Representanten Trine Skei Grande vil framsette to representantforslag.
På vegne av Borghild Tenden og meg sjøl vil jeg fremme forslag om et særskilt videreutdanningsløft for tilsatte i grunnskolen som mangler undervisningskompetanse, og forslag om oppdatering av regelverket for sykmelding av studenter.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Forslagsstillerne viser til at Kulturrådet de senere år har fått økt makt og innflytelse over norsk kulturliv, og at det dermed kan være grunn til å stille spørsmål ved det demokratiske aspektet i den utviklingen Kulturrådet har hatt. Komiteens flertall er oppmerksom på problemstillingene som reises i saken, men vil støtte regjeringen i at Norsk kulturråd er for viktig for norsk kulturliv til å nedlegges, slik som forslagsstillerne ønsker. Norsk kulturråd er en pådriver for nye kunst- og kulturprosjekter, samtidig som det er et rådgivende organ for staten i kulturspørsmål. Med sin faglige kompetanse innen flere kunst- og kulturformer er Norsk kulturråd også viktig for utviklingen av både nasjonalt, regionalt og lokalt kulturliv. Forslagsstillerne fokuserer også på mangel på åpenhet, innsyn og transparens når det gjelder tildelinger, avslag og vurderinger i tilknytning til søknadsprosessen. Av den grunn er det viktig for komiteen å påpeke nødvendigheten av at det blir lagt til rette for innsyn og åpenhet i fordelingen av midler fra Norsk kulturråd. Norsk kulturråd er et statlig organ og skal selvfølgelig følge de alminnelige lover og regler som gjelder for forvaltningen. Det er også viktig å understreke at møtene i Norsk kulturråd i utgangspunktet er åpne for alle. Gjennom bruk av et nytt elektronisk system for søknadsbehandling og tilskuddsforvaltning forventes det ytterligere økt innsyn. Det er grunn til å presisere at det ikke gis faste, årlige tilskudd fra Norsk kulturfond, men at Kulturrådet kan gi tilsagn om ettårig og flerårig prosjektstøtte fra Norsk kulturfond. Flertallet viser også til at Kulturdepartementets budsjett til kulturformål i vesentlig grad er bundet til drift av ulike offentlige virksomheter og institusjoner på ulike forvaltningsnivå, som enten er fullt ut finansiert fra statens side, eller der finansieringen skjer i et tett og godt samarbeid mellom staten og det regionale nivået innenfor regionale institusjoner eller landsdelsinstitusjoner. Når det gjelder det siste, vil flertallet i denne saken understreke betydningen av at dette samarbeidet videreføres. Forslagsstillerne viser til at Kulturrådets sammensetning i framtiden må ha en uavhengig og fri rolle. Flertallet mener at man allerede i dag ivaretar dette hensynet ved at medlemmene i Kulturrådet oppnevnes på bakgrunn av ulike kriterier. Det skal være kunst- og kulturfaglig kompetanse, det skal representere et mangfold, ivareta en kjønnsmessig balanse og dessuten ha nødvendig geografisk spredning. De samme kriteriene legges til grunn ved oppnevning av rådets mange utvalg. Som representant fra Distrikts-Norge er det viktig for meg å ha et øye til at distriktene tilgodeses ved fordeling av midler. Det jeg har sett av tildelinger så langt, gjør det ekstra viktig å følge med på at den geografiske intensjonen ivaretas. Det er ikke noen tvil om at Kulturrådet bare kan bli bedre til å ivareta distriktsprofilen. Etter å ha sett distriktsprofilen i oversikten for tildelingene i 2010 blir jeg som representant fra Finnmark ikke særlig imponert – derfor denne ekstra presiseringen fra min side. Det er også viktig for komiteen å påpeke nødvendigheten av at Kulturrådet hele tiden vurderer om det når fram overfor nye grupper av søkere. Et godt stikkord i denne sammenheng er å ha en god dialog med det mangfold av aktører som kulturen i vårt vidstrakte land representerer. Komiteens flertall vil understreke at de forvaltningsmessige endringene som er gjort i forhold til Norsk kulturråds oppgaver, stiller store krav til rådets forvaltning av det ansvaret som er gitt dem. Men samtidig er det også viktig for oss å være litt rause overfor rådet, slik at de får den nødvendige tid til å finne sin plass. Organiseringen av Norsk kulturråd er ikke statisk, og det vil være naturlig å se på resultatet av organiseringen når det har gått en tid. Helt til slutt: Til tross for at vi anmoder om raushet slik at Kulturrådet får bruke litt tid på å finne sin plass i forhold til de nye oppgavene som det er tillagt, vil komiteens flertall fra denne talerstol understreke at Kulturrådets kunstneriske frihet og viktigheten av å holde armlengdes avstand ikke fritar Kulturrådet for plikten til å følge Stortingets signaler om forvaltning av ulike ordninger. Når det gjelder prinsippet om armlengdes avstand, må ikke den bli så stor at vi ikke rekker fram til hverandre når behovet er der. Flertallet forutsetter derfor at Kulturrådet følger opp Stortingets intensjoner for virksomheten, og vil også understreke at Stortinget fortsatt kan legge føringer på overordnet nivå for særskilte satsinger og innsatsområder under Norsk kulturråd.
Politikken under den sittende regjering går tydelig i retning av økt maktkonsentrasjon rundt sentrale instanser i Oslo, noe siste taler også var inne på, da han nevnte at Finnmark fikk lite uttelling når det gjaldt kulturmidler. Det vi ser, er at Norsk kulturråd stadig blir tilført nye oppgaver og blir sterkere og sterkere. Fremskrittspartiet har mange ganger påpekt det betenkelige i dette, og faren for utvikling av en bastant smaksretning og sentralisering er helt klart til stede. Fremskrittspartiet mener at statens tildelingspolitikk, også gjennom Norsk kulturråd, bør gjøres til gjenstand for en kritisk gjennomgang, og at en ny politisk kurs kan være nødvendig. Jeg mener at maktspredning og større mangfold som utgangspunkt for et dynamisk kulturliv er viktig. Alternativet til dagens kulturpolitikk må handle om å fremme norsk kulturliv gjennom å spre beslutningene geografisk og organisatorisk rundt omkring i landet. Aldri har det vært bevilget mer penger til kulturen, men tilbakemeldingene vi får, senest i dag, er at de kommunale bibliotekene og kulturskolen har sett lite til den store potten som bevilges. Køene øker i kulturskolen, og talentene rundt omkring i kommunene ser lite til pengene. I tillegg bør skattefordeler og et målrettet arbeid for å mobilisere private midler bidra til å skaffe kulturen flere finansieringskilder. En bred gjennomgang av statens kanaler for tildeling av midler til kulturlivet er nødvendig med sikte på tydeligere rendyrking av oppgaver og spredning av funksjoner ut til kommunene. Jeg vil påpeke viktigheten av ikke å bidra til byråkratisering og ineffektiv bruk av midler. Norsk kulturråd forvalter Norsk kulturfond og andre støtteordninger på kulturområdet. Rådet har over 100 ansatte og har det administrative ansvaret for Norsk kulturfond. Rådet er oppnevnt av Kulturdepartementet og utnevner selv tilhørende fagutvalg. Norsk kulturråd har også sekretariatsansvar for statens kunstnerstipend, Fond for lyd og bilde og Den kulturelle skolesekken. Alle skjønner at her er det mye makt samlet i Oslo, langt fra der talentene utvikles. En sammenligning med våre naboland viser at Sverige finansierer kulturen gjennom et samarbeid mellom landsting, kommuner og staten. Det kan være en modell som også Norge bør se på. I Danmark er det stat og kommune som har ansvar for å bidra til de offentlige kulturbevilgningene. Hovedprinsippet for oppgavefordelingen mellom stat og kommune er at staten har ansvaret for det som stiller særlige krav om en nasjonal innsats, mens kommunene tar seg av de kulturelle oppgavene som berører det lokale kulturtilbudet og det lokale engasjementet. Også der har Danmark funnet en modell som tar vare på talentene ute i kommunene. Finland har en ordning der kommunenes og statens ansvar er fordelt 50/50. Når det gjelder konsentrert kulturmakt, er konsekvensen av de senere års endringer at en stadig større andel av statens midler forvaltes av en håndfull personer, som i tillegg har svært nære bånd til enkelte deler av norsk kulturliv og plukkes ut av departementet. Det er grunn til å stille spørsmål ved det demokratiske aspektet i den utviklingen som Kulturrådet har hatt. Dette inntrykket forsterkes gjennom manglende åpenhet med hensyn til de innvilgninger og avslag som gis av rådet. Dette er noe vi stadig vekk får tilbakemeldinger om. Det vil derfor være i kulturens interesse å foreta grep som sørger for at det blir mindre makt både ressursmessig og definisjonsmessig til Kulturrådet og Kulturdepartementet. Det vi ønsker å oppnå med vårt forslag, er at kulturmidlene skal komme alle kommuner til gode. Vi ønsker at midlene skal komme ut av Oslo – ikke fordeles av Kulturrådet eller departementet. Det er viktig at man vet at talentene skapes i en kommune. Jeg tror det er få kulturtalenter som er skapt i departementet eller i Kulturrådet.
