelte arbeidsplass, tar fra den enkelte kommune muligheten til å foreta de riktige valgene, og etablerer statlige, fylkeskommunale og kommunale byråkratier, som – unnskyld at jeg sier det – stjeler ressurser fra tjenesteproduksjonen overfor den enkelte innbygger. Derfor er det ikke nok å si at vi skal modernisere offentlig sektor. Derfor er det ikke nok å ha programformuleringer på dette. Det må også en holdningsendring til i dette hus, i Regjeringen og i den offentlige forvaltning hvis vi skal ha en sjanse til å modernisere den offentlige sektor på en slik måte at vi virkelig skal lykkes. Det må bare aksepteres at det i store deler av den offentlige forvaltning foreligger en kultur som gjør at hver gang man skal iverksette et nytt tiltak, stoler man ikke på dem som skal utføre jobben, og så etablerer man kontrollregimer for å få dette til. Jeg er overbevist om at hvis vi skal ha en sjanse til å lykkes kommunalt, regionalt og sentralt med en modernisering av offentlig sektor, må det bety delegering basert på tillit, ikke delegering basert på mistillit. Vi kan ikke akseptere at vi skal ha revisjon, dokumentasjon og kontroll i det omfanget som vi etter hvert har lagt opp til. Men delegering betyr også å kunne akseptere at det fra tid til annen gjøres feil. Det må være akseptabelt i et demokrati at mennesker i en rekke situasjoner ikke alltid trekker de riktige konklusjonene og foretar de riktige disposisjonene.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Kosmo snakket på slutten av innlegget sitt om å stole på dem som skal gjøre jobben. Tidligere i innlegget snakket han om Forsvaret, NATO osv. La oss koble de to utsagnene som han der kom med. Jeg vil gjerne få ham til å utdype hva slags holdning han har, ikke minst i forhold til det budsjettforliket som Arbeiderpartiet har tatt initiativet til overfor mellompartiene, når det gjelder Forsvaret og den underbalansen som Forsvaret sliter med. Forsvarsministeren sa jo selv i Oslo Militære Samfund for kort tid siden at underbalansen var mellom 10 og 20 milliarder kr. Det er klart at man med et slikt misforhold kan begynne å stille spørsmål om hvorvidt man kan stole på dem som skal gjøre jobben, når Stortingets flertall ikke gir Forsvaret ressurser som står i forhold til de mål man også trekker opp. General Frisvold har sagt at man kanskje må kutte 2 milliarder kr hvert år i driftsutgifter for å bringe balanse mellom oppgaver og ressurser på den ene siden og investering og drift på den andre siden. Jeg hadde derfor lyst til å få representanten Kosmo til her å utdype hva slags tanker man gjør seg om de forestående forhandlinger mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene når det gjelder Forsvarets fremtid, og om ressursbruken og ressursprioriteringen som skal gjøre at man er i stand til å stole på dem som skal gjøre jobben. Og er man villig til å ha en litt annen holdning fra Arbeiderpartiets side til dette med å finansiere de fredsbevarende og fredsskapende operasjonene i utlandet i forhold til det nasjonale forsvaret, som delvis kommer i motsetning til hverandre når det gjelder konkurransen om ressursene?
Hvis noen tror at det skal gå an å hente inn 10-20 milliarder kr, som er en underdekning i forhold til en viss forutsetning som gjaldt for en del år siden, gjennom å spare på driftsutgiftene, så tar de feil. Det er rett og slett umulig. Det man er nødt til å gjøre, er å gå inn og se på Forsvarets driftsorganisasjon, Forsvarets ambisjoner og Forsvarets organisasjon og struktur og få det tilpasset til den økonomiske virkelighet man har i dag. Man trenger ikke ha så stor panikk i forhold til de forutsetninger man ser for seg i år 2016, når vi befinner oss i år 1999, for en ting kan jeg si med hundre prosent sikkerhet: verden kommer ikke til å se ut slik i 2016 som vi i dag antar at den vil gjøre. Forsvarets oppgaver endrer seg fra år til år, og Forsvarets utfordringer endrer seg fra år til år. Man må være opptatt av at man foretar de riktige disposisjoner i morgen for de investeringer som gjøres, og her er det nær sagt ganske mye å gå på. Jeg har tillit til at dersom Stortinget er i stand til å gi Forsvaret og Forsvarets ansatte de muligheter de trenger for å møte disse utfordringene, og vi skrur ned våre ambisjoner i forhold til hva vi ønsker oss, vil det være mulig å beholde både et invasjonsforsvar begrenset til én landsdel og et høyt engasjement når det gjelder de internasjonale oppgavene. Men det forutsetter at Stortinget må ta på seg ansvaret for å tilleggsfinansiere selve driftsutgiftene for de internasjonale oppgaver, dersom man beslutter at denne ressursen skal brukes. Og så får vi alle håpe at vi etter hvert greier å utvikle en så god sikkerhetspolitisk profil og innsats på det vi gjør, at konfliktløsning ved militær hjelp blir noe som tilhører fortiden og ikke fremtiden.
Regjeringen har satt ned to utvalg som skal se på norsk sikkerhetspolitikk. Det vesentlige spørsmålet i forhold til investeringer og bruk av forsvarsmidler var at man gav seg tid til å se an hva de rådene de kom med, faktisk dreide seg om – i stedet for Ludvigsens bekymring om at ikke alle automatisk er villig til å punge ut. Poenget er vel i første omgang å finne ut hva man faktisk skal forsvare seg mot, og på hvilken måte man skal gjøre det. Men det var ikke det jeg tok ordet til i forhold til Kosmos innlegg. Det var en litt merkelig avslutning for en som er leder i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, og som i utgangspunktet burde være en som elsker å kontrollere alle underliggende etater og alle departementer. Men velvillig tolket skjønner jeg hva som er poenget, nemlig å gjennomgå offentlig sektor på en slik måte at man er sikret å bruke folk – som kanskje er den viktigste ressursen i offentlig sektor – men også å bruke penger på en slik måte at man får høyest mulig tjenesteproduksjon ut av dem. En viktig utfordring da er å se på om offentlig sektor faktisk er så ineffektiv som mange vil ha det til. Jeg tror det eksisterer en del myter om dette. Vi har f.eks. sammenlignet helsevesenet i USA med det offentlige helsevesen i Norden, og det viser seg av 25 pst. av pengene i det privatiserte helsevesenet i USA går til administrasjon, mens 6-7 pst. av pengene i det norske helsevesenet går til administrasjon. Kan hende det likevel er for mye! Og det er helt opplagt behov f.eks. på sykehussektoren for å administrere på en helt annen, effektiv måte, slik at pasientene blir tatt skikkelig hånd om. Den store utfordringen jeg tror at Arbeiderpartiet, SV, og kanskje også sentrumspartiene står overfor, er å møte den privatiseringsbølgen som vi ser kommer på mange områder i offentlig sektor, med en skikkelig vilje til omstilling og med et omstillingsprogram som også gir mulighet til å dele opp i ulike enheter – selvstyrte enheter, mer makt til de ansatte. Er det f.eks. tanker som Jørgen Kosmo og jeg kunne samarbeide om?
Nettopp i en slik jobb som både Kristin Halvorsen og jeg har, med ansvaret for Stortingets kontrollvirksomhet, bør vi være opptatt av at kontroll- og revisjonsvirksomheten foregår på den enkleste, mest fornuftige og mest strukturerte måten. Jeg blir lei meg når likningsfunksjonærer forteller meg at de bruker en tredjedel av dagen sin på å lage forslag til virksomhetsplan for neste år, den andre tredjedelen til å rapportere hva de gjorde i går, og den siste tredjedelen til faktisk å gjøre den jobben de er satt til. Selv om dette er satt på spissen, synliggjør det på mange måter hvilken situasjon vi er kommet i, nemlig at vi stiller en hel masse krav til rapportering og kontroll, uten å tenke over konsekvensene når det gjelder den jobben som skal gjøres overfor den norske befolkning, altså de som har krav på tjenesteproduksjon. Jeg er sikker på at hvis vi var villig til å diskutere andre måter å løse dette på, ville det være mulig for oss å få til en modernisering og effektivisering av offentlig sektor som gjorde at privatiseringsdebatten ble en ikke-debatt. Alle ville da se at det å skulle etablere to- og tredelte systemer, der noe skal være offentlig og noe skal være privat, faktisk vil føre til mer administrasjon og mindre tjenesteproduksjon når dette etter hvert settes i system. For et lite land som Norge, med 4,5 millioner mennesker, med tross alt begrensede menneskelige ressurser, ville det være helt galimatias å gå inn for en politikk som gjorde at vi delte opp det stakkars lille velferdssamfunnet som vi tross alt har, og som har en god kvalitet, men tross alt er begrenset i flere deler der vi måtte lage administrative systemer for å kontrollere og revidere.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Presidenten er for øvrig usikker på om galimatias er et parlamentarisk uttrykk.
Den debatten som føregåande talar drog i gang, og som blei vidareutvikla i replikkordskiftet, er interessant. Det at Arbeidarpartiet gjennom sin leiar og hans artikkel i Dagbladet for litt sidan har starta dette med ein gjennomgang av den offentlege sektor og av m.a. fylkeskommunen som forvaltningsorgan, helsar vi i Framstegspartiet med glede. Det at vi på ein måte blir latterleggjorde av representanten Brustad for at vi fremma eit Dokument nr. 8-forslag igjen, det skal eg ta med på kjøpet utan problem. Det skal eg også ta med meg i etterkant av dette ordskiftet. Men det som er viktig, er at dette forslaget ligg der, og at vi kan ta dei vurderingane. Vi treng ikkje å gjere noko snarleg vedtak, men vi kan gjere eit vedtak som går på å vidareutvikle dei tankane som trass i alt ligg i dette Dokument nr. 8-forslaget om å legge ned fylkeskommunen. Kunne vi få Stortinget til eksplisitt å gjere vedtak som går i retning av å vurdere fylkeskommunens politiske og administrative oppgåver, ville det vere eit steg i riktig retning. Det vart òg gjort eit forsøk frå Framstegspartiet på å utvide mandatet til det utvalet som jobbar med ein del av desse sakene, til å gjelde det som går på fylkeskommunens politiske del. Det vart stemt ned i Stortinget. Men kunne vi no få eit vedtak her i Stortinget i samband med det Dokument nr. 8-forslaget som går på dette, ville vi kome eit steg i riktig retning. Det er klart at det er viktig at ein tar desse vurderingane av om offentleg sektor er effektiv nok, om den er rasjonell nok, og om den gir det beste tenestetilbodet og det som brukarane treng. Eg synest det er litt forkjært når SV spesielt, men også delar av Arbeidarpartiet, snakkar om denne privatiseringa som om privatiseringa frå vår side er målet med politikken. Det er jo ikkje det. Og det er ikkje privatisering av helsetilbodet som er utgangspunktet. Det det er snakk om, er produksjon av helsetenester betalt av det offentlege. Og derfor blir eg litt lei meg og oppgitt når eg på ein måte føler at Arbeidarpartiet må ha ein eller annan slags lesevanske eller dysleksi, når vi gong på gong prøver å fortelje at det ikkje er snakk om å bruke den private lommeboka for å kjøpe seg ut av nokon som helst slags helsekø, og når vi i dag igjen opplever at leiaren i Arbeidarpartiet hevdar dette – som ikkje er riktig, for det som er Framstegspartiets politikk på dette området, er at det offentlege skal betale helsetilbodet, og så skal vi kjøpe desse tenestene anten hos offentlege produsentar eller hos private produsentar. Derfor blir eg litt matt, for då diskuterer vi faktisk ikkje det som må vere målsettinga med vår politikk, nemleg korleis vi skaper tenestetilbod som er til beste for brukaren. Poenget er at både Arbeidarpartiet, Framstegspartiet, sentrumspartia og Høgre ønskjer å bruke dei same offentlege midlane for å gi eit best mogleg helsetilbod for brukarane, og for å gi eit best mogleg utdanningstilbod for brukarane. Det vi er ueinige om, kan vi ta i ein annen debatt. Vi må ikkje tillegge kvarandre meiningar som ikkje er riktige, men vi må ta den debatten. Det det er snakk om, er på kva for ein måte vi kan gjere dette. Sver vi til den metoden som Arbeidarpartiet alltid har svore til, nemleg at dette skal gå gjennom den offentlege tenesteproduksjonen, gjennom rammefinansiering, eller kan ein vere villig til å tenkje nytt, at ein kanskje kan bruke stykkprisfinansiering, og at ein også kan kjøpe tenester hos andre enn hos det offentlege?
Noregs kanskje viktigaste næring, olje- og gassektoren, gjennomgår store endringar. I operatørselskapa er det omstrukturering med sikte på å redusera talet på tilsette. Leverandørindustrien slit med tomme ordrebøker, permitteringar og oppseiingar. Oversikt frå bransjen viser at offshoreverfta neste år vil måtta redusera aktiviteten med opp mot 60 pst. Den samla olje- og gassrelaterte verksemda står derfor føre ei mykje raskare nedbygging enn tidlegare prognosar skulle tilseia. I tillegg til permitteringar og oppseiingar av 3 000 – 4 000 tilsette så langt, kan denne utviklinga ramma 25 000 – 30 000 arbeidsplassar. Heilt sidan det blei klart at denne situasjonen ville oppstå, har Regjeringa lukka auga for utviklinga. Sjølv om Regjeringa no motvillig har fremma dei rammevilkårsforbetringane som eit fleirtal på Stortinget har pålagt ho, ser det ikkje ut til at alvoret i situasjonen har nådd inn i regjeringskontora. At berre ei halv setning i trontalen er vigd denne situasjonen, seier vel det meste om kor me har Regjeringa i denne saka. På den eine sida må ein ha lov til å vera skuffa over Regjeringa si haldning og handling – eller rettare mangel på slik. På den andre sida veit me jo at desse partia gjekk til val på lågare aktivitet på denne sektoren. Det er derfor kanskje ikkje så merkeleg at ikkje meir er gjort for å betra situasjonen. Om ikkje alvoret har gått opp for Regjeringa enno, er situasjonen i ferd med å bli alvor for mange tusen tilsette. Permitteringar og oppseiingar er i ferd med å bli ein del av kvardagen langs kysten. Eg håpar og trur at Stortinget greier å få på plass dei rammevilkåra som skal til for å snu utviklinga. Trass i dette vil det ta tid før nye prosjekt vil vera i produksjon. Me veit at det enno er store olje- og gassressursar på norsk sokkel, og at denne næringa vil spela ei viktig rolle òg i framtida. Ei rask nedbygging no og ein lang periode utan nye oppdrag vil innebera stor fare for tap av kompetanse og nedsett konkurransekraft. Det er derfor viktig å ta vare på kompetansen, slik at denne industrien er tevlefør når det igjen blir sett i gang nye prosjekt. Ein bør derfor løyva pengar til ein kompetanse- og opplæringspakke innanfor arbeidsmarknadsetaten. Bruken av dei midlane bør skje i samarbeid med industrien og lokale læreinstitusjonar. I ein slik tiltakspakke for å halda på og å utvikla kompetansen må ein øyremerkja dei regionane som blir ramma av oppdragstørken. Dersom det trengst regelendringar for å få dette til, må det sjølvsagt ikkje stå i vegen. Det er viktig at dei bedriftene som blir ramma, får høve til å halda på og ta inn nye lærlingar. Dei fleste av dei verfta som blir ramma, er hjørnesteinsbedrifter i sine lokalmiljø. Ofte er mesteparten av det lokale næringslivet tufta på det same grunnlaget. Ein reduksjon i aktiviteten ved desse verfta rammar derfor svært sterkt i enkelte kommunar og distrikt. Etter mitt syn har staten, eller storsamfunnet om ein vil, eit stort ansvar for å hjelpa dei aktuelle kommunane. Staten må medverka med lokale motkonjunkturtiltak. I dei fleste kommunane som blir ramma, er det lite kapital å henta til investeringar i ny industri eller næringsverksemd. Dei mest utsette distrikta bør få statleg omstillingsstatus. Det statlege verkemiddelapparatet, som SND og SIVA, må ein gjera tilgjengeleg for dei aktuelle kommunane. Statlege investeringar som ein likevel skal gjera i bygg og anlegg, bør ein framskunda. Prosjekt i desse distrikta bør prioriterast framfor prosjekt i delar av landet med pressproblem. Dei fleste av dei tiltaka eg her har nemnt, kan gjennomførast utan ekstraløyvingar. Det hastar likevel med å få aktuelle verkemiddel på plass. Det er derfor viktig at Stortinget no nyttar høvet i samband med handsaminga av statsbudsjettet, slik at ein får dei nødvendige tiltaka på plass. Eg vil avslutta dette innlegget med å gje ros til Regjeringa – ein velfortent ros for at dei fremmar forslag om sjølvstendig rett til fødselspermisjon for fedrar – og eg håpar det får oppslutning i Stortinget.
