Først vil jeg takke for et godt samarbeid med samarbeidsministeren gjennom det året som har gått, men også med utenriksministeren. Nordens fellesskap er et fellesskap i verdier. Det er en samfunnsmodell, eller visjon, som vi prøver å virkeliggjøre i våre nordiske land. Derfor blir det også først og fremst gjennom hverdagens arbeid og det tålmodige – noen ganger langsomme – arbeidet at vi profilerer Norden og gir samarbeidet innhold. Nordisk samarbeid har også fått en internasjonal dimensjon etter Berlinmurens fall. Samarbeidet med balterne og russerne har økt betydelig. Samtidig har vi Norges og Islands behov for å ha kanaler inn i EU-systemet, som også til tider preger arbeidet. Det er viktig for oss å ha god kontakt med EU og Europaparlamentet. Vi får ikke til gode resultater og politisk fokusering på nordområdene, på det arktiske samarbeidet og på Barentssamarbeidet uten at vi har hele Norden og EU med oss. Den nordlige dimensjonen i EU gir et felles grunnlag for å fremme politisk dialog og konkret samarbeid. Forholdet mellom EU og Russland preges av stor aktivitet, men mindre av konkrete resultater. Det er opprettet samarbeidsområder innen økonomi, indre og ytre sikkerhet samt vitenskap, utdanning og kultur. Innen økonomien arbeides det med å etablere et åpent og integrert marked mellom EU og Russland. Det er en stor utfordring. EU er sterkt avhengig av energileveranser fra Russland og er følgelig sårbar for endringer i russiske holdninger. Avtalen mellom Russland og Tyskland om en gassrørledning bidrar til dette. Norges og Europas forhold til Russland vil ha stor betydning for den videre utviklingen i vår del av verden. Utfordringene framover blir hvorledes vi gjennom Nordisk Råd skal videreutvikle dialogen og det konkrete samarbeidet med de nordlige områdene, Arktisk Råd og Barentsrådet, og bidra til at Norden fortsatt blir en drivkraft i det regionale samarbeidet i nordområdene. Det nordiske budsjettet utgjør vel 800 mill. danske kroner. Det er for småpenger å regne. Investering i samarbeid mellom land og å løse saker til innbyggernes beste i fred og fordragelighet skal koste noe. Jeg har ledet budsjettgruppens arbeid noen år, og fortsatt har vi noen utfordringer i selve utformingen av budsjettdokumentet. Innholdet er som sagt gjenstand for debatt hvert eneste år. Budsjettdokumentet er for lite gjennomsiktig. Det er nesten umulig å skaffe seg oversikt over hvor mye penger som egentlig går til de ulike prosjekter. Det flyttes penger rundt omkring i budsjettet. Ett år står de på én budsjettpost, et annet år ikke, men dersom en leter godt, kan en kanskje finne at det er status quo på en rekke poster. For eksempel finnes de pengene som representanten Fredriksen etterlyser, på en annen post, og har om lag samme bevilgningsnivå som forrige år. Det er ikke lett å forstå. Et annet forhold som jeg synes statsråden må stresse, er at fagministrene må få et større eierskap til det nordiske budsjettet, og de må følge pengene de får bevilget, helt inn i utvalgene i Nordisk Råd. Inntrykket nå er at dette ordner embetsmennene. Det er vel og bra at vi har dem, men skal det bli mer synlig hvordan nordiske penger brukes, må rutinene legges om: eierskapet til budsjettet må økes. Ulike departement må også bli mer på hugget når det gjelder å bistå NGO-er som ønsker å få ut midler fra den nordiske potten. En rekke NGO-er har prosjekter i forhold til Russland. Det kan virke som om det er blitt trangere vilkår for NGO-er for å operere i Russland. Det må også være med som en av de viktige sakene i dialogen med Russland framover. Den nordlige dimensjon er et begrep som vi har et ansvar for å fylle med innhold. Europaparlamentet skal i disse dager behandle en rapport om den nordlige dimensjon, og det er dessverre slik at Europaparlamentets medlemmer ikke er sjenerende opptatt av hva som er utfordringene i nordområdene. Ifølge Diane Wallis, som har jobbet med den nordlige dimensjon i EU, stopper interessen midt i Østersjøen. Derfor må det endelige sluttdokumentet om den nordlige dimensjon som EU, Russland, Norge og Island nå skal sluttføre og undertegne i november, inneholde klare prosjekter innenfor nordområdene, som forplikter også økonomisk. Alt annet blir bare flotte planer, nye og mye ord og få resultater. Jeg er enig med både Inge Ryan og Dagfinn Høybråten når de tar til orde for at det nordiske samarbeidet kan spisses mer. Derfor mener jeg også at det viktigste på dagsordenen framover for det norske formannskapet i rådet må være nordområdene i vid forstand: praktiske resultater og å fjerne grensehindringer som finnes mellom våre land. Ombudsmann for grensehinderarbeidet er nå til drøfting i Nordisk Råds organer etter forslag fra nåværende president, Ole Stavad. Det er bra at det kan bli politisk enighet om dette, og utfordringen blir om Ministerrådet vil støtte dette og dermed også finansiere en slik ordning. Ivar Kristiansen nevnte i sitt innlegg en opinionsundersøkelse som nå er foretatt i de nordiske land, og som blir framlagt denne uken. Der er hovedbudskapet at innbyggerne i Norden ønsker et nordisk samarbeid, og at åtte av ti kjenner til Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd. En klar majoritet av innbyggerne – velgerne – mener dessuten at samarbeidet skal utbygges. Særlig har innbyggerne forventninger til samarbeid om miljøbeskyttelse og kriminalitetsbekjempelse. Det er også et interessant resultat at på spørsmål om hvilket land ditt land skal samarbeide med på lang sikt, så prioriterer innbyggerne i hvert av de nordiske land et samarbeid med de øvrige nordiske land, og deretter med EU. Tallene er høyest for begge kategorier i Danmark og Norge, dvs. det land som har vært lengst med i EU av de nordiske land, og utenforlandet Norge. Det viser at et europeisk samarbeid ikke står i noe motsetningsforhold til det nordiske samarbeidet. Det er et tankekors at interessen for Nordisk Råd og nordisk samarbeid er større i andre hjørner av verden enn her hjemme. Det er også noe som reflekteres i media. Det nordiske samarbeidet er vel forankret hos grasrota, og de nordiske land scorer høyt på alle internasjonale statistikker over levekår og økonomiske størrelser. En oppfordring til media blir derfor å følge mer med på det politiske verksted som Nordisk Råds sesjon er, men også på det arbeidet som gjøres gjennom året. Jeg håper på et framtidig nordisk samarbeid som har med seg den nordlige dimensjon, og som gjør at vi om ett år kan stå her og fortelle om flere resultater.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes representanten Brørby hadde et på mange måter interessant innlegg. Spesielt interessant var det hun sa om nordområdene og om viktigheten av at de nordiske land har en fokusering på og et samarbeid mot Russland. Dette er et høyst aktuelt og viktig område for de nordiske land. Vi ser at de nordiske land bidrar med betydelige summer til forskjellige prosjekter i Russland. Noe blir gjort, og andre ting blir ikke utført, selv om pengene er satt av. Rensingen av nikkelverket i Nikel ved norskegrensa i Russland er jo et eksempel på dette. Vi har satt av betydelige summer – ca. 300 mill. kr – samtidig som nikkelverket går så det suser. Også Russland går så det suser. Samtidig ser vi at det er vanskelig for norske selskaper å slippe til i Russland. Er representanten Brørby enig i at vi må tenke nytt om måten vi arbeider mot Russland på, for å få gjennomslag for det som vi i de nordiske land mener er riktig?
Jeg kan svare veldig kort på det. Jeg svarer ja. Jeg tror at vi er nødt til å tilnærme oss samarbeidet med Russland fra flere innfallsvinkler. Jeg tror vi har om ikke gått i ring, så i hvert fall prøvd på mange måter å få til en bedre dialog, og det har vi da også oppnådd. Men jeg tror kanskje at Putin fester grepet litt nå, særlig i forhold til NGO-ene, i Russland, og at vi har en utfordring der når det gjelder i fellesskap å få åpnet litt opp for dem, for å få gjennomslag for at det er viktig at dette grasrotsamarbeidet og ikke minst mann-til-mann- og kvinne-til-kvinne-samarbeidet i Russland kan få ny fart. Så svaret er ja, men det er flere måter å gjøre det på. Når det gjelder Nikel, tror jeg det nordiske budsjettet er rimelig beskjedent i forhold til utfordringene der. Det er landenes bidrag som har bidratt til den utviklingen som har skjedd i området der. Spørsmålet er om man skal videreføre den bevilgningen i forhold til at de nå tjener penger som bare det. Det er vel en sak for Stortinget i neste runde, tror jeg.
Replikkordskiftet er omme.
Nordisk Råds Natur- og Miljøpris for 2006 gikk til professor og forfatter Bogi Hansen fra Færøyene for et langvarig og høyt respektert faglig arbeid innenfor klimaforskning. Han har bl.a. samlet data om endringer i havstrømmer som i dag er enestående for å forstå klimaendringenes innvirkning på sirkulasjonen i havet. Dette betyr bl.a. forskning omkring havstrømmene og risikoen for endringer i Golfstrømmen. Under forståelsen av at havstrømmene i de store havdypene er en meget viktig faktor for klimasystemet, er det oppsiktsvekkende og trolig skremmende at Bogi Hansen har avdekket at strømmen av dypt, kaldt vann fra de arktiske strøk og inn i Atlanteren og dermed inn i verdenshavene er redusert med ca. 20 pst. de siste 50 år. Dette er en utvikling som har akselerert de siste årene! Med dette som bakteppe er det derfor svært gledelig at det i det internasjonale polaråret, som starter på vårparten i 2007, skal satses 300 mill. kr på forskning over tre år, bl.a. for å se på koblingen av polhav og golfstrøm. Dette er et arbeid som både jeg og Nordisk Råd er sterkt opptatt av, og som vi har fokusering på. De aller fleste store miljøutfordringer kan bare løses i et tett samspill mellom nasjoner. Det unike nordiske samarbeidet er et meget viktig redskap i miljøarbeidet. Derfor er det meget viktig og gledelig at Nordisk Ministerråd gjennom miljøhandlingsprogrammet for 2005–2008 har satt sterkt søkelys på det å spre kunnskap om virkningene av klimaendringer på havmiljø, og på betydningen disse har for natur- og kulturmiljø i Norden. Miljø- og naturressursutvalget har tatt initiativ til at vi i samfunnsplanleggingen allerede nå må ta høyde for at klima i framtiden kan skape problemer for utbygging av veier, boligområder, havner osv. En slik sak har vi fremmet for sesjonen i København i neste uke. Nordisk Råd, Arktisk Råd og Barentsrådets sterke fokus på Arktis er meget viktig. Det har mange talere vært inne på i dag. Områdene i Arktis gjennomlever nå en av de aller mest omfattende klimaendringer på jorda. Dette har selvsagt i første omgang størst betydning for befolkning og natur rundt de arktiske områdene. Men ACIA-rapporten fra Arktisk råd dokumenterer på en omfattende måte hvordan et varmere klima i Arktis vil påvirke det globale klima, bl.a. gjennom høyere havnivå, endrede havstrømmer, som det er fare for, og frigjøring av drivhusgasser gjennom temperaturstigning i vann. Nordisk Råd engasjerer seg også sterkt i våre nærområder. Gjennom samarbeidsprogrammet med Nordvest-Russland, som også er omtalt i dag, og oppfølging av den nordlige dimensjon i EU har vi et rammeverk for politisk kontakt og samarbeid. Utvalget jeg leder i Nordisk Råd, miljø- og naturressursutvalget, har nylig vært på en omfattende reise i Nord-Russland. Da får en på en kraftfull måte oppleve hvor viktig det er med nordiske penger i sikringsarbeidet for å hindre forurensning fra f.eks. Kola atomkraftverk, som utgjør den største forurensningsfaren. Det gjelder også deltakelse i oppryddingen av ufattelige mengder og meget farlig atomavfall på Kola, meget nær de nordiske lands grenser. Nordiske penger brukes også på en rekke andre områder, og jeg viser til det replikkordskiftet som var for et øyeblikk siden. Nordisk Råds tette samarbeid med de baltiske land har hatt stor betydning for disse lands utvikling. Tett samarbeid om miljøet i Østersjøen de siste årene har også en viktig effekt for et havområde i krise, for det er faktisk Østersjøen. Jeg skal ikke gå mer inn på det nå. På samme måte har vi hatt et vedvarende og meget sterkt engasjement når det gjelder de meget uheldige forhold ved Sellafield-anlegget i Storbritannia. Vi har også tatt initiativ til en sterkere felles nordisk satsing på biodrivstoff i bilene for å redusere utslipp av skadelige klimagasser, men også for å sikre at vi kan krysse de nordiske lands grenser med våre biodrevne biler uten å risikere at det ikke finnes fyllestasjoner på andre siden av grensen. Og som et apropos til den norske kraftsituasjonen: Det foregår i Nordisk Råds og Nordisk Ministerråds regi et godt samarbeid for å utvikle det nordiske elmarkedet, for å få like konkurransevilkår, en høyere grad av forsyningssikkerhet, miljøvennlighet og god utveksling over landegrensene. Generelt og til slutt: Det er, slik mange har nevnt før i dag, i Nordisk Råd-arbeidet et sterkt behov for hele tiden å ha et klart blikk på hva som gir nytte og effekt for innbyggerne i Norden og i våre nærområder. Det er en påminning som vi alle trenger å ta innover oss i vårt arbeid i Nordisk Råd. Men resultatene fra Nordisk Råd-arbeidet er overveldende, uansett hvilken region i verden vi måtte sammenligne oss med.
Nordisk samarbeid kan være så mangt. Er den politiske viljen til stede i det enkelte lands parlament, kan Nordisk Råd være en interessant arena. Men vi vet også at det meget fort kan bli byråkratisk og sendrektig, og ingen bindinger i forhold til hva som blir vedtatt i Nordisk Råd, og oppfølging i de ulike parlamenter. For Fremskrittspartiet er det viktig at nordisk samarbeid fungerer. Siden Norge sist hadde formannskapet, i 2002, har man gjennom det nordiske regjeringssamarbeid visstnok systematisk prøvd å fjerne grensehindringer mellom de nordiske land. Nordisk formannskap har gjort dette arbeidet til et sentralt innsatsområde, uten at jeg tror at Norges befolkning har merket noen nevneverdig store forandringer i handelshindringene. Her opplever jeg Norge som en bremsekloss, men vi skal nå ha en pådriverrolle i dette spørsmålet, ifølge statsråden. Det er ikke heldig for arbeidet i Nordisk Råd at man stadig vekk får supperådstempel. Det har den til enhver tid sittende regjering ansvaret for, og nå bør Regjeringen fungere som en døråpner for et godt samarbeid i Norden for å unngå et slikt stempel i framtiden. På side 74 i stortingsmeldingen står det: «Norske styresmakter har utvikla eit godt samarbeid med russiske grensestyresmakter om alle grensespørsmål i nord.» Det stemmer ikke med hvordan folk flest opplever grensepassering og kontroll i hverdagen, noe som flere talere her har vært inne på. Næringslivet og folk flest opplever det som en rigid og byråkratisk ordning med altfor mange restriksjoner, en ordning som hindrer handel og samkvem i nordområdene. Enklere og smidigere grensepassering til og fra Russland må komme på plass skal nordområdesatsingen bli noe mer enn retorikk. Den selvrosende stortingsmeldingen står i skarp kontrast til den virkelige verden. Jeg har observert at et felles kraftmarked i Norden – som et eksempel – fungerer meget godt, og kan ikke forstå at man ikke kan lære av denne modellen på andre områder. Dette fungerer, det ser vi alle sammen, ved at man samordner politikken over landegrensene og ser hva som fungerer i de andre nordiske land. Vi ser også at f.eks. politi- og redningssamarbeid fungerer meget godt. Fritt arbeidsmarked i Norden er en illusjon. Jeg har fått henvendelse fra en fortvilt nordmann som jobber i et firma i Malmö med hele verden som ansvarsområde. Han har en svensk firmabil som han bruker i hele Europa, ja sågar i hele verden. Men når han skal besøke sine norske kunder, har han ikke lov til å bruke den svenskregistrerte firmabilen. Han må parkere den på Svinesund og leie en bil videre. Et annet punkt er den innsatsen som norske politikere har gjort i Nordisk Råd overfor Barentsregionen og Russland ved at man er forslagsstillere og pådrivere på viktige punkter, som i arbeidet med å bekjempe spredningen av hiv og aids og multiresistent tuberkulose. Dette håper jeg er et arbeid som vi kan fortsette videre med. Der ser vi også at vi kan gjøre en god jobb. Fremskrittspartiet mener at det er naturlig at man også ser på effektivisering, rasjonalisering av arbeidet og de ressurser som blir brukt i Nordisk Råd i forhold til det norske borgere får tilbake. Som nytt medlem fra Fremskrittspartiet i Nordisk Råd må jeg si at jeg er noe forundret over at gruppen som utgjør 25 pst. av Norges delegasjon, effektivt blir ekskludert fra alle steder som har beslutnings- eller avgjørelseskraft, ofte på grunn av et avleggs regelverk, men også fordi ulike partier ønsker det. Det er viktig også her å ha demokratiske prosesser og respektere dem. Skal man snakke om nordisk forbrødring, og det tror jeg de fleste her har vært innom, ja da må man også inkludere Fremskrittspartiet i det nordiske samarbeidet og ikke sette 25 pst. av den norske delegasjonen på gangen. Man kan ikke bare stå her og snakke pent om forbrødring i Norden, men må faktisk også starte med forbrødringen i stortingssalen.
I slutterklæringen fra Arktisk Råds konferanse i Kiruna i august ble det satt fokus på et nordisk initiativ for å fremme den sosiale og menneskelige dimensjonen i det arktiske samarbeidet. Flere av innlederne på konferansen pekte på hvordan klimaendringer og miljøendringer vil påvirke menneskenes levevilkår i de nordlige områdene. Vi vet at nomadiske stammer i øst, i Russland, lever i frykt for at klimatiske forandringer skal påvirke deres levesett slik at det blir vanskelig å opprettholde en tradisjonell nomadisk levemåte. Havforskningsinstituttet og Norsk Polarinstitutt har lenge påpekt at klimaendringer først vil gjøre seg gjeldende i nordområdene. Arktis og Svalbard er særlig eksponert. Samtidig påpeker forskerne at de nordlige områdene blir berørt lenge før klimaendringer får radikal betydning for levemåte i sørlige nordiske områder. Det er viktig å ha både politisk og forskningsmessig søkelys på disse utfordringene, nettopp fordi mange mennesker i nord lever av et naturbasert økonomisk grunnlag. Jeg har med interesse lyttet til representanter for de russiske nenetsene når de beskriver sitt folks avhengighet av det naturen på tundraen kan gi, samtidig som disse representantene beskriver et godt og konstruktivt samarbeid mellom olje- og gasselskapene og de lokale myndighetene, et samarbeid som på Barentskonferansen i vår ble omtalt som et avtaleregime der både lokalbefolkning og industriinteressene i fellesskap har kommet fram til gode løsninger. Det var det som ble sagt, og jeg lyttet meget nøye. Det internasjonale polaråret 2007–2008 gir oss en unik mulighet til på nasjonalt nivå å gå inn med både forskningsmidler og midler til generell informasjon om sosiale utviklingstrekk i Arktis. Isolert sett kan man si at Norge som en tradisjonsrik polarnasjon må bruke polaråret til å løfte den polare arven fram i lyset, gi vår ungdom kunnskap om polarheltenes arbeid og forskningsresultater og på generelt grunnlag heve det norske folks viten om polare strøk og polare ekspedisjoner. Skal Norge opprettholde sin status som ledende polarnasjon, og det bør vi, må vi fortsette arbeidet på forskningssiden, et arbeid som for øvrig nyter stor anerkjennelse internasjonalt. Våre forskningsstasjoner på Svalbard er spennende. Vi må bruke også disse for å skape nysgjerrighet og interesse hos de unge for å bruke polområdene til vær- og klimaforskning og gi de unge lyst til å være med og avdekke polområdenes geologiske hemmeligheter. Her er det mye å hente i et nordisk samarbeid, og det er positivt at Nordisk Råd har satt opp ungdomssatsing som et prioritert område for Barentsrådet og i regionrådet. Sett fra mitt ståsted synes det som om Nordisk Råd har lyktes best i de tilfeller der man har valgt ut spesielle satsingsområder for samarbeidet, i stedet for å spre det over hele fjøla. Dette tror jeg er veien å gå også i framtida. En slik spisset satsing har gjort enkeltområder mer synlig og skapt forståelse både blant folk flest og i media for at nordisk samarbeid er en vinnersak for alle deltakende parter. Og når det gjelder nordområdene, er vår store nabo i øst den viktigste samarbeidspartneren å ha med på laget. Det er nok å nevne stikkord som marin ressursutnyttelse, olje og gass og miljøutfordringene.