Det er all grunn til å ta opp spørsmålene knyttet til maktkonsentrasjon og styring i forbindelse med Norsk kulturråd. Den utviklingen vi har sett gjennom de siste årene, har vist en ganske tydelig kurs i retning av at færre og færre personer bestemmer over mer og mer av midlene som er stilt til rådighet. Den strukturen som vi har operert med gjennom de siste årene, at Kulturrådet består av ti personer oppnevnt av departementet – mennesker med faglig bakgrunn – har også gjort at selve Kulturrådet som styringsmekanisme er blitt sterkt styrket. Rådet har valgt å organisere seg slik at de respektive medlemmene også deltar i rådets fagutvalg, kanskje også som disse fagutvalgenes ledere. Det betyr at de signalene som rådet mottar fra regjeringen, som skal være, skal vi si, styringskriterier i tillegg til de rent faglige kvalitative kriteriene, vil man altså mer effektivt kunne implementere i rådets tildelingspolitikk. Høyre er uenig i denne utviklingen og mener at det er et skritt i feil retning i forhold til det å ha et fritt, dynamisk kulturliv. For oss kommer dette i strid med armlengdes-avstand-prinsippet. Vi synes armene blir vel korte med tanke på hvordan man nå har organisert seg. Vår tanke er ikke nødvendigvis at man skal nedlegge Kulturrådet. Det vil være et altfor drastisk grep, og vi har også behov for et fagorgan som nettopp er bærer av de krav og faglige kvaliteter som Kulturrådet er kjennetegnet ved. Vår kritikk går ikke på Kulturrådets arbeid som sådant. Det går mer på innretningen av det. Vi i Høyre tenker at vi snarere enn å nedlegge rådet bør spisse det, tydeliggjøre oppgavene, kanskje sørge for at det er færre oppgaver, og klargjøre debatten om hvorvidt rådet skal være et frittstående organ, eller om det i virkeligheten skal være et direktorat. Fortsatt er dette utydelig, selv om det har vært en målsetting i mange av de debattene vi har hatt, nettopp å bringe denne rollefordelingen på det rene. Ved overføringen av 74-posten til Kulturrådet styrket man rådets rolle når det gjelder de forvaltningsmessige oppgaver, mer i retning av å bli oppfattet som et direktorat. En viktig oppgave fremover må være å spre makt. Det vil dreie seg om kanskje å løfte noen oppgaver ut fra Kulturrådet – uten at vi er klare for å si hva det skulle være i dag. Det vil dreie seg om å finne flere finansieringskilder, styrke andre veier til statlige midler gjennom å finne andre miljøer som fortrinnsvis ville rekruttere sine beslutningstakere fra annen faglig bakgrunn. Der hvor Kulturrådet i dag fortrinnsvis er et kunstnerstyrt og kunstneroppnevnt organ, kunne man tenke seg også organer som hentet sine ressurspersoner fra produsentmiljøer, kuratormiljøer eller for den sakens skyld også fra mer kulturrelatert næringsliv. Konklusjonen på dette er: Å foreta en nedlegging av Kulturrådet er Høyre ikke med på. Vi ønsker å spisse Kulturrådet, vi ønsker en maktspredning gjennom å få vurdert andre organer i forhold til tildeling, og vi ønsker å styrke alternative finansieringsformer for kulturlivet.
Det er flere interessante problemstillinger som reises i forslaget fra representantene Horne, Thomsen og Korsberg, både spørsmålet om hvem som skal forvalte, ha mye makt over, midlene i kulturlivet, om åpenhet, om sammensetningen av Kulturrådet og om maktkonsentrasjon. Samtidig er Senterpartiet grunnleggende uenig med Fremskrittspartiet i en del sentrale spørsmål og konklusjoner, og derfor støtter vi ikke forslaget, men, som sagt, jeg mener det er veldig bra og veldig viktig at vi får en debatt rundt dette. En samlet komité påpeker viktigheten av åpenhet og innsyn og det at Kulturrådet hele tiden må være bevisst på om man når fram til nye grupper. Som representanten Kåre Simensen var inne på, er det ikke en god nok geografisk fordeling av midlene. Men det er mange kriterier som kan legges til grunn, og søknader skal veies opp mot hverandre. Når man har en geografisk skjevfordeling av midlene, må man spørre seg om det er noe galt med kriteriene og måleinstrumentene, og om man er nødt til å vektlegge andre ting enn det man gjør i dag. Kulturrådets organisering og ansvar har endret seg gjennom tidene. Det er ikke en statisk organisering og vil endre seg også i framtiden. Vi må hele tiden vurdere om det er den best mulige organiseringen vi har. For det er viktig at ulike søkergrupper når fram og får den veiledningen som man ønsker, og at man kjenner til de ordningene som finnes. Det er en vanskelig balanse mellom hva som er fag, og hva som er politikk. Det som er viktig for meg å få sagt, er at det faglige heller ikke er en helt nøytral og objektiv vurdering. Ulike fagfolk vil vurdere mye av dette ulikt. Det er en del av det som kan være krevende nettopp i balansegangen mellom hva som er politikk, og hva som skal vektlegges der, og hva som er fag, og hva som blir vektlagt da. Komiteens flertall er tydelig på at Kulturrådet har en kunstnerisk frihet, men det er også slik at Kulturrådet har en plikt til å følge de signalene som Stortinget kommer med om forvaltningen av ulike ordninger. Det tenker jeg er veldig viktig for at man fortsatt skal ha et sterkt engasjement og en vilje til å bevilge mye penger til kulturpolitikken. Som kulturpolitiker har man nemlig også tanker om hva man ønsker å vektlegge. Vi har organisert oss slik i forhold til Kulturrådet at de enkelte søknadene er det Kulturrådet som styrer med, men når det gjelder sentrale utviklingstrekk, mener jeg at det er viktig at vi som politikere også har et engasjement. Det er nemlig litt ulikt hva som vektlegges. Man kan stille seg spørsmål om kjønn, geografi og regional utvikling skal være en del av de kunstneriske kriteriene, eller om dette er politiske kriterier. Balansegangen her vil være krevende. Som oppsummering kan jeg si at det er veldig interessant å få en debatt om dette, fordi det synliggjør også de politiske forskjellene mellom de ulike partiene. Samtidig er det også veldig tydelig at regjeringen konkluderer på en helt annen måte enn det Fremskrittspartiet gjør, fordi vi mener at Stortinget fortsatt skal bevilge mye penger til og bruke mye penger på kultur.
