Fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe foreligger søknad om sykepermisjon for representanten Ulf Erik Knudsen fra og med kveldsmøtet mandag 23. april og inntil videre. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknaden behandles straks og innvilges. Vararepresentanten, Brit Strandrud, innkalles for å møte i permisjonstiden.
Brit Strandrud er til stede og vil ta sete. Man fortsatte behandlingen av
Arbeiderpartiet mente at det var helt nødvendig med en gjennomgang av asyl- og innvandringspolitikken, og bad den sittende regjering om det i forbindelse med budsjettet for år 2000. Vi var enkelt sagt ikke gode nok på dette området. Det fungerte dårlig for de innvandrerne som kom hit og ble sittende altfor lenge i mottak. Det fungerte dårlig fordi svært mange av dem som var i mottak, ikke hadde anledning til å arbeide og være aktive. Det fungerte dårlig fordi kommunene ikke tok imot de som hadde fått oppholdstillatelse. Og til slutt og ikke minst: Det fungerte dårlig for det norske samfunnet fordi passivitet og sen integrering førte til at mange flere forble passive sosialhjelpsmottakere på livstid. De kunne dårlig norsk, og de fikk problemer med å bli integrert i det norske samfunnet. Arbeiderpartiets mål var og er at de nyankomne flyktningene raskest mulig skal klare seg selv, også økonomisk, slik at de kan delta aktivt i samfunnet på lik linje med folk flest ellers i landet. Og vi trenger dem. Vi trenger virkelig all den arbeidskraften vi kan få for tiden, og her har vi et stort potensial. Noe av det Stortinget bad om, er allerede gjennomført, bl.a. kompensasjon til kommunene, som ble økt vesentlig under budsjettbehandlingen i fjor høst. Nye rutiner som sikrer en hurtigere behandling av visse typer asylsaker, er gjennomført. Og det er blitt mye lettere å få arbeide mens søknaden behandles. Alt dette er bra. Men det er ikke nok. Arbeiderpartiet mener at den viktigste utfordringen vi har i dag, er tempoet i behandlingen av asylsakene. Og det har jeg tiltro til at statsråden klarer å gjøre noe med. At vi ikke har lyktes spesielt godt med innvandringspolitikken, kan vi se av ledighetstallene blant disse gruppene. Ledigheten blant innvandrere er i dag nesten tre ganger så høy som i resten av befolkningen. Og selv om ledigheten i Norge går nedover, går ledigheten blant innvandrerne opp, bl.a. i Østfold. En flyktningkonsulent i en større kommune sa til meg for noen uker siden at nye flyktninger er svært ivrige i begynnelsen. Derfor er det så dumt at nye flyktninger kommer om sommeren, for da skjer det ingenting. Da stopper all integrasjon opp på grunn av at lærerne har ferie. Utfordringene er ifølge ham følgende: De som kommer, kan for lite yrkesnorsk. Det lærer de best når de er i jobb. Vi har et for passiviserende støttesystem. Det tar fortsatt for lang tid å få godkjent kompetanse. Mange mangler dokumentasjon på realkompetanse. Integreringsprosessen er for sen. Det er for mange fordommer blant arbeidsgiverne, og byråkratiet jobber for tregt. Regjeringen tar tak i de fleste av disse punktene i meldingen, og komiteen følger opp i innstillingen. Vi trenger all den arbeidskraften vi kan få for tiden, også ufaglært arbeidskraft. Noen mottak er veldig flinke til å få folk i arbeid, men det er forskjeller. Alle mottakene må bli like flinke til å legge til rette for at de som bor der, kan lære seg norsk og samfunnskunnskap samtidig som de kan jobbe. Det er ingen grunn til at de ikke skal være aktive hele dagen – ikke bare et par timer med norskundervisning. Det er hyggelig å høre at Aetats vikarutleie allerede etter ganske kort tid melder om at utleie blant fremmedspråklige er på 15 pst., og at de opplever dette som en god ressurs. Og det gir varige virkninger. Mange får fast ansettelse. Det er noe med det å få vise hva man duger til. Spesielt er dette viktig når man mangler papirer. Derfor er det også etter hvert mange lyspunkter når det gjelder integrering av flyktninger og innvandrere. De blir selvhjulpne og kan leve av sin egen inntekt og betale sin skatt på linje med de øvrige innbyggerne. Det er det de fleste partiene på Stortinget ønsker, og det er det Fremskrittspartiet er så redd for skal skje. Helt til slutt vil jeg si at det er ikke slik som Carl I. Hagen sier, at det er få av dem som er i mottak, som arbeider. På Mysen mottak, som jeg kjenner til, er det 70 av 170 som arbeider i bedrifter rundt omkring i fylket. Resten er på opplæring, og barna går på skole. Men med Fremskrittspartiets modell, der mange skal bures inne, skjønner jeg at det også blir behov for egne verksteder på mottakene.
Totalbildet av norsk asyl- og flyktningpolitikk bærer i dag preg av kaos og manglende kontroll og styring, fra forvaltning og til regjering. UDI har mistet grepet. Saksbehandlingstiden er blitt for lang, og flere av landets 435 kommuner har ikke lenger kapasitet til å bosette det store antall asylsøkere og kvoteflyktninger som får innvilget opphold i Norge. Et for lite antall flyktninger og innvandrere kommer i produktivt arbeid i Norge. Språkopplæringen fungerer for dårlig. Tilbakesending av dem som har fått avslag på sine asylsøknader, er lite effektiv, og utgiftene i forbindelse med norsk asyl- og flyktningpolitikk er blitt svært høye etter hvert. Alt dette og mer til har Fremskrittspartiet advart mot i en årrekke uten å bli hørt av de andre partiene på Stortinget i det hele tatt. En hovedårsak til de problemene vi ser i dag, er ganske enkelt at det har ankommet og fortsatt kommer et for høyt antall asylsøkere og flyktninger til Norge, kombinert med at hver tredje asylsøker får opphold på humanitært grunnlag, og at det føres en svært liberal familiegjenforeningspolitikk i landet. Fremskrittspartiet vil derfor med god grunn stramme inn asylpolitikken vesentlig, slik at det kommer færre asylsøkere til Norge. Dermed oppnås en kortere behandlingstid. Vi oppnår bedre bosettingsmuligheter i kommunene når antallet blir redusert, og dermed vil vi også bedre lykkes i å gjøre et bedre integreringsarbeid. Fremskrittspartiet vil således sette et tak på 1 000 personer pr. år samlet for flyktninger og personer som får opphold på humanitært grunnlag. Fremskrittspartiet vil også begrense ankemulighetene ved asylavslag og klart grunnløse asylsøknader. Vi mener også at man bør plassere asylsøkere med uakseptabel atferd i lukkede mottak og også avslå asylsøknader til søkere som begår kriminalitet i Norge mens de venter på å få sine søknader behandlet. Fremskrittspartiet vil også innføre obligatorisk DNA-testing i familiegjenforeningssaker samt lære innvandrere kun norsk i skolene fremfor å bruke tid på morsmålet deres. Det er ikke rart at det er manglende norskkunnskaper hos en del innvandrere i Norge når de lærer urdu og swahili istedenfor norsk. Vi vil dessuten opprette et statens flyktningverk som skal ha det samlede ansvar for hele dette området, og Fremskrittspartiet foreslår også å styrke integreringstilskuddsordningen til kommunene. Når flertallet heller ikke denne gang vil lytte til noe av det Fremskrittspartiet foreslår, er det sterkt beklagelig. Vi ser jo hvor galt det har gått med den mislykkede politikken de andre partiene selv har stått for i en årrekke. Denne mangel på vilje til å lytte til Fremskrittspartiet vil bare resultere i at den debatten som vi har her i dag, om problemene med norsk asyl- og flyktningpolitikk, vil gi grunnlaget for repetisjonsøvelser for Stortinget i uoversiktlig tid fremover.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil tre minutter.
Det foreligger åtte forslag fra representanten Vidar Kleppe og meg selv som vi ber om separat votering over. Det er forslag som samsvarer med de utfordringer som Norge står overfor i fremtiden, men det er også initiativ som visker ut forskjeller mellom den særegne asylpolitikken i Norge kontra andre Schengen-land. De forskjeller som det politiske flertallet ønsker til dels å videreføre og forsterke, vil i sterkere grad enn før påvirke tilstrømningen av asylsøkere hit til landet. Videre innstramninger i Europa vil eksempelvis føre til økt press på Norge, så asylpolitikken blir mer enn noen gang avgjørende for pågangen av asylsøkere til Norge. Derfor er det høyst påkrevd at landets ansvarlige politikere fører en mer edruelig politikk som mer vektlegger intensjonen i den nye Dublinkonvensjonen. Avtalen skal redusere strømmen av asylsøkere som reiser illegalt rundt i Europa. Det vil være en ufornuftig politikk å videreføre den snillistiske og naive linjen som de norske myndigheter har lagt seg på i altfor lang tid, med å gi flere tusen opphold på såkalt humanitært grunnlag. Et viktig poeng ved avtalen er at den kun gir en mulighet for personer til å søke asyl og ikke muligheter for å søke opphold i andre land som er inkludert i avtalen. I henhold til Dublinkonvensjonen har det landet asylsøkerne først kom til, ansvar for å behandle asylsøknadene. Ergo påhviler det Norge å ha en forsvarlig og ryddig ordning for behandling og å avvise grunnløse forsøk på å få asyl. Jeg er sikker på at det politiske flertallet ikke oppfatter det ansvaret som ligger i en slik avtale, og hvilke negative konsekvenser den lite rigorøse flyktning- og asylpolitikk som føres i dette landet, gir for et lite land som Norge. Hvis Norge fører en lite oppdatert og gammelmodig asylpolitikk i forhold til Europa, vil resultatet bli, som erfaringene viser, at asylsøkere ofte søker seg til det landet hvor det er størst mulighet for å få innvilget asyl, eller dit hvor økonomiske og sosiale støtteordninger er best. Sånn sett har konvensjonen gjort det enda viktigere å treffe riktig på første forsøk. Det må ikke være slik i norsk asylpolitikk at asylsøkere opplever det slik at det er enklere å få oppholdstillatelse her i landet, og at det er vesentlig lettere å få andre rettigheter som i særdeleshet Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og også Arbeiderpartiet strør om seg med, f.eks. ordningen med familiegjenforeninger eller kvinners særlige behov, som det heter fra statsråden. Det er viktig at alle som søker asyl, må bli registrert med fingeravtrykk, slik at man eventuelt kan avsløre asylsøkere som opererer med ulik identitet. Det er riktig at asylanter får automatisk avslag i Norge når et annet land har avvist søknader, eller at man får avslag når et annet land har ens søknad til behandling. Ellers henviser jeg til og tar opp de forslagene som jeg har referert til, og vil at de blir tatt opp til separat votering.
