Representanten Audun Lysbakken vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representanten Karin Andersen og meg selv vil jeg sette fram forslag om menneskerettigheter i eldreomsorgen.
Representanten Kirsti Bergstø vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Audun Lysbakken, Karin Andersen, Snorre Serigstad Valen og meg selv vil jeg fremme et forslag om å sikre pensjon ved privatisering.
Representanten Marit Arnstad vil også fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Geir Jørgen Bekkevold, Anne Tingelstad Wøien, Anders Tyvand og meg sjøl vil jeg framsette et forslag om en sterkere statlig satsing på vedlikehold av verneverdige kirker.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten opplyse om at møtet fortsetter utover kl. 16.
Jeg takker for denne anledningen til å orientere Stortinget om situasjonen i Middelhavet og de humanitære krisene i Syria og Irak. I tillegg vil jeg invitere Stortinget til en prosess om de tre sentrale utfordringene jeg tar opp i denne redegjørelsen. Det utspiller seg menneskelige tragedier av dramatiske dimensjoner i Middelhavet i disse dager. Flere enn 1 750 mennesker fryktes å ha mistet livet i båtulykker utenfor Libya hittil i år. Det er anslått at rundt 3 200 mennesker druknet på vei over Middelhavet til Europa i fjor. Vi er alle berørt av de bildene vi ser fra Middelhavet, bildet av fiskeren i Hellas som bar i land et lite barn som hadde druknet, bildene av båter fullastet med mennesker som har begitt seg ut på en farefull ferd. Og vi er berørt av de enkelthistoriene vi hører, som den somaliske idrettsutøveren Samia Yusuf Omar, som druknet i Middelhavet på vei til å oppfylle sin drøm om å få løpe i London-OL. Vi blir berørt av dem som medmennesker, men vi blir også berørt fordi Norge er en maritim nasjon og en stor humanitær aktør. Derfor har vi også et ansvar for å handle. Norge bidrar betydelig – både i Middelhavet og i områdene rundt. Vi har bl.a. økt vår humanitære innsats vesentlig, og vi sender nå et skip for å delta i EUs operasjon i Middelhavet. Summen av det vi bidrar med, vil både redde liv og lindre nød. Men det må også understrekes at dette er en sammensatt krise, som forutsetter samarbeid og samhandling bredt, ikke minst med EU. Krisen i Middelhavet henger sammen med den humanitære krisen i Syria, så vel som en rekke andre konflikt- og nødsituasjoner i Midtøsten og i Afrika. Vi må ikke forenkle situasjonen i Middelhavet. Det er en kompleks situasjon der en blandet gruppe mennesker, både migranter og flyktninger, drar fra sine hjemland. Mange flykter fra krig og konflikt. Andre forsøker å forlate et liv i fattigdom og søker et bedre liv for seg og sin familie. Ikke siden annen verdenskrig har så mange mennesker i verden vært på flukt. I fjor anslo FN at 40 pst. av dem som drar ut på den farefulle ferden over Middelhavet, kommer fra Eritrea og Syria. Så langt i år har de fleste kommet fra Gambia og Senegal, etterfulgt av Somalia, Syria og Mali. Men dette endrer seg fra år til år og fra måned til måned. Trenden er likevel klar: Det er stadig flere som forsøker å komme seg til Europa. Middelhavet bringer Afrika, Midtøsten og Europa sammen. Flesteparten av båtene som i dag legger ut mot Europa, starter ved Libyas kyst. Dagens konflikt og myndighetsvakuum i Libya gir rom for kriminelle nettverk og menneskesmuglere. Dagens konflikt innebærer også at mange fremmedarbeidere og migranter er strandet i Libya og ikke ser noen annen utvei enn å reise over Middelhavet. Å jobbe for en politisk løsning på konflikten i Libya er derfor viktig. Regionale og eksterne aktører må sammen støtte opp om moderate krefter på begge sider. Samtidig må vi ikke glemme at det finnes andre ruter til Europa, som bl.a. går via Spania og Hellas. Også her er det farefulle reiser og store mørketall. Situasjonen i Sahel-området i Nord-Afrika preges av en kombinasjon av ekstrem fattigdom, mangel på fremtidsutsikter for en sterkt voksende, ung befolkning og svak myndighetskontroll over store landområder. Dette bidrar til at migrasjonen øker, samtidig som slike forhold gir organisert kriminalitet, smugling og terrorisme et stort spillerom. Langvarige etniske motsetninger bidrar til å forsterke ustabiliteten og usikkerheten. Kriminalitet, terrorisme, ekstremisme og voldelig opprør kan være gjensidig forsterkende. I møte med disse sammensatte krisene tar Norge ansvar sammen med FN-systemet og EU. Norske skip og sjøfolk og norske hjelpeorganisasjoner gjør og har gjort en formidabel innsats i Middelhavet. De har reddet mange liv. Ifølge Rederiforbundet deltok norskregistrerte og norskkontrollerte skip i om lag 30 redningsoperasjoner i Middelhavet i 2014. Disse bidro til å redde om lag 5 000 mennesker. Totalt sett reddet den kommersielle skipsfarten om lag 42 000 mennesker på vei over Middelhavet i fjor. Dette arbeidet er krevende, men det går inn i en lang norsk tradisjon for godt sjømannskap. Jeg ønsker å berømme den innsatsen de har gjort. Også engasjementet vi har sett fra redere, fra Redningsselskapet og fra andre frivillige organisasjoner den siste tiden, trenger anerkjennelse. Det er positivt at så mange ønsker å bidra ved å tilby skip eller annen støtte. Mange frivillige organisasjoner står i frontlinjen i møte med disse humanitære krisene. Regjeringen verdsetter samarbeidet med norske organisasjoner høyt. De gjør en helt uvurderlig jobb med tiltak for å hjelpe, og ved å skape oppmerksomhet om krisene. Mulige bidrag fra Redningsselskapet vil bli tilbudt Frontex i dag. Det er viktig at den innsatsen vi gir, er godt koordinert med andre internasjonale tiltak. Det er EU som har et felles ansvar i denne innsatsen. Vi i Norge skal ta vår del av ansvaret. Vi bidrar allerede med personell i Frontex sine fellesoperasjoner i Middelhavet. Vi er en stor bidragsyter til finansieringen av Frontex. Regjeringen vil øke bidragene til Frontex og andre relevante tiltak i Middelhavet i revidert nasjonalbudsjett. Regjeringen styrker nå den norske innsatsen i Middelhavet ved å sende et skip og mannskap til den sivile grensekontrolloperasjonen Triton. Vi har tilbudt Frontex et fartøy så snart EU har behov for det. Vi startet dialogen med EU før de siste ukers tragedier, da det fortsatt var få land som stilte bidrag til Triton. I den daværende operasjonen signaliserte Frontex at de manglet skip fra 1. august, men i dialogen med EU har vi nå fremskyndet bidraget for å stille opp så raskt som mulig. Innbydelsen til å inngi tilbud på skip er sendt ut, fristen er satt til mandag 4. mai. Forsvaret og Forsvarsdepartementet bistår Justis- og beredskapsdepartementet i raskt å vurdere hvilket tilbud man ønsker å benytte seg av. Skipet må ha de riktige egenskapene for å kunne ivareta oppgaver som grensekontroll og støtte i søk- og redningsoperasjoner. Vi bemanner det sivile fartøyet med personell med medisinsk kompetanse og med personell fra politiet og Forsvaret. Justis- og beredskapsdepartementet og Forsvarsdepartementet er godt i gang med å rekruttere det personellet. Triton er en grensekontrolloperasjon, men i realiteten har de også søk- og redningsaksjoner innenfor det definerte operasjonsområdet for Triton. Blant annet har det islandske kystvaktskipet «Tyr» operert i Libyas søk- og redningsområde under flere redningsaksjoner. Flere skip til Triton vil bety økt kapasitet. Et norsk havgående skip vil bli et av de mest omfattende enkeltbidragene i Triton så langt. Det vil utvilsomt bidra til å redde liv. Regjeringen vil overfor EU understreke at Triton må ha den kapasitet, det mandat og det operasjonsområde som er nødvendig for å redde liv i Middelhavet. Videre vil vi bidra til bedre kontroll av personer som ankommer Schengen-området. Migrantene som tas hånd om på havet, vil ilandsettes i Italia eller på Malta, for videre ivaretakelse og kontrollprosedyrer. Det er viktig å skille mellom dem som har et reelt beskyttelsesbehov, og andre migranter. Det er beskyttelsesbehovet som avgjør hvem som får opphold i Norge. Vi må også samarbeide om å sikre retur av dem som ikke har krav på beskyttelse, på en trygg og effektiv måte. Dette er viktig bl.a. for å opprettholde tilliten til asylinstituttet. Vårt samarbeid med EU er en viktig del av den norske responsen på krisen i Middelhavet. Vi er, som et Schengen-land, direkte berørt av EUs håndtering av migrasjonsutfordringene. Europas urolige nabolag er vårt nabolag. Middelhavet er vårt grensehav. Norsk migrasjonspolitikk er sterkt påvirket av det europeiske samarbeidet på feltet, både i og utenfor Schengen. Her er det behov for sterkere europeisk samordning. Jeg er derfor glad for at EU nå setter situasjonen i Middelhavet høyt på sin politiske dagsorden. I forrige uke ble det avholdt toppmøte mellom stats- og regjeringssjefer i EU. Statslederne ble enige om en tredobling av midlene til to operasjoner: Triton, utenfor Italia og Malta, og Poseidon, utenfor Hellas. Det er positivt, og det er nødvendig. EU-lederne ble enige om å styrke nærværet til sjøs, bekjempe menneskesmuglere, hindre illegale migrasjonsstrømmer og fordele ansvaret bedre. Jeg mener dette er viktig. Det er et felleseuropeisk ansvar, og det er viktig at ikke ytterlandene i Schengen blir stående alene med utfordringene. Jeg sendte brev i forrige uke til EU-presidentene, hvor jeg uttrykte at Norge ønsker et enda tettere samarbeid med EU i denne saken. Vårt bidrag med et havgående fartøy er blitt godt mottatt, og Norge står beredt til å bidra mer. Vi har også bidratt til innsatsstyrken Task Force Mediterranean, som ble etablert etter ulykken ved Lampedusa i oktober 2013. Vi vil ha en dialog med EU fremover om hvilke ytterligere tiltak som kan avhjelpe situasjonen. Videre bidrar vi også gjennom EØS-midlene. Hellas har hatt stor tilstrømming av migranter. 21 mill. euro av EØS-midlene til landet er blitt brukt til å styrke asylsaksbehandlingen og andre migrasjonstiltak. Det kan være aktuelt å styrke støtten til migrasjonstiltak i neste periode for EØS-midlene. Norge deltar også i EUs regionale utviklings- og beskyttelsesprogram og bidrar til tiltak for syriske flyktninger i nabolandene. Vi må også se helhetlig på denne utfordringen og ta tak i de underliggende årsakene. Vi vektlegger å håndtere de grunnleggende årsakene til flukt og migrasjon gjennom støtte til utvikling og til økonomisk vekst, gjennom målrettet arbeid for å styrke respekten for menneskerettighetene og gjennom freds- og forsoningsarbeid. Utvikling og fattigdomsbekjempelse er avgjørende for at mennesker finner livsgrunnlag og opplever at de har en fremtid i sitt eget hjemland. Vi ser derfor migrasjon i sammenheng med utviklingssamarbeidet i sentrale opprinnelsesland, hvorav flere er blant regjeringens fokusland for utviklingssamarbeid, slik som Somalia og Mali. Både her og i andre land i Afrika og Midtøsten bruker vi langsiktig utviklingsbistand for å bidra til å stabilisere regionen, gjennom støtte til inkluderende politiske prosesser, helse- og utdanningstiltak og økonomisk utvikling. I Somalia inkluderer dette bl.a. støtte til gjenoppbygging, godt styresett, kapasitetsbygging, forebygging av humanitære katastrofer samt fred og forsoning. I Mali har vi bl.a. fokus på utdanning, helse, lokaldemokrati og arbeidet med styrking av menneskerettigheter, herunder også kvinners rettigheter, og vi støtter aktivt opp om fredsprosessen i landet. Regjeringen har også styrket sitt engasjement overfor Sahel-området for øvrig. I møte med utfordringene i Sahel må vi sammen med andre – som EU, FN og Den afrikanske union – gjøre mer. Det er et felles, internasjonalt ansvar. De siste årene har vi arbeidet for å få de afrikanske landene og Den afrikanske union mer engasjert i kampen mot menneskehandel og irregulær migrasjon. Arbeidet springer ut fra vår støtte til Den afrikanske union og til de fire afrikanske landene Egypt, Sudan, Etiopia og Eritrea for å bekjempe menneskehandel. Det er viktig at afrikanske land deltar i dette samarbeidet med Europa. Situasjonen i Eritrea har ført til en massiv flukt fra landet, som har vært økende de siste årene. Eritreere er nå en av de største gruppene som drar over Middelhavet. Også i Norge har vi mottatt mange asylsøkere fra Eritrea. I 2013 kom det 3 260 til Norge, og i 2014 kom det 2 900. Menneskesmuglere sender migranter ut på åpent hav, i overfylte og ustabile båter, ofte uten nok drivstoff til å nå Italia. Det skal lite til for at slike farkoster velter eller synker. Da jeg besøkte den italienske kystvakten i fjor, fikk jeg beskrevet hvordan menneskesmuglere sender skjøre båter ut på Middelhavet, utstyrt kun med et telefonnummer til den italienske kystvakten, med beskjed om å ringe dem så snart båten var utenfor libysk territorialfarvann. Mange av båtene var i altfor dårlig stand til å klare turen over til Europa. Det var en beretning om kyniske menneskesmuglere som utnytter mennesker i en sårbar situasjon på det groveste. Siden da har situasjonen forverret seg ytterligere. Overfarten over Middelhavet er ofte den siste etappen på en farefull ferd. Vi vet ikke hvor mange som dør i Sahara eller i ørkenen i Sudan eller Libya. Norge finansierer informasjonskampanjer i transitt- og opprinnelsesland for å øke bevisstheten om hvor farlig det kan være å migrere illegalt. Vi har kampanjer i Somalia og Sudan nettopp for å forebygge migrasjon videre. Som et alternativ til den farefulle reisen over Middelhavet, støtter vi også programmer i regionen som tilbyr retur og reintegrering i hjemlandet. Likevel drar mange. Vi vet at kriminelle nettverk tjener store penger på smuglerrutene. Ifølge en rapport fra FN utgjorde menneskesmuglingen fra Libya en industri verdt 170 millioner dollar i fjor. Disse nettverkene smugler ofte også narkotika og våpen, og de blir stadig mer profesjonelle. Mange av dem som smugles, blir utsatt for overgrep, tvangsarbeid og slavelignende forhold. Flere holdes også kidnappet mot utbetaling av løsepenger. Smuglingen rammer i første rekke ofrene. Samtidig kan profitten fra smuglingen være med på å finansiere militser og terrororganisasjoner i Sahel og Nord-Afrika. I tillegg til å spille en avgjørende rolle i å smugle mennesker over Middelhavet, er de med på å destabilisere allerede svake stater. Derfor er dette også en sikkerhetspolitisk utfordring. Regjeringen vil i juni legge frem en melding til Stortinget om globale sikkerhetsutfordringer. Meldingen legger stor vekt på hvordan organisert kriminalitet svekker stater, og hvordan det finansierer terror- og opprørsgrupper. Vi må sette inn målrettede tiltak mot kriminelle nettverk. Vi vektlegger forebygging, men også økt og spisset innsats mot organisert kriminalitet innen etterretning, politi og rettsvesen. Organisasjoner som Interpol, Europol og FNs kontor for narkotika og kriminalitet er særlig relevante. Støtten til UNODCs brede arbeid mot organisert kriminalitet økes fra 26 til 40 mill. kr allerede i år. I stortingsmeldingen vil regjeringen foreslå å etablere et bistandsprogram mot organisert kriminalitet. I sum innebærer dette en betydelig styrking av bidraget til det internasjonale arbeidet mot organisert kriminalitet. I Midtøsten ser vi en region som er preget av konflikt, ustabilitet, lovløshet og regimekollaps i flere land. Regionen preges også av dype politiske og religiøse motsetninger. Vi ser dette i land som Syria, Irak, Libya og Jemen. Det er en svært krevende situasjon for verdenssamfunnet å håndtere, og det er ingen umiddelbar løsning på disse utfordringene. Borgerkrigen i Syria har ført til en av de største humanitære krisene vi har sett etter annen verdenskrig, og konflikten er nå inne i sitt femte år. Det som startet som demonstrasjoner for demokrati og frihet, har utviklet seg til en krigssituasjon hvor et brutalt regime kjemper mot en splittet væpnet opposisjon. Situasjonen er ytterligere komplisert fordi regionale aktører fortsatt ser seg tjent med å bruke Syria som arena for å fremme sine egne interesser. Selv om FNs spesialutsending for Syria arbeider for å få konflikten inn på et politisk spor, har den manglende handlekraften til FNs sikkerhetsråd bidratt til at vi fortsatt er langt unna en løsning. Siden konflikten i Syria brøt ut i 2011 har mer enn fire millioner flyktet til nabolandene og til Egypt. 7,6 millioner er internt fordrevne. Flertallet av den gjenværende befolkningen i Syria, hele 12,2 millioner, er avhengig av humanitær støtte. Mange av disse befinner seg i områder der hjelpeorganisasjoner har liten eller ingen tilgang. Sivilbefolkningen er fanget mellom et regime som bomber boligområder, skoler og sykehus, og en rekke ulike væpnede grupper, som bl.a. ISIL, som begår overgrep, henretter, misbruker og fordriver minoriteter. Konflikten i Syria skaper videre et maktvakuum som ga terrororganisasjonen ISIL rom til å vokse i Syria og Irak. ISILs erobring av store deler av det vestlige og sentrale Irak har skapt en humanitær og politisk krise. Situasjonen i Syria og Irak truer derfor stabiliteten i hele regionen. Fremmedkrigere, kombinert med ISILs ekspansjon og alliansebygging, er en økende trussel, også i andre deler av verden. I Irak vil det norske militære treningsbidraget til den internasjonale koalisjonen snart være på plass. FN har i år bedt verden bidra med 59 mrd. kr for å imøtekomme de humanitære behovene i Syria og nabolandene. Kun 16 pst. av FNs appell for Syria er dekket så langt i år. Økte bidrag er helt nødvendig. Vi lever i en tid med stort press på de humanitære budsjettene. Regjeringen har systematisk prioritert å øke bevilgningene til humanitær bistand siden den tiltrådte. I budsjettet for 2015 økte vi bevilgningene med nesten en halv milliard kroner. Det påligger Norge et ansvar for å bidra til å lindre den humanitære situasjonen for flyktninger og resten av sivilbefolkningen i Syria. Norge er allerede en av de aller største giverne til Syria-krisen. Vi er den syvende største nasjonale giveren i absolutte tall og den nest største giveren per innbygger. Bare Kuwait gir mer til krisen. Regjeringen vil i revidert nasjonalbudsjett øke støtten til humanitær innsats og utviklingsaktiviteter i Syria og nabolandene med 250 mill. kr, slik at den totale norske støtten blir på 1 mrd. kr. Støtten går bl.a. til mat, helse, husly, utdanning, vann og sanitære tjenester. Med dette vil Norge ved utgangen av 2015 ha bidratt med nesten 3 mrd. kr i bistand til Syria og regionen siden borgerkrigen startet. Med den nye økningen kan vi for eksempel hjelpe 250 000 mennesker med matvarestøtte og nødhjelp inne i Syria gjennom Røde Kors og Røde Halvmåne i et helt år, eller gi 125 000 mennesker matvarestøtte i Syrias naboland, eller gi 53 000 barn og ungdom i Libanon utdanning, eller vi kan gi syriske flyktninger i vertssamfunn i f.eks. Jordan og Egypt full støtte i ett år. Vårt felles mål må være at vi hjelper flest mulig med den innsatsen vi yter. Det betyr at vi tar imot mange syriske flyktninger til Norge, men vår innsats når enda flere gjennom den bistanden vi yter i Syrias nærområder, hvor den absolutt største delen av flyktningene befinner seg. Samtidig er flyktningkrisen en enorm belastning for regionen. Foruten Irak er situasjonen spesielt alvorlig i Jordan og Libanon, hvor hver fjerde innbygger nå er syrer. Også i Libanon og Jordan blir norske midler brukt til bl.a. å sikre husly og skolegang. Barna er Syrias fremtid, men også de som blir hardest rammet av konflikten. Minst 150 mill. kr skal derfor gå til utdanning og beskyttelsestiltak for barn. I Irak har mer enn 5 millioner mennesker behov for nødhjelp. Minst 2,7 millioner er internt fordrevne. Fluktmønstrene følger konfliktbildet. Bare de siste to ukene har 114 000 mennesker flyktet fra Ramadi-området som følge av ISILs offensiv der. Den humanitære tilgangen til ISIL-kontrollerte områder er meget begrenset. Derfor er også den humanitære innsatsen skjevt fordelt. Det er avgjørende at den humanitære innsatsen til Irak også når flest mulig. Vi har satt av 120 mill. kr til humanitære bidrag i Irak i år. FNs høykommissær for flyktninger gir assistanse og beskyttelse til både flyktninger som krysser grenser og internt fordrevne personer i Syria. Den mest utsatte og sårbare gruppen er internflyktningene i Syria. Det er der behovene er størst, og det er der høykommissæren har dårligst budsjettdekning. Som en del av vår humanitære bistand til Syria, har regjeringen besluttet å sette av minst 130 mill. kr til høykommissærens arbeid i Syria og for flyktninger i nabolandene i år. Forrige uke styrket vi vår humanitære innsats med 50 mill. kr for å bidra ytterligere til å forebygge at mennesker legger ut på den farefulle ferden over Middelhavet. Støtten kanaliserer vi gjennom Høykommissæren, Flyktninghjelpen og den internasjonale organisasjonen for migrasjon, IOM. Den vil dermed komplimentere den humanitære støtten vi allerede gir i Sahel og på Afrikas Horn, så vel som Syria og nabolandene. Det å bistå sårbare grupper står helt sentralt i norsk humanitær bistand. Vi skal ta vår del av ansvaret for at personer som trenger det, får beskyttelse. Høykommissæren har bedt det internasjonale samfunnet om å ta imot 30 000 syriske flyktninger i årene 2013 og 2014 og ytterligere 100 000 syriske flyktninger i årene 2015 og 2016. Det er gitt tilsagn om mottak av 86 000. Det gjenstår nå behov for tilsagn på ytterligere 44 000 flyktninger for at måltallet skal nås. De færreste land har gitt tilsagn for 2016 enda, men det er klart at behovet er betydelig bedre dekket enn behovet for humanitær bistand i Syria og nærområdene. Norge var et av de landene i Europa som tok imot flest kvoteflyktninger fra Syria i fjor – rundt 1 000. Gjennom budsjettavtalen for 2015 har Stortinget besluttet å ta imot 1 500 kvoteflyktninger fra Syria, og Norge er med det blant de landene som overfører flest syriske flyktninger. I februar valgte man ut de første 500 flyktningene. Arbeidet fortsetter i nært samarbeid med Høykommissæren. I den forbindelse vil jeg fremheve at regjeringen, i tråd med tilleggsavtalen på asyl- og innvandringsfeltet med Kristelig Folkeparti og Venstre, har doblet antallet kvoteflyktninger med særlige medisinske behov fra 2014 til 2015. Det er krevende å hjelpe denne gruppen i nærområdene, og derfor har dette vært en viktig prioritet for regjeringen. Regjeringen vil i revidert nasjonalbudsjett tredoble antallet kvoteflyktninger med særlige medisinske behov i 2015 i forhold til i 2014. Helse- og omsorgsdepartementet har i dag bedt Helsedirektoratet vurdere hvordan Norge kan bidra til forsterket helsehjelp til flyktninger fra Syria både i Libanon og Jordan, og eventuelt også i Norge. I debatten om hvor mange kvoteflyktninger Norge skal ta imot, må vi stille oss to viktige spørsmål: Er det å motta flere flyktninger til Norge det viktigste vi nå kan bidra med for å hjelpe den syriske befolkningen på flukt? Og hvor mange flyktninger vil norske kommuner klare å bosette i tiden som kommer? Til det første: Kostnadene for bosetting av 1 000 flyktninger er beregnet til rundt én milliard kroner over en femårsperiode. Det innebærer at i stedet for å bosette én flyktning i Norge, kunne vi hjulpet 14 flyktninger i leirer eller 27 flyktninger utenfor leirer i regionen. Dette er ingen eksakte størrelser, men det gir en indikasjon på forskjellen i ressursbruk. Det innebærer at man må diskutere om det er riktig å øke antallet kvoteflyktninger eller om vi skal prioritere å hjelpe enda flere krigsrammede familier på en annen måte. Til det andre spørsmålet knyttet til bosetting: I år er det behov for å bosette flere enn 13 300 flyktninger i Norge, og kommunene har så langt meldt at de kan bosette 8 100 flyktninger. Med mindre kommunene sier seg villig til å bosette flere, vil det ved utgangen av året være 6 800 flyktninger med oppholdstillatelse i mottak som venter på bosetting, og dermed venter på å starte sitt nye liv. Om lag 1 000 av disse asylsøkerne er fra Syria. Skulle vi starte neste år med et så stort etterslep, vil det i 2016 være behov for å bosette flere enn 14 000 flyktninger, inkludert overføringsflyktninger. Jeg understreker at en økning i kvoten i så fall vil komme i tillegg til disse tallene. Kommunene har vist til mangel på egnede boliger, mangel på kapasitet i introduksjonsprogrammet og et for lavt integreringstilskudd som årsak til at de ikke får bosatt flere flyktninger. Regjeringen har lyttet til dette og har derfor styrket kommunenes mulighet til å bosette det høye antallet flyktninger som allerede venter i mottak. Integreringstilskuddet for enslige voksne er økt fra 666 800 kr til 717 600 kr i 2014 og ytterligere til 746 200 kr i 2015. Tilskuddet utbetales over fem år. Fra regjeringens side har vi økt integreringstilskuddet med 300 mill. kr siden vi tiltrådte. I tillegg mottar kommuner et eget tilskudd til opplæring i norsk og samfunnskunnskap for voksne innvandrere. Vi har også økt Husbankens tilskudd til utleieboliger i vår periode. Tilsagnsrammen er økt med til sammen 180 mill. kr. Det betyr at det kan gis tilsagn til om lag 1 200 flere utleieboliger. For å bidra til økt bosetting vil regjeringen i revidert nasjonalbudsjett komme tilbake med tiltak som vil øke antallet utleieboliger. I en situasjon hvor kommunene ikke bosetter nok flyktninger til å dekke behovet, vil en vesentlig økning i antallet overføringsflyktninger føre til en betydelig økning i ventetiden for flyktninger som skal bosettes fra mottak. I dag er gjennomsnittlig ventetid fra vedtak om opphold til bosetting over ni måneder, noe som allerede er langt over målet om at alle skal bosettes innen seks måneder. Slik situasjonen i Syria og nærområdene er i dag, er det vanskelig å se for seg at Norge kan tilby en midlertidig, kollektiv beskyttelse for flyktninger fra Syria, slik vi gjorde for flyktningene fra Bosnia-Hercegovina og Kosovo under krigene der. For kosovoerne ble situasjonen i hjemlandet raskt løst, og for mange ble vedtak om midlertidighet da gjennomført. For bosnierne fortsatte konflikten så vidt lenge at de midlertidige tillatelsene ble gjort til varige. Det samme vil høyst trolig være situasjonen for flyktninger fra Syria. Konflikten har allerede pågått i fem år. Derfor vil de trenge en varig bosettingsløsning i Norge og bør behandles som ordinære kvoteflyktninger. Tilknytningen personer får til Norge, eksempelvis illustrert ved situasjonen for lengeværende asylbarn, viser at en midlertidig bosettingsløsning vil være krevende. Kommer de syriske flyktningene til Norge, må de få muligheten til å bli integrert, ha rettigheter som flyktninger, og delta i vårt samfunn. Sannsynligheten er stor for at de da vil bli i Norge på permanent basis. Det er en løpende dialog mellom staten og kommunene om rammebetingelsene og om hva som skal til for at kommunene kan bosette enda flere flyktninger. For å skaffe til veie et beslutningsgrunnlag for hvorvidt Norge skal ta imot flere kvoteflyktninger sendte barne-, likestillings- og inkluderingsminister Solveig Horne et brev til samtlige kommuner i forrige uke for å undersøke om kommunene har mulighet til å øke bosettingskapasiteten ytterligere i 2015 og 2016. Hun har bedt om svar innen 27. mai, altså om en knapp måned. Denne informasjonen vil være viktig når det skal fattes beslutning på nasjonalt nivå om hvordan Norge skal bidra. Regjeringen har bedt kommunene om opplysninger om hvor mange ekstra flyktninger de kan ta. Vi imøteser alle bidrag fra partiene på Stortinget for å få til en raskere bosetting ute i kommunene. Vi må ikke undervurdere kompleksiteten i de utfordringene vi ser. Norge kan selvfølgelig ikke løse dette alene. Det er derfor viktig at det er flere land som øker sin innsats. Samtidig må vi intensivere vårt samarbeid med bl.a. EU. Omfanget av tragedien i Middelhavet viser at tiltak som Frontex’ operasjoner, styrket grensekontroll og gjenbosetning i Europa for enkelte, kan avhjelpe noe. Tragediene i Middelhavet angår og berører oss alle. Regjeringen vil ha en bred tilnærming i det videre arbeidet. Vi vil fortsette det gode samarbeidet med de frivillige organisasjonene. Vi vil bekjempe menneskesmugling og organisert kriminalitet. Vi vil bistå med skip og er åpne for annen innsats som kan bidra til å redde liv i Middelhavet. Vi vil fortsette å styrke den humanitære innsatsen, og vi gir nå til sammen 1 mrd. kr til humanitær innsats og utviklingsaktiviteter i Syria og nabolandene i år. Vi vil bidra i Irak. Vi arbeider langsiktig med støtte til utvikling, mot de underliggende årsakene til migrasjon og flukt. Det gjør vi i nært partnerskap med andre land. Vi vil sikre at asylinstituttet ivaretar dem som er utsatt for forfølgelse, og at de som ikke har et beskyttelsesbehov, returneres til sine hjemland. Tragediene i verden er store. Denne redegjørelsen har vist til noen av dem. På denne bakgrunn vil regjeringen invitere Stortinget til en prosess i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjettet knyttet til de tre sentrale utfordringene som jeg har tatt opp i denne redegjørelsen: Norges bidrag til krisen i Middelhavet, behovet for mer nødhjelp til Syria og nærområdene og ambisjonsnivået for mottak av kvoteflyktninger i 2016. Vårt mål er å finne løsninger på disse utfordringene som kan gi grunnlag for en bred politisk tilslutning.
Presidenten vil nå, i henhold til Stortingets forretningsorden § 45 annet ledd, foreslå at det åpnes for en kort kommentarrunde, begrenset til ett innlegg fra hvert parti på inntil 5 minutter og med et avsluttende innlegg fra statsministeren. – Det anses vedtatt.