«Regjeringen arbeider for en samfunnsutvikling preget av et solid verdifundament forankret i vår nasjonale og kristne kulturarv», var innleiinga til trontalen. Vidare heiter det: «Ved inngangen til et nytt årtusen står arbeidet for å bevare livsgrunnlaget på kloden, fred og menneskerettigheter og utjamning mellom verdens folk i første rekke.» Sentrumsregjeringa set verdiar og menneskerettar på dagsordenen – det er flott. Etter to år med regjeringsmakt har vi fått sett mange saker på dagsordenen. Familiepolitikken er ei av dei. Slik eg ser det, har familiepolitikken aldri vore så mykje diskutert som dei to siste åra. For Kristeleg Folkeparti er det viktig å sette familien sine behov i sentrum. Gjennomslag for innføring av kontantstøtte til småbarnsforeldre har vore ein viktig siger for å gi foreldra høve til meir tid saman med barna. Samtidig er det viktig for å gi ein reell valfridom mellom kontantstøtte og barnehage at dei som har behov for barnehageplass, får tilgang til det. Regjeringa varsla i trontalen at ein framleis satsar på utbygging av barnehagar, og at ein vil legge fram ei stortingsmelding med strategiar for full behovsdekning og vidare kvalitetsutvikling i barnehagane. I løpet av år 2000 reknar ein med at det blir full barnehagedekning for barn over tre år. I trontalen blei det også sagt at ein ville føreslå innføring av sjølvstendig rett til fødselspengar for fedrar. Det er ein etterlengta rett for å styrke fars høve til omsorg for dei minste barna. Fedrar vil no få rett til fødsels- og adopsjonspengar, basert på eiga opptening og stillingsbrøk når mor etter fødselen går ut i arbeid eller utdanning. Det inneber at det må vere eit omsorgsbehov for at faren sin rett til fødselspengar skal utløysast. Men det gir foreldra større høve til å dele på omsorga for barna. Innan likestillingspolitikken er dette eit viktig tiltak. Forsking viser at når fedrar får god tid saman med barna når dei er små, styrker det kontakten mellom barn og far, både på kort og lang sikt. Dette er viktig. Barnetrygda vil bli føreslått utvida til 18 år, blei det òg varsla i trontalen. Barnetrygda stoppar i dag på eit tidspunkt då barna er dyre for foreldra. Dei fleste bur framleis heime og er elevar på vidaregående skule. No føreslår vi altså eit regelverk som er betre tilpassa dagens situasjon. Både Aleneforeldreforeningen og Kvinne- og familieforbundet ønsker barnetrygd til 18 år. Etter at eg har studert innretninga på å heve barnetrygda til 18 år nærmare, er eg ikkje i tvil om at Regjeringas framlegg er eit godt tiltak. Jan Petersen sa i sitt innlegg at vi har føreslått å fjerne forsørgjarfrådraget, men det som er realiteten, er at forsørgjarfrådraget er innlemma i barnetrygda. Barnetrygdsatsane er på grunn av det auka noko for første og andre barnet. Dei foreldra som ikkje betaler skatt, får i dag forsørgjarfrådraget utbetalt kontant. Forsørgjarfrådraget har same formål som barnetrygda, nemleg å kompensere for dei ekstra utgiftene ein har knytt til det å forsørgje barn. Å innlemme forsørgjarfrådraget i barnetrygda er ei forenkling av måten staten overfører pengar til barnefamiliane på. Med Regjeringa sitt forslag til omlegging vil ein få ein mindre reduksjon i overføringane til barnefamiliane for eit år på ca. 108 kr pr. barn i månaden for første barnet. Men så vil økonomien til barnefamiliane bli styrkt i ein periode som mange opplever som ekstra krevjande. Det er ikkje slik at tenåringsforeldre er ferdige med å betale på huslån og studielån. Mange foreldre opplever at det er mykje større utgifter med tenåringar enn ein hadde trudd på førehand. Og eg har høyrt mange foreldre som seier at dei greier seg gjerne med ein hundrelapp mindre i månaden mot å få behalde barnetrygda til 18 år. Eg håper at dette vil få fleirtal på Stortinget. Regjeringa satsar på kultur. For Kristeleg Folkeparti er dette viktig. Eg vil spesielt framheve verdien av markeringa av tusenårsskiftet. Dette årtusenskiftet vil gi oss eit referansepunkt med heilt nye dimensjonar. Nettopp av denne grunnen deler eg Regjeringas målsetting om å skape vilkår for at heile samfunnet i alle delar av landet skal kunne ta del i eit levande og mangfaldig kulturliv. Kunst og kultur er ein vesentleg del av eit moderne velferdssamfunn, noko som utgjer viktige verdiar for livskvaliteten. Kristeleg Folkeparti vil medverke til å skape kulturelle møteplassar i lokalmiljøet. Vi er glade for at Regjeringa no vil utarbeide ein investeringsplan for kulturbygg. Markeringa av år 2000 vil vere til inspirasjon og nytenking og til å skape sans for verdiar i forhold til vår eigen kultur. Markeringa skal også avspegle at vi er eit fleirkulturelt samfunn. Eit inkluderande og omsorgsfullt samfunn ønskjer vi i Kristeleg Folkeparti inn i neste årtusen.
Vi som sitter på Stortinget, har et stort ansvar. Vi fatter beslutninger som ikke bare angår oss som lever i samfunnet i dag, men som i høyeste grad vil angå generasjoner som kommer etter oss. Det gjelder helt opplagt i spørsmål om hvordan vi forvalter den rikdommen som oljen gir oss, og når vi behandler saker som har med folketrygden å gjøre. Det gjelder også i miljøspørsmål. Jo større miljøproblemer vi skaper, jo større blir den regninga fremtidige generasjoner må betale for å rydde opp etter oss. Vi som fatter beslutninger i dag, har en moralsk plikt til å ta ansvar for fremtidige generasjoner. Det er kanskje ikke alltid så populært f.eks. å si nei til å bruke opp alle oljepengene i dag, men det er helt nødvendig. Det er kanskje heller ikke så populært å øke elavgifta med 2,5 øre. Men skal vi løse miljøproblemene, er vi nødt til å redusere strømforbruket. Da vet vi at pris er et virkemiddel som fungerer. Målet med elavgifta er ikke at folk skal betale høyere strømregninger. Ifølge enøkrådgiver Kjell Kruger i et oppslag i Dagsavisen den 6. oktober kan de fleste spare inn økinga i elavgifta hvis de f.eks. senker innetemperaturen med én grad. Målet med elavgifta er å få folk til å spare strøm. Derfor er det et viktig miljøtiltak, og derfor er det også bra for generasjonsregnskapet. Når vi i Arbeiderpartiet krever en sterkere satsing på skolen og høyere utdanning, må også det ses i et generasjonsperspektiv. Å satse på skole og høyere utdanning er å satse på barn og unge – det er å skape et grunnlag for fremtidige arbeidsplasser. Jeg vil spesielt peke på tre områder der vi kan få til et bedre budsjett hvis vi får til en avtale mellom sentrum og Arbeiderpartiet, tre krav som sjølsagt ikke vil gjøre alt perfekt, men som vil være viktige tiltak for å gjøre det bedre. For det første er det nå på høy tid å få til i alle fall å starte opp ei ordning med gratis utlån av skolebøker kombinert med stipend. I dag må hver elev eller foreldrene deres punge ut med kanskje 4 000 – 5 000 kr til skolebøker og annet utstyr. For familier som har to eller flere ungdommer i den videregående skolen, kan det bli en utgift man har problemer med å klare. Jeg deltok ved en del skolevalg denne høsten, og jeg kan love at dette er en sak som virkelig engasjerer ungdom. Mange av universitetene og høyskolene har vært gjennom ei tøff tid økonomisk. De har klart å spare penger, men det har gått ut over to ting: undervisningstilbudet til studentene og forskninga. Halvparten av norsk ungdom søker høyere utdanning – det er ikke noe som er forbeholdt eliten. Mange bruker flere år på å ta ei utdanning, og de opparbeider seg ei personlig gjeld i løpet av de åra. Da må de kunne forvente at det er kvalitet på den utdanninga de tar. Også i det forslaget som regjeringa Bondevik har lagt fram for år 2000, foretas det reelle kutt innafor høyere utdanning. Skal vi sikre at Norge fremdeles skal kunne gi folk tilbud om ei god utdanning, skal vi rekruttere forskere til å jobbe på høyskolene og universitetene, er vi nødt til å styrke høyere utdanning. Men studentene skal ikke bare lese, de skal leve også. Den største utgiftsposten for de fleste er husleia. Derfor mener Arbeiderpartiet at vi må øke bevilgningen til bygging av rimelige utleieboliger for ungdom. Vi foreslår konkret at det bygges 1 000 studentboliger til neste år. Det er mer enn dobbelt så mye som det Regjeringa har foreslått. Den krisa vi nå ser, spesielt i Oslo, viser at det er behov for en langt mer aktiv boligpolitikk her i landet. Alle disse tre sakene – gratis skolebøker, mer til høyere utdanning og flere billige utleieboliger – er gode tiltak for å satse på ungdom og utdanning. Så får vi se, da, om sentrumspartiene virkelig ønsker et samarbeid med Arbeiderpartiet. Jeg håper det, ikke fordi vi dermed får et budsjett som er perfekt, men fordi det vil være bedre – bedre for kommende generasjoner, bedre for oss som er unge i dag.
Vi står foran et nytt årtusen, og enhver politikk må settes inn i sitt tidsbilde. Det krever at vi kan presentere et svar på utfordringene vi ser i dag, og i tiden framover. Den tradisjonelle fordelingspolitikken har vært styrt gjennom skatteseddelen ved at det tas fra de rike og gis til de fattige. Men i et samfunn der våre individuelle kunnskaper, holdninger og ferdigheter betyr stadig mer, hjelper det ikke å flytte på penger. Den enkeltes kunnskaper og evner kan ikke fordeles på samme måten som inntekter og formue. Utfordringen framover er å gi alle et best mulig utgangspunkt. Det er det som skal være statens viktigste oppgave. Framtiden vil være preget av raske forandringer skapt av ny teknologi og stadig nye rammevilkår i en globalisert verden – en utvikling vi ikke kan velge oss bort fra. Hvis vi ikke evner å ta disse utfordringene, vil vi ikke lenger klare å skape trygghet for befolkningen. Norge må gjøres robust til å møte disse forandringene. Vi må skape et godt og trygt økonomisk fundament, og vi trenger reformer på en rekke områder. Det gjelder i høyeste grad i den kommunale sektor. Vi må modernisere Norge, modernisere offentlig sektor på en rekke områder, ikke minst innen helse- og omsorgssektoren. Høyre vil sikre velferdssamfunnet gjennom forandring. Vi vil endre, forbedre og tilpasse velferdsordningene til en ny virkelighet og krav fra nye generasjoner. Vi vil forandre for å bevare. Personlig ansvar og konkurranse er viktige forutsetninger for velferdssamfunnet. For Høyre er det sentrale mål i velferdspolitikken den enkeltes trygghet. Valgfrihet og private supplement er viktig for å sikre velferden. Problemene i helsevesenet kan ikke løses ved penger alene. Det trengs gjennomgripende reformer på en rekke områder. Dagens Næringsliv hadde for et par dager siden et intervju med helseministeren om budsjettunderskuddene på sykehusene. Det var en studie i ansvarsfraskrivelse og en god illustrasjon på problemene med dagens organisering av sykehusene. Helseministerens uttalelser er svært treffende i forhold til et av hovedproblemene i helsevesenet, nemlig at ansvaret mellom de ulike forvaltningsnivåer fører til ansvarsfraskrivelse og spill mellom stat og kommune. Folk er lei av krangelen om hvem som har ansvar, av ansvarsfraskrivelse og svarteperspill mellom forvaltningsnivåene. Det er misforstått lokaldemokrati når oppsplitting og pulverisering av ansvar i helsevesenet fører til kaotiske tilstander og uverdige forhold. Dette er en politikk Regjeringen sammen med Arbeiderpartiet må ta ansvar for. Høyre vil at staten må overta ansvaret for sykehusene for nettopp å rydde bort uklare ansvarsforhold. Ansvaret for sykehusene må plasseres der det hører hjemme, hos regjering og storting. Begrensede midler vil alltid være en knapphetsfaktor. Vi kan ikke bevilge oss ut av problemene i Helse-Norge, men vi kan organisere helsevesenet slik at vi får mer ut av hver krone. Høyre har i årevis vært pådriver i utviklingen av nye virkemidler som innsatsstyrt finansiering, fritt sykehusvalg, ventetidsgarantier og pasientrettigheter. En del av virkemidlene er riktignok gjennomført med gode resultater, men de må videreutvikles skal de få full effekt. En naturlig konsekvens av disse forandringene er at sykehusene organiserer seg annerledes enn før. Det neste naturlige skritt er å åpne helsemarkedet for flere aktører. Når de politiske prioriteringer i helsesektoren er gjort, når funksjonsfordelingen mellom sykehusene, kontrollmekanismer for kvaliteten på tjenestene og den offentlige finansieringen er på plass, er det mindre viktig hvem som eier og driver sykehusene. Private aktører må slippes til når det gjelder utbygging og drift av sykehus. Konkurranse om å få helse- og omsorgstjenester av god kvalitet og som er kostnadseffektive, vil tjene pasientene og samfunnet. Konkurranse er ikke et mål, men et virkemiddel for en bedre kvalitet. Sykehusene må få større frihet slik at de kan ledes på en mer profesjonell måte. Det er gledelig at Regjeringen i trontalen signaliserer at den vil åpne for en større grad av fristilling av sykehusene. Dersom vi ikke gjennomfører systemendringer i helse- og omsorgssektoren, er jeg redd for at resultatet blir en todeling, hvor de som har råd til å betale for private tjenester, gjør det enten i Norge eller i utlandet. Det kan ikke Høyre være med på. Det er stor fare for det offentlige tilbudet og de overordnede prinsipper i helsepolitikken fordi det offentlige ikke klarer konkurransen. Det er ikke lenger et spørsmål om vi ønsker konkurranse. Konkurransen er der. Den systemkonservatismen som delvis Regjeringen og Arbeiderpartiet besverger seg til, truer velferden. Konkurranse gir mer velferd fordi vi får utnyttet ressursene på en bedre måte og bedret kvaliteten i eldreomsorgen og i sykehusene. Mange lever med en forestilling om at konkurranse om pasienter er umoralsk og uetisk. Det er det ikke. Men det er umoralsk og uetisk å holde fast ved en systemkonservatisme som øker køene foran sykehusene og sykehjemmene, og som hindrer en effektiv utnyttelse av samfunnets ressurser. Og jeg ser fram til Regjeringens bebudede initiativ om en bred drøfting av verdigrunnlaget i helse- og omsorgssektoren.