Norsk kulturråd er gjennom sin rolle et rådgivende organ for staten i kulturspørsmål og en pådriver for nye kunst- og kulturprosjekter og har en viktig rolle gjennom sin faglige kompetanse og den myndigheten de er tildelt. Jeg er glad for at flertallet i komiteen understreker det, og jeg er glad for at en samlet komité påpeker viktigheten av at det blir lagt til rette for innsyn og åpenhet i fordelingen av midler fra Kulturrådet. Norsk kulturråd fungerer ut fra mange av målsettingene godt etter hensikten. Samtidig har vi med den modellen man har valgt, skapt en institusjon som gjør at det blir viktig med en kontinuerlig diskusjon om maktfordelingen i kulturlivet. Det ble ikke mindre viktig etter at flertallet i salen endret måten man satte sammen Kulturrådet på. Som kulturpolitikere får vi stadige tilbakemeldinger fra hele landet om hvordan man oppfatter at Kulturrådet fungerer. Nå vil det jo ofte være sånn at det er de misfornøyde som roper høyest, og det skal vi alltid ha med oss. Som jeg har understreket, mener jeg at Kulturrådet ut fra mange av sine målsettinger gjør en veldig god jobb. Samtidig skal vi heller ikke underslå at det er betydelige spenninger i kulturlivet knyttet til hvordan denne institusjonen fungerer. Jeg vil peke på to eksempler på det. Det ene er jo det som andre talere har nevnt før meg, nemlig det som gjelder den geografiske spredningen av midler, og ikke minst hvordan vi har konsentrert mange av disse beslutningene til en institusjon som jobber fra hovedstaden. Det er riktig at sammensetningen består av folk som kommer fra ulike deler av landet, og sånn skal det være. Samtidig er det verdt å diskutere hvordan andre organ, ikke minst regionale organ rundt omkring i landet vårt, også kan bidra til å supplere disse prioriteringene og få økt innflytelse. I tillegg ligger det en kontinuerlig spenning i forståelsen av kultur og hvilke formål som fortjener støtte. Mens Kulturrådet på sin side har et ensidig fokus på kunstnerisk kvalitet – og da det Kulturrådet oppfatter som kunstnerisk kvalitet – merker vi at rundt omkring i landet har man en bred forståelse av kultur og et bredt register av motiver og formål for å stimulere kultur, som går på aktivitet, som går på bosetting, som går på verdiskaping, og som går på det å ta vare på lokalsamfunn og fellesskap. Når man da møter Kulturrådet med sin mer endimensjonale tilnærming til kvalitet, oppstår det ofte et spenningsforhold, og det tror jeg er verdt å bruke mer tid på å diskutere, for det viser seg at den nasjonale kulturpolitikken ofte kolliderer med den regionale og lokale forståelsen av hva kultur er, hva kultur skal være, og hva de ulike virksomhetene og aktivitetene faktisk skal bidra til. Jeg er glad for at flertallet avviser forslaget om å legge ned Kulturrådet, men jeg vil understreke at debatten både om makt og om måten Kulturrådet fungerer på, er viktig og må fortsette.
Jeg er enig med de representantene som har snakket om at det er viktig å ha en diskusjon om maktfordeling i norsk kulturliv. Det er jeg også opptatt av. Det er klart at de beslutningene som Kulturrådet til enhver tid tar, bør være gjenstand for diskusjoner. Det bør også være slik at de ulike fagorganene er sammensatt av folk med ulikt kunstnerisk ståsted, fordi man har ulikt syn på hva som bør være støtteberettiget. Norsk kulturråd har hele landet som sitt virkeområde. Men jeg er uenig med forslagsstillerne når det gjelder måten de ønsker å organisere Kulturrådet på. Jeg er overbevist om at en modell der disse pengene blir fordelt lokalt, gir mer byråkrati flere steder, bl.a. for musikere når det gjelder å få støtte til turnévirksomhet. Jeg mener at de beslutningene vi har tatt for å endre Norsk kulturråd de siste årene, har bidratt til å desentralisere makt. Den gangen vi hadde politisk representasjon i Kulturrådet, hadde de som var ansatt i Kulturrådet, større innflytelse over de kunstneriske beslutningene som ble tatt. Nå er det tvert imot folk med kunstnerisk bakgrunn, som kan være en motvekt til den fagkompetansen som finnes blant de ansatte fagpersonene i Norsk kulturråd, og de kan således representere et mangfold av kunstneriske syn. Det er mange utvalg i Kulturrådet. Jeg tror det er få eksempler på fordeling av offentlige midler hvor så mange personer er med på å fatte en beslutning. For 2012–2013 er det oppnevnt 14 utvalg med til sammen 64 medlemmer. I tillegg har vi innkjøpsordningen for litteratur. De er sammensatt av folk fra hele landet. De er også oppnevnt på bakgrunn av sin kompetanse. Vi har den siste tiden også overført noe myndighet fra Kulturdepartementet til Kulturrådet. Det har vært gjort med tanke på at det skal ligge faglige kriterier til grunn for de tildelinger som Kulturrådet gjør. Men man skal også ta geografiske hensyn. Derfor ser vi, når vi ser på den geografiske fordelingen av kulturmidler, at det er en konsentrasjon i de områdene hvor kunstnerbefolkningen er størst. Men det er også slik at andelen av innvilgede søknader er størst i f.eks. kommuner i Nord-Trøndelag og andre kommuner. Der er det lettere å få støtte hvis man søker. Så det er størst fare for avslag hvis man bor i Oslo. Men vi jobber også systematisk med å øke søkekompetansen i de fylkene hvor det er færre søknader. Så det er noe vi må jobbe med hele tiden. Den siste tiden har vi også overført noen ordninger til Kulturrådet, og la meg nevne ett eksempel: Før satt Rikskonsertene og la turnéplaner for en rekke norske musikere. Nå har vi overført noen av de pengene til Kulturrådet. Det betyr at det er den lokale arrangør selv som bestemmer hvem de skal invitere til å gjeste den lokale scenen. I tillegg er det musikerne selv som legger opp sine egne turneer. Det blir mer desentralisering av makt. Jeg vil bare ta ett eksempel: Ola Bremnes har fått tildelt 54 000 kr fra Norsk kulturråd til turné i Nord-Norge. Han skal ha konserter i Brønnøysund, Sandnessjøen, Mosjøen, Bodø, Narvik, Harstad, Kvæfjord, Andenes, Svolvær, Finnsnes, Tromsø, Alta og Hammerfest. Jeg er overbevist om at den måten å organisere turnévirksomhet på er bedre enn at det gjøres av Kulturrådet. Da slipper han å søke hver enkelt kommune hvor han skal på turné, og det er bedre enn om Rikskonsertene bestemte at det var han som skulle på turné. Nå er det mer desentralisert – og desentralisering av beslutninger. Vi jobber nå med et felles elektronisk system for søknadsbehandling for å gjøre tilskuddsforvaltningen mer effektiv. Det er noe uklart for meg hva Høyre mener i den saken. De snakker om at det skal være spissing, men vi får sjelden høre hva denne spissingen handler om. De snakker om at man skal ha et kulturråd som har kultur- og næringsperspektivet. Jeg vil advare mot at vi får to kulturråd – et kultur- og næringsråd og et kulturråd. Er det noe vi ser at kulturarbeidere er opptatt av, så er det at det ikke skal være veldig, veldig mange ulike søkeportaler. Da er det de som er gode til å skrive søknader, som får gjennomslag. Jeg vil jobbe systematisk videre med å forenkle disse søknadsprosessene, og jeg tror at den modellen som Fremskrittspartiet legger opp til her, fører til mer byråkrati for norske kunstnere – og mindre kunst og kultur.