Jørn L. Stang har tatt opp de forslag han har referert til.
Jeg vil forsøke å bruke litt mer tid på saken om enslige mindreårige asylsøkere. Jeg er veldig forundret over ordbruken i saken, og som statsråden gjentok i stad, nemlig at bruk av barnevern i slike saker er å klientifisere barn. Jeg mener at dette er et feilaktig syn på hva barnevernet er. Når statsråden i tillegg til det sier at man kan bruke fosterhjem i stedet, forbauser det meg litt at en person som har vært barne- og familieminister, ikke vet at fosterhjem er en ordning som administreres under barnevernet. Dette dreier seg altså ikke om klientifisering. Det dreier seg om at disse barnas behov skal vurderes og dekkes på lik linje med behovene til norske barn som er uten foreldre eller foresatte, altså norske barn som er i nøyaktig samme situasjon. Disse barna skal behandles likt. Det skal ikke foregå en diskriminering overfor dem. Jeg har et behov for at statsråden klargjør sitt syn på barnevernet og på hvorfor de er så imot en slik likestilling. Intensjonen med hele forslaget er jo at tilbudet til de enslige mindreårige skal bli bedre og bli så godt at de faktisk greier seg bedre når de kommer ut på egenhånd. Det er det som er hele hensikten. Barnevernet har et helt sett av tiltak de kan bruke overfor norske barn, og de kan selvsagt også brukes overfor enslige mindreårige asylsøkere. Man skal få etter behov. Det er prinsippet. Men det skal være en kvalitetsmessig lik vurdering, enten barnet er norsk eller utenlandsk. Det er prinsippet. Det forundrer meg at Regjeringen ikke er med på det. Det som også er forunderlig, er som sagt Regjeringens omtale av barnevernet og av dem som trenger hjelp derfra av en eller annen grunn. At dette skal være bare folk med problemer, og at det er å klientifisere folk, reagerer iallfall SV veldig sterkt på, og mener at hvis vi har et barnevern som stempler folk på den måten, må vi jo raskt og med én gang se til å forandre det barnevernet, for slik kan det ikke være. Barnevernet skal være til hjelp, både for foreldre og for barn. Så til SVs syn på økt bruk av fosterhjem. Det er jo nettopp en ordning innunder barnevernet. Det går på at vi mener at det er en god ordning, og at vi er sterkt uenig i den direkteplasseringsordningen som noen barn nå opplever, uten vedtak av barnevernet, og at det skjer til familier der oppfølgingen er svak i forhold til det som er behovet. Det er dokumentert i statsrådens svar til komiteen på spørsmål om dette at denne oppfølgingen er annerledes, og at den ikke kvalitetssikrer disse tilbudene godt nok. Derfor er vi opptatt av tilbud med kvalitet.
Det er gledelig at vi får ta en diskusjon når det gjelder norsk innvandrings- og flyktningpolitikk, men jeg må innrømme med en gang at jeg ikke synes diskusjonen og debatten har kommet noe særlig videre på disse områdene. Det er kjente problemstillinger vi diskuterer, som flertallet i stortingssalen gjennom mange perioder og ulike regjeringer overhodet ikke har tatt fatt i og ikke har gjort noe med. De burde ha lyttet og hørt på hva det norske folket sier. De burde også spilt på lag med Kommune-Norge, som har kjempeproblemer med dem som kommer til kommunene, som blir utplassert. Jeg tror aldri vi kommer til å lykkes hvis vi ikke tar kommunene på alvor i langt større grad enn det som statsråden har lagt opp til gjennom sine forslag og sine innspill når det gjelder disse viktige sakene. Hovedproblemet med norsk innvandrings-, flyktning- og asylpolitikk – det sier alle, og det er tverrpolitisk – er at vi har altfor lang saksbehandlingstid. Men hvorfor blir det ikke gjort noe med saksbehandlingstiden? En omorganiserer, en flytter ansvaret fra politiet til nemnder, til andre som skal ta seg av dette, som ikke har den nødvendige kompetansen oppbygd i sin organisasjon. Og restansene blir lengre og lidelsene blir større for dem som kommer inn, fordi de ikke får avklart sin status og sin situasjon. Derfor synes jeg det hadde vært på sin plass, slik jeg og representanten Stang har foreslått, at vi nå hadde lyttet og hørt på Kommune-Norge og det norske folk og tatt en rådgivende folkeavstemning om norsk asyl- og flyktningpolitikk. La folket få si hva de mener. Nå står vi overfor et stortingsvalg til høsten. Da kunne en enkelt og greit kombinert dette. Men problemet er også, når vi ser bort fra saksbehandlingstiden: Hvilke personer er det som kommer til landet vårt, og hvilken behandling får de? Når stortingsflertallet ikke engang er villig til automatisk å utvise kriminelle utlendinger som har fått en dom i Norge på mer enn tre måneder, er det ikke rart at folk er overrasket. Det er heller ikke rart folk er overrasket når Regjeringen ikke engang vil ha tvungne hiv-tester for å finne ut om de personene som kommer til Norge, har en dødelig smitte med seg eller ei. I forrige uke kunne vi lese de siste statistikkene og tallene som viste at antall hiv-smittede i år 2000 har økt drastisk. Mange av dem som har kommet til landet, har disse sykdommene med seg. For å ta et bilde som kanskje enkelte vil synes er litt støtende, kan vi se hva som har skjedd ellers i Europa. Når det er snakk om munn- og klovsyke og andre ting, er det store ting på gang fra alle regjeringer. Men når det gjelder en dødelig smitte som hiv og aids, blir det gjort altfor lite fra denne regjeringen, selv om statsministeren internasjonalt vil gjøre noe med vaksinering. Og det er for så vidt bra nok. Ellers synes jeg at den debatten som går i dag, vitner om at det er en masse som er ugjort når det gjelder å få en skikkelig innvandrings- og asylpolitikk som er basert på at vi skal ha en hjelpende hånd overfor de som oppfyller kravene, men vi skal avvise de som snylter og som lyger på seg falsk identitet for å komme til landet vårt.
Eg føler behov for ei avklaring frå statsråden si side på tre punkt, for det fyrste når det gjeld karakteristikken av barn som får hjelp av barnevernet. Ho vil ikkje at mottak for einslege mindreårige asylsøkjarar skal få status som barnevernsinstitusjonar, fordi ungane då blir stempla som problembarn og gjorde til klientar. Eg finn grunn til å minna om at vår intensjon, det som ligg bak dette forslaget, faktisk er det motsette. Det er å sikra same tryggleik, stabilitet og nettverk for einslege mindreårige asylsøkjarar som barnevernet i dag skal stilla opp med overfor barn i Noreg utan foreldre. I dag er gjennomsnittleg opphaldstid i mottak for ein einsleg mindreårig åtte månader – og altså lengre enn seks og ein halv månad, som det er for asylsøkjarar elles – ei tid med vekslande personell og vekslande opplegg, utan den kontinuitet og oppfølging som er nødvendig, og med større fare for stempelet som problembarn og klient i ein seinare fase. Vår intensjon med å styrkja bruken av fosterheim er nettopp å skapa stabilitet og tryggleik. Punkt to gjeld dei urovekkjande meldingane som no kjem når det gjeld den praksisen Utlendingsnemnda – i utgangspunktet lansert som ein folkejury – har. Her er sterke reaksjonar i dagens avis, både i VG frå professor Arnulf Kolstad og i Dagbladet frå leiaren av Advokatforeningens lovutval for asyl- og utlendingsrett. Er statsråden fornøgd? Viss ikkje, kva gjer ho? Det handlar om tilbakevendingspraksisen når eit kollektivt, mellombels vern tek slutt. Dei som då skal reisa tilbake, har den same retten til å søkja asyl som andre. Her kjem også urovekkjande meldingar i forhold til dei vurderingane som blei gjorde når det gjeld sjuke barn og minoritetar. Ser statsråden nærmare på og i alle fall her gir moglegheit for at tilbakestønaden blir ståande ved lag i ein ankeperiode, slik at den enkelte har reell rett til å få sin anke vurdert før utreise, og ser ho på den urovekkjande praksisen som blir meld?
Jeg har lyst til å komme med noen korte kommentarer til et par ting i innstillingen som jeg ikke fikk tid til å nevne i mitt hovedinnlegg tidligere. Det gjelder først og fremst spørsmålet om hvordan man etablerer kvalifikasjonsavdekning, eller avdekning av såkalt realkompetanse blant asylsøkere og flyktninger. Det andre gjelder et tilsvarende tema, nemlig behandlingen av godkjenningen av deres tidligere utdanning. Dette var et av de viktige temaene da man for fire år siden behandlet en integreringsmelding her i Stortinget, og nettopp de to tingene hadde høy prioritet. Men det viser seg at det etter hvert faktisk har skjedd rimelig lite i forhold til de målsettinger et enstemmig storting på det tidspunktet hadde. Vi ser dette som et problem ikke bare i forhold til flyktninger og asylsøkere, men også i forhold til arbeidsinnvandring, hvor vi har høyt kvalifiserte sykepleiere i dette landet gående som assistenter rundt omkring fordi systemet er for stort og for vanskelig til å få godkjent deres utdanning og deres kompetanse. Og ikke minst når det gjelder dette særskilte kurset som egentlig dreier seg om norsk byråkrati, for at de skal være innenfor norske regler og norsk saksbehandling, tilbys det så sjelden og på slike tidspunkt at det av og til kan være vanskelig å delta. Det er et ganske klart uttalt ønske fra komiteen at begge disse forholdene ivaretas, også spørsmålet om man spesielt innenfor yrkesfag burde organisere noe, mer et nasjonalt nettverk eller noen nasjonale sentre som var utpekt, når det gjelder avdekking av realkompetanse, for at fylkeskommuner som ikke har godt nok utbygd tilbud, eller bedrifter kan bruke det overfor flyktninger og asylsøkere for å få avdekket realkompetansen. Når det gjelder begge disse forholdene, har Stortinget bedt om at man kommer tilbake med en status for arbeidet i forbindelse med budsjettet til høsten, budsjettet for år 2002. Dette er sannsynligvis noe av det mest vesentlige for å få en mer fungerende integrering. Det er nemlig ganske mange historier om hva folk oppfatter av en persons utdanning når personen kan ganske dårlig norsk. Og da hadde det kanskje vært en god idé å prøve dem foran maskiner og utstyr, slik at man faktisk kunne vise i praksis at det ikke var ordforrådsmangelen som gjorde at det var vanskelig å få det til. Så har jeg en kommentar til flere av de innleggene som er kommet fra nåværende og tidligere fremskrittspartimedlemmer i debatten. Jeg håper at de på enkelte områder skal få lov å holde de innleggene sine igjen og igjen her i Stortinget, og at flertallet ikke kommer til å gå inn på den veien. Det er selvfølgelig slik at har man ingen flyktninger, trenger man heller ingen integreringspolitikk. Men jeg synes det er skremmende å tenke på det perspektivet at hvis den politikken som man her står for, hadde blitt praktisert i 1940, ville en jøde som hadde deltatt i en ulovlig demonstrasjon foran den tyske ambassaden, blitt deportert tilbake til Tyskland og gasskamrene. Det bør man ha som perspektiv på at det kanskje er andre slike situasjoner som i historiens dom vil virke like sterkt.