Etter bortimot åtte timers trontaledebatt må vi vel innrømme at så langt har debatten brakt lite nytt. Bortsett fra Thorbjørn Jagland, som åpnet dagen, har vel svært få også klart å heve blikket og brukt dagen i dag til å ta opp overordnede problemstillinger som vi står overfor. Etter mi meining bør en debatt som denne i høyeste grad være muligheten til at vi hever oss litt fra det hverdagslige og tar opp spørsmål som vi ikke til daglig jobber med. At Fremskrittspartiet ikke er opptatt av internasjonale problemstillinger, er ikke nytt for oss. Fremskrittspartiet har ingen løsninger og ønsker heller ikke å komme med noen løsninger på de enorme globale utfordringene som vi står overfor. Det har vi hørt fra Hagen i årevis, men jeg må si jeg ble utrulig skuffet da Stortingets visepresident og leder av forsvarskomiteen, Hans J. Røsjorde, også la seg på den linja tidligere i dag. Han sa noe sånt som at det er bra at også noen er interessert i problemene hjemme og ikke bare i de internasjonale spørsmålene. Det er skremmende at Stortingets nest største parti overhodet ikke har perspektiver på de globale utfordringene. Og dessuten: Det er ingen motsetninger mellom internasjonale problemstillinger og nasjonale problemstillinger. Med stor interesse la jeg merke til at Jimmy Carter, som har vært på Oslo-besøk, på fjernsynet i går kveld uttalte at fattigdomsproblemene må løses både nasjonalt og internasjonalt. Det internasjonale samfunnet har enorme utfordringer. I natt kom klodens innbygger nr. 6 milliarder til verden, og jeg leser i avisen i dag at det har blitt bestemt at det skjedde på et sykehus i Sarajevo. Det spiller vel for så vidt ingen rolle akkurat hvor vedkommende er født, men det er i alle fall verdt å merke seg at bare siden vår foreldregenerasjon ble født, er jordas innbyggertall tredoblet, fra om lag 2 milliarder til 6 milliarder mennesker. Og vi har ingen løsninger i sikte på de store fattigdomsproblemene vi står overfor. Dette er perspektiver som noen hver bør gripe fatt i. Også her hjemme har vi nok av problemstillinger å gripe tak i. Det bør være interessant for oss alle at vi akkurat har lagt bak oss et valg hvor under 60 pst. brukte stemmeretten, og blant de yngste stemmeberettigede var det bare én av tre som gikk til valgurnene. En annen stor utfordring her på hjemlige trakter er at forskjellene mellom folk stadig blir større. Nok en gang har vi i en debatt i Stortinget hatt tilløp til en konkurranse i hvem som er mest enig med Tony Blair. En skulle liksom tru at det er snakk om å være i slekt med en rik onkel i Amerika, som noen hver ser for seg at en skal arve. Den er en meningsløs debatt, debatten som hersker i Norge om hvem som er mest lik Tony Blair. Spørsmålet vi bør stille oss før en sånn debatt, er: Hva slags Storbritannia var det Tony Blair arvet? Jo, det var et Storbritannia hvor den offentlige velferden og fellesskapet hadde blitt gradvis og systematisk nedbygd gjennom hele 1980- og 1990-tallet. Andre virkemidler må tas i bruk her i landet i forhold til det Tony Blair måtte bruke i Storbritannia. Jeg håper at vi slutter den debatten som vi har hatt så langt om Tony Blair. For Arbeiderpartiet er det en overordnet problemstilling å få gjort noe med de gradvis større forskjellene mellom folk. Arbeiderpartiet ønsker å bygge ut den offentlige velferden, vi ønsker å styrke skoler og barnehager, og vi ønsker å trappe opp den sosiale boligbygginga. Og skal vi få til det, må vi ta litt mer fra dem som har mest. Vi kan ikke fortsette med at folk med titalls millioner i inntekt betaler null i skatt. Nå har Regjeringa mulighet til å vise i praksis de forslaga de sjøl har fremmet om å utjamne forskjellene. Bare et samarbeid med Arbeiderpartiet kan være et skritt i riktig retning.
Det var interessant å høre innledningen til foregående taler, som sikkert hadde et behov for å varsle sin støtte til sin partileder. Men etter at Sverre Myrli innledet med å snakke om at Jagland er den eneste som har løftet oss ut av debatten og snakket om mer visjonære ting, begynner han på sitt eget innlegg, som fullstendig faller inn i den folden som representanten Myrli kritiserte alle andre i denne sal for. Men jeg vil i hvert fall opplyse representanten Myrli, som snakket om Stortingets visepresident Røsjorde i sitt innlegg, om én ting: Røsjorde har ikke hatt sitt innlegg, han hadde bare en replikk i sted. Men han skal ha sitt innlegg senere i kveld, så kanskje Myrli vil høre etter da, så kan det hende det kommer litt mer av det som han ønsket. Jeg vil imidlertid vende tilbake til regjeringspartiene, som gjentatte ganger viser til sin helse- og omsorgssatsing. Men det er faktisk Stortinget som har lagt premissene for det som har skjedd innenfor disse områdene. Det er dessverre ikke tilstrekkelig å snakke fint om hva man ønsker å oppnå, så lenge man ikke følger opp med de bevilgningsforslagene som skal til for å gjøre noe med det. Fremskrittspartiet har bl.a. ved en rekke anledninger stilt spørsmål om hvordan kommunene satser i forbindelse med eldreplanen. Vi har lenge hatt mistanke om at satsingen som en foreslår i denne handlingsplanen for en bedre eldreomsorg, er bygging av omsorgsboliger og en nedprioritering av sykehjemsplasser. Og som jeg viste til i min replikk til sosialministeren tidligere i kveld, er det nå nettopp foretatt en undersøkelse som viser at dette er i ferd med å skje. Jeg håper at sosialministeren gjør som hun sa i sitt innlegg, og griper fatt i denne utviklingen, slik at det nå blir satset skikkelig på en utbygging av sykehjemsplasser i Norge. Jeg vil også vise til en annen sak hvor det er veldig viktig å få satt i gang satsingen for fullt. Det gjelder mammografi-screeningsprosjektet som skal gjøres landsomfattende etter et forslag fra Fremskrittspartiet i denne salen. På dette området skjer dessverre ting veldig sent fra Regjeringen side. Det er flere fylker som ennå ikke har fått dette tilbudet, og jeg håper at dette nå kommer på plass. Jeg har full forståelse for at det er viktig å få på plass det antall helsepersonell som skal til, men jeg stiller spørsmålet om dette gjøres på en slik måte at det virkelig legges stort press på de enkelte fylkene for å få personellet på plass. Stortinget sa nemlig da dette forslaget ble vedtatt, at en om nødvendig skulle samarbeide med private institutt for å få dette prosjektet på plass. Men Stortinget og Regjeringen lar dessverre være å bevilge de nødvendige midler, så alle kvinner i dette land har ikke de samme mulighetene til å få dette tilbudet. Det er i dag faktisk ens egen adresse eller lommebok som bestemmer om en skal få tilgang til et slikt tilbud. Kvinner i Norge har ikke råd til å vente lenger. Og jeg vil få lov til å vise til en artikkel som stod i gårsdagens VG, som viser til at Tidsskrift for Den norske lægeforening skriver at dersom tilbudet hadde vært landsomfattende, kunne 160 liv vært spart innen år 2020. Jeg vil også referere følgende fra den artikkelen: «Nylig ble et forsøksprosjekt med gratis mammografiundersøkelser for alle kvinner mellom 50 og 69 år fra Oslo, Rogaland og Hordaland avsluttet. Beregninger viser at hvis undersøkelsen hadde vært landsdekkende, kunne 4 500 leveår vært spart fra 1996 til 2020.» Vi har ikke råd til å vente lenger av hensyn til dem som hvert år blir rammet av denne sykdommen. På dette området synes jeg ikke at Regjeringen fører en solidarisk politikk overfor våre syke. Når det gjelder Regjeringens politikk overfor syke og eldre i dette landet, har den hatt en tendens til stadig å øke egenandelene. Hadde det ikke vært for at denne regjeringen hadde blitt presset av Fremskrittspartiet til å gå tilbake på sine forslag om bl.a. økninger i egenandelstaket på inneværende års budsjett, ville dette ha rammet de svakeste i dette landet aller hardest. Vi er kommet i en situasjon der mange syke i dette landet ikke lenger har råd til å hente sine medisiner på apoteket, fordi de er nødt til å bruke pengene sine på mat. Dette er en utvikling som ikke kan fortsette.
For et år siden var situasjonen for norsk økonomi bekymringsfull. Renten steg kraftig, oljeprisen var rekordlav, og tilliten til kronen var svekket. Det var ingen som var særlig i tvil om at situasjonen den gang var alvorlig. Spørsmålet ble i stedet fokusert på hvorvidt sentrumsregjeringen evnet å møte utfordringene med dertil egnede virkemidler. Nå, et år senere, har vi en trontaledebatt preget av en sunn og sterk økonomi, som gir oss betydelig handlefrihet til å prioritere viktige satsingsområder. Regjeringens medisin har virket. Målsettingen om lavere rente og høy sysselsetting er ivaretatt gjennom stramme budsjetter de to siste årene. Regjeringen har derved bekreftet, til tross for sitt mindretall i Stortinget, styringsdyktighet også i motbakke. Å sikre sysselsettingen må være et fortsatt overordnet mål. Selv om ledigheten er svært lav, kan vi ikke underslå at enkelte bransjer frister en heller usikker tilværelse, ikke minst gjelder det vår verfts- og leverandøindustri. Betydelig svikt i investeringene på sokkelen som følge av lav oljepris, og manglende ordretilgang for verftsindustrien skaper stor utrygghet mange steder i landet. Jeg er derfor glad for at Regjeringen tar denne situasjonen alvorlig. Tidlig varslet den tiltak for å bøte på negative konsekvenser for sysselsetting og kompetanse for denne delen av vår industrivirksomhet. Dette er så fulgt opp i budsjettforslaget for 2000, hvor en rekke tiltak foreslås iverksatt, og som bør være med og utløse økt aktivitet på sokkelen og nye oppdrag til verftene. I finansdebatten senere i høst får vi anledning til å komme tilbake til disse tiltakene. Regjeringen har tatt viktige initiativ. Nå må vi forvente at selskapene på sokkelen også gjør det ved å utvide sin aktivitet, som igjen vil gi seg positive utslag for vår landbaserte leverandørindustri. Regjeringens energimelding ligger nå til behandling i energi- og miljøkomiteen. Meldingen er et viktig bidrag til en gjennomgripende debatt om norsk energipolitikk inn i neste århundre. Meldingen tar betydelige skritt for å møte behovet for nytenkning på energisektoren ut fra målsettingen om å sikre tilstrekkelig kraft bygd på miljømessige premisser. Prognosene for energiforbruket viser en betydelig vekst de neste 10-20 årene dersom ikke nye grep tas for å bremse denne veksten. Jeg er derfor også glad for Regjeringens store satsing på ENØK-tiltak og satsing på alternative fornybare energibærere som viktige supplement til vannkraften. Debatten om gasskraftverk vil stå sentralt under behandlingen av energimeldingen. Det er sett fra sentrumspartienes side ikke rett svar for en ny tid å etablere gasskraftverk basert på gammel og forurensende teknologi. Jeg har registrert at noen ivrer så sterkt for bygging av nettopp disse kraftverkene at man faktisk er villig til å overse de anbefalinger som er gitt av SFT når det gjelder utslippsbegrensninger. Dette må selvsagt avvises som uakseptabelt, noe jeg er glad for at Regjeringen allerede har gitt uttrykk for. Vi trenger en nytenkende energipolitikk for en ny tid. Det har Regjeringen tatt viktige initiativ til, og Stortinget har nå en gyllen anledning til å ta de rette beslutningene for en miljømessig og fremtidsrettet energipolitikk. Til slutt: Det er et tankekors at midt inne i vår velferd og med en sterk økonomi som gir oss stort handlingsrom, blør verden utenfor våre landegrenser. Det er viktig å understreke at denne handlefriheten også medfører et betydelig ansvar i et globalt perspektiv. Krig og sult preger stadig større deler av verden, og den kommer oss stadig tettere inn på livet. Det er nok å henvise til våre nærområder i nord, og ikke minst til den dramatiske situasjonen som preger det afrikanske kontinentet. Jeg var derfor glad for at representanten Myrli løftet debatten et hakk, opp på det nivået som en trontaledebatt bør være på, hvor vi kan greie å se litt utover vår egen, nære hverdag til mennesker utenfor oss selv som lever i stor nød hver eneste dag. Internasjonal solidaritet bør i sterkere grad engasjere oss alle, uavhengig av partipolitisk tilhørighet. Trontalen understreker sterkt vilje til nettopp dette, og jeg er derfor glad for den opptrappingsplanen som nå er lagt for fremtidig bistand til de aller fattigste i verdenssamfunnet, og de konsekvenser det har fått i form av en betydelig økning av bistand i Regjeringens forslag til statsbudsjett. Den norske rikdom og velstand utfordrer alle uavhengig av parti til ansvarsfull handling i møte med en tragisk situasjon i verden rundt oss, i møte med krig, sult og forfølgelse.
Ved inngangen til eit nytt årtusen er det viktig å ha perspektiv på kva som skal vektleggast og prioriterast. I trontalen vart dette understreka med at arbeidet for å bevare livsgrunnlaget på kloden, fred og menneskerettar og utjamning mellom verdas folk i fremste rekke er grunnleggande for Regjeringa sitt arbeid. Men som Dagens Næringsliv skreiv i leiarkommentaren etter trontalen, det held ikkje med svulstige ord viss ikkje orda vert følgde opp med handlingar og økonomiske prioriteringar. Eg vil konsentrere meg om to tema, nemleg menneskerettane i eige land og arbeidet for å redusere valden mot kvinner og barn. Stortinget handsama lov om styrking av menneskerettane si stilling i norsk rett i vår, og stilte der ein del krav til arbeidet vidare for å nå målsettinga om å styrke enkeltmennesket si rettsstilling. For at dette ikkje berre skulle vere ord, bad eit samla storting om at Institutt for menneskerettar vart styrkt for å kunne vere eit både frittståande og rådgjevande organ innafor informasjon, utdanning og kompetanse på området til hjelp for myndigheitene. Det tykkest for meg som det er teke få konkrete skritt for å følgje opp Stortinget sitt klårt uttrykte krav på dette området. Eg er vel kjend med at Regjeringa arbeider med å legge fram ein overordna handlingsplan for å fremme menneskerettane i Noreg. Men justiskomiteen var samla om at det må byggast opp eit fagmiljø på området, og såg det som heilt naturleg at Institutt for menneskerettar vart gitt dette ansvaret. Med bakgrunn i denne innstillinga og Regjeringa si haldning til spørsmålet om menneskerettar både i Voksenåserklæringa og også no i trontalen hadde det vore rimeleg at Institutt for menneskerettar alt hadde vorte styrkt. Det er viktig no å bygge opp strukturar innafor dette området. Det er på tide at vi tek innover oss at vi får eit truverdsproblem i mange samanhengar så vel på det nasjonale som på det internasjonale plan når avstanden vert for stor mellom den politiske profilen og dei praktiske realitetane. Det krevst ikkje berre godvilje, som Regjeringa til no har synt, men handling. Berre gjennom handling kan vi styrke kompetansen i det norske samfunnet på alle dei ulike områda som tek avgjerder for enkeltmenneska i vårt land. Ytringsfriheitskommisjonen, som nyss la fram sin rapport, la vekt på tre grunnleggande omsyn: sanning, demokrati og individets frie rett til meiningar. Skal vi styrke desse viktige og grunnleggande demokratiske verdiane i det norske samfunnet, treng vi kompetanse og ein struktur på oppbygginga slik at denne kompetansen kjem folk og myndigheiter til nytte. Desse prioriteringane bør ikkje vente på nye, lange utgreiingar til Stortinget, for her har Stortinget alt talt eintydig. Så over til det andre temaet eg gjerne ville ta opp. I spontanspørjetimen i januar i år lovde dåverande justisminister Aure å gripe fatt i heimevalden og dei store mørketala som er på dette området. Ein samla justiskomite har bedt om at det vert sett ned eit offentleg utval for å sjå på problemet. Regjeringa har valt å bruke eit statssekretærutval for å sjå på nye tiltak, utan at noko har skjedd i ettertid. Det er ei alminneleg oppfatning både hos tilsette i rettsvesenet, helsevesenet og sosialvesenet at det er store mørketal når det gjeld familievald. Både vurdert enkeltvis og samla i eit samfunnsperspektiv framstår familievalden i dag som eit svært alvorleg problem. Verdikommisjonen kom fram til i sin rapport at vi veit for lite om vald i heimen, seksualisert vald, barnemishandling og vald i institusjonar. Bergen politidistrikt har laga ei utgreiing om tiltak mot familievald i deira distrikt som beskriv problema, m.a. ein del skrankar mellom ulike offentlege etatar i arbeidet for å kunne redusere heimevalden. Dei siste dagars mediebilde syner tydeleg at myndigheitene må få sett søkelyset på valden. Vi kan ikkje tillate at m.a. norske jenter med innvandrarbakgrunn vert sende til foreldra sitt tidlegare heimland for tvangsgifte. Dette er i strid med vår rettsoppfatning om sjølv å velje livspartnar. Det er ikkje nok å vise til at innvandrarkvinnenes situasjon skal viast større merksemd, som det vart sagt i trontalen. Vi må aktivt frå myndigheitene si side ta avstand og sette inn tiltak. Det er ikkje nok å krevje at leiarar av dei religiøse samfunna som desse gruppene tilhøyrer, skal ta avstand frå problemet. Vi som myndigheiter må ta fatt i problemet. Difor må vald i heimen mot kvinner og barn settast på dagsordenen, slik Stortinget har peikt på i andre samanhengar. Vi kan ikkje som rettsstat finne oss i at vald som skjer i det private rom, får utvikle seg. Vi kan ikkje i eit samfunn der kjønna er likestilte, og ut frå vårt menneskeverd, finne oss i at slikt skjer. Difor treng vi å få sett søkelyset på dette viktige området. Vi treng harmoniske og trygge oppvekstvilkår for borna og å gje kvinnene sjølvtillit til å kunne meistre sin rettmessige plass i samfunnet. Vi kan ikkje gå inn i eit nytt årtusen utan å sette dette på dagsordenen og gje det høg prioritet. Det forventar eg at Regjeringa, som set familiepolitikken høgt, tek fatt i, og at dei gjer noko med desse utfordringane straks.