Det blir replikkordskifte.
Først vil jeg fremme forslagene fra Fremskrittspartiet – som jeg glemte å gjøre under innlegget mitt. Så vil jeg minne statsråden om at Fremskrittspartiet ikke vil legge ned Kulturrådet. Man ønsker å omstrukturere det. Hvorfor ønsker man det? Jo, det er fordi man ønsker å forbedre vilkårene rundt omkring i hele landet. Vi tror nemlig at kommunene har kompetanse – noe jeg skjønner statsråden er skeptisk til – til å ta vare på disse bevilgede kulturmidlene. Spesielt er det når vi også får tilbakemeldinger om at de kommunale bibliotekene ikke har fått noen glede av disse kulturløftene vi har hatt de siste årene. Kulturskolene har ikke hatt noen glede av dette – køene øker der også – og heller ikke talentene rundt omkring i kommunene. Så skjønner jeg bekymringen til representanten fra Finnmark når man hører at statsråden sier det er lettere å få støtte hvis man er fra trøndelagsfylkene. Det er jo pussig, når halvparten av kulturkomiteen kommer fra Trøndelag. Jeg håper ikke det har noen sammenheng. Vil statsråden se på sammensetningen av Kulturrådet – eventuelt vurdere KS inn der som en mulig samarbeidspartner for å løfte fram kommunene?
Presidenten registrerer at representanten Ib Thomsen har tatt opp de forslagene han refererte til.
Jeg ønsker ikke at KS skal være representert i Kulturrådet. Dem samarbeider vi med på andre måter. Veldig mange av de tildelingene som Kulturrådet gjør, er jo nettopp gjort ved en avtale mellom kommunen og fylkeskommunen og Norsk kulturråd. Så jeg er opptatt av at det skal være folk med bred kunstnerisk kompetanse, fra hele landet, som representerer ulike deler av norsk kunst- og kulturliv.
Slik det nye Kulturrådet har valgt å organisere seg, deltar de ti medlemmene, som jo stort sett er kunstnere, i respektive fagutvalg – altså sine kunstarters fagutvalg – og er sånn sett direkte med i tildelingsprosessen. Regjeringen gir ganske klare signaler om hvilke ikke-kunstneriske temaer man ønsker å ivareta. Det dreier seg om mangfold, det dreier seg om barn og unge, det dreier seg om likestilling. Jeg er ikke helt sikker på om 1814 er tilflytt Kulturrådet, slik det er tilflytt institusjonene, men det kan være. Hvis man tar de føringene på alvor, er det nå slik at dette blir direkte implementert i tildelingsprosessen. Ser ikke da statsråden at det legges ganske tydelige føringer på kulturlivets bevilgninger?
Det blir en litt pussig kritikk, dette, for på den ene siden kritiseres jeg for at det ikke er god nok geografisk fordeling av kulturmidlene, og på den andre siden kritiseres jeg nå av representanten Olemic Thommessen for at det er for mange kriterier. Det er litt vanskelig å opprettholde denne kritikken og balansere den. Men jeg mener altså at det er et ansvar for Kulturrådet å bidra til geografisk fordeling av kulturmidlene. Det er mange poster hvor vi har det som hensyn. Det er jo et uavhengig kulturråd, som skal fatte beslutninger ut fra et uavhengig kunstnerisk skjønn. Men at de har et ansvar: Ja! Det er det å spre kultur over hele landet og at det er turnévirksomhet nettopp i de områdene som markedet ikke dekker, som er deres ansvar. Det mener jeg er veldig viktig, en viktig del av det å spre kulturmidler. Det handler også om å nå ut til folk som vanligvis ikke oppsøker kulturinstitusjonene. Det er viktig for meg.
Nå var det altså ikke geografien jeg spurte om. Det finnes nok flere måter å fordele makt og ressurser utover i det ganske land på. Det jeg tok opp nå, dreier seg om spørsmålet om armlengdes avstand og den kritikk Høyre har fremført overfor regjeringen i mange sammenhenger, både når det gjelder den styringen vi mener det er av kulturinstitusjonene, og altså, ved denne korsvei, den styringen vi mener legges inn i Kulturrådet, og som gjennom dagens struktur implementeres helt ned til den enkelte søknadsbehandling. Det dreier seg om klare føringer fra regjeringen med hensyn til mangfold, satsing på barn og unge og likestilling – for å nevne tre sentrale områder. Hvis man tar dem på alvor, betyr jo det at det legges en ganske klar ramme for hvilke typer prosjekter som skal få støtte. Jeg gjentar spørsmålet: Ser ikke statsråden at dette i realiteten er en ganske sterk styring av kulturlivet?
Tvert imot: Det er mindre styring av Kulturrådets tildelinger nå enn det var den gangen Høyre satt i regjering. Den gangen var det slik at regjeringen tok flere beslutninger om hvem som skulle få direkte støtte. Det er i større grad i dag desentralisert til Kulturrådet. Det betyr mindre politisk behandling, mindre politisk inngripen i hvem som skal få penger. Det jeg synes blir litt merkelig med denne kritikken, er jo at geografisk fordeling er et helt legitimt mål. Men det å si at man skal nå også minoritetsbefolkningen, får jeg forståelsen av her er overstyring og i strid med kunstnerisk skjønn. Jeg mener at det handler om den samme diskusjonen, nemlig at kunstnerisk talent kan finnes i hele befolkningen, at man skal ta sine egne kunstneriske avgjørelser. Men det å nå ut er et sentralt mål for kunstinstitusjonene våre. Det er ikke et mål for kunsten – den skal være fri og uavhengig – men institusjonene våre skal ha som mål å nå ut og spre kvalitet.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Komiteen har hatt et representantforslag – Dokument 8:28 – om fredning av Nasjonalgalleriets Munch-sal til behandling. Nasjonalgalleriet er en viktig historisk bygning, og den har stor symbolverdi. Det er mange som har et nært forhold til dette bygget. Bygningen, fra 1882, har vært vårt fremste utstillingssted for norsk kunst gjennom tidene. Det er bred enighet i komiteen om byggets historiske betydning. Det er også enighet i komiteen om at det er en viktig nasjonal og statlig oppgave å bidra til at Munchs kunst forvaltes sånn at kunstskattene bevares for ettertiden. Det påligger staten et stort ansvar å sørge for at Munchs kunst bevares og gjøres tilgjengelig for allmennheten på en verdig og god måte. Her er det ingen uenighet. Representantforslaget omhandler fredning av byggets Munch-sal. For kort tid siden ble det foretatt fredning av bygget av Riksantikvaren. Dermed sikres bygningens opprinnelige arkitektur. Den er også verdt å ta vare på som et eksempel på Heinrich Ernst Schirmers og Adolf Schirmers kunst og er et av deres verk som virkelig er verdt å verne og ta vare på for ettertiden. Komiteen tolker representantforslaget dit hen at forslagsstillerne nå ønsker å frede også den kunsten som henger på veggene i Munch-salen. Hvis jeg oppfatter det riktig, vil forslagsstillerne altså bruke fredningsinstituttet til å gripe inn i og styre hvordan et museum skal lage utstillinger, og i hvilke lokaler utstillingen skal presenteres. En slik kulturpolitikk støttes ikke av komiteens flertall. Komiteens flertall foreslår derfor i innstillingen at forslaget ikke bifalles. Det bør være en bred erkjennelse av at vi i Norge ikke i tilstrekkelig grad har anerkjent og innsett rekkevidden av Munchs kunst internasjonalt. Det er ikke et argument for å frede én bestemt arena for presentasjon av Munchs kunst. Det burde heller inspirere oss til å legge til rette for å videreutvikle utstillingen av Munchs kunst og legge til rette for at arenaen for dette også kan videreutvikles i framtiden. Komiteen mener det er en viktig nasjonal og statlig oppgave å bidra til at Munchs kunst forvaltes på en god måte, og gjøres tilgjengelig for allmennheten på en god og verdig måte. Det er en av våre sentrale oppgaver. Flertallet i komiteen legger til grunn at forslaget fra Fremskrittspartiet ikke er noe godt bidrag i så måte, og foreslår da – som sagt – at forslaget ikke bifalles.