Når Stortinget i dag drøfter det nordiske samarbeidet, vil jeg benytte anledningen til å gi en anerkjennelse til dette samarbeidet. Jeg synes ikke at det nordiske samarbeidet får den anerkjennelsen det burde få. Sågar har det vel vært reist spørsmål ved om dette formaliserte samarbeidet bør videreføres. Jeg vil betegne det nordiske samarbeidet som meget viktig og ganske enestående i internasjonal sammenheng. Jeg kan ikke se så mange andre områder i verden der det har lyktes å skape en slik samhørighet mellom nasjoner og naboer som det vi har klart i Norden gjennom det nordiske samarbeidet. Dette er det viktig å ta vare på også i tiden som kommer. I det nordiske samarbeidet er det mange viktige saker på dagsordenen, som også angår land utenfor vårt geografiske område, men som i høyeste grad berører oss i Norden. Selv sitter jeg i medborger- og forbrukerutvalget i Nordisk Råd. Her har vi et sterkt fokus på bl.a. organisert kriminalitet og menneskehandel. Dette temaet er nesten kontinuerlig på dagsordenen, og regjeringene i Norden tar på en meget konstruktiv måte del i debatten om de løsningene som utvalget skisserer. Dette viser hvor viktig det nordiske samarbeidet er som en viktig arena for å ta opp saker som berører både nordiske innbyggere og mennesker andre steder i verden, og dette tror jeg folk i de nordiske land er klar over, slik også representanten Brørby var inne på. Vi vet også at samarbeidet på samferdsels- og miljøområdet, om nedbygging av grensehinder, om kulturoppgaver osv. har gitt konkrete resultater, og jeg minner om at utenriksministeren i dag sa at det nå er inngått en visumavtale med Russland. Dette viser at det gir resultat. Jeg har merket meg at unge mennesker i de nordiske land har et stort engasjement i forhold til nordisk samarbeid. Dette lover svært godt og er noe vi må ta vare på og utvikle videre. Det er jo de unge som skal føre dette arbeidet videre, og deres engasjement er av største verdi. Derfor vil jeg advare de som ønsker å bagatellisere betydningen av det nordiske samarbeidet. De nordiske land har så avgjort bruk for et slikt samarbeid, uansett hvor mange samarbeidsgrupperinger vi ellers måtte delta i. Jeg er glad for at nordområdene og det de har å si for Norden og Europa, har fått bred plass i det nordiske samarbeidet. I nordområdene har vi store muligheter til vekst og utvikling, men vi har også utfordringer som må løses. Vi har fortsatt et stort velferdsgap mellom Norden og Russland. Her vil jeg spesielt nevne den særlig vanskelige situasjonen for urfolk på russisk side. Dette er forhold som jeg har fått anledning til å se på nært hold, og som ingen kan lukke øynene for. Her må mye mer gjøres for å bedre menneskenes velferd og muligheter til arbeid og egen inntekt. Barentssamarbeidet og Arktisk Råd er en viktig del av samkvemmet, og jeg er glad for at komiteen så klart presiserer dette i innstillingen. La meg til slutt nevne Foreningen Norden, som er en sterk bidragsyter til å styrke nordisk identitet og samarbeid ved å formidle kunnskap, opplevelser og løsninger. Jeg var i august på Foreningen Nordens nordkalottkonferanse i Bodø. Dette var en stor nordisk konferanse. Her var det mye folk fra hele Norden, og det var et stort engasjement om viktige nordiske saker. Her var både næringslivsfolk, forskere, lokalpolitikere og ikke minst representanter for lokale lag av Foreningen Norden. Vi var ikke så mange parlamentarikere til stede, men jeg vil for egen del si at jeg hadde et veldig stort utbytte av å møte så mange engasjerte nordiske venner. Jeg tror det er viktig at vi i framtiden viser en større interesse for det viktige arbeidet som Foreningen Norden gjør, spesielt i en tid med så mye fokus på det som skjer i nord.
Det er gledelig at alle partiene på Stortinget stiller seg bak merknadene til denne meldingen, og det viser at det arbeidet som Nordisk Råd gjør, er av stor betydning. Jeg har lyst til spesielt å takke representantene fra Fremskrittspartiet for konstruktiv dialog i denne saken. Det tjener saken. Jeg har lyst til helt til slutt å si at det er ingen tvil om at vi sammen skal fortsette arbeidet i Nordisk Råd. Utfordringene i nordområdene og arktisk samarbeid gjør det svært viktig med en helhetlig forvaltningsplan for hele området, med alle de temaene som har vært oppe i dag. For det andre – arbeidet med grensehindringer der enkeltmennesker trenger hjelp, og der næringslivet trenger hjelp til å komme videre i smidige prosesser. Det arbeidet må også intensiveres, gjerne med en nordisk ombudsmann. Til sist – det nordiske samarbeidet er et viktig instrument for europapolitikken. Nordisk Råd kan faktisk være en pådriver for enkeltmennesker og for utviklingen av demokrati og menneskerettigheter i våre nærområder. Vi har snakket om Russland og Hviterussland i dag. Nordisk Råd skal fortsatt være en pådriver for samarbeid i Europa.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sakene nr. 2 og 3.[[Votering, sjå side 329]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, sjå side 329]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, sjå side 329]]
Presidenten antek at interpellanten straks vil vere på plass. – Anniken Huitfeldt, ver så god!
Den mest avgjørende faktoren for kvalitet i skolen er læreren. Derfor var NOKUT-rapporten om allmennlærerutdanningen alvorlig lesning. Mens lærerutdanningen før var en utdanning som kunne gi lærerne faglig trygghet til å undervise i skolen i årevis, må dagens lærerutdanning være en plattform for livslang læring. Dagens lærere må stadig forholde seg til ny kunnskap, forskning om nye arbeidsmetoder og dermed ha et godt samarbeid med det vitenskapelige feltet. De som skal jobbe i en lærende organisasjon som stadig skal fange opp kunnskap utenfor skolen, trenger mye kompetanse. Det stiller nye krav til lærerne. Evalueringen fra 2002 viste at utdanningen ikke har utviklet sin egen vitenskap. Pedagogiske teorier om lærerkunnskap er blitt utviklet av andre utenfor lærerutdanningen. Det nye NOKUT-panelet mener at til tross for at det stilles krav om forskningstilknytning og endrings- og utviklingskompetanse i lærerutdanningen, finnes det likevel veldig store forskjeller institusjonene imellom, både i forskningsforståelse og forskningens omfang. NOKUT-rapporten viser også at flere institusjoner har store utfordringer med å samle hele den brede kompetansen som kreves for at utdanningen – og forskningen – skal være av høy kvalitet i samtlige fag. Kristin Clemet, tidligere utdanningsminister, har sagt at vi ikke kan tro at lærerne skal være tusenkunstnere. Jeg er for større grad av spesialisering innenfor fag og årstrinn. Situasjonen for allmennlærere i skolen er at de må undervise i mange fag, dels uten spesialisering, og i noen tilfeller også helt uten bakgrunn i faget i utdanningen. Dette er åpenbart uheldig i et samfunn som i utpreget grad etterspør fagkunnskap, mener NOKUT-panelet. Når vi vet at mange lærere mangler fordypning i matematikk, men likevel underviser i faget på ungdomstrinnet, er det kanskje ikke så rart at kunnskapsnivået ikke er så høyt som forventet. Det nytter ikke å være en sprudlende energisk lærer, hvis vedkommende ikke er faglig trygg. Lærerutdanningen er bred, mens skolene på sin side spesialiserer den enkelte lærer mer og mer på de ulike aldersgruppene blant elevene. Men det ser altså ut til at dette brede feltet gjør det vanskeligere for den enkelte lærer å fylle kvalitetskravene, og det kan ha bidratt til at kvaliteten på den enkelte utdanningsinstitusjon ikke er god nok. Evalueringspanelet foreslår bedre dimensjonering av allmennlærerutdanningen i Norge, bl.a. gjennom å vurdere en bred arbeidsdeling og profilering mellom utdanningsinstitusjonene. Det er ifølge studentene store variasjoner innenfor fagene når det gjelder undervisning i fagdidaktikk, pedagogisk teori og praksis. Det må skje en klargjøring i forholdet mellom disse tre elementene. Det er store variasjoner mellom de fagene og de ulike lærestedene. Det er for mye tilfeldigheter. Lærerutdanningen står fjernt fra livet i klasserommet. NOKUT-panelet mener at forholdet mellom teori og praksis er svakt, og at ledelsen ved mange institusjoner ikke følger praksistilbudet godt nok opp. Dette gjenspeiler seg bl.a. i at grunnskolens stadige utvikling av undervisningen ikke reflekteres i undervisningen ved utdanningsinstitusjonene. Det de fleste lærere gruer seg mest til når de begynner på en skole, er ikke å møte elevene, men å møte foreldrene. Mens lærerne øver seg på å møte elever, har de få profesjonelle verktøy til å samarbeide med hjemmene. Det er alvorlig fordi hjemmene blir stadig mer krevende. Panelet foreslår femårig allmennlærerutdanning. Jeg synes at de femårige masterstudiene ved mange utdanninger er et godt tilbud, og at det bør videreutvikles, men jeg tror vi bør tenke gjennom hvilke reformer vi setter i verk først når det gjelder utdanning av lærere. Jeg frykter også at for mye fokusering på struktur tar oppmerksomheten bort fra de grunnleggende problemene som presenteres i rapporten: manglende kontakt med skolehverdagen, manglende kunnskap om hvordan nye vitenskapelige funn kan brukes i undervisningen, og manglende fordypning. Dessuten kan det hende at faglig oppfølging de første årene er viktigere enn flere år innenfor en utdanning som ikke er god nok. Det er jo nettopp referansen til klasserommet som er en av de store svakhetene ved dagens utdanning. Et utvalg i Arbeiderpartiet foreslår derfor ett semester oppfølging i jobben de første fem årene som nyutdannet lærer og deretter ett semester hvert tiende år. Det siste forslaget ser jeg at Høyre, helt uavhengig av Arbeiderpartiet, også har presentert. Venstre har foreslått ett års etter- og videreutdanning hvert sjuende år. Jeg tror vi gjør klokt i å prioritere hva vi mener er viktigst, først. NOKUT-rapporten foreslår en rekke kvalitative forbedringer som handler om innholdet i lærerutdanningen. Vi vet fra andre skolereformer at fokusering på struktur fort tar oppmerksomheten bort fra innhold. Derfor stiller jeg i interpellasjonen til statsråden spørsmål om kostnadene ved de ulike tiltakene vi foreslår for å heve kompetansen blant lærerne. Det er en del innenfor allmennlærerutdanningen som er litt urolige når Stortinget diskuterer denne. Årsaken er at mange reformer de siste årene har ført til veldig mange mål. Stortingets styringsiver når det gjelder lærerutdanningen har resultert i mange kryssende målsettinger. Et eksempel på Stortingets styringstrang er vedtaket her i denne sal om at det skulle synges i alle fag i lærerutdanningen. Det var et fint tiltak. Jeg vet at også statsråden legger vekt på de musiske sidene ved lærerutdanningen. Men vi må begrense hvilke tiltak vi setter i verk. Vi bør derfor lære av diskusjonen omkring Kunnskapsløftet. Vi må prioritere det viktigste og ikke legge til enda flere mål i lærerutdanningen. Økt spesialisering er derfor veien å gå. Norske lærere er svært gode, men selv en god lærer kan ikke kunne alt.
Representanten Huitfeldt tar opp et prinsipielt viktig spørsmål, som rommer mange dimensjoner og derfor krever en grundig debatt. Før jeg svarer på første del av representanten Huitfeldts spørsmål, vil jeg kort si noe generelt om departementets oppfølging av rapporten fra Nasjonalt organ for kvalitet i utdanning, i kortform NOKUT. Deretter vil jeg kommentere spesielt anbefalingene i evalueringen om større grad av spesialisering mellom institusjonene. Disse forholdene er viktige for vurderingen av de økonomiske kostnadene ved de to alternativene som er nevnt eksplisitt i interpellasjonen. NOKUTs evalueringspanel har gitt en rekke vurderinger av hvordan kvaliteten i allmennlærerutdanningen kan styrkes. På noen områder gir evalueringen så klare indikasjoner på svakhet at det haster med å sette i verk konkrete tiltak. Lokalt må den enkelte lærerutdanningsinstitusjon selv ta tak i mange av de utfordringene som blir framhevet i evalueringen, som organisering og ledelse av utdanningen, mangel på praksisnærhet og strammere krav til studentene. Dette trenger man altså ikke vente på ytterligere signal fra statsråden for å iverksette. Nasjonalt tar Regjeringen også tak i disse utfordringene. I forslaget til statsbudsjett for 2007 er det avsatt 11 mill. kr til nye prosjekter. Ett prosjekt er utprøving av regionale modeller for bedret samarbeid mellom lærerutdanning og skole- og barnehageeier. Et annet er utvikling av bedre praksismodeller. Tiltakene kommer i tillegg til andre pågående satsinger på totalt 25,7 mill. kr. Jeg har også signalisert at det er naturlig å se på nåværende struktur og rammer for allmennlærerutdanningen, i første rekke med tanke på eventuelt å formalisere krav om spesialisering av allmennlærerens kompetanse mot årstrinn og fag i grunnskolen. NOKUTs evalueringspanel problematiserer dagens situasjon hvor 20 lærerutdanningsinstitusjoner tilbyr en tilnærmet lik fireårig allmennlærerutdanning. Utvalget mener at nåværende struktur og rammer bør vurderes. Evalueringspanelet oppfordrer til regionalt samarbeid om å utvikle ulike faglig profilerte allmennlærerutdanninger som samlet oppfyller nasjonale behov. Det anbefales også utvidelse til en femårig lærerutdanning. Evalueringspanelet mener at en utvidelse av utdanningen bl.a. kan gi bedre sammenheng og plass for profesjonsspesifikke elementer gjennom større deler av utdanningen og en mer betydningsfull vektlegging av FoU. En utvidelse av tidsrammen vil også være hensiktsmessig for større nivåspesialisering. Jeg er enig med evalueringspanelet når det framheves som problematisk at allmennlærere blir satt til å undervise i fag de ikke har utdanning i. Ved forrige reform i allmennlærerutdanningen, i 2002, ble to år gjort obligatoriske. I de to siste årene kan studentene gjøre selvstendige valg. Fag- og nivådifferensiering ble delvis innført, men på frivillig basis, basert på studentens valg og institusjonens tilbud. En eventuell differensiering av krav til kompetanse for å undervise i fag og/eller på trinn på grunnskolen har konsekvenser både for lærestedene og for skolen som må utredes videre. En sterkere grad av arbeidsdeling og faglig profilering av de ulike allmennlærerutdanningene vil innebære et krevende arbeid, også innenfor rammen av en fortsatt fireårig utdanning. En eventuell utvidelse av allmennlærerutdanningen til fem år vil kreve grundige vurderinger, særlig av økonomiske og praktiske konsekvenser. Både nasjonalt og lokalt må det bl.a. vurderes en mer detaljert dimensjonering av lærerbehovet rettet mot ulike nivå og ulike fag. Lærerutdanningsinstitusjonene må vurdere egen profil og tilbudsstruktur gitt sine faglige og økonomiske rammer og rekrutteringsgrunnlag. For mindre institusjoner vil det være særlig faglig utfordrende å klare å utvikle et tilfredsstillende bredt tilbud som eventuelt skal akkrediteres på masternivå. For studentene blir det viktigere å gjøre kvalifiserte valg fordi utdanningsprofil mer enn før kan bli styrende for jobbmuligheter. Evalueringspanelet har ikke vurdert alternativet med et halvt års videreutdanning innen fem års arbeid i skolen, som representanten Huitfeldt tar opp i interpellasjonen. Delvis er dette et forhold som ble tatt opp i forbindelse med lærerutdanningsmeldingen i 2002, St.meld. nr. 16 for 2001-2002, Kvalitetsreformen Om ny lærerutdanning Mangfoldig – krevende – relevant. Her var imidlertid diskusjonen knyttet til et sabbatsår for alle lærere, noe som departementet den gang ikke ønsket å utrede videre. Noen av forholdene som den gang ble pekt på som uavklarte, var behovet for vikarer, om ordningen skulle være en individuell rettighet, om lærer eller skoleeier skulle bestemme den faglige innretningen på videreutdanningen, kostnadene ved modellen og prioriteringer mellom ulike kostnadskrevende tiltak. I tilegg er det nok flere praktiske forhold for både skoleeier, lærer og utdanningsinstitusjon som eventuelt må vurderes nærmere. Det er samtidig slik at en modell som kombinerer utdanning og arbeid, har mange sider som kan øke kvaliteten på lærerarbeidet. Strategi for kompetanseutvikling i grunnopplæringa 2005–2008 bidrar til at vi får erfaringer med slike modeller. For å kunne vurdere de praktiske, faglige og økonomiske konsekvensene av de ulike forslagene som er omtalt ovenfor, er det nødvendig med god dialog med de sentrale nasjonale aktørene, som Universitets- og høyskolerådet, lærer- og studentorganisasjoner og KS. Videre vil det være nødvendig å utrede ulike modeller for en eventuell mer differensiert fire- eller femårig allmennlærerutdanning. I en slik sammenheng vil det også være aktuelt å vurdere andre alternativer, f.eks. en ordning med et halvt års videreutdanning etter noen års arbeid i skolen. For ikke å foregripe en slik eventuell utredningsprosess vil jeg ta forbehold om at de anslagene jeg her presenterer, er meget foreløpige. Departementet har lagt til grunn at et kull med uteksaminerte studenter utgjør omkring 2 000 allmennlærere. Videre er det lagt til grunn tre variabler som har stor økonomisk betydning for de to aktuelle alternativene. Disse er: a) lærerutdanningsinstitusjonenes kostnaderb) lånekasseutgifterc) lønnsutgifter for lærere som tar videreutdanning Om vi først ser på alternativet med utvidelse av allmennlærerutdanningen til fem år, anslås det å gi om lag 170 mill. kr i merkostnader pr. år for utdanningsinstitusjonene knyttet til opprettelse av ekstra studieplasser. I tillegg kommer om lag 42 mill. kr i økte studiefinansieringskostnader pr. år. Lånekassen legger til grunn at ca. 76 pst. av studentene vil ønske en slik finansiering. Den årlige merkostnaden for å utvide allmennlærerutdanningen til fem år blir derfor på om lag 212 mill. kr. Dersom vi ser på tilsvarende tall for videreutdanningsalternativet, blir institusjonenes kostnader knyttet til studieplasser om lag 85 mill. kr. Her er det lagt til grunn at samtlige uteksaminerte studenter benytter seg av tilbudet, noe som sannsynligvis er litt høyt. Kostnadene ved full lønn under utdanningspermisjon er estimert til om lag 500 mill. kr, og dette er det kostnadsdrivende elementet i videreutdanningsalternativet. Den samlede årlige merkostnad for et halvt års lønnet videreutdanning for allmennlærere er således estimert til om lag 585 mill. kr pr. studentkull. Dette er om lag 373 mill. kr mer enn for et femårig utdanningsløp. Ingen av disse anslagene er endelige eller uttømmende. En ekstra kostnadsfaktor som vil være vesentlig, er at begge alternativene øker kapasitetsbehovet i skoleverket. Det vil si at de lærerne som kvalifiserer seg til arbeid i skolen, vil være tilgjengelige for skoleverket i færre år enn dagens nyutdannede. Dette gjelder uansett om det innføres lengre grunnutdanning eller ekstra videreutdanning. Vi vet at det i de kommende årene uansett vil være et behov for flere lærere på grunn av økende barnekull og stor pensjonsavgang blant lærerne. En mer uttømmende kostnadsberegning av de to alternativene vi her diskuterer, vil derfor måtte beregne kapasitetsbehovet for antall lærere i skoleverket. Det vil knytte seg betydelige kostnader til en slik eventuell økning av utdanningskapasiteten for å supplere lærerpopulasjonen med flere lærerårsverk. NOKUTs evaluering indikerer tydelig at vi trenger en allmennlærerutdanning som bedre enn i dag lykkes med å møte utfordringene i skolen. Vi må derfor nøye vurdere hva som bør være innholdet i utdanningen, før vi går videre med å se på utdanningens organisering, struktur og lengde. Dette vil i tilfelle kreve grundige utredninger av både en fireårig og en femårig modell, samt forslaget om en videreutdanning noen år etter avsluttet utdanning. Jeg er derfor innstilt på å ta både det alternative opplegget som er skissert av representanten Huitfeldt, og eventuelt andre synspunkter som måtte komme fram i dagens debatt, med meg i det videre arbeidet. Før jeg avslutter: La meg igjen understreke – og jeg ber om forståelse for – at departementet på det nåværende tidspunkt må være varsom med de økonomiske anslagene. Disse anslagene har som sagt mange mulige feilkilder i seg, men de gir en indikasjon på hvor stor kostnaden vil være ved de ulike skisserte alternativ. Det er som kjent mulig å tenke seg andre alternativ enn de som representanten Huitfeldt tok opp i sin interpellasjon.
Jeg vil takke statsråden for et veldig godt svar. Det første statsråden gjorde da han kom i stolen, var jo å øke antall plasser i allmennlærerutdanningen. Det var viktig. Jeg synes han også nå viser en veldig stor evne og vilje til å ta på alvor de innvendingene som kommer mot allmennlærerutdanningen fra NOKUT. Det trengs. Lærerutdanningen har vært gjennom mange reformer de siste årene. Nå krever det at vi har fokus på innhold, at vi har fokus på faglig fordypning, på nærhet til praksis og bruk av vitenskap. Jeg er trygg på at statsråden har disse evnene til å følge opp dette i tiden som kommer. Jeg er også glad for at statsråden ser sammenhengen mellom allmennlærerutdanningen og de tiltak som vi setter i verk i forhold til etter- og videreutdanning. Én ting er kostnadssiden, og derfor er det viktig at vi ser disse tingene i sammenheng. Vi må se dette i et bredt perspektiv, der vi ser de ulike virkemidlene i sammenheng for å styrke kunnskapen blant lærerne. Jeg sa innledningsvis at Stortinget tidligere har vist en viss iver etter å styre innholdet i lærerutdanningen, ved at man skulle lære veldig mange sangtekster i de ulike fagene på allmennlærerutdanningen. For ordens skyld vil jeg gjøre oppmerksom på at jeg har lært meg sangen: Da klokka klang, så fort vi sprang.