Johan J. Jakobsen gir i Dagbladet i dag en høyst original definisjon av begrepene «sentrumspolitikk» og «sentrumsregjering»: «Hvis vi i løpet av tre budsjettbehandlinger kommer til enighet med Frp og Høyre to ganger og en gang med Ap, understreker det regjeringens uavhengighet i forhold til de tradisjonelle blokkene i norsk politikk.» Dette er vel å snu realitetene fullstendig på hodet. Regjeringen er avhengig av enten Arbeiderpartiet eller Høyre og Fremskrittspartiet for å kunne sitte i regjering. Ja, Regjeringen kan bare styre på blokkenes premisser. Er det slik at blokkuavhengighet og vingling er synonyme begreper for sentrumspartiene? Faktum er jo at mens budsjettsamarbeidet i fjor med Høyre og Fremskrittspartiet resulterte i nær 7 milliarder kr i skatte- og avgiftsreduksjoner, vil et budsjettsamarbeid med Arbeiderpartiet i høst kunne gi skatte- og avgiftsskjerpelser på flere milliarder kr. Mens EU-landene, våre største og viktigste handelspartnere, er opptatt av å redusere skatter og avgifter og stimulere til bedriftsetableringer, vil nå sentrumspartiene og Regjeringen etter at to års budsjettsamarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet har ført til lavere rente, lavere prisstigning og lavere arbeidsledighet, gjennom et samarbeid med Arbeiderpartiet bli tvunget til å føre en politikk i stikk motsatt retning ved å skjerpe skatte- og avgiftspolitikken. Blokkuavhengighet, jubler Jakobsen. Vingling og uforutsigbarhet om økonomiske rammebetingelser for norsk næringsliv er en riktigere og faktisk beskrivelse av det som nå skjer. Borgerlige velgere har god grunn til å være skuffet. Senest på Kristelig Folkepartis landsmøte tidligere i år tok Bondevik mål av seg og Kristelig Folkeparti til å bli det ledende parti på borgerlig side. Kristelig Folkepartis velger bør være skuffet over det kursskiftet i sosialdemokratisk retning som nå skjer. Og det fremstår som aldeles ubegripelig for meg hvordan Venstre kan være med på denne bedriftsfiendtlige ferden. Trontalen gir for så vidt en grei oversikt over Regjeringens politikk, men inneholder ingen strategiske grep for hvordan viktige utfordringer innenfor utdannings-, helse- og næringspolitikken skal løses. Dette skaper et inntrykk av en regjering preget av styringstretthet etter at kontantstøttereformen nå er gjennomført. Eller er det faktisk slik at regjeringspartiene nå har erkjent at Voksenåserklæringen er uegnet som styringsdokument, at det viktigste for Regjeringen er å klamre seg til taburettene og administrere den politikk et politisk flertall i Stortinget til enhver tid pålegger den? Er det uten betydning for Regjeringen om den utøver en sosialdemokratisk politikk eller en borgerlig politikk? Det må stilles større krav til en regjering enn det. Ikke minst på områder som gjelder Norges forhold til andre land, Europa og verdenssamfunnet, er det ikke godt nok å ha en administrasjonsregjering med en dag til dag-politikk. Her er det grunn til bekymring på særlig to områder. EU vil i løpet av de nærmeste årene gjennomgå betydelige endringer. Elleve land forhandler om medlemskap, felles valuta er under innføring og en felles forsvars- og sikkerhetspolitikk får konsekvenser for Norge. Som et av de få land i Europa utenfor EU i overskuelig fremtid er det nødvendig å sikre en videreutvikling av EØS-avtalen for å forhindre at avtalen blir statisk. Hvordan sørger Regjeringen for at vi kan være i forkant av prosessene i EU for å medvirke til at Norge kan få innflytelse før EU-direktiver vedtas og innlemmes i EØS-avtalen? Og hvordan medvirker Regjeringen i forkant til at Norge ikke blir marginalisert i forsvars- og sikkerhetssamarbeidet i Europa gjennom NATO-samarbeidet? Det andre området gjelder den innledende fasen i de nye WTO-rundene. De ulike utspillene i pressen i det siste har skapt stor forvirring om hva som er Regjeringens strategi i de kommende WTO-forhandlingene. Norsk økonomi er avhengig av internasjonal handel. Det vil derfor være i norske interesser at mandatet for forhandlingene blir bredest mulig; derved øker vi våre muligheter til å få gjennomslag på viktige områder for Norge. Vi har gjennom tidligere runder forpliktet oss til reduksjon av interne støtteordninger til landbruket. Da blir det mer enn underlig at Regjeringen spiller ut defensive landbruksinteresser i forkant av forhandlingene. Fiskeindustrien har også viktige distriktsfunksjoner, og Norge er et ledende land i eksport av fiskeprodukter. Det kan ikke være i norske interesser at offensive områder knyttet til økt markedsadgang for fiskeprodukter, må vike for defensive landbruksinteresser. Jeg spør derfor: Hva er Regjeringens strategi i WTO-rundene?
Ved et årtusenskifte er det naturlig å stoppe opp litt, gjøre opp status og foreta justeringer i forhold til veien fram. Den svenske sosialdemokraten og statsministeren Tage Erlander ble en gang spurt om sosialdemokratiets politikk hadde gjort menneskene lykkelige. Han svarte: «Det er ikke vårt mål å gjøre menneskene lykkelige. Vårt mål er å skape et dansegulv slik at folk kan danse sine egne liv.» Og jeg må si at det som opptar meg mest, er at vi fortsatt ikke har klart å skape et samfunn som inkluderer og tar vare på alle dem som er svakest i vårt samfunn, slik at de kan fungere som likeverdige. Vi lever i det rikeste hjørnet av verden. De fleste har det veldig bra. Men vi vet at det finnes store grupper i dette landet som ikke nyter godt av de ordningene som vi andre tar som en selvfølge – unge mennesker som ikke har en jobb eller en skoleplass å gå til, eldre som ikke har den trygghet som både offentlige instanser og familie utgjør, mennesker med bakgrunn fra et annet land som ikke får arbeid fordi de heter Mohamed, og som opplever å bli behandlet som annenrangs mennesker. Vi må som politikere skape rom for alle mennesker, og våre holdninger må bygge på de tradisjonelle verdiene frihet, likhet og solidaritet. Vi har laget et sosialt sikkerhetssystem vi er stolte av. Men vi må sikre en mer rettferdig fordeling. Derfor tar jeg det som gitt at Regjeringen går sammen med Arbeiderpartiet og griper muligheten til en mer rettferdig fordelingspolitikk og et mer rettferdig skattesystem, slik at mulighetene bedres for barn og unge. Arbeiderpartiet er faktisk noe skuffet over at Regjeringen har så lave ambisjoner med hensyn til arbeidsmarkedstiltakene, og dermed gjør det vanskeligere å komme inn på arbeidsmarkedet og ytterligere vanskeliggjør nødvendig omstilling og kompetanseheving, ikke minst for dem langs kysten som nå opplever tomme ordrebøker. Man trenger ikke lang fartstid i norsk politikk for å konstatere at samferdselstilbudet er noe som engasjerer folk og er et godt distriktspolitisk virkemiddel. Og det er ikke rart. I et land med lange avstander, med spredt bosetting, langt fra våre handelspartnere, og med stor handel med utlandet er vi avhengig av at transporttilbudet fungerer godt. Det trodde jeg regjeringspartiene var enig i da de før valget i 1997 gikk sammen med Høyre og lovet 5,3 milliarder kr mer til veinvesteringer i denne stortingsperioden enn det som lå i Arbeiderpartiets veiplan. Nå håper jeg at løftebruddenes tid er over. Det er viktig med gode transport- og kommunikasjonstilbud for at vi fortsatt skal ha et næringsliv utenfor Oslo. Vi må ha gode tilbud som gjør det mulig å ta hele landet i bruk. Arbeiderpartiet vil satse på at næringslivet skal ha gode vilkår og dermed bidra til arbeidsplasser og skatteinntekter. Dette er nødvendig for å sikre en sterk offentlig sektor, som fortsatt skal være den sikkerhet alle skal nyte godt av. Arbeiderpartiet har ikke flertall i denne salen. Derfor er det viktig at de partiene som ser at en sterk offentlig sektor er viktig for at alle skal få de tjenester de har behov for, nå slår seg sammen. Bare ved det kan vi avgjøre at velferden fordeles, slik at alle som trenger det, skal få hjelp i vårt land, uavhengig av lommebokas størrelse.
Den 12. november åpnes en fabrikk for produksjon av elbilen THINK i Aurskog. De som har drevet fram prosjektet, fortjener gratulasjoner fra Stortingets talerstol. Men også av andre grunner vil jeg nevne elbilen. Elbilen er et eksempel på at det nytter. Nå er det ikke lenger en selvfølge at biler og fly kan lages i Sverige, men aldri i Norge. Vi greier det vi vil! Her fantes en gründer med penger og pågangsmot, et villig hjelpeapparat med FoU-midler og annen starthjelp samt private investorer som så mulighetene for et slikt miljøprodukt. Den oppskriften kan brukes igjen og igjen for å skape den nyskapingsoptimisme som det trengs mye av. Bilfabrikken er en påminnelse om at også denne muligheten kunne gått tapt. Risikokapitalen forduftet, og selskapet gikk konkurs. Skeptikerne i media og blant politikerne kunne slippe hånlatteren løs, slik de gjorde det da noen i Senterpartiet foreslo at det måtte gå an å produsere vaskemaskiner i Norge. Altfor mange gründere har opplevd det samme når de har lyktes nesten. Vi bør tenke over hvorfor det trengtes modig kapital fra utlandet for å bringe elbilen «vår» fram til startstreken, med så rikelig tilgang på kapital både på statens hånd og i selskaper som staten eier. Vi bør også tenke over hvorfor det fortsatt er motstand i offentlig eide selskap mot å profilere seg med å kjøre norsk elbil. Vi blir neppe en foregangsnasjon i bruk av elbil hvis det ikke kan spres mer stolthet og positivitet knyttet til «vår» bil. Mens elbil-suksessen har fått for beskjeden dekning på næringslivssidene, er framstøt for å selge hovedkontor ut av landet, blitt dekket så det holder. Det er underlig at så lite av spalteplassen er viet betydningen av å beholde hovedkontorene i de største og mest internasjonalt rettede selskapene våre. Men dramatikken i det som skjer, har heldigvis vekket noen. Jeg er hjertens enig med Thorbjørn Jagland når han i sitt hovedinnlegg sier: «Vi forspiller våre muligheter hvis vi ikke tar grep for å hindre at Norge selges ut bit for bit.» Jeg mener å kunne slå fast at det er et stort flertall i Stortinget bak et slikt utsagn, i hvert fall når hver av disse bitene heter Hydro, Statoil, Statkraft, Aker, Norske Skog, DnB, Kreditkassen, Storebrand, Orkla. Jeg har merket meg at Kjell Opseth har nevnt slike «småbiter» som Dyno, Aker Maritime og Hydro Seafood som viktige nok til å sikre med norsk hovedkontor. Jeg vil tro at tiltak mot bitvis salg av Norge bør kunne tas inn som punkt 1 på lista over det Arbeiderpartiet og sentrum er blitt enige om i høstens budsjettforhandlinger. Kanskje blir dette det aller viktigste punktet når historien skal skrives. For det vil kunne være for sent om et år. Da kan Orkla og de to bankene være styrt fra utlandet eller endog slaktet. Når det er sagt, er jeg helt uenig i Jaglands påstand om at denne regjeringen er mer passiv enn sine to forgjengere. Mange av de viktigste demningene mot utenlandske oppkjøp ble aktivt fjernet i deres periode. Usikkerheten om hvorvidt Stortinget ønsker å beholde et negativt flertall på 1/3 av aksjene i Kreditkassen, slik Stortinget vedtok for noen få måneder tilbake, er ikke skapt av denne regjeringen. Jeg forventer at Arbeiderpartiet bekrefter at den meget effektive demningen skal beholdes, og at avisene derved får ledig spalteplass til å skrive om positive hendelser i norsk næringsliv, som at det nå produseres biler i Norge, og om behovet for å forbedre lov om erverv. Det synes åpenbart at det i dag samles altfor mye papir om altfor mange eierskifter, uten den styring med utviklingen som Jagland etterlyser. En viktig endring vil være å redusere antall pliktige meldegrenser og innføre «full stopp» ved hver av disse eierandelene, slik vi har det for 10 pst.- grensen i bankene. Jeg mener vi har behov for en ny diskusjon om den måten statens eierskap utøves på i de ulike typer selskap. Jeg har flere ganger etterlyst et sterkere samfunnsansvar hos de private som eier mest her i landet. Særlig gjelder det eiere av hjørnesteinsbedrifter. De krav som må kunne stilles til private eiere, må også kunne stilles til staten som eier. Slike krav må medføre at Hydro Seafood og Dyno ikke blir solgt på den måte at hovedkontorene flyttes. Et annet område der jeg mener staten bør opptre på samme vis som private eiere, gjelder bedriftsledelsens lojalitet overfor eierne. Når ledere i statseide bedrifter offentlig kritiserer det statlige eierskapet, og i noen tilfeller endog legger statens aksjer ut for salg, trengs det at tøylene strammes betydelig. Jeg er personlig ikke fremmed for at statens eierskap bør organiseres på en ny måte, f.eks. som i Singapore, der alle eierandeler er samlet i et selskap under finansministeren, men med privat styreflertall. Den forretningsmessige friheten var stor i dette selskapet, men innenfor en klart samfunnsansvarlig målsetting.
