Fra representanten Kent Gudmundsen foreligger søknad om omsorgspermisjon i tiden fra og med 2. april til og med 10. april. Denne søknad foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Vararepresentanten for Troms fylke, Kristian Støback Wilhelmsen, foreslås innkalt for å møte i permisjonstiden. – Det anses vedtatt. Kristian Støback Wilhelmsen er til stede og vil ta sete. Representanten Olaug V. Bollestad vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Rigmor Andersen Eide, Line Henriette Hjemdal, Kjell Ingolf Ropstad, Anders Tyvand og meg selv vil jeg sette fram et representantforslag om tiltak for å forebygge uønskede svangerskap og redusere antall aborter.
Representanten Iselin Nybø vil fremsette to representantforslag.
På vegne av representantene Trine Skei Grande, Pål Farstad og meg selv vil jeg sette fram et forslag om flere lærere med doktorgrad som en del av satsingen på karriereveier i skolen. På vegne av representantene Abid Q. Raja, Trine Skei Grande og meg selv vil jeg sette fram et forslag om et særskilt kompetanseløft for å redusere andelen ikke-kvalifiserte tilsatte i grunnskolen.
Representanten André N. Skjelstad vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Pål Farstad, Iselin Nybø, Ketil Kjenseth og meg selv har jeg den glede av å framsette et forslag om en plan for fordeling av statlige arbeidsplasser og statlig kompetansemiljøer i hele landet.
Representanten Heikki Eidsvoll Holmås vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representanten Snorre Serigstad Valen og meg selv fremmer jeg et representantforslag om et klimabudsjett.
Representanten Janne Sjelmo Nordås vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representanten Geir Pollestad og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om en oppdatering av investeringsplanene i Nasjonal transportplan.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsrådene Thorhild Widvey, Tord Lien og Ine M. Eriksen Søreide vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmer er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Terje Aasland.
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren, for på mandag denne uken fikk vi presentert del to av klimapanelets femte hovedrapport. Siden 2005 har vi nå fått en dobling av relevant faglitteratur, og den nye delrapporten bygger på over 12 000 vitenskapelige publikasjoner. Derfor må enhver tvil om klimaendringene være blåst bort. Vi vet at virkningene av klimaendringene allerede er her. Mennesker, samfunn og økosystemer over hele verden er rammet. Klimaendringene fører til lavere matproduksjon, svekket matsikkerhet, utryddelse av arter, tørke og oversvømmelse, samtidig som mangelen på ferskvann vil øke. Fram til midten av vårt århundre vil klimaendringene forsterke helseproblemene som allerede eksisterer. Dette vil spesielt ramme de fattige landene, men også her hjemme vil konsekvensene bli alvorlige. Vi må bl.a. forvente mer regn og stigende havnivå, som øker risikoen for flom og skred, og skader fra økte overvannsmengder og fukt- og råteskader blir mer normalt. Vi snakker nå altså om vår nære framtid. Det er i den våre barn og barnebarn skal vokse opp. Med dagens utslippsutvikling forventes det at det i 2100 vil være umulig å gjøre normale utendørsaktiviteter i mange deler av verden i deler av året. Dette er bare et lite utdrag av det vi nå faktisk vet. Alvoret er betydelig og konsekvensene dramatiske. Men det er også muligheter hvis det handles nå, for jeg antar jo at statsråden er enig i at det påhviler ham et betydelig ansvar for at Norge når Stortingets fastsatte klimamål. Så derfor: Hva vil statsråden gjøre innenfor sitt ansvarsområde for å sikre at Norges utslipp faktisk går ned?
La meg først være veldig klar på at regjeringen selvsagt jobber med å følge opp de vedtakene Stortinget har gjort, på mange områder, bl.a. i klimaforliket. Når det gjelder den delrapporten representanten Aasland viser til, handler den om konsekvenser av klimaendringer. Det påligger mitt departement å ha ansvaret for arbeidet med økt fare for flom og skred. Når det gjelder flom, skred, bekker og mindre elver med bratt fall, må arealbruk og sikringstiltak langs vassdrag tilpasses nye klimatiske utfordringer. Det er NVE som har den operative myndigheten på dette feltet. Det er deres oppgave å hjelpe kommunene og samfunnet ellers med kompetanse og ressurser til dette arbeidet. Så jobber mitt departement også med veldig mye som korrigerer klimautfordringene i framtiden. Vi har bl.a. tatt over et arbeid med karbonfangst, som var lagt på is, der vi må utvikle en ny strategi for å få det reetablert. Vi jobber hele tiden med økt produksjon av fornybar energi. Vi jobber med å erstatte fossil energi – bl.a. gjennom utfasing av oljefyrer – med fornybar energi. Departementet jobber med forskning og teknologiutvikling, og ikke minst forvalter vi et strengt regime for utslipp fra sokkelen. Samtidig vet vi at fortsatt produksjon av gass fra norsk sokkel bidrar til å redusere CO2-intensiteten i den europeiske kraftmiksen.
Jeg vil takke for svaret, og det er gledelig å konstatere at olje- og energiministeren er enig i at det påhviler ham et stort ansvar for de norske utslippene som er inne i hans portefølje, for den 7. mars lanserte Miljødirektoratet sin rapport om det faglige grunnlaget for videreutvikling av den nasjonale og internasjonale klimapolitikken. Samlet sett er det nå et sprik på 8 millioner tonn. Ut fra det vi kan lese, er det ca. 2 millioner tonn som er knyttet til olje- og energiministerens portefølje. Elektrifisering av Utsira-området er vesentlig i denne sammenheng. Det er bl.a. lagt fram en rapport i dag som viser at tiltakskost er ned mot 40 kr per tonn i reduserte CO2-utslipp. Dette er markant under dagens CO2-kost, og man mener at rapporten er robust. Vil statsråden bidra til oppklaring om tall, og vil statsråden også ta ansvar for at Stortinget får en avklaring i om Utsira-området blir elektrifisert ved behandlingen av Johan Sverdrup-feltet, første fase?
Jeg er kjent med at Energi Norge har bedt et konsulentselskap om å vurdere kostnadene ved elektrifisering av Utsirahøyden. Jeg har selvfølgelig ikke mulighet til å kommentere denne rapporten her og nå, men jeg har ingen grunn til å tvile på det beslutningsgrunnlaget som de kommersielle aktørene på sokkelen – Statoil, Petoro, Maersk, Lundin og Det norske oljeselskap – har kommet fram til. At det er grunn til å sette spørsmålstegn ved det, har ikke vi informasjon som tyder på.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Eigil Knutsen.
Det er urovekkende at statsråden viser en såpass passiv holdning til om han vil bidra til områdeelektrifisering av Utsirahøyden. Denne salen har faktisk gjentatte ganger uttrykt et slikt ønske. Det hersker stor usikkerhet rundt kostnadene for denne områdeelektrifiseringen. Rapportene spriker enormt. Statens eget fagorgan, Oljedirektoratet, har også avgitt sine synspunkter, men statsråden har nektet Stortinget innsyn i denne. For oss som er opptatt av en stabil og god utvinning av våre fellesressurser på norsk sokkel, er dette veldig beklagelig. Vi er avhengig av å elektrifisere om vi skal nå våre framtidige klimamål, også i neste tiår. Jeg vil derfor spørre statsråden om han kan bekrefte, eventuelt avkrefte, om han vil jobbe for en områdeelektrifisering av Utsirahøyden, og om han mener at det finnes områder på sokkelen som er bedre egnet for områdeelektrifisering enn Utsirahøyden.
Det er storting og regjering som legger rammene for virksomheten på norsk sokkel. Selskapene er ansvarlige for å gjennomføre aktivitet på sokkelen, enten det er innenfor leting, utbygging eller drift. Dette gjelder også forhold knyttet til kraftløsninger for utbygging. I klimaforliket ble det vist til at kraft fra land skal vurderes for nye utbygginger på sokkelen, videre at regjeringen vil følge opp de pågående utredningene og ha som mål at den sørlige delen av Utsirahøyden forsynes med kraft fra land. Forutsetningen for bruk av kraft fra land er at det ikke oppstår regionale ubalanser på land, og at hensynet til tiltakskostnad og naturmangfold ivaretas. Det framgår av klimaforliket at klimapolitikken må innrettes slik at den gir størst mulig utslippsreduksjon for innsatsen, og tiltakskostnad og ressursbruk er viktig.
Kjell Ingolf Ropstad – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg er glad for at statsråden ikke avviser at han ønsker en områdeløsning på Utsirahøyden, fordi dette feltet, petroleumssektoren, er ansvarlig for 26 pst. av de totale CO2-utslippene i Norge. Det betyr at det er avgjørende å få på plass elektrifisering og bruke kraft istedenfor sterkt forurensende gasskraftverk på de plattformene der det er mulig å få det til. I dag la Novatek fram en rapport – og Novatek er det samme firmaet som Oljedirektoratet brukte da de beregnet tiltakskostnad i 2012. Ikke overraskende konkluderte rapporten med at tiltakskostnaden blir vesentlig lavere enn det Statoil la fram. Novatek beregnet også i 2012 kostnaden til å være mye lavere. Min konklusjon her er egentlig to ting. Det ene er at det viser at det er helt avgjørende for Stortinget at fakta kommer fram, og at tallene er åpne, slik at vi kan diskutere det på et riktig tallgrunnlag. Det andre er at rapporten konkluderer med at samlet utbygging, på én gang, er åtte ganger billigere enn å gjøre det i to omganger. Det er egentlig ganske logisk. Vil statsråden sikre at en får en utredning av den beste løsninga, slik at en kan få en utbygging og sikre elektrifisering av hele Utsirahøyden i én fase?
La meg først si at det konseptet som nå er valgt for Sverdrup, medfører at det store Sverdrup-feltet, som utgjør suverent den største andelen av Utsirahøyden, vil drives med kraft fra land fra produksjonsstart. Hvordan resten av kraftbruken på Utsirahøyden skal dekkes, blir ikke besluttet nå. Jeg er, som jeg har sagt, kjent med at Energi Norge har fått et konsulentbyrå til å utarbeide egne tiltakskostnader for kraft fra land til Utsirahøyden. Jeg kjenner ikke de tallene i dette arbeidet, men jeg har, som jeg sa også innledningsvis, ingen grunn til å tvile på det beslutningsgrunnlaget de industrielle aktørene, Statoil, Petoro, Lundin, Det norske oljeselskap og Maersk, har basert konseptvalget for Sverdrup på. Så er det slik at i tråd med praksis går Oljedirektoratet nå igjennom resultatet fra konseptstudien. Dette vil også gjelde energiløsningen. Dette gjøres for å få avklart om det er forhold som krever ytterligere avklaring før igangsettelse av plan for utbygging og drift til myndighetene.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
I den muntlige spørretimen 12. februar i år utfordret jeg klima- og miljøministeren på å nevne ett konkret klimatiltak som regjeringen har foreslått til gode for klimaet, når en ser vekk fra de vedtakene som er kommet i stand etter budsjettforhandlinger på Stortinget. Jeg fikk ikke noe svar på det. Olje- og energiministeren tilhører det partiet som i størst grad rommer klimaskeptikere. I en spørreundersøkelse i Stavanger Aftenblad, presentert 31. mars, sa kun 23 pst. av Fremskrittsparti-velgerne i Rogaland at de trodde klimaendringene var menneskeskapt. Med det som bakteppe er det naturlig å utfordre olje- og energiministeren på om han kan nevne ett konkret tiltak som han og hans regjering på eget initiativ har gjennomført i deres tid i regjeringskontorene til gode for klimaet.
Nå er vi ganske nært å være inne på en annen statsråds ansvarsområde, nemlig den overordnede klimapolitikken. Vi jobber i mitt departement hver eneste dag med økt produksjon av fornybar energi, med å utvikle en CCS-strategi som den rød-grønne regjeringen brukte 7 mrd. kr på uten å få det på et godt spor. Vi jobber med energieffektivisering på norsk sokkel, og vi jobber med forskning og utvikling av ny og mer klimavennlig teknologi.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg registrerer at statsråden sier at han har ingen grunn til å betvile de tallene som han har fått presentert om Utsirahøyden. Likevel er det i dag presentert en ny rapport fra Energi Norge, som jo viser et enormt sprik i tiltakskostnad – fra 40 kr til godt over 1 000 kr – som presentert tidligere. En annen ting som rapporten viser, er at det er langt mer lønnsomt å gjennomføre en elektrifisering med en gang, i stedet for at dette gjøres i to faser. Og selv om statsråden per nå ikke har noen grunn til å betvile de tallene han har, gjør dette at statsråden er villig til å se på dette på nytt, og at statsråden er villig til også å gjøre en ny vurdering og presse på for å få en løsning med elektrifisering nå, i første runde?
Det er storting og regjering som legger rammene for virksomheten på sokkelen. Selskapene er ansvarlige for å gjennomføre aktiviteten på sokkelen. Dette gjelder også knyttet til kraftløsning for en utbygging. Hovedvirkemidlet for å begrense CO2-utslippene fra sokkelen er den høye utslippskostnaden selskapene står overfor gjennom det europeiske kvotesystemet og CO2-avgiften – i dag, samlet, på om lag 450 kr per tonn. CO2-avgiften på sokkelen ble i klimaforliket økt betydelig, og man la til grunn at virkemiddelbruken vil bidra til økt bruk av kraft fra land ved nye utbygginger på norsk sokkel. Så er det slik at Oljedirektoratet, som jeg også har sagt, har som en del av arbeidet med konseptvalg på Utsirahøyden bidratt med innspill knyttet til de tekniske og økonomiske forutsetningene som operatøren har brukt i sine tiltakskostnader, og vil nå gå igjennom resultatene fra konseptstudien.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Det ville vært fristende å si at vi har verdens mest naive statsråd hvis det er slik at han har tenkt å legge tall fra en industri som ønsker å unngå pålegg, til grunn for sine egne vurderinger. Det ville være omtrent som å la tobakksindustriens tall for kreftfare ved røyking ligge til grunn for helseministerens vurdering av den samme kreftfaren. Her er det snakk om at vi er nødt til å få på plass utslippsreduksjoner i oljesektoren, og da er det helt åpenbart at Utsirahøyden er om ikke det beste, så i hvert fall ett av de aller beste tiltakene vi kunne fått på plass med full elektrifisering. Olje- og energiministeren har ansvaret for utslippene av klimagasser fra oljesektoren. Jeg vil spørre ham: Har olje- og energiministeren tenkt å sørge for at utslippene fra oljeindustrien går ned fram mot 2020?
Representanten Eidsvoll Holmås var både en del av det parlamentariske grunnlaget og et medlem av den forrige regjeringen, som la fram et klimaforlik som la til grunn at klimapolitikken må innrettes sånn at den gir størst mulig utslippsreduksjon for den økonomiske innsatsen man legger inn. Tiltakskostnad og ressursbruk var viktig i den meldingen og for den politikken som ble utformet under den rød-grønne regjeringen. Når utslippene av klimagasser skal begrenses globalt, er det viktig å bruke ressursene riktig. Hvis ikke blir det enda mer krevende å nå våre overordnede klimamålsettinger. I klimaforliket er det også påpekt at karbonprising vil være vårt viktigste virkemiddel i arbeidet mot de globale klimaendringene. Aktiviteten på sokkelen har i mer enn 20 år stått overfor en høy utslippskostnad gjennom en egen høy CO2-avgiftssats.
Rasmus Hansson – til oppfølgingsspørsmål.
FN-klimarapporten vi nettopp har fått, forteller oss at vi aldeles ikke er på vei mot disse to gradene som alle liker å snakke om – vi er på vei mot katastrofale fire grader og effekter som ingen oppegående politikere egentlig kan ta ansvaret for å være en del av. Derfor er det å åpne Utsirahøgda med Sverdrup-feltet, som skal ha en levetid på femti år, ikke noe annet enn grovt uansvarlig. Vi er i en situasjon hvor vi nå diskuterer dimensjonen på skruene på plattformen, mens vi om et år eller to – eller halvannet – skal diskutere om vi vil åpne dette feltet. Derfor er spørsmålet: Vil statsråden ta fatt i de nye forslagene som har kommet fra noen av de sterke, norske havvindmiljøene her i landet, som har foreslått at man skal se på en havvindløsning knyttet til Utsirahøgda, fordi Utsirahøgda – hvis det blir bygd ut – tilbyr en infrastruktur, en kabel til land osv., som gjør dette til den hittil beste muligheten til å få til en praktisk norsk havvindutvikling?
Havvind kan en gang i framtiden bli en viktig del av en fornybar energiforsyning i Europa. Det er myndighetene opptatt av å legge til rette for gjennom arbeidet med å skaffe arealer til veie for etableringen av havvind, legge til rette for demonstrasjonsprosjekter og bidra til forskning og utvikling av havvind, med mål om nettopp å levere et mer økonomisk bærekraftig prosjekt. Som jeg har sagt noen ganger allerede i dag, er vår oppgave – Stortingets og regjeringens – å lage rammene for aktiviteten. Denne typen beslutninger må nok ligge hos operatørene. Så tror jeg kanskje, helt realistisk sett, at å ha klart et godt konsept for dette i tide til beslutning i januar/februar, kan synes litt ambisiøst.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Hvor går iskanten i Barentshavet? Det er spørsmålet til olje- og energiministeren. Som vi vet, kan havisen fra polhavet bre seg utover Barentshavet og helt inn mot Finnmarkskysten, som den gjorde i 2003. I forvaltningsplanen for Barentshavet er iskanten definert akkurat der havisen lå ved maksimal utbredelse i 2003. Iskanten er et særlig biologisk rikt område og er identifisert som særlig verdifullt og sårbart i forvaltningsplanen. Derfor sier forvaltningsplanen klart at det ikke skal igangsettes oljevirksomhet ved iskanten. I februar sendte olje- og energiminister Tord Lien ut forslag om blokker til utlysing i 23. konsesjonsrunde, der 20 av de totalt 61 leteblokkene foreslås tildelt i de nordligste delene av Barentshavet sørøst, der hvor havisen lå i 2003. Torsdag i forrige uke kom Miljødirektoratets høringsuttalelse til 23. konsesjonsrunde, hvor det sterkt frarådes utlysing av de 28 nordligste blokkene i Barentshavet sørøst. Jeg siterer: «Miljødirektoratet mener det er nødvendig med en grundigere faglig prosess for å definere en grense for iskanten som også dekker mer ekstreme år. Dette bør gjøres gjennom det tverrsektorielle arbeidet med faglig grunnlag for forvaltningsplanene.» Dette er klar tale fra regjeringas egen miljøfaglige etat. Derfor er mitt spørsmål til statsråden: Vil statsråden avvente utlysing av de nordligste blokkene inntil det foreligger en miljøfaglig definisjon av iskanten?
