Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for dagens møte i Odelstinget – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresident.
Jeg foreslår Sigvald Oppebøen Hansen.
Sigvald Oppebøen Hansen er foreslått som settepresident. – Andre forslag foreligger ikke, og Sigvald Oppebøen Hansen er enstemmig valgt som settepresident for dagens møte.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og representanten Bastesen 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne saken dreier seg om to endringer i rettergangslovene. Den første endringen gjelder adgang til å oppnevne en varadommer for rettens leder. Det har vært et tema flere ganger at vi må styrke retten i særlig omfattende og vanskelige saker; bl.a. har det vært drøftet i Strukturutvalget for herreds- og byrettene i NOU 1999:22, og det har også vært tatt opp i et initiativ fra Stavanger byrett, som har knyttet det opp til en bestemt sak som står for behandling nå ganske snart. Denne type forsterket rett reiser en rekke prinsipielle spørsmål som jeg velger ikke å holde noen forelesning om nå. Det er spørsmål som heller ikke komiteen i behandlingen av denne endringen har tatt stilling til eller gått inn i vurderingen av. Vi har der henvist til at dette nettopp reiser prinsipielle spørsmål, og at dette derfor bør vurderes på en skikkelig måte av Tvistemålsutvalget før Stortinget eventuelt får en slik sak til behandling, men at det i høyeste grad er et spørsmål som bør sees på. Det vi nå foreslår, er adgang til å oppnevne en varadommer som kan steppe inn ved sjukdom eller andre forfall fra rettens administrator, og det er en atskillig mindre inngripen. Det er noe vi ønsker å innføre ikke bare for sivile saker som ligger i denne odelstingsproposisjonen, men også for straffesaker som er omtalt i Ot.prp. nr. 3 for 1999-2000, som vi skal behandle etterpå. Den ordning vi nå går inn for, kommer ikke til å endre styrkeforholdet mellom fagdommer og meddommerne, og varadommeren må derfor innta en rolle etter nettopp det. Vi skal ikke ha to administratorer av retten. Varadommeren må nok ha adgang til å stille spørsmål under hovedforhandling dersom vedkommende skal kunne hoppe inn som leder av rettssaken hvis det blir nødvendig, men rollen må allikevel være så tilbaketrukken som mulig, slik at styrkeforholdet ikke på noen måte forrykkes. Komiteen peker på en ting som ikke er reist i proposisjonen, nemlig at når saken er tatt opp til doms, kan også forhandlingene strekke seg over tid. Det gjelder selvfølgelig særlig i saker som er omfattende og kompliserte. Komiteen mener at rent unntaksvis kan også en varadommer være med på disse dommerforhandlingene, men det er et unntak som må brukes med forsiktighet fordi situasjonen prinsipielt er en annen når saken er tatt opp til doms med de drøftelsene som da skjer, enn den situasjonen som er når hovedforhandling ennå foregår. Den andre endringen som foreslås i proposisjonen, er av en helt annen art. Det dreier seg om forening eller sammenslåing av saker. Når man har flere saker på en person, eller det er situasjoner hvor flere personer er involvert i en sak, er reglene i dag at disse kan forenes til felles behandling i én sak, men dette skal bare gjøres dersom det kan gjøres uten vesentlig forsinkelse og uten vanskeligheter. Egentlig burde dagens lovtekst vært tilstrekkelig, men det viser seg i praksis at slik forening skjer til tross for at det innebærer vesentlige forsinkelser og til tross for at det innebærer andre vanskeligheter. Det er et paradoks at en gjerningsmann kan begå nye lovovertredelser mens han venter på at de forrige lovbruddene skal bli ferdig etterforsket eller ferdig behandlet i rettssystemet. Det er helt på tvers av de signalene en enstemmig komite har sendt flere ganger, senest i debatten i Stortinget her i dag, om en rask reaksjon på et lovbrudd slik at vi på den måten kan forhindre nye. Dessuten er det en side til, nemlig at offeret har krav på å slippe den belastningen det innebærer når det trekker ut før en dom faller i saken. Komiteen forutsetter at den endringen vi gjør nå, der vi setter inn «kan forenes» i lovteksten, vil medføre en reell endring i praksis. Det er det som er lovgiverens hensikt med lovendringen. Komiteen ser at det kan ligge en fare i at restsaker blir henlagt i større grad dersom man i mindre utstrekning forener saker. Vi håper at så ikke skjer, og vi forutsetter at det særlig ikke skjer i saker hvor det er privatpersoner som er rammet av ugjerningen, og heller ikke i saker som det etterforskningsmessig er greit å reise sak på.