Jeg vil få takke statsministeren for en grundig, skikkelig og informert redegjørelse. Det var svar på mange av de spørsmål som Stortinget ønsket å få svar på, og det legger et godt grunnlag for debatten her i salen. Jeg vil også slutte meg til de tiltakene statsministeren har varslet. Vi får anledning til å diskutere dem nærmere ved korsveier som kommer, men jeg synes det ga en bred oversikt. Vi kan enes om at det nå utspiller seg et drama, sammenbrudd og katastrofe, i Syria, med fryktelige effekter i Middelhavet. Bildet av denne treårige gutten som statsministeren viser til, rammer inn denne tragedien: Hvor var han på vei, hvilket liv gikk tapt, var han kanskje på vei til oss? Vi kan egentlig gå rett på sak i denne korte kommentaren. Hva kan Norge bidra med? Statsministeren har gitt en god beskrivelse av kompleksiteten. Hvordan kan vi hjelpe mennesker i nød, bistå landene som er tynget til bristepunktet av egne utfordringer og nå på toppen millioner av flyktninger? Det finnes ikke et enkelt svar på dette, og det sier seg selv at Norge langt fra kan løse dette alene. Her må det et stort internasjonalt og europeisk løft til. Jeg vil legge til: Det sies at innsatsen for å møte denne ekstraordinære situasjonen krever ekstraordinære tiltak. Det er sant. Men den virkelige utfordringen er at den ekstraordinære situasjonen kanskje ikke er så ekstraordinær. Den vil trolig vare og være noe vi skal forholde oss til i lang tid fremover. Arbeiderpartiet mener Norge må ta sin del av ansvaret – ikke alene, men sammen med andre. Det betyr at vi bør støtte gode og samordnede internasjonale tiltak med FN, EU og de mest erfarne hjelpeorganisasjonene, og det betyr at vi erkjenner at det trengs innsats på flere områder. Statsministeren var inne på de fleste. Det må settes inn mer effektiv redningskapasitet i Middelhavet. Her skal Norge bidra – det er bra – til både søk og redning og den grensekontrollen EU planlegger. Dette er vår yttergrense, som de andre landene i Europa. Tiltakene statsministeren har varslet, går i riktig retning. Det må samarbeides for å bekjempe menneskehandlere og internasjonal kriminalitet sammen med internasjonale organisasjoner. Det må ytes målrettet støtte til å bistå de mange på flukt i den regionen der de befinner seg, og der er jeg enig med statsministeren når hun varsler økt norsk innsats, pluss 250 mill. kr. Jeg mener dette vi nå ser i verden, reiser diskusjonen om vårt bistandsbudsjett er riktig innrettet. Det er 32 mrd. kr vi bruker til bistand, og jeg spør meg om ikke nødhjelpsdelen og humanitærhjelpsdelen er blitt for liten med årene. Dette bør vi komme tilbake til. Så må det utvikles et langt bedre samarbeid mellom europeiske land når det gjelder asyl- og flyktningpolitikken i Europa, det er jeg helt enig i. Så vil jeg kommentere støtten til FNs høykommissær for flyktninger. Norge har tradisjon for å gi denne organisasjonen støtte til budsjettet og til operasjonene. Det er bra, og det må fortsette, og jeg vil understreke betydningen av at Norge holder fast ved den viktige rollen det er å være støttespiller for høykommissæren. Han er de sårbare menneskenes viktigste beskytter. Så mener vi at det må, som en del av helheten, åpnes for at Norge tar imot flere mennesker til beskyttelse i vårt land. Det blir en gal debatt, mener jeg, å sette opp mot hverandre hvor mange vi kan hjelpe i regionen, mot antallet som kommer til Norge. Det er to helt ulike problemstillinger. Det å ta summen det koster for en flyktning i Norge og dele på hvor mange som kan få vann, tepper og ly i utlandet, blir en gal sammenligning. Fire millioner mennesker er på flukt ut av Syria til nabolandene. Høykommissæren sier at en tidendedel av dem, 400 000, trenger gjenbosetting. Og la meg bare vektlegge dette: 600 000 mennesker søkte asyl i Europa i fjor. Det var én per 1 000 i Europa. I Libanon og Jordan er det nå én flyktning per hver fjerde innbygger, slik at det å avhjelpe flyktningsituasjonen med et bidrag fra Norge er med på å hindre det totale sammenbrudd, som igjen kan skape enda større utfordringer for oss. Jeg lytter til statsministeren som åpner for dialog om de tre dimensjonene hun hadde i redegjørelsen. Vi tar imot den invitasjonen. Vi mener det her kreves en dugnad når vi bevilger penger til nødhjelp i regionen, det er skattebetalernes penger. Det kreves en dugnad med kommunene, og det kreves en dugnad når folk og organisasjoner i lokalsamfunn gjør det praktisk mulig å ta imot og bosette. I går vedtok kommunestyret i Tromsø at Tromsø skal motta flyktninger fra Syria, én per 1 000 innbyggere, det blir 70. Da er vi på vei i den dugnaden, og vi ser fram til det, og vi ønsker å bidra til et bredt forlik, der alle bidrar og der alle gir sin medvirkning til at Norge kan leve opp til det ryktet og det ansvaret vi har som et rikt og beskyttet land.
Takk til statsministeren for en god og bred redegjørelse. Norges posisjon som maritim stormakt har ofte gitt oss en viktig stilling i internasjonale krisesituasjoner. Det går en lang og sterk linje når det gjelder måten norske sjøfolk og norsk skipsfart har vært med på å ta ansvar på under kriser, enten det er for å sørge for forsyninger eller det er å gi direkte hjelp til mennesker på flukt. I tillegg er det ingen tvil om at Norge også regnes som en stormakt når det kommer til humanitær innsats i kriseområder. Det er på et vis et lite lands lodd i en stor verden. Vi vil alltid være avhengig av andres støtte om noe skulle ramme oss, derfor skal vi også alltid stille opp når krisen rammer andre, enten det er i våre nærområder eller det er i fjerntliggende strøk. Som statsministeren redegjorde for, er vi alle sterkt berørt av de bildene som vises fra de store katastrofene som utspiller seg i Syria og Irak. Selv var jeg med kommunalkomiteen på reise i forrige periode. Vi skulle besøke flyktningleirer i tre rolige land i Midtøsten, nemlig Jordan, Syria og Libanon. Vi var i Syria tre uker før krigen brøt løs. Det var ansett som det tryggeste landet i regionen. Jeg tenker ofte på den flotte spaserturen vi hadde gjennom gamlebyen i Damaskus, når vi ser bildene fra Syria i dag. Dette er noe som preger oss alle, og når man har vært der og sett det og opplevd det like før det skjer, blir man ekstra berørt av det som skjer. Det er mange som trenger hjelp, det har statsministeren beskrevet godt. Det er mange som trenger hjelp, og det er mange som dessverre også utsettes for menneskesmugling, som er desperate, og som blir et lett bytte for kriminelle. Det skal ikke herske tvil om at Norge stiller opp for mennesker i en vanskelig situasjon, det har vi alltid gjort, og det kommer vi til å gjøre. Som før, når krevende saker blir store katastrofer som nå, skal vi i Norge alltid strekke oss så langt som mulig for å hjelpe så mange vi kan. Derfor er jeg også glad for at det inviteres til, og at det diskuteres, å finne brede politiske forlik knyttet til denne vanskelige situasjonen, i nærområdene, og at det også er en diskusjon om hvordan norske kommuner kan komme bedre i stand til å ta imot enda flere flyktninger. Jeg har lyst til å understreke at norske kommuner har gjort en kjempejobb. De har bosatt flere flyktninger og asylsøkere i fjor enn de noen gang har gjort. De gjør sitt ytterste, integreringstilskuddet er økt, det er store program som skal gjennomføres, og det er store utfordringer knyttet til det. Men nå er det sendt ut en appell til kommunene om å gi en tilbakemelding på hvor mange man kan ta imot. Da må vi også se på de tallene kommunene kommer med. Det er bra at kommunene nå gjør vedtak om å ta imot flere, men det viktige er naturligvis at de som kommer, også får et godt tilbud. I mellomtiden sender vi skip til Middelhavet. Redningsselskapet har også sagt at de ønsker å bistå. Det er fabelaktig. Vi øker nødhjelp, vi øker humanitær krisehjelp og vi deltar i EUs operasjoner. Jeg imøteser videre diskusjoner om dette spørsmålet. Regjeringen vil presentere hele pakken i revidert. Det er et par uker til den kommer, men uansett er det viktig at det allerede nå går klare signal fra Stortinget om at vi er villig til å hjelpe, og at vi er villig til å bistå.
Først av alt: Takk til statsministeren som tok initiativ til å komme til Stortinget og gi den redegjørelsen vi akkurat har fått, og gjennom den invitere til diskusjon og samarbeid i forbindelse med det vi nå ser utspille seg. Det var en veldig god og grundig redegjørelse som tok for seg mange områder. Det er helt klart, når man ser en del av den debatten som finnes der ute, at det veldig ofte også er en viss sammenblanding av de forskjellige konfliktene og problemene som vi ser. Vi snakker veldig ofte – dessverre – gjerne om situasjonen som vi ser utenfor Lampedusa og Sicilia og over mot Libya, på mange måter som om den var den samme som når vi ser mot Syria og det som utspiller seg der borte. Det er litt viktig at vi ser det som skjer, de situasjonene, litt uavhengig av hverandre, også ut fra virkemidler som vi skal gå i gang med. Vi blir alle påvirket av de bildene vi ser av personer som drukner i Middelhavet. Vi blir alle påvirket når vi ser både barn, kvinner og voksne som ikke klarer å komme seg over til den andre siden, slik de prøver på. Jeg tror vi alle sammen som sitter her, har full forståelse for at dette er personer som er i stor nød, som virkelig ønsker å få hjelp, og som tar i bruk alle virkemidler som skal til for å komme seg ut av denne vanskelige situasjonen. Norge tar sitt ansvar. Norge ved regjeringen har gjentatte ganger vært med og bidratt, og statsministeren har akkurat i sin redegjørelse gitt en oversikt over ytterligere tiltak som man ønsker å sette i gang med. Redningsselskapene har også sagt at de ønsker å bidra. I går var jeg i møte med Rederiforbundet, og de holder på med sin del av jobben for å framskaffe et skip som man kan bruke til denne operasjonen, som en del av Triton – altså den grensekontrollen som er der – men selvsagt også: Havretten sier at vi skal drive med både søk og redning som en del av den operasjonen som er der. Det er svært viktig, og det er et viktig signal å sende. Vi skal også ta med oss at hver åttende båtflyktning som blir plukket opp av et sivilt skip, blir plukket opp av et norsk skip. Norge er en gigant på de syv hav, og man er med og bidrar fra den sivile skipsfarten hver eneste dag i disse situasjonene. Det må vi fortsette med. Men det er også svært viktig at man gjør en jobb for å få tatt ut disse bakmennene og menneskesmuglerne som driver med sitt kyniske spill for å tjene penger på de menneskeskjebnene vi ser. Når det gjelder Syria-konflikten, er det vel ingenting som skulle tilsi at dette er en kortvarig konflikt. Det samme gjelder det som er knyttet til IS’ herjinger og umenneskelige framtreden som vi ser i områder i de andre landene i regionen. Norge har gjentatte ganger vært med og bidratt. Vi har bidratt med regjeringens og Stortingets bevilgninger, og nå sist, som vi hørte i statsministerens redegjørelse, ønsker man nå å øke dette bidraget til 1 mrd. kr, altså med ytterligere 250 mill. kr. Det er viktig at vi nå, gjennom revidert nasjonalbudsjett, får framlagt en god pakke med tiltak – tiltak som vi ser virker, tiltak som virker bredt. Men vi er, som storting og som bevilgende myndighet, til enhver tid nødt til å vurdere hvor vi får mest igjen for de av skattebetalernes penger som man bruker på å være med og hjelpe til i disse konfliktene. Vi kan ikke se bort fra det faktum at vi ved å bruke pengene lokalt, internt i Syria, kan hjelpe 25 ganger flere enn om vi tar én person til Norge. Per tusen kan vi altså hjelpe 25 000 internt, eller 14 per person i nærområdene. Vi er nødt til å vurdere dette, og Fremskrittspartiet har sagt at vi ønsker å hjelpe flest mulig. Det må være det som må være vår rettesnor nå.
Eg vil starte med å gi ein stor takk til statsministeren for ei særs god og grundig utgreiing. Ho forklarer veldig godt bakgrunnen – eg vil òg seie kompleksiteten – i den saka me no diskuterer. Det kjem mange tiltak som eg fullt ut kan slutte meg til. Eg vil òg takke for den prosessen som statsministeren sjølv inviterer til. 2014 har vore eit krevjande år på den internasjonale arenaen. 2015 har følgt i same bane, men me ser enda tydlegare konsekvensane av det som i realiteten har skjedd dei siste åra. Me har fire humanitære kriser på nivå 3 i verda no. Det er det høgaste nivået FN har for humanitære kriser. Etter den andre verdskrigen har me ikkje hatt så mange. Det er Den sentralafrikanske republikk, i Sør-Sudan, i Syria og i Irak. Etterdønningane av den arabiske våren, der me fekk folkeopprør mot autoritære regime, har òg gitt det resultatet at me no ser mange interne konfliktar nettopp mellom gamle autoritære regime, islamistiske væpna grupper og liberale, demokratiske opposisjonskrefter. Eit eksempel på at det har rakna er Libya. I Jemen har me ein borgarkrig. Akkurat no opplever me at menneske frå Jemen flyktar til Somalia. Og når det gjeld Syria, kan eg berre vise til det som statsministeren sa i si utgreiing. I Nigeria opererer Boko Haram i delar av området. Me har altså i 2014–2015 ein situasjon med større uro og fleire konfliktar enn på lang tid, og me har den mest krevjande flyktningsituasjonen etter den andre verdskrigen. Dette er Kristeleg Folkeparti bekymra for, og derfor har me òg hatt eit engasjement. Allereie i haust var me opptatt av å auke den humanitære bistanden, bistand generelt og få ei større satsing. Me foreslo ei dobling av talet på kvoteflyktningar, og me tok òg opp situasjonen i Middelhavet. Det som me ser utspele seg i Middelhavet no, er at det i skjeringspunktet mellom eit velståande Europa, eit fattig Afrika og eit urolig Midtøsten no er ein tragedie. Det speglar både krig og konflikt, men òg fattigdom: menneske som drøymer om eit nytt liv, med tryggleik i Europa. Det er ei utfordring som Europa må ta – og det er særs viktig at me utfordrar EU på dette. Det kan ikkje berre vere dei meir vanskelegstilte landa i Sør-Europa som tar det ansvaret. Eg meiner at det tydelege signalet frå Noreg til EU og Europa bør vere at me ikkje berre kan beskytte våre yttergrenser. Europa må ta eit humanitært ansvar for å redde liv. Me må bidra til å førebyggje den nauda me no ser, med fredeleg konfliktløysing og sosial og økonomisk utvikling. Det er både ei kortsiktig og ei langsiktig utfordring. Derfor støttar me initiativa i Middelhavet. Noreg stiller opp med norske skip. Eg meiner me kan bidra ytterlegare, nettopp som den maritime stormakta som me er. Kristeleg Folkeparti har tidlegare sagt at me ønskjer å auke talet på kvoteflyktningar. Eg er glad for at arbeidet som no skjer i nærområda, blir auka og prioritert. Og det er der me hjelper flest for kvar krone. Men det me likevel ikkje kan sjå bort ifrå, er at kapasiteten i nærområda no er sprengd. Derfor er det å ta imot fleire flyktningar eit ansvar som òg ligg på Noreg – men òg på Europa i fellesskap. Kristeleg Folkeparti er klar til å vere med på vidare samtalar. Me er glade for den invitasjonen som er komen og synest den utgreiinga statsministeren ga her, legg godt til rette for gode samtalar for å sjå på heilskapen rundt dette.
La meg også få lov til å berømme statsministeren for en bred og grundig redegjørelse om problematikken. Det er ingen tvil om at situasjonen når det gjelder humanitære forhold nært inntil Europas grenser, og også flyktningsituasjonen, er mer alvorlig enn den har vært noen gang siden annen verdenskrig. Som statsministeren var inne på i redegjørelsen, er årsakene til dette sammensatte. Det er krig, det er nød, det er borgerkrig, det er at stater bryter sammen – det er iallfall noen av de svarene en kan se ut fra situasjonen. Det er en vanskelig og alvorlig humanitær situasjon både i Midtøsten og i deler av Nord-Afrika. Hjelp og bistand i nærområdene for å hindre at mennesker tvinges ut i en svært farefull ferd over Middelhavet, er viktig, og statsministeren tegnet et bredt bilde av den situasjonen. Så er det sjølsagt også slik at årsakene til flukten over Middelhavet er sammensatte, og bakspillerne kan være kyniske. Men samtidig kan ikke Europa sitte stille og se på at mennesker drukner i sine desperate forsøk på å krysse havet. Senterpartiet ser positivt på at regjeringen nå raskt klargjør skip til Middelhavet. Det er bra, og det er viktig. Men det er også viktig at vi fortsatt har en debatt om hva de skipene som skal settes inn i Middelhavet, skal bidra med. Det er viktig at de ikke bare skal delta i EUs maritime grensekontroll, men at de skal delta aktivt i redningsarbeidet også i de forlisene som skjer nær den libyske kysten. I likhet med andre talere vil jeg også få lov til å berømme den innsatsen som har vært gjort så langt fra norske skip og fra norske redere når det gjelder å redde liv i området. Jeg synes også det var et viktig signal fra statsministeren at en ønsker å bruke mer langsiktig utviklingsbistand for å bedre levekårene for mennesker i mange av de afrikanske landene som nå opplever stor migrasjon og flyktningutfordringer. Det er også viktig. Jeg er også enig i det som Arbeiderpartiets leder her sier, at det åpner også for at vi burde se på den overordnede innretningen av norsk bistand, nødhjelpspolitikk og humanitær hjelp. Det er bekymringsfullt, som statsministeren også nevnte, at såpass lite av FNs appell for Syria har blitt imøtekommet. Derfor er det viktig og positivt at støtten til nærområdene økes også fra norsk side. Vi gir en god del, men vi har mulighet til å bidra mer, og det å øke støtten til 1 mrd. kr er helt nødvendig. Det er også et standpunkt som kommer til å få Senterpartiets støtte. Det er mye en kan gjøre når det gjelder nærområdene, men jeg har lyst til å understreke fra Senterpartiets side at det er ikke nødvendigvis noen motsetning mellom det å øke hjelpen i nærområdene og det å ta imot flere flyktninger hit til Norge. Det er faktisk slik at det norske samfunnet både kan og bør gjøre begge deler. Så samtidig som innsatsen i nærområdene trappes opp, bør også vi øke vårt eget mottak av flyktninger fra Syria. Vi i Senterpartiet er åpne for å ta imot 10 000 flyktninger fra Syria i løpet av to–tre år. Vi er klar over at det vil være krevende, vi er klar over at det vil kreve en dugnad, vi er klar over at det vil kreve en grundig samtale mellom den norske stat og de norske kommunene som har ansvaret for bosetting av flyktninger. Vi mener også at det krever at en ser med litt nye øyne – om det ikke er helt parallelt med 1990-tallet, kan en iallfall høste noen erfaringer fra det som skjedde på 1990-tallet, og bruke det inn i en slik situasjon. Jeg opplever at statsministeren inviterer til en dialog med Stortinget framover om alle disse tre elementene, både krisen i Middelhavet, innsatsen i nærområdene i Midtøsten og mottak av syriske flyktninger. Det ser Senterpartiet positivt på. Vi er klar til å bidra til en bred dialog om mottak av flyktninger og om hjelp i nærområdet. Vi tror at norsk politikk ville stå seg på at de politiske partiene i Stortinget i en så alvorlig situasjon samlet seg om hvilke tiltak som bør og kan iverksettes. Det vil gi både legitimitet og langsiktighet til det arbeidet Norge må gjøre på dette området.
Jeg vil også begynne med å takke statsministeren for en skikkelig og god gjennomgang av et veldig alvorlig tema, en alvorlig utfordring som verden samlet står overfor. Jeg er glad for alle de signalene som ligger i økninga av de norske bidragene for å løse de utfordringene vi står overfor. Jeg er veldig takknemlig for at også statsministeren åpner for at vi kan sette oss ned sammen for å finne fram til en breiere enighet om dette. Dette er en av de mange ting jeg mener at det er lettere å gjøre med en mindretallsregjering – man kan klare å lage gode, store avtaler også på viktige områder som ikke bare innbefatter dem som har en avtale seg imellom. Situasjonen i verden akkurat nå er ganske ekstrem. Vi ser den verste flyktningkatastrofen siden det tidspunktet da Norge lærte hva ordet «flyktning» faktisk betydde, første gang vi nordmenn fikk også norske flyktninger – så langt tilbake må vi for å finne noe som ligner dette. Vi ser at det ikke bare er krig og konflikt, men også andre typer håpløshet som bringer mennesker på flukt. Venstre har klart sagt at vi mener at den dugnaden vi bør delta i, også bør inneholde at vi tar et større ansvar for flyktningene. Vi er kjempeglad for at vi faktisk har klart å doble antall kvoteflyktninger sammen med regjeringa tidligere, men mitt landsmøte har vurdert det sånn at vi kan klare å ta imot 10 000 også på norsk jord. Det krever en kommunal dugnad. Det krever også at dugnad ikke bare betyr at staten betaler for dugnaden, men at man faktisk har en reell dugnad. Denne regjeringa har sammen med oss økt støtten som man får ved bosetting. Dette må være en dugnad vi deltar i sammen, med et engasjement som ikke bare handler om å øke statlige penger. Så vil jeg komme med noen utfordringer til statsministeren om mulige tema som vi kan diskutere når vi skal bli enige. Jeg er veldig glad for at statsministeren har kontaktet EU og oppfatter at regjeringa er i nær dialog med EU-systemet. Jeg kunne også ønske meg at vi hadde kontaktet de nordiske statsministrene for å få sett om vi kunne lage en felles innsats, et felles initiativ, for det ansvaret vi har for å ta imot, men også for hva det er vi kan gjøre i nærheten. Noen av de stolteste øyeblikkene sist Venstre var i regjering, var da vi gjorde det løftet vi gjorde for Bosnia og Kosovo. Statsministeren påpeker at da vi tok imot 8 000 fra Kosovo, var det lett å gi dem midlertidighet fordi krigen var i ferd med å ebbe ut. Vi tok også imot 13 000 fra Bosnia som var i en helt annen situasjon da de ankom Norge. Jeg mener at vi må ta lærdom av det vi gjorde den gangen da vi faktisk klarte å lykkes med å ta imot over det dobbelte av det vi snakker om nå, da vi hadde en krigssituasjon i Europa. Jeg syns også at det er viktig at vi hjelper ved grensene, dette er også vår yttergrense, vi er medlem av Schengen. Men da må vi ikke bare holde på med grensekontroll, da må vi også ha de elementene som Mare Nostrum hadde: etterforske på båten med tanke på menneskesmugling, men også hjelpe folk først og fremst, ikke bare styre en grense. Så er jeg glad for det statsministeren sa om å se på vårt helsevesen. Når det gjelder å se på muligheten for å lage en behandlingsbro, spesielt i forhold til Syria, som har så mange krigs- og traumeskader, tror jeg vi hadde hatt mye å bidra med i Norge, ja, kanskje hadde det også vært med på å styrke vårt helsevesen at vi hadde deltatt i en sånn dugnad. Så mener jeg vi må se på legale løsninger for dem som drives av håpløshet og ikke bare krig. Til sist: Vi gikk inn i Libya og deltok i den bombinga. Vi valgte å ikke gå inn i Syria eller gjøre noen militære grep overfor det landet. Vi diskuterer ofte i denne salen hva det er vi er imot, og vi kan delta i kriger for å bekjempe det vi er imot. Men vi er altfor dårlig til å diskutere hva vi er for. Hva er alternativet? Hva er det vi faktisk bidrar med som et alternativt styresett? Men viktigst er at her kan vi – partiene – sette oss ned sammen og se om vi klarer å få til en brei enighet om en viktig utfordring som vi ikke bør gjøre til et politisk spill, men en politisk dugnad.
Jeg vil også takke statsministeren for redegjørelsen og for flere positive tiltak, samtidig som jeg vil bruke anledningen til å understreke en veldig sterk utålmodighet etter å gjøre mer. Jeg har med en hilsen til statsministeren fra hjembyen vår. På Olsvik skole skulle elevene nylig sende inn søknader mot sitt drømmefond og fortelle hva de drømmer om. Kajsa Matthäus i 9. klasse ba om å få snakke med en politiker, fordi hun ønsker en rausere norsk flyktningpolitikk. Hun var rystet over behandlingen av asylbarn, syriske flyktninger og drukningsdøden i Middelhavet. Så jeg dro til Olsvik i går og lovet Kajsa å ta med hennes budskap til deg, og det er at vi ikke har tid til å vente. Jeg tenker at det Kajsa gjorde, var et lite symbol på den store viljen og det store ønsket blant veldig mange i Norge om at vi skal gjøre mer akkurat nå. Europas anstendighet, medfølelse og vår evne til solidaritet er satt på prøve. Det er positivt at Norge bidrar med skip og at det nå skjer raskere enn det som først ble annonsert. Jeg vil på SVs vegne understreke betydningen av at Norge nå legger våre krefter bak og får et så bredt mandat som mulig for disse skipene. Det er riktig at det er mulig, gjennom en unntaksregel i Triton, å drive søk og redning. Men det burde være søk og redning som var hovedregelen. Ved å bidra med skip kan Norge få en mulighet til å øve innflytelse, noe som vi sterkt oppfordrer regjeringen til å bruke. Vi trenger en storstilt søk- og redningsaksjon i Middelhavet. Det er også bra med nye humanitære bevilgninger. Det understreker behovet vi har sett lenge for å gjøre mer, og er grunnen til at SV i vårt statsbudsjett foreslår 1 mrd. kr mer til humanitær bistand. Statsministeren har pekt på mange årsaker til flyktningekatastrofen, men det var en hun ikke nevnte, og det er mangelen på legale veier inn i Europa for mennesker på flukt. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsministeren på det. Vil statsministeren si at Europas grense- og asylpolitikk er en del av årsakene til det vi nå ser? Hvis vi mener det, må vi også ha en debatt om hva alternativet til dagens stengte grenser er. Vi tar imot invitasjonen til dialog i Stortinget. Vi er glade for at regjeringen nå ser at det er mulig for Norge å ta imot flere flyktninger med store medisinske behov. Men jeg må nok også si at jeg synes det er skuffende at ikke statsministeren kommer med et tydeligere signal om vilje til å ta imot flere i den situasjonen som vi nå er i. Jeg vil advare mot en diskusjon der vi setter behovet for hjelp i nærområdene opp mot muligheten til å ta imot flyktninger i Norge. Kapasiteten er sprengt i nabolandene. Det er ikke mulig å løse denne situasjonen uten at Europa tar et større ansvar. Derfor har SV lagt inn forslag i Stortinget om å ta imot 10 000 flere flyktninger fra Syria. Ved tidligere debatter i Stortinget – om flyktningene fra Kosovo f.eks. – har Høyre vært blant de partiene som har vært veldig tydelig på at det ikke skulle være noen motsetning mellom å hjelpe i nærområdene og å ta imot flyktninger, og trukket en tydelig grense mot Fremskrittspartiet, som er det eneste partiet som har hevdet et slikt prinsipp. Jeg skulle ønske at statsministeren ville gjøre det også i dag. Vi tar imot invitasjonen til en prosess i Stortinget. Samtidig vil jeg advare mot at den viljen til handling som nå avtegner seg i Stortinget gjennom vedtak i en rekke partier om å ta imot 10 000 flyktninger, koker bort i politisk spill. Vi må nå vise befolkningen at vi er i stand til å gjennomføre det som så mange av oss sier er viktig for oss. Derfor vil jeg be regjeringen om å ta hensyn til det som nå avtegner seg som en tydelig stemning i Stortinget, om ikke å la Fremskrittspartiet, som er en ytterfløy i disse spørsmålene, få diktere norsk politikk i et så viktig spørsmål. Regjeringen må ta hensyn til det flertall som er i ferd med å etablere seg. Vi må ha den holdning at krigen i Syria ikke er et problem for Norge. Krigen i Syria er et problem for syrerne. Det betyr at vi må kunne gjøre en ekstraordinær innsats, også om det er vanskelig, også om det koster oss noe. Vi må ta den lille del av ansvaret som vi kan ta.
I dag er det 40 år siden USA måtte trekke seg ut av Vietnam. Da dro kanskje hundretusenvis av sørvietnamesere til havs, og Norge sendte øyeblikkelig ned skip og mennesker for å plukke opp de som hadde dratt på havet. Vi tok i hvert fall 6 000 vietnamesere med hjem. I dag bor det noe sånt som 20 000 vietnamesisk ættede mennesker i Norge. De er godt integrert for øvrig. I 1993 tok vi, i en rask operasjon, imot 12 000 flyktninger fra Bosnia. Det var en nasjonal dugnad. I dag er svært mange av disse menneskene godt integrert i Norge. Flyktningene i Middelhavet er ikke mindre desperate enn de som var utenfor Vietnam for 40 år siden. Flyktningene fra Syria kommer fra enda verre forhold enn flyktningene fra Bosnia og Kosovo. Vi må derfor ikke sette oss selv i en situasjon der det kan begynne å se ut som om handlekraft og hjerterom siden den gang har avtatt i takt med at vi er blitt enda rikere. Jeg vil derfor takke statsministeren ikke bare for en god gjennomgang, men også for at hun åpner for en prosess hvor Stortinget sammen kan finne en løsning på den innsatsen Norge må gjøre i Middelhavet, Syria og hjemme. Jeg anerkjenner på vegne av Miljøpartiet De Grønne at regjeringen øker støtten til Syria og vil øke den framover, og er i gang med å sende skip til Middelhavet. Samtidig er det selvfølgelig viktig å berømme de organisasjonene, skipene, rederne og mannskaper som allerede gjør en innsats både i Middelhavet og i Syria. Katastrofene vi nå ser i Syria, Nord-Afrika og dessverre veldig mange andre steder som går under radaren til media, kan ikke vurderes ut fra hvordan vi pleier å gjøre det i normalsituasjoner. Vi må tvert om revurdere og tenke over hva Norge må gjøre ut fra de situasjonene vi faktisk står overfor nå. Vi må tenke nytt om penger og tiltak, og det er bra at både Arbeiderpartiet og Venstre tar til orde for den typen ny tenking. Vi kan ikke sette støtten til områder rundt Syria opp mot nødvendigheten av å ta imot flere mennesker i Norge. Allerede i juni 2014 tok Miljøpartiet De Grønne til orde for å ta imot 10 000 syriske flyktninger, og vi er selvfølgelig glad for at mange partier nå står på dette standpunktet. Dette var et antall mennesker vi klarte å ta imot på 1970- og 1990-tallet, og vi klarer det selvfølgelig også nå. For øvrig kan det godt hende at tallet 10 000 er et tall vi slett ikke skal bite oss fast i. Det er mye mulig vi trenger å ta imot mange flere. En slik innsats krever en dugnad i kommunene. Som Jonas Gahr Større allerede har vært inne på, har Tromsø stått opp for å signalisere sin vilje til å ta imot. Trondheim har gjort det samme, og flere kommuner kommer etter. Her er mulighetene store. Miljøpartiet De Grønne er helt klar på at staten må bidra til å dekke kostnadene. I vårt alternative statsbudsjett for i år satte vi allerede av 1,1 mrd. kr til å dekke slike utgifter i kommunene. Vi har utlendingslovens paragraf om kollektiv midlertidig beskyttelse som redskap for å ta tak i denne situasjonen. Jeg vil derfor slutte med å være enig med Trine Skei Grande fra Venstre. Vi trenger ikke bare en dugnad i kommunene. Vi trenger en dugnad her i Stortinget og fra Miljøpartiet De Grønnes side har vi store forventninger til at vi nå er villige til å tenke nytt og gjøre det vi må gjøre ut fra den situasjonen vi faktisk står overfor.