I fjor sommer sluttet et stort flertall på Stortinget seg til at hele Barentshavet sørøst åpnes for petroleumsvirksomhet. Denne beslutningen skjedde på grunnlag av en bred konsekvensutredning og en geologisk kartlegging – en prosess der synspunktene fra ulike fagetater, også Miljødirektoratet, framkom og var en del av Stortingets og regjeringens beslutningsgrunnlag. Gjennom arbeidet med 23. konsesjonsrunde operasjonaliseres Stortingets beslutning. Regjeringen har lagt Stortingets behandling av meldingen til grunn, inklusive hvilke rammer som skal gjelde for leteboring i området. Med de rammene som er foreslått for leteaktiviteten, vil risikoen for å skade miljøverdiene som følger iskanten, være tilnærmet null. Funn i området vil som ellers kun bli bygd ut hvis det skjer forsvarlig. Jeg er trygg på at dette vil la seg gjøre. Høringen av forslag til utlysning for 23. runde gjennomføres for å avklare om det er tilkommet ny vesentlig informasjon som ikke var kjent da Stortinget sist tok stilling til petroleumsvirksomhet i de aktuelle områdene. Det er så langt ikke godtgjort at det foreligger ny vesentlig informasjon. Med utgangspunkt i de innkommende høringsuttalelsene, vil dette bli vurdert som en del av det videre arbeidet med 23. konsesjonsrunde.
Jeg takker for svaret til statsråden. Men jeg er litt undrende til om føre-var-prinsippet som vi er blitt enige om, også skal gjelde for det svaret som vi har fått fra Miljødirektoratet. I samarbeidsavtalen mellom våre partier står det at det ikke skal være oljevirksomhet ved iskanten, og da må vi vite og være enige om hvor den iskanten går. Regjeringspartiet Høyre var veldig tydelig på dette da stortingsmeldingen om åpning av Barentshavet sørøst ble behandlet i Stortinget for under ett år siden. I innstillingen står det i en merknad fra komiteens medlemmer fra Høyre: «Disse medlemmer legger derfor til grunn at det ikke skal igangsettes petroleumsvirksomhet i området ved iskanten. Disse medlemmer mener det er uheldig at regjeringen legger ulike definisjoner til grunn for iskanten, og mener det må avklares hva som skal være den faglige definisjonen.» Vil statsråden sørge for at Stortinget holdes orientert om arbeidet med å definere den miljøfaglige definisjonen av iskanten?
Vi har hatt utfordringer på norsk sokkel flere steder som er blitt løst i samhandling mellom operatører, leverandører og norske myndigheter. Det vil være tilfellet også for havområdene i nord. Så er den videre utforskningen av områdene i nord et nøkkelelement i regjeringens politikk for å legge til rette for en langsiktig, positiv utvikling i Norges største næring, men også for Nord-Norge, som ser store muligheter rundt de ressursene som finnes i dette havområdet. Det er selvfølgelig riktig at det skal jobbes videre med faglige problemstillinger i disse områdene. Det vil åpenbart Stortinget bli holdt orientert om. Men som jeg startet med å si: Dette er en oppfølging av det et stort flertall på Stortinget vedtok i fjor sommer.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Kjell Ingolf Ropstad.
Statsråden har for så vidt rett i at det har vært en kjent problemstilling, og at denne debatten ikke er ny. For ett år siden, da Stortinget behandlet saken, vedtok det klare flertallet, som statsråden viste til, at det ikke skulle være petroleumsvirksomhet ved iskanten. Samtidig sa Stortinget at det ikke var til hinder for at hele Barentshavet sørøst kunne åpnes. Det problematiske, som representanten Andersen Eide understreket, er at iskanten – eller isen – gikk midt i hele det området senest for ti år siden. Det betyr at Stortinget egentlig har sagt at iskanten går rett gjennom området, samtidig som en åpner det. Derfor må en enten ta en diskusjon på om det er greit å bore og ha oljevirksomhet der isen kan være, eller så må en si at isen skal være stopperen der isen faktisk kan komme til å gå. Derfor er mitt spørsmål til statsråden: Ville det ikke være bedre å få en faglig enighet om definisjonen på hvor iskanten går først, og så eventuelt ta stilling til om en skal åpne områder etterpå?
Å skaffe til veie nye arealer for norsk olje- og gassproduksjon er viktig for å opprettholde aktiviteten på norsk sokkel, ikke minst er det stor optimisme og positivitet om disse mulighetene i Nord-Norge. Det er jeg veldig glad for. Det er ikke riktig så enkelt som representanten Ropstad vil ha det til. Det er et vilkår fra Stortinget, som vi selvfølgelig følger opp, at det ikke skal foregå leteboring nærmere enn en avstand av 50 km fra iskanten. Det hensynet er ivaretatt i dette arbeidet. Det er Stortingets store flertall som ligger til grunn for det arbeidet vi nå holder på med.
Eva Kristin Hansen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er interessant å høre at det åpenbart er et sprik mellom regjeringen og støttepartiet Kristelig Folkeparti når det gjelder hvor iskanten går. Jeg tror de fleste her i salen forholder seg til det vedtaket Stortinget gjorde i åpningen av Barentshavet sørøst. Der var det en samlet komité som skrev i innstillingen: «Komiteen har merket seg at det er særlig nord i åpningsområdet, mot iskanten og helt sør i åpningsområdet inn mot land, at det er størst miljøkonsekvenser.» Så Stortinget har tatt inn over seg at det er miljøkonsekvenser. Det jeg da har lyst til å spørre statsråden om, er: Hvordan vil han arbeide for å styrke oljevernberedskapen i nord når vi nå ser at petroleumsvirksomheten trekker nordover?
Takk for et godt spørsmål. Når vi nå ser at Goliat er på vei til vår nordlige region, vil vi også se at det vil bli fulgt av en beredskapskapasitet i området som området på ingen måte har hatt tidligere. Det er sånn at vi har viktige, gode krav – vi har hatt det i mange tiår – om at oljeaktivitet skal følges av oljevernberedskapskapasitet både på land og offshore. Så det vil selvfølgelig også bli ivaretatt i de nye nordlige områdene i Barentshavet.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Det er interessant å høre at spørretimen blir benyttet til en diskusjon mellom regjeringen og dens parlamentariske grunnlag om hvordan samarbeidsavtalen skal tolkes. Dette kan bære bud om at noen er ute og bærer sprikende konsesjonsblokker. I Stavanger Aftenblad 24. februar sa Kristelig Folkepartis Rigmor Andersen Eide følgende om 23. konsesjonsrunde og iskanten: «Dette er i strid med samarbeidsavtalen.» Og videre: «De 20 blokkene som ligger lengst mot nord, må derfor utgå.» Og atter videre: «Tord Lien burde ikke være i tvil om hvilken definisjon av iskanten som lå til grunn for samarbeidsavtalen.» Mitt spørsmål er: Er olje- og energiministeren i tvil om hvilken definisjon av iskanten som lå til grunn for samarbeidsavtalen, og ser statsråden at den usikkerheten som flertallspartiene nå sprer om 23. konsesjonsrunde, verken er til gode for miljøet eller er til gode for petroleumsnæringen?
Jeg mener at det vedtaket Stortinget gjorde i fjor sommer, er et fornuftig vedtak som ivaretar alle disse hensynene, også hensynet til iskanten. Vi har også dette ute på høring for å høre om det er kommet inn ny, viktig informasjon som vi foreløpig ikke mener vi har fått. Hvordan Kristelig Folkeparti oppfatter spørsmålet om iskanten er et spørsmål man må stille til Kristelig Folkeparti. Vi følger opp det stortingsflertallet vedtok i fjor sommer, og det er det jeg som statsråd må forholde meg til. Jeg tror kanskje at hvis statsråden hadde valgt å gjøre noe annet enn det Stortinget hadde vedtatt, kunne denne spørretimen fått en annen karakter.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Her er det tydelig at det trengs litt rydding, fordi statsråden sier at han forholder seg til og mener at det var et fornuftig vedtak Stortinget hadde tatt om iskanten. Samtidig har vi en samarbeidsavtale der vi er fire partier som sier at vi ikke skal ha oljeaktivitet innenfor det som er definert som iskanten. Det er tydelig en uenighet med statsråden – i hvert fall med Venstre – om hva som skal være definisjonen. Nå er tredje konsesjonsrunde ute på høring. Det mener vi er greit, da får man inn høringsuttalelser. Men når den nå går over, må man bli enige om hvordan definisjonen på iskanten skal være, og de feltene som defineres å ligge innenfor iskanten, må tas ut av konsesjonsrunden. Er statsråden innstilt på at vi må ha en prosess for å gjennomføre og få definert iskanten ut fra samarbeidsavtalen mellom de fire partiene?
Når det gjaldt åpningen av Barentshavet sørøst, lå det på plass en definisjon av hvordan man skulle forholde seg til isproblematikk ved åpningen. Det var kjent for alle partiene i Stortinget i fjor sommer og i fjor høst, og det er at det ikke skal være leteboring i oljeførende lag nærmere enn 50 km fra iskanten. Så er det sånn at utbygging av den størrelsen som vi kommer til å se i Barentshavet sørøst, må legges fram for Stortinget. Det er selvfølgelig noe av det som det er naturlig for regjeringen å diskutere med både Venstre og Kristelig folkeparti, men også med resten av Stortinget. Den saken skal – som sagt – behandles i Stortinget før utbygging kan finne sted.
Johnny Ingebrigtsen – til oppfølgingsspørsmål.
Det foregår nå et meget godt fiske på den historisk store norsk-arktiske torskebestanden i Barentshavet. Den har feitet seg opp på lodde, som er nøkkelarten i hele Barentshavet. Uten den dør fugl, fisk og sjøpattedyr i hele havet. Oppvekstområdet for lodden er det næringsrike kalde sjøvannet omkring iskanten, som vi vet kan variere veldig mye i utbredelse fra år til år, og som er påvirket av hvor mye nordavind det er i løpet av vinteren. Vi vet også at det er tre måneder mørketid der, og det er iskalde vinterstormer som iser ned fartøyene. Jeg lurer på om statsråden, som i likhet med meg har lekt i det kalde sjøvannet i fjæra i Barentshavet, tør å tenke den hasardiøse tanken på oljeboring opp mot den variable iskanten, matfatet til nøkkelarten i hele Barentshavet?
Jeg synes det var et godt spørsmål, selv om det ikke var et spørsmål som tydet på at representanten var medlem av et av de partiene som la fram dette forslaget sist sommer. Jeg er glad i torsk, og jeg er glad i både Barentshavet og Norskehavet hvor jeg selv har vokst opp. Derfor mener jeg det er veldig viktig at vi har og skal ha strenge miljøkrav for petroleumsaktivitet på alle deler av norsk sokkel, og ikke minst i Barentshavet sørøst, noe også Stortinget har lagt til grunn for sitt vedtak, og som vi legger til grunn for vårt arbeid med det samme. Det er utfordringer – deler av Barentshavet er veldig likt resten av norsk sokkel, mens andre deler av Barentshavet gjør at det er nye utfordringer som må løses av operatører og myndigheter i fellesskap.
Rasmus Hansson – til oppfølgingsspørsmål.
Det er ganske skremmende å høre det selvkonstruerte kaoset om hva iskanten er som er både mellom samarbeidspartiene i regjeringen og også til dels i Stortinget. Nordmenn, og ikke minst nordlendinger, har visst hva iskanten er i mange hundre år, og den er meget godt vitenskapelig definert i forvaltningsplanen for Barentshavet og Lofoten. Det som karakteriserer iskanten, er først og fremst at det er et biologisk høyproduktivt og meget sårbart område som nå er på tur nordover på grunn av klimaendringer og dermed per definisjon under høyere økologisk stress enn noen gang før. Det utløser helt opplagt begrepet «føre var». Spørsmålet til statsråden er: Kan han garantere at føre-var-prinsippet vil være det overordnede hensynet for vurdering av oljevirksomhet og annen virksomhet i dette området?
Som representanten Hansson peker på, kjenner nordmenn isen godt, bl.a. fordi vi har drevet kommersiell virksomhet i isen i århundrer. Så er det slik at med de rammene som er foreslått for leteaktivitet, vil risikoen for å skade miljøverdiene som følger iskanten, være tilnærmet null. Funn i området som kan bli bygd ut – det kan kun bli bygd ut hvis det kan dokumenteres at det kan skje forsvarlig – er spørsmål som Stortinget vil få seg forelagt før en eventuell utbygging. Så gjentar jeg det jeg sa i stad: Det er bra og riktig at vi har strenge sikkerhets- og miljøkrav for alt arbeidet på norsk sokkel – også i Barentshavet. Det vil vi selvsagt fortsatt ha. Det er ingen ting å legge skjul på at i deler av Barentshavet er det noen utfordringer vi må jobbe videre med for å finne gode forsvarlige løsninger på.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt hovedspørsmål går til olje- og energiministeren. Et viktig klimatiltak er å øke produksjonen av fornybar energi. Norge har gode forutsetninger for dette. Den forrige regjeringen fikk på plass en avtale med Sverige om elsertifikat, som skal gi 26,4 TWh ny fornybar energi fram til 2020. I tillegg er det gjort et stort arbeid med å få på plass vindkraftkonsesjoner. Tidligere olje- og energiminister Ola Borten Moe ble sist uke hyllet for sin innsats for vindkraft, og da spesielt konsesjonsbehandlingen for vindkraftorganisasjonen NORWEA. Den nåværende statsråden har også levert en konsesjon til vindkraftanlegget Tellnes. Konsesjoner som ikke blir bygd ut, leverer lite energi. Lav strømpris og lav sertifikatpris gjør nå at lite vindkraft bygges ut i Norge. Vi ser at utbyggingen kommer i Sverige. Vindkraftbransjen i Norge er med rette bekymret. Det er to forhold som er særlig kritisk. Det første er at det var en klar forventning da elsertifikatmarkedet ble etablert, om at halvparten av utbyggingen skulle komme i Norge. Det andre er at de svenske prosjektene som bygges ut, er mindre effektive enn de norske prosjektene, som ikke bygges ut. Mitt spørsmål til olje- og energiministeren er da: Er statsråden komfortabel med denne utviklingen, og hva vil han gjøre for at Norge skal få sin andel av fornybarsatsingen, og at en ikke skal ende opp med at kun norske forbrukere får regningen for prosjekt som bygges ut i Sverige?
Det er riktig som representanten Pollestad sier, man har også i de senere årene økt satsingen på å få konsesjonene raskt ut. Det er viktig. Det er et arbeid vi har tatt over fra de rød-grønne, og som vi fortsetter å satse på. Konsesjoner er helt nødvendige. Vi tok ikke over et like ryddig bo når det gjaldt nettilgang. Der er det fortsatt mange fornybarprosjekter som trenger nettilgang for å kunne realiseres. Arbeidet med sentralnettlinjen mellom Ørskog og Fardal er et eksempel på det. Det er en stor jobb som må gjøres. Regjeringen jobber også med å få på plass utenlandskabler for å bidra i et energisikkerhetsarbeid med Europa, men også til lavere CO2-utslipp i Europa og en mer stabil og forutsigbar kraftpris i det norske markedet. Så har vi nå sammen med svenske myndigheter satt i gang arbeidet med kontrollstasjon for grønne sertifikater som skal være landet innen 1. januar 2016. Det arbeidet så vi at markedet tok veldig godt imot. Så tror jeg det er riktig som representanten Pollestad sier, at i den forrige perioden så vi at det ble bygd ut mer i Sverige enn i Norge. En av årsakene til det, er at vi kom senere i gang. Svenskene var klare da vi innførte ordningen. Vi måtte bruke litt tid på å komme i gang. Jeg tror vi vil se at en større andel av utbyggingen vil skje i Norge. Og man legger godt til rette for det gjennom styrking av sertifikatordningen, gjennom det arbeidet som nå er i gang sammen med svenskene, konsesjoner og styrking av kraftnettet.
Jeg takker for svaret – jeg er ikke beroliget. I regjeringserklæringen står det klart at regjeringen vil «øke fornybar kraftproduksjon i Norge …». Senterpartiet deler en slik målsetting, og mener at utbyggingen skal skje i Norge. Det sa også Stortinget da en behandlet saken om elsertifikat. Jeg registrerer statsrådens optimisme, men faktum er at det blir tatt få eller ingen investeringsbeslutninger på vindsektoren i Norge. Så mitt spørsmål er: Har statsråden en plan for hvordan en skal få dette til med dagens rammebetingelser, eller ser han behov for å endre disse rammebetingelsene, enten de han styrer selv eller de som andre i regjeringen styrer med, slik at konsesjoner i Norge kan bli til vindparker som produserer vindkraft fra Europas beste vindressurser?