Jeg vil bare forholdsvis kort kommentere det som den andre delen av lovendringen dreier seg om, nemlig det som går på pådømmelse av enkeltsak istedenfor å samle opp straffbare forhold – det har jo nær tilknytning til saken vi hadde tidligere i dag i Stortinget. Det jeg er opptatt av, ut fra den tregheten som ofte finnes i systemet, er at når vi nå endrer lovens tekst til «kan forenes i én sak», må det i praksis bety at det vanlige nå skal være at sakene behandles enkeltvis, slik at det blir et klart signal, og at vi ikke fortsatt får den samme praksis som er i dag. For det er riktig som Ane Sofie Tømmerås sa, at dagens lovgivning kunne vært tilstrekkelig, men er det ikke. Så det komiteen og Arbeiderpartiet forventer, er at dagens praksis nå endres. Dette er nemlig et av de viktige tiltakene i den kjeden av tiltak som det er snakket om tidligere, for å få de såkalte gjengangerne ut av sirkulasjon. Jeg håper at dagens lovendring vil bli det første skritt i riktig retning i så henseende.
Kort etter nyttår fremmet departementet en liten proposisjon om to endringer i rettergangslovgivningen. På grunn av at den ene endringen bør foretas før den såkalte Baldersaken kommer opp for Stavanger byrett 1. mars 2000, vil jeg spesielt takke justiskomiteen for den hurtige behandlingen saken har fått. Begge forslagene i proposisjonen er av betydning for å sikre en raskere og mer effektiv saksbehandling i rettspleie. Forslaget om bruk av varadommere i særlig omfattende sivile saker vil forhindre at saker må starte på nytt på grunn av forfall hos dommeren. Risikoen for å måtte gjennomføre hele eller deler av en langvarig hovedforhandling på nytt skulle med dette langt på vei være eliminert. Bruk av varadommer vil gjøre at den samlede økonomiske kostnad for domstolen og partene blir langt mindre enn den ellers ville ha blitt dersom dommeren får forfall. Det andre forslaget, som gjelder endring av reglene om forening av straffesaker, vil ha betydning når det gjelder å korte ned på saksbehandlingstiden i slike saker. Jeg regner med at endringen kan gi økt effektivitet både i påtalemyndigheten og i domstolene. Målet er at en del straffesaker skal bli pådømt tidligere enn tilfellet er i dag. Det vil ha positiv effekt både allmenn- og individualpreventivt, og en bør se dette forslaget i sammenheng med alle de tiltakene som det nå arbeides med for å få effektivitet i straffesakskjeden.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 277]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten også her blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og representanten Bastesen 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Ved mange anledninger har justiskomiteen pekt på hvor viktig det er at det går kort tid fra et lovbrudd blir begått, til lovbryteren får en reaksjon. Det er uholdbart at det går uker, måneder og noen ganger år fra noe er gjort, til samfunnet viser sin reaksjon. Det er svært uheldig overfor førstegangsforbrytere, som dermed kan vikle seg enda mer inn i kriminalitet siden ingen reaksjon kommer. Det er også svært uheldig overfor gjengangere, som får tid og mulighet til å gjøre flere lovbrudd. Også for sivile saker er det viktig at sakene går radig gjennom rettssystemet. På den måten vil folk få sin rett raskere. I mange saker kan det være uholdbart med uavklarte rettstilstander over lang tid. Komiteen er derfor glad for at Regjeringen nå har lagt fram en proposisjon med en rekke endringer som kan effektivisere gangen noe gjennom det ene leddet, nemlig domstolene. Det er ingen revolusjon Regjeringen har lagt opp til. De fleste endringene kan vel knapt kalles særlig prinsipielle. Derimot dreier det seg om en rekke små grep som hver for seg rydder litt opp, og som i sum forhåpentligvis vil føre til et noe mer effektivt rettsvesen. På den annen side understreker komiteen at hensynet til effektivitet ikke må gå på bekostning av rettssikkerheten for den enkelte. Til tross for at denne innstillingen neppe blir folkelesning, har komiteen prøvd å gi en politisk forklaring på hvorfor vi går inn for de ulike endringene. Proposisjonen er svært teknisk, med liten vekt på de politiske beveggrunnene bak endringene. Flere av endringene er tatt opp etter initiativ fra domstolene selv, og det er prisverdig at domstolene selv søker etter mer effektive og enklere saksbehandlingsregler. Forslagene er samlet opp fra flere høringsbrev fra 1996 til 1998. En sak som kan forvirre både legmann og lærd i dag, er alle de ulike fristene for å bruke et rettsmiddel. Vi har to måneder for vanlig anke, to uker for kjæremål, én måned