Jeg la merke til hva siste taler sa, at det er noen i norsk politikk som blir stående ganske alene i asylpolitikken. Det har ikke jeg noen tro på. Jeg bare konstaterer at vi har fått en avtale som heter Dublinkonvensjonen, som gjelder fra 1. april. Der står det ganske så klare retningslinjer som også Det norske storting bør følge etter hvert, også representanten Solberg. Jeg tror at hun kanskje vil forandre mening etter hvert som tiden går. Asylsøknader fra kriminelle og fra land UDI mener det ikke er grunn til å flykte fra, må bli avgjort raskest mulig med utvisning uten å vente på svar fra andre land. Dette er ikke noe oppsiktsvekkende, det står også i Dublinkonvensjonen. Det må slås fast at det ikke bør åpnes for full bevegelsesfrihet for asylsøkere, men at man følger konvensjonen, der det kun er statsborgere av medlemslandene som fritt kan bevege seg rundt i de gjeldene europeiske land. Man må ha som utgangspunkt at en fornyet satsing på asylpolitikk ikke må innebære at man blir så global at man ikke befinner seg noe sted, eller at man ikke har noen tilhørighet og røtter noe sted i verden. Det er den politikken jeg har følelsen av i denne sal at flertallet fører. Jeg synes også at man blander kortene her. Man drar behovet for arbeidskraft inn i debatten om asyl- og flyktningpolitikk. Det er med på å ødelegge hele debatten etter min mening. Man kan ikke blande sammen det å søke asyl og den arbeidskraften dette landet eventuelt trenger å få fra utlandet. Så jeg vil gjerne stille statsråden et spørsmål: Har Regjeringen tatt tilstrekkelig hensyn til Dublinkonvensjonen som vi har sluttet oss til, og som gjelder fra 1. april, og i hvilken grad er den ivaretatt i det dokumentet vi nå har fått fremlagt på bordet? Jeg vil bare kort sitere noen av de forslagene vi fremmer. Vi vil gi politiet mulighet for å kunne avvise åpenlyst grunnløse asylsøkere ved de norske grensene. Vi ønsker at kriminelle utenlandske statsborgere automatisk utvises fra kongeriket, for bestandig. Vi ønsker å avvikle ordningen med morsmålsundervisning. Vi ønsker at det utarbeides et forslag om at bosettingstillatelse først gis etter ti års opphold i Norge. Vi ønsker også å avvikle den nye utlendingsnemnda, som i utgangspunktet iallfall koster 30 mill. kr i året, og som faktisk er med på å hindre at vi får en smidig saksbehandling. Mange av de politiske avgjørelser som foretas her i salen nå, vil føre til at saksbehandlingen i UDI faktisk heller blir forverret enn forbedret.
Jeg føler først behov for å si at det innlegget jeg her hørte fra representanten Kleppe, representerer et menneskesyn som jeg tar meget sterkt avstand fra. Så har jeg lyst til å svare på de spørsmålene jeg fikk fra representantene Andersen og Kleppa, om hvorfor vi mener mottak for enslige mindreårige ikke skal få status som barnevernsinstitusjoner. Det er ikke fordi det ikke finnes unger blant enslige mindreårige som har behov for hjelp fra barnevernet. De skal selvfølgelig få hjelp dersom de har behov for det. Men vi mener det er bedre å bruke de eksisterende barnevernsinstitusjonene eller fosterhjem, hvis det er det som er den beste løsningen, i stedet for å gjøre om mottakene til barnevernsinstitusjoner. Det er rett og slett fordi vi ikke snakker om en ensartet gruppe barn og unge her, men vi snakker om barn og unge med ulike behov for hjelp og støtte. Da mener vi at det må være det som er avgjørende for hvilke tilbud vi gir dem. Derfor mener vi det ikke er riktig å si at barnevernsinstitusjoner skal være mottakene for de enslige mindreårige. Dessuten er det slik, som også Stortinget slutter seg til, at vi må sørge for at tida i mottak blir kortest mulig. Nå ligger det an til at det blir flertall for mange konkrete ting for å bedre situasjonen for enslige mindreårige, gjennom en styrket vergeordning, bedre bemanning og bedre tilsyn. Og vi har også nylig opprettet en egen avdeling i Florø for de aller yngste enslige mindreårige, som vi også har forhåpninger til kan bli noe mer. Men jeg er litt overrasket over representantene Andersen og Kleppa, som representerer SV og Senterpartiet, når de på den ene siden sier at de er så bekymret for at unger sitter lenge på mottak – det er en bekymring Regjeringen i høyeste grad deler – men når de samme partiene faktisk har muligheten til å gjøre noe med det, ved å støtte en bosettingsmodell som vil gjøre at vi greier å få ungene ut i kommunene på en langt raskere måte, så sier de nei. For det er bare Kristelig Folkeparti her i salen, slik jeg forstår det, som legger opp til å støtte den bosettingsmodellen som Kommunenes Sentralforbund også har sluttet seg til. I forhold til det som ble tatt opp av representanten Kleppa omkring Utlendingsnemnda, synes jeg det er for tidlig å felle en dom over det i dag. Jeg føler bare behov for å presisere at når det gjelder saker hvor det ikke er vesentlig tvil, kan de behandles av nemndleder og sekretariatet. Derfor er det, slik jeg ser det, naturlig at omgjøringsprosenten i slike saker er lavere enn for saker som behandles i nemnd. Men det er også slik at i saker der det er tvil eller uenighet om de faktiske forholdene rundt det søkeren har forklart, skal søkeren innkalles for å gjøre rede for sin sak. Jeg tror vi er nødt til å gi nemnda litt mer tid, for det handler også om hvilke saker den så langt har behandlet, i forhold til hvor ofte det har vært behov for å innkalle hele nemnder eller ei.
At statsråden tar avstand fra mitt menneskesyn uten at hun kjenner meg og vet hva jeg står for, at hun baserer seg på ønsketenkning, får være hennes problem. Jeg står for mitt menneskesyn, og jeg har et rettferdighetsmenneskesyn. Jeg har respekt for menneskeverdet. Men i motsetning til statsråden vil jeg ikke premiere folk som er kriminelle, folk som oppgir falsk identitet, og folk som driver med menneskesmugling. De vil jeg ikke gi opphold i Norge. Jeg vil heller ikke legge norsk statsborgerskap ut på billigsalg, slik flertallet i denne stortingssalen gjør, ved at folk som har begått alvorlige kriminelle handlinger, allikevel skal få lov til å få norsk statsborgerskap når de har nok botid i Norge. Jeg mener at et minimumskrav må være at de har bodd her i ti år, og at de ikke har begått kriminelle handlinger, for at det skal komme «på frågan», som svenskene sier, å få innvilget norsk statsborgerskap. Og det er en politisk uenighet som må være tillatt i et demokrati. Det er mange ute i det norske samfunnet som deler mine synspunkter på dette, langt inn i statsrådens eget parti. Men statsråden som sitter i posisjon, og som er ansvarlig for denne politikken og gjennomføringen av de forslagene som blir fremmet, har altså et annet syn, og når hun ikke har argumenter å komme med, kommer hun med slike beskrivelser av meg – og det sier jo mer om statsråden enn om meg. Når det gjelder den problematikken vi også ser internasjonalt, der vi i Norge ikke stiller de samme kravene bl.a. når det gjelder tvungen hivtest av folk som kommer til landet, synes jeg det er alarmerende. Det dreier seg om en av de største epidemiene som er på verdensbasis. Jeg vet ikke om det er korrekt, men når ifølge media én av fem f.eks. i Sør-Afrika er hiv- eller aidssmittet, så er det ganske alvorlig. Og når vi ser de problemene vi har internasjonalt med dette, så må det jo gå an fra Stortingets talerstol og i sammenhenger der vi diskuterer disse utfordringene, å påpeke at her er det masse som er ugjort, og her må vi ta våre forholdsregler i det landet som vi skal tjene som folkevalgte. Så representanten Kleppe har god samvittighet, og han har et veldig godt menneskesyn.
Karin Andersen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Først vil jeg for andre gang avkrefte at SV er imot den nye bosettingsordningen. Det går kanskje an å lese merknadene sånn, men det er uriktig. Vi støtter den nye bosettingsordningen, men vi har noen tillegg som vi mener er bedre. Så vil jeg spørre statsråden igjen om det er slik at norske barn som er uten foreldre, og som plasseres i institusjon i Norge, plasseres i institusjoner som ikke er godkjent som barnevernsinstitusjoner, slik som vi gjør med utenlandske barn som kommer hit. Jeg mener at svaret på det er nei. Det er denne forskjellsbehandlingen SV er opptatt av å få vekk. Dette dreier seg om at man skal vurdere disse barnas behov på lik linje med norske barns. Det er hele prinsippet. Jeg skjønner at det er litt vanskelig å kommunisere dette, men jeg gjentar det igjen: Det må stilles krav til at plassering og bosetting skal skje etter vedtak i barnevernsloven, og det skal stilles de samme krav til slik plassering som når det gjelder norske barn. Dette er prinsippene i SVs og sentrums politikk, og jeg er forundret over at Regjeringa ikke er enig i dette.