Jeg vil få lov å takke for innleggene og kommentarene fra partiene. Jeg mener at det er grunnlag for å snakke godt sammen om disse spørsmålene fremover, også ut fra de kommentarene som er gitt. Vi står overfor en verden med mange kriser. Det er riktig at vi nå har fire kategori 3-kriser. I tillegg kategoriserer nå World Food Programme situasjonen i Nepal som en kategori 3-krise, selv om ikke hele FN-systemet har gjort det ennå. Vi har altså fått en ny, stor krise, som krever stort fokus og hjelp. Det betyr selvfølgelig at det er viktig å diskutere balansen mellom hva vi gir penger til innenfor statsbudsjettet. Derfor har denne regjeringen økt den humanitære delen de siste to årene, fordi krisene har vært større og det har vært behov for det. Samtidig har jeg lyst til å si at det har vært en grunn til at det har økt på den andre siden de siste årene også, altså det man har brukt på bistand og langsiktig bistand. Det er penger som har bidratt til å nå fattigdomsmålene til FN. De pengene vi gir til GAVI, til vaksineprogrammet for at barn skal overleve, er penger vi gir for å forhindre migrasjonsbølger ved at de skaper utvikling, jobber og mulighet for ungdom. Det er viktig å huske at for å forhindre nye, store katastrofer eller drive post-arbeid etter katastrofer, trenger man nettopp den type arbeid og den typen midler. Særlig bølgen over Middelhavet tror jeg det er andre tiltak enn katastrofebevilgninger og nødhjelp som først og fremst kan bidra til over tid å avhjelpe. En av grunnene til at regjeringen øker bistandsbudsjettet, ikke bare omfordeler på bistandsbudsjettet i revidert nasjonalbudsjett til Syria, er at det er så mange kriser som pågår på en gang at vi nå foreslår en total økning. Når det gjelder spørsmålet om operasjonsområdet til Triton og til båten som vi sender, må vi gå inn i den EU-operasjonen som skjer innenfor Triton. Som jeg sa i min redegjørelse, mener vi at med en betydelig økt kapasitet, som ikke bare Norge bidrar til, men flere land bidrar til, vil det nå være mulighet for å utvide Tritons mandatområde og operasjonsområde for å redde liv i Middelhavet, og det vil være Norges standpunkt overfor EU at man skal gjøre det. Det er riktig og viktig at vi gjør det. Det er også viktig å være klar over at det å sende ned folk som er trent i denne typen ting, har en viktig sideeffekt. Noen av de rapportene vi hører, er at det under det sivile redningsarbeidet akkurat i overføringen mellom vrak og ny båt, er mange som dør, fordi man ikke er vant til den typen katastrofejobbing – man får masse bevegelse i båten, og båten tipper. Ved å ha kvalifisert personell – det er derfor vi har militære og politiet med – sørger man for at evakueringen fra vraket til båten, redningen, kan skje på en bedre måte enn det man ofte klarer i en katastrofesituasjon og en krisesituasjon når man ikke er trent til å gjøre nettopp dette. La meg si to ord om spørsmålet om hva slags tillatelse. Jeg synes det er fint at vi diskuterer hva slags tillatelse eventuelt flere kvoteflyktninger eller andre skal ha når de kommer hit. Men jeg har lyst til å minne om at erfaringene fra 1990-tallet ledet til noen viktige grep i norsk integreringspolitikk. I perioden mellom 2001 og 2005, som jeg tilfeldigvis kjenner ganske godt på dette området, gjennomførte vi en fullstendig snuoperasjon på integreringsarbeidet i Norge, med systematikk fra dag én, med introduksjonsordning, rett og plikt til norskopplæring, du skulle få stønad og ikke sosialhjelp, vi skulle motivere, nettopp fordi 1990-tallets erfaringer var at vi fikk for få ut i arbeid. Så er det viktig hvis vi nå henter flere hit, å vite hva slags rettigheter og hva slags plikter de skal ha, og hvilke programmer de skal komme inn under. Av bosnierne kom hovedtyngden først som asylsøkere, så kom det flere på midlertidig tillatelse. De fikk lov til å bli fordi krisen varte så lenge. Kosoverne skulle vi sende tilbake. Men jeg har lyst til å si at vi holdt på i fem år etterpå og forsøkte å få dem returnert til Kosovo. Jeg har selv sittet i møter i Kosovo som minister for dette for å forklare hvorfor vi er nødt til å returnere folk når de er på midlertidig avtale, fordi man ikke skjønte hos Høykommissæren og representanter der hvorfor vi ikke bare kunne ta alle. Derfor gir det å se tilbake til 1990-tallet mange gode erfaringer. Men vi må også huske at det ledet til noen forståelser: at midlertidighet kanskje ikke er den beste måten for dem som kommer, eller at det er så lett å gjennomføre midlertidige tillatelser når vi virkelig kommer til sannhetens øyeblikk og skal returnere dem. Jeg er glad for at vi har bred enighet om at dette er viktig, og jeg håper vi skal få en god prosess rundt RNB og den tilknytningen for å finne frem til gode tiltak og fellesskap rundt de tre punktene som jeg nevnte avslutningsvis i min redegjørelse.
Debatten om statsministerens redegjørelse er dermed avsluttet. Presidenten vil foreslå at statsministerens redegjørelse om situasjonen i Middelhavet og om den humanitære krisen i Syria og Irak vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Ingen har bedt om ordet.
Etter ønske fra familie- og kulturkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Først vil jeg takke komiteen for et godt samarbeid. I denne saken står vi samlet om merknader og konklusjon. Barn og unges rettssikkerhet er viktig. Historisk har vi forbundet familiens rettigheter kun med de voksne, barna har vært underordnet de voksne i familien. Dette er i ferd med å endres, og jeg er veldig glad for at Venstre har fremmet saken om å rettighetsfeste barnevernloven for på denne måten å framheve barns rettssikkerhet. Barn er selvstendige individer med egne juridiske rettigheter. Datteren min på tre og et halvt år minner meg på det til stadighet når hun tramper sint i gulvet, ser bestemt på meg og sier: Mamma, det er jeg som bestemmer. Jeg må naturligvis minne henne på at det er ikke helt sånn, for barn har nemlig også rett til trygge og gode voksne, som lytter og leder med kjærlig hånd. Det er når familien ikke er trygg lenger, når de voksne ikke er kjærlige, men har nok med seg selv eller er slemme med barna sine, at barn trenger et barnevern med høy kvalitet. Barnevernloven framstår som fragmentert. Loven og forskriftene har blitt endret en rekke ganger – av gode grunner og med godt resultat, men uten at vi har sett på helheten. Det er nå satt ned et lovutvalg som skal gjennomgå barnevernloven, og formålet er å foreta en språklig, teknisk og strukturell forenkling av hele loven. Den skal tilpasses den generelle samfunns- og kunnskapsutviklingen som har funnet sted etter at loven trådte i kraft i 1992. Lovutvalget skal også utrede om barnevernloven skal bli en rettighetslov, og hvordan en slik rettighetsfesting eventuelt kan reguleres i loven. Dette spørsmålet har ikke blitt vurdert av lovutvalg tidligere. Komiteen har i lys av dette ment at et så viktig spørsmål som rettighetsfesting fortjener en helhetlig gjennomgang, og at lovutvalgets utredning vil gi et enda bedre utgangspunkt for å ta en beslutning. Komiteen mente det var viktig å framheve at representantforslaget, slik det her ligger, gir en god gjennomgang av problemstillingene som reises i forbindelse med rettighetsfesting, og på egne vegne vil jeg legge til at jeg regner med at lovutvalget følger denne saken og benytter seg av det arbeidet som er lagt i saken fra Venstres side. Med dette kan jeg bare si at jeg gleder meg til lovutvalget er ferdig med sitt arbeid og vi kan begynne å jobbe med å få vedtatt en helt ny og framtidsrettet barnevernlov.
Arbeiderpartiet er opptatt av å sikre barn og unges rettssikkerhet. Vi må skape trygge rammer rundt oppveksten. Så må de barna som ikke har det bra i hjemmet, få barnevernets hjelp og støtte. Barnevernet har derfor en stor og viktig jobb, og de ansatte skaper trygghet for mange barn hver dag, slik våre ønsker er for tjenesten. Når forslagsstillerne fra Venstre foreslår å gjøre barnevernloven til en rettighetslov, er vi i Arbeiderpartiet – i likhet med resten av komiteen – enig i at dette bør ses på i en større sammenheng. Statsråd Horne har varslet en gjennomgang av loven og forskriftene. Vi mener derfor at en eventuell rettighetsfesting bør være en del av den gjennomgangen. Det er viktig å ha et godt grunnlag før vi eventuelt tar denne avgjørelsen. Det vil, om mulig, gi konsekvenser vi i dag ikke vet om, og det er nødvendig å finne ut hvordan dette eventuelt skal utformes og håndheves, før en går videre. Vil en rettighetsfesting fange opp det som eventuelt er problemet, eller vil det skape en enda større barriere og mer papirarbeid, slik at tjenesten i førstelinjen eventuelt svekkes? Vi må ha et regelverk som kan forstås av alle involverte. Vel så viktig som å vurdere å rettighetsfeste barnevernloven er det å ha nok ansatte med god kompetanse. Den rød-grønne regjeringen satte i gang det såkalte barnevernsløftet og øremerket stillinger til barnevernet i førstelinjen. Det har gitt resultater, og flere – nesten 1 000 flere – er ansatt innen barnevernet. Det betyr ikke at alt er bra, eller at vi er i mål, langt ifra, men det er riktige tiltak. Det er derfor bra at regjeringen nå fortsetter med å øremerke midler til dette i inneværende år, selv om vi kunne ønsket at posten var blitt økt. Vi håper – og regner med – at dette følges opp i budsjettet for 2016, og også at det eventuelt økes.
Aller først vil jeg takke representantene fra Venstre for at de, selv om de ikke sitter i familie- og kulturkomiteen, viser engasjement og fremmer forslag for å gjøre situasjonen bedre for barn som av ulike grunner trenger hjelp fra barnevernet. Formålet med barnevernloven er å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig og riktig hjelp og omsorg til rett tid. Loven gir myndighetene en plikt til å ha et faglig forsvarlig barnevern. Det gir ikke nødvendigvis barnet en selvstendig rett til å få nødvendige barnevernstiltak. Forslagsstillerne mener at både den faktiske og formelle rettssikkerheten til barn vil styrkes ved å gjøre barnevernloven til en rettighetslov. Det er gode argumenter for og mot rettighetsfesting. Jeg tror de aller fleste av oss er enig i intensjonen her: at barns formelle og reelle rettssikkerhet bør styrkes. Spørsmålet er om rettighetsfesting er det virkemidlet som vil føre fram til dette. Argumentasjonen mot rettighetsfesting handler bl.a. om at det er uklart hva dette betyr, hvilke situasjoner man snakker om, og akkurat hvilke tjenester som skal omfattes. Barnevernstjenesten dreier seg både om hjelp i hjemmet og å ta barnet ut av hjemmet. Hvilke tiltak skulle eventuelt rettighetsfestes? Det er også en hovedutfordring i dag at hjelpeapparatet ikke er godt nok samordnet, slik at behov for psykisk helsevern, rusomsorg, familieterapi, helsestasjonstjenester, Nav og barnevern ikke koordineres. Mange familier får hjelp av feil instans. Vi må se dette komplekse feltet mer i et helhetsperspektiv. Mange mener rettighetsfesting av barnevernstjenester da ikke er veien å gå, men at det vil svekke helhetsblikket. Jeg er ikke i tvil om at mer samhandling, styrking av kommuneøkonomien, øremerkede midler til stillinger og økt fokus på kompetanse er målrettede tiltak som er det aller viktigste å få på plass for å bedre barnevernets tilbud og sikre barns rettssikkerhet. Kristelig Folkeparti har tidligere fremmet forslag om en opptrappingsplan for å sikre full barnevernsdekning. Dette innebærer nok behandlingskapasitet i det kommunale barnevernet, nok fosterhjemsplasser og institusjonsplasser til å gi alle barn et tilbud tilpasset den enkeltes behov, nok kapasitet i fylkesnemndene til å sikre rask saksbehandling, tilstrekkelig antall tilsynsførere, rett til ettervern fram til 23 år for unge på tiltak etter barnevernloven. Kristelig Folkeparti mener det er behov for en forpliktende økonomisk opptrapping og øremerking av midler, og vi må vurdere innføring av bemanningsnorm i det kommunale barnevernet. Det er store mangler og utfordringer i barnevernet, både det statlige og det kommunale. For at barna skal få kvalifisert og rask hjelp, trenger barnevernsfeltet et ressursløft. Uten det tror jeg ikke vi når målet om rettssikkerhet for barna som trenger hjelp. Det er en enorm utfordring at det er stor mangel på fosterhjem over hele landet. Kristelig Folkeparti har tidligere fremmet forslag der vi etterlyste en forpliktende plan for å sikre alle barnevernsbarn et hjem, en handlingsplan for full fosterhjemsdekning. En annen stor utfordring barnevernet står overfor, er det store antallet flyttinger av barnevernsbarn. Mange barn som er under omsorg av barnevernet, tilbys ikke stabilitet og tilknytning. Kristelig Folkeparti har fremmet forslag om en stabilitetsreform i barnevernet med bedre oppfølging av fosterhjem for å forebygge brudd, mer bruk av institusjoner for barn med de mest krevende behovene, tettere samarbeid mellom institusjoner og fosterhjem, økt bruk av familieråd og barnets slekt og storfamilie som fosterhjem, bl.a. Det er store utfordringer i barnevernet. Det handler om organisering og lover, men det handler også om ressurser. Kristelig Folkeparti har foreslått og arbeidet for økt bevilgning til barnevernet i budsjettene, og vi kommer til å fortsette med det. I dag kommer Kristelig Folkeparti til å stemme for at forslaget om rettighetsfesting vedlegges protokollen. Vi er også forventningsfulle til det arbeidet som barne- og familieministeren gjør på dette området, og vi ser med spenning fram til hva resultatet der vil bli.
Alle i salen er nok samde om at det er behov for å styrkja rettstryggleiken til barna, at mykje er bra, og at me er langt framme samanlikna med mange andre land. Barnekonvensjonen er inkorporert i norsk lov, og Grunnlova har no styrkt stillinga til barna. Venstre meiner at tida for lengst er komen for å gjera barnevernlova til ei rettslov, for dette er godt nok utgreidd. Fleire offentlege utgreiingar har føreslått akkurat det – Befring-utvalet, Flatø-utvalet, Barnevernpanelet, Raundalen-utvalet – seinast i 2012. Stortinget har meir enn nok kunnskap til å gjera prinsippvedtak om rettsfesting i dag. Så kunne det nedsette lovutvalet få som oppdrag å koma med forslag til korleis dette best kan gjerast. Det sterkaste argumentet for standpunktet konkluderte professor Søvig med alt i 2009 i utgreiinga om utfordringane i møte mellom norsk rett og barnekonvensjonen, gjord på oppdrag frå Barne- og likestillingsdepartementet: «Ut fra den klare konvensjonsforpliktelsen om å prioritere barn, mener jeg likevel at det er vanskelig å opprettholde dagens manglende lovfesting av barns rett til barneverntjenester, så lenge rettighetsbestemmelser finnes for en lang rekke andre velferdsytelser.» Det er jo òg hovudpoenget til Venstre. Det er mange område som er rettsfesta og rettsleggjorde: pasientrettslova, opplæringslova, andre velferdslover – for å nemna eit knippe. Då er det ein stor tankekross at det er dei mest utsette ungane og dei unge, dei som har dei dårlegaste føresetnadene for å vareta eigne behov og grunnleggjande rettar, som snart er den einaste gruppa i velferdssamfunnet som ikkje har ein eksplisitt lovfesta rett til nødvendig hjelp. Det er dessverre meir omsorgssvikt enn me kanskje heilt er villige til å ta inn over oss. Me skal ikkje snakka med mange barn med røynsler frå barnevernet for å sjå at det er altfor mange som får hjelp for seint, som får for lite hjelp, eller ikkje hjelp i det heile, og at mange av barna har opplevd at dagens lov i praksis heller medfører foreldrevern snarare enn barnevern. Foreldra har t.d. innsynsrett i saksdokumenta, noko som kan by på store utfordringar for at ungane skal tora å fortelja historia si. Å gjera barnevernlova til ei rettslov vil sjølvsagt ikkje løysa alle utfordringane i barnevernet. Å gje barn ein sjølvstendig rett til hjelp og ikkje berre vera prisgjevne plikta til barnevernet vil likevel utan tvil sikra utsette barn betre vern enn i dag. Faren er at det i praksis dessverre for ofte skjer at det vert foreldrevern framfor barnevern, og den er unødvendig stor. Å få gjort barnevernlova til ei rettslov her og no i dag ville verkeleg ha vareteke arven frå Johan Castberg – det er nøyaktig 100 år sidan Stortinget vedtok dei banebrytande Castbergske barnelover. Det skjer dessverre ikkje. Eg les og høyrer likevel kommentarane frå fleirtalet i komiteen slik at dei i prinsippet er samde med Venstre i sak, men at dei ønskjer å sjå det i samanheng med gjennomgangen av lova. Ministeren seier det same i klartekst i brevet til komiteen. Sidan alt tyder på at det eigentleg er fleirtal for rettigheitsfesting av barnelova, og at lovutvalet no får dette som oppdrag, ber eg òg om, og forventar, at dei subsidiært – om dei likevel skulle konkludera med at dei ikkje tilrår rettsfesting av lova – drøftar og konkret føreslår korleis dette lovteknisk kan løysast, slik at Stortinget i neste omgang ikkje taper unødvendig tid på nok ein omgang i departementet.
Det er nødvendig å fortsette arbeidet med å styrke barnevernet. Det er nødvendig å fortsette arbeidet med å sørge for at det er nok trygge, faglig kompetente voksne som både har tid og tåleevne til å stå i utsatte barns hverdag og gjøre noe med den. Men det er ikke nok å styrke barnevernet og tiltak; vi er også nødt til å styrke barns rettigheter. Derfor vil jeg takke forslagsstillerne for å fremme forslaget, og jeg oppfatter også at det er en bevegelse på feltet. Og det er svært gledelig fordi det trengs, det er nødvendig. Både Raundalen-utvalget, plateutvalget, Befring-utvalget, FNs barnekomité, Barneombudet og en hel rekke høringsinstanser anbefaler å gjøre barnevernloven til en rettighetslov, og dette er tunge barnefaglige instanser som absolutt er verdt å lytte til. Hvis vi virkelig ønsker at alle unger skal få den hjelpen de trenger, ja, så er det ikke mulig så lenge foreldre kan motsette seg å la barnet få hjelp. Da vil barn kunne leve i uholdbare situasjoner og faktisk ikke få den hjelpen de trenger og har rett på. Rettighetsfesting vil bidra til å klargjøre og styrke barnets posisjon, både rettslig og ikke-rettslig. Det vil være et kraftig signal om at barnet skal tas på alvor, og at det som subjekt i eget liv både skal ses og høres. FNs barnekomité anbefaler i sin siste rapport til Norge at barn gis rett til å henvende seg til barnevernet uavhengig av samtykke fra foreldrene. Komiteen er bekymret over at barn er avhengige av å få samtykke fra foreldrene før de kan hjelpe et barn som har behov for barnevernstjenester. I dag er det dessverre slik at mange unger som helt klart kunne profittert på hjelp fra barnevernet, må vente til vanskene deres blir så store at omsorgsoverdragelse, eller det å flytte ut hjemmefra, er et alternativ. En lovfesting av retten til barnevernstjenester vil være et steg på veien mot å gi barn rett til hjelpetiltak, også i de tilfellene der foreldrene motsetter seg dette. Det vil være en avgjørende del i forebyggingsarbeid, og det vil også på sikt kunne bidra til reduksjon i antallet omsorgsovertakelser. Barn som trenger det, må ha rett til hjelp når de trenger det. De foreslåtte endringene i barnevernloven er gode og vil styrke barn og unges rettigheter, men de tar ikke steget fullt ut. SV jobber for at barnevernloven blir en rettighetslov, slik at barns rett til beskyttelse blir lovens grunnleggende prinsipp. Derfor er bevegelsen på feltet gledelig.
I likhet med foregående talere ønsker jeg også å takke forslagsstillerne for et stort engasjement på et viktig felt om hvordan vi kan gi bedre hjelp og beskyttelse til de barna som trenger hjelp fra barnevernet. Det er viktig at vi har en åpen og konstruktiv dialog om hvilke virkemidler som kan være de beste for å sikre at vi ivaretar barn på best mulig måte. Barnevernloven inneholder allerede i dag både plikter for det kommunale barnevernet og prosessuelle rettigheter for barn og foreldre. Vi har lovfestede tidsfrister for vurdering og gjennomføring av meldinger, undersøkelser og tiltak, og barnevernstjenesten har plikt til å følge opp og evaluere de tiltakene. Jeg har også lyst til å nevne barns rett til medvirkning, familienes rett til å klage dersom de får avslag på søknad om hjelpetiltak, regler om rettigheter under opphold i barnevernsinstitusjon og at alle parter har rett til gratis advokatbistand i tvangssaker. Barn og foreldrene som mener at barnevernstjenesten ikke oppfyller pliktene sine, kan klage til Fylkesmannen. Jeg har også lyst til å minne om at loven pålegger kommunene å sørge for de bevilgningene som er nødvendige for å yte tjenester og tiltak som følger av barnevernloven. Jeg er også veldig glad for at det i 2014 kom endringer i loven som ytterligere styrket rettssikkerheten til barn i barnevernet. Et viktig krav er at alle tiltak og tjenester som barnevernet tilbyr, skal være forsvarlige, og at barns rett til medvirkning blir styrket. Det er nå presisert i loven at retten til medvirkning gjelder i alle forhold som berører barnet, og at det skal tilrettelegges for samtaler med barnet. Barnevernstjenesten må også dokumentere hvordan barnets rett til medvirkning har blitt ivaretatt, og det er også innført en ordning med tillitsperson. Jeg har også lyst til å nevne proposisjonen om utvidet adgang til å pålegge hjelpetiltak som nå ligger til behandling i Stortinget. Jeg mener at den loven som ligger der, også er med på å styrke barns rettigheter. Som dere vet, har regjeringen nylig nedsatt et barnevernlovutvalg, et utvalg som er bedt om å foreta en språklig, teknisk og strukturell forenkling av hele barnevernloven, tilpasset den generelle utviklingen som har skjedd i samfunnet. Et annet vesentlig formål er at loven skal bli enklere å forstå, for god tilgjengelighet er en god måte å styrke rettsikkerheten til barna og familiene. Barnevernlovutvalget er bedt om å vurdere og å se på om barnevernet er et egnet område for rettighetsfesting, og dette har, som flere har vært inne på, også blitt vurdert av andre utvalg. Lovendringen vil bl.a. gi barnevernet mulighet til å sette inn tilsyn i hjemmet før situasjonen er blitt så alvorlig at omsorgsovertakelse er nødvendig. Det lovutvalget som nå er satt ned, skal legge fram sin utredning i midten av august 2016. Jeg ser fram til å få de vurderingene og de forslagene som lovutvalget kommer med på dette området, fordi utredningen vil bli et viktig utgangspunkt både i vår vurdering og i den offentlige debatten. Jeg mener det er for tidlig å konkludere i spørsmålet om rettighetsfesting. Barnevernlovutvalget vil imidlertid gi et nytt og viktig bidrag i diskusjonen, og jeg tar sikte på å komme tilbake til Stortinget med eventuelle forslag til endringer når lovutvalget har lagt fram sin vurdering. Selv om det har vært flere utvalg som har sett på dette og kommet med en anbefaling om å gjøre barnevernloven til en rettighetslov, er det første gang at det blir satt ned et utvalg som skal se på hvordan dette kan virke i loven. Dette er det viktig å ha med oss, for det viktigste her er jo at barn som trenger hjelp, får den hjelpen de har krav på til enhver tid, og slik det er nå, ser vi altfor ofte at de rettighetene som de har i dag, ikke alltid blir oppfylt. Om det er rette veien å gå å rettighetsfeste loven og hvordan vi kan klare å få det inn i loven slik at det blir til hjelp for barna, blir det viktig at barnevernlovutvalget ser på.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Takk til ministeren for ein god gjennomgang og for det som eg oppfattar er eit grunnleggjande tungt engasjement for feltet. Det eg hadde håpt at ministeren skulle gje litt respons på, var avslutninga mi i hovudinnlegget om utvalet subsidiert – uavhengig av kva dei måtte konkludera med på hovudspørsmålet om rettsfesting eller ikkje – kjem med ei drøfting og konkret forslag til korleis det lovteknisk kan løysast etter barnevernlova for rettsfesting.
Av og til når en har for mye papir med seg opp på talerstolen, går det litt i surr. Det er selvfølgelig viktig for meg å svare på utfordringen fra representanten Breivik. Jeg tar det nesten som en selvfølgelighet at barnevernlovutvalget kommer med den tilbakemeldingen som representanten etterlyser. Utvalget har blitt bedt om å vurdere om barnevernet er et egnet område for rettighetsfesting, og drøfte i hvilken grad rettighetsfesting faktisk vil kunne gi bedre tjenester. Utvalget skal videre utrede alternativer som viser hvordan en slik rettighetsfesting eventuelt kan reguleres i barnevernloven, herunder hvilke situasjoner som bør utløse rettigheter, og hva det skal bestå i, samtidig som barnevernstjenestens faglige skjønn ivaretas. Jeg ser fram til at barnevernlovutvalget faktisk tar dette temaet på alvor og ser på hvordan det kan plasseres i loven, og at det også kommer med forslag som det blir viktig at Stortinget tar opp til diskusjon når vi har overlevert det.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.
For mange barn innebærer et brudd mellom foreldrene en stor belastning. Siden så mange familier opplever skilsmisse og familieforandring hvert år, er det viktig å finne fram til gode meklingsordninger. Det er mange familier som er i slike prosesser, og det er så viktig å gjøre det vi kan for at barnas situasjon før, under og etter bruddet blir best mulig og med lavest mulig konfliktnivå mellom foreldrene. Jeg tenker at det er viktig at vi stiller spørsmålet: Hva kan vi gjøre for at barn og familier skal få det minst mulig vanskelig i disse situasjonene? Vi vet at konflikt er skadelig for barna, og at alt som virker konfliktdempende, er bra. På familiekontoret i Skien, Grenland Familiekontor, spør de alle som skal til megling, om de vil ta barna med, og de mener at den metoden de bruker, Barn i mekling, virker konfliktdempende og løser opp i veldig mye for barna og familien som helhet. Barna blir da invitert til å komme sammen med foreldrene til første time, mekler snakker først med barn og foreldrene sammen, det blir gitt informasjon om meklingsprosessen, mekler snakker videre med barna alene, eller eventuelt søsken sammen. Temaene i samtalene med barna er hvordan barna har det, hvordan barna opplever foreldrenes brudd, ønsker som barna har. Barna blir ikke spurt om hvor de vil bo etter bruddet, mekler blir enig med barna om hva som skal formidles videre til foreldrene, og om barna vil være til stede. Meklingen fortsetter med foreldrene, og de får informasjon om barnesamtalen. Foreldrene jobber videre med samværsavtale sammen med mekler. Til slutt blir barna hentet inn og presentert for det foreldrene har blitt enige om, og noen ganger er det behov for flere meklingstimer. Alle familier som er med i meklingsprosjektet, får tilbud om evaluering etter seks måneder. Barn i mekling er et prosjekt de driver med i Harstad, Tromsø og Sandefjord i tillegg til Skien. Universitetet i Tromsø kjører en evaluering som skal avsluttes våren 2015, altså om ikke lenge. Barn i mekling handler om at barna skal få si sin mening, barna skal bli hørt, barna skal få oppleve at noen ser deres situasjon og hjelper dem. I forbindelse med Stortingets behandling av statsbudsjettet 2015 fattet stortingsflertallet vedtak nr. 218: «Stortinget ber regjeringen vurdere å fremme forslag for Stortinget om at alle barn skal tilbys en egen samtaletime hos familievernet når foreldrene er inne til mekling etter samlivsbrudd.» Bakgrunnen for vedtaket er bl.a. familievernets erfaringer med prosjektet Barn i mekling, og at aktører som Barneombudet og UNICEF Norge også har vært pådrivere for at alle barn skal snakkes direkte med om foreldreansvar og samvær. Så mitt spørsmål til statsråden i dag er: Vil statsråden følge opp Stortingets vedtak ved å innføre krav om egen barnetime ved mekling ved å spre praksisen for prosjektet Barn i mekling til alle familievernkontorer og meklere, eller på en annen måte?
Først av alt har jeg lyst til å takke interpellanten for å ta opp et viktig tema. Alle barn som ønsker det, har rett til å gi uttrykk for sine synspunkter i saker som berører dem selv. Alle barns rett til å bli hørt og til å bli tatt alvorlig er en av de grunnleggende verdiene i barnekonvensjonen og i barneloven. Som barneminister har jeg et spesielt ansvar for å sikre at disse rettighetene blir oppfylt i praksis, og at barn gis mulighet til å uttale seg og si sin mening i saker som angår dem. I 2014 ble barnelovens bestemmelser om høring av barn endret. Det ble tydeliggjort at også barn som er under sju år og i stand til å danne seg sine egne synspunkter, skal ha mulighet til å si sin mening før det blir tatt avgjørelser om personlige forhold for dem. Det ble videre klarlagt at barn har rett til informasjon og skal få mulighet til å gi sine synspunkter på alle spørsmål som saken reiser. Det ble også fastsatt i barneloven at et barn som har formidlet meningen sin i en sak, skal få tilbakemelding fra dommeren eller den som dommeren peker ut, om utfallet av saken og hvordan barnets mening er blitt tatt hensyn til. Formålet med lovendringen var bl.a. å tydeliggjøre at det å involvere barn er en prosess som består av flere elementer: informasjon, høring og tilbakemelding. I Norge har det de siste årene vært en økende oppmerksomhet om barns rett til å uttale seg og si sin mening. Vi har gradvis fått et annet syn på barns evne til å opptre selv og være aktive deltakere. Det er enighet om at synspunktene som barn kommer med, tilfører relevante perspektiver og relevant erfaring og bør tas med i vurderingen når beslutninger skal treffes. Foreldrene er de viktigste personene i barns liv. Når et barn opplever at foreldrene går fra hverandre, er det en hendelse som innebærer store endringer i barnets liv. Det gjelder både det praktiske – barnet vil f.eks. måtte forholde seg til to hjem – og det følelsesmessige. Barn blir uunngåelig berørt av de beslutningene og de avtalene foreldrene kommer fram til. Derfor er det så viktig at barn får en mulighet til å formidle hvordan de har det – hva de tenker, og hva de ønsker – og til å øve innflytelse på de beslutningene som angår dem selv. Det betyr ikke at det er barnet som skal velge eller bestemme hvordan avtaler og beslutninger skal bli, men barn må gis mulighet til å formidle hva som skal til for at akkurat det barnet skal få det best mulig i sin hverdag etter et samlivsbrudd. I det store flertallet av meklingssaker i dag praktiseres barns uttalerett ved at foreldrene snakker med barna sine om hva de ønsker og tenker. Mekleren er pålagt å gjøre foreldrene oppmerksom på barns rett til å bli hørt, men det er foreldrene som hører hva barna har å si. Allerede i dag er det åpning for at barn kan delta og snakke med en mekler i forbindelse med samlivsbrudd eller før en av foreldrene reiser sak for domstolen. Da Sintef evaluerte meklingsordningen på oppdrag fra departementet i 2011, var imidlertid et av funnene at barn i liten grad blir hørt direkte i forbindelse med mekling. Det har vært en viss økning de siste årene, men tallene er fortsatt lave. Disse tallene bekrefter at det er behov for å gjøre noe med det, og at flere barn må gis mulighet til å uttale seg i forbindelse med mekling. Som interpellanten nevner, har både Barneombudet og UNICEF Norge vært pådrivere for at alle barn skal snakkes direkte med ved et familievernkontor i forbindelse med mekling, og at det skal innføres en obligatorisk samtaletime for barn. Under budsjettbehandlingen i desember kom Stortinget med et anmodningsvedtak der regjeringen bes om å vurdere å fremme forslag for Stortinget om at alle barn skal tilbys en egen samtaletime hos familievernet når foreldrene er inne til mekling. Før jeg kan gi interpellanten et endelig svar på det, er jeg nødt til å utrede spørsmålet nærmere, men jeg kan love interpellanten at jeg vil komme tilbake til Stortinget med en tilbakemelding om hvordan regjeringen kommer til å følge opp det anmodningsvedtaket. Jeg har også lyst til å informere Stortinget om at departementet allerede nå jobber aktivt med å øke antallet barn som får tilbud om å delta i mekling. Det skal bl.a. legges vekt på å styrke kompetansen i familievernet i å snakke med barn, slik at barnets perspektiv kommer fram, og slik at behovene og interessene til barn blir ivaretatt i saker som gjelder dem. Som interpellanten også er kjent med, ble familievernets budsjett for 2015 styrket gjennom budsjettforliket i Stortinget. Styrkingen er primært rettet mot familievernets forebyggende arbeid, arbeidet med voldsutsatte familier og familier med høyt konfliktnivå. I tildelingsbrevet til Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet for i år ble det satt inn som et resultatkrav at direktoratet skal øke antallet barn som høres under mekling, sammenlignet med fjoråret. Direktoratet er videre gitt i oppdrag å styrke kompetansen i meklingssaker med høyt konfliktnivå, herunder også samtaler med barn. Direktoratet har meldt tilbake til departementet at tiltak for å øke barns deltakelse og mekleres kompetanse i å snakke med barn, nå er iverksatt i alle regioner. Direktoratet har også arbeidet med faglig standardisering av samtaler med barn. Noe av det viktigste arbeidet med å øke antallet barn som får delta i mekling, er arbeidet som skjer i familievernet og ved det enkelte familievernkontor. Flere kontor har utviklet egne modeller for hvordan barn kan delta i mekling. Interpellanten nevnte selv Barn i mekling, som er utarbeidet av familieterapeut Gjertrud Jonassen ved Grenland familiekontor. Metoden går ut på å invitere barn til en egen samtale i forbindelse med mekling og snakke med dem om hva som har skjedd, og om det er noe de ønsker å formidle til foreldrene. Som en del av modellen kommer familiene tilbake til en evaluering etter seks måneder. Tilbakemeldingene på denne modellen er gode – både fra barna, fra foreldrene og fra meklerne – og den er også spredt rundt til flere andre familievernkontor i resten av landet. Forskere ved Universitetet i Tromsø er i gang med en studie av modellen som jeg gleder meg til å se resultatet av. Erfaringene med Barn i mekling og andre modeller for å inkludere barn viser også at antallet barn som deltar i mekling, øker ved de familievernkontorene som jobber aktivt med å inkludere barn i mekling. Det er en viktig erfaring som vi er nødt til å bygge videre på. Det er ikke nok å sikre at flest mulige barn skal få tilbud om samtaletime i forbindelse med mekling. Det er også viktig å være bevisst på hvordan samtalen skal være. Det er ikke nok at barn får delta, de skal også få delta på en god måte. De voksne må være godt forberedt og ha de ferdighetene og hjelpemidlene som trengs. De må også være godt kvalifisert når det gjelder å lytte til barn, samarbeide med dem og engasjere dem i samsvar med deres alder og utvikling. Direktoratet har nylig tatt initiativ til å utarbeide en kunnskapsoppsummering om hva forskning sier om hvordan vi kan gjennomføre gode samtaler med barn. Rapporten vil danne grunnlag for utvikling av gode faglige anbefalinger og tiltak. På den måten ønsker vi å øke antallet barn som får tilbud om en samtale, og sikre at samtalen blir gjennomført på en god måte til beste for det enkelte barn. Avslutningsvis: Jeg kan love representanten at jeg på et senere tidspunkt vil komme tilbake til Stortinget med svar på hvordan regjeringen vil følge opp anmodningsvedtaket.