for oppfriskning og i tillegg en haug med særfrister i lovverket. Dette kan være ganske kaotisk å forholde seg til, og dessuten har det den alvorlige siden at folk kan tape sine rettigheter fordi man i beste tro har forholdt seg til gale frister. Derfor skjærer vi nå gjennom og setter en felles frist på én måned. Den fristen vil nok være en utfordring når det gjelder omfattende ankesaker, og særlig der avgjørelsen om en anke skal finne sted, skal tas i flere ledd, som i en stor bedrift eller i kommunal forvaltning hvor kanskje et folkevalgt organ også skal inn. Imidlertid mener komiteen at dette må være overkommelig. Det betyr at rettssaker må inn i en raskere behandlingsform som gjør at slike avgjørelser tas i tide. Det betyr også at drøftelser rundt et forlik må komme i gang raskere. Et slikt press på partene kan det nok rett og slett være betimelig å sette. For noen saker, særlig når det gjelder kjæremål, vil en måned være unødvendig lang tid. Imidlertid utnyttes sjelden toukersfristen i dag, og det er ingen grunn til å tro at kjæremålene vil komme inn noe senere selv om det blir adgang til det, siden det er i partenes egen interesse å fremme dem raskt. Komiteen regner med at man ved revidering av frister i ulike særlover i tiden framover slutter opp om den felles fristen på en måned, slik at det etter hvert blir en felles rettsmiddelfrist gjennom hele lovverket. Som jeg nevnte, gjøres det flere praktiske grep som kan få saker kjappere gjennom domstolssystemet. Jeg kan f.eks. nevne: Advokatene sender selv kopi av prosesskriv til partene. Da slipper domstolene det arbeidet, og motparten mottar det tidligere. En høyere rett kan ta avgjørelser om saksomkostninger når saken er skikkelig opplyst, og slipper derved å sende spørsmålet tilbake til en underliggende rett for ny behandling. Vitner blir som hovedregel innkalt av partene og ikke på den gammeldagse og tungvinte måten ved forkynning fra domstolen. Kompetansedelingen mellom lagmann og lagmannsrett ved avgjørelse om ankesamtykke skal gis, oppheves. Slik unngår man en ekstrarunde i systemet. Det innføres en generell oppmøteplikt for vitner. Reglene for unntak på grunn av reiseavstand er ikke endret siden 1915, mens kommunikasjonsmulighetene er ganske annerledes i dag enn den gang. Fritak skal nå bare gis unntaksvis. Komiteen vil i den sammenheng også vise til de nye teknologiske mulighetene vi har med fjernavhør osv., og forutsetter at dette tas i bruk i større utstrekning enn i dag. Komiteen går også inn for flere endringer som må kunne kalles god forbrukerpolitikk eller et vern for folk flest. For eksempel overoppfyller vi Luganokonvensjonen, og det er det ingen grunn til at vi skal gjøre. Nå skal saksøkte få forholde seg til sitt eget verneting. Saksøkers verneting skal bare gjelde når vedkommende har hjemting utenfor Norge. Vi vil verne vitner fra mulig sjikane og trusler, ved at de ikke behøver å oppgi adresse i retten. Det er i tråd med det komiteen pekte på da tilsvarende ble gjort for straffesaker. Sannsynligvis vil det være aktuelt i en mindre andel av de sivile sakene, men det er likevel like nødvendig for det vitnet som måtte trenge det. Det å ikke oppgi adresse er dessuten et beskjedent og uskyldig tiltak, ikke minst i forhold til mer omfattende tiltak som vurderes for å beskytte vitner. Et annet eksempel på god forbrukerpolitikk er at salg av gjenstander, særlig biler som ikke er hentet hos håndverker, nå kan skje gjennom namsmannen. Det er enklere enn tvangsauksjon og gir kjøperen sikkerhet for at heftelser er strøket. Enda et eksempel er at man ved tvangsbruk av fast eiendom nå også kan gjøre tvangsbruken gjeldende for driftsløsøre og varelager som er nær tilknyttet eiendommen og driften av denne. Vi får også likere regler for tvangssalg av bolig, enten man eier boligen eller man leier den, noe som er typisk i borettslag. Komiteen går også inn for å fravike de vanlige habilitetsreglene, slik at tvangssalg av bolig også kan skje ved en banks eiendomsmegler, for derved å få større sjanser til å oppnå høyest mulig pris. Videre ønsker vi å styrke forliksrådets rolle noe. Dermed kan vi også avlaste det ordinære rettsapparatet. Det kan avlastes for en del saker ved at også saker mot stat og kommune kan bringes inn for forliksrådet, og også ved det grepet som gjøres når vi åpner for at partene kan møtes i forliksrådet, selv om den innklagede er enig i kravet fra klageren. Ved et møte i forliksrådet er det større mulighet for at man kan finne fram til fornuftige løsninger på hvordan den innklagede kan oppfylle kravet, og dermed kan vi være i forkant