Det er mogleg at statsråden kan neste strofe.
... og ingen stod igjen og hang. La meg understreke det samme poenget som professor Hansén, som ledet NOKUTs evalueringspanel, understreket ved presentasjonen av NOKUTs rapport, nemlig at læreryrket er et av vårt samfunns aller viktigste yrker. Og lærerutdanningen som sådan er en av de aller viktigste utdanningene vi har. La meg understreke dette, for den interessen som Stortinget gjennom generasjoner har vist for lærerutdanningen, er jo en genuin interesse for at kvaliteten i lærerutdanningen skal blir bedre, slik at lærerne blir bedre og at ungene våre dermed får mer kvalitet og mer kunnskap i skoledagen. Jeg synes det er veldig prisverdig at representanten Huitfeldt tar opp denne debatten i etterkant av NOKUTs rapport. For det er i sannhet riktig at NOKUTs rapport gir grunnlag for mange refleksjoner og ikke minst det som kanskje er det viktigste; nye tiltak for å bedre lærerutdanningen. Jeg oppfatter debatten rundt lærerutdanningens innhold, dimensjonering og struktur som en viktig debatt der alle aktørene egentlig er opptatt av det samme, nemlig at lærerutdanningen skal styrkes, kvaliteten på lærerne skal øke og kvaliteten i skolen skal dermed øke. Elevene våre skal lære mer og bli enda bedre og mer gagns mennesker, som det het i den gamle loven. Jeg oppfatter også at vi, gjennom den prosessen som NOKUTs evalueringspanel har startet, har startet en omfattende debatt rundt dette som vil lede til endring av lærerutdanningen. Jeg har vært veldig nøye på å si at vi må starte denne diskusjonen med innholdet i utdanningen og ikke lengden. Det gjør jeg ikke for å si at jeg nødvendigvis er avvisende til en eventuelt femårig master som lærerutdanning, men vi må være sikre på at vi vet hva vi vil, og i hvilken retning vi skal gå. Jeg er enig i professor Hansén og evalueringspanelet til NOKUTs påpekning av at det er uheldig at vi har lærere i skolen i dag som underviser i fag de selv ikke har hatt undervisning i. Dette er en åpenbar svakhet ved dagens lærerutdanningssystem. Det betyr at mange lærere i dag helt åpenbart har bruk for kompetansepåfyll, og vi har bruk for mange nye lærere som har bruk for en bredere kompetanse, men også en spesialisert kompetanse innenfor mange viktige fag. Ta realfag som et eksempel, hvor jo Regjeringen har et omfattende arbeid i gang for å styrke realfagene i alle deler av utdanningen. Dette vil selvfølgelig kreve lærere med mer spesialisert kompetanse, og det vil kreve både en kombinasjon av etter- og videreutdanning. La meg understreke det poenget at uansett hva vi gjør med lærerutdanningen, vil altså hovedtyngden av de lærerne vi har, være de lærerne vi har. Det betyr at de endringene vi her diskuterer, vil gjelde lærere våre barn først om noen år vil nyte godt av. Hovedtyngden av lærerne som vi har i skolen i mange år framover, vil være de lærerne vi har. Derfor må vi ikke ta denne diskusjonen om allmennlærerutdanningen isolert fra hvordan vi styrker kompetansen til de lærerne som allerede har sin plass i skolen. Der fins det heldigvis mange dedikerte, engasjerte og kunnskapsrike lærere, og de skal også få muligheten til påfyll av kvalitet og kunnskap.
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et veldig viktig spørsmål – i hvert fall et veldig viktig fokus – nemlig den rapporten som har kritisert allmennlærerutdanningen i Norge ganske kraftig. Jeg syns også statsråden bør ha honnør for å ha gitt et svar på interpellasjonen i dag som er åpent og på mange måter imøtekommende for ulike løsninger. NOKUT-rapporten er en rapport på over 400 sider. Det er en svært grundig rapport, og den avdekker helt åpenbare sår og problemer i allmennlærerutdanningen. Vi har også noen tydelige anbefalinger, og kanskje den tydeligste anbefalingen er at det må gjøres noe med utdanningens lengde. Jeg må innrømme at jeg var litt i tvil om interpellantens motiver for å fremme interpellasjonen i dag, helt til jeg fikk tallene fra statsråden, som viser at en utvidelse fra fire til fem år vil koste 212 mill. kr, mens en annen løsning som interpellanten skisserer i interpellasjonen, vil være langt, langt dyrere. Etter vår oppfatning er det nødvendig å ha to tanker i hodet samtidig. Interpellanten sier at vi er nødt til nå å ha fokus på innhold, vi må løse utfordringene nå, derfor må vi ikke fokusere for mye på strukturutfordringer. Vi tror at dette henger sammen. Ja, vi må handle raskt, og Fremskrittspartiet tok til orde så fort denne midtveisrapporten kom, faktisk for å gjøre noe med innholdet i eksisterende lærerutdanning nå. Det forventer jeg også at statsråden kommer til å gjøre – å fokusere på kort sikt. Men det må ikke bety at vi ikke også skal ha fokus på de langsiktige løsningene. Det er helt åpenbart at allmennlærerutdanningen trenger et løft. Den viktigste, enkleste og beste måten å gi det løftet på, er å utvide utdanningen innenfor ordinær europeisk gradsstruktur med ett år, og i tillegg øke fokuset på praksisbiten og bedre sammenheng mellom den teoretiske og den praktiske utdanningen. Jeg må innrømme at jeg ikke blir veldig imponert når interpellanten bruker et internt utvalg fra Arbeiderpartiet som kilde for på en måte å si at NOKUT-rapportens anbefalinger ikke er veldig vel funderte. Jeg har betydelig større tillit til det arbeidet som NOKUT har gjort, som er et grundig og godt arbeid, der man har gjennomgått alle de 20 institusjonene som har allmennlærerutdanning i dag, og kommer med de anbefalingene som jeg mener vi som folkevalgte er forpliktet til å vurdere litt nærmere enn å si at vi har et internt utvalg i vårt parti som mener noe annet. Det er viktig å prioritere. Det var interpellanten opptatt av også. Men det er viktig å prioritere både på kort og på lang sikt. Det kan ikke være et motsetningsforhold mellom det å finne gode løsninger på innholdssiden nå, og å arbeide frem en bedre struktur med et bedre innhold. Og bare for å si det, så er jeg veldig glad for at statsråden ikke avviser femårig masterutdannelse som alternativ måte å løse allmennlærerutdanningen på. Det er jeg glad for. Jeg regner med at den utredningen som til slutt kommer til oss, vil være god og vurdere ulike alternativer. Fremskrittspartiet har imidlertid konkludert. Det ser vi i en senere sak i dag, hvor Fremskrittspartiet faktisk foreslår å innføre en femårig masterutdannelse for allmennlærere. Det er ikke et standpunkt som er nytt for Fremskrittspartiet, men det som er ganske nytt, er at det er et standpunkt som Utdanningsforbundet også deler. Det betyr altså at Utdanningsforbundet og NOKUT-rapporten er enig med Fremskrittspartiet, og det er jo hyggelig til en forandring. Fremskrittspartiet handler med andre ord der interpellantens parti vil avvente. De som taper på at vi ikke handler nå, det er elevene.
Uten kompetente, motiverte og ambisiøse lærere med tro på seg sjøl og med tro på jobben de gjør, får vi ingen god skole. Uten yrkesstolthet og statusheving for læreryrket kommer vi ikke langt. Heldigvis har vi veldig mange gode lærere i skolen i dag. Men vi får også rapporter, senest i forbindelse med den store evalueringa av allmennlærerutdanninga som ble lagt fram 22. september, om at vi har utfordringer i utdanninga av lærere. Veldig kort oppsummert peker evalueringa på at det trengs mer av alt. Det trengs mer fag, mer ledelse og mer didaktikk. Utdanninga skal og må legge til rette for en aktiv kunnskapskultur, som lærerstudentene tar med seg inn i yrkeslivet når de er blitt lærere. Skolene må i større grad bli lærende organisasjoner, og et viktig grunnlag for å lykkes med det legges i lærerutdanninga. I 2002 la den forrige regjeringa fram en ny allmennlærerutdanning som Stortinget vedtok. Allerede i 1991 gikk Høyre inn for lærerutdanning som var differensiert på trinn. Hovedgrepet i 2002 var sterkere grad av spesialisering og fordypning, for vi hadde etter hvert fått ganske godt dokumentert at de viktigste forutsetningene for god lærerkompetanse er faglig trygghet. Vi innførte, til sterke protester fra bl.a. SV, moderate opptakskrav til allmennlærerutdanninga. Den ferske evalueringa bekrefter at det var et riktig grep, og åpner for at opptakskravene bør skjerpes. Lærerstudentene selv ber også om at det settes tydeligere krav underveis i studiet. Det er vurderinger som Høyre gjerne er med på. Et interessant poeng i evalueringa er likevel at det ved mange lærerutdanningsinstitusjoner fortsatt undervises som om den nye lærerutdanninga ikke eksisterer. Med andre ord: Intensjonen i den nye utdanninga, som skulle gjøre lærerne mer til spesialister enn til generalister, følges ikke godt nok opp overalt. Mange av punktene som man pekte på i evalueringa i 2002, er fortsatt ikke fulgt opp ved institusjonene. Derfor peker NOKUT spesielt på behovet for sterkere spesialisering i studiet. Samtidig er NOKUT veldig tydelig på behovet for mer og klarere organisering og ledelse ved institusjonene. Blant annet sies det i evalueringa at det er viktig å rapportere om gjennomstrømning, frafall og studieprogresjon. Det er avdekket manglende kontroll ved flere av institusjonene når det gjelder akkurat dette. Det anbefales også – litt på siden av det mandatet NOKUT fikk – å utvide lærerutdanninga fra fire til fem år, for å få plass til flere fag, mer didaktikk, mer fordypning og mer av det som til dels er undervurdert i skolen i dag: ledelse. En lærer er en leder. Den nye lærerutdanninga fra 2002 inneholder et skritt i riktig retning, fordi man der innførte profesjonskunnskap som en del av allmennlærerutdanninga. Vi skal huske på at vi fortsatt er midt i en reform. Vi har ennå ikke sett det første kullet fra den nye lærerutdanninga – de uteksamineres neste år. Høyre er villig til å være med på å diskutere om vi gikk langt nok i 2002, om det kanskje er slik at tida er moden for å ta skrittet fullt ut og innføre en femårig lærerutdanning for alle lærerstudenter. Et særlig problem i lærerutdanninga har i mange år vært manglende eller lite relevant tilknytning til praksisfeltet. Mange lærerstudenter opplever praksissjokket. Jeg syns det ville være interessant om statsråden kunne si noe om hvordan erfaringene fra andre land virker inn på de vurderingene han gjør, når vi vet at mange andre land har ett års obligatorisk praksis etter endt lærerutdanning før man får begynne å undervise som vanlig lærer. Lærerutdanninga skal bidra til å gi lærerne kompetanse, faglig trygghet, økt selvtillit og de beste forutsetningene for å gi elever best mulig utbytte av læringa. Det er viktig å stille krav. Det er viktig å gjøre allmennlærerutdanninga så attraktiv at utdanninga og læreryrket blir et naturlig førstevalg for de dyktige ungdommene rundt omkring i landet. Vi må bidra til å bygge opp lærernes selvtillit, men vi må også greie å ha flere tanker i hodet samtidig. Lærerkompetanse handler ikke bare om hva som skjer ved lærerutdanningsinstitusjonene, men også om hva som skjer når det gjelder etter- og videreutdanning. Norske lærere er flinke til å etter- og videreutdanne seg, men de etter- og videreutdanner seg i liten grad i de fagene de underviser i. Det er et stort problem, som det må gjøres noe med. I forbindelse med reformen «Kunnskapsløftet» har vi fått på plass et historisk løft med hensyn til kompetanseheving for lærere, men mye av kompetansehevinga i Norge er og har i mange år vært veldig reformrelatert. Og det skjer ikke så veldig mye mellom slagene. Jeg vil gi interpellanten ros for å ha tatt opp temaet, og jeg er spent på den videre oppfølginga fra Regjeringas side. Jeg er også lite grann usikker på hva Regjeringa kommer til å lande på, og kanskje spesielt når det gjelder innhold i og krav til lærerutdanninga.
I årene framover vil vi få et generasjonsskifte blant lærerne i Norge. Det gir oss en utfordring med hensyn til å få flere til å velge læreryrket, men samtidig gir det oss også en unik mulighet. Vi kan dra nytte av erfarne læreres kunnskaper, samtidig som vi forbedrer og former lærerutdanningen. På den måten kan vi legge grunnlaget for det 21. århundrets lærere. I høst la NOKUT fram sin evaluering av allmennlærerutdanningen i Norge. Rapporten har vist oss at vi ikke har en så god lærerutdanning som vi burde. Dette er svært alvorlig både for norsk skole og for de nyutdannede lærerne. I rapporten pekes det på flere områder hvor utdanningen må bli bedre. Blant annet må teori og praksis knyttes bedre sammen. Kritikk av lærerutdanningen er ikke noe nytt historisk sett. Lærerutdanningen har vært kritisert gjennom hele sin historie. Kritikken har i stor grad gått ut på at utdanningen er for teoretisk, slik at høyskolene hvor lærerstudentene utdannes, og de skolene hvor de har sin praksis, er som to atskilte verdener. Temaet var faktisk gjenstand for debatt så tidlig som i 1894. Professor Peder Haug ved Høgskulen i Volda har pekt på at det ikke på noe annet område er så utbredt at yrkesutdanningen forklarer mangler ved det feltet en utdanner for, som i skolen. Legeutdanningen blir ikke brukt som forklaring på problemene i helsevesenet, ingeniørutdanningen blir ikke brukt som forklaring på kraftkrisen, men lærerutdanningen blir ofte brukt som en hovedforklaring når skolen ikke fungerer. På tross av den sterke styringen har vi ennå ikke lyktes i å forme den lærerutdanningen vi ønsker. Et interessant spørsmål er derfor om det i realiteten er mulig for statlige myndigheter å organisere seg fram til en god skole via lærerutdanningen. Det er ingen annen høyere utdanning som har en så stor grad av direkte politisk styring. Det kommer til uttrykk gjennom styring av både innhold og arbeidsmåter i den skolen der lærerne skal jobbe, og gjennom evaluering og planer for lærerutdanningen. Det kan være grunn til å se på om dette kan virke passiviserende på utdanningsinstitusjonene, og om vi i tilstrekkelig grad har lyktes i å involvere institusjonene i utformingen av vår lærerutdanning. Kristelig Folkeparti mener det er avgjørende at vi først og fremst tar oss tid til en grundig debatt om hvordan vi vil at lærerutdanningen i det 21. århundret skal være. Jeg tror ikke det finnes enkle svar på de utfordringene som NOKUT-evalueringen nevner. Dagens interpellasjon tar opp deler av NOKUTs evaluering. Utvidelse av allmennlærerutdanningen med ett år og større grad av spesialisering er viktige punkter som må diskuteres i tiden framover, men de vil bare representere delløsninger på utfordringene og ikke selve løsningen. Kristelig Folkeparti vil vurdere spesialisering for hvert av skolenes hovedtrinn: barnetrinnet, mellomtrinnet og ungdomsskoletrinnet. Når det gjelder hvorvidt lærerutdanningen bør utvides til fem år, har Kristelig Folkeparti på det nåværende tidspunkt ikke konkludert. Fordelen med en utvidelse vil være at vi da ville få plass til en mastergrad, og at dette kan gi en større vitenskapelig tilnærming i utdannelsen. Samtidig vil vi advare mot å tro at bare en legger til et ekstra år, vil en ha funnet den endelige løsningen på hvordan vi får den lærerutdannelsen vi ønsker. Altfor ofte har løsningen i skolen vært å pøse på med flere timer, i den tro at det er en lettvint måte å forbedre skolen på. Jeg mener at vi først og fremst må se på innholdet i den fireårige lærerutdanningen vi har i dag, og så må vi vite hva vi skal fylle et eventuelt femte år med. Et femte år må innebære en forsterkning av de grep vi velger å ta for de fire allerede eksisterende år. Først når vi har det utgangspunktet, vil det kunne være fruktbart å diskutere det femte studieåret. Den manglende sammenhengen mellom teori og praksis som NOKUT peker på, får konsekvenser. Mange nyutdannede føler seg utrygge i klasseromssituasjonen. Å få tilbakemeldinger og innspill vil kunne gjøre det enklere og raskere for den nyutdannede å bli trygg på seg selv. Derfor har Kristelig Folkeparti tatt til orde for at det innføres en mentorordning for nyutdannede lærere. Konkret vil dette gå ut på at nyutdannede lærere kan knyttes opp mot en erfaren lærer det første arbeidsåret. På den måten sikrer vi at vi tar vare på og viderefører all den gode kunnskapen som erfarne lærere sitter med, samtidig som vi gjør overgangen fra å være student til å være i klasserommet enklere for den nyutdannede læreren. Svaret på hvilke lærere vi skal ha i det 21. århundre, vil samtidig være svaret på spørsmålet om hvem som er den gode lærer. Den gode lærer formidler kunnskap, dannelse og kultur og hjelper barna til mestring, utfoldelse og sosial utvikling. Det er læreren for det 21. århundre.
Det er i dag satt søkelys på en viktig sak. Når NOKUT har gitt uttrykk for at dagens allmennlærerutdanning ikke holder mål, er det bare å følge opp. Og jeg syns statsråden gjorde det på en åpen og god måte i svaret til interpellanten. NOKUTs evalueringspanel har sjøl gitt en rekke vurderinger av hvordan kvaliteten i allmennlærerutdanninga kan styrkes. På noen områder gir evalueringa så klare indikasjoner på svakheter at det haster med å sette i gang konkrete tiltak. Lokalt må den enkelte lærerutdanningsinstitusjon sjøl ta tak i mange av de utfordringene som blir framheva i evalueringa, som organisering og ledelse av utdanninga, mangel på praksisnærhet og strammere krav til studentene. Det er bra at Regjeringa tar tak i dette på nasjonalt nivå. Men som statsråden var inne på, er det i forslaget til statsbudsjett for 2007 satt av 11 mill. kr til nye prosjekter. Ett prosjekt er utprøving av regionale modeller for å bedre samarbeid mellom lærerutdanning og skole- og barnehageeier. Et annet er utvikling av bedre praksismodeller. Tiltaka kommer i tillegg til andre pågående satsinger og er på totalt 25,7 mill. kr. I kapitlet «Konklusjoner og anbefalinger» skriver Evalueringsutvalget i NOKUT: «Allmennlærerutdanningen skal forberede studentene på å undervise fra første til tiende trinn. Det er både i evalueringen i 2002 og i dagens evaluering allmenn enighet om at dette er en stor utfordring – og nærmest en umulighet.» De sier videre at ifølge Evalueringsutvalget i 2002 framkom det at de nyutdanna var best for mellomtrinnet. Utdanningsprogrammet var prega av såkalt «fagtrengsel», og det var liten plass til fordypning. I evalueringa ble det påpekt at utdanninga bør gi rom for fordypning. Det nevnes at dette vil gjøre utdanninga mer attraktiv og interessant for studentene. Mange av oss vil vel også mene at det vil gjøre dem til bedre lærere. Så kom ny rammeplan i 2003. Den var mindre styrende med hensyn til antall obligatoriske fag, og det betyr i realiteten at handlingsrommet i institusjonene i formell betydning har økt. Men, sier Evalueringsutvalget: «På tross av større frihet til spesialisering og profilering er utdanningene allikevel, med hensyn til struktur og organisering, i hovedsak like.» Dette tyder på at det økte handlingsrommet ikke er utnytta fullt ut på en måte som viser studentene at utdanninga har en tydelig sammenheng og en bevisst profil. – Så langt rapporten. Nå skal det naturligvis sies at det ikke er så lenge siden 2003. Samtidig sier det også noe om tunge organisasjoner, som jeg ikke akkurat vil bruke ord som «ikke endringsvillige» om, men det går i hvert fall svært sakte. Dette må være det første og det enkleste sted å begynne. Dette kan hver enkelt institusjon ta tak i – og fylle det handlingsrommet de faktisk har. Og Evalueringsutvalget gir klare innspill på ulike områder hvor det er et forbedringspotensial. Det er tydeligvis rett når evalueringspanelet framhever det som problematisk at allmennlærere blir satt til å undervise i fag de ikke har utdanning i. Ved forrige reform i allmennlærerutdanninga, i 2002, ble to år gjort obligatoriske. I de to siste åra kan studentene gjøre sjølstendige valg. Fag- og nivådifferensiering ble delvis innført, men på frivillig basis, basert på studentenes valg og institusjonenes tilbud. Det er interessant at Evalueringsutvalget nevner at nesten alle lærerutdanninger er like, og de anbefaler større spesialisering og mer regionalt samarbeid for samla sett å oppfylle nasjonens behov. Dette må være en spennende utfordring for landets utdanningsinstitusjoner. En eventuell utvidelse av allmennlærerutdanninga til fem år vil kreve grundige vurderinger, særlig av økonomiske og praktiske konsekvenser. Lærerutdanningsinstitusjonene må vurdere egen profil og tilbudsstruktur, gitt deres faglige og økonomiske rammer og rekrutteringsgrunnlag. Et av de mange råd som Evalueringsutvalget gir, er nettopp å gjøre allmennlærerutdanninga femårig, altså en mastergrad. Det er jo mulig, men kanskje er den ordinære allmennlærerens tid forbi? Om ett år ekstra vil være nok til at vi virkelig får allmennlærere for alle trinn, er jo et spørsmål. Kanskje kan det være riktig å holde fram med fireårig grunnutdannelse, to pluss to år, og så skal en seinere være forplikta til å ta en eller to halvårsenheter. Det vil sørge for faglig påfyll, samtidig som praksiserfaring vil være av stor verdi for tilegnelse av nytt stoff. Senterpartiet har ikke konkludert på dette ennå. Det er åpenbart ikke nok å diskutere lengde på utdanninga. Vi må også diskutere innhold.