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg opplever dette svaret som veldig positivt og har forståelse for at dette må utredes, men jeg håper at de erfaringene man bl.a. har fra Grenland familiekontor og den evalueringsrapporten som Universitetet i Tromsø vil legge fram i løpet av våren, kan være med på å danne grunnlaget for en god praksis på dette området framover. Jeg forstår at det kanskje kan stilles spørsmål ved at man reiser en interpellasjon på bakgrunn av et anmodningsvedtak, for et anmodningsvedtak er jo noe som regjeringen skal følge opp. Men nå har både statsråd Horne og familie- og kulturkomiteen vært og besøkt Grenland familiekontor, og vi har fått høre om dette prosjektet. For meg kunne det vært veldig interessant å reise en debatt i Stortinget nettopp for å lytte til hva de andre partiene tenker om dette, og ikke minst også for å kunne rydde bort en del misforståelser, hvis det skulle være slike, rundt dette forslaget, f.eks. en misforståelse om at barn kanskje blir pålagt et større ansvar enn de har. Dette handler ikke om at barn skal gå inn og ta ansvar for familiens eller foreldrenes konflikter. Når det gjelder nettopp foreldrenes konflikt – og særlig i de situasjonene der det er sterk konflikt mellom foreldrene, og der foreldrene kanskje bare ser seg selv og sin egen konflikt – er det viktig at noen også ser barna, som ofte kommer i en situasjon der de kan føle stor ensomhet og at ingen ser dem. Barn har også veldig sterk lojalitet til sine foreldre. Hvordan kan barnet på en eller annen måte bli sett i en situasjon der foreldrene kanskje har nok med sine egne konflikter? Nettopp det var noe av utgangspunktet for det prosjektet de satte i gang på Grenland familiekontor. Som sagt: Man har gode erfaringer, og derfor bør vi se med åpne øyne på om ikke dette også kan gjelde flere familiekontorer. Jeg er i hvert fall veldig spent både på den utredningen som statsråden har sagt vil komme om dette, og – ikke minst – også på å lese forskningsrapporten fra Universitetet i Tromsø. Men alt handler om det som også kommer fram i FNs barnekonvensjon, nemlig at barn har rett til å uttale seg og rett til å bli hørt. Det gjelder også i situasjoner som dette.
Et samlivsbrudd i en familie kan for noen være slik: Det var godt at det skjedde. For andre kan det være en stor påkjenning. Midt oppi samlivsbruddet som pågår mellom to foreldre, sitter det noen barn. Det aller, aller viktigste vi kan gjøre, er å gjøre et godt arbeid overfor foreldrene, slik at de er rustet til å kunne se barna, som også går igjennom en stor krise. Det har vært en stor økning i antallet henvendelser til familievernet når det gjelder det forebyggende arbeidet. Når jeg har hatt møter med familievernkontor, har de etterlyst mer tid til å kunne drive forebyggende og hjelpe familiene før det går så langt at foreldrene går fra hverandre. Det har ikke vært en prioritert oppgave. Nå er jeg veldig glad for at vi har styrket familievernet, slik at de kan hjelpe flere til kanskje å fortsette samlivet, slik at de ikke trenger å gå fra hverandre. Den dagen det likevel skjer, er det viktig at vi har gode familievernkontor, som kan hjelpe de foreldrene, og som kan hjelpe dem med mekling og til ikke bare å se seg selv. For de som har vært gjennom det, vet at da er det er mye sinne, og det kan være mye bitterhet. Da er det ikke så lett å tenke på ungene som sitter der, og som må gjennomgå dette. Da må det være gode meklere, som kan hjelpe foreldrene. Jeg tror vi alle enige om at det er viktig at foreldrene klarer å få snakket med barna, og at barna også klarer å sette ord på det. Mange barn rives mellom mor og far og er redde for å såre den ene eller den andre ved å si at de heller vil bo det ene stedet framfor det andre, at man har lyst å ha det sånn og sånn, og at de aller, aller helst kunne tenkt seg at dette ikke skjedde. Derfor må både den enkelte mekler og foreldrene se at dette ikke bare er noe som de to voksne går igjennom. Det er også noe som barna går igjennom. Derfor er det arbeidet som skjer på familievernkontorene, viktig. Vi venter på en del rapporter, men det som jeg er glad for, er at det er et samlet politisk Norge som ser at barn har en stemme, og som gjennom en styrket barnelov så klart sier at barn skal ha innflytelse, og at barn skal bli hørt. Men når en får rapporter om at dette ikke foregår, har vi en vei å gå. Vi er nødt til å se på hvordan vi kan klare å få barns stemmer til å komme tydeligere fram, for vi vet at det er viktig at barn blir hørt. Forskningen som vi har nå, viser at barn i svært liten grad blir involvert i meklingsrommet. Derfor er det viktig at vi nå skal jobbe videre med dette, og jeg er glad for det vedtaket som Stortinget har gjort, og som vi skal komme tilbake med en oppfølging av.
Takk til interpellanten for å ta opp et tema som berører veldig mange. Det er ikke noen tvil om at veldig mange barn og unge opplever utfordrende situasjoner når foreldrene går fra hverandre, og da er det viktig at de ungene har trygge voksne rundt seg. Det er også viktig at vi finner løsninger på det som vi alle sammen er enige om, nemlig at barn og unge skal ha rett til å bli hørt. Derfor tror vi det er viktig at vi har helsestasjoner med god bemanning, som kan snakke med barna før, under og etter en skilsmisse, og at vi har ansatte i barnehagene som har kunnskap om situasjonen til barn som gjennomgår en situasjon der foreldrene er i et samlivsbrudd. Da er det også viktig at vi har en skolehverdag der det er andre voksne enn bare de som står i en læringssituasjon, og som kan se ungene og den helheten som trengs rundt dem. Derfor må vi også – når vi diskuterer denne saken – ikke bare ta ut en liten flik av det hele, men også evne å se situasjonen i en helhet, for barna lever jo livene sine hele tida, hele døgnet og hele året. Vi har registrert at statsråden nå har sendt på høring en sak om endringer i barneloven, og jeg antar at vi kommer til å kunne belyse en del av disse problemstillingene der, for det er alvorlige problemstillinger. Vi registrerer at unger melder tilbake at de strever i sånne situasjoner. Jeg tror også at det bør forskes mer på å se hva som er de riktige valgene å gjøre, sånn at dette blir ut fra barns premisser – ikke bare ut fra foreldrenes premisser. En kunnskapsoppsummering som ble gjort av Folkehelseinstituttet for to år siden, viste at det var veldig lite forskning og få studier på hva som var riktig, og hva som var de riktige valgene for den gruppen. Derfor tror jeg det er viktig at vi ser ganske bredt på dette, og at vi har en god skolehelsetjeneste. Vi var i Grenland og hørte hvordan familiekontorene der jobbet. De hadde veldig gode tilbakemeldinger på det å ha samtalegrupper ute i skoleverket. Det tror jeg også kan være viktig – det at man møter andre likesinnede og opplever at det er flere som har de samme opplevelsene som en selv. Til forslaget: Vi er selvsagt enig i både at barn skal høres og at det er viktig at de gis en stemme. Men jeg tror at når vi skal tilnærme oss dette, må man se til at ressursene brukes der de trengs aller mest. Det er faktisk foreldre som evner å gjennomgå samlivsbrudd uten de store konfliktene, og da bør man kanskje ikke bruke mest ressurser på de foreldregruppene, men heller bruke ressursene der konfliktene er størst. Så er spørsmålet: Er det én oppskrift på hvordan dette skal gjøres? Det er forskjell på en 1-åring og en 15-åring, og familievernkontorene finnes ikke overalt. De finnes, men kanskje tar det to–tre timer å kjøre for å møte på et familievernkontor. Er det da riktig å ta en 5-åring ut av et trygt miljø i barnehagen for å ta ham med til et familievernkontor, eller kunne man systematisert arbeidet, sånn at man kunne hatt noen av de trygge voksne, som er rundt ungene, som kunne hjulpet til med å formidle det som er ungenes synspunkter på det hele? Vi har ikke tatt stilling til dette, men jeg mener at dette er noen refleksjoner som det er viktig å tenke på videre for at man skal kunne få en trygg situasjon, sånn at barna faktisk får formidlet det de tenker. Jeg er litt redd for at det å bli tatt ut og møte noen helt fremmede mennesker som en aldri har sett før, for så å skulle fortelle hvordan en har det, også kan være ganske krevende. I hvert fall for noen av ungene, de som ikke er så store, vil det kanskje være mulig å tenke litt differensiert, avhengig av hvilken aldersgruppe vi tenker på, nettopp for å kunne møte det som er behovet til den enkelte ungen.
Først takk til representanten Bekkevold for å vise stor utålmodighet i en sak som flere synes er viktig. Vi skal ikke langt tilbake i tid før en vanlig del av barneoppdragelsen var at barn skulle ses, men ikke høres. Heldigvis er dette forandret, og vi vet nå at barn trenger å ses, men aller viktigst er det at de trenger å bli lyttet til. Barnekonvensjonen sier noe om dette, og vår egen barnelov også. Familien danner trygghet rundt de fleste barn, men så skjer det at familier oppløses, at foreldre går hver til sitt. De fleste klarer dette helt greit. De setter barna først, de glemmer sine egne sårede følelser, snakker pent om hverandre og samarbeider godt. Men dessverre er det flere og flere som har økt konfliktnivå, og som ikke kommer til enighet, og noen av dem bruker også barna i konflikten. Dette er ødeleggende for barna, men ikke alle foreldre klarer å se det, for de er så innmari oppslukt av sine egne følelser. Heldigvis har vi et krav om megling når foreldre skal gå fra hverandre. Dette er et viktig punkt hvor vi gjør husets fire vegger litt mindre ugjennomtrengelige for barnas skyld. Derfor er det litt rart, synes jeg, at vi ikke har sett på hvordan barn skal inkluderes i denne prosessen, for barn ber jo om å bli hørt, og de vil ikke bli behandlet som, eller ha ansvar som, voksne – ikke så rart kanskje, all den tid det ikke er de som har bedt om skilsmisse fra noen av sine foreldre. Likevel befinner de seg midt i, med alle de forandringer som de ikke har bedt om. Det har blitt nevnt at f.eks. Grenland familiekontor inkluderer barn i stor grad. Barn får lov til å snakke med noen uten foreldrene til stede og kan si de tingene de kanskje ikke tør å si til mamma og pappa, i frykt for å såre dem. De får fortelle om hvordan det er å tro at det er deres skyld at mamma og pappa krangler, fortelle om hvor de kanskje aller helst vil bo, og om hvordan kranglingen gjør at alt det gode som var, nesten blir ødelagt. Det viser seg fra de stedene som inkluderer barn på denne måten, at også de voksne får ned konfliktnivået, de blir minnet om noe viktig. Det er de voksne som må være voksne. Foreldrerollen gjelder til døden skiller oss ad, selv om ikke ekteskapet eller samboerskapet alltid gjør det. Jeg ser fram til oppfølgingen og vurderingen av det vedtaket som ble gjort i forbindelse med budsjettet, og jeg er glad for de signalene som kommer fra statsråden. Barn er ikke små voksne, men når hele deres tilværelse blir snudd på hodet, har de en rett til å bli hørt.
Jeg vil starte med å takke representanten Bekkevold for å løfte barneperspektivet, og for å ta opp denne saken. Barn blir ofte glemt, enten det er av helsevesen og psykiatri når foreldrene er syke, eller det er av Nav når man har økonomiske og sosiale problemer, eller det er samlivsbrudd. Forhold i voksenlivet virker alltid direkte inn på et barneliv – mer enn voksne kanskje tenker på når man har mye å bære på selv. Det er også sjelden at mennesker i krise ser sin omverden og sine omgivelser med vidvinkel. Derfor må vi ha systemer som sikrer barneperspektivet. Vi må ha ordninger som gjør at barn blir sett og hørt, og at det skjer i praksis og ikke bare på papiret. Det er vel og bra at det legges til rette for at barn blir hørt, men det er sjelden nok. Barn må sikres et tilbud om samtale fordi det i aller høyeste grad angår dem, deres hverdag og deres framtid når foreldrene skal skille lag. Selv om bruddet kanskje ikke oppleves så dramatisk for foreldrene, kan det være høyst dramatisk for barnet. Da tror jeg det er fornuftig at det er en instans som holder i de trådene, og at det også vil kunne bidra til å løsne fastlåste situasjoner hvis foreldre får hjelp til å lytte til barn og se det fra barnas perspektiv, for noen ganger trengs det. Det er få barn som gjør krav på å bli hørt, og ofte kan strategien for barn som har det vanskelig, være stillhet – mens klumpen i magen vokser. Også barn som ikke vil være til bry, må møtes av voksne som bryr seg. Derfor vil jeg takke interpellanten for å reise saken, men også statsråden for å sende så tydelige signaler. Det er avgjørende at barneperspektivet løftes i alle samfunnsforhold – fordi det angår barna.
Takk for en god debatt. Takk til dere som har deltatt i debatten. Det er min forståelse at her er det egentlig en ganske stor enighet om at vi må legge til rette på en eller annen måte, slik at barn i større grad blir hørt. Jeg tror det er helt riktig som Kirsti Bergstø sier: Barn gjør ikke alltid krav på å bli hørt, men vi må legge til rette for det. Så er jeg enig med Rigmor Aasrud i at vi må tenke tverrsektorielt. Å ha fokuset bare på én instans tror jeg ikke er veien å gå. Det ser vi på mange andre områder også. Vi diskuterer det veldig mye i barnevernet, at barnevernet må samarbeide med flere instanser. Det tror jeg også vi kan gjøre her, men det er en liten forskjell. Det er at verken barnehage eller skole driver med mekling. Det er det meklere og familievernkontor som gjør, og derfor er fokuset nå kommet på barn i mekling. Men at familievernkontoret kan drive et samarbeid med barnehage, med helsestasjonene, med skoler, ja, det er jeg helt sikker på vil være en styrke for hele familien. Men i og med at vi nå snakker om barn i mekling, er det jo meklingsinstansene som først og fremst har vært i fokus i denne interpellasjonen. Jeg vil igjen takke for debatten, og jeg vil også takke statsråden for de svar som hun har gitt. Jeg ser som sagt fram til at vi skal få en utredning om dette. Representanten Mette Tønder har helt rett: Jeg er utålmodig. Derfor kunne jeg håpe at jeg kunne dele den utålmodigheten med statsråden, for dette handler om å legge til rette raskt for at barn i større grad kan bli hørt, slik de også har krav på etter FNs barnekonvensjon. Den gjelder på alle områder som berører barn, og den gjør det i aller høyeste grad i saker som dette. Så er jeg enig i at det ikke er alle skilsmisser som bærer preg av høy konflikt, men jeg tror som Kirsti Bergstø at selv om det kanskje ikke ser så konfliktfylt ut for de voksne, er det ikke sikkert at det er opplevelsen for barn. Derfor er i hvert fall jeg av den formening at dette forslaget, som egentlig handler om å gi alle barn en mulighet til å få en times mekling, bør innbefatte ikke bare høykonflikter, men at vi ser på dette mye bredere enn som så.
Jeg er veldig glad for at representanten Bekkevold er utålmodig, og at han ikke klarer å vente, men fremmer denne interpellasjonen i dag, slik at vi får denne debatten. Det er et viktig tema. Jeg er helt enig med interpellanten i at dette gjelder ikke bare barn som lever i en konfliktfylt familie. For det enkelte barn kan det være en stor konflikt selv om foreldrene ikke er i konflikt. Derfor er det viktig å se alle barna. Jeg er glad for at det er politisk enighet om at barns rett til å bli hørt skal være avgjørende. Jeg har hatt innspillsmøte med de fleste familievernkontorene der de melder om at på en eller annen måte blir barn hørt. Så er det forskjellige modeller som vi nå skal gå inn på og få rapporter om, men det er også viktig, som representanten Aasrud var inne på, at det ikke bare er familievernkontorene, men også alt det som er rundt det enkelte barn, det er viktig å ha i fokus – det at de har trygge løsninger rundt seg, det arbeidet som helsestasjonene gjør, det som både enkelte barnehager og skoler gjør. Det er mange helsestasjoner som har i oppgave i kommunene å ha gode samtalegrupper, der barn som opplever skilsmisse, kan få snakke. Samtidig er det viktig at foreldrene lar barna være med i denne avgjørelsen. Dette er noe vi skal ta med oss videre. Vi har fått noen forskningsrapporter, og det som vi nå venter på, er viktig for å følge opp Stortingets vedtak. Så vil jeg igjen minne om det som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, at vi har allerede satt gang direktoratet med flere ting som skal føre til at barn blir hørt ved mekling.
Dermed er debatten i sak nr. 4 omme.
Etter ønske fra kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det innenfor den fordelte taletid blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra partienes hovedtalere og seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Første taler er i utgangspunktet representanten Geir S. Toskedal, som er sakens ordfører. Presidenten kan ikke se at representanten er i salen, og gir dermed ordet videre til representanten Eirik Sivertsen.
Diskusjonen om de lengeværende asylbarna berører og engasjerer oss alle. Det er ingen som har møtt mennesker, familier eller barn som er i denne situasjonen, som kan være uberørt av den vanskelige situasjonen som veldig mange av dem er i. Dessverre er det slik at uansett hvor man setter grenser, hvor mange som får bli av humanitære grunner, vil det være avveininger og vanskelig for dem som får avslag og må reise hjem. Jeg tror det er god politikk å være konsekvent og forutsigbar i alle saker, og det er spesielt viktig i de sakene som omfatter barn. Arbeiderpartiet mener at det kan være en belastning å skape skyhøye forventninger uten å kunne innfri dem, og det er ikke til barns beste. Den rød-grønne regjeringen styrket barns interesser og rettigheter. I en egen stortingsmelding med tittelen Barn på flukt økte vi tilbudet til barn på mottak, UDI og UNE fikk økte ressurser til raskere saksbehandling og barnefaglig kompetanse. Vi justerte sammen med SV og Senterpartiet balansepunktet mellom hensynet til barnets beste og innvandringsregulerende hensyn – fordi praksisen hadde vært for streng. Påstanden om at en forskriftsendring måtte til for at barns beste skulle vektlegges tyngre, holdt ikke mål. Utlendingsnemnda fastslo i juni 2013 at stortingsmeldingen Barn på flukt ble lagt til grunn i asylsaker og hadde gitt flere barn opphold i Norge. For Arbeiderpartiet har barns beste vært og vil fortsatt være et grunnleggende hensyn i disse sakene. Høsten 2013 skapte regjeringen og samarbeidspartiene – Kristelig Folkeparti og Venstre – store forhåpninger for de lengeværende barna og deres familier. En ny politikk skulle komme, og mange skulle nå få bli. Men det varte og rakk, og det kom ingen ny politikk. Regjeringen brukte for lang tid på å utforme ny forskrift, og justisministeren snakket usant og holdt tilbake informasjon til Stortinget. I mellomtiden ble lengeværende barn sendt ut av landet. Så begynte Bergens Tidende å skrive om forholdene. Da måtte justisministeren beklage fra denne talerstolen, og omsider kom en ny forskrift på plass 8. desember 2014. Ingen hadde da svaret på hva som skulle skje med dem som var sendt ut etter det regelverket som hadde vært gjeldende i løpet av 2014. Det varte og rakk, men i vår klarte man omsider å komme fram til en ny avtale som skulle følge opp den samarbeidsavtalen vi hadde hatt. Det var et åpenbart behov for å rydde opp i situasjonen. Det er ikke holdbart at mennesker i en sårbar situasjon over tid skal være gjenstand for offentlig debatt om mulig retur til Norge. Det er regjeringen som har laget situasjonen selv. I denne saken har regjeringen og statsministeren ikke vist nødvendig politisk lederskap. I avtalen av 8. april mellom regjeringen og samarbeidspartiene blir det nå avklart hvem som skal få prøvd saken sin på nytt. Arbeiderpartiet støtter dette, først og fremst av hensyn til dem som har levd med stor uvisshet og usikkerhet om hvor de skal skape sin framtid og leve sitt liv. De fortjener en avklaring. For ytterligere å bidra til ro har vi også sagt at vi ikke vil utfordre det regelverket som nå er kommet på plass. Det skal få virke, så får vi avvente hvilke praktiske konsekvenser det får på feltet. Det gjenstår også å se når den nødvendige loven eller forskriften som følger av avtalen av 8. april, faktisk kommer på plass og kan ligge til grunn for ny behandling. Arbeiderpartiets politikk er klar: Vi skal ha en human, rettferdig og rettssikker asyl- og innvandringspolitikk. De som har behov for beskyttelse, skal få det i Norge. De som ikke har det, må reise ut. Uansett hvor man legger balansepunktet, vil det i framtiden bli sånn at familier med barn som har fått endelig avslag på sine søknader, må reise hjem. Barn er aller minst tjent med at vi skaper et system der de risikerer å bli et virkemiddel i de voksnes kamp for opphold i Norge.
Det blir replikkordskifte.
Det er bra at det kan samles nokså bred enighet om denne saken her i dag. Samtidig er det interessant å høre representanten Sivertsen si at det er utvist mangel på lederskap, når man faktisk har funnet en avklaring på situasjonen for asylbarna som man ikke hadde funnet før. Det er også interessant å høre representanten Sivertsen si at det er viktig å være konsekvent og forutsigbar, for er det noen som ikke har vært konsekvent og forutsigbar i denne saken, er det Arbeiderpartiet. Før påske uttalte Sivertsen i flere sammenhenger at Arbeiderpartiet mener saker skal behandles etter det til enhver tid gjeldende regelverk, og ville ikke høre snakk om tilbakevirkende kraft, mens man etter påske sier at man støtter den ordningen som man har kommet fram til. Hva er grunnen til Arbeiderpartiets snuoperasjoner? Er det slik at man støtter seg på det man til enhver tid antar det er flertall for i denne salen, eller var det reelle nye vurderinger fra Arbeiderpartiets side som gjorde at man snudde?
I Arbeiderpartiet mener vi prinsipielt at det er det til enhver tid gjeldende regelverk som skal ligge til grunn for behandlingen og avgjørelsen av saker. Det har vi ment, det mener vi, og det vil vi også mene i framtiden. Men, som jeg sa i mitt innlegg, i denne saken ble det skapt så mye usikkerhet over så lang tid at det var viktig å få satt punktum for behandlingen av disse sakene og få en avklaring for de berørte. Derfor har vi sagt at vi ikke vil utfordre det regelverket som nå er kommet på plass. Derfor har vi sagt at vi støtter den løsningen som nå er på plass.
Hvis man hadde villet være konsekvent, hadde det vært rimelig at Arbeiderpartiet både hadde støttet SVs forslag om å stille disse sakene i bero når saken kom opp – det ble nemlig gjort før, da vi satt i regjering og det var endringer – og at man hadde brukt tidsavgrensningen på tre år og ikke fire og et halvt år. Det har også vært gjort ved to tidligere anledninger når regelendringer er blitt varslet. Jeg merker meg at representanten fra Arbeiderpartiet sier at de ikke vil utfordre løsningen. Men jeg hører ikke noen stor entusiasme for at man nå har fått på plass et regelverk som forskriftsfester det vi var enige om i stortingsmeldingen Barn på flukt. Det stusser jeg over. Er det slik at Arbeiderpartiet egentlig ønsker at denne ordningen ikke hadde blitt gjennomført, og at man ikke burde endret forskriften i tråd med føringene i stortingsmeldingen Barn på flukt?
Etterpåklokskap er jo en eksakt vitenskap, og slik som denne saken har utviklet seg, kan det være lett å si at det finnes bedre argumenter for å støtte en berostillelse i dag enn det gjorde sommeren 2014. På det tidspunktet ble det forsikret om at dette ikke var en problemstilling, og at dette skulle komme raskt på plass. Når det gjelder entusiasme knyttet til forskriftsendringer, er det kanskje noe byråkratene som lager forskriftene, først og fremst utviser, men jeg er enig med representanten Andersen i at den forskriftsendringen som kom, langt på vei er en videreføring av de punktene som ble drøftet, og som ble fastsatt i stortingsmeldingen Barn på flukt. Det deler jeg fullt ut. Så har vi hatt debatt om de forskriftene tidligere i denne salen. Da har både statsråden og andre partier vært enige med Arbeiderpartiet i at det er vanskelig å se hvilke praktiske konsekvenser det får, så det får vi komme tilbake til når forskriften har virket en tid.
Det er mulig at etterpåklokskap er en eksakt vitenskap, men forsøk på historieforfalskning er definitivt ikke det. Det som er interessant å registrere, er at Arbeiderpartiet ikke vet hvilket bein de skal stå på i disse spørsmålene. Representanten hadde i sitt innlegg klare angrep – man hadde ikke gjort god nok jobb, all den tid det ikke lå noen forskrift på plass før disse fire partiene fant fram til det. Dernest sier representanten i sitt svar til representanten fra Høyre at prinsippet om at lover, regler og forskrifter gjelder inntil nye er på plass, er noe Arbeiderpartiet fortsatt mener. På hvilket grunnlag kritiserer da representanten at man ikke kom fram til denne forskriften før 8. desember, og at man har utvist barn? Alle de som da var utvist, var jo utvist basert på de lover, regler og forskrifter som gjaldt fram til da.
Representanten kunne kanskje brukt et mer parlamentarisk uttrykk enn «historieforfalskning».
Som jeg sa i mitt innlegg, er denne situasjonen oppstått fordi regjeringen brukte altfor lang tid. Det var høsten 2013 regjeringspartiene sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre stolte sto i Nydalen og fortalte at de hadde fått til en avtale på utlendingsfeltet, og at det nå var en ny politikk på vei. Det skapte mange håp. Det skapte mange forhåpninger hos de menneskene som var berørt. Men man brukte altså over et år på å få på plass en praktisk løsning, over et år på å få på plass et regelverk. I mellomtiden praktiserte man et annet regelverk. Problemet i denne saken er knyttet til de menneskene som er berørt, de forhåpningene og det håpet som ble skapt, og som man ikke klarte å levere i forhold til. Det er også grunnlaget for den saken vi behandler i dag – nettopp at mennesker ble sendt ut i strid med den politikken representanten Keshvari faktisk står for.
Når representanten hevder at forskriften kom for sent, lurer jeg på: for sent i forhold til hva? Når representanten slår fast at lover, regler og forskrifter gjelder inntil nye er på plass – ja, da gjelder de. Da er det ikke noe som er for tidlig eller for sent, det tar den tiden det tar før man kommer fram til det. Så på hvilken måte kan man slå fast at en forskrift kommer for sent, all den tid man har som prinsipp at lover, regler og forskrifter gjelder? Dernest er det litt underlig å være vitne til at Arbeiderpartiet er så indignert i en sak som i verste fall har ført til at man har ført den politikken de selv sto for, i noen flere måneder. Det henger jo ikke på greip med det engasjementet vi ser fra representanten på talerstolen i dag.
Problemet i denne saken er altså knyttet til at representanten Keshvari og hans partifeller, det andre regjeringspartiet og samarbeidspartiene, var ute og lovte en annen politikk, men valgte å vente over et år med å få på plass et regelverk. I mellomtiden praktiserte man noe annet. Det er et politisk problem. Jeg har ikke kritisert et juridisk problem – dette er et politisk problem. Prinsipielt mener vi, og mener fortsatt, at saker skal avgjøres etter det til enhver tid gjeldende regelverk. Men i denne typen saker, som berører menneskeskjebner direkte, har man altså et ansvar for å få på plass løsninger fort. Det som har skjedd her, har vært et problem, og det er derfor vi også står her i dag og diskuterer en sak som er skapt av regjeringen fordi man ikke har levert det man har lovt at man skulle gjøre. Det berører livet til ganske mange mennesker. Det burde også representanten Keshvari være litt engasjert i.
Representanten Sivertsen sa at en var konsekvent – konsekvent rigid, muligens. Med interesse hørte jeg på replikkvekslingen mellom representanten Sivertsen og representanten Andersen om at etterpåklokskap er en eksakt vitenskap. Mitt spørsmål til representanten Sivertsen er følgende: Når en praktiserer det gamle regelverket, som på mange måter var Arbeiderpartiets ståsted, og samtidig kritiserer et regelverk som er mer liberalt, hva er representanten Sivertsen egentlig mest fornøyd med? Er han mest fornøyd med det som er på plass nå, eller hadde en ønsket at det fortsatt skulle være et mer rigid regelverk, som Arbeiderpartiet var med og utformet selv?
For meg er konsekvens en viktig del av rettssikkerheten, for konsekvens betyr at en behandler like saker på den samme måten. Det er en utfordring hvis en åpner skjønnsrommet for mye, for det vil kunne åpne for forskjellsbehandling. Så er det jo en kjent balansegang i all juss at en nettopp må ha et skjønnsrom fordi en ikke kan detaljregulere alt. Jeg har aldri sagt noe om å være rigid. Det er en betegnelse som Venstre velger å bruke. Det jeg er aller mest fornøyd med, er at vi omsider, etter ett og et halvt år – og det får representanten Skjelstad ta sin del av æren for – har klart å få på plass en løsning som skal rydde opp i dette kaoset, dette rotet, og få avklart forhåpningene til dem som trodde at de skulle få opphold i Norge, slik at de får vite om de skal leve og bygge sitt liv her eller må reise hjem til hjemlandet. Det er jeg fornøyd med at vi får på plass.
Replikkordskiftet er omme. Vi går tilbake til den ordinære talerlisten. Saksordføreren har nå ankommet salen. Presidenten gir da ordet til saksordføreren, representanten Geir S. Toskedal.