Det er nok klokest at olje- og energiministeren først og fremst uttaler seg om den delen av rammevilkårene som ligger under Olje- og energidepartementets virkeområde. Det har jeg sagt allerede. Jeg har lyst til å si at nå har det vært bred enighet i stortingssalen om at sertifikatordningen er en god ordning. Den er teknologinøytral, den er markedsbasert, den er effektiv, og den bidrar hver eneste dag til at kraftprisene i det norske markedet, til gode for norske forbrukere, holder seg lav. Så har jeg gått gjennom de tingene vi jobber med, som økt kapasitet for eksport av kraft via utenlandskabler, vi holder fullt trykk på å få ut de gode konsesjonene, som vil kunne bli bygd ut, og vi jobber med styrking av nettet. Og som sagt, der er det en jobb å gjøre som vi tok over fra de rød-grønne, og vi jobber sammen med svenske myndigheter om kontrollstasjon fra 2016.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Det er veldig krevende og veldig risikofylte beslutninger som utbyggerne nå står overfor de neste få årene når det gjelder vindkraftutbyggingen i Norge. Vi kommer ikke utenom at mange føler sterkt på at det er ulike vilkår i Norge og Sverige, som gir Sverige en konkurransefordel når det gjelder utbyggingen innenfor det grønne sertifikatmarkedet. De har f.eks. fritak for energiavgiften, og de har gunstigere avskrivningssatser enn det man har i Norge. Jeg skjønner at ikke alt dette er olje- og energiministerens ansvar, men regjeringen har i regjeringserklæringen sagt at en vil vurdere tilpasninger i ordningen med elsertifikater. Fremskrittspartiet kom også i klimameldinga med konkrete forslag om f.eks. reduserte avskrivningsregler. Så spørsmålet er fortsatt: Hvilke tiltak for å skape like vilkår mellom Norge og Sverige kan vi forvente oss fra regjeringens side?
Det er klart slått fast i den avtalen som i og for seg hele Stortinget sto bak, men som var framforhandlet av en senterpartistatsråd, at skattespørsmål eksplisitt er unntatt fra avtalen. Det er imidlertid like klart slått fast i avtalen at informasjonen om forhold som påvirker markedet, skal man informere hverandre om. Derfor har jeg formidlet til min svenske kollega at vi på norsk side er opptatt av rammebetingelsene, og når det gjelder det elavgiftsfritaket for de utbyggerne som bruker kraften selv – altså ikke alle, men noen – har vi bedt om informasjon om omfanget av den ordningen.
Terje Aasland – til oppfølgingsspørsmål.
Det er et særdeles viktig tema vi er innom. Det er ingen tvil om at vi må håpe at grønne sertifikater bidrar til økt fornybar energiproduksjon i Norge. Forutsigbarhet er vel nøkkelordet i så måte, og det er viktig at statsråden bidrar til den forutsigbarheten. Og så synes jeg det er et signal som kommer nå, om at en eventuelt skal vurdere forholdet når en kommer til terskelen 1. januar 2016, som statsråden sier. Da er det viktig at vi klarer å opprettholde vår posisjon, at vi klarer å få ut vår rettmessige andel av de investeringene. Så er det slik at det er en mening med å produsere mer fornybar energi med grønne sertifikater. Det er nettopp fordi en ønsker å veksle inn fossil energi med grønn energi og fornybar energi. Jeg konstaterer så langt i dag at statsråden overhodet ikke har noen planer for hvordan han skal erstatte fossil energi med grønn energi eller fornybar energi. Og da spør jeg: Har statsråden noen som helst formening om hva den fornybare kraften skal brukes til?
Jeg er glad for støtten representanten forsøksvis ga meg innledningsvis – det gikk over etter hvert. Det får vi leve med. Jeg har allerede pekt på én av de tingene vi ønsker å gjøre. Det er å bidra til å fase ut kullbasert kraft i Europa. Vi ser at bruken av kraft i Europa er rekordstor til tross for de økonomiske utfordringene Europa har stått overfor. Vi har allerede sett at produksjonen i kraftkrevende industri er blitt reetablert både i Nord-Norge og på Sørlandet. Det er vi selvfølgelig glade for. Vi jobber nå med utfasing av oljefyrer, og elektrisitet er en av de energibærerne som kan bidra til å erstatte disse.
Rigmor Andersen Eide – til oppfølgingsspørsmål.
Energi- og miljøkomiteen har nettopp vært i Tyskland, og vi fikk god kunnskap om Energiewende, der sol og vind er viktige elementer i fornybarsatsinga i Tyskland. Her har Norge mye å lære. Tyskerne var nesten misunnelige på Norges unike mulighet for vindkraft. Da blir spørsmålet mitt: Mener statsråden at vi nok en gang kan oppnå lik fordeling mellom Norge og Sverige om de grønne sertifikatene dersom vi ikke gjør noe med rammebetingelsene våre i dag?
De har fått til mye i Tyskland. Det er jeg glad for at de har. Det har kostet forholdsvis mye, og de kommer til å nå et mål på rundt 24 pst. fornybar energi, mens vi i det norske energi- og kraftmarkedet har 98 pst. Det er jeg i hvert fall veldig glad for at vi har. Det er i Sverige allerede bygd ut rundt 6 TW basert på grønne sertifikater. I Norge er det bygd ut ca. 1 TW. Å ta igjen det, slik at det blir 12,3 TW i begge landene, tror jeg ikke vi skal love, men vi skal legge til rette for at en større andel i framtiden kommer til Norge. Det er et mål for statsråden.
Terje Breivik – til oppfølgingsspørsmål.
Eg er samd med representanten Aasland i at dette er ein viktig debatt. Fornybar energi er eit av dei viktigaste svara på klimaproblemet. Berre i løpet av ein generasjon eller to vil fornybar energi verta ein knappheitsressurs. To av dei tinga som me får klare tilbakemeldingar om frå bransjen, og som forklarer litt av forskjellen på tempoet i utbygging i Noreg og Sverige, er for det første avskrivingsreglane for vindkraft og for det andre fleksibilitet fram mot 2020 med tanke på sertifikatordninga. Spørsmålet mitt er veldig kort om ministeren har mål om like reglar for desse to landa.
Som jeg sa til siste spørrer, er det et mål for meg at en større andel av utbyggingen i framtiden skal komme i Norge. Derfor jobber vi nå med økt eksportkapasitet, med nye konsesjoner og med styrking av nettet, men også sammen med svenske myndigheter i det videre arbeidet med sertifikatordningen. Det er mange forskjeller mellom Norge og Sverige, både når det gjelder vindkvalitet, lønnsnivå og skatte- og avgiftsregler. Finansministeren svarer på spørsmål om skatt, og det er nok et prinsipp som jeg tror det er lurest at vi forholder oss til også i tiden framover.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går også til olje- og energiministeren, og det følger også opp noen av de spørsmålene vi har hatt tidligere. Rapporten som FNs klimapanel la fram på mandag, understreker alvoret i den situasjonen vi er i, at klimaendringene er noe som pågår nå, at det er noe vi står overfor nå. Å nå togradersmålet er mulig, men veldig vanskelig, og det krever at vi handler nå. Og ikke bare vi, men alle land må handle nå. Statsråden ble av NRK på mandag spurt om hvilket ansvar oljebransjen har for å redusere klimautslippene. Svaret var da at ansvaret lå i å eksportere mer gass til Europa. Det er ikke et svar som står helt i forhold til den oppgaven vi står overfor. Miljødirektoratets rapport viser at Norge har et gap på 8 millioner tonn for å nå målet vi har satt om å komme ned på 47 millioner tonn i 2020. Ifølge Miljødirektoratet må oljebransjen ta ca. 2 millioner tonn av utslippskuttene dersom vi skal nå vår egen målsetting. Det må gjøres ved å redusere fakling, installere nye turbiner, energieffektivisere, elektrifisere deler av Snøhvit, elektrifisere nye installasjoner. Mitt spørsmål, også på bakgrunn av de svarene som er gitt tidligere, er ganske enkelt: Er statsråden enig i at oljesektoren må redusere om lag 2 mill. tonn fram mot 2020?
Jeg er enig i at alle må bidra i arbeidet for å redusere klimautslippene både nasjonalt og globalt. Men som det framgår av klimaforliket, må klimapolitikken innrettes slik at den gir størst mulig utslippsreduksjon i forhold til den økonomiske innsatsen vi legger inn. Tiltakskostnad og ressursbruk er viktig. Når utslippene av klimagasser skal begrenses globalt, er det viktig å bruke ressursene riktig. Hvis ikke blir det enda mer krevende å nå målet i klimakonvensjonen. Som påpekt i klimaforliket vil karbonprising også være det viktigste virkemiddelet i arbeidet mot globale klimaendringer. Aktiviteten på sokkelen har i mer enn 20 år stått overfor en høy utslippskostnad gjennom en egen høy CO2-avgiftssats. Faktum er at å slippe ut ett tonn CO2 på norsk sokkel i dag koster mer enn ti ganger så mye som et hvilket som helst CO2-utslipp i det aller, aller meste av Europa. Så har jeg lyst til å si at i mitt departement jobber vi med veldig mye når det gjelder klima. En av de tingene jeg ikke har nevnt tidligere i dag, er å legge til rette for eksport av fornybar teknologi. En av de utfordringene vi vet at vi kommer til å stå overfor i framtiden, og som bidrar til å øke behovet for å ta grep, er at Afrika er i stor vekst. Det bor flere mennesker der, og flere deltar også i moderne økonomi. Dermed trengs det mer energi. Det er selvfølgelig bedre om vi kan legge til rette for at den energien kommer fra vind- og vannkraft, enn at den kommer fra kull, som tilfellet nok ellers fort vil være.
Jeg er helt enig i at vi må jobbe internasjonalt – vi må eksportere ny teknologi, vi må bruke bistandsmidlene for å få en bedre klimapolitikk, og vi må få en innretning i Statens pensjonsfond utland. Vi må bruke alle virkemidler vi kan for å få på plass en internasjonal avtale. Men samtidig må vi redusere våre egne utslipp. Oljesektoren står i dag for 13,7 millioner tonn, ca. 25 pst., av de norske utslippene. Skal vi nå våre egne målsettinger, må de reduseres, og ifølge Miljødirektoratet må de ned med ca. 2 millioner tonn innen 2020. Da blir spørsmålet igjen: Er statsråden villig til å ta i bruk de virkemidlene som er nødvendige for å få til denne reduksjonen i Norge og i vår produksjon? Statsråden legger stor vekt på prising av CO2. Er han da for at CO2-avgiften må økes for å få større reduksjoner enn det vi har i dag?
Dette illustrerer at det er nok ikke bare mange sektorer, men mange statsråder som må engasjere seg i klimapolitikk. Jeg svarer ikke når det gjelder nivået på CO2-avgiften. Men jeg har lyst til å være tydelig på at vi følger opp de vedtak Stortinget har gjort i forbindelse med petroleumsloven, og ikke minst i forbindelse med klimaforliket. Der framgår det, som jeg har sagt i hvert fall én gang tidligere, at klimapolitikken må innrettes slik at den gir størst mulig utslippsreduksjon i forhold til den økonomiske innsatsen man legger på bordet. Tiltakskostnader og ressursbruk er viktig, og når vi skal redusere utslippene av CO2 globalt, er det viktig å bruke ressursene riktig. Hvis ikke blir det bare enda mer krevende å nå målet om å få til en god internasjonal klimaavtale.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Terje Breivik.
Ministeren gav meg eigentleg stikkordet. Mange sektorar og statsrådar må involverast, sa han. Eit av dei største problema på energiområdet er mangelen på ein overordna, sektorovergripande, langsiktig styringsreiskap. Alt me har av planar og tiltak i dag, stoppar i realiteten i 2020 – nettplanen til Statnett, sertifikatordninga, som har vore debattert ein god del i dag, klimaforliket, for å nemna noko. Slik sett er det veldig prisverdig at regjeringa og ministeren har varsla ei energimelding. Så spørsmålet mitt er: Kan ministeren forsikra om at meldinga vert både sektorovergripande og langsiktig? 2050,2060 er i denne samanhengen langt meir relevant enn 2020.
Det var et veldig godt spørsmål. Det er selvfølgelig regjeringens ambisjon å lage en energimelding som omhandler energi, forsyningssikkerhet, klima og ikke minst en fornybar og klimavennlig næringspolitikk. Og så er det helt rett det representanten sier om litt av problemet som har vært i Norge – i dagens situasjon trenger vi å ha en horisont på det vi gjør. Det er jeg helt enig med representanten i. Det er en målsetting for regjeringens arbeid med energimeldingen både å adressere perioden umiddelbart etter 2020 og å trekke opp et langsiktig perspektiv. Vi har et solid og klimavennlig kraftforsyningssystem i Norge nå. Det har ikke kommet av seg selv, og nå må vi planlegge for hvordan kraftsystemet skal se ut i 2050.
Eva Kristin Hansen – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråd Lien har svart på mange spørsmål her i dag, men jeg synes ikke han har sagt så veldig mye, egentlig. Han svarte ikke på spørsmålet til Ola Elvestuen om utslippene fra den sektoren han har ansvaret for, faktisk skal gå ned mot 2020, og heller ikke på eventuelt hvordan, selv om Miljødirektoratet, som Elvestuen sa, har sagt at Liens sektor må kuttes med ca. 2 millioner tonn, og også at elektrifisering må til. I dag har det vært litt diskusjoner rundt pris, og jeg registrerer også at statsråden stoler blindt på oljeselskapene. Jeg vet ikke om det er det klokeste å gjøre, for vi vet jo hva de vil. Men uansett spør jeg statsråden om han kan svare klart til Stortinget her i dag: Er han for eller er han mot elektrifisering av Utsira-området – hva kan Stortinget forholde seg til? Det er et ja- eller nei-spørsmål. Så et spørsmål til: Har han eventuelt en plan B, hvis så ikke skjer, for å få ned CO2-utslippene fra den sektoren han har ansvaret for? Det er også et ja- eller nei-spørsmål.
Det kunne vært spennende å oppleve noe nytt i spørretimen, men det er jeg redd representanten ikke får oppleve. Jeg har lyst til å være tydelig på at regjeringen følger opp politikken Stortinget har vedtatt. Det framgår ikke, som noen hevder, av klimaforliket at Utsirahøyden skal få kraft fra land, men at regjeringen skal følge opp utredning av en slik løsning og ha som mål at den forsynes fra land. Departementet har i tråd med klimaforliket fulgt opp de pågående utredningene av kraft fra land til Utsirahøyden. Om en slik løsning bør velges, skal man ta stilling til ved behandling av de enkelte utbyggingene. Så er det viktig å si at det valgte konseptet for det store Johan Sverdrup-feltet, som utgjør det aller meste av Utsirahøyden, medfører at feltet vil drives med kraft fra land fra produksjonsstart. Hvordan resten av kraftbruken skal dekkes, blir ikke besluttet nå. Til det første spørsmålet gjentar jeg det jeg sa i stad. Vi er nødt til å ta hensyn til tiltakskostnad og ressursbruk. Skal vi redusere utslipp av klimagasser globalt, er det viktig at disse hensynene også blir ivaretatt.
Klimapanelets rapport viser at klimaendringene ikke skjer i fjern fremtid. I klimapolitikken har vi ingen tid å miste. Vi snakker ikke lenger om barnebarna våre – det gjelder også barna våre. Regjeringa har lovet å styrke klimaforliket og redusere utslippene i tråd med målsettinga. Vi er enige om 30 pst. reduksjon i forhold til 1990 innen 2020, og to tredjedeler skal vi ta nasjonalt. Dette er en stor utfordring for Norge, og også for verdenssamfunnet. Hva vil statsråden gjøre for å komme i gang med å forsterke klimaforliket – vi er utålmodige – slik vi ble enige om sammen med Høyre og Fremskrittspartiet i samarbeidsavtalen?
Som representanten vil være kjent med, det overordnede spørsmålet der er det en annen statsråd som svarer på. Jeg har sagt noen ganger nå hva vi jobber med i mitt departement. Vi jobber med eksport av fornybar teknologi til andre land, vi jobber med forskning og utvikling av ny teknologi, og vi jobber ikke minst med å lage en ny strategi for karbonfangst. Der var det ikke mye å ta over fra den rød-grønne regjeringen. Vi jobber med utvikling av mer produksjon av fornybar energi, vi jobber med utfasing av olje til stasjonær oppvarming, og vi jobber med bedre energieffektivitet og reduserte utslipp på sokkelen.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Olje- og energiministeren besøkte 29. mars landsmøtet til Fremskrittspartiets Ungdom. Der ble han presentert for et bilde som hadde følgende tekst: Ingen vern av Lofoten og Vesterålen – drill baby, drill! Statsråden tok bilde av dette og kommenterte på Facebook – en klar melding fra FpU. Nå har statsråden og regjeringen fått et minst like klart budskap fra FNs klimapanel. Det må drastiske utslippskutt til, for konsekvensen av dagens kurs er større enn vi tidligere fryktet. Mitt spørsmål er om statsråden lytter mest til rådene fra FpU, eller om han hører mer på FNs klimapanel? Har den siste rapporten fra FNs klimapanel endret hans syn på spørsmålet om å åpne Lofoten og Vesterålen for oljevirksomhet, og har det endret hans syn på elektrifisering av Utsirahøyden?
Det er rimelig godt kjent for både representanten Pollestad og de fleste andre tilhørerne i denne sal og i resten av landet – i den grad det fortsatt er noen – hva både Høyre og Fremskrittspartiet mener om petroleumsaktivitet i Nordland VI, Nordland VII og Troms II. Det er akkurat like godt kjent for akkurat de samme folkene at vi har inngått en avtale med Venstre og Kristelig Folkeparti som gjør at det spørsmålet ikke kommer til å bli løftet i denne perioden.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg er veldig glad for at Tord Lien er opptatt av veksten i Afrika, og at den skal skje fornybart. Men bare for å sette ting litt i perspektiv: Utslippene fra hele den afrikanske befolkningen er mindre enn utslippene fra norsk olje og gass som produseres og brennes – mindre. Det er derfor vi snakker i det perspektivet som FNs klimarapport har. Når vi alle sammen skal redusere utslippene våre, vi i Norge har vedtatt at vi skal redusere utslippene våre ganske drastisk i forhold til det som ligger av utslipp i dag, oljesektoren er den enkeltsektoren som forurenser mest i Norge, og den sektoren har Tord Lien ansvaret for, da ber vi om hjelp til svar på et veldig enkelt spørsmål: Jobber Tord Lien for at CO2-utslippene fra oljesektoren skal gå ned fram mot 2020?