og unngå rettssaker fordi man ikke klarer å oppfylle kravet. Vi gjør også en del endringer i prosessreglene for Høyesterett, og minst en av dem er ganske etterlengtet. Det gjelder adgangen til å ha prøveadvokat på begge sider i en sak. Komiteen understreker at den vil beholde ordningen med at en advokat må vise seg skikket til å føre saker for Høyesterett gjennom to saker før hun får løyve til å føre saken for den høyeste domstolen vår. Imidlertid kan det i enkelte saker styrke rettssikkerheten at det er en prøveadvokat som fører saken. Forutsetningen må være at den samme advokaten har ført saken for underliggende rett, og at spesielle grunner gjør at hun bør fortsette å føre den. Slike grunner kan være at saken er spesielt stor og omfattende, eller at et særlig tillitsforhold mellom advokaten og parten er viktig i saken. Det kan være enkelttilfeller hvor slike grunner gjør at det er rimelig at det slippes til prøveadvokater på begge sider i en sak. Videre går komiteen inn for å avgrense noe muligheten til å komme med nye bevis og omstendigheter etter at kjæremålsutvalget har henvist en sak til ankebehandling i Høyesterett. I dag ser vi at saker kan endre art og karakter på grunn av nye innspill fra partene, og dermed blir jo selve grunnlaget for henvisningen en annen enn det Høyesterett ender opp med å behandle. Dette mener komiteen må unngås, og den går derfor inn for den foreslåtte endringen. Men komiteen er klar på at formålet med endringen er å hindre at saken får en ny karakter. Nye bevis og omstendigheter som ikke rokker ved sakens karakter, bør derfor kjæremålsutvalget godta. Dette er ett av punktene i proposisjonen hvor den nye regelen må anvendes med kløkt for å sikre at rettssikkerheten ikke svekkes. Et annet punkt komiteen noe nølende går inn for, gjelder hvor lang tid det skal gå før en bøtestraff er foreldet. I forhold til andre typer foreldelsesfrister mener komiteen at fem år synes mest rimelig. Imidlertid åpnes det også for mulighet til lønnstrekk over fem år, slik som ved trekk for skyldig skatt, og komiteen ser at Statens innkrevingssentral dermed kan trenge noe mer tid for å drive inn pengene. Vi slutter oss derfor til en foreldelsesfrist på ti år. Det er bare ved én endring betenkelighetene er såpass store at det er en dissens i innstillingen. Arbeiderpartiet vil ikke være med på å utvide adgangen til å gå rett over i hovedforhandling under et muntlig forberedende møte når begge partene motsetter seg det. Som hele komiteen understreker, er et slikt møte ment å skulle forberede hovedforhandlingen. Men dersom saken er ukomplisert og synes tilstrekkelig opplyst, har dommeren i dag adgang til å felle en dom umiddelbart, selv om den ene parten motsetter seg det. Nå går flertallet inn for at dommeren skal kunne avsi dom når det er ubetenkelig å gjøre det, selv om begge partene motsetter seg det. Arbeiderpartiet står på det synet som en enstemmig justiskomite hadde sist dette forslaget var oppe: Det vil neppe finnes en sak hvor det er ubetenkelig å avsi en dom umiddelbart dersom begge parter motsetter seg at det skal skje. Dessuten mener Arbeiderpartiet at en slik form for overkjøring kan være uheldig sett i et rettssikkerhetsperspektiv. Det er dessuten minimal, om noen, effektiviseringsgevinst å hente ut, ettersom dette vil gjelde veldig få saker. Når det gjelder reglene for hvordan pantsatt løsøre skal kunne selges, støtter komiteen å forenkle reglene. Når vi nå hadde reglene om håndpant på bordet, ønsket Arbeiderpartiet en total gjenomgang av ordningen. Dette er en måte å skaffe seg kreditt på som oppstod for lenge siden – på en tid da det å pante sine personlige verdigjenstander for mange var den eneste måten å skaffe seg kreditt på. Slik er et heldigvis ikke lenger. I Arbeiderpartiet ønsket vi derfor å få vite i hvor stort omfang ordningen blir benyttet, i hvor stor grad innleverte gjenstander blir tvangssolgt, hvor stor del av dette markedet som er under tilsyn og blir registrert, og dessuten å få en vurdering av hvor hensiktsmessig og formålstjenlig denne ordningen egentlig er. Dessverre ble vi stående helt alene om dette ønsket. Men siden justisministeren er kjent for å være en handlekraftig og aktiv mann, føler jeg meg trygg på at ingen vil henge ham om han likevel skulle mene at det var grunn til å se nærmere på ordningen med håndpant. Ja, dette var et skjønnsomt utvalg av en rekke endringer i rettergangslovene våre. Det er mange jeg ikke har omtalt, så det er bare å gyve løs på innstillingen for den som vil ha en bedre innsikt i effektiviserende tiltak i domstolene. Vel bekomme!