Som saksordføreren har vært inne på, er det tredje gang vi behandler denne saken på forholdsvis kort tid. Flertallet i komiteen registrerer at forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet fremdeles mener at et vesentlig kapittel i norsk kulturhistorie utraderes dersom Munch-maleriene flyttes ut av sin historiske kontekst. Det samme flertallet mener at Munch-malerienes kulturhistoriske betydning ikke bestemmes av om disse er lokalisert i Nasjonalgalleriet eller i annet lokale. Det er på sin plass å minne om at disse kunstskattene er en vesentlig del av vår kunsthistorie som skal forvaltes og bevares uavhengig av Nasjonalgalleriets skjebne. Vi mener det er en viktig nasjonal og statlig oppgave å bidra til at Munchs kunst forvaltes slik at disse unike kunstskattene bevares for ettertiden. Det påligger derfor staten et stort ansvar å sørge for at Munchs kunst bevares og gjøres tilgjengelig for allmennheten på en verdig og riktig måte. Som representanten Håbrekke sa i sitt innlegg: Det er vi alle enige om er riktig. Vi som representerer flertallet i denne saken, mener imidlertid at dette kan gjøres på andre måter enn slik det tas til orde for i representantforslaget. Det er ingen uenighet i denne salen om at Nasjonalgalleriet er en viktig monumentalbygning med stor symbolverdi. Gjennom den fredningen som nå er foretatt, sikres bygningens opprinnelige arkitektur. Vi som utgjør flertallet, tolker representantforslaget dit hen at forslagsstillerne nå ønsker å frede også den kunsten som henger på veggene i Munch-salen i Nasjonalgalleriet. Som representanten Håbrekke var inne på, oppfatter vi med andre ord at representantene vil bruke fredningsinstituttet til å gripe inn og styre hvordan et museum skal lage utstillinger, og i hvilke lokaler utstillingene skal presenteres. En slik framgangsmåte er på kollisjonskurs med et viktig og grunnleggende prinsipp om at et museum til enhver tid skal ha full faglig frihet til å velge temaer og utstillingsløsninger, forutsatt at utstillingsløsningene ikke representerer en fare for kunstverkenes sikkerhet. Så langt er det ingenting som tyder på det, heller tvert imot. Nasjonalmuseet planlegger en ny Munch-sal i nybygget på Vestbanen. Der vil Munchs kunstverker få bedre sikkerhet og utstillingsforhold enn de noen gang har hatt. Vi ser alle fram til den dagen.
Nasjonalgalleriet ble nylig fredet av Riksantikvaren. Fredningen omfatter Nasjonalgalleriet med forhage til Universitetsgaten og bygningens interiør og eksteriør. Bygningens interiør, dvs. romdeling, bygningsdeler og overflater i de deler av interiøret som er opprinnelig fra byggeåret, er sikret nå – det synes vi er positivt. Der er også Munch-salen et viktig element. Fredningen av bygningens eksteriør skal sikre dens opprinnelige arkitektur. Fredningen skal særlig legge til rette for videre utstillingsformål i bygningen, og det er meget bra, spesielt når vi ikke har fått noen tilbakemeldinger fra regjeringen om hva etterbruken av galleriet skal være når man flytter til Vestbanen. Derfor er dette meget, meget bra. Nasjonalgalleriet er en viktig, monumental bygning med stor symbolverdi. Gjennom den fredningen som nå er foretatt, sikres bygningens opprinnelige arkitektur og at det fortsatt skal være utstilling der i framtiden – det slås helt fast. Jeg mener også at å frede kunsten som henger på veggene i Munch-salen, er viktig for å få en helhet. Derfor har vi fremmet dette forslaget. Nasjonalgalleriet er et av våre nasjonalmonumenter. Formålet med fredningen av Munch-salen er å bevare samlet flere sentrale verk av våre fremste kunstnere. Dette må være et nasjonalt ansvar – det sier stort sett alle, jeg hører ingen som sier noe annet. Vi ser at Oslo kommune ikke har den store kompetansen til å ta vare på Munchs verker. Det hevdes at forslaget fra Fremskrittspartiet er på kollisjonskurs med prinsippet om faglig frihet. Jeg vil imidlertid påpeke at dette prinsippet er fullt ut ivaretatt, all den tid etableringen av salen ble gjort nettopp med utstillingen av Munchs verker som formål og i samarbeid med Munch. Når Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet kan stå her oppe og si det de sier, at den faglige friheten ikke er til stede, har de misforstått, eller de har ikke kunnskap om dette. Salen i seg selv henger sammen med bildene, det henger nøye sammen – og bør fredes. Bygningen er sentral i arkitekturen i Oslo – innen nyrenessansen i Norge – i tillegg til å være et sentralt norsk museumsbygg knyttet til forsking og formidling av billedkunst. Den har så mye historie. Nasjonalgalleriet er Riksantikvarens første fredning i jubileumsåret 2012, når direktoratet fyller 100 år. Formålet med å bevare Nasjonalgalleriet er både kulturhistorisk og arkitekturhistorisk meget, meget godt begrunnet, derfor mangler man prikken over i-en. Nasjonalgalleriet er ifølge Riksantikvaren en viktig bygning med stor symbolverdi, som jeg har vært inne på flere ganger, og som de fleste i denne sal har sagt. Men det gjøres lite, det gis få signaler om hva framtiden vil vise for Nasjonalgalleriet. Nasjonalgalleriet springer ut av de nasjonale strømninger som vi hadde på 1800-tallet, og har vært sentralt i utviklingen av norsk kunst og kultur. Nasjonalgalleriet rommer landets største offentlige samlinger av malerier, tegninger og skulpturer per i dag, en spesielt god samling av norsk nasjonalromantisk malerkunst og ikke minst Edvard Munchs bilder. Mange besøker nettopp Nasjonalgalleriet i dag bare for å oppleve salen og for å oppleve Munchs bilder. Bare 6–7 pst. av kunsten er utstilt offentlig, og det er også beklagelig at man ikke kan få den ut av magasinene. Siden etableringen av Nasjonalmuseet har det vært planer om utbygging på og ved Tullinløkka. Regjeringen har i lengre tid gjort det klart at nytt nasjonalmuseum skal oppføres på Vestbanen i Oslo og omfatte Nasjonalgalleriet, Kunstindustrimuseet og Museet for samtidskunst. Debatten omkring denne saken har vist at det er et stort engasjement for nettopp Nasjonalmuseet og dets innhold. Jeg tror ikke vi er ferdig der, for jeg har forstått at Brennpunkt på NRK i kveld skal sende 1 time om hvordan dette har blitt til, at man nå flytter fra Nasjonalgalleriet, ikke ønsker å frede Munch-salen og ikke tar ansvar for historien vår. Så ønsker jeg å fremme forslaget som Fremskrittspartiet har i innstillingen.