Det er selvfølgelig et mål at vi skal produsere olje og gass på norsk sokkel på en mest mulig miljøvennlig og klimavennlig måte. Det har ligget som en premiss for aktiviteten på norsk sokkel i alle de årene den har vært der. Vi var også et av de landene i verden som tidligst innførte forbud mot fakling. Den rød-grønne regjeringen la til grunn at hovedvirkemiddelet for å oppnå målet om reduksjon av CO2 fra norsk sokkel skulle være summen av klimakvoteplikt og CO2-avgift, i sum en kostnad som er ti ganger høyere per tonn enn tilfellet er for de aller, aller fleste andre utslipp i Europa. Den politikken sto SV bak i regjering. Jeg er litt usikker på om man står bak den nå.
Da går vi videre til neste hovedspørsmål.
Det er vel ikke noen bombe hvis jeg avslører at det går til Tord Lien. Si til det norske folk, sa miljøvernministeren i Bangladesh, Anwar Hossain Manju, til meg at vi sitter alle i den samme livbåten – i dag er det vi som trenger hjelp, i morgen er det dere. Mandag kom rapporten som forteller at Bangladesh, som har 30 millioner mennesker – ca. seks ganger Norges befolkning – som bor under en halvmeter over havet, vil bli rammet hardt av klimaendringene som skjer. De rammes allerede. Den klare beskjeden fra verdens forskere var: Vi må handle nå. Norge er blant de landene som per innbygger bidrar mest til klimaendringene på grunn av olje- og gassvirksomheten vår. Alt som pumpes opp, brennes. Det har gjort oss rike, men det har også gitt oss et stort ansvar for å bidra til å løse klimaproblemene. Vi har et klimaforlik som har sagt at vi skal kutte 8–10 millioner tonn i forhold til den politikken vi fører i dag. Regjeringens eget fagorgan, Miljødirektoratet, leverte en rapport i mars der de slo fast at vi ikke når klimamålene med dagens politikk. De trekker fram noen tiltak for å tette gapet, bl.a. at nye utbygginger offshore får kraft fra land. Vårens viktigste klimasak er diskusjonen om nettopp dette – elektrifisering av Utsirahøyden. Hvis Utsirahøyden bare delvis får kraft fra land og i stedet skal drives med forurensende gassturbiner, tilsvarer klimakonsekvensene mer enn de årlige utslippene av 100 000 biler. Elektrifisering av Utsirahøyden er prøvesteinen på om vi vil sette klima foran olje eller omvendt. Med de rapportene som nå er lagt fram, har jeg ett spørsmål til olje- og energiministeren: Vil statsråden nå revurdere sin posisjon, gripe inn overfor oljeselskapene og sørge for fullelektrifisering av Utsirahøyden?
I klimaforliket vises det til at kraft fra land skal vurderes for nye utbygginger på norsk sokkel, videre at regjeringen skal følge opp de pågående utredningene og ha som mål at den sørlige delen av Utsirahøyden forsynes med kraft fra land. Forutsetningen for bruk av kraft fra land er at det ikke oppstår regionale ubalanser på land, og at hensynet til tiltakskostnader ivaretas. Så har jeg lyst til å være veldig tydelig på at regjeringen følger opp politikken Stortinget har vedtatt. Det framgår ikke, som noen hevder, av klimaforliket at Utsirahøyden skal få kraft fra land, men at regjeringen skal følge opp utredningen av en slik løsning og ha som mål at den kan forsynes med kraft fra land. Departementet har i tråd med klimaforliket fulgt opp de pågående utredningene av kraft fra land til Utsirahøyden. Det valgte konseptet for Johan Sverdrup-feltet, som utgjør det aller, aller meste av kraftbehovet på Utsirahøyden, vil bli drevet med kraft fra land fra produksjonsstart. Hvordan resten av kraftbruken skal dekkes, blir ikke besluttet nå. Så gjentar jeg det jeg sa i stad: Det framgår også av klimaforliket at klimapolitikken må innrettes slik at den gir størst mulig utslippsreduksjon for den økonomiske innsatsen som legges på bordet. Tiltakskostnader og ressursbruk er viktig. Når utslippene av klimagasser skal begrenses globalt, er det viktig å bruke ressursene riktig. Hvis ikke blir det enda mer krevende å nå målet i klimakonvensjonen. I klimaforliket, som Heikki Eidsvoll Holmås satt i regjering og la fram, eller i hvert fall var en del av det parlamentariske grunnlaget for, påpekes det at karbonprising vil være det viktigste virkemiddelet i arbeidet mot de globale klimaendringene.
Det er et enstemmig storting nå når Fremskrittspartiet har gått fra sine gamle klær og har blitt med på å kutte CO2-utslippene og har erkjent at klimaproblemene fins, og at det er noe vi bør gjøre noe med. Det er i en sånn situasjon at vi har blitt enige om å kutte 8–10 millioner tonn i forhold til den politikken som ligger i dag. Det er da jeg sier til oljeministeren: Når vi nå får ny kunnskap på bordet, og det er olje- og energiministeren som har ansvaret for å føre en kunnskapsbasert politikk for å følge opp Stortingets vedtak – den nye rapporten som ble framlagt i dag, sier at det koster 40 kr per tonn å redusere utslippene fra Johan Sverdrup-feltet hvis man sørger for fullelektrifisering fra dag én, mens det koster 959 kr per tonn ifølge Statoil – jobber Tord Lien for fullelektrifisering? Og hva skal til for at han ombestemmer seg og pålegger selskapene fullelektrifisering?
Presidenten vil minne om at statsråd Lien er her i egenskap av statsråd, og i den grad han skal omtales, bør man bruke tittel i den sammenhengen.
Som jeg har vært innom tidligere i dag, er jeg kjent med at Energi Norge har fått et konsulentbyrå til å utarbeide egne tiltakskostnader for kraft fra land til Utsirahøyden. Jeg kjenner ikke detaljene i det arbeidet, men det er altså fem store aktører som har lang erfaring fra norsk sokkel – Statoil, Petoro, Lundin, Det Norske og Maersk – som har jobbet fram grunnlaget for beslutningen. De har ikke jeg noen grunn til å tvile på. Allikevel har også Oljedirektoratet bidratt i dette arbeidet med innspill knyttet til både tekniske og økonomiske forutsetninger som operatøren har brukt i sine tiltakskostnadsberegninger, og Oljedirektoratet vil gå igjennom resultatene fra konseptstudien også når det gjelder spørsmålet om energiløsningen. Dette gjøres for å få avklart om det er forhold som krever ytterligere avklaring før innsendelse av plan for utbygging og drift til myndighetene.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Audun Lysbakken.
Nå begynner regjeringens talepunkter om klimaforliket å bli både velbrukte og utslitte. Det vi alle venter på, er at regjeringen skal legge fra seg talepunktene og begynne å gjøre noe, og jeg tenkte jeg skulle gi statsråden en mulighet til det med en gang. Da Statoil leverte sine beregninger om hva elektrifisering av Utsirahøyden ville koste, var de overraskende høye, langt mer enn Oljedirektoratet kom fram til i 2012. Mange har vært overrasket over det. Energi- og miljøkomiteen har bedt om å få innsikt i Oljedirektoratets vurderinger av Statoils beregninger. Statoils egen rapport er det vanskelig å si noe om, for den ser i stor grad ut som dette[[(viser to sider):]] sladdet svart. Jeg lurer på i lys av de nye beregningene som er presentert i dag fra Add Energy, som viser at kostnadene kan være langt lavere enn Statoils anslag, om statsråden nå vil revurdere sin beslutning om å gi Stortinget innsyn i Oljedirektoratets vurderinger av tiltakskostnadene for elektrifisering av Utsirahøyden.
Nå er det noe tekst også i det dokumentet, selv om det kanskje ikke kom veldig godt fram fra Stortingets talerstol nå. Vi har vært opptatt av at det offentlige ordskiftet skal være mest mulig basert på fakta og kunnskap, og mener at vi har lagt til rette for det på en god måte i denne konkrete saken, bl.a. gjennom å gjøre tilgjengelig informasjon om prosjektet og myndighetenes oppfølging fram til konseptvalget, også publisert på departementets hjemmesider. Offentliggjøring av dokumenter og informasjon baseres på konkrete vurderinger i hvert enkelt tilfelle. Det gjelder også i denne saken. Jeg har ikke til hensikt å offentliggjøre noen endring av de standpunktene departementet har tatt, fra Stortingets talerstol i dag.
Åsmund Grøver Aukrust – til oppfølgingsspørsmål.
Det var ganske utrolig å høre olje- og energiministerens svar på spørsmål om han kunne nevne ett eneste klimatiltak fra regjeringen, at det er på grensen for hva han har ansvaret for – ministeren som altså har ansvaret for de største utslippskildene i Norge. Derfor er det bra og nødvendig for klimaet at vi heldigvis har muligheten for et annet flertall her i Stortinget. Det gjelder ikke minst i spørsmålet om Utsira. Stortinget har jo gjennom klimaforliket vært klare på at Utsira skal elektrifiseres. Ikke minst har debatten de siste månedene vist at det vil være svært vanskelig å få flertall i denne salen uten en områdeelektrifisering. Mitt spørsmål til ministeren er: Ser ikke også han at det nærmest vil bli umulig å få gjennom en PUD uten at Utsira-området elektrifiseres? Og hvorfor vil han ikke alt nå starte arbeidet med det, så vi unngår unødvendige forsinkelser når saken kommer til Stortinget om et års tid?
Jeg kjente meg ikke helt igjen i den beskrivelsen av hva jeg har prøvd å snakke om fra Stortingets talerstol i dag. Jeg har tvert imot snakket om at regjeringen jobber med å utvikle en ny strategi for karbonfangst og -lagring, vi jobber med økt produksjon av fornybar energi, vi jobber med å legge til rette for utfasing av oljefyr og annen bruk av fossil energi og erstatte det med fornybar energi, og vi jobber med både teknologiutvikling og eksport av teknologi. Så følger vi opp Stortingets vedtak om Utsira. Men det framgår jo ikke i klimaforliket, som det hevdes av mange, at Utsirahøyden skal få kraft fra land, men at regjeringen skal følge opp utredningen av en slik løsning og ha som mål at den kan forsynes med kraft fra land. Så er det også sånn at den store Johan Sverdrup-utbyggingen kommer til å bli forsynt med kraft fra land fra oppstartsdagen.
Vi går til neste hovedspørsmål.
I forkant av OL i Sotsji var regjeringen forbilledlig klar på at den tok avstand fra diskriminering av homofile i Russland. Det var bra at regjeringen var tydelig på det før lekene, og vi har registrert at statsminister Solberg tok opp temaet i sine bilaterale samtaler med lederskapet i Russland. Både kulturministeren og resten av politisk ledelse i Kulturdepartementet var til stede i Sotsji, men vi har ikke hørt mye om hvilke muligheter politisk ledelse fikk til å ta opp saken om diskriminering i sine samtaler under lekene. Mitt spørsmål til kulturministeren blir: Hvilke samtaler hadde politisk ledelse om dette temaet under OL, og hvordan oppfatter statsråden at budskapet ble mottatt?
Vi hadde en veldig god diskusjon i Stortinget gjennom en interpellasjon før vi reiste til Sotsji og før OL begynte. Både utenriksministeren og undertegnede understreket at regjeringen på høvelig vis ville benytte muligheten til å kunne ta opp disse spørsmålene. Jeg fikk også den anledningen på en mottakelse. Det er ikke alltid at forholdene er lagt til rette for at man kan sette opp konkrete møter når man er på sånne typer arrangement, men jeg fikk anledning i forbindelse med en mottakelse som den russiske sportsministeren hadde. Jeg benyttet da muligheten, selv om det var i en situasjon hvor man ikke hadde anledning til å gå til side og sette seg ned og diskutere det. Men jeg fikk anledning til å fremme vårt lands bekymring når det gjaldt spørsmålene om både homofiles rettigheter og den diskrimineringen og de problemene som er kommet fram i forbindelse med at Russland ikke har de samme holdningene til menneskerettigheter som det vi har. Det virket på meg som om sportsministeren var forberedt på at dette spørsmålet kunne komme, og han ga uttrykk for at de også var observante på problemstillingen og mente at de tok dette alvorlig.
Jeg takker for et grundig svar fra statsråden. Statsråden har jo også ansvaret for all idrett i Norge, og det er grunn til å tro at det kan forekomme diskriminering basert på seksuell legning også i Norge. Så mitt oppfølgingsspørsmål vil være å spørre statsråden om hva hun eventuelt vil gjøre for å motvirke denne type diskriminering, og hvem hun mener har ansvaret for å motvirke denne type diskriminering i idretten.
Nå er det først og fremst idretten gjennom sitt arbeid som har et særskilt ansvar for å sette dette på dagsordenen. Det er mitt inntrykk – som jeg også ga uttrykk for i interpellasjonen – at Idrettsforbundet nasjonalt, her hjemme, har et sterkt fokus på disse problemstillingene, men ikke minst bringer dette fram i de internasjonale fora der det er til stede. Når det er sagt, er det veldig viktig for oss som myndigheter å støtte opp om idretten, og også andre organisasjoner, i dette tilfellet – både at de skal ha fokus på det, og ikke minst når vi deltar i internasjonale arrangementer, at vi også kan hjelpe til med å sette fokus på dette viktige området.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Rigmor Aasrud.
Jeg er glad for at statsråden markerer så tydelig at både hun og organisasjonene har et ansvar for å hindre den type diskriminering som vi her snakker om. I morgen skal statsråden besøke Kirkemøtet, og et av de sentrale og konfliktfylte temaene der er diskriminering på bakgrunn av seksuell legning. Det er selvsagt Kirkens organer som skal gjøre vedtakene der, og jeg mener ikke at statsråden skal instruere Den norske kirke i hvordan de skal ende dette spørsmålet, men mitt spørsmål er, på bakgrunn av det statsråden nå akkurat har sagt: Vil statsråden ta opp dette i sin tale til Kirkemøtet og formidle en holdning om dette temaet?
Det er riktig, som representanten Aasrud påpeker, at det er Kirkens ansvar å ta opp disse spørsmålene. Mitt inntrykk er også at dette er en høyst aktuell debatt som pågår i Kirken. Jeg er nokså sikker på at dette kommer til å bli en vesentlig del av den debatten som skal foregå. Når det gjelder hva jeg kommer til å si på Kirkemøtet, har jeg ennå ikke ferdigbehandlet hva som kommer til å være de konkrete «statement». Det skal jeg tilbake og jobbe med nå. Men jeg er veldig godt orientert om at dette er en reell problemstilling.
Den muntlige spørretimen er nå omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringer foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Else-May Botten til ministeren ved Statsministerens kontor for samordning av EØS-saker og forholdet til EU, vil bli besvart av næringsministeren som rette vedkommende. Spørsmål 3, fra representanten Kari Henriksen til utenriksministeren, utsettes til neste spørretime, da utenriksministeren er bortreist. Spørsmål 4, fra representanten Olivia Corso Salles til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås. Spørsmål 7, fra representanten Kjetil Kjenseth til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, vil bli besvart av helse- og omsorgsministeren som rette vedkommende. Spørsmål 10, fra representanten Jan Arild Ellingsen til justis- og beredskapsministeren, er trukket tilbake.
Dette spørsmålet, fra representanten Else-May Botten til ministeren ved Statsministerens kontor for samordning av EØS-saker og forholdet til EU, er overført til næringsministeren som rette vedkommende.
«I Aftenposten 27. mars 2014 oppfordrer statsråden flere forskere til å utnytte at Norge investerer milliarder i EUs forsknings- og innovasjonsprogram Horisont 2020. Det bør også være et mål å få flere bedrifter med i programmet, men dette har regjeringen svekket muligheten for. Bevilgningen til COSME, som er EUs første program rettet mot SMB-er for å hjelpe dem inn i nettopp Horisont 2020, ble fjernet i 2014-budsjettet. Vil regjeringen revurdere deltakelsen i COSME for å sikre at også flere bedrifter kan ta del i Horisont 2020?»
EU er Norges viktigste handelspartner, og regjeringen ønsker et bredt samarbeid mellom norske bedrifter og næringslivet i øvrige europeiske land. Norge deltok i EU-programmet Competitiveness and Innovation Framework Programme, alså CIP, som utløp i 2013. Det var en utfordring for den norske deltagelsen i CIP å få tilfredsstillende retur i form av finansiering til norske aktører. I den inneværende programperioden er de innovasjonsrettede virkemidlene flyttet over i EUs store forsknings- og innovasjonsprogram Horisont 2020. Norsk deltagelse i Horisont 2020 koordineres av Kunnskapsdepartementet, men programmet har en sentral næringslivskomponent. Nærings- og fiskeridepartementet vil bidra sterkt til den norske deltagelsen i Horisont 2020 som dreier seg om næringsrettet forskning og innovasjon. Den norske deltagelsen åpner for at norske bedrifter, inkludert SMB-er, kan delta i Horisont 2020 på lik linje med bedrifter fra andre deltagerland. COSME er et separat program for konkurransekraft, hvor kun deler av programmet har som hensikt å hjelpe bedrifter inn i Horisont 2020. Etter regjeringens vurdering vil det ikke være den beste bruken av norske midler å delta i COSME i sin helhet nå. Vi arbeider derimot for å få til en samarbeidsløsning for de deler av COSME som Norge har mest behov for, nemlig bedriftsrådgivningsnettverket Enterprise Europe Network, EEN. EEN vil bl.a. være nyttig for å mobilisere norske bedrifter til deltagelse i Horisont 2020.