Først av alt har jeg forstått at det er viktig å skille mellom å planlegge et innlegg og delta i debatten, så jeg er lei for at jeg var sen. Dette er en veldig viktig sak for Kristelig Folkeparti. Stortinget debatterer i dag en sak som det de siste månedene har vært mye oppmerksomhet rundt. Temaet for representantforslaget vi skal diskutere i dag, har også vært behandlet i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Slik sett har SV med sitt forslag satt en viktig sak på dagsordenen – mange har tenkt det samme. Som saksordfører vil jeg takke komiteen for samarbeidet og den fleksibilitet som er vist når det gjelder tidsfrister i denne saken, sånn at saken er belyst på best mulig måte. Jeg tillater meg i resten av mitt innlegg å redegjøre for Kristelig Folkepartis standpunkt i saken, og jeg forstår at de øvrige partiene vil gjøre det samme, knyttet til sine standpunkter og synspunkter. Kristelig Folkeparti ønsker en forutsigbar, human og rettferdig asyl- og innvandringspolitikk. Derfor har vi kjempet for å få en mer human politikk på området her hjemme, både gjennom samarbeidsavtalen, gjennom egen asylavtale og i budsjettsammenheng. Det er spesielt viktig for oss at asylbarna blir ivaretatt på en god måte, og at det beste for barna skal ligge til grunn for behandling av saker der unger er involvert. Vi mente den behandlingen av lengeværende asylbarn vi så under den rød-grønne regjeringen, ikke ivaretok barna på en god nok måte. Nettopp derfor var det viktig at vi, sammen med regjeringspartiene og Venstre, fikk på plass endringer for å få til en mer human behandling av lengeværende asylbarn. Dette ble det vist forståelse for ved inngåelsen av samarbeidsavtalen, først ved en engangsløsning for en gruppe lengeværende barn og deres nærmeste familie, og hittil, når dette blir skrevet, har 30 familier, 72 barn, fått tillatelse etter ny § 8-13 i utlendingsforskriften, og så gjennom utlendingsforskriften § 8-5, som trådte i kraft 8. desember 2014. 36 familier har altså fått opphold etter at sakene er prøvd mot forskriftsbestemmelsen, som trådte i kraft 8. desember 2014. Dette viser at samarbeidsavtalen og asylavtalen har gitt gjennomslag i retning av en mer liberal og human behandling av lengeværende asylbarn. Det er vi i Kristelig Folkeparti fornøyd med, men etter vår mening burde den langvarige endringen kommet på plass tidligere. Vi reagerte sterkt da vi fikk informasjon om at flere lengeværende asylbarn som kunne ha fått opphold i Norge etter det nye regelverket, kan ha blitt sendt ut av landet før den nye forskriften trådte i kraft. Dette var ikke intensjonen i avtalen. Derfor, og nettopp derfor, er det avgjørende for oss at situasjonen blir rettet opp ved at disse barna som er sendt ut, får behandlet saken sin på nytt. Derfor er jeg glad for at regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti til slutt kom til en enighet om en avtale som gir de lengeværende asylbarna som er uttransportert mellom 1. juli 2014 og 18. mars 2015 og som har oppholdt seg i Norge mer enn fire år, muligheten til å få behandlet sin sak på nytt etter nytt regelverk. Slik sett ser vårt bidrag ut til å ha endret praksis i Norge. Det er en bedre situasjon for asylbarn, og det har vært Kristelig Folkepartis fremste kamp.
Det blir replikkordskifte.
I den første inngåtte tilleggsavtalen til samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre heter det at forskriftsendringen om lengeværende barn skal baseres på at dette omfatter barn som har oppholdt seg i Norge i fire og et halvt år. I den nye tilleggsavtalen er definisjonen av «lengeværende barn» satt til fire år. Hva er begrunnelsen for denne forskjellen? Mener representanten Toskedal at det er rett å bruke et eksakt antall år og måneder for å definere den tilknytningen unger har til landet, og som vi skal ivareta gjennom denne avtalen?
Det er slik at når vi har satt et eksakt antall år, er det et resultat av de forhandlingene som har pågått. I den sammenheng er vi i Kristelig Folkeparti fornøyd med at det som er nevnt som fire og et halvt år, er kommet ned til fire år. Det synes vi er positivt. Men selvsagt mener vi at det å sette en eksakt grense gjør at dette ikke er noen politisk seier for noen, for det blir mange triste saker når det blir satt en grense, som vi gjerne kunne ønsket var satt enda lavere. Jeg forutsetter at praksis rundt dette blir gjennomført på en human måte, som ivaretar ved særlige tilfeller.
La meg få gratulere representanten Toskedal og Kristelig Folkeparti med et langvarig engasjement for de lengeværende asylbarna. Men avtalen av 8. april inneholder også en rekke innstramninger, som bl.a. regjeringspartiet Fremskrittspartiet er opptatt av å beskrive som klare innstramninger. Mitt spørsmål er ganske enkelt: Kan Kristelig Folkeparti stille seg bak og forsvare de innstramningene som er gjort i tilleggsavtalen?
Kristelig Folkeparti stiller seg bak avtalen, det gjør vi. Men det er bare deler av avtalen som vi har kjempet for. Slik vil det alltid være når et lite parti i møte med de store skal få igjennom sine saker. Da er vi fornøyd med det vi har fått til. Så er det slik at de som fikk igjennom sine saker, tydeligvis har spilt det ut. Vi har fått gjennomslag for andre ting som vi synes er viktige, varige ordninger som går på rettssikkerhet, som går på kvalitet, og som gjør at også frivillige organisasjoner kan være med å hjelpe til. Så det er mange ting som vi har fått igjennom, men som vi ikke har solgt ut, nettopp på grunn av det jeg sa i den forrige saken. Dette er ikke en stor seier, for her er det mange som ikke får bli, og det er bekymringsfullt. Men dette er en bedring i rett retning, slik jeg ser det.
Avtalen som gir rett til ny behandling av disse sakene som omfatter unger som har oppholdt seg i Norge i mer enn fire år, har en motytelse i form av innstramning i regelverket for å framsette krav om familiegjenforening. Det vil òg kunne omfatte mange unger, som Kristelig Folkeparti sier er hovedprioritet i dette arbeidet for liberalisering av asylpolitikken. Har Kristelig Folkeparti oversikt over hva slags konsekvenser innstramningen i regelverket for familiegjenforening vil få for unger, og hvor mange unger kan bli rammet av denne innstramningen?
Det er et godt spørsmål, og det er en vanskelig sak. Når det er redusert fra tolv til seks måneder, er det klart at det får konsekvenser. Men før det blir innført, må det godkjennes om det er mulig å gjennomføre den innstramningen i henhold til internasjonale konvensjoner som Norge er forpliktet til. Det er det første. Det andre er at vi nå har jevnlige møter i samarbeid med regjeringen der vi gjennomgår disse detaljene. Avtalene skal evalueres etter ett år, og vi vil følge nøye med i utviklingen nettopp i den saken som representanten peker på.
Jeg vet at Kristelig Folkeparti kjemper akkurat den samme kampen som SV gjør i disse sakene, og det har vi gjort før. Ved flere anledninger i Stortinget har vi stått sammen og sikret ordninger – i 2004 da 102 av 104 familier fikk bli og i 2007 da 1 000 barn fikk opphold. Jeg tviler ikke på viljen, men jeg har begynt å tvile på evnen eller oversikten over konsekvensene – som representanten Heidi Greni nettopp sa – fordi den første avtalen som ble inngått var jo en innstramming, en kraftig innstramming som ble oversolgt som en liberalisering. Det fikk man ikke hull på før statsråden var tatt i å feilinformere Stortinget om hva han faktisk hadde gjort, nemlig at man hadde sendt ut de lengeværende barna. Mitt spørsmål er: Har ikke Kristelig Folkeparti oversikt over konsekvensene av de avtalene de inngår, før de inngår dem?
Jeg kan berolige SV med at vi gjør så godt vi kan ut ifra juridisk kompetanse og ut ifra våre moralske føringer som vi prøver å holde høyt – dette med menneskeverd i sentrum. Da prøver vi å finne ut om konsekvensene så godt vi kan når vi inngår avtaler. Det er derfor vi har fått den passusen som jeg nevnte i det forrige replikkordskiftet, at vi vil evaluere dette fortløpende, og etter ett år vil vi evaluere hele ordningen. Det er en del av avtalen med regjeringen. Den er vi fornøyd med å ha fått på plass. Så kan jeg minne om at det er klart dette er et vanskelig landskap å gå ut i når vi vet at tre av fire nordmenn har stemt på partier som vil ha en stram innvandringspolitikk. Vi deler det synet langt på vei, men vårt fokus har vært på de lengeboende asylbarna ved inngåelsen av disse avtalene, og vi vil følge den saken veldig nøye. Det kan jeg love SV og håper på et godt samarbeid om det.
Replikkordskiftet er omme.
Den 8. desember 2014 trådte endringer i utlendingsforskriften kalt «varig ordning for lengeværende barn» i kraft. Formålet med denne endringen er at barnets beste skal tillegges større vekt i avveiningen mot innvandringsregulerende hensyn enn det som har vært tidligere praksis. Særlig viktig er det at barnets beste vektlegges sterkt i saker som omhandler barn som har bodd i Norge over lengre tid. Dette vil føre til at færre barn sendes ut av landet nå enn under rød-grønt styre. Den 1. juli innførte regjeringen en engangsløsning for en gruppe lengeværende barn og deres nærmeste familie. Engangsløsningen var en oppfølging av samarbeidsavtalen og avtalen om gjennomføringspunkter på utlendingsfeltet mellom samarbeidspartiene. Hittil har 107 barn fått behandlet sin sak etter engangsløsningen. 61 barn har fått opphold. Andelen barn som har fått omgjort sin sak etter engangsløsningen, er så langt på 57 pst. Det er fortsatt 65 familier som venter på å få ferdigbehandlet sakene sine. Samarbeidsavtalen og asylavtalen mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har gitt grunnlag for en mer human behandling av lengeværende barn gjennom endringene i utlendingsforskriften. Dette er en reell og merkbar endring i forhold til den rød-grønne regjeringens politikk gjennom sine åtte år. Videre: I den såkalte tilleggsavtalen til samarbeidsavtalen mellom de fire partiene er det enighet om at barnefamilier som har vært uttransportert mellom 1. juli og fram til 18. mars 2015, skal få prøvd saken sin på nytt etter ny forskrift. Det er viktig at det også nå framover blir gitt god informasjon om regelendringer til dem det gjelder, og at ressurstilgang i seg selv ikke skal være avgjørende for om dette skjer. Derfor starter nå utlendingsmyndighetene i samarbeid med frivillige organisasjoner arbeidet med å ta direkte kontakt med de familiene det gjelder. I tillegg er det ingen tvil om at endringene i utlendingsforskriftens § 8-5 har fått bred omtalte i media, men jeg understreker at det blir viktig også å prøve å oppsøke familiene. Samarbeidet mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har ført oss i retning av en mer liberal og human behandling. Jeg takker samarbeidspartnerne for samtalene vi har hatt, og den løsningen vi har kommet fram til. Det er gledelig at vi har kommet dit vi er i dag, og jeg er stolt av den jobben vi nå kan gjøre for barna.
Det blir replikkordskifte.
Det er interessant å høre at Høyre er veldig opptatt av å fortelle om forskjellene nå og under regjeringen Stoltenberg II, for jeg kan ikke erindre at Høyre var spesielt opptatt av å fremme noe forslag eller argumentere for en praksisendring da når det gjaldt lengeværende asylbarn. Men jeg har to spørsmål til representanten. Det ene er utløst av replikken fra representanten Jenssen, som lurte på om det var sånn at Arbeiderpartiet mente at saker skulle avgjøres etter det gjeldende regelverket. Mitt spørsmål til Høyre er: Mener Høyre at saker skal avgjøres etter det til enhver tid gjeldende regelverk, sånn prinsipielt som hovedregel? Det er det ene spørsmålet. Det andre er at tilleggsavtalen på utlendingsfeltet mellom regjeringspartiene og Venstre og Kristelig Folkeparti var klar høsten 2013. Hvorfor trengte man et helt år på å få på plass en forskrift for faktisk å praktisere den politikken man var enig om?
Nå må jeg minne representanten om at spørsmålet til representanten Jenssen handlet om Arbeiderpartiets snuoperasjon – nesten fra en uke til en annen. Høyre har alltid ment at gjeldende regelverk skal gjelde, og vi har hatt en god dialog med våre samarbeidspartnere og kommet til en bedre løsning enn det de rød-grønne hadde. Vi har jobbet for å få en bedre løsning. Arbeiderpartiet satt helt stille i båten og hoppet på når løsningen var klar. Det var den snuoperasjonen representanten Jenssen pekte på. Når det gjelder tidsbruk: Ja, vi har brukt tid på denne dialogen, og vi har brukt tid på å forhandle, for det har ikke vært enkle saker, det har ikke vært enkle spørsmål, og det har ikke vært enkle svar. Men jeg er fornøyd med at når vi nå endelig kom fram til et resultat, er det et mye bedre resultat enn det den forrige regjeringen hadde, som representanten Sivertsen står her på vegne av.
I den nylig inngåtte avtalen mellom samarbeidspartiene og regjeringen er det et eget avsnitt om barns rettssikkerhet. Det heter bl.a. at det skal inntas en presisering i dialogen med POD om oppnåelse av måltall for uttransportering, og jeg siterer: «Det er viktig å sikre at måltallene nås, men departementet forutsetter naturligvis at grunnleggende menneskelige hensyn ivaretas i etatens arbeid også med disse sakene.» Denne presiseringen leser jeg som en kritikk av Justisdepartementet og utlendingsmyndighetene i deres bestrebelse på å nå måltall for uttransportering gjennom å velge ut de svakeste lengeværende barna, som er enklest å uttransportere. Er representanten enig med meg i det?
Jeg er ikke enig i premisset for spørsmålet når Heidi Greni mener at regjeringen har hatt som et selvstendig mål å sende ut de svakeste, og nærmest mener at det har vært et prinsipp hvor man prøver å omgå og underslå rettssikkerheten til barna. Tvert imot har vi fulgt det gjeldende regelverket, og vi har i samarbeid med våre samarbeidspartier forhandlet oss fram til en løsning som vil gi en mye bedre, mer liberal og mer human saksbehandling, for barnas framtid, enn det Senterpartiet selv var med på da de satt i regjering. Jeg aksepterer ikke premisset om at vi har hatt et eget mål om å gå etter de hjelpeløse. Den typen definisjoner om barn vil jeg ha meg frabedt.
Kan representanten Kapur da forklare meg hvorfor dette avsnittet ble tatt inn i den nye avtalen: «Det er viktig å sikre at måltallene nås, men departementet forutsetter naturligvis at grunnleggende menneskelige hensyn ivaretas i etatens arbeid også med disse sakene.» Betyr ikke det at det i avtalen nettopp er presisert at det ikke ble praktisert i forkant av den avtalen?
Svaret på det er nei.
Nå tror jeg vi er ved sakens kjerne, for det som var utgangspunktet her, var jo at man varslet en ny politikk. Man inngikk en avtale som var en innstramming. I mellomtida sendte man ut svært mange lengeværende asylbarn, i strid med det justisministeren sa til Stortinget, nemlig at det ikke var prioritert lenger, og alarmklokkene gikk, og Høyre satt musestille, like stille som Arbeiderpartiet, kanskje enda stillere. Fikk ikke dette en eneste gang Høyre til å lure på hva det var som egentlig foregikk? Og det er jo blitt kjent at politiet ble bedt om å prioritere utsendelser, og politiet svarte til Justisdepartementet: Da må vi gå på mottakene og sende ut de lengeværende asylbarna fra Nigeria og Afghanistan. Dette var kjent, det burde være kjent i regjeringen, og det burde være kjent for regjeringspartiene. Så da er det grunn til å spørre: Hvorfor fikk ikke Høyre på plass en avtale før, slik at man kunne ha stoppet disse uttransporteringene? Noen av de barna som har blitt utsatt for det, skal kanskje nå få komme tilbake igjen. Det er vi glade for, men det kunne ha vært en mye mer human behandling.
Problemet med representanten Karin Andersens argumentasjon er følgende: Hun er fornøyd med løsningen – det virker nesten som om hun er mest misfornøyd med at de ikke fikk det til selv. Når det er sagt: Høyre har sammen med de andre partiene kontinuerlig jobbet for å få på plass en løsning. Den er nå på plass, og den er mye bedre enn den vi har hatt før, og det er vi stolte av.
Representanten Kapur hopper over starten. Starten var at man lovte en ny politikk, men forhandlet fram en avtale som var en kraftig innstramming. Det sa alle som så avtalen, men ingen ville høre på det, og det var ikke mulig for Venstre og Kristelig Folkeparti å få til en løsning med regjeringen før justisministeren var tatt i å feilinformere Stortinget. Hva var grunnen til at Høyre ikke satte ned foten før og fikk stoppet utsendelsene, slik at færre ble sendt ut, og man kunne få regelverket på plass – slik at de ikke først ble sendt ut, og så fikk behandlet saken sin etterpå, slik SV foreslo i Stortinget at vi skulle gjøre det, og som Høyre og justisministeren overtalte alle partiene til å stemme imot? I ettertid viste det seg at begrunnelsen ikke var riktig.
Jeg må nesten gjenta svaret mitt fra i stad. Høyre og alle de andre samarbeidspartiene var opptatt av å få til en løsning, og den kommer ikke ved å sette ned foten overfor sine egne samarbeidspartnere. Vi var opptatt av å få til en løsning, en varig god løsning for lengeværende asylbarn og en engangsløsning for barn også. Nå er den på plass, og den er nå bedre enn den var. Jeg skulle nesten hatt lyst til å spørre representanten tilbake: Er hun selv fornøyd, hvis hun sammenligner denne løsningen med den hun selv var med på da hun og SV regjerte sammen med Arbeiderpartiet?
Det svaret må utstå, for nå er replikkordskiftet omme.
Avtalen som regjeringspartiene inngikk sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti på innvandringsfeltet, har to bærende bjelker og to hovedprinsipper. På den ene siden er det betydelige innstramninger på en rekke områder, og på den andre siden er det oppmykninger. Vi i Fremskrittspartiet er godt fornøyd både med innstramningene og med oppmykningene, som er et direkte resultat av feilslått politikk over svært mange år. Vi i Fremskrittspartiet ser også urimeligheten i at barn som har bodd i Norge over mange år, som et resultat av at man har hatt en regjering som ikke har vært i stand til å håndheve norske lover og regler – slik den nye regjeringen gjør – på et eller annet tidspunkt må få fred og må få avklart situasjonen sin. To av de oppmykningene som er i avtalen vi har inngått med våre samarbeidspartnere, er engangsløsningen, som kom på plass i fjor sommer, og den varige ordningen for lengeværende barn, som trådte i kraft 8. desember 2014. Formålet med forskriftsendringen, som kommer som et resultat av asylavtalen mellom de fire samarbeidspartiene, er at barnets beste skal tillegges større vekt enn tidligere praksis. Jeg reagerer på at flere av dem som har holdt innlegg, men også stilt spørsmål, framstiller det som at justisministeren har feilinformert, eller til og med kommet med usannheter, slik representanten fra Arbeiderpartiet gjorde. Det som er realiteten, er at tildelingsbrevet ble sendt fra justisministeren. Man kan ikke beskylde en justisminister som har sendt et tildelingsbrev, i tråd med det som er avtalen og politikken videre, for å ha forsøkt å jukse eller gjemme seg. Feilen oppstår ved at dette tildelingsbrevet ikke blir gjort om til disposisjonsbrev og sendt videre. Dette er justisministeren helt åpen og ærlig om fra Stortingets talerstol. Han beklager den feilen som har oppstått som et resultat av at det ikke har gått til underliggende etater. Det er dermed ingen usannheter, det er ingen forsøk på å lure våre samarbeidspartnere eller å holde noe skjult, snarere tvert imot, for justisministeren understreket gang på gang at alt som skjer på dette feltet, er hans ansvar. Grunnen til at han forklarte hvor feilen lå, er nettopp at han er ærlig, og det var viktig å få fram hvordan denne feilen kunne oppstå. Når en slik feil oppstår, synes vi i Fremskrittspartiet at det er rett og rimelig at vi også bidrar til å rette opp det. For oss er det viktig å overholde alle avtaler som vi har inngått. Den 8. april 2015 inngikk derfor regjeringspartiene sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre en tilleggsavtale til forskriften av 8. desember. Denne avtalen går ut på at barn som ble uttransportert i perioden 1. juli 2014 til 18. mars 2015, skal få anledning til å få sine saker prøvd på nytt etter ny forskrift. Det er et vilkår for ny prøving at barnet har oppholdt seg i Norge i mer enn fire år og ikke allerede har fått prøvd sin sak etter utlendingsforskriften § 8-5, som ble vedtatt 8. desember. Dermed er begge de to punktene i avtalen som var viktige for våre samarbeidspartnere, oppfylt: både engangsløsningen og den varige løsningen. Når vi ser hva det har resultert i, ser vi at hittil har 107 barn fått behandlet sin sak etter engangsløsningen og 61 barn har fått opphold. Andelen barn som har fått omgjort sin sak etter engangsløsningen, er så langt 57 pst. Det er fortsatt 65 familier som venter på å få ferdigbehandlet sakene i UNE, så antallet personer som får opphold etter engangsløsningen, vil trolig stige i tiden framover. Også dette viser med all tydelighet at vi overholder våre avtaler. De betydelige gjennomslagene som både Venstre og Kristelig Folkeparti har fått i denne avtalen, gir resultater i henhold til det de ønsket. I motsetning til andre partier som har vært veldig opptatt av, retorisk, at de er på barnas side og ønsker å få til endringer, har faktisk Kristelig Folkeparti og Venstre fått til betydelige endringer som gir resultater for virkelige mennesker. Dette har vært en krevende sak for samarbeidspartiene. Alle parter har måttet gi og ta i denne prosessen. Jeg er derfor glad for at vi kunne lande på en balansert løsning i den opprinnelige samarbeidsavtalens ånd, nemlig med innstramninger på den ene siden, som er nødvendige, og oppmykninger på den andre.
Det blir replikkordskifte.
Nå har Stortinget full anledning til den 19. mai å behandle saken fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, så vi har ikke noe behov for å gå nærmere inn i den. Men jeg er glad for at også representanten Keshvari utviser betydelig engasjement på talerstolen. Han var jo inne på den ene bærebjelken, som han kalte det, i avtaleverket, som var betydelige innstramninger. Jeg lurer på hvilke av disse innstramningene Keshvari er så fornøyd med. Og kan han fortelle Stortinget hvilke praktiske konsekvenser vi vil få se av disse innstramningene? Den andre påstanden i innlegget til representanten som jeg synes er veldig interessant, er at denne regjeringen, i motsetning til den forrige, ifølge representanten, håndhever lover og regler, og da gjaldt utsagnet lengeværende asylbarn. Betyr det at vi for framtiden ikke vil få se flere saker med lengeværende asylbarn?
Jeg er veldig godt fornøyd med helheten i avtalen vi har fått og kombinasjonen av alle de innstramningene. Det er klart at på dette feltet henger ting veldig nøye sammen. Noe av det viktigste vi har fått til, er en todeling av mottaksstrukturen, der vi har integreringsmottak for dem som har fått opphold og skal være i Norge, og returmottak for dem som har fått avslag og skal ut av landet. Når det kommer til resultatene av disse innstramningene, ser vi det klart og tydelig allerede nå. I 2014 var det en økning av asylsøkere til Europa på 56 pst., mens Norge hadde en nedgang på 4 pst. Det viser at de påstandene som kom fra Arbeiderpartiet og fra alle andre før Fremskrittspartiet kom i regjering, nemlig at det er umulig å gjøre noe med asyltilstrømningen, det er kun avhengig av hva som foregår i verden rundt oss, stemmer ikke. Summen av alle disse innstramningene har gitt et resultat som gjør at vi kan få en mer bærekraftig innvandring framover.
Representanten svarte ikke på noen av spørsmålene jeg stilte, så jeg benytter anledningen til å gjenta dem. Jeg forstår det da sånn at representanten ikke har noen innstramninger som han er spesielt fornøyd med, som han ønsker å fremme betydningen av for Stortinget, og hvilke praktiske konsekvenser det har. Det andre spørsmålet var veldig konkret. Når vi snakker om håndheving av lover og regler, er det sånn at representanten Keshvari kan garantere at det ikke kommer flere saker om lengeværende asylbarn, siden vi nå har fått en regjering som skal håndheve lover og regler?
Jeg har flere ganger framhevet de tingene som går på innstramning, som jeg er fornøyd med. Jeg kan nevne lukket asylmottak, som var en umulighet, og som justisminister Grete Faremo fra Arbeiderpartiet mente ville være brudd med FNs barnekonvensjon og det som verre var. Jeg kan nevne rekordmange uttransporteringer med et måltall på 10 100 i år. Jeg kan nevne 24 års aldersgrense. Jeg kan nevne økt underholdskrav. Jeg kan fortsette med hele listen. Det er derfor jeg sier at det er helheten som er viktig, og det er den som har gitt resultat. Når det kommer til å håndheve lover og regler, er jo det en helt klar forutsetning for at vi i framtiden ikke skal ha mennesker som har levd i limbo her. Kommer man til Norge, skal man bli behandlet med respekt, på en skikkelig, grundig og verdig måte og få vurdert beskyttelsesbehovet sitt. Og har man ikke beskyttelsesbehov, så krever vi den samme respekten tilbake. Derfor har vi retursentre, slik at mennesker, spesielt de med barn, kan returnere så raskt som overhodet mulig og gjenoppta livet sitt, og skolegang, mens de har noe å komme tilbake til, og ikke bli værende her i mange år, slik de ble under Arbeiderpartiet.
Jeg mener å ha registrert at Fremskrittspartiets syn er at etablering av en mindretallsregjering har styrket demokratiet gjennom at politiske prosesser har blitt mer åpne, og at Stortingets rolle har blitt styrket. I den nye asylavtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre er det avtalt en ordning med faste møter mellom partilederne i samarbeidspartiene og ansvarlig statsråd for asyl- og innvandringspolitikken. Det mest spesielle ved denne ordningen er at det også åpnes for deltagelse fra regjeringens embetsverk i disse møtene. Betyr det at samarbeidspartiene skal lukkes inn i lukkede rom sammen med regjeringens embetsverk for å finne løsninger på konfliktsaker i asyl- og innvandringspolitikken? Jeg kan vanskelig se at dette er et ledd i en mer demokratisk og åpen beslutningsprosess mellom regjering og storting. Er representanten enig med meg i det?
Jeg er ikke enig i noe av det representanten framførte her, for det er ikke riktig. De møtene som partilederne skal ha med justisministeren, går på oppfølging av den delen av avtalen som vi er enige om. Det innebærer verken at det blir innført noe hemmelig styre av Norge, eller at man skal låse noen inne eller sperre noen inne. Regjeringen har ikke den type behov. Men det er helt naturlig at man når man inngår avtaler med partier, og på områder som er svært krevende, har oppfølgingsmøter, at man har en dialog med hverandre, og at man har en dialog i forkant og i etterkant av nye forskrifter, lover og endringer, slik at det er i tråd med det man har blitt enig om. Så hva disse dialogmøtene skal gå ut på, er nok ikke i nærheten av så skummelt og skremmende som det representanten har oppfattet det som.
Det er jo ingen som lurer på om Fremskrittspartiet ønsker en strengere innvandringspolitikk, det vet vi at de gjør, og at de på dette området aldri har vært noen forkjemper for lengeværende asylbarn, eller noen andre, for den saks skyld. Det kan derfor være interessant å høre om representanten kan si litt om den opprinnelige avtalen som ble inngått da regjeringen inngikk avtale med Venstre og Kristelig Folkeparti. For det var bare nødvendig å kaste ett blikk på den avtalen – selv om Kristelig Folkeparti jublet over at det var en veldig god avtale, og det gjorde Venstre også, for å skjønne at der hadde Fremskrittspartiet hatt en finger med i spillet og fått på plass en formulering som ville betydd en kraftig innstramming for de lengeværende asylbarna, nemlig passusen om at foreldrene måtte ha samarbeidet for at vurderingen skulle gjøres mer human. Da er spørsmålet: Visste Fremskrittspartiet dette? Og var det en helt bevisst innstramming som Fremskrittspartiet ville ha ønsket seg i asylpolitikken?
Premisset for spørsmålet, at Fremskrittspartiet aldri har brydd seg om noen i denne saken, tar jeg sterk avstand fra. Fremskrittspartiet har snarere tvert imot vært veldig opptatt av å øke respekten for asylinstituttet, for flyktningkonvensjonen, og det er derfor vi mener det er nødvendig med visse innstramninger. Det er derfor vi er opptatt av å returnere dem som ikke har krav på beskyttelse og opphold i Norge, for å kunne frigjøre ressurser til dem som er reelt forfulgte og trenger beskyttelse. De er det veldig mange av i verden. Så den delen er feil. Når det gjelder spørsmålet om den opprinnelige avtalen, framkommer det klart og tydelig på hvilke områder vi ønsket innstramninger. Det er ikke noe lureri fra Fremskrittspartiets side. De to viktigste oppmykningspunktene i den opprinnelige avtalen er engangsløsningen for lengeværende barn, som er gjennomført, og som samarbeidspartiene er fornøyd med, og det andre er forskriftsendringen om varig ordning. Begge er på plass. Det er ikke noe forsøk fra noen på å lure noen her. Til gjengjeld har vi fått mange innstramninger på andre punkter. Det er der innstramningene ligger, ikke i disse.
Jeg opplever at Fremskrittspartiet forsøker å tilsløre virkeligheten. Den avtalen som ble inngått om oppmyking for de lengeværende barna, var en kraftig innstramming i sin ordlyd. Det viste høringsuttalelsene, og man trengte bare ca. en time for å kikke på den for å forstå at det var det det var. Problemet da man skulle sette dette ut i livet i en ordentlig avtale, var at det visste alle – det regner jeg med at Fremskrittspartiet også visste. Statsråden visste det garantert. Man fikk altså ikke på plass en avtale som var i tråd med intensjonen, men tvert imot satt man og så på at Justisdepartementet transporterte ut mange flere lengeværende barnefamilier til bl.a. Afghanistan mens forhandlingene trakk ut i tid. Dette er en veldig dårlig behandling av de lengeværende asylbarna. Mener representanten derfor at det hadde vært bedre å få stilt disse sakene i bero inntil man hadde fått den nye forskriften på plass, slik den er nå?
Jeg må gjenta mitt forrige svar, at det ligger et premiss her om at vi har forsøkt å lure noen. De problemstillingene som representanten Andersen tar opp, er litt av forklaringen på hvorfor det tok tid å få en forskrift på plass og en løsning på det. Det er klart at det må ut på høring – det tar sin tid. Hele poenget med høring er jo å få de tilbakemeldingene som er nødvendige fra fagorganisasjoner og andre. Dernest må man sette seg ned, basert på det man har fått av innspill på høringen, og se om man skal gjøre noen endringer, slik at det ivaretas i avtalen. Dersom det hadde vært noe forsøk på lureri, slik representanten fra SV nærmest fastslår, hadde vi aldri satt oss ned med folk. Hele grunnen til at det tok noe tid, var nettopp at man skulle få på plass alle disse tingene. Dernest synes jeg det er litt rart at vi som har fått til en løsning på dette, blir kritisert for at det tok noen måneder for lenge, all den tid representantens eget parti satt åtte år i en flertallsregjering uten å foreta seg noe som helst for disse barna.
Replikkordskiftet er omme.