Magnhild Meltveit Kleppa har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
For ordens skuld: Det gjekk fram av innlegget mitt og det går fram av Senterpartiet sine merknader i denne innstillinga at vi er positive til det initiativet som vart teke av KS og departementet om ei ny busetjingsordning. Vi er undrande til dette nasjonale utvalet som skal føreta ei dirigering her – ei fylkesvis fordeling. Det har vi òg uttrykt i merknadene. Eg skal tilgi at statsråden ikkje fekk med seg det eg sa om dette. Så må eg òg innrømma at eg òg heller ikkje var merksam nok her på slutten, og eg finn difor grunn til å gjenta mitt siste spørsmål for å få ei eventuell stadfesting av om statsråden ser behov for å vera noko romslegare i forhold til dei punkta eg peika på når det gjeld tilbakevending, og den vanskelege praksisen som no er etablert i forhold til Kosovo.
Når det gjelder tilbakevendingen til Kosovo, følger Regjeringa anbefalingen fra UNHCR. Det gjør vi også i forhold til den situasjonen vi har nå. Vi har ikke tenkt å legge opp til en annen eller ny politikk, verken når det gjelder tilbakevendingsstøtten eller i forhold til anke. Og da er det slik representanten helt sikkert er kjent med, at hvis en har rett til tilbakevendingsstøtte og ønsker å ha med seg de pengene, så må man dra ut senest en måned etter avslag i UDI. Alle har rett til å klage. Men skal en ha rett til å beholde pengene, må en som kjent dra til Kosovo. Regjeringa har ikke til hensikt å endre den politikken, og jeg håper at tilbakevendinga skjer på en så smidig og ordentlig måte som overhodet mulig. Og svaret er, som det har vært forutsatt også fra Bondevik-regjeringens side, fra dag én at flertallet av dem vi her snakker om, må påregne å reise hjem. Og da tror jeg det er i alles interesse at det skjer så hurtig som mulig og på en skikkelig måte. Og så tar vi høyde for dem som FNs høykommisær sier vi ikke bør tilbakesende, og når det gjelder de områdene vi bør være varsomme med.
Jørn L. Stang har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Jeg skal være forholdsvis kort. Jeg prøvde i utgangspunktet å stille et forholdsvis enkelt spørsmål. Norge har jo sluttet seg til Dublinkonvensjonen. Mitt spørsmål er da: I hvilken grad er Dublinkonvensjonen ivaretatt i den saken som vi nå diskuterer? Det har jeg ikke fått noe svar på. Vi vet at det er en restriktiv asylpolitikk vi har sluttet oss til. I hvor stor grad har Regjeringen ivaretatt akkurat det?
Det var litt mange spørsmål å svare på i løpet av tre minutter. Men det representanten Stang tar opp, har jeg svart på i Stortinget også tidligere. Det er slik at Dublinkonvensjonen, på samme måte som Schengensamarbeidet, på ingen måte hindrer Norge i å føre den asyl- og flyktningpolitikken som vi mener er riktig, og den politikken som storting og regjering fastlegger. Jeg vil understreke at Regjeringa legger stor vekt på at vi bør ha både et nært og forpliktende internasjonalt samarbeid om spørsmål som gjelder asyl- og flyktningpolitikken, også med våre europeiske samarbeidspartnere. Men det er altså ingenting i Dublinkonvensjonen som gjør at vi ikke kan føre den asyl- og flyktningpolitikken som Norge mener er riktig.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 2665]]
: Noen få kommentarer til denne saken: Siden den nye plan- og bygningsloven ble vedtatt i 1995, har vi mange ganger hatt den til diskusjon. Bakgrunnen har vært justeringer foreslått fra de forskjellige regjeringer, og også at enkelte partier har fremmet konkrete forslag til endringer. Noen justeringer har da også skjedd, men den helhetlige evalueringa av loven vil komme senere. Det er da vi får den helhetlige gjennomgangen av erfaringene med lovens endringer samt en vurdering av om det er forskriftene eller loven som eventuelt må justeres noe mer. Som en ser av innstillinga, er de forslagene som er tatt opp i Dokument nr. 8:59, mye i samsvar med de synspunktene Regjeringa har arbeidet etter. Men ikke på alle punkter. Det gjelder særlig forslaget om økt bruk av melding når det gjelder tiltak som har en grunnflate på under 300 m2. Økt bruk av meldinger er den riktige veien å gå, slik også statsråden signaliserer i sitt brev til komiteen. Men flertallet i komiteen synes det er å gå vel langt å si at nesten all bygging av eneboliger skal gjøres med bakgrunn i en melding. Bakgrunnen for det er at det vil kunne gå på bekostning av relevante og rimelige hensyn som naboer og andre berørte parter bør kunne kreve ivaretatt. Det er også ulike synspunkter i komiteen på å pålegge kommunene å innføre elektronisk byggesaksbehandling. Etter flertallets mening må kommunene selv bestemme det. Fordelene ved elektronisk byggesaksbehandling tror vi kommunene selv vil være i stand til å vurdere. Vi må heller ha synspunkter på hvor lang tid det er normalt at en kommune bruker på å behandle en byggesak. Flertallet viser her til brevet fra statsråden, der hun klart sier at tiden nå er moden for å vurdere tidsfrister i saksbehandlinga, utover den fireukersregelen som ble vedtatt i 1995, og som gjelder enkle saker. Likeledes mener flertallet at det bør vurderes om en skal vurdere nedsettelse eller bortfall av byggesaksgebyr hvis kommunen ikke overholder tidsfristen. Når det gjelder forslaget om forenklinger i Godkjenningskatalogen, viser vi til at denne katalogen nå er utgitt i sin tredje utgave, at det ved siste revisjon ble fjernet ca. 30 pst. av kodene, og at det ble innført egne koder for totalentrepriser. Statens bygningstekniske etat arbeider nå med ny utgivelse. I og med at så mange av disse forslagene er i tråd med det Regjeringa fortløpende arbeider med, viser jeg til at Dokument nr. 8:59 foreslås vedlagt protokollen.
I 1995 gjorde Stortinget ei relativt beskjeden og i alle fall ikkje svært omdiskutert endring i plan- og bygningslova. Det førte til nye forskrifter, som har fordyra vanlege einebustader med fleire titusen kroner. Forskrifter, forklaring til forskriftene og forklaring til forklaringa fører med seg ein uoversiktleg kvardag for ein stakkars byggmeister. Kristeleg Folkeparti er oppteke av at dette regelverket må forenklast. Noko er gjort – ganske mykje er gjort – men meir står igjen. Ein må ta skikkeleg affære, for det er så vanskeleg i samfunnet vårt å snu eit byråkratisk system. Eg er glad for at Regjeringa tar problemstillinga på alvor og imøtekjem mesteparten av forslaga i Dokument nr. 8:59. Det er nødvendig for at ikkje dei mange enkeltmannsføretaka innanfor byggjebransjen skal drukna i papir og byråkrati – bokstaveleg tala gå under. Rapportane er mange om at slike småfirma har gjeve opp, og det er synd. Nokre får jobb hos dei store firmaa, men det inneber at konkurransen vert mindre. Dette er eigentleg prototypen på lover som gjer behovet for eit enklare Noreg påtrengjande. Eg har personleg fylt ut papir for ein dyktig tømrar, fordi evna hans faktisk går på å byggja hus. Og det kan ikkje eg. Men eg kan fylla ut papir og skjema. Det er temmeleg sikkert at desse papira ikkje auka korkje tryggleiken eller kvaliteten. Den var der nemleg allereie, på førehand. Men papirmølla tar knekken på tømrarvenen min. I tillegg til bedriftene sine problem har kommunane problem med sakshandsamingstida, noko som igjen forseinkar og fordyrar. Det er påkravd å forenkla plan- og bygningslova monaleg. Eg oppmodar Regjeringa og statsråden til å halda fram med forenklingsarbeidet som regjeringa Bondevik starta, men som absolutt treng eit framhald.
Som nevnt kom endringene i plan- og bygningsloven i 1995, og intensjonene ved endringa var å forbedre kvaliteten på norske bygg og å fjerne useriøse aktører fra bransjen. Implementering av omlegginga startet i 1997. Det ble tidlig klart at omlegginga medførte store problemer for utbyggere, byggebransjen og for den kommunale byggesaksbehandlinga – dette til tross for at de økonomiske og administrative konsekvensene var antatt å være stort sett fraværende da proposisjonen ble fremmet. Godkjenningsordninga av entreprenører og håndverkere innen byggfagene ble et problem. Derfor fremmet Høyre forslag i Stortinget våren 1998 om å foreta en gradvis og lempelig innføring av godkjenningskravene slik at byggeaktiviteten ikke stoppet opp. Stortinget støttet Høyres forslag, og det ble innført overgangsordninger inntil de sentrale myndigheter kom à jour i forhold til den sentrale godkjenningsordninga. Etter hvert som man vant erfaring med byggesaksreformen, ble det avdekket store problemer. Dyr arbeidskraft måtte brukes til å fylle ut store mengder skjemaer for å tilfredsstille regelverket. På bakgrunn av fortsatt alvorlige problemer behandlet Stortinget høsten 1998 et forslag fra Høyre om en total gjennomgang av plan- og bygningsloven med tilhørende forskrifter. Stortingsflertallet avviste forslaget om en total gjennomgang av reformen, men tre konkrete forslag fra Høyre til endringer fikk flertall. Det dreide seg om forenkling av godkjenningskatalogen, om melding i forhold til arealgrensene og om å senke kravene for enkle tiltaksklasser og grensene mellom tiltaksklassene. Byggesaksbehandlinga oppleves fortsatt som problematisk for mange aktører. Byråkratiet er for omfattende, saksbehandlingstida er for lang og kostnadene for høye. Det er derfor behov for ytterligere forenklinger og forbedringer i byggesaksbehandlinga. I sentrumspartiene og i Arbeiderpartiet har Høyres forslag om forenklinger og forbedringer i beste fall blitt møtt med avmålt entusiasme. I en tidlig fase var holdningen at problemene innen byggesaksbehandlinga skyldtes stivbeint regeltolkning i kommunene, at byggenæringa ikke hadde forberedt seg på omlegging, samt at næringa før de nye forskriftene trådte i kraft oversendte kommunene mange byggesaker i henhold til det gamle regelverket. Siden har forståelsen blitt noe større. Fortsatt oppleves byggesaksbehandlinga som problematisk for mange aktører, og det er fortsatt behov for forenklinger og forbedringer. Derfor fremmet Høyre det forslaget som Stortinget i dag har til behandling. Jeg er glad for at forslagene om å redusere dokumentasjonskravene, gjøre forhåndskonferansene mer forpliktende, standardisering, samordning av kommunenes saksbehandling og forenkling av godkjenningskatalogen får støtte fra et samlet storting. Jeg er derimot misfornøyd med at vi ikke får flertall for å fastsette tidsfrist for innføring av elektronisk byggesaksbehandling i kommunene, innføring av en 12-ukersfrist for saker som krever full byggesaksbehandling og utvidet bruk av melding. Flertallet var ikke klart til å støtte disse punktene, og Høyre foreslo derfor at Regjeringa skulle arbeide videre med disse problemstillinger, slik at Stortinget fikk et bredere beslutningsgrunnlag. Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti støttet Høyres forslag, men på nytt sikret Arbeiderpartiet og Senterpartiet et flertall mot forslag eller merknad som åpner for forenkling og avbyråkratisering. Jeg blir stadig skuffet over Arbeiderpartiets og Senterpartiets vegring mot å forenkle byggesaksbehandlinga. Treg saksbehandling, økte kostnader og redusert boligbygging, med høgere bokostnader som konsekvens, blir resultatet av disse partienes politikk. Til slutt: Ved en inkurie er det blitt slik at Høyre står inne på en komitemerknad som har en kritisk drøfting av vår egen 300 m2-grense. Det står slik. Hele dokumentet for øvrig bærer bud om vår holdning til dette. Det er også grunn til å legge til at når vi går så langt som til denne 300 m2-grensa i vårt forslag, er det utelukkende i forhold som verken naboer eller kommunale organ har knyttet merknader til. Denne premissen har de andre partiene forbigått i stillhet, men det er en viktig premiss for vårt strekpunktforslag her.