Takk for svaret. Det passet jo egentlig godt at det er næringsministeren som svarer på dette spørsmålet, men jeg har også registrert at kunnskapsministeren er opptatt av at norske forskere skal komme på banen med søknader, slik at vi får uttelling for kontingenten vi betaler for i Horisont 2020. Spørsmålet er vel egentlig om næringsministeren har det samme engasjementet og ambisjonsnivået når det gjelder norske bedrifters deltagelse i dette programmet. Jeg synes ofte at svaret fra næringsministeren, med begrunnelse som går på at evalueringen av CIP viser at vi fikk for lite ut av det, ikke holder, for COSME er jo faktisk det første EU-programmet som retter seg spesielt mot små og mellomstore bedrifter. Programmet skal bl.a. forbedre tilgangen til finansiering for små og mellomstore bedrifter gjennom egenkapitalfinansiering og lånefasiliteter og styrke konkurranseevnen. Så jeg lurer på om statsråden mener at det som hun snakket om her nå, er det som kommer til å løfte konkurransekraften for små og mellomstore bedrifter, eller vil man fortsatt kunne jobbe for å få COSME til å bli med i det?
Generelt er det jo slik at vi kan tiltre COSME på et tidspunkt, hvis vi mener det er grunnlag for det. Så kan jeg på alle måter bekrefte at jeg er engasjert, og jeg har gått inn i denne saken nøye. Det har også vært stilt flere spørsmål fra representanten i denne sal om programmet. Men i motsetning til representanten er jeg altså opptatt av at vi deltar i det norsk næringsliv har nytte av og størst nytte av. Det er ikke situasjonen i dette programmet. Dette har jeg heller ikke fått én eneste henvendelse om fra næringslivet. Så det vi nå jobber med, er å delta i den delen av programmet som vi kan ha nytte av, ikke i de delene som vi ikke ser at vi har noe igjen for.
Det kan jo da være interessant å spørre statsråden hvordan dialogen mellom regjeringen og NHO har vært på dette området, for NHO var veldig opptatt av at forrige regjering skulle gå inn i det programmet, og vi hadde en god dialog med dem. De har også vært ute i media og kritisert regjeringen for at regjeringen har trukket seg ut av COSME. Så jeg kan jo spørre statsråden om hvordan dialogen med NHO har vært på dette området. Og til slutt: Når vil statsråden vurdere på nytt igjen om man eventuelt skal gå inn i COSME?
NHO er vel den organisasjonen jeg møter oftest – ukentlig – i ulike deler av landet. Jeg har henvendt meg direkte til NHO og spurt hva de mener om dette. De har selvsagt sagt at de er for. Men utover det har jeg ikke mottatt noen henvendelser uoppfordret rundt dette programmet. Vår vurdering nå er at vi altså ikke har den nytte av det som vi mener er riktig, og så gjør vi en fortløpende vurdering av det hvis situasjonen skulle endre seg.
Jeg tillater meg å stille spørsmål til samferdselsministeren: «Regjeringens rapport om kabotasje på veg i Norge er nå lagt fram, og det foreslås en rekke gode tiltak i rapporten. Et av tiltakene som foreslås, men som det ikke er flertall for i arbeidsgruppene, er innsnevring av begrepet «en kabotasjetur» slik Finland har gjort. Vil statsråden innføre en slik snevrere tolkning av «en kabotasjetur»?»
Rapporten som det henvises til, ble framlagt for kort tid siden – den 26. mars. Det er en arbeidsgruppe som har gjort mye godt arbeid. Jeg opplever at de har hatt en veldig god tone, veldig konstruktiv. De har vært uenige om omfanget av kabotasje, men er enige om at det uansett vokser – at det blir mer omfattende. Så er det mange tiltak som har blitt fremmet. 14 av tiltakene er de helt enige om – ti av tiltakene er det uenighet om. Jeg synes det i seg selv er bra, for det viser at de har hatt en skikkelig debatt, men de har allikevel klart å samle seg om mange ting til tross for at de representerer alle de ulike sidene av problemstillingen. Jeg kommer ikke nå til å ta stilling til innholdet, fordi det vil kortslutte litt av den prosessen. Jeg har mange meninger om det, men det er ikke fair for prosessens del å gå ut og si noe om det ennå. Den saken er nå sendt på høring, og vi vil komme tilbake til det når høringsfristen går ut 21. april. La meg allikevel si at jeg mener det er veldig viktig at vi griper fatt i dette. Noen sier det er et problem – andre sier det er en utfordring. Kabotasje er fornuftig i den forstand at når biler kjører og leverer varer, er det dumt hvis de kjører tomhendt tilbake igjen. Det blir en miljøbelastning og en veibelastning. Men kabotasje er en utfordring hvis det bidrar til at det utnyttes og skaper en uheldig konkurransesituasjon der noen utnytter ulike kostnadsnivåer og den type ting, undergraver de seriøse aktørene i markedet og ødelegger den sunne konkurransen. Det ønsker jeg å gripe fatt i. Blant annet derfor har vi økt kontrollen langs norske veier med å firedoble kontrollen av lastebiler denne vinteren sammenlignet med tidligere år. Det er en måte en kan luke ut useriøse aktører på, enten fordi de ikke forholder seg til tekniske krav, at de laster bilen feil, eller at de ikke forholder seg til kjøre- og hviletidsbestemmelser. Det andre vi gjør, som også er relevant, er å satse mer på jernbane og skipsfart. Noe av det første jeg gjorde etter at jeg tiltrådte, var å reise til Sverige for å diskutere problematikken med svenskene, både med tanke på å få koordinert kontrollen av lastebiler mellom våre land og for å se hvordan en kan få mer gods over på jernbane – spesielt, i dette tilfellet, rettet inn mot Gøteborg. Hvis vi klarer å få mer gods til å komme sjøveien eller på skinnegangen, ville det i utgangspunktet være færre trailere som kom til Norge, og det vil gjøre at kabotasjeomfanget automatisk reduseres, fordi vi ville få færre utenlandske trailere. Det er viktig her å gå inn i de tiltakene som er fremmet. Mange av dem er åpenbart gode – andre er mer kontroversielle. Men fordi en ikke klarer å kvantifisere en problemstilling, betyr ikke det at en bare skal ignorere den. Kanskje det allikevel, selv om en er uenig i omfanget, er viktig å gå inn og gjøre en del grep, fordi det også sender signaler til bransjen om at vi ønsker de seriøse aktørene velkommen og å få bort de useriøse.
Jeg takker for svaret. Det er jo ingen tvil om at det er mange gode tiltak, som jeg sa, i den rapporten som foreligger her. Men samtidig har vi jo fått ganske mange tilbakemeldinger om at det er mye som skjer når det gjelder kabotasje, og at enkelte av aktørene mener at det spekuleres i kabotasje i et skandinavisk perspektiv. Det er i så fall veldig alvorlig. Selv om man ikke vil forby all transport av utenlandske aktører, er det viktig at man i hvert fall har fokus på det. Norsk transportnæring står overfor store utfordringer – konkurranse fra lavkostland, sosial dumping. Det er avdekket ulovligheter på en del områder, i tillegg til at det er kjøretøy som ikke er egnet for norske forhold, og det går ut over vår trafikksikkerhet her til lands. Så jeg har lyst til å spørre: Hva vil statsråden gjøre nå, på kort sikt, for å sikre norsk transportnæring?
Vi har vært veldig opptatt av transportsektoren generelt ut fra et miljø- og framkommelighetsperspektiv, der vi ønsker å unngå at lastebilvirksomhet f.eks. bidrar til kø i byer. Det handler litt om å få bedre veier, det handler litt om å få bedre trafikkruter. Derfor jobber vi bl.a. med at vi fra alle GPS-kartleverandører bør få en anbefalt kjørerute, slik at vi får bort lastebiler fra bygdeveier som ikke er egnet for det, men som på kartet ser ut til å være veldig korte. Det handler om å få bedre kontroll på virksomheten. Det handler om kontroll langs veiene, men det handler også om kabotasjeproblematikken. Vi har bevisst unnlatt å gå veldig høyt på banen når det gjelder kabotasje, nettopp fordi den arbeidsgruppen har vært i arbeid. Vi har gått veldig høyt på banen på en del andre områder som kabotasjegruppen ikke bearbeider, nettopp fordi det er viktig at vi gjør enkelte lovendringer, enkelte forskriftsendringer og enkelte praksisendringer, sånn at vi kan få bedre ressursutnyttelse både i Vegvesenet og i politiet, som fører kontroll med dette.
Jeg takker igjen for svaret. Det er mye som vi her deler synspunkt på. Samtidig nærer jeg og Senterpartiet en bekymring for norsk transportnæring, for de står overfor store utfordringer. Vi kommer ikke bort fra at en del plasser i landet er vi nødt til å frakte en del gods på vei, selv om vi selvfølgelig ønsker mest mulig på kjøl og bane. Det vil være behov for transport fra enkelte knutepunkt og ut for å sikre at man får varene på plass – bl.a. i den landsdelen som jeg kommer fra, Nord-Norge, der vi har lite jernbane i dag. Jeg er bekymret for rekken av tiltak som kan føre til at vi får konkurser i en del av transportmarkedet. Jeg har lyst til å spørre hva statsråden vil gjøre på kort sikt. Ser statsråden at det kan haste for at man ikke skal miste en del av en næring vi trenger for å få samfunnet til å fungere?
Jeg er helt enig i de bekymringene som tegnes. Jeg har selv vært med og framført dem i Stortinget da vi satt i opposisjon. Nettopp fordi dette har vært en utvikling som har skjedd over lang tid, og der vi har sett at for lite har blitt gjort, har det hastet for oss å komme i gang med masse grep. Derfor har vi reist til utlandet, vi har reist i innlandet, vi har hatt høringsmøter, og vi har snakket med alle aktørene i bransjen om hvordan de ser på problemet, og hva som gjøres. Derfor har vi allerede satt i gang denne kontrollvirksomheten, for det er ting man kan gjøre raskt. Vi har allerede sett at det har firedoblet effekten. Man må spørre seg hvorfor det ikke ble gjort før. Skal man sikre rekruttering til bransjen, må norsk ungdom se at dette er en bransje man kan få jobb i i framtiden. Derfor er det viktig at vi gjør disse grepene. Vi kommer til å jobbe med kabotasjeproblematikken, og vi kommer til å ha høringsinnspill fra mange ulike aktører for å få ordnet dette. En del grep for bransjen vil man kunne ta allerede nå i sommer, andre grep vil komme til høsten. Det er viktig at når vinteren kommer, skal vi vise at det er et helt nytt regime på plass innenfor denne næringen.
Dette spørsmålet er utsatt, da utenriksministeren er bortreist.
Dette spørsmålet, fra Olivia Corso Salles til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås.
«Luftkvaliteten i mange norske byer er for dårlig og bryter med grenseverdiene i luftkvalitetsdirektivet. Det mangler mange steder handlingsplaner for å møte problemet. ESA har bedt Norge iverksette raske tiltak mot dårlig og helsefarlig luftkvalitet i norske byer. Hvilke tiltak mener statsråden må på plass for å bedre luftkvaliteten i norske byer, og vil statsråden lage en handlingsplan for å bedre situasjonen?»
ESA kunngjorde i forrige uke at de går videre med saken mot Norge for brudd på luftkvalitetsdirektivet. Norge får også avslag på søknad om å utsette fristen for å nå grenseverdiene for NO2 for alle byer utenom Bergen, som fikk unntak fram til 1. januar 2015. Norge har fått to måneders frist på å besvare den grunngitte uttalelsen. Deretter vil ESA vurdere om de skal bringe saken inn for EFTA-domstolen. Luftforurensning er et stort miljømessig helseproblem i flere land i Europa og globalt. Kommisjonen har stort fokus på området og åpner sak mot flere EU-land som ikke oppfyller forpliktelsene i direktivet. Det har generelt vært en nedadgående trend i utslippsnivåene i Norge, og en rekke virkemidler og tiltak er gjennomført. Selv om det generelt har vært en nedadgående trend i utslippsnivåene i Norge, illustrerer ESA-saken at vi fortsatt har utfordringer på dette området. I Norge er kommunene ansvarlig myndighet for lokal luftkvalitet. Dette innebærer at det er kommunene som har ansvaret for å utarbeide handlingsplaner etter forurensningsforskriften og iverksette tiltak for å bedre luftkvaliteten. Klima- og miljødepartementet har bedt Miljødirektoratet følge opp og bistå byene mer aktivt i dette arbeidet framover. Videre er vi helt avhengige av at kommunene tar i bruk alle eksisterende virkemidler. Staten har en viktig rolle i å tilrettelegge for at kommunene har tilstrekkelig handlingsrom til å gjennomføre tiltak. Staten har bidratt indirekte ved å gi kommunene anledning til å innføre virkemidler som køprising, forhøyede bompenger på dager med høy luftforurensning, miljøfartsgrense, midlertidig trafikkregulerende tiltak ved fare for overskridelser av grenseverdiene, f.eks. datokjøring, samt vedta piggdekkgebyr. Noen kommuner har fulgt opp dette arbeidet. I Kristiansand og Trondheim har man innført rushtidsavgift. I Bergen og Oslo har man innført piggdekkgebyr. Videre må staten fortsatt tilrettelegge for kjøp av lavutslippskjøretøy. Miljødirektoratet har avholdt møter med de berørte byene. Vi foretar nå en grundig gjennomgang av tilbakemeldingene fra ESA og vil sørge for at dette følges opp på best mulig måte. Med bakgrunn i innspillene fra byene vil jeg se på behovet for å innføre ytterligere virkemidler – i samarbeid med de berørte byene og samferdselsministeren.
Jeg sier takk for svaret, men vil bare påpeke at ministeren ikke svarte på det enkle spørsmålet om hvorvidt hun tenker å innføre handlingsplaner for de enkelte byene for å få skikkelig luftkvalitet. Verdens helseorganisasjon sier at dette er det største miljøproblemet i verden. Det som tar flest liv, er helseskadene som følger av dårlig luftkvalitet. Jeg vil spørre om to helt konkrete forslag som Oslo kommune har tatt opp. Det ene er at de har bedt om muligheten til å forby dieselbiler å kjøre inn til Oslo på dager det er risiko for at det kan bli dårlig luft, for det er veitrafikken som er det verste for Oslo. Det andre er forslaget om å få innføre en kommunal avgift på fyringsolje for å hindre og bli kvitt fyringsolje i Oslo.
Jeg er helt enig med representanten Holmås i at dette er et stort problem både globalt og i Norge. Det var 15 EU-land som fikk samme beskjed fra ESA om at dette ikke er godt nok. Vi vet at luftkvaliteten er blitt bedre de siste årene, og nå er det heldigvis stort sett i de store byene at det er grenseoverskridelser. Miljødirektoratet har også framlagt et forslag til innskjerping av grenseverdiene for svevestøv, og vi følger opp sammen med Helse- og omsorgsdepartementet og Samferdselsdepartementet. Det er viktig for oss at vi er i nært samarbeid med kommunene om å få løst dette problemet. Det er også viktig at kommunene selv bestemmer hvilke virkemidler de vil ta i bruk. Nå har vi to måneder på oss til å gi et godt svar til ESA og vil følge dette opp sammen med kommunene, herunder også Oslo.
I dette ligger det vel også at miljøvernministeren ser at dersom kommunene ikke tar tilstrekkelige grep, må staten gripe inn og sørge for at innbyggerne får en skikkelig luftkvalitet. Både i Groruddalen og andre steder i byen er grenseverdiene alvorlige, og grunnen til at man ikke fikk unntak fra ESAs frist for å dra i gang planer, var at man så at det var ingenting i dagens politikk som tydet på at man ville nå målsettingene før 2025. En av de tingene som er det mest alvorlige, som vi vet kommer til å skje, og som kommer til å øke biltrafikken inn til Oslo, er den planlagte utbyggingen av en inntil 14-felts motorvei mellom Oslo og Sandvika. Mitt spørsmål er: Hvis det er sånn at E18-utbyggingen er i strid med EUs luftdirektiv og gjør at dette blir umulig å oppnå, vil klima- og miljøministeren sette hensynet til innbyggernes luftkvalitet over hensynet til å bygge ut ny vei og sette en stopper for dette?
Jeg er helt enig med representanten Holmås i at dette er en alvorlig problemstilling. Det vi har fått fra ESA, er alvorlig. Det er heller ikke noe nytt fra ESA, men vi har hatt flere runder om dette, som også den forrige regjeringen er godt kjent med. Vi må ta dette på alvor. Vi vil i nært samarbeid med kommunene få fram hvilke virkemidler kommunene har for å få bedre luftkvalitet. Satsingen på mer kollektivtrafikk i storbyene er også viktig og rett og slett å legge til rette for at man i større grad kan gå eller sykle i storbyene. Det å få på plass Fornebubanen er også viktig for utviklingen framover i Oslo og for å få bedre luftkvalitet. Vi tar dette på høyeste alvor og har et nært samarbeid med de berørte byene om denne viktige problemstillingen.
«Reiselivsnæringen er en av verdens raskest voksende næringer, og Norge har alle forutsetninger for å ta del i veksten. Skal reiselivet kunne utnytte sitt potensial, trengs en sterkere profesjonalisering og omstrukturering av næringen. I strategi «Destinasjon Norge», vedtatt i forrige stortingsperiode, ble det lagt gode føringer og målsettinger for dette arbeidet. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at reiselivsstrategien blir fulgt opp, og at tempoet i sammenslåingen av destinasjonsselskapene holdes oppe?»