Representanten Ib Thomsen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Nasjonalgalleriets Munch-sal forvaltes av Nasjonalmuseet, en tung kunstinstitusjon. Bygningen vi snakker om, har vært gjennomgått av Riksantikvaren i forhold til fredningsspørsmålet og er i det store og hele fredet. I den sammenheng er det også grunn til å tro at problemstillingen om fredning av Munch-salen har vært gjenstand for vurdering, og man har altså kommet til at i skjæringspunktet mellom Nasjonalmuseets forvaltning og Riksantikvarens inngripen har man ikke ønsket og ikke sett det nødvendig – eller tjenlig – ut fra faglige kriterier å foreta en fredning av dette spesielle rommet. Dette er altså tunge faginstitusjoner på relevante områder i forhold til det objektet vi snakker om. På generelt grunnlag vil jeg si at man i denne sal bør være svært forsiktig med å gjøre seg til fagpersoner når det gjelder å ta den type beslutninger som en fredning innebærer. Man burde kanskje i særdeleshet legge dette til grunn når det altså er så sterke fagmiljøer involvert i denne konkrete beslutningen som forslagsstillerne ønsker å fremme. Fra Høyres side mener vi altså kort og godt at dette i utgangspunktet ikke er et anliggende for Stortinget, og at det heller ikke er hensyn i denne sammenheng som tilsier at man må gå til noen slags strakstiltak eller overprøve de instansene som er inne i denne problemstillingen. Et annet spørsmål er jo hvordan vi som nasjon ivaretar Edvard Munchs kunst og minne. Det er en større diskusjon. Jeg merket meg at forslagsstilleren fra Fremskrittspartiet mente at Oslo kommune mangler kompetanse på dette. Jeg vil tillate meg å nevne at jeg synes at Fremskrittspartiet har bidratt vesentlig til forvirring og vanskeliggjøring av temaet formidling av Edvard Munch, uten at jeg skal gå i dybden på det her. Jeg vil også si at diskusjonen rundt neste års markering av Edvard Munch, med hensyn til regjeringens satsing, også bør være et tema. De avsatte midler til denne markeringen er nok ikke mer enn de bør være i forhold til Edvard Munchs internasjonale tyngde. Men dette er altså større og andre spørsmål enn det som denne saken dreier seg om, og jeg velger derfor å ikke gå videre på de temaene ved denne korsvei. Men altså: Kort oppsummert er Høyres standpunkt at denne type spørsmål ikke hører hjemme i Stortinget, i særdeleshet ikke i lys av de tunge faginstansene som forvalter den salen vi snakker om, og tatt i betraktning at Riksantikvaren som ansvarlig myndighet for fredningsspørsmål har vært involvert.
Å diskutere hva Kulturdepartementet skal gripe inn i og hva man skal holde avstand til av beslutninger på kulturområdet, er en diskusjon vi ofte har med Fremskrittspartiet, hvor partiet inntar høyst ulike standpunkter. I går opplevde jeg å bli kalt både det ene og det andre fordi jeg ønsket å styre at cupfinalen kommer på en frikanal, mens representanter for Fremskrittspartiet har bedt meg gripe inn og sikre Hinkelpinkel på barne-tv. Litt av den samme forvirringen oppstår i diskusjonen her i dag, når vi i den første debatten blir beskyldt for å gripe for mye inn i forhold til Kulturrådets tildelinger, og nå får vi det stikk motsatte – nå ønsker man å gå direkte inn og styre hva Nasjonalmuseet skal henge opp på veggene. Jeg har full tillit til Nasjonalmuseet på dette området, og jeg har også full tillit til Riksantikvarens faglige kompetanse på dette området. Jeg blir også noe forvirret når Nasjonalmuseet blir kritisert for kun å vise fram 6 pst. av den kunsten de har i sine magasiner. Men hvis det er slik at vi i denne salen skal sitte og fatte beslutninger om hva de skal henge opp på veggene i det enkelte kunstmuseum, blir det ikke stor faglig frihet til å bestemme hva som skal vises hvor, og da får man lite utskifting i utstillingene. Jeg vil også understreke at det som ble sagt om Oslo kommune, ikke medfører riktighet. Oslo kommune har relativt gode magasiner ved Munch-museet på Tøyen. Man kan diskutere om visningsarenaene er gode nok, men det er altså slik at museene på Tøyen, som tar vare på Munchs kunst der, er vesentlig bedre enn de magasinene vi har på Nasjonalgalleriet, som tar vare på norske kunstnere der – bare så det er sagt i denne salen. Jeg konstaterer med tilfredshet at komitéflertallet er så entydig og har understreket at det er prinsipielt uheldig at man tar til orde for å fryse dagens utstilling av Munch-arbeider i Nasjonalmuseet. Munchs storhet som kunstner er på ingen måte avhengig av ett spesielt visningssted. Jeg vil vise til den suksessen som Munch-utstillingen nylig har hatt i Pompidou-senteret i Paris. Utstillingsrommet var svært ulikt det vi har i Nasjonalgalleriet, og Munchs kunstneriske storhet kunne likevel vises til et stort publikum. Munchs arbeider vil definitivt også komme til sin rett i nybygget på Vestbanen, og da under sikkerhets- og bevaringsforhold som er svært mye bedre enn det som dagens lokaler kan gi. Riksantikvaren har nå fredet Nasjonalgalleriet som bygning. Dette sikrer at Nasjonalgalleriet ivaretas som et bygningshistorisk minnesmerke. Samtidig legges det til rette for en viss fleksibilitet, i den forstand at bygningen skal kunne oppgraderes og rehabiliteres på en måte som gjør at det er mulig å ha ulike former for publikumsrettet aktivitet der når Nasjonalmuseet flytter ut sin virksomhet. Vi konstaterer også at Oslo kommune er i gang med en utredning, der Nasjonalgalleriet skal vurderes som et alternativ for nytt Munch-museum. Kommunen må gjøre en selvstendig vurdering av dette spørsmålet. Skulle kommunen komme til at Nasjonalgalleriet er det beste alternativet for et nytt Munch-museum, vil et eventuelt kommunalprosjekt bli vurdert opp mot andre forslag om bruk av Nasjonalgalleriet. Til slutt vil jeg si noen ord om Nasjonalmuseet på Vestbanetomta. Forprosjektet skal ferdigstilles i disse dager og deretter gjennomgå ekstern kvalitetssikring. Statsbygg har sendt inn forslag om reguleringsplan til behandling i Oslo kommune, og jeg legger til grunn at et forslag om bindende kostnadsramme for nybygget vil bli forelagt Stortinget til høsten. Slik prosjektet nå framstår, vil Nasjonalmuseet på Vestbanen bli en arena for de visuelle kunstuttrykk, som internasjonalt setter Norge på kartet over viktige og spennende kunstmuseer. Vi skal skape en arena her i Oslo som kunstinteresserte i hele landet – og i mange andre land – skal kunne glede seg til.
Det blir replikkordskifte.
Det er viktig at etterbruken av Nasjonalgalleriet blir diskutert. Det er viktig at etterbruken av Nasjonalgalleriet blir ivaretatt også fra regjeringens side, og vi har etterlyst flere ganger at regjeringen nå må gi signaler om hva bygget skal brukes til. Nå er det heldigvis fredet, så det har fått sine begrensninger på hva det skal brukes til. Ellers hadde jeg vært livredd for at vi skulle få Petter Stordalen inn der med et nytt hotell, men det har vi klart å unngå. Det som også er interessant, er etterbruken av dette spesielle rommet som har vært utviklet av Munch i samarbeid med museet i sin tid. Hva skal det brukes til? Jeg har spørsmål til statsråden: Etterbruken av Nasjonalgalleriet – hva ser statsråden for seg der? Ønsker statsråden å engasjere seg med midler, lokaler, når det gjelder vår store nasjonale kunstner Munch, for å hjelpe Oslo ut av den problemstillingen som de har der?