Presidenten antar at dette med å henge statsråden ikke var bokstavelig ment.
Regjeringens forslag i Ot.prp. nr. 3 Om lov om endringar i rettergangslovgjevinga m.m. blir i dag vedtatt av Odelstinget. Det betyr i grove trekk en del endringer, harmoniseringer og forenklinger som tilpasser rettergangslovgivningen bedre til tidens hverdagsvirkelighet. Men det er viktig at en mer effektiv og hurtig saksbehandling ikke går på bekostning av rettssikkerheten. Kristelig Folkeparti tror ikke det vil skje i forbindelse med disse endringene, men det er viktig å holde problemstillingen levende og aktuell. Den grundige gjennomgangen som saksordfører hadde av innholdet i innstillingen, og som understreket den store enighet det er mellom Regjeringen og justiskomiteen, medfører at jeg begrenser kommentarene til noen få enkeltforhold i innstillingen. Først til punkt. 3.10 der Arbeiderpartiet skiller lag med den øvrige komite i problemstillingene omkring utvidet adgang til hovedforhandling i muntlig saksforberedende møte. Forslaget fra Regjeringen betyr at dommeren faktisk kan bestemme at partene i et tvistemål skal gå direkte over i hovedforhandling i det muntlige saksforberedende møtet med etterfølgende domsavsigelse, selv om den ene eller begge partene motsetter seg dette. Min første reaksjon var sterk tvil, ikke bare om hensiktsmessigheten, men også om riktigheten i å lovfeste adgang for retten til å bestemme direkte overgang til hovedforhandling når begge parter motsetter seg dette. Ja, jeg vurderte også om det ikke ville være et lite anslag mot rettssamfunnets demokrati å frata en person muligheten til å få sin sak bedre belyst enn den forberedelse som skjer til et muntlig saksforberedende møte. Når jeg likevel ikke støtter Arbeiderpartiets forslag, skyldes det de argumentene som er listet opp i flertallsinnstillingen, og som jeg tillater meg å referere her: 1. Dommeren vil ofte ha en klar formening om hva som blir utfallet av saken når partene har forklart seg. 2. Partene vil bli spart for nye rettsmøter med de kostnader dette innebærer. 3. Den foreslåtte adgangen vil være mest aktuell i relativt ukompliserte saker. 4. Det er rimelig å anta at partene er godt forberedt også til muntlig saksforberedende møter, fordi5. dagens regler, der en av partene må samtykke før overgang til hovedforhandling, innebærer at partene må være forberedt på en slik mulighet.6. Departementet forutsetter at dommeren tar hensyn til en part som med rimelig grunn setter seg imot direkte overføring. Det er med bakgrunn i disse forutsetninger og vurderinger at jeg støtter forslaget om at dommeren skal kunne bestemme at et forberedende rettsmøte skal gå over i hovedforhandling selv om partene ikke er enig i dette. Et annet punkt hvor Arbeiderpartiet står alene i innstillingen, gjelder ordningen med tvangssalg av pantsatte gjenstander. Saksordfører har redegjort for partiets begrunnelse. I Kristelig Folkeparti ser vi ingen tungtveiende grunner til å endre panteloven nå slik at det ikke lenger skulle være adgang til å drive pantelånervirksomhet. Det er hovedsakelig Christiania Bank og Kreditkasse som driver pantelånervirksomhet. Det finnes tre filialer i Oslo som til sammen har en omsetning på omkring 20 mill. kr i året. Av de samlede pantsatte gjenstandene blir ca. 5 pst. solgt gjennom pantegodsauksjoner. Vi mener at omsetningen ved denne type utlånsvirksomhet er av en slik størrelse at den har en viss betydning i utlånsmarkedet, og følgelig vil vi ikke avskaffe ordningen. Kristelig Folkeparti synes heller ikke det er fornuftig å bruke tid på dette tidspunkt til en fullstendig gjennomgang av ordningen med utlån mot håndpant, eller å gå inn på revisjon av de bestemmelsene som gjelder i dag. Regjeringen og statsråden er opptatt av å foreslå endringer som gjør det enklere å drive saksbehandling i domstolene. Slik kan det bli mer effektiv og raskere behandling av noen saker. Det har statsråden og Regjeringen justiskomiteens støtte til. I dag bekrefter også Odelstinget Regjeringens linje.