Den forrige regjeringen la fram sin reiselivsstrategi Destinasjon Norge i april 2012. Rammene for arbeidet med å restrukturere reisemålsselskapene i Norge ble gitt i denne strategien. Det framkom der at det daværende Nærings- og handelsdepartementet skulle drive en prosess med mål om å etablere en ny struktur for reisemålsselskapene, bestående av fortrinnsvis seks regionale selskaper med rollen som morselskap i et konsern. Seks regionale prosjektgrupper, en for hvert område – Nord-Norge, Midt-Norge, Fjord-Norge, Sør-Norge, Øst-Norge og Fjell-Norge – har det siste året jobbet med det som utgangspunkt. Det framgår av Sundvolden-erklæringen at også den nåværende regjeringen ønsker å samle ressursene i større reisemålsselskaper. Men vår regjering har en annen tilnærming til hvordan en slik konsentrasjon bør skje. Vi mener det er næringen selv som må drive fram prosessen med å etablere en ny struktur. Det er fordi det er næringens behov for samarbeid om bl.a. produktutvikling, kompetanseheving og markedsføring dette først og fremst dreier seg om. Det må legges til grunn at eierne av de nye selskapene tar ansvar for drift av egen virksomhet. Til dette hører også å velge organisasjonsform. Departementets rolle overfor reisemålsselskapene er å tilrettelegge og stimulere til at en ny struktur kommer på plass. Det skal fortsatt kunne søkes om støtte til selve prosessen med å gjennomføre strukturendringer. Dette formidlet jeg da jeg møtte det nasjonale Strukturutvalget, nedsatt som referansegruppe for prosjektet, den 24. februar i år. På møtet klargjorde jeg at arbeidet med å samle ressursene i større reisemålsselskaper fortsetter med disse justerte rammene. Formen på prosessen framover avgjøres nå av næringen selv. Fire av de seks regionale prosjektgruppene har allerede drøftet veien videre. Her viser reiselivsnæringen stor interesse for å videreføre prosessen med et enda sterkere engasjement. Og akkurat nå, i Trondheim, diskuteres veien videre for reiselivsnæringen i Midt-Norge.
Jeg takker for svaret, og jeg er glad for at man ønsker å videreføre hovedtrekk i det som ligger der fra tidligere storting. Samtidig er det slik at så lenge man ikke viser at man bidrar med økonomiske incitamenter – og der mener jeg regjeringen bør være tydeligere på at man ønsker å gjøre noe – er jeg redd for at man mister momentet i den videre prosessen. Det er definitivt slik at det er næringen som må drive den fram, det er næringen som skal være den entusiastiske part, men fra regjeringens side er man nødt til å vise at man bidrar økonomisk. Mitt spørsmål er: Hva konkret kan man fra regjeringens side tenke seg å gjøre med dette?
For det første ble ikke den strategien behandlet av Stortinget. Dette var en strategi som regjeringen alene behandlet. Det var også en strategi som gikk ut på at man – nær sagt – satt i departementet og tredde en organisasjonsform ned over næringen. Jeg mener prosessen må komme motsatt vei: Den må komme fra næringen, det må handle om næringens behov, næringens motiv og næringens ønsker. Vi har heller ikke mistet noe «momentum» utover det man må forvente når man får et regjeringsskifte, og jeg har vært opptatt av å gå inn i saken. Det ble satt av 15 mill. kr i fjor, det er satt av 15 mill. kr i år, og vi skal i aller høyeste grad fasilitere. Jeg opplevde også at Strukturutvalget var glad for endelig å møte den ansvarlige statsråd for reiselivsnæringen, og jeg bekrefter på alle måter at vi skal følge opp disse prosjektene. Vi skal fasilitere dem, vi skal sørge for nettverksmøter knyttet til dem, og så er vår hovedoppgave å sørge for at de midlene vi bruker fra departementets side – rundt 250 mill. kr på reiseliv – blir brukt på best mulig måte, og det gjør vi nå.
Jeg ønsker å høre fra statsråden at det er god dialog og tett samarbeid mellom norsk næringsliv og regjeringen. Det er statsråden litt inne på her nå. Jeg har lyst til å tilføye noe før siste spørsmål. Jeg har i løpet av de siste ukene møtt mange representanter fra norsk reiseliv, både her i Oslo, i Nord-Norge, på Vestlandet og i fjellregionen, og i tillegg til mer overordnede strukturspørsmål som vi er inne på her nå, har temaer som tidsrammer for skjenkebevilling, regelverk knyttet til bruk av kort i forhold til kontant betaling mv. og arbeidsgiveravgift – ikke minst – vært viktige. Det konkrete spørsmålet er: Spilles det godt på lag? Har man den dialogen som bør til?
Dialog på alle felter kan vel alltid bli bedre, men jeg kan i hvert fall forsikre at vi fra politisk ledelse og fra embetsverket har nær kontakt med reiselivsnæringen i hele landet. Vi er godt kjent med de utfordringer næringen har, og det er jo en utfordring at når man i verden får mer tid og mer penger, har ikke Norge greid å ta del i den veksten. Det må vi gjøre noe med. Dette er en framtidsnæring, og strukturprosjektet er et ledd i det å få enda mer treffsikre ordninger. Dette skal vi følge nøye videre, ikke minst at de midlene vi bruker over budsjettet, blir brukt best mulig for næringen totalt sett.
Jeg vil stille følgende spørsmål til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren: «Antall barn som lever i familier som SSB definerer som fattige, øker. Forskere sier at arbeid er den viktigste faktoren for å få familier ut av en slik situasjon. Hvilke tiltak har den nye regjeringen innført som bidrar til å øke mulighetene for at flere barnefamilier kommer seg ut i arbeid og gjennom det bidrar til å redusere barnefattigdom?»
Regjeringen ser alvorlig på de nye tallene fra SSB som viser at antall barn som lever i fattigdom, øker. Å leve i fattigdom påvirker evnen til å fungere i hverdagen og til å mestre skolen, og det øker risikoen for helsebelastninger. For barn i Norge handler det å leve i fattigdom ofte om ikke å kunne få lov til å bidra på fritidsaktiviteter, reise på ferier eller delta på sosiale arenaer. Den viktigste faktoren som kan bedre barnas situasjon på sikt, er å bedre familieøkonomien. Derfor har regjeringen store ambisjoner om å få flere i arbeid. Vi må bidra til et arbeidsliv som inkluderer flere, og samtidig føre en politikk som sikrer flere arbeidsplasser. Tallene fra SSB viser at nyankomne flyktninger og asylsøkere er overrepresentert i statistikken. Et viktig arbeid for regjeringen er å øke andelen som går over i arbeid etter endt introduksjonskurs. Vi ønsker derfor et tettere samarbeid med næringslivet for å styrke arbeidsrettingen av introduksjonsprogrammet, og vi trenger å øke fokuset på språkopplæring sterkt for å bidra til at flere kvinner med innvandrerbakgrunn kommer ut i arbeidslivet. Å leve i fattigdom påvirker også evnen til å bo godt. Trygge, gode, stabile boforhold er svært viktig for barnefamiliene. Likevel vet vi at det er vanskeligstilte familier som flytter mest. Stadig å bli flyttet fra skole, nærmiljø og venner gjør det vanskeligere å lykkes på skolen og på sosiale arenaer. Regjeringen lanserte derfor i forrige uke en nasjonal strategi for boligsosialt arbeid. Det viktigste tiltaket for å løfte mennesker ut av lavinntekt og hindre fattigdom er å sørge for at flest mulig har en tilknytning til arbeidslivet. Det er viktig at det alltid skal lønne seg å arbeide. Det er et viktig arbeid som blir gjort i flere departementer som skal være med og bidra til dette. I 2013 ble det også startet et arbeid med å utvikle et program for oppfølging av fattige familiers behov og levekår. Formålet er å fremme overgang til arbeid for foreldrene, samtidig som barna ivaretas. Nå forberedes det også flere pilotprosjekter ute på det enkelte Nav-kontor. Regjeringen setter arbeidet med bekjempelse av barnefattigdom høyt. Flere regjeringer har prøvd å bidra med dette arbeidet uten at en har lyktes. Det viser disse tallene. I statsbudsjettet for 2014 finnes det flere tilskudds- og støtteordninger som går direkte til tiltak som skal bidra til at barn og unge får deltatt på fritidsaktiviteter, får reise på ferie og deltatt på sosiale arenaer: Nasjonal tilskuddsordning mot barnefattigdom, på 105 mill. kr, storbymidlene og tilskudd til Ferie for alle i regi av Røde Kors.
Jeg takker for svaret, men registrerer at det ikke kommer veldig mange nye ideer fra statsråden. Vi hører om noen ønsker, men vi hører om veldig få nye tiltak. Så jeg tillater meg å gjenta spørsmålet mitt: Hvilke tiltak har statsråden bidratt til for å få flere ut i arbeid, for å hindre barnefattigdom?
Da vil jeg benytte anledningen til å informere representanten om kvalifiseringsprogrammet, som er et viktig tiltak for bekjempelse av fattigdom. Programmet skal bidra til å bedre arbeidsmarkedstilknytningen og levekår for personer som står langt fra arbeidsmarkedet, og mange programdeltakere har psykiske problemer og har ikke fullført utdanningen. Kvalifiseringsprogrammet har gode resultater og har bidratt til å oppnå bedre levekår for mange, også for barnefamilier. Så har jeg lyst til å nevne Jobbsjansen, som er en permanent ordning, der hjemmeværende innvandrerkvinner som ikke er avhengige av sosialhjelp, er en prioritert målgruppe. Det viser seg at dette har stor effekt når det gjelder å få innvandrerkvinner, som er en del av denne gruppa, ut i arbeid.
Jeg takker igjen for svaret, men registrerer at representanten snakker om programmer som var velkjente også for den forrige regjeringen. Så vi må vel konkludere med at det ikke er noen nye tiltak på området fra den nåværende regjeringen. Men jeg har lyst til å følge opp dette litt, for statsrådens partifelle stortingsrepresentant Keshvari sier i et intervju med NRK: «Det norske velferdssystemet er laget for å hjelpe personer som uforskyldt får problemer med økonomien. En kan ikke forvente at det offentlige skal hjelpe når en bevisst setter seg i en vanskelig økonomisk situasjon ved å få mange barn.» Og da er spørsmålet til statsråden: Er statsråden enig med sin partifelle her på Stortinget i at dette er problemet, at man får for mange barn?
Jeg registrerer at bekjempelse av barnefattigdom har vært et satsingsområde for den foregående regjeringen uten at man har lyktes, slik tallene nå viser. Det å ha fokus på barnefattigdom kommer til å bli en viktig oppgave for denne regjeringen. Flere tiltak skal gå direkte til dette, f.eks. storbymidlene og satsingen på 105 mill. kr til fattigdomsbekjempelse, som kommer til å bli viktig for de barna det gjelder. Samtidig er det viktig å ha fokus på at skal vi lykkes med dette, må vi få folk ut i arbeid og få personer som trenger det, til å få arbeid og en arbeidsinntekt. Det har nå kommet statistikk som viser at den gjennomsnittlige fruktbarheten for alle innvandrerkvinner holdt seg stort sett på 2,5 barn før årtusenskiftet, og tallet har nå sunket: I 2012 fikk innvandrerkvinner 2,1 barn per kvinne, og det gjennomsnittet er det samme som hos etnisk norske kvinner.
Da går Stortinget til spørsmål 7, som er fra representanten Ketil Kjenseth til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren. Spørsmålet er overført til helse- og omsorgsministeren som rette vedkommende.
«En del land har innført aldersgrense for kjøp av energidrikker. I Norge annonserer enkelte dagligvarekjeder med en anbefalt aldersgrense. Etter at energidrikker ble tillatt i Norge i 2009, har barn og unge under 18 år blitt en stor forbrukergruppe av såkalte energidrikker, til tross for at blandingen av koffein, sukker og andre tilsetninger ikke er beregnet på barn. Vil statsråden vurdere tiltak for å begrense reklame for energidrikker rettet mot barn i Norge?»
Regjeringen mener det er viktig at barn og ungdom ikke utsettes for markedsføringspress. Barn og ungdom er i stor grad beskyttet mot markedsføring etter dagens lovgivning, bl.a. gjennom markedsføringsloven, kringkastingsloven, opplæringsloven, privatskoleloven og matloven. Jeg er kjent med saken hvor en gutt på 14 år kollapset under et datatreff på Otta nylig. Legene forklarer foreløpig kollapsen med det store inntaket av energidrikk og jobber med å avdekke hvilke av stoffene i energidrikkene som kan ha utløst sykdommen. Dette ser jeg alvorlig på. Mat- og helsemyndighetene anbefaler et begrenset inntak av energidrikker for barn og ungdom. Jeg er videre kjent med at mat- og drikkevarebransjen har utviklet et nytt og forbedret selvreguleringssystem våren 2013, som skal beskytte barn og unge mot markedsføring av visse mat- og drikkevarer, inkludert energidrikker. Etter retningslinjene skal markedsføring ikke være særlig rettet mot barn under 13 år. Ved markedsføring som er særlig rettet mot ungdom, skal det tas hensyn til og vises aktsomhet overfor alder og utvikling. Mat- og drikkevarebransjen har lagt ned et betydelig arbeid med å utvikle tydelige retningslinjer og med etablering av Matvarebransjens Faglige Utvalg, MFU, som bl.a. skal behandle klager og tolkningsspørsmål knyttet til retningslinjene. Jeg har tro på det holdningsskapende arbeidet som gjøres på området, og arbeidet som bransjen har gjort så langt. Jeg mener at selvreguleringssystemet vil kunne bidra til å begrense markedsføringspresset av energidrikker mot barn og ungdom, og i tiden framover vil jeg følge utviklingen på dette området tett.
Jeg takker for svaret. Jeg er enig i at selvjustis i bransjer er viktig, men så har vi som myndigheter et spesielt ansvar for barn som en sårbar forbrukergruppe. Idrettsarrangementer – idrettshelter – og dataspillmesser er aktiviteter hvor energidrikker annonseres ganske aggressivt, og det deles til og med ut i store mengder gratis. Dataspillmessen The Gathering på Hamar i påskeuka er jo kjent som et stort arrangement som retter seg mot ungdom, og dette er en attraktiv arena for å dele ut energidrikker i store mengder. Og det er vanskelig å regulere målrettingen mot barn når det står Red Bull på lua til idrettsutøverne. Ser statsråden at det kan være aktuelt å regulere den typen annonsering?
Jeg vil da minne om at sommeren 2012 sendte den daværende regjeringen et forslag til forskrift ut på høring om forbud mot markedsføring av visse mat- og drikkevarer. Dette var en forskrift som skapte ganske sterke reaksjoner, bl.a. fra nåværende regjeringspartier. Jeg klarer ikke huske hva Venstre mente om det forslaget den gangen, men det viste seg iallfall at den type regulering fikk ganske mange merkelige utslag, og det ble ganske fort bred politisk enighet om at det var en bedre vei å gå å jobbe sammen med bransjen om en form for selvregulering. Denne er nylig kommet på plass, og vi vil selvfølgelig følge med på hvordan den ordningen fungerer framover og se om den fungerer etter hensikten.
Jeg takker for det. Det er vel den såkalte kinderegg-forskriften statsråden refererer til. Det er klart at det er krevende å gå inn i sånne reguleringer. Nå begynner det å komme en del konsekvenser av bruk av energidrikker som fører til alvorlig sykdom. Det er klart at vi må skaffe oss mer kunnskap om dette, og også om sammensetningen og innholdet i disse produktene. Andre land, bl.a. vårt naboland, har innført en aldersgrense for energidrikker. Ser statsråden det som et aktuelt virkemiddel?
Norge må jo også følge de reglene som er knyttet til omsetning av mat og drikke i Det europeiske fellesskapet. Så vil vi følge med på den reguleringen, den selvreguleringen, som bransjen her har knyttet til markedsføring spesielt rettet mot barn og unge. En absolutt aldersgrense er ikke noe som regjeringen har til vurdering nå.
«Det er ikke mulig å skape tilnærmet like lønns- og arbeidsvilkår i norsk transportnæring uten at tariffavtalene innenfor gods og turbil blir allmenngjort. I dag ser vi eksempler på at utenlandske transportselskaper lønner sine sjåfører 30 kr i timen. Vi ser også at norske selskaper lønner utenlandske sjåfører til dumpede priser. Er statsråden enig i at det haster med å få allmenngjort tariffavtaler på disse områdene?»
La meg aller først få lov til å påpeke at norsk arbeidsliv i hovedsak er preget av ryddighet, og arbeidstakerne er fornøyd. Ni av ti arbeidstakere er fornøyd, gleder seg til å gå på jobb og har gode og trygge arbeidsforhold. Når det gjelder spørsmålet om allmenngjøring, har jeg lyst å si: For det første ønsker regjeringen å videreføre allmenngjøringsordningen. For det andre: Dersom det haster spesielt å allmenngjøre tariffavtaler, vil jeg få lov til å vise til at det først og fremst er partene i arbeidslivet som må fremsette krav om det. Deretter vil det bli behandlet i tariffnemnden, som vedtar om det skal allmenngjøres. Det grunnleggende er at kravet må fremsettes av én av partene, enten arbeidsgiversiden eller arbeidstakersiden, som har en tariffavtale innenfor det tariffområdet som man ønsker allmenngjort. Det er gangen, og per dags dato har vi ikke fått noe krav, som jeg kjenner til, fra noen av partene om allmenngjøring av dette. Jeg vil også benytte anledningen til å si at både jeg og myndighetene har spesielt fokus på utsatte bransjer. Transportsektoren er én av de bransjene hvor man ser tilstander som ikke er ønskelige. Vi ønsker å ha målrettet innsats mot de useriøse, og vi ønsker å heie frem de gode og seriøse. Jeg har veldig tro på at man må få på plass gode bransjeavtaler for å ta de useriøse. Det har vi sett innenfor andre sektorer også, med gode resultater. Det har ført til at man har fått et mer anstendig arbeidsliv. Derfor er det viktig for meg at man også innenfor transportsektoren klarer å få til en god bransjeavtale, der arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden sammen blir enige om hvilken anstendighet man skal ha i den næringen, og at man kan luke ut de useriøse på en rask og effektiv måte, slik at vi får en god og robust transportnæring i Norge.