Jeg tror vi alle har en målsetting om at det norske velferdssamfunnet skal gi trygghet for alle og en rettferdig fordeling av de godene vi tross alt har. Alle er vi jo også klar over at de økonomiske ulikhetene er en trussel mot velferdssamfunnet, fordi et mindretall da kan falle utenfor og ekskluderes. Arbeiderpartiet er av den oppfatning at alt må gjøres for å hindre at det utvikles en økonomisk ulikhet mellom befolkningsgrupper. Ingen skal ekskluderes fra muligheten til å leve et godt liv, og derfor må velferdsordningene omfatte og nå alle. Vi vet hvem de er, de som har vanskeligheter i velferdssamfunnet. Det er en del småbarnsfamilier, det er eneforsørgerne, det er innvandrerne og innvandrerkvinner, det er langtidsledige, og det er ungdom uten fagutdanning. I den meldingen om Forskjells-Norge som vi skal behandle senere, må vi finne løsninger som er målrettet for disse gruppene. Hvis ikke vil vi ikke nå velferdssamfunnets mål, med goder til alle. En del av utfordringene i framtiden vil være å legge til rette for individuell frihet samtidig som vi bevarer gode fellesskapsløsninger. Det er ikke bare en krevende tanke, men også en avansert praktisk øvelse. Samfunnsendringene stiller krav til reformer på mange områder, og for oss i Arbeiderpartiet er det viktig å finne nye politiske løsninger som holder i møte med de nye behovene. Det er viktig å vite hva som skjer, og kjenne det samfunnet og de problemene som omgir oss, før vi skisserer de politiske reformene som kan føre oss nærmere et likeverdig samfunn for alle. Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i to områder som etter min mening krever oppmerksomhet i forhold til rettferdig fordeling. Det er familieområdet og kulturområdet. I Norge har vi et rikt kulturliv og mer fritid enn noensinne, og det glade budskap for meg er i hvert fall at da spør folk etter mer kultur. Kravet om mer kultur, og ofte annerledes kultur enn det vi er vant til, skaper nye utfordringer i kulturpolitikken. Globaliseringen skaper store samfunnsendringer og gir oss et mangfold av nye normer, levesett og kulturuttrykk. Noen oppfatter det som økt frihet, mens andre oppfatter det som økt utrygghet. Et annet faremoment er at i konkurransen om folks fritid, om deres fantasier og virkelighetsoppfatning, er den kommersielle underholdningsindustrien så langt blitt en vinner. Den kommersielle underholdningsindustrien har ikke som målsetting å øke folks aktivitet, skaperglede eller kreativitet. Snarere er den passiviserende, samtidig som den ofte gir et fortegnet bilde av virkeligheten. Derfor er det viktig at den offentlig støttede kulturen gjøres tilgjengelig for hele befolkningen. I dag er det store skiller i bruken av kulturtilbudet, og bruken er avhengig av utdanning og inntekt. Vi vet også at medier brukes ulikt av befolkningen i forhold til hva slags utdanning og inntekt en har, og hva slags aldersgruppe en tilhører. En skjev sosial fordeling av mulighetene til kulturopplevelse er med på å øke kunnskapskløften i samfunnet. Dette er etter Arbeiderpartiets mening uakseptabelt. Derfor er det et viktig mål for kulturpolitikken å legge til rette for et mangfoldig kulturtilbud på et høyt kvalitativt nivå i alle regioner av landet. Dette betyr at kulturgodene fordeles rettferdig – sosialt, geografisk og til alle befolkningsgrupper. Idretten betyr mye for mange av oss. Målsettingen er at alle skal ha muligheten til å delta i fysisk aktivitet der de bor. Og det holder med å gå i trapper hvis man bor i Regjeringsbygget. Det krever fortsatt stor deltakelse fra det offentlige å ha et aktivt idrettsliv – det krever deltakelse fra frivillige organisasjoner og fra private aktører. Jeg er derfor glad for å si at Arbeiderpartiet har gått inn for såkalte Hofmo-haller, som bygges for å være et samlingspunkt for idrett, for kultur og for fritidsaktiviteter for ungdom. I mange år har vi snakket om nye familiemønstre og nye kjønnsrollemønstre i Norge. Det er ikke lenger noe nytt at svært mange kvinner er i jobb, og mange barn og voksne lever i familier som ikke er de tradisjonelle kjernefamiliene. Mange menn tar også større ansvar for hjem og familie, og måten vi innretter livene våre på, har endret seg i takt med økt tjenestetilbud. Vi har fått bedre barnehagetilbud, lange fødselspermisjoner og gode støtteordninger for enslige forsørgere for å nevne noe. Men dette er ikke nok. Mange familier føler at tiden ikke strekker til, og det finnes mange forklaringer på at tidsskjemaet ofte er tøft å hanskes med. Ikke bare jobber vi mer overtid, og da særlig småbarnsfedrene, men mange bruker også tid på å pendle til og fra jobben. Flere jobber utenfor den tradisjonelle normalarbeidsdagen mellom 8 og 16. Det er også mange foreldre som bruker mer tid på å delta i barnas liv enn de gjorde for 25 år siden. Det er flott, men det tar også tid. For å få bedre tid sammen tror jeg det er riktig å bedre arbeidsdelingen i hjemmet ytterligere. To foreldre som bruker tid hjemme, vil gi mer tid for barna sammen med foreldrene. Fordelingen av omsorgsoppgavene på menn og kvinner vil medføre at det ikke lenger vil være en større ulempe å ansette kvinner i fruktbar alder enn det vil være å ansette menn med omsorgsoppgaver i hjemmet. Jeg er derfor glad for at Regjeringen foreslår at fedrene får opptjeningsrettigheter, selv om det ikke er helt selvstendige rettigheter. For Arbeiderpartiet er det viktig å satse på kollektive løsninger med fleksibilitet i forhold til individ og familie. Derfor ønsker vi i forbindelse med utvidelse av foreldrepermisjonen at familien skal kunne ta den ut over lengre perioder. Behovene er individuelt forskjellige. Noen ønsker å være hjemme når barna er små og vil derfor prioritere lengre foreldrepermisjon, noen ønsker mer tid til ungene når de begynner på skolen, noen vil ha kortere arbeidsdag og andre ønsker seg en fridag i uken. Mulighetene er mange for hva slags behov den enkelte familie vil ha mer tid til. Spørsmålet er ikke bare knyttet til kontantstøtte eller økt foreldrepermisjon. Dette spørsmålet er også knyttet til bedre og mer fleksible barnehager, bedre muligheter til å avspasere på jobben og større muligheter til selv å bestemme når en skal ha ferie, eller nekte å ha overtid. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi får full barnehagedekning, og at barnehagene koster mindre for foreldrene. Dette er et av de punktene Arbeiderpartiet har lagt vekt på når vi skal forhandle om et budsjettforlik med Regjeringen. Men det nytter lite å øke tilskuddet til barnehagene hvis kommunene gjør som de borgerlige partiene gjorde i Trondheim. De tok økningen fra revidert på driftstilskuddet til barnehagene og puttet dette i andre formål enn barnehagene, noe som ikke hjelper de foreldrene som betaler dyrt for barnehageplasser i Trondheim. Jeg håper at barne- og familieministeren tar tak i bystyreflertallet i Trondheim og setter skapet der det skal stå. Det er viktig at barnehagekøene ikke løses ved at foreldrebetalingen er så høy at foreldrene ikke har råd til å ha barna i barnehagen.
Det blir replikkordskifte.
Det var svært interessant å høyre på Grethe Fossum i dag. Eg trur det er lenge sidan eg har høyrt eit så godt innlegg utan kritikk av Regjeringa eller sentrumspartia. Når det gjeld det viktige som Grethe Fossum peika på, nemleg ein god familiepolitikk og ein god kulturpolitikk, synest eg det er positivt. Eg vil hevde at familiepolitikken aldri har fått så mykje merksemd som den har fått dei siste par åra etter at sentrumsregjeringa kom til makta. Det har vore mykje diskusjon om utfordringane i familien i høve til å gje foreldre meir tid i lag med ungane og i høve til barnehagepolitikken. No er det vel for mykje forlangt å skulle tru at Grethe Fossum kunne seie noko positivt om kontantstøtta, men det har i alle fall medverka til å skape ein skikkeleg debatt om kva vi kan gjere for at barn og vaksne skal få meir tid i lag. Eg er samd med Grethe Fossum i at det er viktig å få gode barnehagar og nok barnehagar, og at ein får fleksible ordningar tilpassa foreldres og barns behov. Men ser ikkje Grethe Fossum at det i dei siste åra har vore ei auka satsing på familiepolitikken? Det har blitt bygd fleire barnehageplassar. Ein foreslår no sjølvstendige rettar for fedrar, barnetrygd opp til 18 år og ei heving av kontantstøtta – noko eg ikkje skal utfordre henne til å seie noko negativt om, for der veit eg at vi er usamde. I forhold til kulturpolitikken har det også vore ein auke i satsinga etter at sentrumsregjeringa kom til makta. Kvart år har ein fått meir midlar til kultursatsing, og eg er einig i at det er svært viktig å gje gode kulturtilbod til alle folk, og at det vil bli eit skilje i kunnskap dersom tilgangen på kultur berre blir reservert for enkelte grupper. Så utfordringa i forhold til det kommersielle er at vi får ein kultur som er tilpassa alle. Det er viktig. Eg håpar at Grethe Fossum har lagt merke til den auka satsinga vi har hatt på dette området.
Jeg kan love representanten Molvær Grimstad at det ikke skal bli noen vane at jeg ikke kritiserer Regjeringen, men jeg følte at siden dette var den siste trontalen i dette årtusen, ville jeg veldig gjerne se litt framover og fortelle lite grann om Arbeiderpartiets syn på det som skal skje i år 2000. Jeg tror vi alle har en utfordring når det gjelder familiepolitikken. Det vi ikke har vært flinke nok til i den perioden som har gått, er å se på barnehagen som et godt tilbud for barn og diskutere hva som kan gjøres bedre i barnehagen, og hvordan den kan gjøres billigere. Jeg ser nok at Regjeringen har satset på flere barnehager, men det har dessverre med skam å melde vært utrolig puslete. Vi var alle enige om at i år 2000 skulle vi passere en milepæl, da skulle det ikke være noen køer i barnehagen, men så har denne regjeringen i løpet av to år klart å hindre at det målet blir oppnådd, uten at jeg skal diskutere mer om det. Jeg synes det er interessant å sammenlikne tall. Jeg minner om at hvis vi ser på det rene kulturbudsjettet, altså tar vekk idrett, pressestøtte og det andre, bevilger vi 3 milliarder kr til kulturtiltak. Det er omtrent det samme som det går til kontantoverføring til barnefamilier som får kontantstøtte. Jeg synes det bør være et tankekors når denne regjeringen snakker så mye om kultur og barne- og familiepolitikk.
Representanten Fossum snakket varmt om barnefamiliene og veldig varmt om hvor lite de ønsker å skille mellom folk, hvor ivrige de er etter å utjevne forskjellene i Norge. Men det hun ikke snakket om, var at skatter også er en del av en utjevningspolitikk, og de grepene som man gjør på skatteområdet, kan få direkte innvirkning på familiepolitikken. Det som er god familiepolitikk, avgjøres ikke bare av hvilke overføringer til barnefamiliene som man kan finne på budsjettets utgiftsside. Det viktigste er jo at familiene har en inntekt, at de får mulighet til å ta ansvar for seg selv. Den varslede skatteskjerpelsen på ikke børsnoterte selskaper vil ramme mange familier i forbindelse med generasjonsskifte i familiebedrifter. Jeg skal bruke et helt konkret eksempel, for da blir liksom tingene litt nærmere. Da blir det ikke bare teori. Jeg har her en faks fra en ung arving til en familiebedrift. Da hennes far og onkel døde med to måneders mellomrom, etterlot de seg to enker, seks voksne barn i alderen 20-30 år og to maritimt relaterte bedrifter med til sammen 220 ansatte. Arvingenes talskvinne skriver: «På grunnlag av de forutsetningene og rammebetingelsene vi da hadde, valgte vi alle å engasjere oss i bedriftene og overta for å videreføre tradisjoner» og arbeidsplasser. Den varslede skatteskjerpelsen betyr at disse nå får 6 mill. kr ekstra skatteskjerpelse hvis de skal overta bedriften. Resultatet blir at det har de ikke råd til, for hele bedriftens bundne kapital ligger i produksjonsutstyr. Dette er en skattepolitikk som denne regjeringen nå ønsker å gjennomføre, og som Arbeiderpartiet ikke bare vil støtte, men skjerpe. Hvordan kan familiepolitikken forsvares ut fra konsekvensen av så mange tapte arbeidsplasser?
Dette synes jeg var forvirrende. Det er faktisk slik at jeg som er medlem av Arbeiderpartiet, og har sagt noe om at vi bør ha en skatteskjerpelse på 2 milliarder kr, ikke er i stand til å regne ut hva det vil koste for hver enkelt familie i dette landet. Det er faktisk slik at det skal det forhandles om. Hvis denne familien har fått tankene ut av Hill-Marta Solbergs og Thorbjørn Jaglands hode om hva de har tenkt å gjøre i forhold til dette, må jeg si at det vil være noe underlig. De forhandlingene og de problemene det vil medføre for den enkelte familie, kommer nok noe senere. Det er helt klart at våre skatter, men også avgifter er med på å regulere barnefamilienes inntekter. De 2 milliarder kr som Arbeiderpartiet har tenkt å stjele fra de rikeste i dette landet, har de faktisk tenkt å bruke en del av til å utjevne, slik at de familiene som har det vanskeligst, skal få det lettere. Jeg synes at denne Robin Hood-taktikken er ganske bra, men jeg skjønner godt at Høyre ikke vil stjele fra de rike og fordele til dem som ikke har så mye. Det er faktisk Høyres sjel.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Etter årets trontale og så langt i debatten er det litt fristende å referere til den franske forfatter Balzac som levde på 1600-tallet. Han sa noe sånt som at lite vett og mye makt er det som nesten alltid har styrt verden. Men jeg skal la det ligge for denne gangen. For hva handler denne debatten egentlig om? Jo, den handler om vanlige norske borgere og deres hverdag og årsakene til at flertallet i denne sal føler det maktpåliggende å vanskeliggjøre borgernes daglige gjøremål. Regjeringen har gjort det til et poeng at forskjellen mellom folk øker, og at det eksisterer en eller annen form for moralsk plikt for politikere til å ta fra de rike og gi til de mindre rike. Det kan umulig gi uttrykk for en spesielt god moral å innbille folk at deres lommebøker er tynne fordi Kjell Inge Røkke og andre kapitalsterke mennesker tjener på deres arbeidskraft, når den virkelige årsaken til slanke lommebøker er denne sals ønske om å beskatte de såkalt rike, som nær sagt kan defineres som alt som kan krype og gå i samfunnet. Jeg tillater meg å gi uttrykk for min store beundring overfor mennesker som skaper arbeidsplasser, mennesker som er villige til å bruke sine penger på å skape kompetanse og å satse på næringsutvikling i Norge. Det er ikke slik at arbeidsplasser eksisterer for sin egen del. De er enten skapt av det offentlige eller av risikovillig kapital. Og det er liten tvil om hvilke arbeidsplasser som er viktigst rent samfunnsøkonomisk. Det fremstår derfor som noe merkverdig når Regjeringen legger opp til en sterkere beskatning av dem med risikovillig kapital i stedet for å minske forskjellene ved å gi lavtlønte og vanlige folk en skikkelig slump med skattelette. Det er nok en del politikere som har bevandret gangene i dette hus litt for lenge til å huske hva som er vanlige folks dagligdagse problemer. Det er nok en del der ute, som f.eks. Åse på 32 år som var i en stygg trafikkulykke, og som nå er plassert på et gamlehjem sammen med senil demente, som kunne tenke seg å ta frem Jens Bjørneboes kommentar om makt: Makt betyr én ting – adgang til å påføre andre smerte. Det er denne forsamling som ifølge Johan Sverdrup har fått seg tillagt all makt. Det er vi i denne sal som har makt til å gi Åse og andre unge som er plassert på aldershjem, muligheten til et verdig liv. Det er flertallets vilje som mangler. Det er også denne sal som har makt til å slite menneskesinnene i småbiter og sette dem sammen igjen etter nye mønstre som vi selv bestemmer. Og det gjøres til gangs i dagens skolesystem. Skolen skal egentlig forberede enkeltindivider på å takle hverdagen med en god kunnskapsbase, knyttet opp til deres individuelle evner og interesser. Men dagens skolesystem virker mer som en maskin som tar selvstendige individer inn på den ene siden og spytter bamsemums ut på den andre. I stedet for å ha individuelt tilpasset undervisning, tvinger skolesystemet alle inn i de samme undervisningsrammer med minimal fleksibilitet. Fremskrittspartiet har flere ganger foreslått å tilpasse undervisningen til elevens behov. Det kan ikke lenger være slik at elever som har høyt kompetansenivå i matte, skal ødelegge sin motivasjon fordi de synes undervisningen er for banal. Eller at elever som har vanskeligheter med matte, skal forsøke å henge med i noe de ikke skjønner fordi de skal være med i et gjennomsnittsløp. Det er selvsagt ikke slik at alle elever kan få hver sin lærer. Men å differensiere undervisningen slik at alle lærer mest mulig, er et oppnåelig mål hvis vi bruker vår makt til å få det til. Jeg tillater meg mot slutten å benytte denne anledning til å lese en kort diktstrofe som jeg lærte på skolen for ikke så altfor lenge siden. Den er fra den gamle edda. På en måte er det kanskje en formaning til Regjeringen som nå går inn i den forestående budsjettdebatten. Der vet de at skjebnen til mange enkeltindivider står på spill. «Makti si må ein mann med vit hovsamt og høveleg bruke.»