Eg vil, til liks med andre som har vore på talarstolen, gi honnør til interpellanten for å gi Stortinget høve til å diskutere saka på eit relativt tidleg stadium. Det trur eg er nyttig også for den offentlege debatten, sjølv om presselosjen riktignok er ganske tom i kveld. Dette er ei veldig spennande sak, og vi i SV gler oss veldig til å ta fatt i ho. Vi har ikkje konkludert på nokon av dei aspekta som interpellanten reiser, og det er absolutt eit tema som vi skal ha ein grundig debatt om. Eg set veldig pris på svaret frå statsråden, både når det gjeld den opne haldninga til vurdering av lengda på utdanninga sett i høve til etterutdanning, og når det gjeld det som vi har vore veldig opptekne av, nettopp vektlegging av innhaldet i utdanninga framfor noko anna. Når eg høyrer debatten her i dag, tenkjer eg at hadde eg vore lærarstudent eller tilsett på ein lærarhøgskule, trur eg kanskje at eg hadde blitt litt overvelda av alle dei forventningane som vi har. Men på ein måte er det også eit gode – vi verdset læraren som den viktigaste ressursen i skolen. Det må ein ta med seg. I tillegg til forventningane her i dag har vi også Hans Skjervheim si gamle forventning om det danna mennesket som skulle komme ut av skolesystemet. Det har kanskje ein tendens til å bli borte i den offentlege debatten. Nokre har diverre slutta at alt som er vondt og vanskeleg i Utdannings-Noreg, har si årsak i kompetansen til lærarane. Det er ei altfor enkel slutning, og etter mi meining ei feilslutning. Likevel skal vi ta på alvor det som står i NOKUT-rapporten om at evalueringspanelet sitt hovudinntrykk er at integreringa av praksis, fagstudium og fagdidaktisk og pedagogisk teori er ei stor utfordring, og vidare at teori og praksis ser ut til å gå føre seg i ulike kretsløp. Dette er ein evig debatt og ein debatt som vi kanskje aldri blir heilt ferdigkonkluderte på, men noko som vi uansett må ha med oss. Det har oppstått ei hovudmotsetning mellom om ein skal ha eit femårig utdanningsløp, eller om ein heller skal bruke ressursane på etter- og vidareutdanning for lærarar. Personleg er eg redd for at dette kan overskygge innhaldsdebatten. Det er dette vi i SV først og fremst har vore opptekne av. Eit av dei elementa vi har lagt mest vekt på, er behovet for eit tettare samarbeid mellom lærarutdanninga og skolane. Vi har bl.a. tidlegare på Stortinget foreslått skolekontraktar i praksisutdanninga. Ein annan vesentleg debatt er den evige debatten om forholdet mellom dei såkalte profesjonsspesifikke og dei meir generelle elementa i lærarutdanninga, eller litt meir forståeleg: forholdet mellom pedagogikk, pedagogisk praksis og fagdidaktikk og faga – eller på norsk: forholdet mellom å lære å lære, eller å lære å vere lærar, på den eine sida, og fagkunnskapen på den andre – og helst ikkje på kvar si side, men integrert i eitt og same menneske. Nyare lærarutdanning: Ifølgje NOKUT-rapporten viser nyare lærarutdanningsforsking nokså tydeleg at det er pedagogikken som er mest avgjerande for berekrafta for læraryrket, og at briljante folk som kan sitt fag, ikkje nødvendigvis er lærarar. Men dette er ein balansegang. Vi er nøydde til å balansere riktig. Eg er redd for at vi går frå den eine grøfta til den andre viss vi ikkje finn den gode balansegangen. Vi treng lærarar som både har god fagkunnskap og beherskar dei mange krinkelkrokane i pedagogikken. I debatten blei det tidlegare referert til professor i pedagogikk ved høgskulen i Volda Peder Haug, som har skrive nokre interessante refleksjonar omkring den siste NOKUT-rapporten. Nettopp når det gjeld dette fagfeltet, synest eg vi skal vere rause nok til å ta inn over oss den fagdebatten som er i miljøet, om metodebruk og liknande. Hovudpoenget til Peder Haug er at vi i staden for å setje i verk forhasta tiltak burde bruke tid og ressursar på å finne årsakene til kvifor det som ikkje er godt nok, ikkje er det. Det synest eg det er verdt å låne øyre til. Det same kan ein seie at evalueringspanelet har lagt vekt på, i og med at dei gir uttrykk for behovet for å skape ein fagleg diskusjon som kan bidra til fagleg klargjering og helst ei felles oppfatning av kva som er profesjonalitet i lærarutdanninga og i læraryrket. Det er ein ukonkludert debatt. Kanskje er det ein debatt der ein med eit moderne kunnskapssyn og læringssyn ikkje nødvendigvis skal trekkje skråsikre konklusjonar. Men uansett er det ein fagleg og politisk diskusjon som det er verdt å halde liv i, fordi det i seg sjølv bidreg til å heve kvaliteten og merksemda på dette viktige området.
For å starte på historisk grunn: Det er nesten 120 år siden Johan Sverdrup og Johannes Steen gjorde almueskolen til folkeskole. Det ble etterfulgt av veldig grunnleggende reformer i norsk skole, og deretter av svært grunnleggende reformer i allmennlærerutdanningen. Datidens samfunn var heller ikke redd for å satse på dette. De fant det helt avgjørende for to verdikjeder. Den ene er den som fører til dannelse, i betydningen at du kan være borger, du står ikke underdanig når du møter en autoritet, du stiller pågående spørsmål. Den andre er den som skaper samfunnsmessig aktivitet og næringer som folk kan leve av. Det kunne gjøres et tankeeksperiment: La oss si at NOKUT-rapporten hadde vært en evaluering av legeutdanningen i Norge. Da tror jeg temperaturen i salen her hadde vært litt høyere enn den er nå i kveld – veldig mye høyere. Men NOKUT-rapporten kommer som en rapport om en yrkesgruppe som ved siden av hjemmet bærer det viktigste i samfunnet vårt, nemlig skolen. Den bærer det stedet hvor framtidige generasjoner får med seg den ballasten som er helt avgjørende kunnskapsmessig, men også for å opptre på den måten som jeg kalte å ha en allmenndanning – å være ydmyk overfor det at en kan lære mer selv, og deretter være uten autoritetsskrekk når en skal utfordre autoritetene. Venstres standpunkt er at det må tas to grep samtidig. Det ene grepet er å ha en grundig reform av hele innholdet i allmennlærerutdanningen og deretter forlenge den. Det andre grepet er å se på det som statsråden helt riktig snakket om – nemlig alle de lærerne som er her nå, og som vil fortsette å være her uansett, inntil vi har endret eller reformert lærerutdanningen. For disse trengs det et systematisert etterutdannings- og kompetanseopplegg som jeg ikke tar opp nå, for det er neste debatt. Jeg vil derfor gå rett inn på den utdanningen vi har. I motsetning til Fremskrittspartiet, som f.eks. vil begrense utdanningen fra de fire årene til tre år og en bachelorgrad, mener Venstre at vi bør satse på en femårig utdanning. Men det krever en endring av innholdet. Overskriften vår er at utdanningen da må bli mer fagrettet, og vi må få en faglig utdypning – slik flere har vært inne på – for å undervise i de enkelte fag, det vil si at læreren må ha formalkompetanse i de fagene de reelt sett underviser i. Det kan f.eks. bety at en på de første sju årstrinnene er innom mange fag, men en må ha formalkompetanse i fagene. En skal ikke risikere, som vi har opplevd i mange år, å undervise i matematikk uten å ha en faglig ballast. Så er det nødvendig å utvide praksisperioden, og det må være en studieplan som gir en tettere kobling mellom teori og praksis. I tillegg trenger vi et mer systematisk godkjenningssystem for praksisperioden i utdanningen, og vi må styrke lærerstudentenes kompetanse i undervisningsledelse – et helt sentralt poeng. Den store Connect-undersøkelsen som nå heter Respekt, fra Universitetet i Stavanger, konkluderer med at det blir best i enhver undervisningssituasjon, og det blir ro og konsentrasjon dersom læreren er faglig trygg og en trygg voksen. I tillegg mener Venstre at vi bør vurdere rådgivning som en mulig spesialiseringsvei innenfor utdanningen, og da en rådgivning som kobler sammen en moderne yrkesrettleiing med en rådgiver som kan hjelpe kollegaer med undervisningsstrategier og elever med studieteknikker, slik at det blir en annen rådgiverfunksjon enn den vi har i Norge nå. I tillegg trengs det en plan for å gi dem som har lærerutdannelsen, som også interpellanten er inne på, en oppdatert framtidig kompetanse om det samfunnet og den skolen man skal være i. Hvis jeg skal dra dette til, forstår jeg at man rygger hvis man er ydmyk overfor at dette er en krevende prosess. Men jeg har en uro for at man rygger fordi man allerede har disponert sine penger på andre områder. Da Arbeiderpartiet la fram sin utredning, var det jo ikke penger til lærerutdanningen som var den største lekkasjen, det var penger til helt andre formål. Jeg håper at jeg tar feil i dette, for de pengene som statsråden har sagt det vil koste å ha en femårig utdanning, inkludert – vil jeg tilføye – et endret innhold som blir mer fagrettet, mer profesjonsrettet og mer praksisrettet, vil gi oss tyngde for framtiden. Det betyr selvfølgelig, som også statsråden var inne på, at mens vi venter på å få det på plass, og mens vi skaper de systemene, må vi gjøre noe med alle de menneskene som er her i dag. Det fortjener de, som de motiverte menneskene de er, det fortjener elevene, og det fortjener samfunnet. Det er et todelt spor: en femårig reformert utdanning for den gamle allmennlæreren, som forsvinner til fordel for en person som gjennom et utdanningsløp er mer faglig, yrkesmessig og profesjonsmessig utrustet, og i tillegg et etter- og videreutdanningsløp som gir lærerne den respekt de trenger. Det var akkurat slik at da statsråden dro til Finland, var det ikke for å studere finsk skole, men finsk lærerutdanning. Jeg for min del mener at de valgte annerledes for 35 år siden i forhold til oss, og det er på tide å ta igjen det vi har gått glipp av i den perioden, av respekt for lærerne, for samfunnet og for elevene.
NOKUTs avlagte rapport om lærerutdanningen i Norge har synliggjort store utfordringer, og må dermed komme i fokus. Innenfor bl.a. ledelse, fordypning og krav til studentene er det, som statsråden også sa, avdekket tydelige svakheter som påpekes av evalueringsutvalget. Problemstillingen er altså svært sammensatt, og det tilsier at løsningen må finnes på flere nivåer. Det er mulig at interpellanten har rett i at det er for mange mål. Det har jo en tendens til å forvirre de fleste organisasjoner. Når internasjonale tester avslører at den norske skolen har store utfordringer, bør det ikke overraske at det samme gjelder lærerutdanningen. Det er læreren som skal være motivator og mentor for eleven. Svikter lærerutdanningen, slår dette gjennom hos læreren, og læringen hos den enkelte elev blir til slutt skadelidende. Det tas imidlertid tak i disse utfordringene som evalueringsrapporten har avdekket rundt omkring i landet. I mitt eget fylke, Hedmark, er det mitt bestemte inntrykk, ut fra den kontakten jeg har hatt med administrasjonen på høgskolen der, at man er svært opptatt av dette, og man har en offensiv innfallsvinkel til de utfordringer som er avslørt. Rapporten tas på alvor, analyseres og legger grunnlag for tiltak. Det må det responderes positivt på. Man snakker om handlingsrom, og jeg synes i og for seg man her må gi litt tillit til dem som faktisk er satt til å administrere lærerutdanningen, i hvert fall prøve å rette opp ting på kort sikt. Det er selvfølgelig betimelig av interpellanten å ta opp spørsmålet om hva slags tanker kunnskapsministeren gjør seg om løsninger på utfordringene på lengre sikt. Men jeg ser det som betenkelig at interpellanten i spørsmålsstillingen synes å avsløre hva hun mener er den beste løsningen. Den er åpenbart ikke sammenfallende med innstillingen fra evalueringsutvalget når det gjelder lengden på utdanningen. Det ville være å foretrekke at vi, i lys av hvor sentral denne utfordringen er, tar oss tid til både å analysere og prioritere tiltak, slik at en får den tilsiktede effekt ut av tiltak som skal iverksettes. Det er i og for seg slik jeg også forstår statsråden, at han ønsker seg det. For det vil kreve mye ressurser å foreta endringer. I dagens Norge gjelder utsagnet «anser man seg som ferdig utdannet, er man ikke utdannet, men bare ferdig» mer enn noen gang. En utdanner heller ikke lærere en gang for alle. Men det gjelder å gi dem faglig tyngde og pedagogisk innsikt fra start som gir dem selvtillit, og som gjør dem i stand til å lede klassen inn i kunnskapens verden. Vi kan ikke etterutdanne dem bort fra behovet for en sterk og god lærerutdanning som må gi dem den nødvendige faglige ballast. Derfor må en kunne ha to tanker i hodet samtidig når man diskuterer framtidige rammer for læreren. Lærerutdanningen er én utfordring, etter- og videreutdanning er en annen. Det kan være at man skal tenke seg en utvikling langs begge akser parallelt. Læreryrket fortjener og burde ha en naturlig høy status. Det er lagt i lærerens hender å legge grunnlaget for utviklingen av vår viktigste ressurs, som flere har vært inne på. Mye tyder imidlertid på at statusen til yrket rett og slett er for lav. Det kan være at lærerutdanningen, som følger samme gradsstruktur som øvrig høyere utdanning, med bachelor- og masternivå, kan bidra til å rette opp det. Videre kan det være slik at en ikke nødvendigvis må ha masternivå for å undervise på alle nivåer i skolen. En kombinasjon kan kanskje fungere. En kombinasjon av treårig og femårig utdanningsløp er ikke avskrekkende dyrt ut ifra de foreløpige tall som kunnskapsministeren kom med, om det skulle vise seg å være det rette tiltaket å sette i verk. Men det vil gi en blanding av generalister og spesialister inn i skolen på forskjellige nivåer. Videre kan det tenkes at et obligatorisk veiledningsopplegg etter at utdanningen er gjennomført, kan være et element i å utvikle bedre og mer selvsikre lærere. Det såkalte praksissjokket, som også er blitt nevnt tidligere, kan jo reduseres gjennom den typen tiltak. Denne debatten vil nødvendigvis ikke kunne konkluderes for raskt. Det er jo slik sett godt å kunne si seg enig med kunnskapsministeren i det. Det ligger åpenbare utfordringer her som må løses. Skolen som lærende organisasjon trenger denne fokuseringen og en åpen debatt om tiltak for å finne den beste veien framover. Fagmiljøene rundt på lærerskolene er i gang med å iverksette tiltak og diskutere løsninger. Vi bør ta oss tid til å lytte på hva som kommer ut av dette, og lytte til erfaringer før vi trekker for bastante konklusjoner.
Før i tiden var det ofte store diskusjoner blant lærerne i familien og andre som kanskje hadde et annet ståsted. Jeg kan love at juleselskapene var et glødende politisk verksted hvor en kom med forskjellige synspunkter. Fri oppdragelse, 1968-generasjonen, kompislæreren og andre ting var store temaer. Og så har jeg registrert, som representanten Huitfeldt, at mange av oss har erkjent at det har blitt gjort mange feil. Vi har også sett at samfunnet slik det var for kanskje 15–20 år siden, ikke er slik i dag. Lærerutdanningen og lærerne har ikke klart å holde tritt med samfunnsutviklingen. De har sikkert veldig gjerne villet klare dette, men det har ikke alltid fungert. I dag er det faktisk slik at lærerne er sosialarbeidere, de er grensesettere, de er ofte en mor, de er ofte en far. Og vi har sett at endringer i hjemmet og mangel på tid er et av de største problemene i vårt samfunn i dag. Da er det så enkelt å si at nå stiller vi krav. Mange lærere har derfor møtt veggen. Dagens situasjon er vanskelig å takle. Det tror jeg vi alle har forståelse for. Men vi må ikke la disse lærerne og elevene i stikken, for det er det vi gjør hvis vi ikke har to tanker i hodet på én gang. Vi må fokusere på det kortsiktige målet, og vi må fokusere på det langsiktige målet. Derfor er det viktig å gi dagens lærere mulighet til å takle den vanlige skolehverdagen, men det er også viktig å gi morgendagens lærere mulighet til å gå inn i yrket med fagkunnskap og trygghet i ryggsekken, bevisste på at de er de beste i jobben. Slik sett er det egentlig bare å ta fatt. Vi må klare begge deler.
Jeg takker for en bred diskusjon, som avdekker at Stortinget er veldig opptatt av lærerutdanningen, tar NOKUT-rapporten på alvor og er villig til å følge veldig mange av de anbefalingene for å rette opp det som ikke er bra nok i lærerutdanningen. Læreren er en viktig person. Hvis man spør voksne mennesker om hva som var avgjørende for at de tok et valg, valgte en spesiell utdanning eller klarte seg på tross av at alle odds egentlig var mot dem, svarer veldig mange at det var læreren. Læreren er en viktig person og har en høy status i samfunnet. Men læreren har ikke en formell autoritet, slik det var før i tiden, da man bukket til læreren bare man møtte ham eller henne på gaten. Det var Åse M. Schmidt inne på i sitt innlegg. I dag kreves det at læreren har en personlig autoritet, og det stiller helt andre krav til lærerutdanningen. De må ha en personlig autoritet og faglig trygghet, men de må også ha en menneskelig autoritet overfor de elevene de møter. Jeg synes Ine Marie Eriksen Søreide har en fruktbar tilnærming til hvordan vi bør gripe det an når vi skal vurdere og revurdere lærerutdanningen. Når vi har sett på evalueringen av læreplaner for grunnopplæringen, har vi mange ganger ikke vært sikre på hva som har vært evaluert, for vi har endret utdanningen veldig ofte, og det tar lang tid før en endring slår gjennom i et skoleslag. Derfor må vi være klar over hva vi egentlig endrer, når vi skal endre noe. Kanskje er det slik at vi har gjennomført noen endringer så fort at vi egentlig ikke har sett virkningen av dem. Det er en myte i norsk skole at noen lærere er gode til å undervise, mens andre lærere er faglig sterke. Jeg tror det er en sterkere sammenheng. Jeg tror den læreren som er faglig sterk, også evner å være flink til å lære fra seg. Jeg tror det er en sammenheng her. Kristelig Folkeparti snakket om mentorordning. Det er et godt forslag. Inger S. Enger var inne på «fagtrengsel». Jeg tror det i stor grad har rammet ungdomstrinnet – mangel på spesialisering av ungdomstrinnet. Åsa Elvik var inne på forventninger. Jeg tror det er en sammenheng mellom de faglig svake resultatene vi ser i en del OECD-undersøkelser, og områder hvor lærerne ikke er sterke nok. Jeg tror vi skal ha en åpen diskusjon om utdanningens lengde. Men jeg merker meg at Fremskrittspartiet på den ene siden mener at vi bør kutte antall år i grunnopplæringen, at det i seg selv sikrer kvalitet, mens når det gjelder allmennlærerutdanningen, er det utvidelse som automatisk skal sikre kvalitet. Jeg tror vi skal sette innholdet først, se hvordan vi kan heve resultatene til lærerne, for det gir det beste resultatet for elevene.