Det sentrale som statsråden nå sa, var hvilken anstendighet en skal ha i transportbransjen. Det er enighet om at anstendigheten blir mindre. Hvor mye mindre, er det uenighet om. Lønnsvilkårene for de som har tariffavtale, er for buss 145 kr per time, uten noe tillegg når en blir eldre. For de som kjører gods, er det fra 152 kr til 158 kr når en har jobbet seks år. Tariffavtalen er altså ikke mye å betale regningene med. Det kjøres til langt lavere priser, og dette presser det hele, og det regner jeg med at statsråden er enig i. Det er et problem. Den forrige regjeringa sa at dette var et prioritert område. Er det noen andre områder som er mer prioritert for allmenngjøring enn transportområdet, etter statsrådens vurdering?
For det første er jeg helt enig med representanten Lundteigen i at det vi ser av ulovlig kabotasje på norske veier, er uakseptabelt. Det er noe man skal slå hardt ned på. Det gjør også at vi har uanstendige arbeidsvilkår og lønnsvilkår innenfor en næring der de seriøse blir utkonkurrert. Det er ikke en ønsket situasjon, derfor vet jeg også at Samferdselsdepartementet er godt i gang og jobber systematisk med hvordan man skal angripe problematikken rundt ulovlig kabotasje. Der pågår det et arbeid, og det kommer også en rapport rett over påske om hvilke tiltak som skal iverksettes. Det andre gjelder noe som går på mitt departement og er noe som undertegnede er i gang med, nemlig å sørge for at vi får på plass et godt trepartssamarbeid, med en god bransjeavtale. Vi har ambisjoner om å få på plass det innen 01.01.2015.
Mitt spørsmål går ikke på ulovlig kabotasje. Det som er ulovlig, skal bli lovlig, og det må myndighetene sikre. Samferdselsministeren har her tidligere redegjort for hva han ønsker å følge opp videre når det gjelder den gruppa som tidligere statsråd Arnstad satte ned. Det som er det interessante i forbindelse med den gruppa, er at de som produserer tjenester, mener én ting, enten de er sjølstendig næringsdrivende, ansatte eller NHO Transport, mens de som kjøper tjenester, synes det er greit. Dette er utrolig vesentlig, men spørsmålet mitt gikk på allmenngjøringa: Holder regjeringa med dem som produserer tjenester, eller holder dere med dem som kjøper tjenester, slik konfliktene nå er i transportnæringa i Norge?
Regjeringen holder med å støtte opp under et seriøst arbeidsliv, og det må være toveis. Det er flere parter i et arbeidsliv, og det skal være seriøsitet på begge sider. Regjeringen har sagt at den viderefører allmenngjøring, men jeg tror vi må ha respekt for at dersom man ønsker å allmenngjøre noe, er det en rekkefølge for hvordan det skjer, og det må komme fra næringen selv i første omgang – de må ta det initiativet. Jeg tror ikke man løser alle problemer med allmenngjøring, for vi ser at det er innenfor de sektorene som allerede er allmenngjort at man ser størst innslag av sosial dumping. Derfor må det også noen andre ting til. Allmenngjøring løser i seg selv ikke problemet, men bedre tilsyn og bedre kontroll viser seg å være det mest effektive bidraget for å ta de useriøse og heie frem de seriøse i arbeidslivet.
Spørsmålet mitt er: «Kor mange born er dei siste fem åra vorte tilbakeført til Noreg, som direkte følgje av dom i Haag-sak, og kor lang tid har det teke i snitt frå det vart starta opp Haag-sak til borna var tilbake på norsk jord? Eg vil presisera at eg her siktar til dei tilfella der det er gjennomført fullbyrding av ein rettskraftig dom i Haag-sak, ikkje der foreldra har kome til semje undervegs, eller der private sikkerheitsselskap var involvert.»
La meg først få takke representanten Tajik for at hun tar opp et viktig spørsmål om en veldig viktig problemstilling. Før jeg går nærmere inn på statistikken, vil jeg si at departementet legger inn en betydelig innsats i internasjonale barnebortføringssaker for å bidra til at de skal løses så raskt som mulig. Det er imidlertid slik at når et barn er bortført fra Norge til et annet land og en sak etter Haag-konvensjonen igangsettes, må en forholde seg til prosessen i det landet som barnet er bortført til. Erfaringene er at prosessen går raskt i de fleste land, mens det i noen land går altfor lang tid før en sak blir løst. Vi gjør det vi kan for å øve påtrykk for at sakene skal behandles så raskt som mulig og i tråd med formålet om rask retur. Over til statistikken: Hvert halvår publiseres statistikk over sivile barnebortføringssaker. Dette gjelder både saker der barnet er ført bort fra Norge og saker der barnet er ført til Norge. Utfallet av sakene publiseres også, så langt utfallet er kjent, i samme statistikk. De siste fem årene, fra og med 2009 til og med 2013, er 252 barn i totalt 177 saker bortført fra Norge til utlandet. Dette gjelder bortføringer både til land som Norge har konvensjonssamarbeid med, og til land vi ikke har et konvensjonssamarbeid med. Av disse 177 sakene gjaldt 136 saker etter Haag-konvensjonen. I statistikken publiseres ikke avslutningstidspunktet for hver enkelt sak fortløpende, men status oppdateres ved vår halvårlige oppdatering. Det innebærer at statistikken for tiden viser hvor mange saker som er avsluttet per 31. desember 2013. Av 136 Haag-saker i perioden 2009–2013 var 116 avsluttet per 31. desember 2013. 64 av disse endte med at barnet ble registrert returnert, altså ca. 55 pst. Vår statistikk skiller ikke på hvor mange barn som er returnert som direkte følge av en dom i Haag-sak, men viser om barnet er returnert eller ikke. Jeg er mest opptatt av at det blir retur, og ikke hvordan returen kommer i stand. En løsning i disse sakene vil ofte være et samspill med mange medvirkende faktorer, f.eks. er et første stadium i en Haag-sak å oppfordre barnebortføreren til å returnere frivillig. Videre er megling mellom foreldrene noe som forsøkes i mange Haag-saker. Både der bortfører returnerer frivillig og der foreldrene blir enige ved megling, løses Haag-saken uten å være resultat av en dom. Det at sakene løses forut for en dom, gjør at de løses raskere enn ved domstolsbehandling og på en måte som innebærer mindre konflikt mellom foreldrene. I disse tilfellene vil en domstolsbehandling etter Haag-konvensjonens regler uansett fungere som et ris bak speilet. En kan derfor ikke hevde at Haag-konvensjonen som sådan ikke er effektiv fordi det ikke ender med retur etter en dom.
Eg takkar for svaret. I oppfølginga av dette lurar eg på kven statsråden meiner har ansvaret for at norske barn kjem tilbake til Noreg etter rettskraftig dom i Haag?
I utgangspunktet er det jo barnebortføreren som har ansvaret for å returnere et barn som er bortført i strid med Haag-konvensjonen, og så er det myndighetene i det landet som barnet er bortført til, som må gjennomføre de handlingene som er nødvendige i eget land for å sikre at barnet kommer tilbake til Norge. Samtidig mener jeg at vi har et ansvar for å bistå dem som utsettes for denne typen utrolig krevende situasjoner, og departementet er aktivt og fremoverlent for å sikre en sånn bistand. Vi har også hatt en arbeidsgruppe som har sett nærmere på hvordan departementet har arbeidet med disse sakene, for å se om det er forbedringspotensial. Et av forbedringspotensialene som jeg synes det er viktig å jobbe videre med, er at departementet på en mer effektiv måte kan bidra til at megling skjer, og at man ikke overlater det utelukkende til domstolen.
Eg har forståing for at statsråden peikar på bortføraren og på landet som barnet vert bortført til. I nokre situasjonar erfarer ein likevel at bortføraren motset seg det, og at landet ikkje prioriterer det. Eg er glad for at statsråden seier at han gjerne vil at norske myndigheiter skal hjelpa til for at dette skjer og skal vera ein pådrivar for at dette skjer. Eg lurar på kva statsråden konkret vil gjera for å vera den typen pådrivar i denne typen saker – der bortføraren motset seg det og landet ikkje prioriterer det?
I de sakene, som ofte er de mest konfliktfylte sakene, og som ofte skaper store problemer for barna, er vårt viktigste virkemiddel å presse på myndighetene i hjemlandet. Vi gjør det i stor grad, samtidig som vi kan bidra til at en kanskje i større grad enn det som er tilfellet i dag, kommer i meglingsposisjon. Utfordringene med disse sakene er jo ofte at barnebortføreren aktivt jobber for ikke å bli funnet av eget lands myndigheter. De sakene er veldig kompliserte, og det viser også kompleksiteten i disse sakene. Vår jobb er i første rekke å arbeide veldig aktivt overfor hjemlandets myndigheter for å sikre at de sakene blir prioritert og å jobbe sånn at de får den bistanden som vi kan yte i den forbindelsen, men håndhevelsen av dommen blir uansett barnebortførerlandets arbeidsoppgave. Jeg er veldig opptatt av at vi i enda større grad enn i dag skal forsterke vår innsats for å legge til rette for at retur skal skje raskt og bidra til å presse på lokale myndigheter.
Dette spørsmålet er trukket tilbake.
«Den siste tida har det vore fleire oppslag i media knytte til bemanningssituasjonen i påtalemakta. Særleg har det vorte peikt på problem knytte til påtalejuristane i politiet. Høg turnover og stort arbeidspress hos den enkelte jurist pregar kvardagen til denne viktige yrkesgruppa, noko som er alvorleg. Juristforbundet har åtvara mot utviklinga. Er statsråden einig i at situasjonen er slik media har formidla, og kva slags tiltak vil statsråden i så fall iverksetje?»
Jeg er takknemlig for at representanten adresserer en viktig utfordring, som også har fått mediedekning de siste ukene. Politiet er antakelig den mest attraktive arbeidsplassen for nyutdannede jurister. Samtidig er det en utfordring at en del jurister slutter i politiet etter relativt kort tid, noe f.eks. inspeksjoner de siste tre årene ved Grønland politistasjon har vist. Det er jo i veldig stor grad situasjonen ved Grønland politistasjon som har vært gjenstand for en del av den mediedekningen vi har sett de siste ukene. Jeg tror det er viktig at vi tar det på alvor, men også at vi ser at Grønland politistasjon nok er i en litt spesiell situasjon. Et opphold på Grønland politistasjon skaper en veldig attraktiv jurist, fordi sakstilfanget er veldig stort, man blir erfaren veldig raskt, man får mange saker i domstolen, og man blir attraktiv både for internt opprykk og for eksterne advokatfirmaer. Jeg tror nok bildet er noe mer nyansert enn det som blir skapt med utgangspunkt i de kontrollene som har vært gjort akkurat på Grønland politistasjon. Det gjør ikke at det ikke er en utfordring, men jeg tror det må nyanseres noe. Politijuristenes arbeidssituasjon er en del av etterforskningssituasjonen og straffesaksoppfølgingen i politiet, og Riksadvokaten har tidligere, også i rapportering til departementet, gitt uttrykk for bekymring for etterforskningssituasjonen og straffesaksbehandlingen. Allerede i oktober i fjor, kort tid etter regjeringsskiftet, ga jeg Politidirektoratet, i samråd med Riksadvokaten, i oppdrag å fremlegge en rapport før årsskiftet om etterforskningssituasjonen. Den rapporten foreligger. Den peker på store utfordringer i deler av politiets etterforskningsarbeid, og den fyller også opp et viktig hull i politianalysen. I utviklingsarbeidet fremover ønsker vi å ha mer oppmerksomhet rettet mot straffesaksarbeidet enn det som lå i politianalyseutvalgets utredning. Samtidig ser jeg det som helt avgjørende for å sikre et fremtidsrettet og helhetlig politi at etterforskningen behandles innenfor en helhet av politiets virksomhet. Det er også viktig å understreke viktigheten av at en skal fokusere på alle politiets tre hovedoppgaver: forebygging, etterforskning og beredskap, og at ikke fokuset på beredskap – vi har naturligvis hatt et veldig sterkt fokus på beredskap etter terrorangrepet mot Norge – går på bekostning av de andre viktige oppgavene til politiet. Økningen i antallet henleggelser på grunn av manglende kapasitet har jeg også tatt opp med Riksadvokaten i et eget brev. Det viser at det er en utfordring når hver politijurist i snitt har 75 uløste saker eldre enn tre måneder. Det er viktig å se alle disse utfordringene i sammenheng, og vi adresserer den problemstillingen tydelig.
Eg takkar for svaret frå statsråden. Dei juristane vi talar om her, behandlar særleg krevjande saker. Dei har ansvaret for bruken av straffeprosessuelle tvangsmiddel, leiar etterforskinga i små og store saker og sørgjer for å avgjere påtale og fører saker for retten. Derfor er det òg viktig at ein rekrutterer dei beste, samtidig som arbeidskvardagen deira er slik at dei blir i stillingane over tid. Dette er problemstillingar der den enkelte politimester er sentral, men vi har også eit nasjonalt ansvar for å sikre påtalemaktas ve og vel, og det er verdt å påpeike at dette gjeld alle politidistrikt, ikkje berre i hovudstaden. I debattar om politiet er det ofte slik at ein nemner kor mange politistillingar ein har fått tilført i etaten, og ein spesifiserer kor mange nyutdanna politihøgskulestudentar som er tilsette, men det er eigentleg oppsiktsvekkjande lite merksemd retta mot om etaten er tilført nye påtalejuristar. Det er beklageleg, for politiet er éi eining, og utan påtalejuristane stopper også andre delar av arbeidet opp. Spørsmålet er: Vil justisministeren i framtida også stille krav til Politidirektoratet om at påtaleeininga må styrkast?
En av de viktigste endringene som er skjedd i justis- og beredskapsdepartementet etter regjeringsskiftet i høst er – etter min oppfatning – at vi tenker i sammenheng, at vi ser ting i kjeder. Det er helt riktig, som representanten Klinge påpeker, at hvis du styrker en del av kjeden, men lar være å styrke andre deler av kjeden, skaper du utfordringer. Jeg tror en av konsekvensene av jobben med å fokusere på få deler av straffesakskjeden nå er at vi får en del utfordringer på andre områder. Det er helt åpenbart, og det er et riktig fokus. Det burde ha vært et viktig fokus, også for den forrige regjeringen, å se hele kjedeperspektivet og styrke påtalejuristsiden og påtalemyndigheten som sådan, sånn at en sikrer at den jobben nyutdannede politifolk gjør med å oppklare mer kriminalitet, også får konsekvenser i andre deler av kjeden. Det er frustrerende når man opplever å få gode resultater i én del av en stor organisasjon, men sliter i en annen del. Jeg tror også representanten Klinge har et godt poeng når hun peker på at dette er et lederansvar, også på politimesternivå.
I VG 25. januar kunne vi lese at i enkelte påtalegrupper i Oslo hadde 50 pst. av politijuristane slutta eller gått ut i permisjon i laupet av eitt år. Det er klart at dette er alvorleg på grunn av den viktige og krevjande jobben påtalejuristane har. Det har også stor betyding for kor raskt straffesaker blir behandla, altså i yttarste konsekvens rettstryggleiken til folk. Politijuristane har lenge åtvara mot denne situasjonen. I Bergens Tidende i desember 2013 kunne vi lese at påtalejuristar ikkje fører opp overtid. Ein tek ikkje ut avspasering, saksbunkane veks og frustrasjonen breier om seg. Lønnspolitikk kan vi ikkje diskutere direkte her frå talarstolen, men eit sentralt element er openbert lønn for å få dei beste juristane. Vil justisministeren ta initiativ til at situasjonen i påtalemyndigheita blir kartlagt og analysert, slik at ein kan komme med ei målretta tiltakspakke for å betre situasjonen? Har justisministeren allereie no nokre tankar om kva som kan bidra mest til dette?
Den rapporten jeg nevnte i mitt første svar, adresserer en del av de utfordringene på etterforskningssiden. Det er helt åpenbart at vi må se sammenhenger, og at turnover i seg selv er en utfordring. Jeg mener at mye av dette kan løses ved et ledelsesansvar hvor man bidrar til å sørge for at fokuseringen på etterforskning, påtalejuristene og påtalesiden økes. Det kan handle om oppfølging. Det kan handle om lønn. Som representanten helt riktig sier, driver vi ikke med lønnsforhandlinger fra Stortingets talerstol. Men det er helt åpenbart at det foreligger en del virkemidler på politimesternivå som kan brukes for å sikre at turnoveren ikke er så høy som den er en del steder. Det som også er et viktig element, er at effektiviteten i straffesaksbehandlingen ville vært bedre hvis turnoveren var lavere, fordi man har mer erfarne påtalejurister. Jeg er helt enig i representantens bekymring. Vi adresserer utfordringene i vår dialog, både med påtalemyndighetene og med Politidirektoratet. Det er helt avgjørende at vi løser opp i en del av den utfordringen høy turnover skaper.
«Høsten 2011 tok universitetene i Agder og Rogaland opp de første kullene til treårige jusstudier. Flere statlige høgskoler tilbyr også treårig bachelorutdanning i juss. De første kullene er nå i ferd med å fullføre sin utdanning. Mange ønsker å gå videre til en mastergrad ved Universitetet i Oslo, Universitetet i Bergen eller Universitetet i Tromsø. Slik systemet er i dag, må disse kandidatene søke videre opptak via samordnet opptak, basert på karakterene fra videregående skole. Dette oppfattes som urimelig. Kan statsråden bidra til en bedre løsning for overgang til masterstudier for disse kandidatene?»