Vektlegging av barns beste i asyl- og innvandringspolitikken er omtalt som viktig av alle partier her i salen, men vi har i det siste året virkelig fått oppleve at enighet om ord ikke bestandig betyr enighet om politikk. Jeg er redd heller ikke dagens debatt vil gi oss de avklaringene som mange venter på. Vi vet ennå ikke hvordan avtalen som er inngått mellom regjeringen og samarbeidspartiene her på Stortinget, vil slå ut i praksis. Fra Senterpartiets side er vi likevel glade for avtalen som sikrer at lengeværende barn som ble uttransportert i strid med intensjonene i inngåtte avtaler, nå får prøvd sakene sine på nytt. Vi kan prinsipielt se det uheldige i at forskrifter gis tilbakevirkende kraft, men i denne saken er det både rett og rimelig. Parallelt med at Stortinget fikk informasjon om at det skulle skje en oppmyking i praksis for tvangsretur av lengeværende asylbarn, fikk vi oppleve at utsendingen av nettopp denne gruppen doblet seg i forhold til tidligere praksis. Det er all grunn til å reagere. Den som forholder seg til innstillingen i saken vi behandler, vil måtte forundre seg over at det ikke er flertall for noen av de forslagene som fremmes. SV og Senterpartiet er alene om å framsette konkrete forslag. Vedtaket Stortinget til slutt gjør, vil bli at representantforslaget vedlegges protokollen. Også komitébehandlingen har vært spesiell. Jeg har sjelden opplevd så mye utsettelser og så stor tilbakeholdenhet fra de ulike partiene med å fremme sine synspunkter. Vi kjenner årsaken til dette. Den er at etter at representantforslaget ble fremmet, kom det fortgang i drøftingene mellom regjeringspartiene og samarbeidspartiene om å komme fram til omforente løsninger som erstatter den svært kritikkverdige måten regjeringen har arbeidet på med justert politikk for lengeværende asylbarn. Samarbeidspartiene sier i en merknad: «Flertallet viser til at samarbeidsavtalen og asylavtalen har gitt gjennomslag i retning av en mer liberal og human behandling av lengeværende asylbarn.» De unnlater å fortelle at det er manglende oppfølging av disse avtalene som har skapt den åpenbare misnøyen det er til Justisdepartementet og deres oppfølging av det som skulle være omforent politikk. Representantforslaget fra SV fører ikke til flertall for en ny politikk, men det har åpenbart bidratt til å få fart på prosessen mot å få fram tilleggsavtalen til tilleggsavtalen til samarbeidsavtalen mellom regjeringen, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det skal forslagsstillerne ha stor ros for. Så vil jeg fortsatt undre meg over at avtalepraksis mellom regjeringen og deres samarbeidspartier her på Stortinget er så dårlig fundert at det er nødvendig med tilleggsavtaler til tidligere inngåtte tilleggsavtaler. Senterpartiet har fremmet to egne forslag til vedtak i saken. Vi ber regjeringen sikre at lengeværende asylbarn som er sendt ut etter 1. juli 2014 og fram til dags dato, får prøvd saken sin på ny etter nytt regelverk. Den 1. juli er valgt som grense fordi det var på det tidspunktet UDIs anbefalinger om praksisendring ble framsatt. Disse er først fulgt opp av regjeringen dette året. Det er ikke avgjørende, men likevel verdt å registrere at de fleste utsendelsene av lengeværende barn i 2014 skjedde i andre halvår. Jeg registrerer at Senterpartiet får følge av regjeringspartiene og samarbeidspartiene i kravet om ny vurdering for lengeværende barn utsendt etter 1. juli. Dette framkommer ikke av komitéinnstillingen, men av den nye avtalen. Jeg er glad for denne beslutningen, selv om jeg er i tvil om fireårsgrensen er en riktig avveining av hva som skal defineres. Tidligere har det vært brukt tre år, i ny forskrift fire og et halvt år. Realiteten er at tilknytningen til Norge ikke bare er avhengig av år. I vårt andre forslag anmodes Stortinget om at regjeringen innarbeider en bestemmelse i utlendingsforskriften om at det skal gjøres en oppdatert vurdering av forutsetningene for utsendelse av asylsøkere når effektueringen skjer i lang tid etter at vedtaket er fattet. Dette er en oppfølging av forslag vi fikk spilt inn i høringen, som er støttet av flere organisasjoner. SV har fremmet et tilsvarende forslag. I den åpne høringen viste NOAS til at vi i dag har bestemmelser i utlendingsforskriften om at det skal gjøres en ny vurdering, men det gjelder bare dem som blir utvist etter straffeloven, ikke dem det gjelder her. Behovet for en slik vurdering er selvsagt minst like stort i disse sakene. Det kan være nye opplysninger knyttet til livssituasjonen for dem som uttransporteres, eller nye forhold i opprinnelseslandet. Vi har vært gjennom et vanskelig år med altfor mye usikkerhet[[presidenten klubber]]
Da er jeg redd tiden er ute.
Da må jeg til slutt få lov å ta opp Senterpartiets forslag i saken.
Representanten Heidi Greni har tatt opp de forslagene hun refererte til.
Først vil jeg prise initiativet til SV på et område hvor Venstre, Kristelig Folkeparti og SV ofte står alene. SV var viktig for at vi skulle nå fram, og dette representantforslaget har definitivt bidratt til å få på plass en løsning for asylbarna. For Venstre var det viktig å sørge for at alle barn som kan tenkes å bli omfattet av den oppmykningen av regelverket for asylbarn som vi fikk på plass i desember, omfattes av ordningen. Derfor vil barn som ble sendt ut med oppholdstid på mer enn fire år, få rett til å få vurdert saken sin etter ny forskrift. Det betyr ikke at en automatisk vil få opphold, men vi sikrer retten til å få saken vurdert på nytt. 60 barn fikk vurdert saken på ny etter det nye, liberale regelverket vi fikk på plass i desember. Dette er barn som har fått avslag, og som er sendt ut av landet, som nå får en ny sjanse. Det er ikke til å komme fra at Fremskrittspartiet også har fått gjennomslag. Noen av dem skal jeg være så ærlig å si at vi gjerne hadde vært foruten. Det er sånn det er når du inngår avtaler. Det var nødvendig for å få flertall for at de returnerte asylbarna skulle få anledning til å få sakene sine behandlet på nytt. Det var, slik vi så det etter hvert her, den eneste utveien for å få på plass en avtale. Et av gjennomslagene til Fremskrittspartiet var endring av meldefristen, som flere har vært innom i dag, fra tolv til seks måneder for familiegjenforening uten krav til opphold. Som det har framkommet i media, er det uenighet om hvorvidt dette i praksis er en liberalisering eller en innskjerping. Per i dag er det familien i utlandet som har krav til meldeplikt. I avtalen er det imidlertid lagt opp til at meldeplikten skal gjelde for flyktningen i Norge. Det er en forståelse av avtalen som Høyre og Fremskrittspartiet har uttrykt forståelse for. Hva som blir den endelige løsningen, gjenstår derfor å se. Vi kan uansett berolige med at det ikke er aktuelt med innskjerpinger som innebærer at retten til familiegjenforening uten underholdskrav ikke lenger blir reell. Unntaksordningene er fra før gode, og dem gjøres det ingen endringer i. Innstrammingene på familiegjenforening for øvrig gjelder bare ved flerkoneri. Utlendingsloven har allerede bestemmelser om dette, og andre tiltak mot flerkoneri ønsker også Venstre velkommen. Jeg har heller ikke registrert at vi har fått noen kritikk på det området. Til slutt har vi i avtalen gått med på at det settes av saksbehandlingsmidler til UDI til oppfølging av utlendingslovens bestemmelser om ny vurdering av beskyttelsesbehovet før permanent opphold gis. Dette innebærer ikke at det rettslige grunnlag for å nekte permanent opphold endres. En eventuell praksisendring må skje på en annen måte. Avtalen omfatter bare budsjettmidler til en eventuell saksbehandling. Det er vanskelig å vite på forhånd hva slags betydning det avtalepunktet vil ha i praksis. Asyladvokat Arild Humlen mener at innstrammingene ikke vil ha stor betydning i praksis. Han uttaler til Dagbladet 9. april: «Har du asyl er det strenge regler i flyktningkonvensjonen for å trekke det tilbake. I de 30 årene jeg har jobbet, kan jeg ikke se for meg situasjoner hvor det har vært aktuelt. Hvor det har vært sånne endringer i situasjonen i hjemlandet. Kanskje etter enden av apartheidregimet i Sør-Afrika.» Internasjonale regler setter klare rammer som også flere må forholde seg til. Flyktningkonvensjonen er en del av det rammeverket, og det er ikke rom for å avtale seg bort fra viktige bestemmelser i dette. Vi deler derfor ikke bekymringen som flere har uttrykt på det punktet, men vi følger opp avtalen. Vi har en tett dialog med departementet og er involvert i gjennomføringen av den. Gjennom asylavtalen har Venstre bidratt til at 152 barn med tidligere avslag har fått opphold i Norge. Engangsløsningen, som var et enkeltstående amnesti for en gruppe asylbarn, har per 10. april i år gitt 72 barn opphold. Fra denne talerstol raljerer representanten Heidi Greni over at dette ikke er noe nytt. Nei vel. Det er et amnesti som har sikret opphold til barn som ellers ville vært sendt ut av landet, et amnesti som det i utgangspunktet ikke var flertall for på Stortinget, for Høyre, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet var imot. Vi flytter likevel flertallet og bruker makten på det som vi mener er viktigst. 80 barn har per 10. april fått opphold etter å ha blitt vurdert etter den varige liberalisingen vi fikk på plass i desember i fjor. En varig løsning for lengeværende asylbarn er viktig – en løsning som virker, som er laget fordi barnets beste er avgjørende. Vi har gjennom vårt samarbeid i regjeringen fått på plass en rausere og mer human politikk overfor barn som har vært her lenge, og som nesten ikke kjenner noe annet hjemland enn Norge.
Det blir replikkordskifte.
La meg også starte med å gratulere Venstre med – slik de uttrykker det selv – å ha fått gjennomslag for en viktig sak i politikken for dem. Men jeg er sikker på at representanten Skjelstad også merker seg at representanten Keshvari fra Fremskrittspartiet har en – skal vi si – litt annerledes beskrivelse av hva denne avtalen innebærer, og vektlegger andre ting. Men jeg har bare ett spørsmål til Venstre, for Venstre tok på et tidspunkt initiativ til politiske samtaler i denne saken med Arbeiderpartiet. Der var vi enige om at Venstre skulle komme tilbake med et forslag til konkrete løsninger. Det fulgte ikke Venstre opp, og mitt spørsmål er bare: Hvorfor fulgte ikke Venstre opp den avtalen man hadde med Arbeiderpartiet?
Det er riktig som representanten Sivertsen her peker på, at vi tok initiativ i to runder – med Helga Pedersen og ikke minst med Eirik Sivertsen – og vi skulle da komme tilbake. Men i mellomtiden, før vi fikk anledning til å komme tilbake, så hadde Eirik Sivertsen uttalt seg til media om at det ikke var noen aktuell problemstilling i politikkområdet å gjøre en ny vurdering av det. I rotunden her forteller den samme Sivertsen meg at dette intervjuet var gitt på forhånd, men det kunne altså ikke jeg vite. Og hvis det var så maktpåliggende for Arbeiderpartiet å komme oss i møte, så fantes det vel både telefon, mail og SMS, og det er til og med også mulig å prate med meg.
Mitt poeng med å ta opp denne saken er nettopp bare for å korrigere det inntrykket offentligheten kan ha fått av at Arbeiderpartiet ikke vil følge opp de politiske invitasjonene og avtalene vi har. Men la meg få lov til å stille et spørsmål til representanten Skjelstad om hva han tenker om de innstrammingene som ligger i avtalen, og det er egentlig det samme spørsmålet som jeg stilte til representanten Toskedal: Er det slik at representanten Skjelstad står inne for og vil forsvare de innstrammingene som er gjort i tilleggsavtalen og åpnet opp for?
På lik linje med representanten Toskedal, vil jeg si at det er klart at noen av innstrammingene, og som jeg også påpekte i mitt innlegg, definitivt ikke er ønsket politikk fra Venstre. Men vi prioriterte i vårt arbeid med dette at barn var det som var det viktigste å få på plass, og det fikk vi på plass, noe som kanskje også representanten Sivertsen kunne glede seg over, for dette er en langt rausere og mer liberal politikk enn det som representanten Sivertsen var med på da de var i regjering forrige gang. Så ser jeg at det åpnes for en rausere politikk på området fra Arbeiderpartiet i deres landsmøte, og jeg håper at det kanskje blir enden på visa, men per i dag står Arbeiderpartiet alene som det mest rigide partiet innenfor innvandringspolitikken.
Jeg vil stille det samme spørsmålet som jeg stilte til representanten fra Kristelig Folkeparti, for avtalen som er inngått, har jo en motytelse i form av innstramming i regelverket for å framsette krav om familiegjenforening. Det vil også kunne omfatte mange unger, som Venstre sier er hovedprioritet i deres arbeid for å liberalisere asylpolitikken. Har Venstre noen oversikt over hvor mange unger dette gjelder, og hvilke konsekvenser dette vil ha for dem? Svaret fra Kristelig Folkeparti kunne tolkes slik at de håpet at dette var i strid med internasjonale avtaler, og at de ikke har gjort noen vurdering av det før det er avklart. Deler Venstre også det synet?
Fra talerstolen i sted sa representanten Greni at det ikke var noen ny politikk som har betydning. For min del har det stor betydning, alle de barna som vi nå har fått på plass, og som kommer til oss. Jeg skjønner jo at representanten Greni tydeligvis mener at det på mange måter er uvesentlig, men det er definitivt ikke uvesentlig for et sosialliberalt parti som Venstre. Og Senterpartiet er vel ikke det partiet som har pushet på, selv om jeg så det var gode takter også i forbindelse med SVs forslag. Jeg må bare få lov til å si at de rundene er det nødvendig å komme tilbake til, og som representanten Toskedal sier, vi driver ikke saksbehandling fra denne talerstolen.
Da prøver jeg igjen, for representanten var ikke innom spørsmålet mitt i svaret. Spørsmålet er rett og slett: Er det noen som har noen oversikt over konsekvensen den innstramningen som ligger i regelverket for familiegjenforening, kan ha for unger, eller er det slik at også Venstre håper på at dette er i strid med internasjonale avtaler og derfor ikke vil bli iverksatt?
Jeg vet ikke om jeg må gjenta meg selv for tredje gang med det jeg startet med. Jeg sa også hva det var som var innstramningen som var en del av avtalen. Representanten Toskedal viste til at dette også må ses i forhold til internasjonal lov. Per i dag har vi ikke oversikt over hva som er status på det. Men jeg vil påpeke i tillegg det som representanten Greni påpekte fra talerstolen, at hun syntes det store gjennomslaget både med engangsløsningen og ikke minst det antallet barn som nå får opphold, var ubetydelig.
Venstre, SV og jeg tror også Kristelig Folkeparti kunne blitt helt enige om politikken på disse områdene. Vi er veldig enige, og det har vi vært ved flere korsveger før, bl.a. da vi i 2004 fikk på plass nye endringer, og da vi i 2007 fikk på plass en ordning der 1 000 barn fikk opphold. Jeg forstår godt situasjonen når man inngår en avtale som også har sider man ikke liker. Noen ganger er de så alvorlige at man tar dissens. Det gjorde SV i regjering på noen av disse sakene. Jeg bare håper at Venstre kan huske på hver gang de henviser til de åtte tidligere årene, at det var forskjell også i den regjeringen. Helheten i den avtalen som er inngått nå, inneholder noen punkter om økt rettssikkerhet. Det er bra. Men i budsjettet er det kuttet på tilskudd til rettssikkerhet til nettopp disse gruppene. Vil Venstre rette på det?
Dette gjelder avtalen, vi driver ikke budsjettbehandling. Men jeg skal gi honnør til SV for deres inngang på dette, for det er ingen tvil om at SV har bidratt sterkt til at vi gjennom dette dokumentet har på plass en avtale som vi mener går i rett retning. Så er det sånn at når man samarbeider, får man ikke bestandig gjennomslag for alt. Vi er ikke en del av regjeringen. Enten inngår vi en avtale, eller så inngår vi det ikke. Å dissentere – jeg vet ikke om det har brakt politikken så mye lenger. Det som definitivt har ført oss noen steg videre, er at dette er en vesentlig bedring i barnas situasjon, noe som jeg er helt sikker på at også SV gleder seg over.
Replikkordskiftet er omme.
Da vil jeg starte med å fremme forslagene fra SV i innstillingen. Historien om de lengeværende asylbarna er både lang og vond. Den har gjort oss kjent med mange barn som har blitt norske og slått rot, som ikke vet om noe annet hjemland, og som i årevis har levd med utrygge og redde foreldre. Jeg tror mange så det totalt umenneskelige i asylpraksisen da Neda på 12 år så oss i øynene og sa: Jeg liker Norge, men Norge liker ikke meg. Barn har ikke ansvar for voksnes handlinger, ikke for foreldrenes heller. De har egne rettigheter og behov, og vi har gjennom Barnekonvensjonen forpliktet oss på dem. Det er og var behov for en bedre praksis på dette området. Det har også Advokatforeningen og rettshjelpsdugnader som har vært gjennomført, vist, for når sakene har kommet til retten, har flere vunnet. Det beviser at også forvaltningen har vært for streng. Det tok vi en gjennomgang på i stortingsmeldingen Barn på flukt. Det ble en liten bedring. Den avtalen som kom på plass til slutt, var en bedring. Men historien var stygg. Det startet med at regjeringen inngikk en avtale med Venstre og Kristelig Folkeparti som de sa var en sterk liberalisering, og som viste seg å være en sterk innstramming. Tida gikk, og utsendelsestallene økte. Regjeringen hadde ensidig fokus på å få sendt flest mulig ut, og politiet varslet om at man måtte sende ut de lengeværende asylbarna hvis man skulle nå returtallene. Det visste justisministeren. Allikevel sa han i Stortinget da SV fremmet forslag om at disse sakene burde bli stilt i bero inntil man fikk dette nye regelverket på plass, slik vi har gjort alle gangene før vi har endret regelverk, at praksisen var endret, og at politiet ikke lenger hadde ordre om å sende disse lengeværende familiene ut. Det var ikke riktig, det var ikke fulgt opp, men de andre punktene var fulgt opp. Og det blir en kontrollsak her den 19. mai. Dette var bakgrunnen for, i hvert fall slik jeg har forstått det, Venstres posisjon og Kristelig Folkepartis posisjon, at de ikke stemte for forslagene om å stille disse sakene i bero. Da hadde man sluppet å sende disse familiene ut av landet. De kunne vært her og fått sakene sine behandlet etter den forskriften som nå er vedtatt, uten å måtte oppleve det traumatiske å bli sendt ut. For det er traumatisk å bli sendt ut etter at man har slått rot i Norge. Da disse utsendelsene økte, ropte SV varsko flere ganger. Vi så oss til slutt nødt til å fremme disse forslagene, fordi det ble jo ingen ende på denne saken. Det så heller ikke ut til at det var mulig for Venstre og Kristelig Folkeparti å få til denne avtalen før justisministeren var avslørt i at han ikke hadde fulgt opp det han hadde sagt i Stortinget, å beordre politiet til en annen praksis, og at den praksisen ikke var endret. Tvert imot var det økt press på utsendelse og returtall som førte til at antallet lengeværende barn som ble sendt ut, ble doblet. Jeg er glad for det som har blitt av forbedringer nå. Jeg tror jeg må takke Kristelig Folkeparti og Venstre for det – jeg tror ikke det er noen andre som har bidratt vesentlig, for å si det ærlig. Det er bra, men vi har langt igjen. Derfor fremmer også SV i forslag i dag om at når man sender ut noen barnefamilier som har vært her lenge, må de også få sett på saken sin totalt sett på nytt, fordi asylsaken kan være forandret, men spesielt barnas tilknytning til riket kan være forandret. Da kan det ikke være slik at det skal gjelde dem som har vært her i mer enn fire og et halvt år, for det er riktig som flere har sagt, at den tilknytningen kan komme mye før og kan være sterk – det kan være ødeleggende og feilaktig. Så det er behov for nye vurderinger knyttet til utsendelse av barn som har vært i Norge lenge og slått rot. SV fremmer disse forslagene i dag, og vi kommer til å gjenta dem, for jeg frykter dessverre at de blir nedstemt, sjøl om jeg vet at det er flere partier i salen som er enig i forslagene.
Representanten Karin Andersen har tatt opp de forslagene hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Både representanten Karin Andersen og andre representanter fra SV har brukt den siste tiden til å gi kraftige spark til sin tidligere partner i den rød-grønne regjeringen Arbeiderpartiet. Diverse karakteristikker har kommet opp; jeg vil ikke gå inn i dem. Videre har representanten brukt mye tid på å klistre seg til Venstre og Kristelig Folkeparti og gratulert dem med innsatsen. Da minner jeg om at den innsatsen er en innsats mellom fire samarbeidspartier, og den nye løsningen er laget av alle fire. Når representanten først er i det rause hjørnet, kan hun da her i denne sal også gi oss sin vurdering: Er den nye ordningen som nå er på plass, mer eller mindre liberal enn den SV selv var med på å forvalte da en satt med et rent flertall i åtte år? – Et enkelt svar.
Det sa jeg jo i innlegget mitt. Jeg sa at jeg er glad for de endringene som er kommet nå. Det er stort sett å forskriftsfeste det som sto i stortingsmeldingen Barn på flukt, hvor vi slo fast at praksis var blitt for streng, og at man ønsket en praksisendring, men det var ikke mulighet til å få enighet i den regjeringen om å endre forskriftene. Så jeg er veldig glad for at det har kommet. Du må ha meg unnskyldt, president, men jeg har ikke opplevd verken Høyre eller Fremskrittspartiet som noen forkjempere for dette. For å si det sånn: Ikke i noen av de årene jeg har sittet på Stortinget, har jeg opplevd at de har vært noen forkjempere verken for de lengeværende barna eller for en mer human asyl- og flyktningpolitikk. Tvert imot, det har vært innstramming som har vært målet, og jeg opplever at Kristelig Folkeparti og Venstre har slåss en kamp og fått gjennom de liberaliseringene, mens Høyre og Fremskrittspartiet har fått til innstramminger.
Jeg takker først av alt representanten Andersen for at hun ser det bidraget som Kristelig Folkeparti og Venstre har kommet med. Så vil jeg replisere til SV at de er et tydelig opposisjonsparti, og de har de sikkert vært også i den rød-grønne perioden. Ikke alltid beskjedne, men de setter tydelig fingeren på saker som krever ettertanke, spesielt på dette området. Det foreligger en melding som heter Barn på flukt, som er fra rød-grønn periode. Da vil jeg stille et litt hypotetisk spørsmål: Tror representanten Andersen at vi hadde oppnådd det samme som vi har oppnådd nå dersom den rød-grønne regjeringen hadde fortsatt?
Man skal ikke svare på hypotetiske spørsmål. Nå ble jo valgresultatet slik som det ble, og Venstre og Kristelig Folkeparti valgte å støtte en Høyre–Fremskrittsparti-regjering der Fremskrittspartiet har fått ta hånd om flyktning- og asylpolitikken. Det er SV kritisk til, og jeg mener at Kristelig Folkeparti ville ha oppnådd svært mye mer av sin politikk på dette området og de fleste områder hvis de heller hadde samarbeidet til venstre. Det er jeg helt overbevist om. Og da er jeg helt overbevist om at vi hadde fått til mer enn dette og unngått de innstrammingene som Kristelig Folkeparti nå har vært nødt til å gå med på for å få denne nødvendige, lille forbedringen på plass.
Jeg har tidligere gitt honnør til SV og Karin Andersen, for det er ingen som betviler hjertelaget og å se det som ikke er bra i verden rundt oss. Det gjør definitivt representanten Karin Andersen. En refleksjon i denne saken som jeg kunne tenkt meg at representanten Karin Andersen hadde gjort seg over sin tidligere regjeringspartner Arbeiderpartiet, som nå på mange måter står tilbake som forsvarer av gjeldende og mer rigide forskrifter enn det vi har fått på plass nå: Tror representanten Andersen at det hadde vært mulig med det partiet som nå står igjen som det kanskje minst rause av alle innenfor asyl- og innvandringspolitikken, å få på plass en tilsvarende avtale?
Jeg opplever at dette er nøyaktig det samme spørsmålet som Kristelig Folkeparti stilte meg, og jeg har vel nøyaktig det samme svaret. Men jeg har lyst til å si at jeg har sett en liten endring i Arbeiderpartiet under ny ledelse når det gjelder standpunkter i særlig flyktningspørsmålet. Jeg har opplevd at retorikken har endret seg. Men jeg er helt overbevist om at hvis Venstre og Kristelig Folkeparti hadde valgt å samarbeide til venstre, hadde det vært mulig å få til bedre løsninger på dette og andre kjernesaker, som klima og miljø, som Venstre også er veldig opptatt av, og at det hadde vært uten de negative innstramningene som Venstre nå har vært nødt til å si ja til, som en del av avtalen, og som jeg forstår man helst ville ha vært uten. Jeg føler meg overbevist om at det hadde vært mulig å få til, og at vi heller ikke hadde sett den utkastelsespraksisen som vi har sett det siste året.
Jeg hører hva representanten Andersen sier, at hun forholder seg til «det nye Arbeiderpartiet» i opposisjon. Så har jo noen av oss, ikke minst representanten Andersen, fulgt med i politikken over lang tid. Tror representanten Andersen virkelig at det er et hamskifte i det per i dag mest rigide partiet innenfor asyl- og innvandringspolitikken? Det har vært et landsmøte der det var tydelige signaler – jeg skal være klar på det – men er det et hamskifte? Føler SV seg beroliget av det, etter de åtte årene de har tapt kamper, som kanskje ikke helt har ført fram på dette feltet, som også pekt på i tidligere replikkveksling med hr. Sivertsen i dag? Føler representanten Andersen seg sikker på at dette i realiteten er hamskifte?
Hva jeg føler og tror, betyr fryktelig lite. Det er det som blir gjort i praksis, som teller. På dette området vet SV at vi er nødt til å kjempe hardt, og at det er veldig mange motkrefter i de store partiene. Det har vært et jerntriangel mellom Fremskrittspartiet, Høyre og Arbeiderpartiet i asylsakene, så det gjenstår å se. Det er noen forslag som er kommet nå, der jeg er glad for at Arbeiderpartiet har strekt seg når det gjelder flyktningpolitikken. Men vi er klare på at dette er en kamp der vi vet vi er nødt til å kjempe hardt for disse barna. Jeg er veldig glad for at Venstre og Kristelig Folkeparti er med på det. Men jeg har vært veldig forundret over at Venstre og Kristelig Folkeparti har vært villig til å sitte stille så lenge og se på at en justisminister fra Fremskrittspartiet har økt utsendelsen av lengeværende asylbarn, mens man har trenert å få på plass en avtale om å sikre det man var enig om i utgangspunktet.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg må erkjenne at jeg blir fristet til å bruke mesteparten av innlegget mitt på å tilbakevise påstandene fra representanten Andersen, som har en virkelighetsbeskrivelse – som også for så vidt delvis er støttet opp under av både Arbeiderpartiet og Senterpartiet i dag – som etter min oppfatning er svært langt unna det som er fakta. Det skal behandles en sak i mai basert på en innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, og jeg skal heller tilbakevise påstandene fra de tre nevnte partiene der, og forholde meg til hva dette forslaget dreier seg om i mitt innlegg her i dag. Jeg vil vise til samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre om utlendingsfeltet, hvor vi bl.a. ble enige om å innføre to regelendringer for lengeværende barn. Den såkalte engangsløsningen trådte i kraft allerede 1. juli 2014, mens endringer i utlendingsforskriften som innebærer en sterkere vektlegging av barns situasjon ved vurderingen av om det skal gis oppholdstillatelse, trådte i kraft 8. desember i fjor. Mange barn har allerede fått opphold i Norge som følge av disse tiltakene. Jeg minner også om at gjennomføringsavtalen mellom de fire partiene ble inngått 28. februar 2014, og det er det som på en måte er startpunktet for det videre arbeidet med de to endringene. Representantene foreslår at lengeværende barn som har blitt uttransportert, skal få muligheten til å få behandlet sakene sine etter nytt regelverk. Den tilleggsavtalen som er inngått mellom regjeringspartiene og Venstre og Kristelig Folkeparti, slår bl.a. fast at barn som hadde en oppholdstid på fire år eller mer, og som ble uttransportert i perioden 1. juli 2014–18. mars 2015 skal få anledning til å få sakene sine behandlet etter nytt regelverk ved fremsetting av omgjøringsanmodning fra utlandet. Denne delen av forslaget anses således som ivaretatt, selv om det er andre datoer i SVs forslag enn det som ble avtaleteksten. I tilleggsavtalen fant vi også frem til fornuftige og hensiktsmessige avgrensninger for en slik ordning, og ved å sette grensen ved at barna må ha hatt fire års oppholdstid i Norge før uttransportering, mener jeg vi fanger opp dem som etter Utlendingsnemndas praksis vil ha en tilknytning til Norge som kan gi grunnlag for oppholdstillatelse. Regjeringen jobber for at denne ordningen skal komme på plass så raskt som overhodet mulig. Det vil bli iverksatt tiltak for å forsøke å nå ut med informasjon om ordningen til alle familiene i målgruppen. Jeg mener derfor tilleggsavtalen også ivaretar interessene til de uttransporterte barna på en tilfredsstillende måte. Forslagsstillerne etterlyser også en mulighet for utlendingsmyndighetene til å kunne omgjøre vedtak av eget tiltak. Dette er en mulighet utlendingsmyndighetene allerede har i dag, og det følger av forvaltningsloven. Forslagsstillerne ber videre om at rettshjelpsordningen for asylsøkere utvides med hensyn til lengeværende barn, og at det sikres god informasjon om regelverket. Regjeringen, Venstre og Kristelig Folkeparti er blitt enige om å innføre en tilskuddsordning til frivillige organisasjoner som bidrar til å ivareta lengeværende barns interesser, herunder gjennom å gi informasjon og eventuelt yte rettshjelp. Endringen i regelverket er gjort godt kjent for offentligheten. Komiteens mindretall ønsker å innføre en bestemmelse om at det skal foretas en oppdatert vurdering før utsendelse dersom det er gått mer enn ett år siden saken sist ble vurdert. Jeg minner om at alle som har fått avslag på søknad om opphold, har plikt til å forlate landet innen utreisefristens utløp. Avslag gis etter en grundig vurdering av utlendingsmyndighetene, og alle som søker opphold i Norge, har rett til en toinstansbehandling. Jeg mener det vil være uheldig å innføre et system, eller en regel, som gir inntrykk av at utlendingsforvaltningens vedtak ikke er endelig. For øvrig viser jeg til at utlendingsmyndighetene fortløpende vurderer om den generelle sikkerhetssituasjonen i et land tilsier at utreiseplikten bør suspenderes. Så synes jeg med respekt å melde at representanten fra SV, som da delvis har fått gjennomslag for disse forslagene allerede gjennom en iherdig innsats fra Kristelig Folkeparti og Venstre, burde være litt mer begeistret enn det vi har fått illustrert fra talerstolen. Jeg tror det er svært klart at disse endringene – på tross av at representanten i replikkordskiftet her ikke ville spekulere i hvordan ting ville ha vært hvis det samme flertallet hadde fortsatt etter valget i 2013 – basert på de åtte årene med erfaring, viser at Kristelig Folkeparti og Venstre i alle fall har hatt et betydelig større gjennomslag enn det SV hadde de foregående åtte årene.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes representanten Andersen viser klokskap når man ikke spekulerer så mye på hypotetiske problemstillinger. Det synes jeg kanskje også statsråden burde tenke på. Jeg har to forhold som jeg ønsker å ta opp med statsråden. Det ene gjelder den tilleggsavtalen som kom den 8. april. Den forutsetter at det skal komme på plass en lov eller en forskrift. Mitt spørsmål blir da: Når kommer denne loven eller denne forskriften ut på høring, og når vil den tre i kraft, slik at man kan begynne å behandle disse sakene og får avgjort dem, slik at vi får avklart situasjonen for barna og deres familie? Her er tid et moment. Det andre spørsmålet: Representanten Keshvari var inne på at den forrige regjeringen ikke håndhevet loven. Er det slik at statsråden er enig i den beskrivelsen fra sin innvandringspolitiske talsmann, og er han enig i at vi for framtiden ikke vil få flere saker om lengeværende asylbarn?
Oppfølgingen av lov eller forskrift vil komme så raskt som overhodet mulig. Det jobbes på spreng i departementet for å få dette på plass. Jeg vil selvfølgelig ikke gi noen konkret dato, men arbeidet har aller høyeste prioritet i departementet. Når det gjelder det med å håndheve loven, er nok representanten Keshvaris tilnærming ganske god, for det har ikke vært samsvar mellom den asylpolitikken som ble ført, og de ressursene som ble stilt til rådighet for å håndheve den. Denne regjeringen har fått Stortinget med på å gjennomføre tiltak for raskere tvangsretur og et omfang som tidligere har vært helt ukjent. Det ble gjennomført over 7 200 tvangsreturer i 2014, mens arbeiderpartiregjeringen foreslo 4 900 – mener jeg det var. Det betyr at det er en betydelig større sammenheng mellom den politikken som denne regjeringen sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti fører, og konsekvensene den har.
Når statsråden sier her at dette arbeidet har den aller høyeste prioritet, skal jeg ha respekt for at man ikke kan sette en dato – det er for så vidt greit – men dette minner jo mistenkelig om den situasjonen vi hadde i fjor sommer, om når forskriftene skulle komme på plass. Det var en av årsakene til at jeg tidligere i dag sa at etterpåklokskap er en eksakt vitenskap, da vi ikke gikk inn for berostillelse. Det jeg ønsker å utfordre statsråden en gang til på, er: Det er greit at vi ikke får en konkret dato, men hvilken tidshorisont ser statsråden for seg, med tanke på a) når loven eller forskriften trer i kraft, og b) når saksbehandlingen for de sakene som skal tas opp igjen på nytt, er ferdig?
Som jeg sa, jobber vi så raskt vi kan med dette, i samarbeid og i nær dialog med avtalepartnerne, og det er viktigere for meg at de er fornøyd med den jobben som gjøres i Justis- og beredskapsdepartementet, enn at Arbeiderpartiet er det. Jeg er såpass varsom med å angi tid, fordi det kan dukke opp forhold, men det er helt åpenbart at tid er helt avgjørende, og derfor skal dette leveres så raskt som overhodet mulig. Vi har i samarbeid med våre samarbeidspartier laget en fremdriftsplan for hvordan dette skal være, og den har vi til intensjon å følge opp, naturligvis.