La meg takke Stortinget for en veldig god debatt. Dette er en viktig debatt. Det understrekes av alle som har tatt ordet. Alle tar også det samme utgangspunktet, nemlig at læreryrket er et veldig viktig yrke, som vi må sørge for har den best mulige utdanningen. Mange har diskutert struktur, dimensjonering og innhold i en ny allmennlærerutdanning, og det er et veldig viktig spørsmål. La meg i avslutningen ikke kommentere det, men la meg bare understreke at det som vi ikke tren-ger nye utredninger om, er det styringsansvaret dagens institusjoner faktisk har. En veldig viktig del av NOKUTs anbefaling til oss – og fra Hanséns evalueringspanel – er at man understreker det ansvaret hver enkelt institusjon i dag har, men som de ikke i tilstrekkelig grad følger opp. Vi kalte høyskolene inn til konferanse allerede i mars for å understreke institusjonenes ansvar knyttet til studiet. Hanséns rapport understreker også veldig tydelig at det må utvikles tydelig ledelse på alle nivå ved høyskolene og en intern organisering som fremmer lærerutdanningen som en integrert profesjonsutdanning. Det er overraskende og til dels urovekkende, må jeg si, at institusjonene ikke vet hvorfor så mange lærerstudenter slutter det første året. Kanskje så mye som 30 pst. faller av det første året. Jeg vet ikke om det er de flinkeste, de minst motiverte eller de dårligste. Vi vet simpelthen ikke noe om hvorfor nesten en tredjedel – i hvert fall 20–30 pst. – av studentene forsvinner det første året av lærerutdanningen. Institusjonene har et ansvar for å kartlegge hvorfor det er slik. Hva er det med studiet som gjør at ungdommen ikke fortsetter? Mange kan ha gode og naturlige grunner til å velge andre ting. Samtidig vet vi altså ikke nok. Institusjonene har ansvaret for kvalitetssikringssystem. De må ta dette i bruk, slik at de får fram nøkkeldata og inkluderer dette i kvalitetsarbeidet ved skolen. Institusjonene har også for dårlig kunnskap om kandidatenes resultater. Det er, som flere har vært inne på, helt åpenbart at de klare krav om forventning til den enkelte student formidles for utydelig, og at det er betydelig rom for økt arbeidsinnsats blant lærerstudenter. Det betyr at det er mye som det kan tas tak i på institusjonsnivå, hvor man ikke trenger en omfattende utredning og endring av allmennlærerutdanningen som sådan. I tillegg må lærerinstitusjonene selvfølgelig sørge for tilstrekkelig høy kompetanse for sitt personell. Det må etableres samarbeidsstrukturer både internt og i forhold til eksterne aktører. Ikke minst forholdet mellom teori og praksis, som mange også trakk fram i debatten, er et ansvar institusjonen har, hvor man ikke nødvendigvis trenger statsrådens eller Stortingets godkjenning for å ta tak. Når jeg understreker dette, er det fordi dette har mange sider, og de ble belyst i debatten. Noen av disse må institusjonen selv ta ansvaret for, og jeg må nok tillate meg å si – og være så frimodig – at når vi ser en del av dekanene som uttaler seg om NOKUTs rapport om den enkelte institusjon, lurer vi på om de har lest den samme rapporten. Det betyr altså at jeg anbefaler høyskolene veldig sterkt å lese rapporten nøye for sin egen institusjon, for det er opp til hver enkelt institusjon å ta det som står der, på alvor og ikke bagatellisere eller bortforklare det. Hvis vi starter der, tror jeg veldig mye er gjort, også for å få en bedre lærerutdanning, og så skal vi som regjering, ikke minst i samarbeid med Stortinget, sørge for at vi for framtiden får en bedre allmennlærerutdanning. Den debatten har vi startet i dag, og det setter jeg stor pris på.
Interpellasjonsdebatten er avsluttet.
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er stor enighet i komiteen om at etter- og videreutdanning av lærere er et felt som vil kreve oppmerksomhet framover. En samstemt komite er opptatt av å signalisere at lærerne er satt til å forvalte Norges viktigste ressurs, og at det er av avgjørende betydning at lærerne er kompetente, kunnskapsrike og motiverte for denne oppgaven. Det må derfor være et kontinuerlig fokus på lærernes kompetanse. Høringen komiteen har gjennomført, og de innspill komiteen har fått, har gitt god innsikt i de utfordringene lærerne står overfor. Mens mange sammenliknbare yrker har utviklet ulike former for støttestrukturer og redskaper for å finne fram til relevant kunnskap, står læreren helt alene når det kommer til å oppdatere sine kunnskaper og sin kompetanse. Det området læreren forventes å orientere seg i, er i tillegg svært vidt. For den enkelte lærer blir det derfor i mange tilfeller en uoverstigelig utfordring å spisse sine problemstillinger og finne enkle svar på hva slags behov den enkelte har. Forskere peker på en «frivillighetskultur», definert som mangel på kollektivt definerte kunnskapskrav innen læreryrket, som ytterligere en utfordring. I sum er det derfor mye som peker i retning av at behovet er stort for et sterkere fokus på systematikk innen etter- og videreutdanning i læreryrket. Komiteen påpeker at muligheten for individuell kompetanseutvikling er viktig, og at dette må ses som en del av å utvikle skolen til lærende organisasjoner. Etter- og videreutdanning er dermed ikke bare et individuelt anliggende for den enkelte lærer. Komiteen ser samtidig at det åpner seg noen klare prinsipielle problemstillinger i tilknytning til systematisering av etter- og videreutdanningen av lærere. Stortinget endret i 2005 opplæringsloven slik at det er skoleeier, dvs. kommuner og fylkeskommuner, som har ansvaret for drift, lokal prioritering og utvikling av skolen. Kompetanseutvikling hører til dette ansvaret. Komiteen understreker også at man er midt i satsingen på Kunnskapsløftet, og at dette betyr en betydelig satsing på kompetanseheving for lærerne. I 2006 er det bevilget 375 mill. kr til skoleeier til dette formål, og komiteen forventer at dette vil bli fulgt opp i de årlige budsjettene framover. Flertallet i komiteen påpeker imidlertid at det ikke er åpenbart hvilke tiltak som vil være best egnet for å nå målet om god etter- og videreutdanning. Utover de helt korte kurs med varighet på noen få dager og med tilsvarende liten varig effekt, har korte «mini-sabbater» med varighet på fire–seks uker vist seg å ha stor effekt. Å innføre et kompetanseår vil være svært ressurskrevende, og flertallet ser det derfor ikke som naturlig å vurdere å gå inn på en så omfattende reform før en har flere erfaringer med det igangsatte Kunnskapsløftet. En slik reform vil også måtte knyttes opp til krav om dokumenterte resultater av ordningen. Et flertall i komiteen mener at staten vil måtte bidra i forbindelse med gjennomføring og finansiering av systematisert etter- og videreutdanning for lærere. Det forslaget som behandles i dag, er av KS kostnadsberegnet til 6,3 milliarder kr og viser at dette er dyre tiltak å iverksette. Derfor er det viktig at man har en rimelig sikkerhet for treffsikkerheten i tiltaket. Komiteen deler seg imidlertid på flere forslag når det kommer til spørsmålet om hva som skal gjøres nå. Høyre mener at mange av de utfordringene skolen står overfor, er knyttet til læreren og lærerens evne til å fornye seg og videreutvikle sin kompetanse. En systematisering av etter- og videreutdanningen vil sannsynligvis være et riktig tiltak, men vi tror det må analyseres hvordan dette skal utformes for at det skal ha størst mulig effekt. Vi vil derfor framsette følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av 2007 komme med sak om hvordan etter- og videreutdanning for lærere – gitt den nåværende situasjon – kan skape gjensidig forpliktelse og gi lærere den nødvendige systematikk for at slik utdanning skal være hensiktsmessig og relevant.»
Representanten Gunnar Gundersen har tatt opp det forslaget han refererte.
Som sakens ordfører sa, er vi alle enige med forslagsstillerne i at lærerne er satt til å forvalte Norges viktigste ressurs, og at det er av avgjørende betydning for utviklingen av kunnskapssamfunnet at lærere er kompetente, kunnskapsrike og motiverte for denne oppgaven. Så kan det være ulike oppfatninger om hvordan vi sikrer oss nettopp det. Det kan høres forlokkende ut med innføring av et kompetanseår for lærere, men det er knyttet stor usikkerhet til i hvilken grad en når målene om mer kompetente og motiverte lærere ved en slik ordning. Hvorvidt vi når målene om å utvikle skolene våre til å bli mer lærende organisasjoner enn i dag, er enda mer usikkert. For min del tror jeg vi må gjøre flere ting. Etter å ha lyttet til forskere på området under komiteens høringer i forbindelse med denne saken tror jeg det er klokt å starte med å få på plass strukturer som ivaretar den jevnlige faglige oppdateringen i skolehverdagen. Innføringen av Kunnskapsløftet gir oss en god anledning til det om skoleeierne har fokus på hva som skal til for å få på plass slike strukturer. Ledelse har vært et område skoleverket har vært lite opptatt av. Men det er skoleeier og den øverste leder ved den enkelte skole sitt ansvar å sørge for å ha kompetente medarbeidere. Ikke bare skal den enkelte medarbeider være kompetent, men en har også som leder ansvar for at skolen har tilgjengelig spisskompetanse innenfor alle fag. Dette drukner ofte i diskusjonene omkring budsjetter og skolestruktur, men er ikke mindre sant for det. I forbindelse med innføringen av Kunnskapsløftet er alle skoleeiere pålagt å sørge for videreutdanning for det pedagogiske personalet i grunnopplæringen. I min hjemkommune er de godt i gang, i likhet med de fleste andre kommuner. De har sammen med sin nabokommune tilsatt en koordinator som samarbeider tett med rektorene i de to kommunene om gjennomføringen av Kunnskapsløftet. Ved å se på hvilke mål og tiltak som er beskrevet i tiltaksplanen, kan vi lese at de der er opptatt av å lage gode strukturer som kan ivareta nettopp den jevne faglige oppdateringen av den enkelte lærer ved oppbygging av nettverk innenfor ulike fagområder, samtidig som en sender enkeltlærere på kurs og etterutdanning innenfor relevante fag for den enkelte. Ett område som er viet oppmerksomhet, er skoleledelse, et annet område er skolen som lærende organisasjon. I tillegg er fagutvikling innenfor matte, naturfag, språk og musikk i godt gjenge ifølge loggen som føres. Det er slik jeg tror vi i første omgang best når de målsettingene vi har om kompetente, kunnskapsrike og motiverte lærere. Så er det imidlertid ikke sagt at vi ikke har bruk for et kompetanseår for lærere. Men et slikt år må være knyttet opp mot det faget læreren underviser i, slik at ny viten kommer elevene og kollegaene til gode. Vi skal jo ikke underslå at et år fri fra den ordinære jobben vår kan være godt for motivasjonen til å fortsette, men om dette ikke knyttes opp mot den jobben vedkommende har, tror jeg det blir umulig å gjennomføre. Om det ikke skal være slik, må det knyttes opp mot gjeldende avtaleverk mellom arbeidstakerorganisasjonene og arbeidsgiverne – i dette tilfellet KS. Overlegene ved norske sykehus har en slik avtale. De kan ta ut fire måneders fagpermisjon hvert femte år. Denne fagpermisjonen tas ut etter avtale med arbeidsgiver. Ordningen er krevende, men ved at den er avtalefestet er kostnadene kjent og innarbeidet i budsjettene på linje med andre lønnskostnader. En slik ordning skisserte også kunnskapsministeren som aktuell å vurdere for lærere da han hadde ordet i den forrige saken. Men jeg tror at det viktigste nå er å få på plass strukturer ved den enkelte skole som ivaretar den daglige og jevnlige kompetanseutviklingen, dette være seg gjennom forpliktende etter- og videreutdanningsplaner, systemer for faglig veiledning, med muligheter for refleksjon omkring egen praksis, gode kollegagrupper eller andre metoder for læring. Gjennomføringen av Kunnskapsløftet kan gi oss muligheter til å innføre nye metoder for kontinuerlig kompetanseutvikling hos lærerne. Kunnskapsministeren vil nok følge opp slik at vi ser at vi når vår visjon om å skape en bedre kultur for læring for et felles kunnskapsløft. I den sammenhengen er lærerne og deres rammebetingelser helt sentrale.
Forslaget om å innføre et kompetanseår for lærere er et forslag hvis intensjon Fremskrittspartiet har mye til overs for. Intensjonen er naturligvis at man ønsker å forbedre kompetansen i norsk skole, og det er åpenbart nødvendig å legge til rette for et bedre etterutdanningsopplegg for lærere. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet forslag i denne saken om at hver enkelt lærer skal gis en rett til en forpliktende og individuell etterutdanningsplan. Det er riktignok en viss avstand mellom forslagsstillernes løsning på etterutdanningsutfordringen i norsk skole og Fremskrittspartiets løsningsforslag. En av årsakene er at forslaget fra Venstre vil skape store utfordringer for skolene, og påføre kommunene enorme kostnader. Kommunenes Sentralforbund har laget noen foreløpige regnestykker som viser at kommunene vil bli påført store kostnader ved ordningen, anslagsvis 6,3 milliarder kr. Det er mer enn to og en halv gang den totale nominelle veksten i kommunesektoren for 2007 etter budsjettforslaget. Fremskrittspartiet mener de totale utfordringene i norsk skole ikke bare konsentrerer seg om å gi lærere særdeles gode etterutdanningsmuligheter. Vi mener det er nødvendig med et bredere fokus. Samtidig må en legge forholdene til rette for å løse kompetanseutfordringen på lang sikt. Fremskrittspartiet foreslår derfor i dag å endre allmennlærerutdanningen. Tidligere i dag har vi behandlet en interpellasjon basert på at NOKUT har gitt norsk allmennlærerutdanning dårlig karakter. Anbefalingen fra evalueringsgruppen er å utvide lærerutdanningen til fem år fra dagens fire. Utdanningsforbundet har tidligere støttet opp om en slik modell, og Fremskrittspartiet foreslår i dag en todeling i et bachelor- og et mastergradsstudium, hvor en skal ha et mastergradskrav for undervisning etter 4. trinn. For å sikre at fremtidens lærere er best mulig kvalifisert mener Fremskrittspartiet at det er nødvendig å handle raskt. Dersom den politiske prosessen med oppfølging og endring av allmennlærerutdanningen tar tid, innebærer det at flere generasjoner barn får dårligere lærere enn de ellers kunne fått. Derfor haster det med politisk handling, ikke bare interpellasjoner, diskusjoner og samtaler. Forslagsstillerne vil ha handling, og det vil også Fremskrittspartiet. Det er verdt å merke seg at ingen av regjeringspartiene er med på å gi et bidrag verken til kortsiktig eller langsiktig løsning på kompetanseutfordringene i norsk skole. En samlet opposisjon har – riktignok på litt ulikt vis – evnet å bry seg nok til å fremme og foreslå mulige alternative løsninger. Regjeringspartiene derimot har ingen konkrete forslag og støtter heller ingen av de fremlagte konkrete forslagene. Siden det stadig presiseres at regjeringspartiene har stor frihet til å finne gode løsninger i Stortinget, må deres fravær av engasjement i dette spørsmålet skyldes en manglende vilje til å satse på kompetanseheving i norsk skole. Det er intet godt utgangspunkt. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag.
Representanten Anders Anundsen har tatt opp de forslagene han refererte til.
Dersom vi skal lykkes med å skape verdens beste skole for ungene våre, er dyktige og engasjerte lærere helt avgjørende. Alle de planer, reformer og evalueringer som vi utvikler for å forbedre skolen, vil mislykkes uten kompetente, engasjerte og motiverte lærere. Fokuset har endret seg i skolen de siste årene fra den undervisningen som læreren gir, til den læring som skjer i eleven. Det er ikke lenger slik at læreren kan helle kunnskap i barn og unge – fylle tomme fat. Nei, lærerne skal tenne en gnist hos barn og unge, vekke nysgjerrighet, motivere og veilede. Lærernes egen motivasjon og fagkompetanse er avgjørende for at det skal skje læring i den enkelte elev. Derfor har vi som folkevalgte et stort ansvar. Det er vi som skal legge forholdene til rette for at en lærer kan bli «den gode lærer». Det er vi som må sikre lærerne det beste utgangspunktet både som start i form av en god lærerutdanning og som påfyll gjennom etter- og videreutdanning. Lærerrollen har forandret seg mye de siste 50 år. På 1950- og 1960-tallet var læreren er selvstendig folkeopplyser. Han hadde kunnskap som han skulle dele med andre. Han eller hun hadde ferdigheter som skulle innøves hos barn. Læreren skulle lære fra seg! Å «lære fra seg» – vi hørte at det var noen som var gode til å lære fra seg. Læreren var den aktive i opplæringen. Eleven tok imot det læreren gav. Læreren var en slags kilde som det kunne øses av. Det var langt på vei læreren som var skolen – i alle fall var han eller hun et slags sentrum. En lærer skulle både øse av sin kunnskap og også gløde med sitt engasjement. Nå har læreren blitt tilrettelegger, den som legger til rette for at det skjer læring i eleven. Fokus er rettet vekk fra læreren som hovedperson i læringen. Det er et paradoks at vi på tross av at målet om tilpasset opplæring har vært i hovedfokus i mange år, ennå ikke har lyktes fullt ut i tilpasset undervisning til hver enkelt elev. I en rapport fra Læringslaben påpekes det at skolen fortsatt har utfordringer knyttet til ensformige undervisningsopplegg og manglende evne til å tilpasse undervisningen til elevene. Det kan være flere årsaker til det. Det handler mye om lærerressurser i skolen. Vi må ha nok lærere med tid og evner til å se den enkelte elev. Det handler også om utfordringene knyttet til lærerutdanningen. NOKUTs evaluering av utdanningen har vist manglende sammenheng mellom fag og praksis. Når dette mangler, vil det få konsekvenser for lærernes kompetanse om hvordan gi tilpasset opplæring til den enkelte elev. Det holder ikke med teori om tilpasset opplæring om det ikke i praksis vises hvordan dette skal gjøres i klassesituasjonen. For å lykkes med individuell tilrettelegging er det helt nødvendig å kunne tilby lærerne tid til kompetanseheving. Et av hovedmålene for skolen er å sette hver enkelt elev i sentrum og sikre alle elever utfordringer ut fra den enkelte elevs potensial. Vi må sikre at lærerne har tilstrekkelig kunnskap for å nå dette målet. Vi har vedtatt en historisk satsing på kompetanseheving for lærere i Kunnskapsløftet. Her har Stortinget bundet seg til å bruke 2–3 milliarder kr de neste årene. Dette er en god investering. Det vil være avgjørende at denne satsingen også følges opp gjennom styrket lærerutdanning og en helhetlig og langsiktig kompetanseløftplan for lærerne. Med dette som bakgrunn har Kristelig Folkeparti tatt til orde for at det bør innføres et prøveprosjekt med kompetansetid for lærere. Prøveprosjektet bør i første omgang innføres i ett fylke med tre–seks måneders varighet der endringer i skolen, ny pedagogikk og mer fagkunnskap står i fokus. En fornyelsestid og kompetanseheving vil kunne gi inspirasjon, ny og oppdatert kunnskap, nye undervisningsmetoder og dermed gi elevene et bedre utdanningstilbud. Ja, dette er en forskjellsbehandling av en yrkesgruppe. Kristelig Folkeparti mener at det er rett å behandle denne yrkesgruppen spesielt og gi lærerne økt motivasjon og større faglig kompetanse. Det er en investering i våre barn og i framtiden! Jeg vil med dette ta opp Kristelig Folkepartis forslag i innstillingen. Kristelig Folkeparti vil subsidiært stemme for Venstres forslag nr 6.
Representanten Bjørg Tørresdal har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Det mest forunderlige i den saken som vi nå har kommet til, er hvorfor ikke hele komiteen kunne stemme for det forslaget som Høyre framlegger. Det er kanskje rart at jeg starter med å si det, men det er et forslag som rett og slett ber om at man systematisk gjennomgår det man nå driver med. Hvis regjeringspartiene skulle tatt på alvor det man sa i forrige debatt om lærerutdanning, burde man faktisk stemt for et forslag som sier at vi systematisk og bra skal utnytte det vi allerede nå vet. Jeg vil gjerne be noen vurdere grundig hvorfor man ikke kan følge et forslag som er så direkte og kontant. Så til det forslaget som er framsatt av Venstre, og som er presentert av sakens ordfører. Jeg synes selvfølgelig det er skuffende at ikke flere går så langt som vi synes det er riktig å gå, men jeg er svært glad for at flertallet slår fast at forslagets hensikt er å skape en systematikk som vi i dag finner i andre yrkesgrupper, og som også representanten Gerd Janne Kristoffersen gav et utmerket eksempel på. Det er nettopp slik at vi som har fremmet forslaget, er overbevist om at den systematikken fortjener lærerne, fortjener samfunnet og fortjener elevene. Vi bygger selvfølgelig på en ordning hvor dette er både en rett og en plikt, og det er et spleiselag mellom stat og kommune. Det er også det flertallet kommer inn på når det forteller hvordan man skal finansiere en eventuell ordning. Når vi tar det opp, er det fordi at en yrkesgruppe som skal stå i livslang læring, som representanten Huitfeldt var inne på i interpellasjonsdebatten, må, med de utfordringer man har med stadig nye elevkull, og med de utfordringer man har i et samfunn i endring, få et påfyll, og det påfyllet må være meningsfylt. Det må selvfølgelig være faglig meningsfylt ut fra det som gjelder den enkelte og den enkelte lærers forhold til skolen. Da må jeg tilføye: Det er i dag svært mange lærere som helt frivillig – og det er omtalt i komiteinnstillingen – tar en videreutdanning, tar seg fri og bekoster dette. Det handler jo om dyp og høy og sterk motivasjon. Denne motivasjonen burde samfunnet møte. Det burde kunne møte den på en måte som gjorde at man klarte det. Når vi i forslaget fra Venstres side foreslår en gradvis innfasing, er det fordi vi vil ha et realistisk forhold til pengene for å kunne få det til. De fleste reformer i Norge som det er blitt noe av, er faset inn gradvis. Det har blitt slik at man har hatt en mulighet til å håndtere det. Utgangspunktet for Venstres forslag er det samme som også representanten Tørresdal uttrykte, at vi snakker om en yrkesgruppe som bærer en utrolig viktig samfunnsinstitusjon oppe, nemlig skolen – den institusjonen som ved siden av hjemmet gir den grunnleggende ballast for menneskers liv, for å leve i et samfunn med andre, kunnskapsmessig og holdningsmessig, og som også gir den innsikten som gjør at vi kan opptre både sosialt fornuftig og være trygge og stolte av det vi skal lære. Da blir lærerne nøkkelpersoner. Går vi så til Finland, et land som jeg har dratt til for å studere ikke finsk skole, men finsk lærerutdanning, innførte de den systematikken for ca. 35 år siden for sine lærere gjennom sin grunnleggende lærerutdanningsreform, hvor lærerne fikk den ballasten som vi av forskjellige grunner ikke fant det riktig å gi lærere i Norge. Så Venstres forslag handler dels om i ettertid å gi dem den ballasten som de ikke har fått tidligere. Av og til har jeg fått noen skrekkens eksempler fra lærere jeg treffer på min vandring i Oslo, som kanskje har hatt åtte timer i hvordan man skal lære unge mennesker å lese og skrive, men har hatt tre uker i dialektforståelse. Da er det et eller annet som er grunnleggende feil. Kunnskapsløftet, som alle har vist til, er et norsk skippertak, det fordi vi alle våknet en dag og oppdaget at vi satt med funksjonelle analfabeter – unge mennesker og eldre mennesker, for den saks skyld, som ikke kunne lese, skrive og regne. Da tok vi oss på tak. Det heter Kunnskapsløftet. Så gjorde vi det på norsk vis, vi gjorde det til et spleiselag mellom stat og kommune. Tenkningen som ligger inne fra Venstres side, er, som også flertallet sier, at dersom man skal gjøre noe mer enn det man gjør i dag, må nettopp den typen tenkning til. Man sier at ja, det hører med i forhandlingene mellom partene, men staten må komme tungt inn. Det er en grunnleggende tenkning som jeg deler, fordi det er slik vi har skapt viktige reformer i Norge. Når det så gjelder vårt forslag, har vi også ment at det er fornuftig å prøve, å ha forsøk. Derfor er det en del av forslaget. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti har gitt uttrykk for at de vil støtte det. Vi vil også stemme for Kristelig Folkepartis forslag, fordi det er et beslektet forslag. Det er et forslag som følger samme tenkning, at man skal prøve ut noe som gir lærerne en systematisk opplæringstid. Så vil vi endelig også stemme for det forslaget som er framlagt fra Høyre. Jeg hadde faktisk håpet og trodd at et samlet storting kunne stemt for det, fordi det er å ta samtlige talere jeg har hørt i lærerutdanningsdebatten og så langt i denne debatten, på alvor. Jeg vil se det som en test også på regjeringspartienes evne og vilje til å være så nytenkende som de sier at de vil være, og rett og slett be om den oversikten som ligger i det forslaget. Med dette tar jeg opp de to forslagene som er framsatt av Venstre i innstillingen.