Det er positivt at mange studenter på bachelorprogrammet i juridiske fag ønsker å fortsette studier på masternivå. Når det er sagt, har ikke disse studentene blitt forespeilet en mulighet til videre studier. Det er begrensninger på kapasiteten på masternivå, og det er bare de beste studentene som tas opp til det integrerte studieprogrammet. Jeg kan samtidig være den første til å si at det kan virke underlig at bachelorkandidater må konkurrere med vitnemålet fra videregående skole når de søker opptak til masterstudiet. Men slik er reglene for integrerte masterstudier generelt, ikke bare i rettsvitenskap. Vi har vært klar over denne utfordringen en stund. Det ble nedsatt en arbeidsgruppe for bl.a. å vurdere behov og organisering av studier i juridiske fag. Arbeidsgruppen har i sin rapport foreslått en rekke tiltak, bl.a. fremtidig organisering av juridisk utdanning i Norge. Rapporten har vært på høring, og de fleste høringsuttalelser støtter forslaget fra arbeidsgruppen om at det skal være mulig å dele opp det integrerte femårige masterstudiet i rettsvitenskap i en treårig bachelorgrad og en toårig mastergrad. Det er nå engang slik de fleste studiene er organisert i dag. Jeg har altså fått et klart råd, og det har jeg tenkt å følge. Jeg vil legge til rette for en oppdeling av det integrerte masterstudiet i rettsvitenskap i en 3+2-ordning for de universiteter som ønsker det. Det er mange gode argumenter for dette. Slik representanten Tveiten Benestad refererer til, vil det da være mulig for bachelorkandidater til å konkurrere seg inn på mastergradsstudier basert på karakterer fra bachelorvitnemålet. Dette vil også gjøre studiet mer fleksibelt. Jeg er også opptatt av en god arbeidsdeling i universitets- og høyskolesektoren. Det kan virke fornuftig at bachelorutdanninger innenfor juridiske fag tilbys ved flere institusjoner rundt om i landet, men at masterutdanning konsentreres til færre læresteder. En annen viktig faktor jeg vil vektlegge er samfunnets behov for arbeidskraft. Bakgrunnen for at det ble opprettet flere bachelorprogrammer i juridiske fag var samfunnets behov for nettopp slike kandidater. Kandidater med treårig juridisk utdanning kan fylle en rekke ulike stillinger, særlig i offentlig sektor. Men det er også viktig å tilrettelegge for at bachelorkandidater kan søke seg til masterstudier, i både rettsvitenskap og andre fag. Jeg setter derfor stor pris på spørsmålet fra spørsmålsstiller. Vi konstaterer vel bare at vi begge er opptatt av gode overganger mellom bachelor- og masternivå.
Jeg takker kunnskapsministeren for et grundig svar. Jeg er veldig glad for å høre at det nå vil bli lagt til rette for en oppdeling av det femårige integrerte masterstudiet i en 3+2-ordning for de universitetene som ønsker det. Jeg håper at muligheten vil bli fulgt opp av ett eller flere av universitetene som tilbyr masterstudier i dag. Så er det slik at gjennomføring tar tid. Nå har vi et kull som er på vei til å fullføre sine bachelorstudier dette året. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Ser statsråden en mulighet for overgangsordninger for de studentene som allerede er i ferd med å avslutte studiene sine, og som går ut nå i vår?
Jeg tror det er viktig å ha som utgangspunkt at dette er en balansegang mellom hva som er rimelig og institusjonenes egen autonomi, altså rett og slett institusjonenes mulighet til å bestemme, som har vært og burde være stor. Jeg forstår at det kan være problemer for dem som er i løpet i dag. Jeg vil også vurdere overgangsordninger, men vil ikke komme med noe klart og tydelig løfte om at det vil bli ordnet for dem som står i problemstillingen i dag.
Jeg takker igjen for svaret. Forutsigbarhet er viktig for både studenter og undervisningsinstitusjoner. Som student er det viktig å oppleve at mulighetene ikke lukkes, men åpnes når man klarer å levere gode resultater. Derfor er det viktig for disse studentene å få en bedre løsning. Jeg håper at den nye ordningen vil settes i verk relativt raskt. I mellomtiden håper jeg også at studiestedene kan få til et samarbeid seg imellom om en overgangsløsning. Jeg vil gjerne spørre statsråden: Hvordan vil han og hans departement stille seg til eventuelle forslag til overgangsordninger utformet i samarbeid mellom de institusjonene dette gjelder?
Jeg mener at representanten peker på en veldig viktig ting, nemlig at dette må gjøres i samarbeid og dialog med sektoren, for det involverer flere institusjoner. Jeg vil være positiv til å se på eventuelle forslag til overgangsordninger som institusjonene legger frem etter å ha hatt dialog seg imellom.
«For ikke lenge siden møtte jeg klasse 1STA på Randaberg videregående skole i Rogaland, der elevene hadde sett seg lei av at Facebook, Twitter, spill og blogger stjal oppmerksomheten deres bort fra undervisningen. Klassen legger nå bort datamaskinen når de ikke har bruk for den. Elevene utfordrer oss politikere og etterlyser en strategi for å sikre at digitale hjelpemidler brukes fornuftig og ikke stjeler oppmerksomhet fra undervisningen. Hvordan mener statsråden digitale hjelpemidler kan brukes mest mulig fornuftig i undervisningen?»
Først vil jeg si at dette høres ut som en veldig klok og fornuftig klasse. Jeg synes det er et godt spørsmål som tas opp. Digitale ferdigheter er en av de grunnleggende ferdighetene man skal lære seg på skolen. Det er helt åpenbart at skolen også må være en arena, altså et sted, hvor man bruker digitale verktøy. Det kan ikke være slik at skolen henger igjen 30 år tilbake i tid. Samtidig er det en helt reell problemstilling mange steder: Hvis man alltid er koblet på, kan fristelsen bli veldig stor til f.eks. å bruke tiden på Facebook eller Twitter. Man ser det også i denne salen at det ikke akkurat nødvendigvis er det som skjer der man er, som får mest oppmerksomhet. Jeg synes det er veldig fornuftig at skoler, lærere og elever sammen blir enige om noen regler hvis de klarer det. Hvis ikke er mitt andre utgangspunkt at dette er lærerens område. Læreren er sjef i klasserommet, og læreren må også kunne bestemme å bruke digitale verktøy i sin undervisning, slik læreren synes det er best. Det er klart ikke noe alternativ å se bort fra at digitale ferdigheter er grunnleggende, så man kan ikke velge ikke å lære elevene det. Det går ikke an. Men en lærer må kunne si at nå legger vi vekk pc-ene, at nå skal vi bare være på de og de sidene, eller at noen timer ikke har pc-bruk i det hele tatt. Det synes jeg er helt fornuftig, og jeg støtter også fullt ut at man gjør det. Det er ikke en forutsetning at lærer og elev blir enige om det sammen, men det er klart at denne situasjonen hvor lærer og elev faktisk er enige om at det er bra for læringen, er enda bedre. Så kommer neste spørsmål, og det er: Trenger vi en nasjonal strategi? Det er Senter for IKT i utdanningen som har ansvar for bruken av IKT, både utbredelsen av det og det å bruke det på en fornuftig måte. Senteret har et veiledningssett som handler nettopp om hvordan man bruker digitale verktøy, og om hvordan man som klasseleder, altså lærer, skal bruke det på mest mulig fornuftig måte. Jeg vet også at Rogaland fylkeskommune har hatt et prosjekt for å sette digital kompetanse og digital klasseledelse på dagsordenen, og det virker jo som om det også har hatt en funksjon. Jeg er nok skeptisk til, eller jeg er mot, at vi skal lage en nasjonal bindende strategi. Grunnen til det er at dette må vi rett og slett stole på at skolen og den enkelte lærer klarer å håndtere. Men jeg er veldig for at skolene skal lage retningslinjer og diskutere dette, og skoler som bestemmer seg for å gjøre det de har gjort i Randaberg, vil ha min fulle støtte. Det må være lov til å si at i noen timer og på noen tidspunkter legger vi pc-en vekk, og det mener jeg også kan være fornuftig.
Jeg vil takke statsråden for svaret. Både jeg og statsråden er av den generasjonen som, i både AUF og Unge Høyre, kjempet for at datamaskinen skulle komme inn i klasserommet. Men det var jo i en tid uten Facebook og Twitter, så jeg er glad for at statsråden nå tar signalene fra lærerne og elevene som daglig er i klasserommet. Jeg vet at klassen følger spørretimen fra Randaberg nå, og jeg tror de blir glade når de ser at statsråden tar saken videre. De har til og med kjøpt inn sjampanjebrus, så kanskje det skåles i sjampanjebrus nå. Statsråden understreket at læreren har et viktig ansvar, og det er jeg enig i, men lærere og elever som jeg har snakket med, etterlyser et verktøy for hvordan en lettere kan ta tak i dette. Jeg tror ikke en løser denne problemstillingen skole for skole, men håper statsråden kan være med og se at problemstillingen er nasjonal. Jeg håper statsråden er enig i at dette er en nasjonal oppgave, og at en kan se på hvordan en fra nasjonalt hold kan gi lærerne og skolene verktøy, sånn at de bedre kan ta tak i dette.
Jeg er enig i det, og jeg vil jo si at skolene har verktøyene i betydningen at både en skole og en lærer har, og skal ha, anledning til å si at nå legger vi vekk pc-ene – bare for å bruke det som et eksempel – eller at nå legger vi mobiltelefonene igjen utenfor klasserommet. Det er skoler som har startet med det også, riktig nok på grunnskolenivå – at de samler inn mobiltelefonene. Det mener jeg også det skal være anledning til. Så er det, som sagt, noen nasjonale tips om hvordan man kan bruke dette på en fornuftig måte. Det å gjøre dem mer detaljerte er jeg litt usikker på hvordan skal fungere, for det er veldig vanskelig å lage en standard, nasjonal regel for når elevene skal ha pc-en oppe, og når elevene skal ha pc-en nede, som passer i alle situasjoner. Det kan også tenkes at i en del undervisningssituasjoner kan det være greit å bruke Facebook som et læringsverktøy, så det må også være lov til å gjøre det.
Jeg vil gjerne takke statsråden for svaret. Jeg synes jeg hører at dette er ikke det siste vi hører til denne problemstillingen. Om statsråden også vil møte elever som har et bevisst forhold til databruken, kan jeg varmt anbefale et besøk til Randaberg videregående skole. Det er mange reflekterte elever i norsk skole, men denne klassen imponerte meg spesielt. Som vi sier i Stavanger: De tok kaka. Jeg er enig med elevene i at det er ikke noen vits med data om en ikke er seg bevisst hvordan en bruker det. Mitt mål med å ta opp dette er ikke bare å snakke om begrensningene i databruk, men også om hvordan en kan bruke det bedre. Samfunnsfaglærer Stig Ellingsen fortalte meg at lærerne fikk en større arbeidsbelastning da en gikk inn for datamaskin for alle elevene – bare den tida det tar å be alle legge ned pc-en, ta opp notatbøker og alt sånt. Jeg merket meg at statsråden er opptatt av at lærernes tid i klasserommet skal brukes til læring. I lys av det å ikke bare se på begrensningene, vil jeg også utfordre statsråden på å si noe om hva han vil gjøre for nettopp å kunne bruke datamaskinene bedre, om en snakker om programmer, app-er og den type ting.
Tre poeng – det første poenget er et veldig viktig poeng: Det er ikke antall pc-er eller antall iPad-er som gir digital kompetanse – det er måten man bruker det på. Det er nok av eksempler på at det også går an å få mindre læring igjen ved at alle elevene sitter med en pc, så jeg mener at det er et veldig viktig poeng. Punkt to: Jeg mener dette handler veldig mye om klasseledelse. Igjen – det kommer tilbake til læreren. Rogaland fylkeskommune har som skoleeier vært opptatt av å styrke klasseledelsen, og også vært opptatt av hvordan man bruker de digitale verktøyene i undervisningen. Jeg ser gjerne på om man kan oppmuntre til det på en bedre måte. Så er det det tredje poenget, og det har jeg som et generelt utgangspunkt: Selv om mitt svar er at disse verktøyene – altså mulighetene for å regulere dette – finnes, og verktøyene er der på den enkelte skole, er utgangspunktet mitt at hvis lærerne sier at reglene er for uklare, eller at de ikke oppfatter det sånn, er det for oss alltid verdt å se på om reglene kan bli bedre, eller om verktøyene må bli klarere.
«Barn og unge er blant dei som lettast vert påverka av forureina inneluft. Mange skular og barnehagar har dårleg fysisk miljø. Sidan førekomsten av astma og allergi er høg, særleg blant barn og unge, er det viktig at inneklima er best mogleg i barnehagen, skulen og andre offentlege lokale. Ifylgje opplæringslova har alle elevar i grunnskulen og vidaregåande skular rett til eit godt fysisk og psykososialt miljø som fremjar helse, trivsel og læring. Kva vil regjeringa gjere for å sikra alle elevar denne retten?»
Det bygges mye. Det bygges mye nytt, og det oppgraderes mye rundt om i norske kommuner, og det er veldig bra. Det er bra for fysisk tilrettelegging, altså for funksjonshemmede eller folk med forskjellige tilpasningsbehov, og det er viktig for inneklimaet. Det er en veldig viktig problemstilling som tas opp. Mellom 10 pst. og 20 pst. av elevene har forskjellige astmaplager, og det er åpenbart at for en regjering som er opptatt av en kunnskapsskole hvor alle barna skal lære det de skal, er inneklimaet også viktig. Det er to politiske svar på det. Det første svaret er at det er skoleeieren, altså kommunen og fylkeskommunen, som har hovedansvaret for dette, så det viktigste man kan gjøre lokalt på en skole hvis skolen ikke er i orden, er å si fra til kommunen. Så må vi sikre at kommunen har nok armslag og rom til å kunne oppgradere skolebygg. Men svar nummer to er at selv om det er kommunen og fylkeskommunen som har hovedansvaret, er dette en så viktig sak at vi som nasjonale politikere har bestemt oss for å gjøre mer. Derfor er det en egen låneordning med rentekompensasjon som kommuner og fylkeskommuner kan bruke. I 2009 ble det bevilget en ramme på 15 mrd. kr til det formålet, fordelt over åtte år. Det er midler som kommunene kan søke om til oppgraderingsprosjekter i skolen. I tillegg til rentekompensasjonsordningen står Fylkesmannen for veiledning av kommunene. Vi har også bestemmelser om tilsyn med at regelverk om fysisk skolemiljø etterleves. Så ved siden av å understreke at skoleeier har et selvfølgelig og stort ansvar, har vi altså statlige virkemidler, bl.a. gjennom denne ordningen og tilsyn, som denne regjeringen kommer til å følge opp.
Eg vil takka for svaret. Eg er glad for at kunnskapsministeren ser samanhengen mellom inneklima og læring, og at han påpeikar det lokale ansvaret. Norske kommunar har plikt til å sikra inneklimaet etter opplæringslova og forskrift om miljøretta helsevern i barnehagar og skular som kom i 1996. Det er 18 år sidan, og undersøkingar viser at det framleis er veldig mange skular som ikkje har godkjent inneklima. Arbeidstilsynet gjorde ei kartlegging i 2012 som førte til at ni av ti skular fekk pålegg om utbetringar, og det er skular som vert stengde av Arbeidstilsynet. Poenget mitt og bekymringa mi er at dei vert stengde av Arbeidstilsynet, ikkje av opplæringslova og forskrift om miljøretta helsevern i barnehagar og skular. Så meiner statsråden at barn og unge har godt nok vern for å få sikra eit godt nok arbeidsklima der dei er plikta å gå?
Det er et interessant juridisk spørsmål. Jeg mener ikke at det er så relevant politisk, for for de elevene og lærerne som er der, er det litt hipp som happ om det er Arbeidstilsynet eller noen andre som går inn. Jeg mener også at det er viktig det at fylkesmennene rundt om har et inspeksjonsansvar og skal sørge for at reglene blir ivaretatt. Alle som har sittet i et kommunestyre, vet at man gjerne skulle hatt midler til å pusse opp alle skoler. Grunnen til at dette tar tid – og det er ikke til å legge skjul på at det tar litt tid – er at det koster penger. Det må prioriteres i kommunebudsjettene. Jeg vil også si at sammen med helse- og omsorgsministeren skal jeg sette meg ned og se på om det er noe mer staten kan gjøre – ved siden av de tiltakene vi har, bl.a. en låneramme og rentekompensasjon, som er et statlig tilskudd til oppgradering av skolebygg. Men vi skal også se på om det er andre verktøy vi trenger.
Statsråden seier at det på ein måte er hipp som happ om skulen vert stengd av Arbeidstilsynet eller av kommunens eige tilsyn. Men det er jo ikkje hipp som happ om det er slik i Noreg at barn og unge har dårlegare rettsvern enn vaksne arbeidstakarar. Eg tenkjer at det er ei oppgåve for nasjonale myndigheiter, for kunnskapsministeren, å sjå på det og få til eit betre rettsvern – eit lovverk som sikrar barn og unge ein skule som dei ikkje vert sjuke av. Det vart vist til økonomi. Ja, det er klart at det kostar. Arbeidstilsynet sa i si kartlegging at manglande vedlikehald ikkje først og fremst handlar om økonomi, men om manglande prioritering, manglande kompetanse og, ikkje minst, manglande vilje til å jobba førebyggjande. Eg vil igjen spørja om det same: Meiner kunnskapsministeren det er greitt at kommunane neglisjerer opplæringslova og forskrifta om miljøretta helsevern?
Svaret på det er nei. Med hipp som happ mente jeg: La oss ikke gjøre dette primært til et juridisk spørsmål. Jeg mener at det viktigste politisk er at inneklimaet blir bedre, og at man tar tak i skoler hvor inneklimaet er uforsvarlig dårlig – av hensyn til elevene og av hensyn til dem som jobber der, selvfølgelig. Derfor handler dette også om at man prioriterer opp, at man setter av midler, og at kommunene har tilstrekkelig gode planleggingsrutiner. Jeg mener at det er det aller, aller viktigste. Men jeg mener at det også er en sak som man – som i alle lokaldemokratiske saker – burde konfrontere sine lokale politikere med, og spørre om. I tillegg mener jeg at inneklimaet er en så viktig sak at vi ikke bare kan si at kommunene skal ta hele ansvaret alene. Derfor har vi en statlig ordning som gjør at kommunene får ekstra midler. De har mulighet til å søke. Den ordningen var det ikke denne regjeringen som fant på, den ble vedtatt under forrige regjering. Det er en ordning som vi har tenkt å fortsette med.
Sak nr. 2 er dermed ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.