Justiskomiteen har i forbindelse med Ot. prp. nr. 3 for 1999-2000 behandlet en omfattende mengde lovforslag innenfor sivilprosessens område, som på en utmerket måte er presentert av saksordfører. Selv om hvert av endringsforslagene i seg selv ikke er omfattende, betrakter jeg dette som et viktig ledd i arbeidet med å effektivisere og forenkle rettergangen, samtidig som rettssikkerheten overfor borgerne blir ivaretatt. Jeg er glad for at justiskomiteens flertall støtter forslagene i proposisjonen, herunder harmonisering av fristene for anke og kjæremål, forslagene om effektivisering av bøtestraffen og en rekke endringer i saksbehandlingsreglene for herreds- og byretten, lagmannsretten og Høyesterett. Forslaget om harmonisering av fristen for anke og kjæremål og øvrige rettsmiddelfrister til én måned vil bidra til å gjøre det lettere for advokater og andre brukere av rettsapparatet å forholde seg til de frister som løper i ulike typer saker, og gjennom dette bedre tilgjengeligheten til domstolene. I et større perspektiv kan forslaget også knyttes til Regjeringens felles målsetting om et enklere Norge. Fra Justisdepartementets side legges det også stor vekt på at den nye fristen må legges til grunn for fremtidig revisjon av rettsmiddelfrister i andre lover. Tvistemålsloven foreskriver på en del områder en noe gammelmodig og tungvint prosessuell fremgangsmåte, og mange av lovforslagene som nå er til behandling, har som et klart siktemål å gjøre prosessen enklere både på herreds- og byrettsnivå og for lagmannsretten. Jeg kan i den sammenheng spesielt nevne regler om direktesending av prosesskriv, utvidet adgang til overprøving av saksomkostningsavgjørelser, innkalling av vitner i sivile saker, utvidet adgang til å gå over til hovedforhandling i muntlig saksforberedende møte, saksbehandling ved fremme av anker under ankesummen og vitnepliktens geografiske utstrekning. Også de prosessuelle endringer som gjelder Høyesterett, er av stor betydning. Arbeidet med disse forslagene ble satt i gang etter henvendelser fra Høyesterett selv. Jeg føler at vi nå får på plass et regelverk som gjør Høyesterett bedre i stand til å fylle den funksjon som Høyesterett skal ivareta som den øverste domstol i landet. Forslagene vil gi Høyesterett den arbeidsform og smidighet som er nødvendig for å effektivisere saksbehandlingen, samtidig som hensynet til god saksopplysning og partenes interesser ivaretas. Også forslagene om effektivisering av bøtestraffen står sentralt. For å oppnå positive allmenn- og individualpreventive virkninger er det viktig at inndriving av bøter skjer effektivt. Dersom bøter ikke inndrives på en tilstrekkelig effektiv måte, vil bøtestraffen lett kunne bli illusorisk. Ettersom bøter er den mest aktuelle straffereaksjonen på mange områder, er det en situasjon som må unngås. Jeg vil også understreke at selv om Tvistemålsutvalget nå arbeider med en fullstendig revisjon av tvistemålsloven, vil en rekke av endringene i dette lovforslaget kunne gi verdifulle erfaringer som Tvistemålsutvalget kan bruke i sitt videre arbeid. Jeg vil også påpeke at det stadig er behov for endringer og justeringer i prosessreglene. Jeg viser i den forbindelse til Ot. prp. nr. 27 for 1999-2000, som også nå er til behandling i Odelstinget. Jeg regner derfor med at dette arbeidet i tiden fremover vil bli fulgt opp med forslag om andre lovendringer, og håper at disse kan bli tatt godt imot i Odelstinget. Jeg vil knytte noen enkle merknader til spørsmålet om tvistemålsloven § 305. Det er her foreslått en endring som gjør at retten ensidig kan bestemme at et saksforberedende møte kan gå over til hovedforhandling. Begrunnelsen for endringen er at domstolene skal få et effektivt virkemiddel for å korte ned på saksbehandlingstiden i enkelte saker. I likhet med komiteens flertall legger jeg til grunn at ordningen først og fremst vil ha betydning i ukompliserte saker der dommeren gjerne har en klar formening om hva som kan bli utfallet i saken. Selv om det er overlatt til dommeren å avgjøre om saken skal gå over til hovedforhandling, vil partenes synspunkter og begrunnelse for eventuelt å vegre seg mot overgang til hovedforhandling, være av betydning. I tillegg til at det må være ubetenkelig å gå over til hovedforhandling i et saksforberedende rettsmøte, må retten i innkallingen til møtet ha gjort partene oppmerksom på denne muligheten. Jeg legger til grunn at retten ikke vil ta en slik reservasjon i innkallingen med mindre dommeren klart ser behovet for en forenkling