Representanten Odd Einar Dørum har tatt opp de forslag han refererte til.
Det er bred enighet om at vi må ha kompetente lærere i norsk skole. Lærerne i grunnskolen og i videregående opplæring har stor betydning for elevenes læring. Den kompetansen som elevene utvikler, er det som skal skape grunnlaget for morgendagens samfunn. Den gode læreren har god kompetanse i sine fag, og han eller hun evner å formidle kunnskap til elevene og motivere dem for videre læring. Slike lærere er det mange av i norsk skole, heldigvis, men samtidig har flere forskningsrapporter pekt på at det er betydelig rom for forbedringer. Et sentralt spørsmål er hvem som skal ha det utøvende ansvaret for å gi læreren kompetanse. Jeg vil i utgangspunktet peke på at Stortinget i fjor vedtok endringer i opplæringslovens bestemmelser om kompetanseutvikling, jf. Ot.prp. nr. 57 for 2004-2005 og Innst. O. nr. 105 for 2004-2005. Den nye bestemmelsen gir skoleeier ansvar for nødvendig kompetanseutvikling for personalet, både for å fornye og for å utvide den faglige og pedagogiske kunnskapen. La meg også vise til den forrige debatten, som var en beslektet debatt på mange måter, der også mange av disse spørsmålene ble tatt opp. Det var en god debatt, som var utfyllende i forhold til den debatten vi nå er inne i. Regjeringen tar på alvor at ulike undersøkelser peker på at lærerne på flere områder mangler formell og ny kompetanse i enkelte fag. I forslaget til statsbudsjett er det omfattende beløp som brukes for å styrke lærernes kompetanse. Jeg vil bl.a. peke på den omfattende satsingen på kompetanseutvikling som skjer i forbindelse med Kunnskapsløftet. Bare i år er det bevilget 375 mill. kr til skoleeier til kompetanseutviklingstiltak. En del av midlene er øremerket faglig videreutdanning. Denne satsingen er foreslått videreført i budsjettet for 2007, som nå ligger til behandling her i Stortinget. Aktivitetsrapporteringen fra forskningsstiftelsen Fafo for bruk av kompetansemidler for 2005 viser at skoleeier også har økt bruken av egne midler med ca. 10 pst. fra 2004 til 2005. Det er altså en betydelig satsing på kompetanseutvikling både fra skoleeier og fra regjering. Det er viktig at midlene blir brukt på en best mulig måte. For å kontrollere at midlene blir brukt etter intensjonen er det lagt opp til en omfattende og løpende rapportering og evaluering. Videre vil fylkesmannen bli bedt om å sikre at lokal delaktighet og forankring er synliggjort i årsplanene til skoleeier. I forslaget til statsbudsjett er det understreket at denne forutsetningen skal være oppfylt ved tildeling av midler, og at fylkesmannen skal følge opp dette. La meg også understreke at det er ingen endring i det vår regjering gjør i hvordan dette skal rapporteres og undersøkes i forhold til tidligere regjering. Vi viderefører akkurat det samme systemet som min tidligere kollega Clemet la til grunn i sitt arbeid overfor Stortinget, og som Stortinget tidligere har gitt sin tilslutning til. Det betyr at det er en videreføring og ingen endring i den eksisterende praksis i hvordan dette skjer. Forslaget peker på at kompetanseutvikling for lærere må ha et langsiktig perspektiv. Dette er jeg enig i. De lærerne som utdannes i dag, vil forhåpentligvis være i skolen i flere tiår framover. Et viktig virkemiddel for skoleeier er å kartlegge sine læreres kompetanse og kompetansebehov. Strategien for kompetanseutvikling i grunnopplæringen har bidratt sterkt til at kommuner og fylkeskommuner har foretatt slike kartlegginger. Fordi strategien går over fire år, fra 2005 til 2008, er skoleeierne gitt mulighet til å tenke langsiktig for å møte de ulike behovene som Kunnskapsløftet skaper. Jeg vil ikke anbefale et forslag om å innføre et kompetanseår for lærere nå, slik forslagsstillerne har tatt til orde for. Vi har ikke nok kunnskap om hvordan et kompetanseår vil fungere i forhold til de ressurser dette vil kreve. Er dette den beste måten å sørge for kompetanseutvikling på, eller er det andre virkemidler som har større effekt og gir mer igjen for pengene? Vil en individuell videreutdanning i tilstrekkelig grad komme skolen som lærende organisasjon til gode? Det vil være uheldig å komme med nye signaler om kompetanseutvikling før kompetansestrategien er gjennomført. Skolen trenger forutsigbarhet i dagens situasjon for å kunne konsentrere seg fullt og helt om nødvendig kompetanseutvikling for å kunne gjennomføre Kunnskapsløftet. Jeg vil også peke på at forslaget om et kompetanseår vil kreve store ressurser, både økonomisk og menneskelig. Forslaget kan føre til at det blir behov for et betydelig antall nye lærere, noe som vil få store konsekvenser for kommunenes økonomi og for rekruttering til lærerutdanningen. Det vil også kreve at universitets- og høyskolesektoren har mulighet til å tilby relevant videreutdanning for et høyt antall lærere. For Regjeringen er det i første rekke viktigst å bruke ressurser på å bedre elevenes læring gjennom økt timetall og ved å øke lærertettheten, og selvfølgelig også på det kompetanseløftet lærerne i dag er inne i. Uten å svekke lærernes behov for kompetanseutvikling vil jeg peke på at forslagsstillernes parallell til ordningen for vitenskapelig ansatte ikke umiddelbart er sammenlignbar. Vitenskapelig ansatte skal både frambringe ny kunnskap og formidle kunnskapen. Forskningsterminen gir mulighet til å konsentrere seg om den første del av arbeidsoppgavene. Lærerne har først og fremst som oppgave å formidle kunnskap, ikke å frambringe ny viten. En systematisk ordning for å ivareta lærernes behov for kompetanseutvikling, både faglig og pedagogisk, er nødvendig for å utvikle kvaliteten i opplæringen. Strategien for kompetanseutvikling i forbindelse med Kunnskapsløftet gir mulighet for systematisk kompetanseutvikling. Den gir også erfaringer og gode tiltak, fordi strategien er under løpende evaluering. Når strategiperioden utløper i 2008, vil det med utgangspunkt i evalueringen være naturlig å vurdere hvordan statlig nivå videre kan bidra til kompetanseutvikling på en systematisk måte. Vi er midt inne i Kunnskapsløftet. Vår regjering bruker nå betydelige midler på kompetanseheving for lærere. Det gjorde også den forrige regjeringen. Det er helt nødvendig. Skal Kunnskapsløftet lykkes, er vi helt avhengig av å løfte kompetansen hos dem som har sitt virke i skolen, slik at Kunnskapsløftet blir reelt. Jeg er glad for å si at det har vært bred enighet om dette i Stortinget. De 375 mill. kr som vi foreslår bevilget i årets budsjett, er en videreføring av bevilgninger fra tidligere regjeringer, som Stortinget har gitt sin tilslutning til. Det gjør altså at lærerne nå får den største satsing på kompetanse noensinne. Så er det selvfølgelig slik at noen vil si at de ikke får tilstrekkelig, og noen vil si at de ikke får akkurat det de ønsket. Realiteten er vel den at det er svært vanskelig å tenke seg at departementet, Stortinget eller direktoratet skulle kunne være i stand til å diktere hvordan kompetansen skal utvikles på den enkelte skole. Det må finne sin løsning lokalt. Det betyr at skoleleder sammen med skoleeier og den enkelte pedagog må ta utgangspunkt i hva den enkelte pedagog har bruk for når det gjelder mer videreutdanning og etterutdanning. Det er på denne måten dette systemet har vært praktisert fram til vår regjeringsperiode. Vi viderefører den praktiseringen. Vi har tillit til at de som er lengst nede i pyramiden, altså på den enkelte skole, er de som faktisk besitter kunnskap, og må etterspørre etter- og videreutdanning. Det er selvfølgelig en betydelig utfordring for våre høyskoler å tilrettelegge for denne type etter- og videreutdanning slik, at kursene oppleves som relevante, og at lærerne benytter seg av tilbudene. Mitt inntrykk er at dette i all hovedsak er tilfredsstillende. Det viser også de rapportene som vi så langt har fått om bruken av etter- og videreutdanningsmidler. Det betyr ikke at vi skal være tilfreds. Det betyr at vi fortløpende skal fokusere på dette. Det betyr også at det vil være naturlig at når perioden, som fortløpende evalueres av Fafo, går ut i 2008, vil vi få en endelig sluttrapport om kompetanseløftet. Hvordan vi skal gå videre med den kunnskapen som vil foreligge i sluttrapporten fra Fafo, har ikke Regjeringen tatt stilling til, men den viten som kommer der om noen år, vil måtte bearbeides. Så vil vi se om det er grunnlag for nye tiltak. Det som i hvert fall er helt åpenbart, er at våre lærere har bruk for en kontinuerlig satsing. Det betyr at det store kunnskapsløftet vi er inne i nå, ikke må avsluttes, men videreføres på nye måter.
Det blir replikkordskifte.
La meg først si at jeg er enig i mange av de vurderingene som statsråden kom med i sitt innlegg. Vi er selvfølgelig enige om at alle er opptatt av at kompetansen skal heves i norsk skole. Det minst ytterliggående forslaget som det blir votert over i dag, er Høyres forslag, som er en gjennomgang med sikte på et resultat. Det bringer oss iallfall et steg videre, mens statsrådens ambisjon på en måte er å gjennomføre det den forrige regjeringen la opp til. Derfor har jeg lyst til å utfordre statsråden til å være litt mer ambisiøs enn bare å vise til det opplegget som den forrige Bondevik-regjeringen la opp til innenfor Kunnskapsløftet. Hvilke konkrete planer utover det som allerede ligger inne fra Bondevik II-regjeringen, vil Regjeringen satse på – utover prat, interpellasjoner og ytterligere utredninger og handlingsplaner? Kan han være litt mer ambisiøs, kanskje?
Det som har vært viktig for oss, er at Kunnskapsløftet gjennomføres med forutsigbarhet. Det betyr at vi har fulgt den langsiktige planen som var lagt for kompetanseheving innenfor norsk skole, simpelthen fordi skolene, høyskolene og alle de som er avhengige av midlene, skal ha forutsigbarhet i dette. I det forslaget som Stortinget nå har til behandling, bruker vi nesten 1 milliard kr på kompetanse og kvalitetssikring i norsk skole. Det er en betydelig sum. Det gjør vi fordi vi mener at dette er et viktig felt. Vi har ambisjoner om at kvaliteten i norsk skole skal bedres. Den skal bedres på mange ulike felt, men det å heve lærernes kompetanse er selvfølgelig noe av det viktigste. Å øke lærertettheten i skolen er også viktig for kompetanse og kvalitet. Nye timer i skolen er veldig viktig, ikke minst i basisfagene matematikk, engelsk og norsk. Det er veldig viktig at vi får flere timer, ikke minst på de laveste klassetrinnene. Det gjør at ungene våre lærer å lese og skrive bedre. På den måten vil de lykkes bedre. Vi har en lang rekke tiltak som vil styrke kvaliteten i norsk skole. Jeg er glad for å samarbeide med Stortinget om dette, ikke minst også med representanten Anundsen og hans parti.
Jeg er på lik linje med foregående replikant, og i og for seg også representanten Dørum, forundret over at man ikke kan gå inn for Høyres forslag. Vi vet i dag at bruken av de midlene som går inn i Kunnskapsløftet, er svært variabel rundt omkring i kommunene, og det vårt forslag går ut på, er egentlig å begynne å legge til rette for en systematikk i en periode hvor man allerede har et løft for skolen. Statsråden bør i hvert fall merke seg at komiteen, og særlig opposisjonen i komiteen, er urolige og litt utålmodige med henblikk på at noe må skje her. Da kan man velge å ignorere de signalene eller å ta fatt i dem og begynne å skape en systematikk rundt den problemstillingen, for det er ganske viktig. Mitt spørsmål til statsråden er om han vil merke seg det og begynne å jobbe med en systematikk rundt dette.
En statsråd merker seg bestandig hva Stortinget sier, også mindretallsmerknader, og selvfølgelig flertallsmerknader. Og en statsråd merker seg bestandig hvilke forslag som fremmes for Stortinget, for Stortinget er det organ som gir oss oppdrag. Samtidig er det sånn at når vi, den foregående regjering og vår regjering, systematisk har satset på kompetanse, oppfatter jeg det litt som representanten Dørum sa i sitt innlegg: Dette er en nasjonal dugnad for å sørge for at skolen vår blir bedre. Vi har en fortløpende evaluering av Kunnskapsløftet og kompetanseløftet for lærere, som foretas av Fafo. Kompetanseutviklingsprogrammet i forbindelse med Kunnskapsløftet går ut i 2008, og de vil da sluttføre en rapport som skal legges fram for oss. Hvordan vi da viderefører dette arbeidet, har vi ikke tatt stilling til. Det er noe vi vil komme tilbake til. Men jeg oppfatter at når det gjelder både forslaget til representanten Dørum og ikke minst innleggene som har vært i debatten så langt, har alle den samme intensjonen, at for denne yrkesgruppen, lærerne, er videre- og etterutdanning, kompetanseløftet, svært viktig. At man har litt forskjellig tilnærming til det, aksepterer jeg som en del av politikkens vesen, men intensjonen oppfatter jeg at det er et samstemt storting som deler.
Jeg kan bekrefte at statsråden har lest komiteinnstillingen helt rett når han nå svarte representanten Gundersen at en samlet komite mener at man systematisk må gjøre noe med lærernes mulighet til å bli bedre, i form av etter- og videreutdanning, men så skilles våre veier, uten at jeg skal gjøre det til noen polemikk her og nå. Ut fra mine erfaringer – de får være som de er, men jeg er en politiker som tråkker litt rundt og hører på hva folk har å si – opplever jeg, som statsråden, at vi gjennom Kunnskapsløftet tar et skippertak. Vi gjør en dugnad. Men jeg opplever også en mangel på systematikk. Man burde sørge for at etterutdanningen og gjerne også videreutdanningen får det trykket over seg som gjør at den blir bra. Jeg har vært med på å stemme for Høyres forslag. Jeg skal ikke be om statsrådens kommentar til det, men nøye meg med å spørre om statsråden også underveis, før evalueringen, vil komme tilbake til hvordan man faktisk kan styrke systematikken omkring etter- og videreutdanningen, slik at man får til det som jeg oppfattet lå i statsrådens svar allerede i forrige runde, da vi diskuterte allmennlærerutdanningen.
Jeg er selvfølgelig opptatt av at når det gjelder de store midlene samfunnet stiller til rådighet for kompetanseheving for lærere, bør vi få mest mulig igjen for de pengene. Det tror jeg også et samstemt storting vil være enig i. Jeg har merket meg at mange i den offentlige debatt har sagt at disse midlene ikke brukes godt nok, og det er selvfølgelig noe som vi fortløpende fokuserer på. Men igjen er det en vanskelig balansegang å skille mellom det som er nasjonal styring, og det som er den lokale forankring, og kunnskapen hver enkelt pedagog vil ha bruk for. Vi har f.eks. gitt veldig tydelig signal om at i år er det naturfag som skal prioriteres. Skoleledelse har vært prioritert. Matematikk har vært prioritert. Språkfagene skal gis prioritet. Dette sender vi ut som nasjonale styringssignaler til underliggende etater, og ikke minst til skolene og høyskolene for at de skal være i stand til å gi denne kunnskapen videre i de kurs som etterspørres. Vi bruker betydelige ressurser på dette. Derfor er spørsmålene helt relevante: Brukes de godt nok? Kan det gjøres på en annen måte? Er systematikken god nok? Mitt svar så langt er: Ja. Vi har ikke noe bedre enn det vi så langt har kommet opp med, men vi er selvfølgelig interessert i en dialog med Stortinget og andre om dette kan gjøres på en bedre måte.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 329]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, 5 minutter til hver av de øvrige grupper og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Først og fremst vil jeg begynne med å takke komiteen for samarbeidet i denne saka. Trafikksikkerhet opptar oss alle. Og det er bra å kunne si at en samla komite står sammen om noen grep som kan tas. Det kommer jeg tilbake til. I denne saka fremmer Fremskrittspartiet tre forslag; 1. Innføre forbud mot å transportere skolebarn og ungdom stående i skolebuss.2. Stille krav til at kommunene ved alle skolenedleggelser utreder konsekvensene av endringer i skoleskyssen både for elever og for fylkeskommunen, i tillegg til de økonomiske konsekvensene for kommunen.3. Overføre ansvaret for skoleskyss for grunnskoleelever til kommunen. Jeg skal ta for meg punkt for punkt og begynner først med sikkerhet. Dagens skoleskyssordning er nedfelt i opplæringslova. Her vises det til både hvem som har rett til skyss, og hvem som har ansvar for skoleskyssen. Hovedregelen er at fylkeskommunen er ansvarlig for organisering av skoleskyssen, og at kommunen betaler en refusjon etter persontakst for elevene som skysses. Opplæringslova definerer her elevenes rettigheter til skoleskyss, samt skoleeiers og forvaltningas ansvar for organisering av skoleskyssordninga. Når det gjelder bestemmelser vedrørende sikkerhet og mer trafikale forhold, så hjemles dette i vegtrafikklova. Det er fylkeskommunen som har suveren rett til å definere krav til transportselskapene når det gjelder kvalitet og sikkerhet. Av alle våre fylkeskommuner er det bare fire som har benyttet seg av muligheten til å stille krav om et tilstrekkelig antall sitteplasser. En samla komite stiller seg naturligvis bak bekymringa fra elever, foreldre, lærere og andre som opplever skolebusstransporten som utrygg. Det går ikke an å slå seg til ro med at et stort antall elever fraktes til og fra skolen i overfylte busser, der mange elever er henvist til ståplasser. Det er jo en kjent sak at i privatbiler får vi bøter dersom vi ikke bruker bilbelte. Av dagens ca. 620 000 elever som reiser med skolebuss, er det om lag 200 000 som reiser kollektivt. SINTEF har beregnet at 2–5 pst. av disse elevene er henvist til ståplass på bussen daglig. Tallet på elever som får skoleskyss, har økt de seinere årene, og et økende antall elever har i dag skoleskyss på opptil 2–3 timer pr. dag, ofte på veger med høge fartsgrenser og ulykkesbelasta strekninger. Det er på denne bakgrunn en samla komite ber Regjeringa vurdere behovet for endringer og presiseringer i vegtrafikklova med tilhørende forskrifter, eventuelt å komme med ny forskrift til opplæringslova, for å sikre elever en forsvarlig skoleskyss. Når det her ikke bare pekes på Kunnskapsdepartementet, er det fordi saka kan berøre flere departement og det kan være aktuelt å endre ulike lovverk. Neste punkt fra forslagsstillerne var ønsket om konsekvensutredning for skoleskyss og nedlegging av skoler, samt økonomi. Nå er det slik at kommunene betaler barnetakst for de elevene som har krav på skoleskyss. Skolenedleggelser, med tilhørende økt antall skyssberettigede elever, medfører derfor at kommunenes billettkostnader til skoleskyssen øker. Hvor stor denne økningen er, avhenger av hvor mange ekstra skysselever nedleggelsen skaper, og hvor mye skyssavstanden øker. Flertallet i komiteen er også av den oppfatning at kommunene i dag vurderer både økonomiske og andre konsekvenser av bl.a. skoleskyss i prosessen om endring av skolestruktur. Kommunalt sjølstyre vil òg være et viktig stikkord her. På denne bakgrunn avvises forslaget om å pålegge kommunene å foreta utredning av konsekvensene for skoleskyssen ved nedlegging av skoler. Det siste punktet fra forslagsstillerne var ønsket om overføring av ansvar for skoleskyss fra fylkeskommunene til kommunene. Sentrale høringsinstanser støtter ikke denne delen av forslaget. I en rapport fra Nordlandsforsknings prosjekt «Skolenedlegging og skoleskyss» er det undersøkt hvilke konsekvenser skolenedleggelser har for kostnadene til skyssdrift i et utvalg kommuner. Konklusjonen er at sammenhengen mellom skolenedleggelser og kostnader til skoleskyss langt fra er entydige: 47 pst. av tilfellene gav økte skysskostnader for fylkeskommunene, 42 pst. gav ingen endring, mens det i 7 pst. av tilfellene gav reduserte kostnader. Inntektene økte mer enn kostnadene i 52 pst. av tilfellene, mens de var lavere i 23 pst. av tilfellene. Det er altså ingen entydige signaler om at dagens ordning er feil. På denne bakgrunn avviser flertallet i komiteen forslaget om å overføre ansvaret for skoleskyssen fra fylkeskommunene til kommunene. Likevel er det en enstemmig komite som mener at Regjeringen bør gjennomgå kostnadsfordelingen mellom kommunene og fylkeskommunene med hensyn til skoleskyss, slik at alle ulike sider kan bli belyst, og slik at vi får en riktig politikk på området framover.