Regjeringen satser på skolen ved aktivt å inspirere til nytenkning og forsøk og å gi hjelp til kvalitetsforbedring og økonomisk støtte til utvalgte områder. Søkelys og tiltak rettes spesielt inn mot ungdomsskolen. En helt ny undersøkelse blant lærere i Vest-Agder viser at 80 pst. av lærerne i grunnskolen trives i jobben. Med så mye trivsel kan ikke arbeidsforholdene være helsvarte. Regjeringen satser på skolen! En plan for 900 mill. kr i økning i løpet av de neste fire år gir altså 225 mill. kr ekstra i år 2000. Det er ikke nedprioritering. Det er heller ikke status quo, men en styrking, og kommer altså i tillegg til det som har vært satset på etter- og videreutdanning for lærerne de siste årene. Dette gir lærerne anledning til å utvikle lærerrollen som pedagogiske ledere og prøve ut samarbeid med andre profesjoner som kan ta seg av oppgaver i skolen som lærerne mener har tatt tid og krefter bort fra det å undervise og veilede elevene. Dette gir lærerne anledning til en begynnende permisjonsordning med lønn for etterutdanning og for hospitering i arbeidslivet. Det er en støtte til at yrket krever stadig oppdatering og fornyet kunnskap. Dette gir lærerne anledning til konkret kompetanseutvikling på IKT-fronten. Skal IKT bli en naturlig del av skolens hverdag, må lærerne kjenne verktøyet helst bedre enn elevene, og i tillegg kunne bruke det pedagogisk i undervisningen. Oppdatering og opplæring kommer nå i gang. Dette gir lærerne anledning til forsøk med å fordele timeressursen på en annen måte og oppnå større lærertetthet. Behovet for flere voksne pr. elev kan imøtekommes med fleksible ordninger med varierte størrelser på elevgrupper. Alt dette er betydelig satsing på lærerne, og vi vet at læreren betyr svært mye for elevens læring og for en god skole inn i et nytt årtusen. Personlig skulle jeg ønske at lærerorganisasjonene ville være med på å holde fram det positive. Det er en utfordring å være mindre opptatt av å regne ut hvor lite som gis til hver lærer, og heller fokusere på hvordan økning i midler best kan brukes mest effektivt for flest mulig. Budskapet må være at nå forsterkes innsatsen til skole og lærere. De som er opptatt av lærerrekruttering, må gripe fatt i dette. Optimisme selger bedre enn klagesang. Kristelig Folkeparti har tro på at de føringer som er lagt med hensyn til kvalitetsutvikling i grunnskolen og videregående skole i form av handlingsprogram og forsøksvirksomhet, vil vise positivt igjen i skolen. Lokalt utviklingsarbeid kan gi økt engasjement uten at det koster millioner, og det gir læreren tro på egen kompetanse. Grunnleggende for utvikling i samfunnet generelt er forskning. Regjeringens budsjettforslag knyttet opp til forskningsmeldingen er blitt godt mottatt. Forskningsfondet økes med 1 milliard kr, og avkastningen av fondet kan allerede gjøre nytte for seg. Til slutt: Kirken har et prekært behov for flere prestestillinger og ikke minst for mer midler til vikarprestordningen. Dette bedres nå på vikarfronten, og det vil hjelpe noe på situasjonen rundt om i menighetene. Og endelig vil det økonomiske grunnlaget komme i orden, håper vi, for Sjømannskirken. Det er vi svært glade for. Kirke og utdanning er bærende elementer i vårt samfunn. Når Regjeringen holder fram med en ansvarlig økonomisk politikk, må kirke og utdanning fortsatt ha rom for vekst og utvikling.
Situasjonen innen verfts-, leverandør- og offshoreindustrien er i dag svært bekymringsfull. Aker Verdal er en hjørnestensbedrift, ikke bare for Verdal kommune, men også for de fleste innheradskommunene og for Nord-Trøndelag fylke. Denne hjørnestensbedriften kjemper i dag for livet. I løpet av seks måneder vil arbeidsstokken på Aker Verdal være redusert fra 1 070 til 715. I slutten av september fikk 350 ansatte oppsigelsesbrev i posten, og til årsskiftet skal ytterligere 250 permitteres. For hele landet fryktes et tap på mellom 25 000 og 30 000 arbeidsplasser i oljerelaterte næringer og verftsindustrien framover. Vi innser at leverandør- og offshoreindustrien må gjennom en omstilling. Det er ikke mulig å opprettholde de siste års rekordhøye investeringsnivå på norsk sokkel. I en slik omstilling må imidlertid omstillingstempoet tilpasses den enkelte bedrift og det enkelte lokalsamfunn, slik at de kan møte utfordringene med tro på at problemene kan løses. At Aker Verdal nå går til permitteringer og ikke oppsigelser skyldes at de tror på at det litt lenger fram i tid kommer oppdrag, og utfordringen blir derfor å holde på kompetansen, dvs. arbeidsstokken, inntil ordresituasjonen igjen tar seg opp. Ifølge Aker Verdal vil det skje i løpet av 12 – 18 måneder. I denne situasjonen må arbeidsmarkedsetaten bidra med ekstraordinære tiltak til ytterligere skolering av arbeidsstokken. De tiltaksmidlene som Regjeringen har foreslått i budsjettet, er ikke nok til å imøtekomme denne industriens behov. Derved bidrar Regjeringen til å skape usikkerhet for framtida hos de ansatte og usikkerhet i bedriftsledelsen fordi man ser at verdifull og helt nødvendig kompetanse forsvinner fra bedriftene. Resultatet blir dessuten stor frustrasjon i lokalsamfunnene. For meg ser det ut til at Regjeringen har en manglende styringsvilje og en manglende evne til å se og til å løse de problemene som denne industrien står overfor. Regjeringen kan gjøre noe for å få fortgang i dette og derved skape nytt håp for de mange tusen som nå føler at framtida er utrygg. For eksempel kan Regjeringen fremme følgende tiltak: 1. Stille krav til oljeselskapene om at det skal startes utbygging på de felter de har fått konsesjon for. Dagens oljepris gjør at mange av disse feltene nå er lønnsomme. De selskap som sitter på disse feltene, og som ikke er villige til å komme i gang nå, bør få klar beskjed om at de ved neste anbudsrunde stiller med et handikap. Det kan ikke lenger aksepteres at selskapene trenerer utbyggingen i påvente av enda bedre skattebetingelser enn det som nå eksisterer.2. Leverandørindustrien selv må gis mulighet til utbygging og utvinning av marginalfelt på norsk sokkel.3. Det må etableres betydelig flere plasser under arbeidsmarkedstiltakene, slik som Arbeiderpartiet har foreslått, og det må utarbeides en egen tiltakspakke for å holde på og utvikle kompetansen i disse næringene. Også det slik som Arbeiderpartiet har foreslått.4. Regjeringens foreslåtte bevilgning på 100 mill. kr til prosjektrettet teknologiutvikling i petroleumssektoren er gledelig, men beløpet bør økes ytterligere. På samme måte bør midler til utviklingskontrakter også økes. For Aker Verdal er det dessuten viktig at staten tar et betydelig ansvar i forhold til en utbygging av dypvannskai på industriområdet hvor Aker holder til. En slik satsing er helt nødvendig for den totale industriutvikling som skal og må komme i denne regionen. Den må også ses i lys av at Norske Skog har planer om bygging av et kraftvarmeverk på Skogn, en satsing som Regjeringen dessverre ikke har den nødvendige forståelse for. Jeg håper at Regjeringen nå i sitt videre arbeid er villig til å komme Arbeiderpartiet i møte på de punkter som jeg her har berørt, og det bør da fortrinnsvis skje gjennom et samarbeid om neste års statsbudsjett. På den måten vil Arbeiderpartiet sammen med Regjeringen bidra til at industrisysselsettingen blir opprettholdt på et høyest mulig nivå. Derved bidrar vi sammen til å ta et ansvar for tryggheten for enkeltmennesker og for en sikring av helt sentrale forutsetninger for at lokalsamfunn skal kunne eksistere og fungere, nemlig at det finnes trygge og lønnsomme arbeidsplasser.
Presidenten gjør oppmerksom på at den reglementsmessige tid snart er omme, og foreslår at møtet fortsetter inntil taler nr. 37 er ferdig. – Det ser ut til å godkjennes.
Norge er i en unik posisjon ved århundreskiftet. Vi har en nasjonal økonomisk formue som gir oss et stort potensial til å videreutvikle infrastruktur, utdanningssystem og velferdsordninger i en stadig tøffere konkurranse i det internasjonale samfunn. Men mentaliteten både i befolkning og det politiske miljø må endres dersom vi skal lykkes. Der vi i Norge har vært vant til å diskutere utfordringer rundt arbeidsledighet, blir det i årene fremover en vel så stor utfordring å skaffe nok arbeidskraft til satsinger i konkurranseutsatt næringsliv, innen utdanning og omsorgsoppgaver. Den nye utfordringen blir å få oppmuntret flere til å stå lenger i arbeidslivet, til å rive ned generasjonsbarrierer, å skape et mer fleksibelt arbeidsmarked og å slippe til en større andel innvandrere i arbeidsmarkedet. Pensjonene i folketrygden må sikres av denne generasjonen, vi kan ikke overlate finansieringen av de neste tiårs pensjoner til neste generasjon skattebetalere. Norge må utvikle en energipolitikk som tar hensyn til vår posisjon som energileverandør, og som ikke først og fremst begrenses av seminardiskusjoner fra Natur og Ungdom. Norsk skole må ta steg mot høyere kvalitet. Den skal bli verdens beste. Vi må gi en bedre utdanning rettet mot behovene til dem som faller gjennom i dagens skolesystem. Vi må sikre at universiteter og høyskoler kan utvikle spisskompetanse hos studentene, ikke minst ved at forutsetningene bl.a. i realfag bedres hos dem som blir tatt opp i høyere utdanning. Vi ser fra andre land at der går det i en helt annen retning enn det vi har en tendens til når vi diskuterer politikk her. I Spania har man fått en konservativ regjering som på få år har maktet å få landet på vei mot nordeuropeisk nivå økonomisk sett, med stabile offentlige budsjetter og stabile priser. Finland har nå EU-formannskapet og sitter i førersetet når det gjelder å få en ny politikk rettet mot Russlands plass i et nytt Europa. I Danmark og Sverige diskuterer de lavere bedriftsbeskatning, ikke høyere. Og i Tyskland og Storbritannia har man sosialdemokratiske regjeringssjefer som har tatt over etter konservative, og som har trukket lærdommer fra sosialdemokratiske feilgrep i fortiden. I et felles dokument fra Tony Blair og Gerhard Schröder heter det bl.a. at arbeidet med å fremme sosial rettferdighet blir av sosialdemokratiet til tider blandet sammen med likhet i utkomme. Resultatet var en neglisjering av betydningen av å belønne innsats og ansvar og gjorde at sosialdemokratiet ble knyttet til konformitet og middelmådighet, snarere enn oppmuntring til kreativitet, mangfold og kvalitet. Arbeidsinnsats ble beskattet stadig hardere. Og videre: Middelet for å oppnå sosial rettferdighet ble knyttet til stadig å øke offentlig forbruk uavhengig av hva man oppnådde, eller hvilken betydning den resulterende skattlegging fikk på konkurranseevne, sysselsetting og levestandard. Det siste kan for så vidt også være en replikk til Grethe G. Fossum, som hevdet at Høyre alltid i sin sjel var opptatt av de rike. Nei, det som er riktig, er at Høyre er opptatt av at flere enn staten må ha kapital til å bidra til verdiskaping og til å investere i nye arbeidsplasser. Under Willoch-regjeringen ble det en jevnere inntektsfordeling i Norge bl.a. fordi flere kom i arbeid. I Norge peker skissene om et budsjettforlik mellom sosialdemokrater og Regjeringen i motsatt retning av det deres politiske feller i Europa taler om. Det forlik vi ser konturene av, formes av kortsiktige interne behov, ikke av langsiktig horisont. Det er på nytt historien om den blinde som skal lede den halte. En regjering som mangler horisont med hensyn til hvor den vil, skal lede et skadeskutt arbeiderparti ut av en plagsom intern krisestemning. Skissen til forlik er tuftet på en fordelingspolitikk som peker i en helt annen retning enn det selv sosialdemokratene i Europa nå erkjenner. Arbeiderpartiets problemer etter valget har overskygget at trontalen var uten de viktige nye ideene om hvor Norge bør orientere seg. Fortsatt svarer Bondeviks mannskap «kommisjon» hver gang nye problemer bringes opp i norsk debatt. En slik regjering kan nok leve med at statsbudsjettet som helhet har fått stempelet grått. Verre blir det når trontalen – budsjettets motstykke – er like fargeløst. Og ille blir det når Regjeringen ved å velge politisk bigami som samlivsform, heller ikke har noen politisk kurs den vil følge, men er fornøyd med vingling fra side til side.