av saksbehandlingen i den konkrete sak. Jeg finner ikke at det er grunn til å tro at ordningen vil gli ut slik at en prosessfullmektig må nedlegge mye ekstraarbeid foran et saksforberedende møte. Uansett vil slik forberedelse sjelden være bortkastet, for hvis ikke hovedforhandlingen blir gjennomført i tilknytning til det saksforberedende møtet, vil forberedelsen komme til nytte når hovedforhandlingen senere gjennomføres. Når det gjelder pantelånsforretninger og pantegodsauksjoner, har representanten Marthinsen gjort rede for volumet på dette, at det er ca. 20 mill. det gjelder, og at det er ca. 5 pst. som omsettes ved tvangssalg. Jeg er en aktivist, men jeg vil ikke ta imot invitasjonen til å være aktivist og gjennomgå dette. Jeg har dels ved egen aktivitet og dels ved vennlig aktivitet fra Stortinget og justiskomiteen fått så mange oppgaver å henge fingrene i at jeg skal konsentrere meg om å sørge for at disse blir levert til rett tidspunkt og med den rette kvalitet til Stortinget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 277]]
Saken gjelder et forslag til lov om endringer i oreigningsloven, ekspropriasjonsloven, der departementet går inn for at det gis hjemmel for å ekspropriere til eller for vindkraftverk. Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, støtter Regjeringens forslag, og er enig i at en hjemmel for ekspropriasjon etter ekspropriasjonsloven vil legge forholdene bedre til rette for en mer samfunnstjenlig utnytting av vindkraften enn om man bare skulle ha en mer avgrenset mulighet til ekspropriasjon etter plan- og bygningsloven. Flertallet konstaterer at en lovendring kan få som virkning at en ekspropriasjon kan iverksettes tidligere og oftere enn om den må skje etter plan- og bygningsloven. Når det gjelder spørsmålet om erstatning for ekspropriasjon, viser departementet til at Norges Skogeierforbund, Norges Bondelag og Den Norske Advokatforening i sine høringsuttalelser har gått inn på spørsmålet om utmåling av erstatningen. De har bl.a. sagt at lovreglene bør formes slik at grunneierne får «de verdier eiendommen representerer som produksjonsgrunnlag for denne virksomheten». Det ble også tatt til orde for at det av denne grunn bør bli gitt regler om et tillegg til erstatningen. Justisdepartementet har ikke foreslått lovendringer i denne retning, og et flertall i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, støtter departementets syn og går ikke inn for særregler om skadebot ved oreigning, ekspropriasjon, til vindkraft. Senterpartiet har i innstillingen vist til at flere høringsinstanser vektlegger at grunneiere og lokalsamfunn får en rimelig andel av verdiskapningen ved vindkraftproduksjon. Den Norske Advokatforening mener at det på lignende måte som for vannkraftverk vil være naturlig å utvide vederlagsreglene slik at grunneierne også her gis en rimelig andel av de verdier eiendommen representerer. I Senterpartiet er vi av den oppfatning at dersom ekspropriasjonshjemmel skal innføres nå for å tilgodese en mest mulig effektiv og rask utbygging av vindkraft, er det viktig at de som skal avstå grunn til slikt formål, får del i verdiskapningen på samme måte som ved produksjon av vannkraft. Vi er kjent med at ved erstatningsutmåling ved grunnavståelse til vannkraft tilkjennes grunneieren en mererstatning på 25 pst., som legges til det erstatningsbeløp skjønnet kommer til, jf. vassdragsreguleringsloven § 16 nr. 3. Videre er det slik at grunneieren under enhver omstendighet får minst 1 kr pr. utbygd naturhestekraft uavhengig av hvordan erstatningen ellers fastsettes. Senterpartiet er av den oppfatning at det er aktuelt med særregler for erstatningsutmåling ved erverv av vindkraft. Så lenge både vannkraft og vindkraft har som formål å produsere energi, er det viktig at de grunneiere som må avstå grunn til slikt formål, blir stilt likt med hensyn til erstatningsutmålingen. En utvidet erstatning vil også gi positive holdninger til slik utbygging, til tross for de miljøulemper som vil oppstå – støy, sjenerende utseende osv. Senterpartiet ber Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med en lovendring som gir erstatningsreglene i vassdragsreguleringsloven § 16 nr. 3 og 4 anvendelse også ved ekspropriasjon til anlegg av vindkraftverk. Vi har over tid hatt en del avgjørelser i denne sal som av mange oppfattes som et angrep på den private eiendomsretten. At de tradisjonelle sosialistiske partiene Arbeiderpartiet og SV ikke har tradisjon for å gi grunneierne et fortjent vederlag for