Jeg skjønner at politisk sett er det viktig å være på god fot med sine samtalepartnere, men det kan også være klokt å stå på god fot med Stortinget og et bredt flertall der. Jeg har full respekt for at man ikke kan sette en fast dato. La meg forsøke å formulere spørsmålet på en litt annen måte: Er det sånn at vi kan forvente at vi får en lov eller forskrift som er trådt i kraft i løpet av sommeren, altså før det er blitt høst, slik at saksbehandlingen kan være gjennomført tidlig i høst?
Jeg fastsetter, som jeg nå har sagt flere ganger, ingen dato, men det er helt åpenbart at vi jobber med det for øye å bli ferdig med regelverket, slik at det kan tre i kraft så raskt som overhodet mulig, og slik at vi kan komme i gang med saksbehandlingen av disse sakene. Det er ingen som er tjent med at dette trekker ut i tid. Det er viktig for oss å få dette til så raskt som overhodet mulig, og det er ikke noe dårlig utgangspunkt å ha før sommeren som en referanse. Som sagt så våger jeg ikke – klok av skade, tør jeg påstå – å si en konkret dato, men det er vår klare intensjon at vi skal være ferdig med dette arbeidet med et nytt regelverk som kan tre i kraft før sommeren er i gang.
Regjeringen har etter hvert utviklet et omfattende avtaleverk med Kristelig Folkeparti og Venstre om asyl- og innvandringsfeltet. Tilleggsavtalen som ble inngått denne måneden, er kjent som et tillegg til samarbeidsavtalen mellom regjeringen og støttepartiene. Så registrerer vi at det er uenighet om de motytelsene Kristelig Folkeparti og Venstre måtte betale for å få støtte for sine krav om ny behandling av saker som gjelder lengeværende barn. Det gjelder både konsekvensene for endret frist for krav om familiegjenforening og midler til oppfølging av utlendingsloven. Om det siste skal det utarbeides en egen forskrift om grunnlaget for å sende ut personer som er gitt opphold, hvis forholdene i hjemlandet er endret over tid. Statsministeren var her og redegjorde før i dag, og jeg oppfattet at hun var skeptisk til langvarige midlertidige oppholdstillatelser. Det er en skepsis jeg deler. Mener statsråden at en ny praksis på dette området vil åpne for hjemsendelse av mange? Og vil ikke en slik praksis bety store vansker for integreringsarbeidet?
Hvis representanten refererer til det avtalepunktet som omhandler at vi skal ha en fornyet behandling før varig oppholdstillatelse gis, er det et viktig signal om at asylinstituttet tas på alvor. Hele poenget med asylinstituttet er i utgangspunktet å gi midlertidig beskyttelse. Det da å foreta en fornyet vurdering av om oppholdsgrunnlaget foreligger når man går fra en midlertidig oppholdstillatelse til en varig oppholdstillatelse, er noe som allerede er hjemlet i gjeldende utlendingslov, men som ikke er håndhevet av den regjeringen som Grenis partifeller var en del av. Jeg synes det er fornuftig å håndheve de lovene som dette hus har fastsatt, og jeg synes det er fornuftig at det foretas en vurdering av beskyttelsesgrunnlaget før varig opphold gis. Det er kjerneområdet for det som hele asylinstituttet faktisk handler om.
Jeg hører at statsråden mener det, men man er ikke veldig opptatt av integrering hvis man har det synspunktet. Men til denne saken: Mener statsråden at det hadde vært bedre at avtalen om forskriftsendringene hadde vært på plass tidligere, slik at de barna som nå er tvangsutsendt, og som kanskje skal få komme tilbake igjen, hadde sluppet den traumatiske opplevelsen? I så fall: Hvorfor kom ikke avtalen på plass tidligere? Hvem sto i veien for det? Til slutt: Noen av dem som nå er sendt ut, kan jo, hvis regjeringen ikke får denne forskriften og loven på plass, være i utlandet ganske lenge. Kan statsråden forsikre om at den tida i utlandet da ikke skal tillegges vekt hvis barnas sak er slik at de vil få opphold etter den nye forskriften uten at det er tatt med i beregningen?
Til det siste: Det er regulert i avtalen mellom de fire partiene, og da er det ikraftsettelsestidspunktet som skal være utgangspunktet for den vurderingen. En kommer ikke i en situasjon der tid i hjemlandet utover ikrafttredelsestidspunktet skal virke i søkerens disfavør. Det er avtalens formulering på dette området. Så mener jeg at mye hadde vært bedre, nær sagt, hvis vi hadde klart å få på plass denne forskriftsendringen tidligere. Utfordringen var at den forskriften som de fire partiene var enige om å sende på høring, fikk hard medfart i høringsrunden, noe representanten selv har vært inne på i sitt innlegg og i replikkordskiftene. Det var nødvendig med korrigeringer. Det tok for lang tid, og jeg skulle ønske at vi allerede ved det utkastet som ble sendt på høring, hadde landet en løsning som kunne trådt i kraft enda tidligere enn det vi faktisk fikk til. Nå har dette vært en viktig sak for regjeringen å få på plass, og jeg er glad for at vi har fått de løsningene som vi har fått.
Er det da virkelig slik at justisministeren og avtalepartnerne ikke visste at det de hadde avtalt, var en kraftig innstramming? Det sa jo flere av oss. Det sa jo organisasjonene med en eneste gang. Da dette forslaget kom opp, var det jo bare å kaste et blikk på det for å vite at dette var en innstramming. Så det hadde jo vært fullt mulig å sette i gang reforhandlingene med en gang. Jeg kan ikke i min villeste fantasi tenke meg at Venstre og Kristelig Folkeparti hadde vært uenig i at de skulle sette seg ned og reforhandle denne kraftige innstrammingen som de på en eller annen måte var blitt forledet til å være med på. Er det da virkelig slik at justisministeren inngikk en avtale med en kraftig innstramming når han ikke var klar over innholdet og konsekvensene av den avtalen man satte ned på papiret?
Jeg må si at jeg reagerer ganske kraftig når en stortingsrepresentant står på talerstolen på Stortinget og mener at noen har latt seg forlede til å inngå avtaler de ikke ville inngått på annet vis. Det antyder både en intensjon fra den ene avtaleparten om at man ønsker å lure noen, og at den andre siden ikke skulle være smarte nok til å forstå hva de er med på. Jeg synes rett og slett det er uverdig for den diskusjonen vi har her i dag, og jeg synes representanten Andersen bør slutte med den typen påstander. Bakgrunnen for de samtalene og avtalene som er inngått i oppfølgingen av Nydalen-avtalen, er jo Nydalen-avtalen, den avtalen som er fundamentet for det samarbeidet som er mellom Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre på dette området. Det er det vi er satt til å forvalte, det var det vi fulgte opp i den avtaleteksten, og det var det vi fulgte opp da den ble sendt ut på høring. Jeg synes det er meget uheldig at den type formuleringer som representanten Andersen bruker, blir lagt til grunn for et slikt spørsmål.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.
Etter ønske fra kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra partienes hovedtalere og seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er viktig å opprettholde tilliten til asylsystemet, og den klare hovedregelen er at avslag på asylsøknad skal føre til retur, også i saker der barnefamilier er involvert. Forslagsstillerne ber regjeringen umiddelbart sikre at praksis for afghanske barnefamilier som henvises til internflukt, er i tråd med og følger FNs høykommissær for flyktningers og UDIs anbefalinger. Jeg vil i denne sammenheng vise til brev fra Justis- og beredskapsdepartementet, datert 18. februar 2015. Her framkommer det at praksis på området per dags dato allerede er i samsvar med UDIs anbefalinger, jf. instruks av 30. januar 2015. Jeg må understreke at verken UDIs eller FNs høykommissær for flyktningers anbefalinger tar til orde for en generell returstans for barnefamilier til Afghanistan. Også UDI og FNs høykommissær for flyktninger anerkjenner at retur må være mulig dersom asylinstituttet skal bevare noen form for legitimitet. Det er derimot en rekke kriterier som må oppfylles før retur kan anbefales i konkrete enkeltsaker, men det betyr på ingen måte at retur til Afghanistan er umulig. Retur er fullt mulig innenfor FNs retningslinjer dersom den politiske viljen er til stede. I motsetning til den forrige regjeringen ønsker denne regjeringen å unngå at asylsøkere med avslag lever i årevis i Norge i stor usikkerhet og dernest blir uttransportert etter mange år. Dette er uheldig, spesielt i de sakene som omhandler barn. Regjeringen ønsker å bevare asylinstituttets legitimitet gjennom faktisk å returnere personer som får avslag på asylsøknad der dette er mulig. Dette er også helt nødvendig for å kunne opprettholde en kapasitet for å ivareta de menneskene som er reelt forfulgte. Det er i denne sammenheng relevant å påpeke at ingen har blitt sendt tilbake i strid med UDIs anbefaling etter at UDIs praksisforeleggelse ankom Justis- og beredskapsdepartementet den 1. juli 2014. UDI viser også til at ingen barnefamilier ble returnert til Afghanistan i strid med FNs høykommissær for flyktningers anbefalinger i perioden 1. januar–1. juli 2014. Forslagets punkt 2 går ut på umiddelbart å hente tilbake afghanske barnefamilier til Norge som er sendt ut i perioden 1. januar 2014–18. desember 2014. Samarbeidsavtalen mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre på asylområdet ligger til grunn for regjeringens asylpolitikk. I denne avtalen framgår det at hensynet til hva som er barnefaglig forsvarlig, skal vektlegges dersom konkrete kriterier er oppfylt. Denne avtalen er bygd på grundige avveiinger, der en generell innstramming av asylpolitikken har blitt kompensert med et mer humant syn på lengeværende barn, og som et ledd i nødvendig opprydding etter den rød-grønne regjeringen. Jeg vil i denne sammenheng vise til avtalen mellom samarbeidspartiene av 8. april 2015, der barn som ble uttransportert i perioden 1. juli 2014–18. mars 2015, skal få anledning til å få sine saker prøvd på nytt etter ny forskrift dersom konkrete vilkår er oppfylt. Det vil også gjelde barn returnert til Afghanistan. Det er likevel viktig å understreke at en generell tilbakeføring av barnefamilier fra Afghanistan er en uaktuell politikk for Fremskrittspartiet og regjeringen, da en slik praksis vil undergrave hele asylinstituttets legitimitet – for vi må ha noen prinsipper som er bærende for så viktige institusjoner som asylinstituttet, og det er kravet om beskyttelse og kravet om å komme seg i sikkerhet når man er forfulgt. Da kan man ikke ha en tilnærming til disse spørsmålene som går på at nærmest enhver som har klart å komme til Norge – uansett årsak, uansett grunn – skal få lov til å bli her, og at man skal prøve å finne det man kan av smutthull for å utvanne dette viktige instituttet. Vi har stor respekt for flyktningkonvensjonen, og vi har stor respekt for å ta vare på mennesker som er på flukt i verden i dag, og derfor er vi nødt til å håndheve disse lovene og reglene basert på prinsipper og verdier som er allment akseptert.
Det åpnes for replikkordskifte.
På dette punktet er det en åpenbar forskjell på den forrige og denne regjeringen, nemlig at den forrige regjeringen ikke returnerte lengeværende barnefamilier til Afghanistan. Det ble ikke gjort fordi forholdene der er svært alvorlige og har blitt verre. Representanten sier at det må være et bærende element at man respekterer reglene, men er ikke representanten enig i at et bærende element i flyktning- og asylpolitikken må være at ingen utsettes for det som FN sier at barn utsettes for ved retur til Afghanistan, nemlig barnearbeid, tvangsekteskap, barneprostitusjon, barnepornografi og systematisk nekting av utdanning? FN viser også til at mange barn blir drept. Er ikke det grunn til å ha en noe mer føre-var-holdning enn det representanten nå tar til orde for?
Svaret på det er ja. Dersom barn risikerer å bli utsatt for noe av det grusomme representanten Andersen tar til orde for, tyder jo veldig mye på at de faktisk har et beskyttelsesbehov i Norge. Poenget er bare at de som blir returnert, har blitt vurdert. De to viktige prinsippene som må ligge til grunn for internflukt i Afghanistan, er at man har et nettverk, og at man har ressurser, slik at man kan klare seg når man kommer tilbake. Men hvis vi er i tvil om det, og hvis det er en fare for at barn kan bli utsatt for den type alvorlige forbrytelser, skal de selvfølgelig ikke sendes ut av Norge. Men det er noe annet enn å ha som forutsetning at alle som blir returnert til Afghanistan, blir utsatt for dette.
Det er rimelig å vurdere om man skal returnere barnefamilier til et land som er i en så usikker sikkerhetssituasjon som Afghanistan, og særlig til internflukt. Derfor har også FN satt opp veldig klare krav til hvordan det i så fall skal være. Jeg har gått inn i noen av disse sakene – og noen av dem har jo også blitt stoppet fordi det har vært rettshjelpsorganisasjoner som har fått utsatt og stanset utsendelsene, men i noen av sakene har denne såkalte kontakten og de trygge omgivelsene i Afghanistan bestått i at man har funnet et mobiltelefonnummer til en fjern slektning. Dette er mennesker som er returnert, som ikke har vært i Afghanistan på 20–30 år. Barn som ikke har vært i Afghanistan på mange år, blir returnert til områder de aldri har vært, og der det ikke finnes noen sikkerhet. Norske myndigheter har ikke undersøkt dette på en god nok og trygg nok måte, og det er vanskelig. Derfor valgte den forrige regjeringen ikke å returnere[[presidenten klubber]]
Da er tiden ute.
Grunnen til at vi er opptatt av returer, enten det er til Afghanistan eller til andre steder, redegjorde jeg for i mitt første innlegg, nemlig at det viktigste for å få opphold i Norge er beskyttelsesbehovet. Og når mennesker da har fått vurdert sine behov for beskyttelse – og det sa jeg også i et annet replikkordskifte: at det skal vi ta på det største alvor, vi skal behandle disse sakene grundig, med verdighet og respekt for mennesker som hevder seg forfulgt – og vi da kommer fram til at det ikke er et beskyttelsesbehov, er hovedregelen at man skal returnere tilbake. Det er helt riktig, som representanten sier, at FN har klare retningslinjer for hva som må ligge til grunn før man kan returnere folk tilbake til Afghanistan. Og ut fra den dokumentasjonen vi har fått i denne saken, holder regjeringen seg til disse anbefalingene, både fra UDI og fra FNs høykommissær for flyktninger, ved returer til Afghanistan. Den generelle tilnærmingen, virker det som, er at representanten fra SV mener at enhver som kommer fra Afghanistan[[presidenten klubber]]
Jeg må be representantene overholde taletiden.
Det er ikke det SV har foreslått her i Stortinget. Vi har foreslått at vi skulle holde oss til den praksisen som tidligere regjeringer hadde, nemlig at man ikke benyttet returavtalen til Afghanistan for å returnere barnefamilier, fordi det var veldig utrygt der. FN advarte og stilte veldig klare krav, som jeg på ingen måte kan gå god for at norske myndigheter har undersøkt nøye nok. Det viser seg bl.a. at flere har blitt snudd på flyplassen og sendt tilbake igjen, og at flere har fått bli når rettshjelpsorganisasjoner har tatt tak i det. Afghanistan har også sjøl sagt at de ikke kan garantere for disse familiene. Og da er det barna det gjelder. Vi snakker nå om lengeværende barnefamilier. Det var disse barna som regjeringen var opptatt av å få ut av landet, for da fikk man høye returtall, men hvordan ser Keshvari at hensynet til disse barna er ivaretatt, når dette er en helt ny politikk[[presidenten klubber]]
Da er taletiden ute.
Hensynet til disse barna er ivaretatt gjennom de kriteriene FNs høykommissær for flyktninger stiller for returer, og dernest den forsterkningen som har vært i tilleggsavtalen mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre, for den vil jo også omhandle disse barna. Det er viktig å understreke. Dernest er det riktig, som representanten Andersen sier, at vi ikke har tatt til orde for at det skal være et generelt amnesti for mennesker som kommer fra Afghanistan. Men resultatet, og det har vi også tidligere vært inne på i dag, av ikke å håndheve retur til land det er mulig å returnere til, er jo at alle som kommer fra Afghanistan, vil få bli her, for i henhold til argumentasjonen til representanten Andersen er det slik at det er så farlig i Afghanistan på generelt grunnlag at ingen kan sendes tilbake dit. Og hva slags konsekvenser ville det ha fått for norsk og ikke minst europeisk asyl- og flyktningpolitikk hvis den type lemfeldig holdning til prinsipper og lover og regler skulle legges til grunn?
I komitéinnstillingen vises det til kontroll- og konstitusjonskomiteens kontrollsak om retur av barnefamilier til Afghanistan. Som kjent var det dagens regjering som startet uttransportering av barnefamilier til Afghanistan, og begrunnet det med at det åpnet seg en mulighet for slike returer. I kontrollkomiteens innstilling – Innst. 214 S for 2014–2015 – heter det: «Komiteens flertall[[…]] har merket seg at afghanske myndigheter 2. mars 2015 ba norske myndigheter om å slutte med tvangsreturer av barnefamilier til Afghanistan. Sammenholdt med protestene høsten 2014 og vinteren 2014/2015 styrker dette inntrykket av at norske myndigheter tok sjansen på kraftig å øke uttransportene til Afghanistan, snarere enn at det ble en åpning på afghansk side.» Hva er representanten Keshvaris vurdering av dette utsagnet?
Min vurdering er at Norge har fått en handlekraftig regjering som har til hensikt å håndheve alle lover og regler på dette området, ikke bare dem som er til gode for at folk skal bli her. Det er helt klart at regjeringen, med Fremskrittspartiet i spissen, har brukt det handlingsrommet vi har, de åpningsrommene vi har, og vi jobber også aktivt for å få til enda flere returavtaler og bedre returavtaler med enda flere land, nettopp på grunn av det jeg var inne på i mitt opprinnelige innlegg: respekten for asylinstituttet. Grunnlaget for hele asylinstituttet er at de som trenger beskyttelse og en trygg havn, skal få det. De som ikke har behov for beskyttelse, må reise tilbake. Det er det prinsippet som nå blir håndhevet, og det er jeg veldig glad for.
Hvis jeg ikke har misforstått representanten Keshvari, har jeg gjennom media fått inntrykk av at representanten er opptatt av at vi ikke lenger skal ta imot flyktninger som søker asyl i Norge, og at vi da kun skal forholde oss til kvoteflyktninger. Har jeg misforstått, eller er det sånn at Fremskrittspartiet mener at vi nå helst skal prøve å gå bort fra asylinstituttet – at vi ikke skal forholde oss til asylsøkere, men at vi skal konsentrere oss om å ta imot kvoteflyktninger som FN fordeler?
Svaret på det er ja. Dessverre er ikke representanten fra Senterpartiet alene om å ha misforstått det, og det alle de som har misforstått og kommentert mitt innspill til vår redaksjonskomité har til felles, er at ingen av dem har lest innspillet mitt. Jeg har aldri tatt til orde for å avskaffe retten til å søke asyl, retten til å søke om beskyttelse. Det jeg har tatt til orde for i mitt innspill, er at vi organiserer asylordningen på en annen måte, nærmere tilknyttet FN og FNs høykommissær for flyktninger. Så dersom representanten fra Senterpartiet har fått et inntrykk av at jeg mener at vi skal avskaffe retten til å søke asyl, er det feil. Men det er en feil som jeg veldig lett kan tilgi, da representanten ikke er alene om det.
Replikkordskiftet er over.
Det er bred enighet i denne salen om at de som kommer til Norge og søker beskyttelse, og som har krav på det i henhold til internasjonale konvensjoner, skal få bli. Det er også bred enighet om at de som ikke har lovlig opphold i riket, faktisk må forlate riket. Det er den enkle biten av det. Denne saken handler om at det har framkommet at UDI i fjor sommer ba om at retur av enslige mindreårige og barnefamilier til Afghanistan ble stanset. Begrunnelsen var ifølge media de humanitære forholdene, og at særlig barn og kvinner var utsatt. Poenget er at UDIs anbefalinger ikke ble fulgt opp av regjeringen, og på den bakgrunn tillot jeg meg å stille et spørsmål til justisministeren den 15. desember i fjor. Spørsmålet var: «Hvilke opplysninger har statsråden som gjør at han mener UDI tar feil når de hevder at det er humanitært utilrådelig å returnere enslige mindreårige og barnefamilier til Afghanistan, og hvor mange barn og voksne er sendt tilbake etter at UDI ba om at returer til området opphørte?» Hvilke opplysninger som departementet faktisk hadde, som gjorde at statsråden ikke ville etterkomme UDIs ønske, ble stående ubesvart, og det står for så vidt fortsatt ubesvart. Men statsråden har heldigvis kunnet opplyse flere ganger om at ingen ble returnert til Afghanistan mot UDIs råd, og i januar stoppet regjeringen returer, slik UDI hadde bedt om. Noe av poenget her er at regjeringen ventet altfor lenge med å følge opp de anbefalingene som kom fra UDI, og det er heller ikke godtgjort at det forelå noe saklig grunnlag for å vente så lenge med å følge det opp. For Arbeiderpartiets del forholder vi oss til de opplysningene som justisministeren gjentatte ganger har framsatt, både skriftlig og muntlig, om at ingen faktisk er sendt ut mot det rådet som UDI kom med. La meg få benytte anledningen til å understreke at anbefalingene fra Høykommissæren for flyktninger skal veie tungt, men som nasjon må vi også forbeholde oss retten til at nasjonale myndigheter faktisk avgjør. UDIs faglige råd og vurderinger skal tillegges avgjørende vekt, men det er et politisk ansvar til syvende og sist å avgjøre om det er forsvarlig å returnere til et område eller ikke. Derav følger det også at vi har et ansvar for å gjøre grundige vurderinger av de forholdene som både barn – kanskje særlig barn – og voksne returneres til. På den bakgrunn valgte regjeringen Stoltenberg II ikke å returnere til Afghanistan fordi man var av den oppfatning at det var knyttet for mye tvil og usikkerhet til hvilken situasjon man faktisk returnerer til. Jeg tar til etterretning at regjeringen Solberg har en annen oppfatning, men da bærer man også et ganske tungt ansvar for de returene som sendes dit. Så er returavtaler et avgjørende verktøy for å få til retur av dem som har kommet til Norge, og som ikke forlater riket frivillig. Regjeringen Stoltenberg II jobbet veldig mye med å få på plass returavtaler, og vi fikk på plass nesten 30 til sammen. Jeg vet at det har vært prioritert også fra denne regjeringen. Det er i hvert fall sagt i denne salen. Da er det bekymringsfullt at i de opplysningene og de gjengivelsene av utsagn fra afghanske myndigheter, som vi ser i media, uttrykkes det bekymring for noen steder, gjengitt som om afghanske myndigheter har opplevd at Norge har brutt returavtalen. Jeg tror mitt råd til regjeringen vil være at man skal utvise forsiktighet med å utfordre avtalenes intensjon. En avtale må være mellom likeverdige parter, og det betinger en gjensidig respekt. Vi må ikke sette oss i en slik situasjon at vi risikerer at vi mister returavtaler, som vi har jobbet ganske hardt for å få på plass, eller at vi kommer i en slik situasjon at vi får ord på oss som nasjon at det ikke lønner seg å inngå returavtaler med Norge. Det tror jeg ingen i denne salen er interessert i. Vi skal fortsette arbeidet med å utvikle asylinstituttet. Vi skal fortsette arbeidet med å ta imot flyktninger, og vi skal fortsette arbeidet med å støtte opp under og ta imot dem som trenger beskyttelse her i landet. I denne saken er jeg glad for at de feilvurderingene som er gjort, og den tiden som gikk unødig, ikke har ført til – i hvert fall så langt vi er i stand til å vurdere det – at noen har blitt sendt ut til forhold som ikke er forsvarlig.
Saksordføreren har allerede gitt en grundig redegjørelse. La meg også komme med noen tilleggskommentarer og suppleringer. Vi må først slå fast i denne sal – og det tror jeg alle er enige i – at det er ingen uenighet på tvers av alle partier rundt følgende prinsipp: Viktigheten av å ta barnefaglige hensyn skal tas på alvor, og dette gjelder særlig i saker med lang botid og sterk tilknytning til Norge. Samtidig er det viktig å opprettholde tilliten til asylsystemet. Den klare hovedregel er at et avslag på asylsøknad skal føre til retur, også i saker der barnefamilier er involvert. Jeg viser til samarbeidsavtalen mellom de fire partiene på asylområdet. Her fremgår det at hensynet til hva som er barnefaglig forsvarlig, skal vektlegges dersom konkrete kriterier er oppfylt. Jeg viser til avtaleteksten i den permanente avtalen for asylbarn, som lyder som følger: «Barns tilknytning til Norge gjennom flere års botid i Norge skal klargjøres gjennom en regelendring som gjør at utlendingsmyndighetene i større grad vektlegger hensynet til hva som er barnefaglig forsvarlig. Forutsetningen er at foreldrene som hovedregel har medvirket til å avklare sin identitet og bidratt til å muliggjøre retur, men at retur ikke har vært mulig.» Jeg viser videre også til Justis- og beredskapsdepartementets brev av 18. februar 2015. Her fremkommer det at praksis på området nå er i samsvar med UDIs anbefalinger. Jeg konstaterer med dette at punkt 1 i forslaget allerede er ivaretatt. Det er ikke vanlig å gi praksisendringer tilbakevirkende kraft. Videre er det slik at verken UDIs eller UNHCRs anbefalinger tar til orde for en generell returstans for barnefamilier til Afghanistan, og det er det viktig å understreke. Det er en rekke kriterier som må oppfylles før returstans anbefales i konkrete enkeltsaker. Både UDI og UNHCR åpner for retur til internflukt i Afghanistan dersom en familie enten har et nettverk i returområdet eller har ressurser til å kunne forsørge seg selv, så retningslinjene er helt klare. I denne sammenheng blir det relevant å påpeke at ingen har blitt sendt tilbake i strid med UDIs anbefalinger etter at den ankom Justis- og beredskapsdepartementet den 1. juli 2014, og UDI viser til at ingen barnefamilier ble returnert til Afghanistan i strid med UNHCRs anbefalinger i perioden 1. januar–1. juli 2014. Med disse fakta til grunn mener vi derfor at verken punkt 1 eller punkt 2 i dette forslaget kan tas til følge. Jeg vil minne om at regjeringen, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, har vedtatt en varig forskriftsendring for lengeværende asylbarn, hvor det skal legges større vekt på hensynet til barns beste.
Det blir replikkordskifte.
I en fellesmerknad fra regjeringspartiene og samarbeidspartiene viser de til samarbeidsavtalen mellom partiene og til formuleringen «at utlendingsmyndighetene i større grad vektlegger hensynet til hva som er barnefaglig forsvarlig». Jeg forstår denne merknaden – og innlegget – slik at partiene mener at retur av barnefamilier til internflukt i Afghanistan har vært forsvarlig. Hvilken betydning mener representanten Kapur at UNHCRs vurderinger, henvisning til internflukt og afghanske myndigheters anmodning om å slutte med tvangsretur av barnefamilier skal ha i forståelsen av hva det er som er «barnefaglig forsvarlig»?
Jeg tror vi heller kan se på hva vi nå gjør. Vi følger UNHCRs råd, vi følger UDIs råd og vi legger særlig vekt på barnefaglige hensyn – det er jo det vi gjør, og deri ligger også svaret på hvordan vi ser på UNHCRs anbefalinger rundt disse temaene. Retur er mulig, men det må være under visse forutsetninger. Dem har vi klargjort, dem følger vi, og dermed følger vi også alle de nødvendige anbefalinger som skal til for å kunne sende barnefamilier tilbake til Afghanistan. Jeg understreker nok en gang, slik jeg gjorde i mitt innlegg, at ingen er sendt tilbake i strid med disse anbefalingene.
Jeg er litt i tvil om hvordan representanten Kapur kan være så sikker på det. Derfor må jeg spørre representanten om han virkelig har gått gjennom disse sakene og sett på det faktiske innholdet i dem, og om han har sett om de i praksis faktisk oppfyller de kravene som FN har satt. Det er en realitet at flere av dem som har blitt hentet for uttransport, har blitt stoppet når de har fått hjelp fra bl.a. NOAS, fordi disse kravene ikke har vært oppfylt. Det er også slik at familier har blitt returnert fra flyplassen i Kabul nettopp fordi sikkerheten, som er en forutsetning som FN legger til grunn, ikke har vært på plass. Det handler ikke om et navn, eller at man har bodd et sted en eller annen gang, men at man faktisk har beskyttelse.
Jeg tror vi alle er tjent med å forholde oss til fakta i debatten – og i hvert fall vise til det jeg sa – når man har et spørsmål eller en replikk. Jeg understreket både i innlegget og i replikken min at UDI viser til at ingen barnefamilier ble returnert til Afghanistan i strid med UNHCRs anbefalinger. Det må vi kunne stole på inntil motsatt informasjon skulle bli dokumentert. Ut fra våre opplysninger har ingen familier blitt sendt ut i strid med UNHCRs anbefalinger, og det er heller ikke noe vi legger opp til i denne samtalen. Tvert imot legger vi opp til at det skal vises mer hensyn til det barnefaglige enn det som har vært gjort før.
Hvem som eventuelt skal få behandlet sakene sine på nytt nå, og om hvorvidt det er farlig å returnere til et land, er to helt ulike spørsmål. Det har ingen sammenheng med risikoen ved å bli sendt til et land, det om man har vært lang eller kort tid i et annet land. Om man har oppholdt seg i Norge i fire år, i fem år eller i to måneder er ikke vesentlig for hvorvidt sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er ivaretatt. Dersom man kan vise fram saker som gjennom behandlingen av f.eks. rettshjelpsorganisasjonen NOAS viser at de forutsetningene som representanten nå mener har ligget til grunn, ikke er der, er det da sånn at representanten og Høyre er villig til å se på praksis for dette på nytt? Jeg er ikke det minste i tvil om at man ikke i alle disse sakene har oppfylt de sikkerhetskravene som FN har stilt. Det er derfor forslaget fremmes.
Det er UDIs anbefalinger som har ligget til grunn for det jeg nå sier. Hvis saker skulle komme opp igjen, er det UDI som vurderer dem. Jeg som stortingsrepresentant vurderer ikke enkeltsaker, men jeg stoler på at når UDI kan vise til at ingen barnefamilier blir returnert til Afghanistan i strid med UNHCRs anbefalinger, er det rett. Dersom det skulle være andre saker, må de tas når de kommer. Men jeg kan ikke drive saksbehandling i replikkordskifte med representanten Karin Andersen. Det blir urimelig å kreve.
Jeg forstår det, men samtidig sier representanten at man må forholde seg til fakta, og da må man faktisk undersøke fakta. Andre land som har gjort dette, har valgt ikke å returnere til Afghanistan. Det gjorde også den forrige regjeringen, nettopp fordi det er så vanskelig å være sikker. Det er en annen sak som hele veien har vært et ganske vondt og tungt ansvar for både den forrige og denne regjeringen, og det er saken om mulla Krekar. Der går norske myndigheter veldig grundig til verks for å vite at dette mennesket ikke utsettes for forfølgelse ved retur. Derfor får vedkommende bli, uten at noen av oss er spesielt lykkelig for det. Er det ikke rimelig at vi undersøker like nøye når vi sender barn til et veldig farlig land, som Afghanistan er, der egne myndigheter sier at de ikke er i stand til å ivareta beskyttelse?
UNHCR og UDI – nå har jeg vist til hva de sier – har lagt klare forutsetninger til grunn. Man skal kunne returnere dersom det er mulighet for et internt nettverk der man ankommer – at det er muligheter og ressurser nok til å kunne greie seg selv. Det er ikke snakk om at man skal bli sendt tilbake uansett situasjon. Den skal vurderes nøye også av barnefaglige hensyn ut fra avtalen som vi nå har mellom de fire partiene. Jeg vil avslutningsvis – hvis dette var siste replikken til representanten Karin Andersen – igjen minne om at denne regjeringen følger UNHCRs og UDIs anbefalinger og kommer til å legge barnefaglige hensyn til grunn. Det er vår regjerings policy på dette området, og jeg er ikke i tvil om at vi kommer til å følge opp dette på en seriøs og god måte, selv om representanten Andersen prøver å skape et annet inntrykk.
Replikkordskiftet er omme.