I den grad Fremskrittspartiet ønsker å ordne opp i dette med Munch-museum i Oslo, oppfordrer jeg representanten til å ta kontakt med sine partifeller i Oslo kommune, der representantens parti har flertall. Jeg tror nok det er lettere enn at jeg griper inn på dette området, det har jeg heller ingen myndighet til. Når det gjelder etterbruk av Nasjonalgalleriet, vil vi komme tilbake til det, det har vi god tid til å fatte beslutninger om. Det er lang tid til man skal flytte Nasjonalmuseets samlinger ut og inn i den nye bygningen, og jeg vil ta meg grundig tid til å beslutte dette. Jeg vil også komme tilbake til Stortinget og informere om det. Statsbygg vurderer ulike sider av Nasjonalgalleriet, bl.a. er det gjennomført en mulighetsstudie som viser hvordan bygningen kan samspille med Tullinløkka på en annen måte enn det som er tilfellet i dag. Når denne prosessen er avsluttet, vil regjeringen komme til Stortinget på egnet måte når det gjelder bruken.
Jeg er glad for at vi nå får så klare signaler fra statsråden om at man er i gang med å jobbe med etterbruken av Nasjonalgalleriet. Det er viktig, og det er viktig at vi kommer i gang med det. Det synes jeg er veldig, veldig bra. Jeg spurte ikke om statsråden ville gripe inn overfor Oslo kommune, men jeg spurte om statsråden ville engasjere seg med lokaler, med midler og ha noen meninger om det. Nei, man skal ikke gripe inn overfor kommunene, men man kan godt legge til rette, og man kan godt engasjere seg både muntlig, skriftlig og med midler.
Det er litt uklart for meg hva Fremskrittspartiet mener i denne saken. Hvis man skal låse Munchs samlinger til den ene salen i Nasjonalmuseet, samtidig som Fremskrittspartiet i Oslo ønsker at Munch-museet skal flyttes inn i Nasjonalgalleriet, må vi jo overføre kunstverk fra staten til kommunen – altså det stikk motsatte av det signalet som representanten Thomsen nå gir, nemlig at staten skal ta større ansvar for Munchs samlinger. Så det er litt uklart for meg hva som egentlig er signalet her. Jeg mener det ville være prinsipielt galt hvis jeg går inn og styrer Oslo kommune i dette spørsmålet. Det har vært mye uenighet, mange partier har skiftet standpunkt. Det er nok en vesentlig større årsak til at man ikke har klart å fatte en beslutning i Oslo kommune, enn at staten ikke har grepet inn.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Fremskrittspartiet vil frede Munch-salen i Nasjonalgalleriet, slik at man – ifølge deres eget forslag – også for fremtiden kan stille ut i og besøke en sal spesielt bygget for dette formålet. Forslaget inneholder selv en implikasjon av en uriktighet fordi det nåværende Nasjonalgalleriet er reist ca. 50 år før Munch ble bredere anerkjent, så det er umulig innrettet med tanke på hans kunst. Hvis man derimot ønsker å innrede en sal spesielt dedikert og tilpasset Munchs kunst, er muligheten nå ved overflytting til det nye Nasjonalmuseet på Vestbanen. Jeg mener at denne interessen for Munch også virker litt grell på bakgrunn av at Fremskrittspartiet i Oslo har gått fra en tverrpolitisk avtale for å etablere et nytt Munch-museum basert på Oslo kommunes samling i Bjørvika. Så jeg er faktisk også enig i statsrådens svar til representanten fra Fremskrittspartiet, nemlig at Fremskrittspartiet sitter på nøkkelen til å få fortgang i den saken, hvis det er slik at man ivrer så sterkt og har så varme følelser for Munchs kunst, og ikke bare for et bildeoppheng som man antakelig anser like genialt som kunsten selv. Så er det dette med at man inviterer Stortinget til å ha en oppfatning om fredning, ikke bare av bygningen, for det er gjort, ikke bare av interiøret, for det er gjort. Forhaven er fredet, man har forutsatt at bygningen fortsatt skal brukes til utstillingsformål. Hva skal da fredning tjene til? Jeg er en stor tilhenger av å frede hus der alternativet er rivning, fordi da er det en definitiv beslutning. Men dette er slik at bildene blir ikke borte, kunstverkene blir ikke borte, utstillingssalen er fortsatt tilgjengelig for Oslos befolkning. Det betyr at hvis det skulle komme nye faglige vinder og nye kunsthistorikere, og i og for seg et nytt syn på dette, så lar faktisk den nåværende Munch-salen seg reetablere, for det er ikke snakk om å rive verken bildene, utstillingslokalet eller bygningen. Man kan altså reversere, og det er noe av poenget med fredning som et vern mot rivning, nemlig at man ikke kan reversere beslutninger. Da burde vi jo gitt det en sjanse og sett om man ikke med moderne utstillingsteknikker, moderne løsninger, kunne etablere verdige og sikre utstillingsvilkår for Munchs kunst i det nye Nasjonalmuseet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
En av hovedutfordringene i petroleumspolitikken fremover er å sørge for at mest mulig av petroleumsressursene tas opp av eksisterende felt på norsk sokkel. Stortinget behandlet sist høst en petroleumsmelding, og økt utvinningsgrad ble også der ansett for å være en av de viktigste oppgavene fremover. Bakgrunnen for dette er enkel: Estimater fra Oljedirektoratet viser at for hvert prosentpoeng vi kan øke utvinningsgraden for olje, kan dette ha bruttoverdier på om lag 270 mrd. kr med en oljepris på 70 dollar per fat – og som kjent er oljeprisen i dag langt over det, altså må disse estimatene sies å være ytterst forsiktige. Utvinningsgraden på norsk sokkel er i dag ca. 46 pst. dersom alle planer som foreligger for økt utvinning, faktisk gjennomføres. Det er et høyt tall globalt, men det betyr like fullt at mer enn halvparten av oljen faktisk blir liggende igjen i reservoarene. Utvinningsgraden for gass er en del høyere, men også her er det et potensial for økt utvinningsgrad. Saken vi nå har til behandling, gjelder plan for utbygging og drift av Åsgard undervannskompresjon. Dette prosjektet kan sies å representere en teknologisk milepæl ved at det flytter prosesseringsutstyr ned på havbunnen – for å kunne redusere kostnader, men også for å øke utvinningsgraden. Denne undervannskompresjonen fører til at den samlede utvinningsgraden av gass og kondensat på Midgardforekomsten stiger fra 67 til 87 pst. og på Mikkelfeltet fra 52 til 67 pst. Dette er en type teknologiutvikling som også kan benyttes på andre felt på norsk sokkel, så det er ikke bare disse lisensene som vil ha nytte av dette pionerprosjektet; andre felt kan også benytte seg av denne teknologien for å øke utvinningsgraden og redusere kostnadene. Jeg vil gi ros når det gjelder lisensene og samarbeidspartnere for å ta initiativ og faktisk iverksette dette prosjektet. Åsgard undervannskompresjon viser hvor viktig forskning og teknologiutvikling er for å kunne øke ressursutnyttelsen i eksisterende felt på norsk sokkel. Derfor prioriterer Høyre midler til forskning i de årlige budsjettene. Kostnadene ved prosjektet kan bli noe høyere enn de opprinnelige kalkylene. Stortinget ble av olje- og energiministeren underveis i behandlingen av denne saken gjort oppmerksom på en mulig kostnadsøkning på inntil 20 pst., altså at investeringene kan øke fra 13,1 mrd. kr til 15,7 mrd. kr. Prosjektet ble allikevel ansett å være både samfunnsøkonomisk lønnsomt og robust. Det er en samlet komité som tilrår at plan for utbygging og drift av Åsgard undervannskompresjon godkjennes.