Jeg har merket meg at kritikken mot plan- og bygningsloven er blitt ganske massiv etter hvert, så Fremskrittspartiet har ingen problemer med å støtte dette forslaget fra Høyre fullt ut, og jeg vil bare kort få tillate meg å knytte noen kommentarer til enkelte sider ved den gjeldende plan- og bygningsloven. Etter de siste endringene i denne loven er de aller fleste byggearbeider blitt helt utrolig komplisert av et byråkrati og et skjemavelde uten sidestykke. Både aktører og byggherrer – eller tiltakshaverne som det nå heter – lider under dette byråkratiet og det fordyrende regelverket. Det gjør også de kommunale saksbehandlerne, og ventetiden på å få godkjent en byggesøknad er gjerne fra et halvt år til ni måneder. Dette er ikke akseptabelt. En kan slå fast at endringene i plan- og bygningsloven som er blitt gjort siden 1995, ikke har innfridd intensjonene i noen særlig grad. Kvaliteten på byggearbeidene er ikke blitt vesentlig forbedret, og de såkalte useriøse aktørene har det bedre enn noen gang tidligere, for nå er det blitt så tungvint og kostbart å få gjort selv de minste byggearbeider at flere som skal ha utført bygningsarbeid, får det gjort uten tillatelse, og da helst ved hjelp av såkalt svart arbeid. En vanlig byggesøknad for en enebolig koster gjerne 10 000 kr i dag, og uavhengig av om en får den innvilget eller ikke, risikerer en å måtte betale 10 000 kr. På grunn av endringer i forskriftene er en vanlig enebolig blitt noe slikt som 100 000 kr dyrere. Det er slik at det er mange som ikke vil ta sjansen på å betale flere tusen kroner for et avslag. Da lar de heller være å søke, og de gjør arbeidet allikevel. Det er videre slik at den virker på en måte som gjør at – og det har jeg hatt mange henvendelser om fra hele landet – mange faglig dyktige håndverkere gir opp, de orker ikke mer av alle dokumentasjonskravene og alt papirarbeidet, og de begynner med noe annet istedenfor. Jeg synes det er et faresignal. Konkurransen i byggebransjen blir svekket, og spesielt flere mindre aktører orker ikke mer. Da er det altså de store som tar over mer og mer av byggearbeidet, og det fører til at vi får økende priser. Og tidligere var det faktisk slik at de som gjorde de fleste feilene, var nettopp de store bedriftene, de store firmaene, med 20–50–100–200 mann. De små enkeltaktørene som måtte leve av sitt gode ry og rykte, satte sin ære i å gjøre og holde en høy kvalitet på arbeidet. Det var ikke de som var problemet, det var ikke de som gjorde den dårlige jobben, men det er de som er blitt ofrene for byråkratiet, for skjemaveldet som plan- og bygningsloven nå har tredd ned over hodene på dem. Det er derfor på tide at flertallet ser at noe må gjøres. Og vi får sette vår lit til at Regjeringen kommer tilbake med forenklingsforslag som virkelig monner i denne sammenhengen, for det er slik at byggearbeidene, som jeg sa innledningsvis, er blitt unødvendig komplisert av byråkrati, av skjemavelde og av dokumentasjonskrav, og det har altså medført en betydelig økonomisk ekstrabelastning for byggherrene, eller tiltakshaverne, først og fremst. Så alt i alt må noe gjøres på dette området. I en tid der fornyelse og modernisering til de grader skal være på den politiske agendaen i Regjeringen, bør de heller ikke glemme plan- og bygningsloven. At alle nå mener at det er behov for forenklinger, tar jeg som et godt tegn på at noe vil skje. Jeg merker at det er et trykk når det gjelder å få gjort noe med plan- og bygningsloven, og jeg håper at det skjer så raskt som mulig, for vi kan ikke fortsette å ha en byggebransje som må forholde seg til et så problematisk lovverk som politikerne her har vedtatt.
Dokument nr. 8:59 for 2000–2001 gjeld forenklingar og forbetringar i byggjesaksbehandlinga. Forslaget inneheld endringar på åtte punkt. Statsråden har stadfesta at ho arbeider med ei eiga sak som gjeld dei same spørsmåla. Det betyr at komiteen kjem tilbake til ei nærmare konkretisering ved behandlinga av den varsla odelstingsproposisjonen. Frå Senterpartiet si side har vi på dette tidspunktet ikkje gått så veldig grundig gjennom desse åtte punkta, men lat meg likevel koma med nokre få kommentarar. Senterpartiet er einig i at det må bli forenkling og forbetring på dette området. Det må eg då seia med ekstra adresse til Høgre, som sådde tvil om det. Vi oppfattar at det arbeidet som no er i gang i departementet, er ei oppfølging av den revisjonen som gjekk føre seg i Kommunal- og regionaldepartementet ved årsskiftet 1999/2000. Vi legg vekt på at reglane i dag er så kompliserte at små føretak, einmannsbedrifter og bedrifter med under fem tilsette faktisk av og til kuttar ut. Det er negativt for rekrutteringa, det er negativt for konkurransen. Det er ynskjeleg å ha tilstrekkeleg med små firma til å gjera mindre jobbar, utan at ein må gå til eit stort selskap, med den manglande fleksibiliteten som nødvendigvis er der. Når det gjeld krav til dokumentasjon, trengst det òg der forenkling. Eg hadde nok forventa at Høgre sjølv var noko meir konkret når det gjeld kva dei der meinte. Men det vil det jo òg vera moglegheit til å koma tilbake til. Så seier komiteen at ein vil understreka at det må leggjast vekt på at reglane for byggjesaksbehandlinga vert praktiserte romsleg og fornuftig. Det vil føra til ein noko ulik praksis frå kommune til kommune, og særleg frå by til land. Komiteen meiner at Regjeringa må sikra rom for noko ulik praktisering, særleg i forhold til tett busetnad i byane og spreidd busetnad i distriktskommunane. Det er Senterpartiet einig i. Lat meg peika på at det kan synast å vera ein konflikt mellom det og punkt H i Høgre sitt forslag, nemleg ei samordning av kommunane sin praksis. Etter mitt syn bør Kommunal- og regionaldepartementet her sjå på om dei på nokre punkt må leggja direkte opp til forskjellige reglar som sikrar ulik praksis i utkant og i by. Vi er i hovudsak einig i det som Høgre her peikar på i dei ulike punkta, ut over det som eg her har kommentert, og lat meg seia at når det gjeld elektronisk saksbehandling, punkt D, er me einige i det. Eg vil likevel be statsråden leggja til rette for at det ikkje er det einaste alternativet. Eg synest det er urett dersom elektronisk behandling utan vidare skal føra til forskjell i saksbehandling, dette igjen av omsyn til små firma, som framleis – nokre av dei – leverer sine saker på papir. Til slutt vil eg retta merksemda på side 3 i innstillinga. Eg forstår av representanten Hoddevik sitt innlegg at her er det ekstra sårheit i forhold til den delen av Kristelig Folkeparti, Høgre og Framstegspartiet sin merknad som vel legg eit grunnlag for eit mandat for Regjeringa i forhold til det vidare arbeidet. Det er uttrykt i andre avsnitt på side 3, der det heiter at desse medlemene føreset at Regjeringa «drøfter utvidelse av bruken av melding, utvidet bruk av tidsfrister i byggesaksbehandlingen og innføring av tidsfrist for at kommunene skal kunne tilby elektronisk saksbehandling slik at Stortinget får mulighet til å ta stilling til disse forholdene». Frå Senterpartiet si side sluttar eg meg med dette til det som er sagt i den merknaden.
Det er ingen stor grunn til å forlenge denne debatten vesentlig. Det er bred tilslutning til at Regjeringen skal legge fram en sak om vesentlige forenklinger og forbedringer i byggesaksbehandlingen. For SV er det vesentlig at man holder et høyt nivå på forbrukertryggheten i slike saker, som var utgangspunktet for endringene i plan- og bygningsloven. Resultatene i ettertid har vist at dette har blitt så detaljert og komplisert at det kanskje truer det man var opptatt av å verne, og jeg oppfatter nå at både flertallet og Regjeringen har tatt konsekvensen av dette og ønsker en gjennomgang. I tillegg har vi behovet for at det skal gå an å planlegge gode bo- og bymiljøer, altså at kommunene skal ha en mulighet til å gjøre det på en effektiv måte. Det er de to hensynene som er viktig, så SV ser fram mot de endringene som Regjeringen kommer med, og er innstilt på at de bør være ganske omfattende, slik at det blir en forbedring på disse sakene.