Representanter for regjeringspartiene og Regjeringen har sagt at det er gjennom samarbeid med Arbeiderpartiet at en kan få til en politikk for utjevning av forskjellene i samfunnet og rettferdig fordeling. Vi tar denne erkjennelsen på alvor, aksepterer å stemme for kontantstøtten på ca. 3 milliarder kr, selv om vi mener at denne ordningen er hinsides all fornuftig bruk av offentlige penger, og inngår forhandlinger for å få til en dreining av politikken bort fra høyrepartiene og over på Arbeiderpartiets politikk. Arbeiderpartiet vil bare stille seg bak et forhandlingsopplegg som på grunnleggende områder fører til utjevning mellom folk og som sikrer gode offentlige tjenester innenfor bl.a. omsorg, helse, skole, barnehage og gode ordninger for familiene. Vi akter ikke å drive noen form for spill verken for galleriet eller som ledd i taktiske manøvre foran kommende valg. Vi ønsker resultater der vi kan stå oppreist og si til det norske folk: Dette har vi fått til i et samarbeid med andre for å skape et mer humant samfunn. På Sosial- og helsedepartementets område har Arbeiderpartiet og regjeringspartiene i denne perioden hatt et konstruktivt samarbeid om så godt som samtlige vesentlige områder. Men Regjeringens budsjettsamarbeid de to siste årene med høyrepartiene har lagt visse føringer i en uheldig retning som nå kan reverseres. Jeg vil derfor understreke noen områder som for Arbeiderpartiet er vesentlige. Folketrygden er velferdssamfunnets aller viktigste bærebjelke. Det er ytterst viktig at stortingsflertallet klart sier fra at slik skal det også være for framtidige generasjoner. Det er noen som ser seg tjent med å så tvil om folketrygden vil fortsette å være folks grunnforsikring bl.a. i forhold til pensjoner. Private aktører på forsikringsmarkedet og politikere på høyresida synes å ha interesse av å reise denne tvilen. Jeg og mitt parti mener at å håndtere folketrygdens utgifter er mer et spørsmål om holdning enn om økonomisk evne. Pensjonssystemet i folketrygden har to hovedformål: for det første å sikre alle pensjonister en viss minstestandard uavhengig av tidligere inntekt og innbetaling før pensjoneringenfor det andre å sikre pensjonistene en inntektsstandard som står i rimelig forhold til inntekten som yrkesaktiv Derfor må utviklingen av grunnbeløpet som danner grunnlaget for pensjonssystemet, reguleres slik at de trygdede får en inntektsutvikling om lag på linje med de lønnstakere det er naturlig å sammenligne med. Arbeiderpartiet tok opp dette spørsmålet ved siste trygdeoppgjør og fikk flertall for at retningslinjene for reguleringen av grunnbeløpet skulle bygge på dette. Dette er nødvendig for å bevare folks tillit til folketrygden. Videre må en gjeninnføre sykelønnen for lavtlønte fra 1. januar 2000 etter at regjeringspartiene sammen med Høyre og Fremskrittspartiet fjernet folketrygdens utbetaling av lønn for dem som tjente mindre enn ca. 57 000 kr. Så må en avlyse planer om å klusse med avtalefestet pensjon. Fagorganiserte har gjennom det inntektspolitiske samarbeidet og i omforente avtaler med arbeidsgiver avstått lønn for å ta ut noe av dette i bedre pensjonsordninger. Den ene parten kan ikke sette strek over inngåtte avtaler! Jeg mener at Regjeringen nå må sette fart i arbeidet de er pålagt av Stortinget for å få til et system som skjermer storforbrukere av helse- og omsorgstjenester mot skyhøye egenandeler. Mange som har folketrygden som inntektsgrunnlag, har egenandeler de ikke kan tåle. Det er positivt og selvsagt at gjennomføringen av omfattende helse- og omsorgsreformer følges opp. De aller fleste reformene ble enten tilrettelagt av regjeringen Jagland eller satt ut i livet i denne perioden. På denne måten har sentrumsregjeringen og Arbeiderpartiet lagt grunnlaget for en god utvikling av Helse-Norge. Men jeg vil peke på ett forhold som må få nærmere oppmerksomhet: Selv om vi har satset på til dels kostnadskrevende reformer, synes sykehusenes økonomi å være slik at den ikke sikrer en forsvarlig drift. Det kan se ut som virkningene av de justeringer som gjøres av innsatsstyrt finansiering, setter mange sykehus og dermed pasienter i en svært vanskelig situasjon.
Tidligere i dag i et replikkordskifte med parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti fikk jeg en liten dragelse for at jeg hadde angrepet ham på et område som ikke var tiltenkt meg som leder av forsvarskomiteen. Jeg fikk nærmest en dragelse for at jeg ikke hadde befattet meg med forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det har jeg tenkt å rette opp i dette innlegget. Og når utenriksministeren sitter her, gir det meg i tillegg en ekstra kjærkommen anledning og stimulans. I dagens situasjon står vi overfor en utfordring i vårt forhold til Europa og den sikkerhetspolitiske delen av dette samarbeidet. Vi har selv gjennom en folkeavstemning brakt oss i en situasjon hvor vi klart står utenfor, men hvor vi fortsatt står i et klart avhengighetsforhold til NATO. I denne balansegangen skal vi altså begi oss videre inn i den sikkerhetspolitiske utfordringen som ligger foran oss. Jeg har stor tiltro til at Regjeringen vil greie å finne veier så langt det er mulig å finne dem, i forhold til det europeiske sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet som er i ferd med å utvikle seg. Derimot er jeg noe mer i tvil om man fra Regjeringens side vil greie å ivareta den helt nødvendige opprettholdelse av vårt gode forhold til USA, fordi vi i den situasjonen vi har brakt oss inn i, fortsatt vil være like avhengig av USA som vi var under den kalde krigen, som en sikkerhetspolitisk garantist for Norge. Med et sikkerhetspolitisk tyngdepunkt skiftet vekk fra våre områder blir dette ikke mindre viktig. Derfor er det viktig at Regjeringen og Stortinget i utviklingen av politikken på det sikkerhetspolitiske området ivaretar de transatlantiske forbindelser på en måte som gjør at det ikke reises tvil om på hvilken måte vi forholder oss til USA. Selvsagt betyr ikke det at man skal legge seg flat for ethvert initiativ som måtte komme fra USA, men det forutsetter at vi er våkne og observante i vårt forhold for å skape bredest mulig forståelse for helt spesielle norske behov, også i en usikker fremtid. Det mangler ikke på beskrivelser av usikkerhet og uforutsigbarhet. Jeg har lyst til å peke på – selv om mange vil si at dette er å minne om fortiden i altfor sterk grad – konsekvensen av Ottawa-avtalen og mineprotokollen. Det har konsekvenser for forhåndslagring, som er et viktig bindeledd for oss i vår relasjon til USA. Som en konsekvens av Ottawa-vedtaket er USA i ferd med å utvikle antipersonellminer som vil kunne svare til den protokoll som er inngått. Men det vil ta lengre tid enn den fristen vi har i forhold til vår forhåndslagring. Utfordringen vil ganske klart ligge på norske hender. Derfor er det viktig at vi finner ut på hvilken måte vi skal løse den situasjonen vi selv har brakt oss opp i, for ikke å risikere at forhåndslagringen opphører som en følge av uforsiktig håndtering fra norsk side. CFE-avtalen er en annen viktig bit. I den slutthåndtering som vi nå står foran, er vi i den situasjon at taket for hvor mange pansrede personellkjøretøyer vi kan ha her i landet, mer eller mindre er nådd. Det å ta hjem de kjøretøyer som vi bruker i våre operasjoner i utlandet, vil antakelig bety at man skaller opp i dette taket. Samtidig er det slik at Russland får anledning til å øke tallet i flanken fra 580 til 2140 slike kjøretøyer. Da må det være en utfordring for Regjeringen å bringe en viss balanse inn i dette, slik at ikke våre leasede pansrede personellkjøretøyer nærmest blir stående på grensen fordi man ikke kan ta dem inn. Det er en utfordring som Regjeringen må ta innover seg. I tillegg vil jeg peke på New Agenda, som var oppe tidligere i FN. Norge avstod fra å stemme for forslaget fra New Agenda ved siste behandling i FN-sesjonen. Ingen andre NATO-land støttet denne resolusjonen, og Norge og vår utenriksminister må bestrebe seg på ikke å gjøre det dårligere enn han gjorde det sist, ved å la være å stemme. Det ville bringe oss i en ganske håpløs situasjon som NATO-land hvis vi skal bli å anse nærmest som et fotnoteland når det gjelder dette. Det synes jeg er noen av de utfordringer som Regjeringen står overfor i vårt sikkerhetspolitiske forhold.
Arbeiderpartiet vil fortsatt holde på målet om at hovedtrekkene i bosettingsmønsteret skal opprettholdes, og da må selvsagt etablering av arbeidsplasser innenfor nye vekstnæringer som reiseliv, ny teknologi, mineraler, offshore og olje danne basis for både stabilitet og utfordringer i distriktene. Men det avgjørende er hvordan primærnæringene fortsatt skal kunne sikre livskvalitet og viktige arbeidsplasser for både kvinner og menn. For Nord-Norge og Finnmark spesielt er fiskerinæringen den viktigste primærnæringen. Det er i denne næringen vi har mange mennesker med stor kunnskap og kompetanse – nok kunnskap til å ta de rette veivalgene i en positiv utvikling. Men satsingen vil selvsagt koste. Det tradisjonelle nordnorske næringslivet blir ofte framstilt som et næringsliv med høy arbeidsledighet, mangel på kapital, lav kompetanse, et næringsliv som er råvareorientert og avhengig av overføringer fra staten. Men Nord-Norge er et ressursrikt område, vi har rike fiskeressurser, ren natur og store energiressurser. Hvorfor går det da ikke så bra med den nordlige landsdelen? Jeg mener at rettighetene og styringen over disse ressursene igjen må tilbake til landsdelen. Da vil behovet for overføringer bli atskillig mindre. Problemet for f.eks. Finnmark er ikke overkapasitet i flåten, men at fylket over lang tid har tapt fangstandeler og fiskerettigheter. Andre utfordringer er å utvikle en variert flåte som kan gjøre Nord-Norge mindre avhengig av russeleveransene. En nasjonal oppgave må være fornyelse av fiskeflåten. En annet område som bør settes i fokus, er forskning, utdanning og markedet. Her må det et mye større samarbeid til mellom bedrifter, næringen og forskningen. Det er også et stort behov for utbygging og vedlikehold av fiskerihavner langs hele kysten. De årlige statlige bevilgningene til fiskerihavneformål har ikke stått i forhold til de utfordringene vi står overfor. Dette er rammevilkår og forutsetninger som må legges til grunn for å gi den beste garantien for at det fortsatt skal bo mennesker her som kan høste av havet. Når jeg er inne på temaet fisk, kan jeg ikke unnlate å nevne sikkerhetsopplæringen for fiskere. Altfor mange fiskere har de siste årene omkommet på havet. Da er det utrolig at støtten til sikkerhetsopplæring er skåret ned. Erfaringen viser at slik opplæring nytter. Det må være det offentliges ansvar å få ned dødstallene. Ennå er det færre unge mennesker i nord som tar høyere utdanning. En må fortsette å motivere disse til bredere utdanning slik at også de skal kunne utvikle seg i det kunnskapssamfunnet som kommer i større og større grad. Selv om flere tar utdanning, mangler vi helt i nord en bredde i arbeidslivet som gjør det attraktivt og spennende for dem å bli i landsdelen. Vi trenger dem for å få til videre vekst og utvikling. Utbyggingen av Snøhvit er et prosjekt som kan være en av nøklene til sysselsetting, bosetting og verdiskapning i nord. Det vil kunne bli den nærings- og industriutbygging som vi trenger. Snøhvit vil kunne representere en ny næring med store utviklingsmuligheter gjennom økt kompetanse og også være med på å endre den skjeve fordelingen mellom antall offentlige og private arbeidsplasser. Et petroleumsmiljø i Nord-Norge og i Barentshavet gir et godt utgangspunkt for Barentsregion-samarbeidet og gir signaler om Norges fortsatte satsing og innflytelse i nordområdene. Flere og flere kvinner har i dag frihet til å ta utdanning, noe som er svært positivt for samfunnet. Kvinner ønsker å realisere sine evner og kunnskaper og flytter dit det er arbeid. Den bredden i arbeidsmarkedet som kreves for å få disse kvinnene til å bli også i distriktene, er ikke til stede. SND må her bli et enda bedre redskap når det gjelder kvinnerettede tiltak. Vi er kommet et skritt på veien, men det er lenge til vi kan slå oss på brystet og si at kvinner får sin rettmessige del av offentlige midler som brukes til næringsutvikling. Det er viktig at det fra SNDs side jobbes med ulike strategier og på ulike områder. Kvinner er en viktig gruppe i jobbskapingssammenheng. Derfor skal de heller ikke ta til takke med smuler. Næringspolitikk og velferdspolitikk er to sider av samme sak. Har vi ikke en god næringspolitikk og et robust næringsliv, har vi ingen garanti for en videreutvikling av velferdssamfunnet. Arbeiderpartiets mål om en stabil økonomisk politikk er en garanti for at vi skal få dette til.
Det kan ikkje vere tvil om at informasjons- og kommunikasjonsteknologien er ei av dei mest sentrale drivkreftene i utviklinga av kunnskapssamfunnet. Det er difor med glede Regjeringa kan presentere eit budsjett der ein har fått til ei satsing på IKT. Regjeringa gjer i budsjettet for neste år framlegg om å firedoble den statlege IKT-innsatsen ved å leggje inn 150 mill. kr i friske midlar slik at vi får ein auke frå 50 til 200 mill. kr. Med denne IKT-pakka på i overkant av 800 mill. kr over fire år er vi fullt på høgd med dei satsingane som finn stad i Sverige, Danmark og Storbritannia når det gjeld å prioritere IKT i skulen. Noko av det som vil bli prioritert fyrst, er å betra IKT-kompetansen blant lærarane. Det vil bli satsa både på å sikre IKT i grunnutdanninga for alle nye lærarar og på å styrkje arbeidet med IKT i etter- og vidareutdanninga for lærarar som er i arbeid. Målet er at lærarane ikkje berre skal bli personlege brukarar, men profesjonelle brukarar. Det finst ikkje einskildgrep som løyser alle problem innan IKT og utdanning. Regjeringa legg difor opp til innsats også på andre område, det gjeld både Internett-tilgang og forsking og utvikling av IKT som pedagogisk hjelpemiddel. Den nye planen for IKT i utdanninga – 2000-2003 – vil syne Regjeringa sine mål for heile utdanningssektoren, men i fyrste omgang legg vi opp til ei særskild prioritering av å utvikle ungdomstrinnet i grunnskulen. Som ein del av reformarbeidet er det gitt midlar til kompetanseutvikling og forsøks- og utviklingsarbeid. Dei midlane som ikkje var tenkt vidareførte frå reformarbeidet, vert no likevel vidareførte, og som ein del av skulepakka legg Regjeringa inn friske midlar slik at vi får meir enn ei fordobling av midlane som går til kompetanseutvikling. Det vil seie at vi neste år får om lag 160 mill. kr som går til kompetanseutvikling, og vi må attende til 1970-talet og forsøksråda for å finne tilsvarande satsing på kompetanseutvikling i skulen. Framlegget til statsbudsjett for 2000 inneber også ei satsing på forsking, med ein samla vekst i forskingsløyvingane på 7 pst. Den første avkastninga frå forskingsfondet, det vil seie halvårsverknaden på 90 mill. kr, blir fordelt til langsiktig, grunnleggjande forsking. Løyvingane til forsking som gjeld informasjons- og kommunikasjonsteknologi og energi og miljø, aukar monaleg, og bygginga av eit nytt havforskingsfartøy tek til. Vi har skjerma forskingsløyvingane ved universitet og høgskular, sjølv om talet på studieplassar vert redusert. St.meld. nr. 39 for 1998-99, Forskning ved et tidsskille, vart lagd fram i juni i år. Sjølv om meldinga enno ikkje er handsama i Stortinget, har Regjeringa i stor grad valt å fylgje opp prioriteringane i meldinga i budsjettframlegget for 2000. Satsinga på forsking må ta til no for å nytte den optimismen som meldinga har skapt i forskingsmiljøa i arbeidet for eit nyskapande Noreg. Stortinget har òg i fleire store debattar synt at dei har ambisjonar når det gjeld forsking. Eg ser difor fram til stortingsbehandlinga av forskingsmeldinga seinare på hausten. Den tredje store satsinga for neste år er oppfylginga av kompetansereforma. Regjeringa vil innføre ein rett for vaksne som ynskjer å ta vidaregåande opplæring og som ikkje tidlegare har fullført slik opplæring. Dette vil vere eit svært viktig steg i retning av å oppfylle målet om at det skal vere mogleg for alle vaksne å auke sin kompetanse. Ein slik rett vil verte komplisert å utforme, og det må takast omsyn både til dei vaksne sine behov for tilrettelegging av opplæringa, og til om fylkeskommunane får høve til å oppfylle ein slik rett i periodar med auka søking. Regjeringa vil kome attende til Stortinget med denne saka til våren. Regjeringa har foreslått å løyve 180 mill. kr til ulike tiltak i samband med kompetansereforma. Av desse er det foreslått 50 mill. kr som den fyrste løyvinga til kompetanseutviklingsprogram, slik det vart føresett i inntektsoppgjeret i vår. Prosessen med å definere innhald og organisering av programma er allereie godt i gang i full forståing med partane i arbeidslivet. Det er også lagt opp til at SND kan styrkje sin innsats retta mot kompetanseutviklingsprogram i 2000. Vidare er det foreslått å løyve midlar til regelendringar i Statens lånekasse for utdanning, m.a. for å gjere utdanning meir tilgjengeleg for vaksne. Det er også foreslått midlar til å vidareutvikle eit system for dokumentasjon og verdsetjing av realkompetanse inn mot vidaregåande opplæring og til å auke statstilskotet til kurs som fører fram til eksamen på vidaregåande nivå i regi av studieforbund og fjernundervisningsinstitusjonar. Det er i tillegg foreslått å løyve midlar til å kartleggje behovet for og setje i gang forsøk med grunnskuleopplæring for vaksne, og til å utvikle undervisningsmodellar som er tilpassa behova og livssituasjonen til vaksne.