Først vil jeg takke saksordføreren for jobben – og samtidig en enstemmig komité, derfor skal jeg ikke si så veldig mye. Åsgard undervannskompresjon er et godt eksempel på et offensivt tiltak som ikke minst bidrar til økt utvinning fra felt i produksjon. Gjennom dette prosjektet økes utvinningen av gass fra feltene Åsgard og Mikkel – det er viktig for framtidig verdiskaping fra feltene, og det er viktig da det bidrar til å utvide horisonten for Norskehavet som en viktig petroleumsprovins. Utbyggingsløsningen innebærer et nytt og svært viktig teknologisprang, som også saksordføreren sa, som vil bidra til økt utvinning fra flere felt på den norske kontinentalsokkelen og ikke minst også globalt framover. Petroleumsindustrien har gjennom flere år arbeidet for å kunne flytte slikt utstyr ned på havbunnen, ikke minst for å kunne redusere kostnader og øke utvinningen. Dette er en milepæl og representerer neste generasjons olje- og gassutvinning – og vi har jo kommet langt når det gjelder den teknologiske utviklingen. Dette er et kjempegodt industriprosjekt.
Det er ingen grunn til å halde eit veldig langt innlegg om Åsgard undervasskompresjon, men det er likevel riktig at denne saka får merksemd, nettopp som saksordføraren sa, på grunn av det teknologisteget som her blir gjort. Vi skal hugse på at teknologiklyngja og leverandørklyngja som følgjer med norsk petroleumsnæring, ikkje berre er ei viktig næring i Noreg, men òg er ein stor eksportindustri for landet vårt. Derfor fortener denne saka eigentleg meir merksemd enn ho har fått. Det at vi utviklar teknologi på heimebane som blir teken i bruk i våre område, og som i tillegg er potensiell eksportvare, er ein verdi som det er verdt å gi merksemd. Så er saksordføraren heilt korrekt inne på den auka utvinningsgraden. Er det noko det må vere full semje om i denne salen, er det jo nettopp viktigheita av å utnytte dei felta som vi har etablert rundt om på norsk sokkel, betre. Det handlar om verdiskaping, men det handlar òg om eit forvaltingsansvar vi har, knytt til denne store ressursen. Så kort – til avslutning: Det er ein samla komité som går inn for dette, og det er eit teknologisprang som er verdt å merke seg – og som fortener merksemd i større grad enn det kanskje får i denne debatten her i dag.
Jeg er både glad og stolt over å kunne fremme dette store industriprosjektet Åsgard undervannskompresjon for Stortinget. Hovedmålet vi har satt oss i olje- og gasspolitikken, er å legge til rette for lønnsom produksjon i et langsiktig perspektiv. For å nå målet fastslo vi i Meld. St. 28 i fjor, En næring for framtida, at det må satses offensivt og parallelt på flere ting samtidig. Vi er nødt til å øke utvinningen fra felt i produksjon og bygge ut drivverdige funn, vi er nødt til å fortsette en aktiv utforskning av åpnet areal både i modne og umodne områder, og vi er nødt til å gjennomføre åpning av nye områder. Det er nødvendig med en parallell satsing på alle disse områdene for at vi skal nå de målene som vi har satt oss. Det er ikke mulig å velge ett eller to av tiltakene. Da vil vi ikke lykkes. Åsgard undervannskompresjon er et godt eksempel på et offensivt tiltak som bidrar til økt utvinning fra felt i produksjon. Gjennom prosjektet økes utvinningen av gass fra feltene Åsgard og Mikkel. Det er viktig for framtidig verdiskaping fra feltene. Det er viktig da det bidrar til å utvide horisonten for Norskehavet som en viktig petroleumsprovins. Ikke nok med det: Utbyggingsløsningen innebærer et nytt og svært viktig teknologisprang som vil bidra til økt utvinning fra flere felt på norsk kontinentalsokkel og globalt framover. Prosjektet fører til en vesentlig økning i den samlede utvinningsgraden fra Midgardforekomsten på Åsgard og fra Mikkelfeltet. Utbyggingen gir om lag 280 mill. ekstra fat oljeekvivalenter. Den økte utvinningen fra feltene som prosjektet vil gi, er dermed større enn selv de totale forventede utvinnbare ressursene fra flere av de nye, selvstendige utbyggingene vi har på norsk sokkel. Prosjektet er stort også økonomisk. Investeringene er beregnet til i overkant av 15 mrd. kr. Den forventede nåverdien er beregnet til å være i overkant av 23 mrd. kr. Det betyr store inntekter til fellesskapet. Prosjektet er lønnsomt selv med en langt lavere olje- og gasspris enn det vi forventer framover. Åsgard undervannskompresjon er således et samfunnsøkonomisk lønnsomt og robust prosjekt. Petroleumsindustrien har gjennom flere år arbeidet for å kunne flytte prosesseringsutstyr ned på havbunnen. På den måten kan en oppnå reduserte kostnader, man kan øke utvinningen og bedre energieffektiviteten. Havbunnsbasert prosessering og gasskompresjon som planlagt i dette prosjektet, representerer et nytt skritt mot neste generasjons olje- og gassutbygging – et viktig skritt mot å realisere et komplett prosesseringsanlegg under vann. Andre felt, som Gullfaks og Ormen Lange, står i startgropen for å ta i bruk og videreutvikle tilsvarende teknologi for å øke utvinningen. I sum er prosjektene på Åsgard, Gullfaks og Ormen Lange banebrytende prosjekter som vekker oppsikt på verdensbasis. Jeg tror dette vil bli nok en teknologi som framover vil bli tatt i bruk i mange petroleumsprovinser rundt omkring i verden. Dette vil norsk petroleumsrettet leverandørindustri tjene på. Den har vært sentral både i utviklingen av teknologien og i gjennomføringen av de konkrete prosjektene. Den norske andelen av investeringene på Åsgard undervannskompresjon utgjør f.eks. anslagsvis 60 pst. Operatørene bak disse prosjektene fortjener ros for sin teknologiske dristighet. At de lykkes gjennom økt utvinning og mer lønnsomme feltutbygginger på norsk sokkel, vil tjene staten som ressurseier mest av alle. For at vi skal nå de målene vi har satt oss i petroleumspolitikken, trenger vi mange flere økte utvinningsprosjekter som Åsgard undervannskompresjon. Slike prosjekter er viktige og nødvendige elementer når vi skal levere på den langsiktige strategien for petroleumsvirksomheten som Stortinget gjennom behandlingen av Meld. St. 28 har sluttet seg til. Jeg er derfor glad for at komiteen har gitt sin tilslutning til regjeringens forslag om utbygging og drift av Åsgard undervannskompresjon.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Vi er da klare til å gå til votering.
Under debatten har Ib Thomsen satt fram tre forslag, forslagene nr. 1–3, på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om en nedleggelse av Norsk kulturråd, og underliggende enheter, i sin nåværende form. I stedet opprettes Råd for et levende kulturliv, basert på intensjonene i Dokument 8:37 S[[2011–2012]] Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme de nødvendige forslag til lovendringer for å sikre bedre transparens i tildelinger og avslag fra Norsk kulturråd/Råd for et levende kulturliv.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2013 om å innrette kulturfinansieringen etter prinsippet om at sentrale tiltak finansieres utelukkende over statsbudsjettet, mens Norsk kulturråd/Råd for et levende kulturliv skal stimulere til bred kulturell deltakelse gjennom såkornsmentalitet og oppstartsincentiver.» Det voteres alternativt mellom disse forslagene og innstillingen fra komiteen.
Venstre har varslet at de støtter innstillingen.
Under debatten har Ib Thomsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen ta initiativ for å sikre en fredning av Nasjonalgalleriets Munch-sal, slik at Edvard Munchs verker også for fremtiden kan stilles ut og besøkes i en sal spesielt bygget for dette formålet.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Venstre har varslet at de støtter innstillingen.
Når det gjelder sakene nr. 4–10, er de andre gangs behandling av lovsaker. Det foreligger ingen forslag til anmerkninger til noen av sakene. Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved andre gangs behandling og blir å sende Kongen i overensstemmelse med Grunnloven.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.