Jeg skal innrømme at det var representanten Torbjørn Andersen som fikk meg til å be om ordet en gang til. Bakgrunnen er at jeg nesten får følelsen av at Fremskrittspartiet og kanskje også Høyre på en måte er de som påberoper seg å ha kontakt med det næringslivet som driver innen bygningsbransjen. Da vil jeg gjerne fortelle at jeg kjørte til Snåsa, hvor det er et lite bygningsfirma, vil jeg si, med 13 ansatte og et par lærlinger. Jeg kjørte ens ærend dit for å sette meg ned og høre hva som er problemet med plan- og bygningsloven. Da sa de: Nei, det går veldig bra, vi tilpasser oss og synes at regelverket fungerer. Vi må derfor ikke skjære alle over en kam. Det er noen som har funnet ut at det går det an å leve med dette. Og det er sånn som representanten Karin Andersen sa: Det var jo en bakgrunn for de endringene som kom i plan- og bygningsloven. Og så har jeg litt lyst til å spørre: Er det sånn at Fremskrittspartiet har dokumentasjon på at det er et så stort frafall av små byggefirmaer etter at bygningsloven ble vedtatt? Det hadde vært artig å se den dokumentasjonen.
Til noe av det som representanten Gaundal sa: Jeg tror først jeg vil si at denne bransjen kjenner jeg ganske godt selv. Jeg har hatt mitt virke i 20–25 år som selvstendig næringsdrivende i bygningsbransjen, så jeg mener jeg har et visst profesjonelt grunnlag å uttale meg på. I 1997 sluttet jeg. Da havnet jeg på Stortinget. Da var det ganske greit å få tillatelse og ordne dokumentasjon, papirarbeid, alle formaliteter for å bygge en bolig eller et tilbygg her i landet. Men siden den gang har jeg innimellom hatt noen byggeoppdrag, og jeg har klart sett hvilken enorm forskjell det er fra min tid som håndverker og frem til i dag. Representanten Gaundal nevner et eksempel med et firma med 12-13 ansatte. Ja visst, de liker det, for de kan håndtere det. For hver sjette, sjuende ansatte håndverker har de kanskje en eller to på kontoret som kan håndtere alle de skjemaene det er snakk om. Men det er jo alle de små som har problemer, enkeltmannsforetak, to-tre stykker som driver sammen. Det er de som har problemer, og dem finnes det ganske mange av rundt om, spesielt i distriktene. Og de store ser klart at det er de små som rammes. De blir kvitt unødvendige konkurrenter, så de jubler. Det var derfor ikke noe nytt for meg det som ble nevnt av representanten Gaundal. Det er en utvikling som en har vært klar over ville komme. Og det tror jeg lå inne i noe av endringene, at de skulle medvirke til at det ble større firmaer, slik at en kunne ha bedre kontroll med aktørene i bygningsbransjen – beskatningsmessig kanskje. Jeg baserer mine antakelser bl.a. på at jeg fortsatt har god kontakt med bygg- og anleggsbransjen. Jeg er stadig på årsmøter rundt om og snakker med aktørene. Og det kan da ikke være slik at alt det jeg får høre fra bygningsbransjen og aktørene, er galt, at det er annerledes, og at Aud Gaundal vet hva som er riktig. Jeg har snakket med naboen min, som har drevet i mange år som et slags enkeltmannsforetak. Han gav opp, og han driver vel nå og takserer hus isteden. Jeg har som sagt fått mange telefoner fra hele landet, og det er entydig at dette har blitt så komplisert at nå orker man ikke mer, men begynner med noe annet. Det gjelder ikke bare dem man kaller tømrere eller snekkere, det gjelder rørleggere, det gjelder elektrikere. Alle bransjer innen håndverksfagene er faktisk representert. De store er godt fornøyd med dette. Det visste vi helt fra starten av – dette var en lovendring som ville være tilpasset de store og gagne de store, men det ville gå på bekostning av de små aktørene. Og det er da vel også vår jobb å tenke på de små aktørene i dette landet!
Det var en teknisk sjef i en kommune i mitt hjemfylke som sa en gang jeg hadde et møte med kommunen, at reformen av byggedelen i plan- og bygningsloven var en kjempefin papirreform. Den beste søknaden han som teknisk sjef noen gang hadde fått, var til det bygget som til slutt viste seg å bli det dårligste bygget de hadde i kommunen. Han sa at de hadde en kjempeflink sekretær i det byggefirmaet, som kunne alt om å fylle ut et skjema. Men det betød jo ikke at håndverkerne var bedre av den grunn. Det er et av problemene ved å lage et stort skjemavelde, men vi har ikke nødvendigvis sørget for at det er blitt bedre bygg ut fra dette, selv om alle hadde ambisjoner om at det skulle bli slik. Jeg synes Aud Gaundal burde tenke tilbake på hva hun har stemt imot i denne sal, når hun stilte det spørsmålet hun stilte til Torbjørn Andersen. Det som Høyre fremmet forslag om i forbindelse med en interpellasjon høsten 1998, var at man skulle få en evaluering av de viktigste punktene når det gjelder hvordan plan- og bygningsloven påvirker strukturen i byggebransjen, nettopp for å se om man kunne få bekreftet at det var slik at de små firmaene forsvant, og at alt ble sugd opp av de store. Det stemte Arbeiderpartiet imot, og representanten Aud Gaundal kan nesten ikke be oss andre om å legge frem en dokumentasjon når hun selv har vært med på å forhindre at den dokumentasjonen blir lagt frem for Stortinget. Det var ikke på grunn av dette jeg hadde tenkt å ta ordet, men jeg ble litt provosert av at man så fort glemmer hva man faktisk har stemt imot. Grunnen til at jeg tok ordet, var at Magnhild Meltveit Kleppa gav uttrykk for at hun var enig i noe vi kritiserte. Vi kritiserte at Senterpartiet ikke hadde gitt uttrykk for at de var enige i å gi Stortinget et bredere grunnlag for å ta beslutning også på de områdene som statsråden i brevet har sagt at hun ikke vil komme med. Hvis Venstre hadde vært til stede i salen, mener jeg ganske bestemt at de sannsynligvis ville sagt det samme – at det de facto er et politisk flertall i Stortinget som ønsker å få en bredere gjennomgang av de temaene som statsråden ut fra forslagene ikke har signalisert at hun vil være enig i. Jeg ber statsråden om å legge seg dette på hjertet og ta det med seg, slik at man kan foreta denne gjennomgangen og gi Stortinget et beslutningsgrunnlag i disse sakene. Når man har et noe bedre detaljgrunnlag enn vårt Dokument nr. 8-forslag, får man så velge hvor langt man vil gå når det gjelder en melding. Det håper jeg statsråden vil bidra til. Jeg vet at det reelt sett er slik at Senterpartiet har erklært at det er et politisk flertall, og hvis ikke statsråden kan bekrefte det nå, kan jeg godt be en av Venstres representanter skrive brev om at de sannsynligvis mener det samme – for de gjør det, selv om de ikke er til stede og kan bekrefte det nå.
Jeg føler behov for å forsvare min kollega Aud Gaundal, når representanten Solberg sier at fordi vi ikke stemte for i Stortinget, kan vi ikke sette frem påstanden om at småbedriftene vil forsvinne. Det går jo an å legge frem slike tall selv om ikke Stortinget har kommet med dem. De påstandene som kommer både fra Fremskrittspartiet og Høyre om at småbedriftene forsvinner, må kunne settes frem. Jeg synes at det eksemplet Torbjørn Andersen kom med om naboen som sluttet som håndverker og begynte som takstmann – i hvert fall slik jeg kjenner bransjen – er et godt eksempel. Det medfører et ganske stort skjemavelde å være takstmann. Når man da slutter som håndverker for at skjemaveldet blir for stort, er det noe som ikke stemmer. Men jeg vil gjerne be om at man legger frem dokumentasjon om at de små bedriftene forsvinner uten at Stortingets flertall pålegger en å gjøre det. Jeg synes at både representantene Andersen og Solberg burde komme med de tallene.