Det blir replikkordskifte.
Det er brei politisk semje om at det å satse på utdanning er nødvendig for å utjamne forskjellane i samfunnet. Med Regjeringas opplegg for neste års statsbudsjett vil nok skule- og utdanningssektoren bli svekt dersom det ikkje blir semje om å auke dei frie midlane til kommunane. Kommunane vil få store problem dersom dette ikkje blir gjort, ikkje minst med tanke på at fleire tusen nye elevar skal fasast inn i utdanningssystemet. Her bør det vere positiv vilje dersom me alle meinte noko med å satse på utdanning i årets valkamp. I Voksenåserklæringa hadde Regjeringa store ambisjonar m.a. med omsyn til å auke stipendordninga til studentar og senke elevtalet i grunnskuleklassane. Me veit at desse tiltaka vil koste mange pengar. Mitt spørsmål til statsråden er om dette er ambisjonar som framleis står ved lag, og som er høgt prioriterte på lista til Regjeringa. I mars 1998 reiste eg ein interpellasjon om å framskaffe ein handlingsplan for lærarrekruttering. Regjeringa lova å legge fram denne handlingsplanen i april-mai i år. Seinare vart dette endra til september, og det siste eg har høyrt, er nå i slutten av denne månaden. Denne handlingsplanen var svært mykje omtalt i valkampen, som eit av dei viktigaste dokumenta som Stortinget nå ventar på. Og mitt spørsmål til statsråden blir om han nå kan seie når meldinga eventuelt vil kome til Stortinget.
Når det gjeld kommuneopplegget, har ein brukt det same systemet når det gjeld overføringar til skulane som både føregåande regjeringar og denne regjeringa tidlegare har brukt. Det har altså ikkje vore brukt noko nytt system i år – det har ikkje automatisk vore regulert når elevtalet har gått ned, og heller ikkje når det har gått opp. Når det gjeld påstanden om at det vil verte ei innstramming, er realiteten at det er ein realauke i utdanningsbudsjettet. Det er ein vekst på 4,3 pst., som er godt over det som er prisstiginga, og eg har i mitt innlegg då sagt at kan hende den auka satsinga kjem. Det som er realiteten, er at vi har prioritert aller fremst lærarkompetanse og IKT-satsing. Vidare har vi prioritert å gjennomføre kompetansemeldinga, slik som den var lovd i forhold til partane i inntektsoppgjeret, og like eins har vi prioritert å gjennomføre oppstartinga av satsinga på forsking – alt viktige nysatsingar. Difor er det absolutt nysatsing i dette budsjettet. Det er prioritert framfor dei tiltaka som gjeld stipend og klassetal, som representanten Oppebøen Hansen omtalar. Når det gjeld det med ungdomsskulen og talet på elevar i klassen, set vi i gang med eit forsøk for auka lærardekking etter eit anna system. Når det gjeld handlingsplanen for lærarrekruttering, seier eg meg lei for at den ikkje er komen tidlegare. Det er eit svært omfattande og vanskeleg arbeid. Eg kan stadfeste at mi målsetjing er å leggje den fram i løpet av oktober, og då håpar eg at vi kan få ein spennande diskusjon om den her i Stortinget.
Statsråden svarte vel på et litt annet spørsmål enn det representanten Oppebøen Hansen stilte. Han spurte ikke hva som var statsrådens målsetting, for den har det aldri vært noen tvil om – like siden april/mai i år har den målsettingen vært god – han spurte om statsråden kan garantere at meldingen vil bli lagt frem i løpet av oktober måned. Svaret på det spørsmålet skulle også jeg gjerne ha hørt. Det som gjør at det er beklagelig, ja til og med mer enn beklagelig, at akkurat det viktigste leddet i satsingen på skolen er blitt utsatt og utsatt og mangler hittil, er jo at det av den grunn er vanskelig å danne seg noe klart inntrykk av om det er noen helhet i statsrådens planer for satsing på skole og utdanning. I det budsjettforslaget som er lagt frem, er det ikke mulig å spore noe som kan fortelle at det vil være noen substans i lærerrekrutteringsmeldingen. Og det er vel en alminnelig oppfatning blant alle som kjenner utfordringene norsk skole og utdanning står overfor, at nettopp rekrutteringen av kvalifiserte lærere og det å beholde kvalifiserte lærere er den viktigste nøkkelfaktoren i hele bildet, dersom vi skal lykkes fremover. Statsråden hevdet at det er en betydelig opptrapping av forskningsinnsatsen. Det er ingen, tror jeg, som ved å lese statsbudsjettet har vært i stand til å se den opptrappingen. Det er heller ikke lett å se at det nye forskningsfondet som skulle komme i tillegg til satsingen for øvrig, virkelig kommer i tillegg når halvparten av de 90 millionene som føres til inntekt, skal graves ned på Fornebu for å lage et senter for framifrå forskning Ingen vet hva dette skal inneholde, og ingen vet hvor kompetansen skal hentes fra. Det er for meg umulig å se at det forslaget Regjeringen har lagt frem, virkelig innebærer noen satsing når det gjelder forskning og utdanning.
Det er vanskeleg å sjå heilskap og substans, seier representanten Lønning. Det å satse så kraftig på lærarkompetanse som vi gjer her, i kombinasjon med IKT, lærarrolla og nyutvikling nedanfrå i skulen, er heilskap og substans. Høgre har påstått gjennom valkampen at den satsinga dei lanserte når det galdt kompetanseutvikling i skulen, etterutdanning, var offensiv i revidert nasjonalbudsjett. No satsar vi mykje meir enn Høgre føreslo i revidert nasjonalbudsjett. Det må vere ei rimeleg bra satsing. Så til det med lærarrekruttering. Eg har registrert at eit av dei tiltaka som Høgre er oppteke av, det med lønn som representanten Lønning gjekk ut og skisserte, frå 50 000 til 100 000, frå 3 til 7 milliardar, har ikkje partileiaren stilt seg bak, og det er jo ikkje akkurat presist heller, det som er kome frå representanten Lønning i så måte. Eg erkjenner at det har teke ein del månader meir enn det som var målsetjinga mi, og det er for å få ei heilskapleg melding med ein god substans. Eg tek gjerne kritikk for at det har teke så lang tid. Eg kan nok seie at det er andre ting som har teke lengre tid tidlegare, men eg må ta ansvaret for at vi ikkje har klart det på denne tida. Den vil altså kome innan oktober, slik som eg sa. Det er vanskeleg å sjå veksten når det gjeld forskingsløyvingane, seier representanten Lønning. Då kan eg vise til NIFU, som akkurat i dag har kome med tala sine. Det er ikkje Regjeringas organ, verken Finansdepartementets eller Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementets, det er eit uavhengig forskingsinstitutt som har gått gjennom dette. Dei har korrigert Regjeringas tal med det dramatisk høge talet 0,1 pst. – det er ikkje 7,1 pst. vekst, det er 7 pst. Eg tykkjer vi har treft godt, og eg er stolt av forskingsløyvingane.
Fra SVs side har vi i grunnen savnet statsråd Lilletun i løpet av valgkampen. Der skulle vi gjerne hatt gode, gamle Lilletun i fri flyt, slik som vi kjente Opposisjons-Lilletun. Det er jo – tror jeg – et faktum at Lilletun fikk til mer på utdanningssektoren i opposisjon sammen med Høyre og SV, for sentrum, Høyre og SV hadde flertall forrige stortingsperiode og fikk til mye på utdanningssektoren, mens ambisjonsnivået nå er kraftig jekket ned. Vi skulle gjerne ha utstyrt Lilletun med litt mer penger til litt mer satsing, for vi har særlig en ungdomsskole som hadde fortjent en mye større politisk oppmerksomhet, færre elever i klassen, opprustede lærere, mulighet for å flytte undervisningen ut, få spennende folk inn, mens virkeligheten rundt omkring i klasserommene mange steder pr. i dag er at de kanskje har råd til halvannen bussbillett i løpet av en hel høst. Det blir det kjedelig og dårlig undervisning av, som ikke oppfyller læreplanen. Nå har det fra regjeringshold vært sagt at skolen må vente, vi skal innføre en stor reform når det gjelder eldreomsorgen. Den må komme først, og så må skolen komme deretter. Men det er en ganske gammeldags, avleggs måte å tenke utdanning på, for utdanning er investering i framtidens kunnskaps- og kompetansesamfunn, og hvis vi ikke foretar nødvendige investeringer, har vi også lite å høste. Kan jeg få vite om statsråd Lilletun er enig i at utdanning må vente, og at alle løftene i Voksenåserklæringen, som er Regjeringens erklæring til velgerne i løpet av en fireårsperiode, ikke lar seg realisere, for om to år er den perioden faktisk ute!
Fyrst vil eg seie at det alltid er kjekt å vere sakna, og det at representanten Halvorsen har sakna meg, set eg pris på. Eg trur i og for seg at representanten Halvorsen og undervisningsministeren i stor mon har felles syn på kva som er nødvendig i skulen, og kva som på ein måte kan fornye ungdomsskulen. Det er vi i gang med, ikkje med så mykje midlar som representanten Halvorsen har å setje inn, men vi er i gang med det fornyingsarbeidet. Og tenkinga vår rundt det er faktisk teken godt imot ute. Så seier representanten Halvorsen at Lilletun fekk til meir i opposisjon enn som minister. Ja, eg vedkjenner meg at eg trur eg fekk til mykje i opposisjon, men samstundes må eg seie at av og til skulle eg ynskje at òg representanten Halvorsen hadde fått seg ein tur innom regjeringskontora. Det trur eg faktisk hadde vore ein oppdragande situasjon i ein prosess for livslang læring. Det har representanten Lilletun fått erfare som minister, og det trur eg òg representanten Halvorsen hadde fått høve til å erfare. Eg er glad for at ho vil utstyre meg med meir pengar, men samstundes er det her ein start på ei realopptrapping. Det er fyrste gongen det er ei så stor satsing både på IKT og etterutdanning – utan omsyn til regjering – som det er i år. Både finansministeren, statsministeren og eg har sagt at no er det skulen sin tur, og vi har halde i budsjettet det vi lovte i valkampen. Voksenåserklæringa gjeld, som representanten Halvorsen sa, ut heile perioden, og det er heilt klårt vår målsetjing å auke kraftig den opptrappinga som har skjedd i år, i neste års budsjett.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Kommunevalkampen fortalde oss at det er brei politisk semje i det politiske miljøet om å satse på skule og utdanning i framtida. Regjeringa hadde store ambisjonar i Voksenåserklæringa si for to år sidan. Enkelte av punkta er innfridde, men det står att ein del område som Regjeringa enno ikkje har teke tak i, men eg forstår at statsråd Lilletun har vore på vaksenopplæring for livslang læring. For Arbeidarpartiet er det grunnleggande viktig at folk har eit arbeid å gå til, av to grunnar: For det fyrste er det å ha arbeid ein stor verdi i seg sjølv, og for det andre er høg sysselsetting viktig for å sikre velferdssamfunnet i framtida. I eit samfunn som er prega av store og raske teknologiske endringar, er det avgjerande viktig å satse på kompetanse og etterutdanning. For Arbeidarpartiet har retten til utdanning alltid vore knytt til fordeling. Det ligg ein alvorleg trussel om urettferdig fordeling, manglande deltaking, aukande arbeidsløyse og sosiale problem for samfunnet som heilskap dersom me ikkje klarer å gjere dei grepa som er nødvendige for å møte utfordringane i kunnskapssamfunnet. Kunnskap og kompetanse vil vere heilt avgjerande for landet og bedriftene si konkurranseevne i framtida. Me snakkar nå om kunnskapsøkonomi, og om å investere i menneskeleg kapital for å tydeleggjere utfordringane i kunnskapssamfunnet. På dette området står sentrumspartia og Arbeidarpartiet saman i dei fleste spørsmåla, og me håper at budsjettdrøftingane i dagane framover skal gje som resultat at me får til eit statsbudsjett med ei klar satsing på skule og utdanning. Høgre gjorde i valkampen eit stort nummer av at den norske skulen er ein A4-skule, der alle skal gjennom den såkalla sosialdemokratiske kverna, og at elevane kjem ut med elendige kunnskapar. Slike påstandar vitnar om liten kunnskap om norsk skule, og det er ei kraftig nedvurdering av alt det utviklingsarbeidet som alle skular i landet har gjort for å skape ein god skule med den variasjonen og det prosjektarbeidet som lover og planar forpliktar skulane på. Og ikkje minst: Det er ei enorm undervurdering av dagens skuleleiing og den enkelte læraren. Me er på full fart inn i ein situasjon med ønske om meir fleksible måtar å organisere utdanning, arbeid og fritid på. Det å kombinere arbeid og utdanning blir meir og meir vanleg. Undersøkingar fortel oss at folk opplever at dei lærer mest på arbeidsplassen. Derfor trur Arbeidarpartiet at det er viktig i større grad å fokusere på arbeidsplassen som læringsarena og å ha større fleksibilitet i utdanninga. Stortinget debatterte evalueringa av Reform 94 for ei vekes tid sidan. Der blei det lagt mange og gode føringar på nettopp dette. Ikkje minst var desse vedtaka eit resultat av eit godt samarbeid mellom Arbeidarpartiet og regjeringspartia. Når det gjeld høgare utdanning, er det viktig å satse på desentralisert utdanning. Desentralisert utdanning gir folk utdanning der dei bur, og på den måten er dette med på å sikre kvalifisert personell i dei områda der det er eit behov for det. Stortinget har i alle år vore sterkt oppteke av at universiteta og høgskulane skal vere våre tyngste kompetanseforvaltarar. På den måten vil dei òg vere sentrale aktørar på etter- og vidareutdanningsfeltet. Her finst kompetanse, i mange tilfelle av ypparste kvalitet. Men dersom desse institusjonane skal bli gode hovudaktørar på etter- og vidareutdanningsfronten i åra framover, har dei eit behov m.a. for å bli styrkte økonomisk, ikkje minst gjennom ei satsing på forsking og vitenskapeleg utstyr. Vidare må det organisatoriske bli tilrettelagt, og det må vere eit breitt fagleg engasjement. Etter- og vidareutdanning er på ingen måte nye oppgåver for høgskulane våre. Når det gjeld helsefag og lærarutdanning, har institusjonane lange tradisjonar for å tilby vidareutdanning. Eg vil nemne lærarutdanning særskilt. Universiteta og høgskulane er ansvarlege for å kvalifisere dei kvinner og menn som i dei neste tiåra skal setje standard for kunnskapsutviklinga i alle skuleslaga, samt forsking. Nå er det vel eitt og eit halvt år sidan Stortinget samrøystes vedtok å få på bordet ein handlingsplan for lærarrekruttering. Den lèt dessverre ennå vente på seg, men eg tek statsråden på ordet og forventar at den nå blir lagd fram i løpet av denne månaden. I valkampen kappast me politikarar om å satse på skulen. Nå er me tilbake i kvardagen, og budsjettarbeidet framover vil gje svar på kvar me står i forhold til dette.
Dermed er kveldens møte kommet til veis ende. Debatten fortsetter i morgen kl. 10; første taler er statsminister Kjell Magne Bondevik.