Her har vi et representantforslag fra SV som vi i Kristelig Folkeparti setter pris på. Jeg tror det er viktig at vi setter søkelys på de forskjellige deler av politikken vår for å sikre at det er god kvalitet, at det blir en rettferdig saksbehandling, og at det blir forutsigbart for de gruppene dette gjelder. I denne saken bringes det inn et ord, «internflukt», og det må være en tøff situasjon å tenke at man blir sendt på internflukt i sitt eget land. Når det gjelder det prinsipielle rundt internflukt, stiller det store krav til saksbehandlingen hos våre myndigheter. Vi må ha nøye kjennskap til den familien og de personene det gjelder, slik at vi vet hvor integrert de er, vet om de er integrert, og vet hvilke forhold de har i sitt hjemland. Det snakkes om at de må ha ressurser og nettverk. Det krever en grundig og inngående kjennskap til den enkelte. I tillegg må vi ha god informasjon om det landet og den regionen de blir sendt til, slik at vi vet at vi kan gjøre det – med respekt å melde. Afghanistan er et spesielt land. De har hatt tiår med krig – med stormakter, med krigsherrer osv. – slik at det er et svært krevende land å bo i og sende folk tilbake til. På mange måter har utviklingen i Afghanistan de siste årene vært positiv, men mange afghanere lever under svært vanskelige forhold, og antallet fordrevne internt i deres eget land har dessverre økt. Dette er sårbare mennesker, ofte preget av dårlige leveforhold, og det å leve i en slik flyktningsituasjon i eget land er spesielt krevende. Det er mangel på arbeid, mangel på tilstrekkelig med vann og mat og kanskje også dårlige boforhold. I denne situasjonen mener vi at det er viktig å ha positive, klare vilkår for hva som skal til for å bli sendt til et slikt land. UDI anbefalte i juni 2014 derfor å endre praksis for internflyktninger. Det ble gjort på bakgrunn av melding fra FNs flyktningkommissær. UDI viste til at den humanitære situasjonen for internflyktninger i Afghanistan var blitt forverret, og det rapporteres om at kvinner og barn er særlig utsatt. UDIs anbefalinger fra juni 2014 ble derfor fulgt opp av regjeringen i januar. Igjen er det viktig for oss i Kristelig Folkeparti å minne om barns beste og vurdere alle de kriteriene som skal ligge til grunn for de vilkårene som må være på plass for å kunne foreta retur. Men det er slik at verken UDI eller FNs flyktningkommissær har tatt til orde for en generell returstans for barnefamilier til Afghanistan. Nettopp på den bakgrunn må vi, som en nasjon som sender dem ut igjen, kunne være rause og ha en rekke vilkår som må oppfylles før vi sender folk tilbake. Det er nevnt nettverk, ressurser og evne til selvforsørgelse. Ved flere anledninger har det vært tema for spørsmål i Stortinget, og i spørretimen 14. januar stilte jeg spørsmål til statsministeren om dette, om praksis knyttet til retur til Afghanistan for familier som blir henvist til internflukt. Statsministerens svar var da at UNE har opplyst at ingen er returnert i strid med UDIs praksisforeleggelse etter at den kom 1. juli 2014. Jeg fikk også et skriftlig svar, og spørsmålet er også gjentatt i ettertid med tilnærmet samme svar. Etter UDIs anbefalinger er dette altså fulgt opp med instruks. Men situasjonen som utspiller seg i områdene i Afghanistan, må følges nøye, og vi må derfor ha oppdaterte opplysninger for å se på om vi må foreta praktiske endringer. Igjen er det viktig å sikre at barn blir særlig hensyntatt og situasjonen utredet. Kristelig Folkeparti mener at det er gode grunner til at barnefamilier ikke skal utsettes for tvangsretur til internflukt.
Det blir replikkordskifte.
På dette området er det ingen forbedring med en ny regjering. På dette området er det en forverring med ny regjering, for dette er en praksis som den rød-grønne regjeringen ikke hadde. Kan representanten gi en begrunnelse for hvorfor det er tryggere å returnere barnefamilier til internflukt i Afghanistan nå enn det var for to år siden?
Det kan jeg ikke, men jeg må forholde meg til det myndighetene sier og til FNs flyktningkommisær, som ikke fraråder retur. Men jeg stiller meg bak de kravene til vilkår som jeg nevnte med at de må ha et nettverk, det må være selvforsørgelse, og det må være ressurser nok til at de kan leve på en respektfull måte i dette landet. Det har jeg tillit til at myndighetene undersøker før de blir sendt ut. Som jeg har sagt, er barn særlig viktige og at det blir tatt barnefaglige hensyn i disse sakene, så jeg forutsetter at det blir gjort. Som saken har vist – takket være SVs forslag – ser det heller ikke ut til at det er foretatt slike utsendelser.
Da må jeg også spørre representanten om han er villig til å gå gjennom noen av de sakene som gjelder de familiene som er sendt ut. Mener han at sikkerheten er ivaretatt hvis det f.eks. dreier seg om at man har en fjern slektning som man har fått telefonkontakt med, og som har vist seg villig til å stille opp på flyplassen og møte deg når du kommer, men ikke noe mer? Faktum er jo at de fleste av disse barnefamiliene nå er på flukt igjen ut av Afghanistan – det var ingen sikkerhet der.
Jeg forutsetter at hvis representanten eller andre har opplysninger som er så viktige at de kan påvirke situasjonen, så må de orientere myndighetene om dette. Ifølge de rapportene vi får fra myndighetene, er dette innenfor det som kan gjøres innen dette området. Men som jeg sa i avslutningen av mitt innlegg: Kristelig Folkeparti anbefaler ikke retur av barnefamilier til Afghanistan.
Replikkordskiftet er omme.
Vi har nettopp avsluttet debatten om vilkårene for retur av lengeværende barn der familien ikke har fått innvilget opphold i Norge. Saken vi nå drøfter, har sammenfallende trekk med foregående sak, og noen av de foreslåtte tiltakene vil også gjelde for retur av barnefamilier til Afghanistan. Det synes åpenbart at regjeringen i sin iver etter å oppfylle sine måltall for retur av asylsøkere som ikke er gitt opphold i Norge, har fulgt en praksis der tallene for uttransportering har blitt viktigere enn hvem som sendes ut. Barnefamilier er blitt tapende fordi de er lettere å få tak i, og innsatsen for å gjennomføre uttransporteringen er mindre enn for f.eks. asylsøkere som har begått lovbrudd i Norge, og som er dem som først og fremst burde vært prioritert når det gjelder utsending. Regjeringens praksis har fått en høy pris. Etter at vi fikk en returavtale med Afghanistan, er denne nå blitt bestridt av afghanske myndigheter fordi vi har sendt familier tilbake til internflukt i Afghanistan. Vi har kommet i en situasjon der retur til Afghanistan kan stoppe opp helt, selv når det er returer som er forsvarlige i henhold til UNHCRs og UDIs retningslinjer. Det er beklagelig. I representantforslaget fra Karin Andersen, Audun Lysbakken og Torgeir Knag Fylkesnes fremmes det forslag som er viktige å drøfte for Stortinget. Det er i alles interesse at asylpolitikken gjennomføres på en måte som ivaretar hensynene til rettssikkerhet og trygghet. Barnefamilier er spesielt sårbare, og forståelsen av hvordan barns beste skal ivaretas, må være sentralt for oss alle. Senterpartiet fremmet i foregående sak forslag som også har betydning i denne saken. Med bakgrunn i den praksis som har vært fulgt, og som er i strid med de forutsetningene som er forelagt Stortinget, fremmet vi forslag om at lengeværende asylbarn som er sendt ut mellom 1. juli og fram til dags dato, får prøvd saken sin på nytt. Dette forslaget blir nå fulgt opp, siden det er sterkt beslektet med den nye avtalen mellom regjeringen og samarbeidspartiene. Senterpartiet har ikke funnet å kunne støtte SVs forslag om å hente tilbake afghanske barnefamilier som er sendt ut med tvang til Afghanistan i perioden etter 1. januar 2014, og heller ikke at det skal etableres en ordning som sikrer dem opphold i Norge. Vi mener det riktige må være å sikre at disse barnefamiliene får saken sin prøvd på ny etter de nye forskriftsbestemmelsene, som endelig er kommet på plass. Dersom de er sendt ut i strid med disse, vil de kunne returnere til Norge. Det gir disse barnefamiliene samme rett og muligheter som barnefamilier fra andre ustabile land med en sikkerhetssituasjon som kan være på linje med forholdene i Afghanistan. Senterpartiet står sammen med SV i forslag der vi ber regjeringen umiddelbart sikre at praksis for afghanske barnefamilier som henvises til internflukt, er i tråd med og følger UNHCRs og UDIs anbefalinger. Jeg forstår at regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre argumenterer med at verken UDI eller UNHCRs anbefalinger forutsetter en generell returstans for barnefamilier til Afghanistan. De mener derfor at forslaget ikke er aktuelt. Det stemmer at verken UDI og UNHCR avviser enhver retur. Men de forutsetter at ingen barnefamilier sendes tilbake uten at det er klarlagt at de har et nettverk på et trygt sted som kan tilby tilstrekkelig støtte ved retur. For å være sikker på at disse forutsetningene blir ivaretatt av norske myndigheter, er det dessverre nødvendig å understreke dette i forslags form. Det er avdekket en norsk praksis gjennom det siste året som gir grunn til å tvile på at UDIs forslag til praksisendring er fulgt opp. Jeg viser til kontrollkomiteens sak som har avdekket svikt og manglende samsvar mellom opplysninger som er gitt Stortinget og praksis. Stortinget behandlet i februar situasjonen for de norske kamptolkene i Afghanistan. Da sto Stortinget samlet om å kreve ny politikk og handling fra regjeringen for å sikre at kamptolkene ble sikret opphold og arbeidstillatelse i Norge. Som en av forslagsstillerne i representantforslaget som lå til grunn for vedtaket, er jeg glad for måten vi løste den saken på. Jeg er imidlertid ikke like glad for alle månedene som er gått uten effektiv oppfølging av Stortingets bestilling i den saken. Det er vanskelig å forstå at vi har greid å sette oss i en situasjon der afghanske myndigheter truer med å stoppe tilbakeføring av flyktninger fordi vi har gjennomført uttransportering …[[presidenten klubber]]
Representanten Heidi Greni har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Venstre deler SVs engasjement på dette området. Det er viktig også å ta barnefaglige hensyn, som også representanten Geir S. Toskedal var innom. Det er dramatisk når familier blir sendt ut av landet, og de egentlig ønsker å starte et nytt liv i Norge. Derfor har Venstres viktigste ærend i asylpolitikken – gjennom vårt samarbeid med regjeringen – vært nettopp å sikre vilkårene for asylbarna, og da spesielt de som har vært her lenge, og som har opparbeidet tilknytning gjennom barnehage, skole, fritidsaktiviteter og nærmiljø. Som mange har vært innom: Situasjonen i Afghanistan er krevende. Etter mange tiår med krig er situasjonen i landet krevende. Det er riktig at situasjonen der har betydning for hvordan og eventuelt når man kan sende barnefamilier tilbake. Men det er ikke til å komme fra at det blir litt spesielt når de rød-grønne på mange måter skyver ansvaret over på den sittende regjeringen, når det faktisk var Stoltenberg-regjeringen som – få dager før den gikk av – åpnet for at man kunne returnere barnefamilier til Afghanistan. Jeg synes man også må ha med det i historiebeskrivelsen av dette. Det ble åpnet for det da, og den åpningen er der ennå. Jeg skjønner SVs utålmodighet, men det er ikke til å komme fra at SV også var en del av den regjeringen som nettopp åpnet for muligheten til å sende barnefamilier tilbake til Afghanistan, og som prioriterte å sende ut bl.a. de lengeværende. Det er riktig, som flere har påpekt, at ingen – meg bekjent – har blitt sendt tilbake i strid med UDIs anbefaling etter at den ankom Justis- og beredskapsdepartementet den 1. juli 2014. UDI viser også til at ingen barnefamilier ble returnert til Afghanistan i strid med UNHCRs anbefalinger i perioden 1. januar 2014 til 1. juli 2014. Jeg vil også si, som flere har gjort, at legitimiteten til asylinstituttet er viktig. Returavtaler er også en del av den legitimiteten. En viktig del av dette, som vi har fått på plass, er forskriftsendringen for de lengeværende asylbarna. Det er viktig at dette er forutsigbart. Som flere har vært inne på, stiller også internflukt store krav til vår saksbehandling, og det krever også at vi har god informasjon om landet. Så krevende som dette terrenget i Afghanistan er, er det selvfølgelig mer krevende enn mange andre plasser. Og når det ikke minst er såpass store mangler når det gjelder det vi kan kalle infrastruktur, stiller det også store krav. Det er klart at dette er krevende, og jeg vil prise det at SV har satt dette på dagsordenen, for jeg synes det er viktig. Vi, fra Venstres side, har nå vært med og bidratt til å få på plass ordninger som jeg mener er bedre. Jeg hører at representanten Karin Andersen mener at dette er status quo eller til det verre, men jeg vil da minne representanten Andersen om at det faktisk var regjeringen Stoltenberg som åpnet for dette noen få uker før den gikk av.
SV mener at de barnefamiliene som er sendt ut med tvang til Afghanistan etter at den nye regjeringen tok over – det var som sagt ikke gjort før – burde hentes og få bli. Det er innholdet i ett av forslagene våre i denne saken. Det er fordi retur til Afghanistan av disse barnefamiliene er for risikabelt, og det er politisk helt unødvendig å gjøre det. Jeg tror også det kan være veldig kontraproduktivt, i og med at man risikerer at hele returavtalen settes på spill, slik at man ikke får returnert noen dit. Det burde kanskje bekymre regjeringspartiene og samarbeidspartiene litt mer. Det åpnet seg ikke en mulighet for å returnere barnefamilier til Afghanistan. Det var en politisk vilje fra regjeringen til å øke returtallene på en slik måte at man var villig til også å ta i bruk et regelverk som lå der, men som ikke var brukt før – av politiske og sikkerhetsmessige grunner og av hensyn til barn. Det har vært en diskusjon om hvorvidt Norge følger UNHCRs retningslinjer. Jeg har lest hvordan dette blir fortolket fra engelsk til norsk og mener bestemt at den norske fortolkningen overhodet ikke er like streng som UNHCRs tekst, for der sier de at det bare er tilrådelig dersom familien har et nettverk som er villig til og i stand til å gi meningsfull støtte. Det norske regelverket sier «tilstrekkelig nettverk og/eller tilstrekkelige ressurser til å etablere seg i internfluktområdet[[…]] I tillegg går det an å søke informasjon som nå kan fortelle oss at mange av de afghanske barnefamiliene som har blitt deportert, nå er på ny flukt. Så vidt jeg vet, er to av familiene i India. Fem barnefamilier er på flukt i Iran. Flere er i Pakistan og i Indonesia, f.eks. et ektepar med to små jenter som var kristne konvertitter. De var kristne før de kom til Norge. De ble deportert og flyktet straks til India, hvor de nå søker beskyttelse under FNs høykommissær for flyktninger. Dette har det blitt varslet om. Også en familie med fire barn som ble deportert, flyktet straks ut igjen på grunn av farens sikkerhetsproblemer og har nå søkt om beskyttelse i Indonesia. Disse opplysningene finnes. Det er organisasjoner i Norge som jobber med dette. Det viser seg at de vi har sendt av gårde, ikke er i sikkerhet. Folk driver faktisk ikke og flykter rundt omkring på denne måten for moro skyld. De gjør det fordi det er umulig for dem å beskytte barna sine og seg sjøl i denne situasjonen. Og dette var noe nytt, som denne regjeringen startet, og derfor er jeg skuffet over at verken Arbeiderpartiet eller Senterpartiet støtter SVs forslag i denne saken, nettopp fordi dette var en risiko vi ikke var villige til å ta, og som det ikke er noen grunn til at Norge nå heller skal ta. Dette gjelder ikke så mange, og det er ekstremt utsatte barn som Norge kunne tatt vare på og gitt trygghet. I stedet sender vi dem tilbake til et land de fleste av dem aldri har vært i, og som er blant de farligste steder i hele verden, og myndighetene der sier at de ikke klarer å ta imot dem. På bakgrunn av henvendelser fra den afghanske regjeringen stoppet f.eks. britisk høyesterett den 25. april et helt fly med flyktninger som var på veg tilbake til Afghanistan, nettopp fordi de tok Afghanistans advarsler på alvor. Jeg har undret meg veldig over hvorfor Norge ikke gjør det. Jeg tror norske myndigheter vet veldig godt hvor farlig det er i Afghanistan, og det har blitt mye farligere. Så for akkurat denne gruppen burde det vært et enstemmig storting som i dag hadde stemt for SVs forslag, som jeg vil ta opp.
Representanten Karin Andersen har tatt opp de forslagene hun refererte til.
Det siste spørsmålet fra representanten Karin Andersen burde hun egentlig kunnet svare på selv, fordi afghanske myndigheter våren 2013 ba Norge om å stanse all retur til Afghanistan og reforhandle returavtalen. Da satt SV i regjering sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og det ble ikke gjort noe forsøk på å gjøre endringer da. Og etter det skjedde det én endring, etter det jeg har funnet, og det var en midlertidig endring, fra juni til august, hvor det bare ble sendt i retur enslige menn. I august 2013 – før regjeringsskiftet, og med SV i regjering – åpnet de, i tråd med det representanten Skjelstad sa her, for retur også av barnefamilier. Så er det riktig at det i praksis ikke ble gjennomført returer av barnefamilier i den perioden, fordi det ikke var praktisk mulig. Men – og det jeg vil gjenta, selv om noen mener det er feil – det åpnet seg da en mulighet i dialogen med afghanske myndigheter for at retur av barnefamilier igjen skulle skje, med de forutsetningene som lå til grunn. Så jeg må si jeg er overrasket. Det er jo ikke lov å si at noen driver med historieforfalskning fra Stortingets talerstol, så jeg vil si at jeg er «overrasket» over denne historiebeskrivelsen som tre partier står her oppe og gir uttrykk for, for den stemmer i hvert fall ikke med det inntrykket jeg har. Og dette er dokumenter som Stortinget har fått oversendt, det er tilgjengelig dokumentasjon, så jeg synes det er underlig at man her kan late som om det for første gang nå, i de senere månedene, er blitt aktuelt for afghanske myndigheter å reforhandle denne returavtalen. Dette var en sentral problemstilling også under den forrige regjering. Så har jeg lyst til å peke på at utgangspunktet for norsk asylrett er at alle personer som har krav på beskyttelse etter våre internasjonale forpliktelser, får det. Retten til anerkjennelse som flyktning gjelder imidlertid ikke dersom asylsøkeren kan få effektiv beskyttelse i andre deler av hjemlandet enn der søkeren flyktet fra, dvs. henvises til internflukt, og at det ikke er urimelig å returnere dit. Vurderingen om å henvise noen til internflukt reiser veldig kompliserte spørsmål, og det er særlig utfordrende, som flere har vært inne på, når det er barn involvert. Utlendingsforvaltningens praksis har vært mye omtalt i media, i dels uriktige – i hvert fall upresise – ordelag, og det er behov for å klargjøre noen punkter. Justis- og beredskapsdepartementet samtykket til Utlendingsdirektoratets forslag til praksisforeleggelse om henvisning av barnefamilier til internflukt i Afghanistan gjennom instruks av 30. januar 2015. Instruksen lyder: «Som et utgangspunkt vil det bare være rimelig å henvise barnefamilier til internflukt i Afghanistan dersom familien har tilstrekkelig nettverk og/eller tilstrekkelige ressurser til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov.» Instruksen gjelder med andre ord verken returer til Afghanistan generelt, eller lengeværende barn spesielt. Den omfatter retur til internflukt dersom barnefamilien ikke har tilstrekkelig nettverk og/eller ressurser. Både Utlendingsdirektoratet og UNHCR anbefaler at barnefamilier ikke returneres til internflukt i Afghanistan med mindre de har tilstrekkelig nettverk til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov. Utlendingsdirektoratets praksisforeleggelse går noe lenger enn dette og åpner for at barnefamilier også kan returneres til internflukt dersom de har tilstrekkelige ressurser til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov, altså selv om familien ikke har et nettverk i internfluktområdet. Jeg ønsker å understreke at norsk praksis er i tråd med Utlendingsdirektoratets forslag til praksishåndtering og våre internasjonale forpliktelser, selv om den ikke på alle punkter følger UNHCRs anbefalinger. Det er viktig å presisere at alle barnefamiliene som er returnert til internflukt i Afghanistan, har fått sakene sine grundig vurdert av Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda, og de har fått avslag, og jeg må ha tillit til den jobben utlendingsmyndighetene gjør. Personer som ikke har beskyttelsesbehov, har plikt til å forlate landet. Så har jeg merket meg at SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet mener at vår returpolitikk undergraver returavtaler. Jeg mener, som jeg sa i innledningen, at det ikke er riktig, men det er en dialog også med afghanske myndigheter om disse spørsmålene, også i disse dager. Når det gjelder tilbakehenting av personer, har jeg bare lyst til å gjenta det flere har sagt her, at Utlendingsnemnda har opplyst – og jeg må forholde meg til at det sannsynligvis er riktig – at det per 23. april 2015 ikke er blitt gjennomført noen tvangsreturer av barnefamilier som kan anses å være i strid med Utlendingsdirektoratets forslag til praksisendring etter at forslaget deres kom 1. juli 2014. Avslutningsvis ønsker jeg å nevne at regjeringen og samarbeidspartiene Kristelig Folkeparti og Venstre 8. april i år ble enige om en tilleggsavtale på asyl- og innvandringsfeltet. Barnefamilier som ble uttransportert i den perioden som er nærmere definert der, vil da få muligheten til å få behandlet sine saker gjennom omgjøringsbegjæring.
Det blir replikkordskifte.
La meg få lov til å starte med å korrigere en oppfatning. Jeg sa ikke at Arbeiderpartiet mener at man har en praksis som undergraver returavtaler, jeg vil advare mot en praksis som eventuelt undergraver returavtaler – og det går jeg ut fra at statsråden er enig i. Asylinstituttet har til hensikt å gi mennesker beskyttelse mot forfølgelse eller annen inhuman behandling i hjemlandet. Nå har jeg hørt at representanten Karin Andersen gjentatte ganger i dag har advart mot forholdene i Afghanistan, og vi har lagt til grunn i vårt standpunkt at det er opplyst at det er ingen som er blitt sendt tilbake mot de rådene som har vært gitt. La meg stille følgende spørsmål bare for å ha gjort det – det er vanskelige avveininger i disse sakene: Har Norge sendt noen tilbake i strid med utlendingsloven, Flyktningkonvensjonen, returavtaler eller andre lover, konvensjoner eller avtaler som vi er bundet av?
Det er jo et ekstremt omfattende spørsmål, og det er umulig å svare ja eller nei på det, fordi en del av disse sakene også vil få rettslige prøvinger, hvor utlendingsmyndighetene kan ha fattet andre avgjørelser enn det domstolene gjør. Men det er helt åpenbart at utlendingsmyndighetene har plikt til å behandle alle disse sakene innenfor det regelverket som gjelder, og jeg har tillit til at de evner å gjøre det.
Jeg skjønner statsrådens påpekning av at det kan være urimelig. La meg få avgrense spørsmålet for det første til statsrådens tid i regjering og så formulere det på en annen måte. Er statsråden trygg på at de returene som er skjedd i den perioden, ikke er i strid med de lover, regler osv., som i mitt forrige spørsmål ble oppramset?
Svaret på spørsmålet blir akkurat det samme som på det første spørsmålet, selv om det nå er noe mer avgrenset og omformulert. Spørsmålet er egentlig hvorvidt jeg har tillit til at utlendingsmyndighetene evner å fatte vedtak i samsvar med det regelverket de skal fatte vedtak i samsvar med. Jeg har ingen grunn til å mene noe annet enn det.
I justisministerens brev til kommunal- og forvaltningskomiteen av 18. februar gjøres det et vesentlig poeng av at UDI og UNHCR har forskjellig forståelse av hva deres advarsel mot henvisning til internflukt representerer. Begge er enig i at barnefamilier må ha et tilstrekkelig nettverk for å etablere seg. UDI sier i tillegg at de kan returnere dersom de har tilstrekkelige ressurser til å etablere seg. Statsråden var også inne på det i innlegget. Kan statsråden utdype hvorfor dette er et viktig poeng og si noe om hvordan han vurderer dette i forhold til afghanske myndigheters anmodning om å slutte med tvangsretur av barnefamilier?
Som jeg var inne på i mitt innlegg, har afghanske myndigheter siden våren 2013 bedt Norge stanse alle tvangsreturer til Afghanistan. Det valgte den forrige regjeringen å la være å gjøre, og det har denne regjeringen latt være å følge opp. Samtidig er vi bevisst på at vi ikke skal føre en politikk som setter returavtaler på prøve. Derfor har vi en god dialog med afghanske myndigheter om dette. Når det gjelder forskjellen mellom UDIs og UNHCRs anbefaling, er det rett og slett ulike anbefalinger. UNHCR har kommet med sin anbefaling. UDI har kommet med sin praksisforeleggelse for departementet. Og vi har forholdt oss til UDIs praksisforeleggelse, som er annerledes enn det UNHCRs anbefaling er.
Det er nok riktig å si at det er én grunn til at regjeringen tar i bruk den muligheten som ligger i en avtale, og det er at man har hatt et overordnet ønske om å øke returtallene, uansett. Derfor har denne saken blitt satt på spissen, med det resultat at mange barnefamilier har blitt sendt tilbake til en situasjon som har vært så umulig at de har måttet legge ut på en ny flukt. Justisministeren må vel også – for å si det sånn – ha gjort seg noen tanker om hvorfor det ikke ble returnert barnefamilier til Afghanistan før han fikk ansvaret for dette området. Kan han nå si hva det er i situasjonen i Afghanistan som tilsier at det er sikrere nå enn før?
Dette spørsmålet har en litt underlig undertone, for det er jo ikke det som er spørsmålet. Vi har lagt oss innenfor den samme rammen som Karin Andersens regjering la seg innenfor, hvor det ikke var begrensninger i hvem som skulle returneres til Afghanistan. Det har også denne regjeringen forholdt seg til, og når det i dialogen med afghanske myndigheter ble mulighet for å returnere barnefamilier, var det en mulighet som utlendingsmyndighetene benyttet seg av. Det er altså ikke en politisk styring knyttet til dette – det er det ikke, utover det som står i tildelingsbrevet – når tildelingsbrevene fra den forrige regjeringen også prioriterte retur av barnefamilier, ingen av dem spesielt til Afghanistan, men retur av barnefamilier generelt. Den forrige regjeringen ønsket å prioritere lengeværende spesielt. Så jeg er litt usikker på om det egentlig er så relevant hva slags tanker jeg skulle gjøre meg om hvorfor den forrige regjeringen ikke klarte å returnere personer til Afghanistan.
Det var heller ikke det som var spørsmålet. Spørsmålet var: Hva er det i situasjonen i Afghanistan nå som gjør at statsråden mener at det er tryggere å returnere barnefamilier til Afghanistan nå enn det det var før, når advarslene øker, og alle som har kjennskap til det, og melder tilbake om det, sier at sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er særlig forverret, særlig for dem som ikke har det som UNHCR forlanger og mener må være på plass, nemlig et nettverk som er villig til og i stand til å gi returnerte barnefamilier meningsfull støtte?
Verken representanten Karin Andersen eller jeg er saksbehandlere i utlendingsforvaltningen. Jeg må rett og slett legge til grunn at utlendingsforvaltningen foretar de vurderingene som skal foretas for å avdekke hvorvidt det foreligger et beskyttelsesbehov eller ikke. Det kan verken representanten Andersen eller jeg overprøve. Og dette er alltid vanskelige situasjoner. Alle disse sakene, særlig de hvor barn er involvert, er utrolig krevende fordi det selvfølgelig er noe de ikke ønsker. De ønsker selvfølgelig å få oppfylt drømmen om å være i Norge, men premissen for det er at det foreligger et beskyttelsesbehov, og når det da ikke foreligger et beskyttelsesbehov, kan verken representanten Andersen eller jeg påta oss saksbehandlerhatten og si at utlendingsforvaltningen vurderer dette feil. Jeg må ha tillit til at utlendingsforvaltningen vurderer dette på en skikkelig, grundig og god måte, og så vil det alltid være belastende å returnere personer, særlig når barn er involvert.
I et tidligere svar her innrømte ministeren at han ikke kunne være sikker på at noen av disse var returnert i strid med forutsetningene. Jeg skjønner at ministeren må svare at han stoler på utlendingsforvaltningen, men er det mulig for statsråden i hvert fall å kunne svare på hvorfor retningslinjene som UDI har for internflukt i Afghanistan, ikke forholder seg helt konkret til og helt svarer til de retningslinjene som UNHCR har? Det er ikke noen tvil om at UNHCRs retningslinjer for retur av barnefamilier til internflukt er strengere, nettopp fordi de forutsetter at det må være et nettverk der som er villig til og i stand til å gi meningsfylt støtte. Og det kan man vel ikke si har vært på plass når familier må flykte, som det første de gjør.
Representanten Karin Andersen har helt rett i at det er ulike tilnærminger fra UNHCRs side i forhold til det som er UDIs anbefalte retningslinjer. Det er UDI som er norske myndigheters fagmyndighet på dette området, det er UDI som må foreta en faglig vurdering av disse spørsmålene. Det er denne faglige vurderingen som vi bl.a. baserer vår beslutning om instruks til UDI på. Hvorfor UDI har anbefalt noe annet enn det UNHCR har gjort, er det faktisk fagmyndigheten som må svare på. Vi har lagt til grunn den anbefalingen som fagmyndigheten har kommet med. Den er noe annerledes enn den anbefalingen UNHCR har kommet med, men vi forholder oss altså til den nasjonale fagmyndigheten på dette området.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.
Da er Stortinget klar til å gå til votering over sakene på dagens kart. I sak nr. 1 foreligger det ikke noe voteringstema.
I sak nr. 4 foreligger det ikke noe voteringstema.
Under debatten er det satt fram i alt åtte forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Heidi Greni på vegne av Senterpartiet forslagene nr. 3–8, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslagene nr. 3–8, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at lengeværende asylbarn som er sendt ut i perioden 1. januar 2014 og fram til dags dato, får prøvd saken sin på nytt etter nytt regelverk.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at de lengeværende asylbarna, også de som er sendt ut siden januar 2014, får god informasjon om det nye regelverket.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber regjeringen gi utlendingsmyndighetene mulighet til på eget initiativ å omgjøre vedtak for lengeværende asylbarn.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber regjeringen pålegge Utlendingsnemnda å vurdere saker etter ny forskrift når de får beskjed fra Politiets Utlendingsenhet om at en lengeværende barnefamilie skal tvangsreturneres.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at lengeværende asylbarn, også de som har blitt sendt ut siden 1. januar 2014, får gratis rettshjelp for å få prøvd saken sin etter nytt regelverk.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber regjeringen innføre en ny bestemmelse i utlendingsforskriften som sikrer følgende: 1. Politiet skal varsle Utlendingsnemnda dersom et vedtak om avslag på søknad om asyl ikke er iverksatt ett år etter at Utlendingsdirektoratet eller Utlendingsnemnda sist har vurdert saken. 2. Utlendingsnemnda skal i slike tilfeller av eget tiltak gjøre en ny vurdering av om det er grunnlag for vern etter utlendingsloven § 73. I saker som omfatter barn, skal det vurderes om det foreligger grunnlag for å gi tillatelse etter utlendingsloven § 38, jf. utlendingsforskriften § 8-5.» Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 1 og 2, fra Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at lengeværende asylbarn som er sendt ut etter 1. juli 2014 og fram til dags dato, får prøvd saken sin på nytt etter nytt regelverk.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen innarbeide en bestemmelse i utlendingsforskriften om at det skal gjøres en oppdatert vurdering av forutsetningene for utsendelse når effektueringen skjer i lang tid etter at vedtaket er fattet.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de subsidiært vil stemme for forslagene.
Under debatten er det satt fram i alt tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Heidi Greni på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen umiddelbart hente tilbake afghanske barnefamilier til Norge som er sendt ut med tvang til Afghanistan i perioden etter 1. januar 2014, og ber om at det etableres en ordning som sikrer dem opphold i Norge ut fra hensynet til barna.» Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme mot forslaget.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen umiddelbart sikre at praksis for tvangsretur heretter er i tråd med og følger anbefalingene fra FNs høykommissær for flyktninger.» Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslaget.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen umiddelbart sikre at praksis for afghanske barnefamilier som henvises til internflukt, er i tråd med og følger UNHCRs og Utlendingsdirektoratets anbefalinger.» Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslaget.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.