Jeg vil i likhet med foregående taler takke hele komiteen og også forslagsstillerne for å ha brakt en viktig debatt på bane. Vi har hatt en god prosess, og vi har hatt gode høringer, hvor både Trygg Trafikk og Landslaget for nærmiljøskolen, LUFS, har vært inne og gitt gode innspill. Det å drive politikk handler i veldig stor grad om å kunne sette seg inn i andre menneskers situasjon. Når jeg tenker på denne saken, tenker jeg: Hvordan ville jeg forholde meg som forelder, hvordan ville jeg oppleve at min ni år gamle datter f.eks. måtte stå på bussen? Hvordan ville jeg oppleve at hun hadde en reisevei til skolen på opptil 2–3 timer? Jeg kan vel si det ganske klart her, at det ville jeg overhodet ikke akseptert. Slik tror jeg det er med de fleste av oss. Jeg registrerer også at det er litt ulike forslag. Vi går nok ikke fullt så drastisk til verks som opposisjonen, men intensjonene og målsettingen er vi helt enige om. Derfor håper jeg at denne debatten ikke blir en diskusjon om virkemidler, men en diskusjon om målet, og at vi alle ønsker oss dit – å få til en trygg og sikker skoletransport for barn og ungdom. Noen ord om det vi kan kalle for sikkerhetsproblematikken her: Det er jo kun fire fylkeskommuner som har kvalitetssikret dette. I fare for å terge på meg noen lokalpolitikere – jeg har jo vært det selv også, og det kan til og med hende at jeg selv har oversett det – så må jeg si at jeg skjønner ikke helt hvordan fylkespolitikere og andre lokalpolitikere tør å gamble med dette. Hvis det skulle skje noe galt, tror jeg det ville være veldig lite hyggelig for de politikerne som har ansvaret. Så herved er det gitt en klar utfordring til fylkespolitikerne om å legge det inn som et kriterium når det gjelder skoletransport. Det er ikke sikkert at vi kommer videre med bare utfordringer og ønsker om at det skal skje noe lokalt. Derfor går komiteen samlet inn for å be Regjeringen om å se på behovet for endringer og presiseringer i vegtrafikkloven med tilhørende forskrifter, eventuelt ny forskrift til opplæringsloven, for å sikre elevene en forsvarlig skoleskyss. Så litt til det som går på reisetid. Vi merker jo det nå på kvelden at vi ikke er så veldig opplagte, og da kan en jo tenke seg hvordan barn og ungdom har det som kanskje sitter 2–3 timer på en skolebuss eller bruker annen kollektivtransport hver dag. Det er neppe skolefaglig forsvarlig og neppe sosialt forsvarlig. Rapporter viser også at det kan gi helseplager. Men alt henger jo sammen med alt, og dette henger bl.a. sammen med kommuneøkonomi. Derfor er jeg glad for det kommuneløftet som vi har stått for nå i de to siste årene, og håper at det kan være med og bidra til færre skolenedleggelser. Det er jo et tankekors hvis det lønner seg for kommunen å legge ned skoler, slik at en da bare påfører fylkeskommunen større kostnader. I noen tilfeller gjør det faktisk det. Hvis kommunene i de tilfellene selv hadde måttet betale fullt ut for skoleskyssen, hadde det ikke lønt seg. Men det gjelder altså bare i noen tilfeller. Derfor går vi også inn for å se på kostnadsfordelingen mellom fylkeskommunene og kommunene. For det er et tankekors, som sagt, hvis det ligger et slikt incitament til å legge ned kommunale skoler. Helt til slutt: Forslaget om å overføre ansvaret for skoleskyss til kommunene tror vi heller ikke er noe smart trekk, og da støtter vi oss også til Trygg Trafikk, som mener bestemt at det er fylkeskommunen som bør ha det ansvaret. Kommunene blir i stor grad for små til å forhandle seg fram til gode avtaler og få til en ordentlig samordning. Det som er det springende punktet her, slik iallfall vi ser det, er den økonomiske fordelingen mellom kommunene og fylkene i noen tilfeller.
Denne saken har sin bakgrunn bl.a. i sikkerheten for skolebarn ved busstransport. Det har vært et stort engasjement rundt saken over det ganske land, og særlig i utkantstrøk, hvor behovet for busstransport er størst. Regelverket rundt transport av skolebarn er mangelfullt i dag, men forskrift av 21. september 1979 nr. 7 og forskrift av 4. oktober 1994 nr. 918 gir oss allikevel noen retningslinjer. I dag er transport av skolebarn et fylkeskommunalt ansvar, med betaling fra hjemkommunen for den enkelte elev. Allikevel er det busselskapene som avgjør hva slags busser som skal benyttes, og hvilke sikkerhetstiltak som skal gjelde. Dette mener Fremskrittspartiet er helt uholdbart. Vi mener det nærmest er å spille hasard med elevenes helse når man ikke setter nasjonale standarder og har et regelverk i et så viktig spørsmål som sikkerhet for skolebarn. Det er lett å se for seg en situasjon hvor en kommune med dårlig økonomi vil velge et lavt anbud for skoleskyss for å spare penger, uten at man har stilt krav om sikkerhet. Et useriøst selskap vil da kunne ta på seg oppdrag med å frakte skolebarn med gamle, utslitte busser. Dette vil kunne få fatale konsekvenser. Både før og under behandlingen av denne saken i komiteen har det kommet fram eksempler fra flere steder i Norge på at skolebarn opplever å måtte stå i bussen på vei til skolen. Hva om en av disse bussene en dag må foreta en nødbrems? Tunge faginstanser som Barneombudet, Trygg Trafikk og Landslaget for nærmiljøskolen, LUFS, har gitt sin fulle støtte til Fremskrittspartiet i denne saken og ønsket en slik lovendring velkommen. Når man i tillegg vet at en enstemmig kirke-, utdannings- og forskningskomite ved behandlingen av budsjettet for 2006 gav uttrykk for bekymring over signaler som tyder på at barn tilbringer mer og mer tid i buss til og fra skole, ja da framstår det som mer og mer underlig at ikke Fremskrittspartiet får full oppslutning om sine forslag i dag. Fremskrittspartiet er redd for at merknadene ikke blir noe annet enn gode hensikter som blir begravd i byråkratiet. Jeg tar for øvrig opp de forslag som er fremmet av Fremskrittspartiet alene eller sammen med andre i innstillingen.
Representanten Per Egil Evensen har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg får slutte meg til dem som har gitt ros for godt samarbeid. Vi har stort sett ganske gode og ordnede forhold i komiteen og siviliserte diskusjoner. Forslaget som diskuteres, er viktig. Det belyser et sentralt område for mange mennesker. Det er en belastning å ha lang busstransport. Det medfører selvfølgelig en del risiko, og det påfører en del elever lengre dager. Jeg kommer selv fra Hedmark og kjenner sånn sett problemene ganske godt. Høyre kan samtidig markere at vi allerede i revidert framsatte forslag om 20 mill. kr ekstra til fylkeskommunene, slik at de kunne betale for det det vil koste å sikre at alle får sitteplass på skolebuss. Vi bad også om at dette ble lagt inn med helårseffekt fra 2007. Så til forslagene. Når det gjelder forbud mot å transportere skolebarn og ungdom stående, mener vi det er veldig fornuftig at vi her tar en gjennomgang av veitrafikkloven med de forskrifter som er, eventuelt av opplæringsloven. Så det er det full tilslutning til. Men innenfor alle de gode intensjoner kan det være på sin plass kanskje å problematisere dette litt. Jeg tok og ringte Hedmark Trafikk, som steller med dette i hjemfylket mitt, bare for å høre litt om hvordan den praktiske hverdagen er. De forsikret at de definitivt hadde fokusering på yngre barn. Der var ikke problematikken stor, i hvert fall ikke i Hedmark. Men så kom spørsmålet rundt videregående skole opp. En slutter til litt forskjellige tidspunkter, og plutselig kommer hele skolen på et tidspunkt som trafikkselskapet ikke har beregnet, og da er det stor pågang uten at det er kapasitet. Da kom spørsmålet opp: Hva gjør vi med 80 år gamle Olga som sitter i bussen, når det er for mange elever? Så det er faktisk en del problemstillinger som en kanskje må tenke igjennom her. I tillegg fikk jeg klar beskjed om at det i stor grad var et nærtrafikkproblem at elever stod på bussen. Så reagerer jeg i og for seg litt på språkbruken når man snakker om useriøse selskaper. Det er selskaper som opererer busser som er godkjent av Biltilsynet for 20–30 ståplasser, og de opererer da innenfor godkjente rammer. Da må vi heller vurdere om det er rammene vi skal se på, og det er vel det vi har bedt departementet om. Så til konsekvensutredninger. Kommunene ser kostnadene i dag. Vi skal alltid være obs på om det her kan være noen utslag av at man ikke ser hele kostnaden, og det er vel det vi har bedt om en gjennomgang av. Men jeg har tillit til det lokale demokrati – det er jo det som er nærmest disse elevene – og jeg har stor tillit til at kommunene faktisk vurderer de kostnadene dette påfører barn og ungdom, ikke bare økonomi. Så til det å overføre ansvar. Vi framsetter et forslag om å innføre en prøveordning der kommuner eller sammenslutninger av kommuner kan få lov til å prøve å overta ansvaret. Vi ser poenget med at her må man ha litt kompetanse og litt forhandlingskraft, og at de minste kommunene kanskje har en utfordring i å skaffe seg det. Men det burde ikke være noe i veien for at man faktisk lar en del kommuner forsøke en ordning hvor de overtar ansvaret for busstransporten. Så herved tar jeg opp forslaget fra Høyre og Venstre.
Representanten Gunnar Gundersen har teke opp det forslaget han refererte til.
Det Stortinget i dag gjør, er å ta på alvor bekymringene som finnes blant barn og unge og foreldre i forhold til skolevei og skoleskyss i Norge. Både Barneombudet og Trygg Trafikk har rapportert at de har fått mange henvendelser om dette. Derfor behandler Stortinget i dag en sak om å gi barn og foreldre en trygghet for at barna blir tatt godt vare på på vei til, på og hjem fra skolen. Det har vært relativt få alvorlige ulykker med skolebusser i Norge. Det er vi svært glade for. Samtidig er ikke dette noe argument for ikke til enhver tid å vurdere om lovverket er godt nok. Et lovverk kan ikke beskytte oss mot alt. Men det kan sette opp visse grenser og legge enkelte føringer for hvordan vi best mulig kan hindre alvorlige ulykker. For Kristelig Folkeparti er visjonen om ingen drepte eller hardt skadde i trafikken grunnleggende i vår samferdselspolitikk. Vi kan ikke vente på at en alvorlig ulykke skjer, før det settes inn nødvendige tiltak. Så er det da også en samlet komite som ber Regjeringen vurdere behovet for endringer og presiseringer i vegtrafikkloven med tilhørende forskrifter, eventuelt ny forskrift til opplæringsloven, for å sikre elevene en forsvarlig skoleskyss. Jeg har merket meg at Trygg Trafikk peker på at det er mulighet til i sterkere grad å stille krav til transportselskapene. For i tillegg til muligheten til å stille krav om sitteplasser og bilbelter til alle har også fylkeskommunene mulighet til å stille krav til kvalitetssikring av transporten ved kjøp av skoletransport. Dette innebærer at fylkeskommunen kan stille krav til transportselskapene om rutiner for trafikksikkerhet, krav til de ansatte om å følge trafikkregler og gjennomføre kurs i krisehåndtering og førstehjelp. Dette bør departementet merke seg som et viktig innspill i det videre arbeidet. Representantforslaget tar også opp spørsmålet om hvem som skal ha ansvaret for skoleskyssen – fylkeskommunene eller kommunene. Dette er en problemstilling som lenge har vært debattert i Norge. Spørsmålet har vært om skoleskyssutgiftene i tilstrekkelig grad har blitt tatt hensyn til ved skolenedleggelser. I 2003 stilte representanten Skarbøvik fra Kristelig Folkeparti et spørsmål til utdanningsministeren om overføring av skoleskyss for grunnskoleelever til kommunene. I sitt svar henviste statsråden til at Nordlandsforskning i en rapport uttalte at de «i liten grad finner belegg for å hevde at primærkommunene velter vesentlige kostnadsbyrder over på fylkeskommunene. Dette kan således være et argument for at dagens ordning fungerer tilfredsstillende». Vi har imidlertid merket oss at bl.a. Landslaget for nærmiljøskolen har satt spørsmålstegn ved denne rapporten. Det kan derfor være behov for en bredere vurdering av forholdene knyttet til skoleskyss og nedleggelser enn det som foreligger til nå. Kristelig Folkeparti ser på nærmiljøskolen som en viktig del av et lokalsamfunn. Vi vil sikre at barn har tilgang til offentlig skole innen rimelig avstand fra hjemmet. Det er derfor viktig at sparte kroner til skoledrift ved nedleggelser går rett inn i en tilsvarende dyr skoleskyss. Vi går derfor sammen med Fremskrittspartiet og Venstre om å be Regjeringen bredt gjennomgå påførte skoleskysskostnader som følge av skolenedleggelser.
Det er to grunntemaer i innstillingen. Det ene er sikkerhet for barn som er avhengige av skoleskyss, og det andre er uroen hos mange, tror jeg, i komiteen med hensyn til at det hender at skoler nedlegges, og at kostnadene dukker opp på en annen budsjettpost. Det første punktet, om sikkerhet i forbindelse med skoleskyss, er det helt riktig at komiteen har gitt en felles uttalelse om i en skarp merknad. Intet ville være bedre enn om statsråden kvitterer ut det på en bra måte her i dag, for å si det på den måten, for det er riktig, som representanten de Ruiter er inne på, at her uttrykker vi oss klart. Det burde egentlig være helt selvsagt at når barn skal kjøre buss, skal de få lov til å sitte, og det burde ikke være slik at man da får administrative forklaringer på hvorfor ikke det skjer. Det burde i grunnen ikke være noe tema for diskusjon, så jeg håper at debatten kan gi innspill her. Når det gjelder det andre temaet, kjenner jeg også godt til det arbeidet som ble gjort i Nordlandsforskning, og som det vises til. Men det har ikke overbevist meg, for Norge er nå et sammensatt land. Jeg skal ikke gå god for at mine evner til å regne på dette er bedre enn Nordlandsforsknings, men det har iallfall ført til såpass stor uro at jeg sitter med en betydelig mistanke om at penger som spares ved skolenedleggelser, dukker opp på fylkeskommunale budsjetter – kanskje ikke systematisk mellom primærkommunene og fylkeskommunen, men i mange sammenhenger. Selv synes jeg at diskusjonen om hvorvidt man skal ha små eller store skoler, bør være en redelig og ærlig debatt ut fra den samlede kommunale økonomi. Så bør det være en ærlig debatt om hva som faglig er best, hva som er best i forhold til den politikken man vil føre i hver kommune. Men det bør ikke være slik at man sparer seg kostnader fordi man vet at de dukker opp på en annen budsjettpost. Den ubehagelige følgen av dette er jo, som komiteen er blitt gjort kjent med, at det er barn som sitter i ganske mange timer på buss. Så er det riktig, som mange har sagt, at det har gått bra, men det er en del fjelloverganger i Norge som fortsatt har norsk veistandard, og med norske vind- og værforhold er det relativt avansert motorsport, også med buss. Det tror jeg vi kan si. Så det er noe ved disse forholdene som jeg opplever, slik som andre talere, at komiteen har tatt svært tungt inn over seg. Derfor ligger det en merknad og også et forslag her, hvor vi i grunnen ber om at man bredere enn det som er gjort til nå, ser på de kostnadene som reelt oppstår ved skolenedleggelser, at vi rett og slett ikke skaffer oss en systemvridning, slik at det som er spart på én budsjettpost, dukker opp på en annen – og så er det samfunnet som betaler kostnadene. Politikken skal helst handle om at man skal se sammenhenger, og det er grunnen til at Venstre er med på et forslag om å få en bredere gjennomgang av hva skolenedleggelser fører til når det gjelder skoleskyss. Så står vi også sammen med Fremskrittspartiet om et forslag som går på at vi skal være helt sikre på at man lokalt faktisk gjør en konsekvensvurdering når man legger ned en skole, og at man også får på bordet hva man eventuelt vil bli påført av skysskostnader. Det er ikke sikkert at det vil endre på en lokal politisk vurdering, men det gir en allmenninnsikt for alle politikere. Enten de er valgt kommunalt, eller de er valgt på andre forvaltningsnivåer, i fylke eller stat, driver vi politikk både innenfor politiske partier og i samarbeid med hverandre, og den innsikten vi da får, får vi jo alle, for at vi skal bli klokere alle sammen. En serie av forslagene her har nettopp som hensikt å øke den innsikten, slik at – for å si det rett ut – vi kan stå fram som ombud og ikke bare opplever at systemet kjører forbi, og så får vi en tørr kommentar om at sånn er livet. Mange av oss føler nettopp at det å drive politisk arbeid – for min egen del har jeg gjort det både svært lokalt, i bydelsutvalg, i kommunestyre og på Stortinget – er en ombudsgjerning. Jeg har aldri akseptert den rådende tendens, at jo mer komplisert samfunnet er blitt, jo mer skal jeg bøye hodet mitt og slutte å være ombud. Det er en mentalitet jeg har liten sans for. Det er riktig at når noe blir komplisert, øker det utfordringen til hvordan man skal takle det – men da får vi gjøre det. Så jeg viser bare til det forslag som Venstre har sammen med andre partier i innstillingen, og som vi vil stå for. Men jeg vil gjerne understreke representanten de Ruiters alvor når han snakker om sikkerheten for barn, og håper det også kan lede til kommentarer fra statsråden senere i dag.
Skolebarntransport er fylkeskommunenes ansvar, og disse har stor frihet til å utforme skoleskysstilbudet innenfor gjeldende rammer. Fylkeskommunene kan gjennom avtaler med transportører opprette egne skolebarntransporter og tilpasse tilbudet slik at alle sikres sitteplass. Skolebarntransport er imidlertid i dag ofte integrert i det ordinære rutetilbudet og omfattes uansett av vegtrafikklovgivningens regler om sikring av passasjerer. Det synes ikke hensiktsmessig å ha ulikt regelverk om sikring av barn under henholdsvis transport til og fra skolen og transport utenfor skoletid. Vegtrafikklovgivningens regler på dette området er i stor grad utledet av de plikter Norge er pålagt gjennom EØS-avtalen. I enkelte tilfeller har Norge likevel pålagt sikring utover disse minimumskravene, herunder bl.a. at sjåføren har ansvaret for at barn under 15 år bruker tilgjengelig sikkerhetsutstyr. Jeg vil understreke at fylkeskommunene og kommunene fortløpende må vurdere om både rutetilbudet og skolebarntransporten er tilfredsstillende når det gjelder bruk av ståplasser. Det forventes også samordning mellom disse for å unngå større variasjoner i tilbudet til brukerne. Jeg har også merket meg at komiteen ber Regjeringen vurdere behovet for endring og presisering i vegtrafikkloven med tilhørende forskrifter, eventuelt en ny forskrift til opplæringsloven, for å sikre elever forsvarlig skoleskyss. Når det gjelder forslaget om å innføre et krav om å pålegge kommunene å foreta utredning av konsekvensene for skoleskyssen ved nedlegging av skoler, registrerer jeg at flertallet i komiteen avviser forslaget. Jeg er av den oppfatning at fastsettelse av skolestruktur hører inn under det kommunale selvstyret. Jeg mener derfor det ikke er hensiktsmessig å innføre formelle krav til hva som skal utredes ved denne typen strukturendringer og strukturbeslutninger. I tillegg vil jeg peke på at rapporten fra Nordlandsforskning, som det vises til i forslaget, ikke fant belegg for at budsjettstrategiske hensyn, dvs. overvelting av kostnader på fylkeskommunene, ble tillagt avgjørende vekt ved beslutning om skolenedleggelser i kommunene. Jeg kan derfor ikke se at det er behov for å innføre et utredningskrav for kommunene. Komiteen ønsker at Regjeringen gjennomgår kostnadsfordelingen mellom kommunene og fylkeskommunene med hensyn til skoleskyss. Det vil vi selvsagt gjøre. For øvrig registrerer jeg at flertallet i komiteen avviser forslaget om å overføre ansvaret for skoleskyssen fra fylkeskommunene til kommunene. Opplæringsloven § 13-4 om skyssansvaret fastslår at kommunene er ansvarlige for skyss av elever, og at kommunene skal betale refusjon etter persontakst, og at fylkeskommunene, i samråd med kommunene, skal organisere skoleskyssen. Dette mener jeg gir en hensiktsmessig balanse mellom kommunalt selvstyre og stordriftsfordeler ved skoleskyss. Det siste henger først og fremst sammen med at fylkeskommunene i større grad enn kommunene kan se skysstilbudet i et stort område i sammenheng og dermed redusere prisen på tjenesten. I tillegg vil trolig fylkeskommunene ha større forhandlingsstyrke overfor busselskapene enn hver enkelt kommune har hver for seg.