Jeg vil bare kommentere hva vi har tenkt å gjøre for å følge opp dette. Jeg synes det er prisverdig at dette er tatt opp, og det er selvfølgelig slik at det Stortinget i dag vedtar, vil Regjeringa følge opp, og det er også i stor grad i tråd med det arbeidet som allerede er i gang. Vi har til hensikt å legge fram det vi greier å få fram i vår – jeg sier det på den måten, for det er mye arbeid som skal gjøres på mange områder. Det som konkret ligger her av forslag, og som vi ikke greier å få fram i vår, tar vi sikte på å følge opp i en egen proposisjon til høsten. Ellers er det også helt sikkert kjent for Stortinget at vi går gjennom hele plan- og bygningsloven som sådan, som er et litt større arbeid. Men vi skal altså så snart som overhodet mulig sørge for å få fram de ting som er signalisert her, og som også i stor grad er i tråd med det Regjeringa jobber med.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 2669]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter til hver gruppe samt 5 minutter til en av de uavhengige representantene. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Forslagsstilleren peker på et paradoks som irriterer mange bankkunder, og som må sies å være særdeles lite forbrukervennlig, nemlig det faktum at gebyrene for banktjenester stadig går oppover, samtidig som vi ser at rentemarginene bankene beregner seg, går nedover. Og som forslagsstilleren peker på i sitt forslag, tyder ting på at teknologien de siste årene har ført til at banktjenestene egentlig er blitt rimeligere å utføre, ikke dyrere. Samtidig ser vi at fastsetting av gebyrstørrelsene gjøres på en mildt sagt mangfoldig måte. Det er mange måter de ulike bankene og finansinstitusjonene beregner størrelsen på. Det har f.eks. betydning når man betaler en regning, om man skal betale den over disk – det er en pris. Betaling pr. telefon kan ha en annen pris, ved brev kan det være en tredje pris, og via Internett en fjerde pris. Det er forskjellige priser på alt ut fra hvordan man tar ut pengene sine, om man tar dem ut over disk i banken, om man tar dem ut av en minibank – i tilfelle hvilken banks minibank, og i tilfelle når på døgnet og i hvilket land – om man tar ut pengene gjennom varekjøp og i tilfelle i hva slags butikk. Vi har òg ulike gebyrer når det gjelder kredittkort og kredittkortbruk. Listen kunne gjøres enda lengre, og det er klart at en slik mangfoldig liste, som er forskjellig fra bank til bank, gjør det vanskelig å beregne ens framtidige gebyrutgifter og gjør det vanskelig å sammenlikne bankenes ulike gebyrkrav. Komiteen er derfor helt enig i at man må opplyse om gebyrutgifter på en best mulig måte for kunden, forbrukeren. Det er også helt i tråd med det som var bakgrunnen for lov om finansavtaler, som trådte i kraft i fjor sommer. Der kom man til den erkjennelsen at banken er den store og profesjonelle parten, mens forbrukeren, og særlig forbrukerkunden, er den lille amatøren. Derfor bør kunden få mer informasjon og mer hjelp når avtaler skal inngås, mens banken må ta et større ansvar både for informasjon og rådgivning, og også for eventuelle tap. Det ble med den nye loven om finansavtaler innført en ny kultur. Nå kan det være at den kulturen ennå ikke har slått godt nok igjennom, det er i tilfelle noe som må evalueres og følges opp på flere områder. Komiteen er altså helt enig i forslagsstillerens tanker om best mulig informasjon rundt dette med gebyrer. Det komiteen er i tvil om, er forslagsstillerens helt konkrete modell for hvordan denne informasjonen skal gis, og om det å konstruere en gjennomsnittskunde, en gebyrkunde, er den beste måten å gi informasjon på. Vi frykter at det mer vil villede en kunde enn veilede den, og da er det i tilfelle ikke god forbrukerpolitikk. Det er jo ingen som er en gjennomsnittskunde. Når jeg kontakter en bank eller en finansinstitusjon, er jeg jo interessert i mine framtidige forventede gebyrutgifter i det avtaleforholdet. Hva en eller annen konstruert gjennomsnittskunde måtte ha for gebyrutgifter, er for meg ikke interessant. Men det å få et kjapt, greit og oversiktlig svar fra en bank på hva mine forventede gebyrutgifter vil bli i forhold til mine forventede disposisjoner, og på hvilken måte det skjer, kan nok skje på en mye mer oversiktlig og grei måte enn hva tilfellet er i dag. Det komiteen også har pekt på som faren ved å konstruere en gjennomsnittskunde, er at det kan være lureri fra bankene. Det kan legges mye krefter i at man da vrir gebyrsystemet slik at gjennomsnittskunden kommer forholdsvis rimelig ut, men det at man har ganske små avvik fra gjennomsnittskunden i bruken av banktjenester, kan føre til kjempehopp i gebyrprisingen. Hvis man ønsker å vise det generelle gebyrnivået i en bank eller en finansinstitusjon, kan det kanskje være bedre å ha standardiserte oppsett som gjør at man lettere kan sammenlikne fra bank til bank. Det er mulig at noe av dette på en eller annen måte bør inn i forskrifts form, men komiteen er altså ikke villig til å gå inn på den konkrete modellen som forslagsstilleren legger fram. Komiteen vil også sende ballen til finansnæringen som sådan, slik at finansnæringen får opp øynene for at det å ha en god gebyrpolitikk også er et godt konkurransefortrinn.
Dette er på mange måter en merkelig innstilling, og særlig blir det merkelig når en hører på saksordførerens mange gode ord om intensjonen i forslaget. Og når man i tillegg avviser forslaget, blir det enda mer forbausende. Det er klart at det å konstruere en gjennomsnittskunde er vanskelig, det vet jo alle. Men tanken bak dette forslaget er at det faktisk finnes et gjennomsnitt, og det gjennomsnittet, ut fra samme type transaksjon, er det fullt mulig å sammenlikne mellom ulike banker. Det finnes faktisk noen banker som ikke har gebyr i det hele tatt, og det finnes noen banker som har masse gebyr. Og det er helt riktig, som saksordføreren sa og som det står i Dokument nr. 8-forslaget, at gebyrene er avhengig av tidspunkt, tjenester, i hvilket land man bruker tjenestene, osv. Dette er altså finansnæringens anliggende. Finansnæringen ønsker ikke at man skal oppgi denne typen gebyrer. Det er vanskelig å sammenlikne gebyrer. Nederst på kontoutskriften står de gebyrene man har, men det er først ved årsavslutning man ser hvor mye man faktisk har brukt i gebyr i løpet av et år. De fleste vil bli ganske forbauset hvis man tar seg bryderiet med å se nederst på slippen man får fra sin lokale bank, for da vil man se at man gjerne betaler 1 500–2 000 kr i løpet av et år i gebyr, mens en gjennomsnittskunde har hatt en renteinntekt på den samme kontoen på 200–300 kr. Poenget er at finansnæringen selv ikke engang ønsket å oppgi effektiv rente i sin tid. De kjempet med nebb og klør for at effektiv rente ikke skulle oppgis, og det er mange som ikke har den renten som oppgis som effektiv rente. Det finnes noen storkunder som har betydelig lavere rente, og det finnes enkelte dårlige betalere som har høyere rente. Men det finnes altså noe som heter effektiv rente, som er et konkurranseparameter som bankene er nødt til å forholde seg til. Enkelte banker henges kontinuerlig ut i tabloidpressen fordi de hele tiden er på rentetoppen, mens noen banker hele tiden er på rentebunnen. På samme måte hadde det vært mulig å lage konkurranse mellom bankene når det gjelder gebyr, og ikke henge seg opp i at en gjennomsnittskunde ikke eksisterer, for det vet jo alle sammen. Alt som går på gjennomsnitt i våre statistiske beregninger, finnes ikke i virkeligheten, og det vet også alle utmerket godt. Likevel finnes det et statistisk gjennomsnitt som det er mulig å forholde seg til i all offentlig statistikk. Poenget med dette var å lage et ytterligere konkurranseelement for bankene. For det vi vet, som saksordføreren også redegjorde for, og som står utførlig beskrevet i Dokument nr. 8-forslaget, er at alt egentlig peker i retning av at gebyrene skulle gått ned. Det gjør de altså ikke. Gebyrene går opp til tross for at alt – og jeg har pekt på fire særlig viktige poeng – egentlig tilsier at kunden skulle få billigere produkter, men det gjør ikke kunden. Det skyldes bl.a. at fokus er på renten og ikke på gebyr. Og hadde dette forslaget blitt vedtatt, ville det vært et vesentlig press på bankene for å få gebyret ned. Slik som situasjonen er i dag, sitter dessverre bankene med bukta og begge endene, mens forbrukeren faktisk er prisgitt det gebyret man har. Man endrer gebyrpolitikken fortløpende gjennom året uten at forbrukeren i samme grad er i stand til å orientere seg i dette markedet. Det er faktisk slik at veldig mange forbrukere opplever det å skifte bank som en ganske stor og dramatisk beslutning, man har et lojalitetsforhold til bank som kanskje er mye sterkere enn lojalitetsforholdet til mange andre produkter og tjenester man ønsker utført. Det gjør at særlig dette med et effektivt gebyr og en gjennomsnittsberegning som kunne ha målt konkurransefaktoren for bankene, hadde vært viktig. Derfor er det med stigende forbauselse jeg hører at saksordføreren i prinsippet er enig i alt som står i Dokument nr. 8-forslaget, men ikke er enig i konklusjonen. Det skal ikke engang vedlegges protokollen, men det skal avvises. Det betyr at bankene faktisk skal få alle fullmakter til å fortsette den ublue gebyrpolitikken som bankene nå har. Det betyr at stortingsflertallet i realiteten sier at den gebyrpolitikken som bankene har, kan fortsette, og at det er forbrukeren som har hele ansvaret – ved å lese det som står nederst med liten skrift, og ved å være oppmerksom på disse store endringene i gebyrpolitikken. Alle vet at dette ikke skjer. Dette forslaget som SV har lagt inn, er i utgangspunktet et initiativ fra Forbrukerrådet. Forbrukerrådet mener at dette er et godt forslag. Vi fra SV mener at dette er et godt forslag – for at noe makt skal føres tilbake til forbrukeren, for at man skal få relevant sammenlikning. Jeg registrerer til min store forbauselse at alle partier, bortsett fra SV, i denne sal er enig med banknæringen i at på dette felt skal bankene i realiteten ha fritt fram og forbrukeren fremdeles være kasteball. Jeg synes det er veldig skuffende, veldig nedslående, å se at justiskomiteen ikke har mannet seg opp til å si at dette er fullt mulig, dette vil skape en bedre og sunnere konkurranse i finansnæringen som vil komme forbrukeren til gode. Utgangspunktet for vårt forslag og dette engasjementet er forbrukeren og ikke banknæringen. Banknæringen har sannelig min hatt det godt nok som den har det, det er forbrukeren og den lille mann vi i dette tilfellet har vært opptatt av. Siden SV ikke sitter i justiskomiteen, vil jeg ta opp det forslaget som opprinnelig er stilt i Dokument nr. 8:48.
Øystein Djupedal har tatt opp det forslaget han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 2669]]
Jeg bad om ordet til et kort innlegg fordi vi fra Arbeiderpartiet ikke forstår dette forslaget. Vi mener at innholdet i forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet nå fullt ut er dekket opp gjennom den loven som ble vedtatt i Odelstinget for få uker siden. Vi er helt enig i det som står der, vi er helt enig i innholdet, noe som også klart går fram av komiteens enstemmige merknader til dette temaet i innstillingen. Og vi kan ikke forstå det annerledes enn at de paragrafene som Odelstinget vedtok i straffegjennomføringsloven og de endringene som ble gjort i straffeloven, fullt ut imøtekommer det som dette forslaget tar opp. Og vi synes at det er veldig vanskelig å be Regjeringen om å fremme regelendringer så lenge de regelendringene vi nå nylig har gjort, nettopp imøtekommer det man ber om regelendringer for. Så hvis Arbeiderpartiet skal gå inn på dette forslaget, som vi for så vidt er helt enig i innholdet i, må vi få en avklaring fra Høyre eller Fremskrittspartiet med hensyn til hva slags regelendringer de egentlig er ute etter, og hvorfor man anser at dette ikke er dekket opp av det som Odelstinget har vedtatt.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 2669]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 2669]]
Vi er da klare til votering.
Under debatten er det satt fram 36 forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Erna Solberg på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 3–5, fra Anita Apelthun Sæle på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 6–26 og 36, fra Carl I. Hagen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 27, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 28–35, fra representanten Jørn L. Stang på vegne av representanten Vidar Kleppe og seg selv Presidenten åpner for stemmeforklaringer.
Bare en veldig kort stemmeforklaring til forslag nr. 34. Høyre har tidligere stemt mot opprettelsen av Utlendingsnemnda, men vi synes at det på bakgrunn av at vi nå har 3 000 saker til behandling og restanser, ville være feil tidspunkt å kaste alt rundt og starte på nytt igjen. Jeg vil derfor bare få lov til å si at vi legger det til grunn når vi nå stemmer imot, selv om vi egentlig mener at det er en feil organisering å ha en utlendingsnemnd.
En stemmeforklaring når det gjelder forslagene nr. 28–35: Jeg vil anbefale Fremskrittspartiets representanter å stemme mot forslag nr. 28, forslag nr. 29 vil vi stemme mot, forslag nr. 30 stemmer vi for, forslag nr. 31 stemmer vi for, forslag nr. 32 stemmer vi for, forslag nr. 33 stemmer vi mot, forslag nr. 34 stemmer vi for og forslag nr. 35 stemmer vi for.
Presidenten tar da opp til votering forslagene nr. 28, 29 og 33, fra representantene Jørn L. Stang og Vidar Kleppe. Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide retningslinjer om at asylsøkere/asylanter som hovedregel ikke skal integreres i det norske samfunnet, men derimot hjelpes med å bli sendt hjem til sitt opprinnelige land så snart forholdene i deres hjemland gjør dette forsvarlig.» Forslag nr. 29 lyder:«Stortinget ber Regjeringen om en opprydding i begrepene å være asylant, flyktning eller innvandrer. Personer som får opphold på humanitært grunnlag eller ved familiegjenforening er å betrakte som innvandrere.»Forslag nr. 33 lyder:«Stortinget ber Regjeringen utarbeide forslag om at bosettingstillatelse først gis etter 10 års opphold i Norge.»
Presidenten tar så opp til votering forslagene nr. 30– 32, 34 og 35, fra representantene Jørn L. Stang og Vidar Kleppe. Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen å gi politiet mulighet for å kunne avvise åpenlyst grunnløse asylsøkere ved de norske grensene.»Forslag nr. 31 lyder:«Stortinget ber Regjeringen innføre en ordning med at kriminelle utenlandske statsborgere automatisk utvises fra Kongeriket, for bestandig.»Forslag nr. 32 lyder:«Stortinget ber Regjeringen avvikle ordningen med morsmålsundervisning.»Forslag nr. 34 lyder:«Stortinget ber Regjeringen avvikle den nye Utlendingsnemnda.»Forslag nr. 35 lyder:«Stortinget ber Regjeringen gjennomføre en rådgivende folkeavstemning om norsk asyl- og flyktningepolitikk basert på følgende voteringstema snarest: Bør Norge begrense tildeling av asyl og varig oppholdstillatelse i forhold til dagens praksis?»
Presidenten tar så opp til votering forslag nr. 27, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2002 fremme forslag til økt stønad til livsopphold, nødvendig gjennomgang av egenandeler i helsetjenesten og heve grensene for friinntekt for beboere på mottak.»
Vi er da kommet til forslagene nr. 6–26 samt forslag nr. 36, fra Fremskrittspartiet. Er det noen som ber om at disse forslagene blir splittet opp?
Jeg kan ikke komme med noen store anbefalinger her – det har voteringen fram til nå vist. Men jeg får i hvert fall oppfordre flest mulig til å stemme imot forslagene nr. 25 og 16 og mot forslagene nr. 14 og 9. Begrunnelsen for at jeg anbefaler folk å stemme mot disse forslagene, framgikk av debatten.
Presidenten tar først opp forslagene nr. 9, 14, 16 og 25. Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide ordninger som plasserer asylsøkere med uakseptabel atferd i egne lukkete mottak.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide et forslag som begrenser antall flyktninger og personer som får opphold på humanitært grunnlag til 1 000 personer pr. år.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag slik at bare personer med oppholdstillatelse gis medlemskap i folketrygden.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide et forslag om at bosettingstillatelse først gis etter syv års opphold i Norge.»
Vi tar så opp forslagene nr. 6–8, 10–13, 15, 17–24, 26 og 36. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for at man i FN starter arbeidet med en revisjon og fornying av Flyktningkonvensjonen.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide retningslinjer for asylsøknader slik at klart grunnløse søknader ikke kan ankes.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre en ordning hvor asylsøkere, flyktninger og personer som får opphold på humanitært grunnlag må underskrive på at de forplikter seg til å overholde norske lover og regler også dersom disse er i strid med egne religiøse bestemmelser eller skikker fra hjemlandet, samt at de vil avholde seg fra ulovlige demonstrasjoner og skadeverk i Norge som retter seg mot forholdene i deres hjemland. Brudd på forpliktelsene medfører automatisk utvisning.» Forslag nr. 10 lyder: «Asylsøknader fra personer som begår kriminelle handlinger i Norge mens de venter på behandlingen av sin søknad avslås.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovendringsforslag slik at botiden for å oppnå norsk statsborgerskap først løper fra det tidspunkt en person er gitt opphold.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide retningslinjer slik at DNA-testing blir benyttet som standardprosedyre i familiegjenforeningsaker slik at man kan kontrollere søkerens opplysninger på en rask og kostnadseffektiv måte.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen endre regelverket for familiegjenforening slik at det ikke innvilges familiegjenforening for flyktninger som er gitt asyl før etter 36 måneder og ikke for personer som gis opphold på et annet grunnlag.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å fremme forslag som utvider asylretten til også å omfatte såkalt kjønnsbasert forfølgelse da slikt er normalt i land som styres etter de muslimske Sharialovene, samtidig som det åpner for en betydelig asylinnvandring i og med at påstander om forfølgelse innad i en familie eller i samfunnet generelt er umulig å motbevise.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem de nødvendige forslag som sikrer like opptjeningsregler i folketrygden for alle.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere et Statens flyktningeverk som gis alt ansvar for organisering, administrering og finansiering av asylsøkeres, flyktningers og personer med opphold på humanitært grunnlags opphold i Norge, organisert som et statlig verk med regionale og lokale kontorer. Kommunale flyktningkonsulenter, administrativt og annet personale søkes overført til dette verk. Flyktninger forblir underlagt denne etats ansvar og budsjett inntil de kan livnære seg ved vanlig arbeid på lik linje med andre innbyggere.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at integreringstilskuddet heves til 75 000 kroner og gis over syv år.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag som hindrer andre gangs bosetting for flyktninger som er utplassert i en kommune før dette er godkjent og akseptert av myndighetene.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for omfattende obligatoriske kurs i norsk og norske samfunnsforhold i alle asylmottak for å klargjøre en integreringsprosess som forutsettes iverksatt når asyl eller opphold på humanitært grunnlag innvilges.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for en styrking av norskopplæringen i asylmottak for mindreårige. Deltakelse i det ordinære skoleverk gis kun til elever som har tilstrekkelige norskkunnskaper og har fått sin asylsøknad ferdigbehandlet og derigjennom fått opphold på lovlig vis.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide retningslinjer for rask kartlegging av kompetanse slik at denne kan benyttes som grunnlag for hel eller delvis godkjenning av fagkrets.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at norsk er eneste lærespråket i den ordinære offentlige skole, og at morsmålsopplæring er en privatsak for foreldre og deres barn og holdes utenfor den ordinære skole.» Forslag nr. 26 lyder: «Dokument nr. 8:67[[2000-2001]] Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for et system som åpner for at asylsøkere i mottak kan gis arbeidsoppgaver for eksempel i egne verksteder på mottakene, slik at hverdagen gjøres mer meningsfull samtidig som det gis verdifull språk- og arbeidslivsopplæring.»
Forslagene nr. 3, 4 og 5 fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti tas opp til votering. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å stille i bero effektuering av vedtak basert på bestemmelsen om oppholdstillatelse for kvinner etter samlivsbrudd og de som hevder at de har vært utsatt for kjønnsbasert forfølgelse, inntil ny vurdering av søknadene er gjennomført.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn for alt arbeid prinsippet om at enslige asylsøkerbarn skal ha et tilbud på lik linje med norske barn under omsorg fra barnevernet.Mottak for enslige mindreårige asylsøkere gis status som barnevernsinstitusjoner.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at tilskudd som foreslås lagt inn i integreringstilskuddet oppjusteres til full utgiftsdekning før innlemmingen.»
Forslagene nr. 1 og 2 fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang av UDI i tråd med flertallets merknader, som skal skape et grunnlag for å få en fungerende utlendingsadministrasjon hvor målsettingen om kortere saksbehandlingstid kan oppnås, og hvor restansene er nedbygget innen 1. januar 2002.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen lage et regelverk for at politiet kan utstede reisedokument med begrenset varighet for personer med opphold i Norge som har tapt sine ordinære reise-/identitetsdokument.»
Presidenten vil spørre Fremskrittspartiet om de nå vil stemme for II, eller om de vil stemme imot det all den tid deres eget forslag er falt.
: Vi vil stemme imot.
Vi tar opp II.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Presidenten antar at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre ønsker å stemme imot. – Det vil de ikke. Ikke Sosialistisk Venstreparti? Hvordan er det med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre? Er det noen som vil stemme imot? – Nei.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Vi er nå ferdig med voteringene i sak nr. 1.
Under debatten har Øystein Djupedal på vegne av Sosialistisk Venstreparti tatt opp følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen snarest legge fram forslag til endring av finansavtaleloven slik at denne forplikter finansinstitusjonene om skriftlig å legge fram for kunden forventet gjennomsnittlig årlig gebyrnivå før inngåelse av kontoavtale, samt i markedsføring og kundeinformasjon.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kristin Krohn Devold på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. april 2001: «Stortinget ber Regjeringen fremme regelendringer som sikrer at kvalifiserte brudd på vilkårene for samfunnsstraff som hovedregel medfører overføring til soning.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jan Simonsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. april 2001: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at samfunnsstraff kun kan idømmes som tilleggsstraff ved betingede dommer.»