Det blir replikkordskifte.
Allerede i 2004 ble det fremmet et lignende forslag i Stortinget om forbud mot transport av skolebarn og ungdom stående i skolebuss. Stortingets flertall sa også den gangen at man var svært opptatt av sikkerheten til barn og sikkerheten til dem som var i skolebussen – de som da ble transportert til og fra skole. Men en oversikt i år viser at det kun er fire av fylkene som helt eller delvis har fulgt opp kravet om at alle barn skal ha en egen sitteplass på skolebussen. Dette viser at det er et stort flertall av fylkene som ikke har økonomi til eller har prioritert at barn og unge på vei til skolen skal ha et sete å sitte på, og en trygg skolevei. Er statsråden bekvem med at så mange elever blir transportert til og fra skolen på en utrygg måte?
La meg understreke at det systemet vi har for skoleskyss, er forankret i Stortinget gjennom en rekke behandlinger, og jeg tror at ingen av Stortingets medlemmer eller, for den saks skyld, Regjeringens medlemmer ønsker at skoleskyss skal foregå uforsvarlig eller på noen måte være utrygg. Og det er heller ikke grunnlag for å si at det skjer. Heldigvis viser rapportene at det er få skader under skoleskyss, og at det gjennomsnittlig er få barn som står. I en rapport fra SINTEF fra 1998 anslås det at gjennomsnittlig andel skolebarn som må stå til eller fra skolen, ligger i området 2–5 pst. Det anslås videre at om lag 40 barn blir skadet årlig i forbindelse med busstransport. Dette er i all hovedsak lettere skader. Det er klart at dette i seg selv er 40 barn for mye, men samtidig er det vanskelig å se at en omfattende endring av dette systemet vil kunne ha avgjørende virkning slik at dette tallet blir lavere. Jeg har tillit til at fylkeskommunen gjør dette på den beste og tryggeste måten.
Vi står midt oppe i en regionreform som, så vidt jeg vet, ikke er helt ferdig utredet, og som skal finne sine løsninger. Det å forsøke nye løsninger som også kan belyse om fylkes- og regionnivået er nødvendig, burde sånn sett være interessant. Vi har i og for seg gitt uttrykk for at vi ser poenget med forhandlingsstyrke og dette med kompetanse og kunnskap rundt det å legge til rette for rutenett og slike ting, men spørsmålet er om statsråden vil ta initiativ til at enkeltkommuner eller kommuner i samarbeid kan få anledning til forsøk med å ta ansvar for skoleskyssen i sitt nærområde.
I utgangspunktet ser ikke jeg behov for det, for jeg mener at fylkeskommunen har gjort dette på en hensiktsmessig og god måte. Det er klart at det finnes stor variasjon i hvordan man organiserer dette, men det finnes etter mitt skjønn helt åpenbare, gode argumenter for hvorfor fylkeskommunen skal gjøre det. De antakelser om ikke minst skolenedleggelser og overvelting av kostnader som har vært reist i debatten, mener jeg Nordlandsforsknings rapport viser at det ikke er hold i. Jeg mener derfor at den måten man i dag har organisert det på, er en hensiktsmessig måte. Men la meg understreke at det selvfølgelig påhviler fylkeskommunen et ansvar for å sørge for at transporten er trygg og sikker. Og mitt inntrykk er at det er et ansvar fylkeskommunen tar.
Jeg har hatt den glede, eller «uglede», å høre på slutten av denne debatten. Det er en debatt som jeg har vært inne i tidligere, for jeg har faktisk laget en del av det dokumentet – for en del år siden. Det gjelder forslaget om at barn skal ha sitteplass på buss – og jeg synes det er uverdig at de ikke har det i dette landet. Jeg har derfor lyst til å stille statsråden et spørsmål. Statsråden har stor tillit til fylkeskommunen. Det kan jo være greit. Men det er 40 skadde barn hvert år. Det er tross alt veldig mye, synes jeg, mens statsråden ser ut til å bagatellisere det – det er ikke så veldig mye. Men dette forumet bestemmer jo at jeg skal sitte med bilbelte. Det skal jeg også gjøre på buss. Hvorfor vil ikke da statsråden si at ok, dette skal også gjelde for barn?
Man skal være ytterst varsom med hvordan man bruker tall. Når jeg ønsket å legge fram for Stortinget de tall som er tilgjengelige gjennom SINTEFs rapport for 1998, er det fordi det foretas – uten at jeg har tallet i hodet – veldig mange tusen reiser pr. år. Heldigvis foregår de aller fleste av disse i trygghet og sikkerhet. Så kan det selvfølgelig skje ulykker – og det skjer helt uavhengig av hvilken sikkerhet man har. Mitt ønske er at all skoleskyss og annen transport skal foregå tryggest mulig. Jeg har tillit til fylkeskommunen her. Fylkeskommunen har nå gjennom våre budsjetter fått en betydelig styrket økonomi, som gjør at den i større grad kan ta dette ansvaret alvorlig – hvilket var mer krevende før, da fylkeskommunen hadde dårligere økonomi. Jeg tror nok også denne debatten er med på å bevisstgjøre fylkeskommunen med tanke på det ansvaret den faktisk har. Jeg håper jo at det betyr at fylkeskommunen da sørger for – la meg understreke det – at barn har sitteplass, men jeg synes at denne debatten i seg selv viser at det er mange argumenter for at dette ansvaret er lagt til fylkeskommunen.
Jeg har et veldig kort spørsmål: Hva er det som hindrer statsråden i å forsikre gjennom en forskrift at barn skal ha sitteplass på skoleskyssbuss?
La meg si at jeg har gått nøye inn i dette. Så langt jeg klarer å se, er det ingenting i dette materialet som tyder på at det er nødvendig med en forskriftsendring. Tvert imot tror jeg det er nødvendig bare å understreke det ansvaret fylkeskommunen har for trygg transport av barn, og at man selvfølgelig i størst mulig grad skal legge til rette for at barn har sitteplass. Samtidig er skoleskyssen mange steder koordinert med øvrig transport som fylkeskommunen i dag har ansvaret for. På den måten er det veldig vanskelig å tenke seg at man eksplisitt skal ha regler for det som er skoletransport, og det som er annen, alminnelig trafikk. Denne debatten og for øvrig også den oppmerksomhet som denne saken kontinuerlig har, gjør at jeg har tillit til at fylkeskommunen tar det ansvaret alvorlig.
Nå er jeg kanskje litt ivrig og tar i litt – men tross alt: Hvis det er en noenlunde ny buss med sikkerhetsseler som blir satt inn i en skolebarntransport, er altså læreren pålagt å sitte med bilbelte. Det er også du, hvis du går på den bussen – men elevene kan en stue inn i midtgangen uten at de er pålagt å sitte, med sele. Er dette riktig?
Presidenten vil minne om at all tale skal gå gjennom presidenten.
I det praktiske liv vil en skolebuss ofte være koordinert med annen transport. Det betyr at så langt det overhodet er mulig, skal barn selvfølgelig sikres i bil, som voksne skal sikres i bil. Det er et ansvar som påligger sjåføren. Det betyr at det skal man. Så vil jeg tro at alle fylkeskommuner anstrenger seg maksimalt for at barna skal ha en trygg og sikker skoleskyss. Mitt inntrykk er at det skjer. De rapportene vi har, viser det. Jeg vet ikke hvor mange tusen skoleruter vi har, og hvor mange barn det er som blir fraktet hvert eneste år med skoleskyss, men antallet er betydelig. Heldigvis er det, så langt vi vet, et relativt lavt antall skadde, på tross av de mange tusen turene som kjøres. Jeg må understreke sterkt at dette er fylkeskommunens ansvar, særlig fordi jeg ikke tror at noen alternativ tilnærming hadde gjort dette bedre. Hadde vi laget en lov eller en forskrift eller pålagt fylkeskommunen dette på annen måte, vil jeg tro at det ikke nødvendigvis hadde resultert i det som er representanten Nistads åpenbart positive engasjement, nemlig at barn skal være sikret i buss. Det engasjementet deler jeg.
Da er replikkordskiftet slutt.
Det er mange som opplever å få sitt lokale skoletilbud fjernet. Barn ned til seksårsalderen forflyttes med buss over store avstander. Eksemplene på uforsvarlig transport og lang transporttid er dessverre mange, og sånn vil det nok antakelig fortsatt være, til tross for at representanten de Ruiter ikke ville tillatt sine barn å ferdes på den måten. Årsaken til skolenedleggelser er ofte mangelfull oversikt over de totale samfunnskostnadene. Det er vanskelig for foreldre å forstå at deres barn skal tvinges til å sitte i timer på buss hver dag. Det er vanskelig for foreldre å forstå at barn nesten over hele landet transporteres stående i buss. Forslaget tar egentlig opp spørsmål som det ikke burde være nødvendig å drøfte. Det skulle være en selvfølge at barn ble forsvarlig transportert til og fra skolen. Det er derfor litt gledelig at en hel komite ber departementet om å vurdere behovet for endringer og presiseringer i veitrafikkloven med tilhørende forskrift for å sikre elever forsvarlig skoleskyss. Komiteen er ikke tilfreds med situasjonen. Jeg ble litt bekymret i replikkvekslingen her, hvor statsråden på mange måter konkluderer med at det ikke er nødvendig å ta denne gjennomgangen fordi det ikke er noe grunnlag for å foreta forskriftsendringer. Jeg tillater meg å se på det som en forsnakkelse og går ut fra at statsråden vil gjennomgå dette, basert på det komiteen har sagt, på en ryddig og skikkelig måte, slik at man kan komme med de endringer som er nødvendige – til tross for at han her gav uttrykk for at det kanskje ikke var nødvendig. Normalt ville en slik samlet komite innebære at det ikke var påkrevd å følge opp dette i forslags form. Imidlertid er det det konstitusjonelt rette at Stortinget pålegger regjeringen arbeidsoppgaver og oppdrag kun gjennom vedtak. Det ville likevel være en fornuftig arbeidsform, særlig i dagens situasjon med en flertallsregjering, dersom en kunne få en form for stillferdig enighet om at iallfall enstemmige komitemerknader ble fulgt opp av departementet og regjeringen, selv om en ikke er konstitusjonelt forpliktet til å gjøre det. En ville da kunne finne gode og praktiske løsninger i Stortinget på tverrpolitisk front uten å presse gjennom forslag til vedtak, fordi regjeringspartiene uansett vil stemme imot forslag som de kanskje er for, fordi forslagene ikke kommer fra regjeringen. Vi har forsøkt den arbeidsformen i vår komite. I Innst. S. nr. 156 for 2005-06 står det følgende: «Komiteen viser til at det i dag er 10 såkalte særskilte skoler for funksjonshemmede, rusmisbrukere mv. med til sammen ca. 450 elever. Komiteen vil be departementet komme tilbake til spørsmålet om offentlig tilskudd til disse skolene i forbindelse med statsbudsjettet for 2007.» Bakgrunnen var at Hopen videregående skole, som er en skole for tidligere rusmisbrukere, trengte tilskudd til bygningsmessige investeringer. Komiteens intensjon var at vi skulle få en fullstendig og total gjennomgang i statsbudsjettet for 2007 for å finne en løsning for alle disse ni skolene, i tillegg til Hopen, som er godkjent etter bestemmelsene om særskilt skole for funksjonshemmede. Saksordføreren, Anna Ljunggren, gjorde en utmerket jobb for å samle komiteen om en god og praktisk løsning. I budsjettet for 2007 har ikke departementet kommet med noen helhetlig og fullstendig løsning i tråd med komitemerknadene. Jeg kan ikke sable ned statsråden for ikke å følge opp Stortingets merknader, for vedtaket som ble fattet i salen, i tillegg til departementets oppfølging, var at forslaget vedlegges protokollen. Men det setter det praktiske samarbeidet i komiteen på en prøve, for der er vi avhengige av muligheten til å finne gode og praktiske løsninger. Derfor har vi måttet ta opp forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet og Venstre, for å sikre departementets oppfølging. Jeg har imidlertid et lite håp om at statsråden i dag kan avklare at departementet likevel føler seg forpliktet til å følge opp i hvert fall enstemmige komitemerknader, selv om det ikke fattes konkrete vedtak. Da vil forslagsstillerne i hvert fall vurdere å gjøre om forslag nr. 2 til et oversendelsesforslag. Vi må drøfte det noe nærmere, på bakgrunn av de svarene som ble gitt i replikkvekslingen.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Dette er en veldig viktig sak. Det handler om hverdagen til mange hundre skoleelever som hver eneste dag blir transport med buss til og fra skolen. Mange av dem opplever utrygghet ved at de må stå i bussen og ikke får sitteplass, som de aller fleste andre får når de tar buss. Bussene som benyttes til skoletransport, er ofte både gamle og utslitte. Dessverre viser det seg med jevne mellomrom at de også har mangler i forhold til trafikksikkerhet. Jeg synes det er en håpløs situasjon at mange av de unge fortsatt skal føle den utryggheten, at foreldre er utrygge fordi de er usikre på hvordan det går med barna deres mens de er på vei til og fra skolen. Jeg synes det er ganske interessant når vi diskuterer dette temaet: Som foreldre er man, når man er ute og kjører med barna sine, pliktig til å ha barnesikring – barna skal sitte i belte for å være trygge og sikre i trafikken. Og dersom man ikke oppfyller de kravene, blir man bøtelagt hvis man blir stoppet langs veien. Det blir jo da et stort paradoks at man hele tiden innprenter barna sine at de skal ha på sikkerhetsutstyr når de kjører i bil, men når de tar bussen eller når de er på vei til skolen, er det ikke lenger krav om det. Når jeg velger å ta bussen fra Telemark til Oslo, får jeg både et sete å sitte på og sikkerhetsutstyr som jeg skal ha rundt meg for å være sikker på å få en trygg transport, mens skolebarn ikke skal ha den samme tryggheten når de skal til og fra skolen. Jeg må også si at det er ganske spesielt at det forrige storting i forbindelse med Nasjonal transportplan gikk inn for, sammen med Staten vegvesen, at man skulle ha en nullvisjon, altså null hardt skadde og drepte i trafikken. Da synes jeg det blir et stort paradoks at skoleelever skal kunne sendes til og fra uten at det er et krav om at de skal ha et sete å sitte på og sikkerhetsutstyr for å sikre dem mens de sitter i bussen. Representanten Freddy de Ruiter kunne ikke skjønne hvordan fylkespolitikerne kunne gamble med dette. Problemet til fylkespolitikerne er at man står overfor store økonomiske utfordringer, og dessverre er det slik at dette er ikke en pålagt oppgave i henhold til lovverket. Det er en anbefaling om at alle skal ha en sitteplass, men det er altså ikke noe pålegg fra dette organ. Det er det jeg hadde håpet at man skulle få. Så helt til slutt: Freddy de Ruiter sa at han ikke ville akseptere at hans datter måtte stå på skolebussen. Jeg er litt spent på hva han vil si til alle de foreldrene som hver eneste skoledag opplever at deres barn må stå på skolebussen, at de ikke får en ordentlig sitteplass og ikke har trafikksikre forhold.
Som jeg har sagt tidligere i et replikkordskifte, merker en statsråd seg bestandig det som sies både i flertalls- og mindretallsmerknader og forslag i Stortinget. Det gjelder selvfølgelig også i denne saken. Når det gjelder den innstillingen som representanten viser til, knyttet til et dokumentforslag i Stortinget i vår, har komitemerknaden to ledd. Det første leddet dreier seg om driftsutgifter til skoler for funksjonshemmede. Det har vi kvittert ut ved at det er videreført i det forslaget som nå ligger til behandling her i Stortinget. Det andre dreier seg om å gi en vurdering av skoler for funksjonshemmede og deres behov for statlig støtte til f.eks. utbygging. Departementet har i høringsnotatet som er sendt ut i forbindelse med friskolene, varslet at denne vurderingen vil bli lagt fram for Stortinget som egen sak våren 2007. Friskoleloven er nå på høring. Det betyr at vi har til punkt og prikke tilbakemeldt til Stortinget på disse punkt. Det siste punktet vil også komme tilbake til Stortinget for en mer omfattende behandling knyttet til friskoleloven.
Jeg fikk en utfordring fra representanten Hoksrud som jeg gjerne vil besvare. Men aller først har jeg enda en gang lyst til å presisere hva en enstemmig komite har gått inn for, slik at dette ikke bare blir en retorisk øvelse. Det står: «Komiteen ber på denne bakgrunn Regjeringen vurdere behovet for endringer og presiseringer i vegtrafikkloven med tilhørende forskrifter, eventuelt ny forskrift til opplæringsloven, for å sikre elevene en forsvarlig skoleskyss.» Det er det vi er enige om. Når det gjelder det at jeg ikke ville sende min datter på ni år stående på en skolebuss, og hva jeg vil si til foreldre i samme situasjon, vil jeg selvfølgelig si at de ikke bør akseptere det. Kanskje det ville være med på å presse eventuelle lokalpolitikere og andre til å sikre at man får en sikker og forsvarlig skoletransport.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 330]]
Stortinget skal da votere over de sakene som er behandlet i dag.
Utenriksministerens og forsvarsministerens redegjørelser i Stortingets møte i dag om Afghanistan – styrkebidrag – foreslås vedlagt protokollen – Det anses vedtatt.
I sak nr. 6 foreligger det ikke noe voteringstema.
Under debatten er det satt fram seks forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Anders Anundsen på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 3, fra Gunnar Gundersen på vegne av Høyreforslag nr. 4, fra Bjørg Tørresdal på vegne av Kristelig Folkepartiforslagene nr. 5 og 6, fra Odd Einar Dørum på vegne av Venstre. Det voteres først over forslag nr. 5, fra Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig fremme en plan for gradvis innføring av en ordning med et kompetanseår for lærere i grunnskole og videregående skole.»
Forslag nr. 6, fra Venstre, kommer presidenten tilbake til. Det voteres over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig fremme en plan for en begrenset prøveordning med 3-6 måneders kompetansetid for lærere, der endringer i skolen, ny pedagogikk og mer fagkunnskap står i fokus.» Venstre har varslet at de ønsker å støtte dette forslaget. Er det så?
Det stemmer.
Det voteres over forslag nr. 6, fra Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig igangsette en begrenset prøveordning med et kompetanseår i utvalgte kommuner i samarbeid med partene i arbeidslivet, finansiert som et spleiselag mellom stat og kommune.» Kristelig Folkeparti har varslet at de ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Det voteres så over forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet.
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av 2007 komme med sak om hvordan etter- og videreutdanning for lærere – gitt den nåværende situasjon – kan skape gjensidig forpliktelse og gi lærere den nødvendige systematikk for at slik utdanning skal være hensiktsmessig og relevant.» Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Egil Evensen på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstreforslagene nr. 2 og 3, fra Per Egil Evensen på vegne av Fremskrittspartiet og Venstreforslag nr. 4, fra Per Egil Evensen på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 5, fra Gunnar Gundersen på vegne av Høyre og Venstre Det voteres først over forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å overføre ansvaret for skoleskyss for grunnskoleelever til kommunene.»
Det voteres over forslag nr. 5, fra Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag som åpner for at kommuner, eller kommuner i samarbeid, kan overta ansvaret for skoleskyss av grunnskoleelever.» Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme for forslaget subsidiært.
Det voteres over forslagene nr. 2 og nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Venstre.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen bredt gjennomgå påførte skoleskysskostnader som følge av skolenedleggelser.»
Referatsak 36 foreslås sendt finanskomiteen. Lars Peder Brekk har her bedt om ordet.
Referatsak 36 er foreslått sendt finanskomiteen, men det er en sak som naturlig også tilligger næringskomiteen. Den bør enten behandles i begge komiteer eller i alle fall sendes næringskomiteen for uttalelse før innstilling avgis.
Presidentskapet har behandlet denne saken, og presidenten opprettholder det som Presidentskapet har foreslått, nemlig at saken skal behandles i finanskomiteen. Ønsker representanten Brekk at det voteres over dette?
Nei. Jeg er veldig uenig i forslaget, men jeg aksepterer det.
Presidenten synes det var lurt.[[Munterhet i salen]] Videre ble referert:
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.