ekspropriasjon av eiendom eller deler av eiendom til bruk for viktige samfunnsgagnlige formål, er en kjent sak. Nytt er det at Kristelig Folkeparti i en del konkrete saker har sørget for flertall for disse partiers syn. Samfunnet ser seg tjent med å innføre ekspropriasjonsadgang for utbygging av vindkraftverk, og da må det ytes erstatning til private grunneiere. Selv om elektrisk kraft produsert med vindmøller blir kommersielt interessant, får ikke grunneieren noen del i denne verdiskapningen. De «forblåste» områdene som er mest interessante for utbygging, har i dag meget lav avkastning som jord- og skogbruk. Men likevel har de da verdi! Føler ikke alle at det å eie egne arealer er verdifullt? Det kan da ikke være riktig at kommersielle kraftprodusenter tilriver seg privat eiendom for kommersiell utnyttelse uten å måtte betale for seg. Slik blir det fordi bruksverdibegrepet i ekspropriasjonserstatningsloven fortsatt skal danne grunnlag for erstatningen. Det finnes neppe mange som synes det er greit å måtte gi fra seg betydelige områder ved kysten uten noe særlig vederlag, bare fordi det ikke vokser gress og skog der. For eiernes del får vi håpe at det ikke blåser mye, for da kan vindkraftprodusentene heretter overta områdene etter enda gunstigere erstatningsregler enn de som gjelder for vannkraftutbyggerne. Til slutt: Det er skuffende at verdipartiet Kristelig Folkeparti setter den private eiendomsretten så lavt i sine verdivurderinger. Jeg vil ta opp Senterpartiets forslag i innstillingen.
Representanten Nymo har teke opp det forslaget han refererte til.
Bakgrunnen for lovendringa er å gje oreigningsrett til fordel for vindkraftføremål. Dagens lov gjev ikkje eksplisitt heimel i oreigningslova for dette formålet. I dag kan dette skje etter plan-og bygningslova, noko som er langt meir ressurs- og tidkrevjande. Med dagens lovendring kan oreigninga skje raskare og slik sikre ein auka vekst og ei rasjonell vindkraftutbygging der forholda ligg til rette for det. Forslaget har ikkje møtt nokon motstand gjennom høyringsrunden, med unnatak av Norges Skogeierforbund, som klårt går imot ei lovendring. Men både Norges Skogeierforbund, Norges Bondelag og Den Norske Advokatforening har i høve spørsmålet om utmåling av erstatninga peikt på at grunneigarane bør få erstatta dei verdiar eigedomen representerer, og dei har også talt for at det vert gjeve reglar om eit tillegg til erstatninga i tråd med oppgjer ved vasskraftutbygging. I forslaget til Stortinget rår regjeringa Bondevik ikkje til at ekstra tillegg til verdien av arealet vert gjeve utover den verdien som eigedomen representerer. Arbeidarpartiet er samd i denne vurderinga, og vil peike på at det er vesentleg forskjell i naturinngrepa når det gjeld ein vindkraftpark samanlikna med eit vasskraftverk. Det siste er langt meir arealkrevjande, og ressursen som vert nytta, nemleg vatnet der fallretten er ressursen, vert trekt ut av området. Dette vil føre til at det vert redusert vassføring og slik få innverknad ikkje minst på faunaen i området og f.eks. beiteforholda. Tilsvarande kan ein ikkje snakke om når det gjeld vindkraftverk, då det er plass til vindmøller ein treng areal til, og vinden er ressursen som skal skape energien. Det vil ikkje gjere arealet ringare og ein kan sannsynlegvis utnytte områda både som slåttemark og beitemark også for framtida. Arbeidarpartiet ber om at det vert ført frivillige forhandlingar om overdraging av eigedomen før ein går til oreigningsvedtak, og meiner at ein bør stå fritt til å velje oppgjersform som f.eks. eingongsoppgjer eller årleg leige. Det siste vil medføre inntekter til bruka jamleg og slik sikre faste driftsinntekter for grunneigarane. Det er vel ikkje så påfallande at representantane frå Senterpartiet her i Stortinget finn å vilje bryte med sine folk i Regjeringa for her å gje ekstra erstatning til grunneigarane. Men det som er påfallande, er at ikkje eingong flaggsakene til partiet vert avgjerande i omsynet til grunneigarinteressene. Samfunnsinteresser når ikkje opp mot dei private grunneigarinteressene i dette partiet. Senterpartiet har heist bygging av vindkraft opp som ei fanesak og ei kampsak for å få meir energi og slik kunne gå imot andre energiformer som vatn og gass. Vi veit alle at skal vindkrafta verte konkurransedyktig, må ho ned i produksjonspris, og alle ekstra utgifter vil redusere den moglegheita. Ikkje eingong lojalitet mot eiga regjering vert avgjerande for Senterpartiet her. Høgre og Framstegspartiet held fast på sine prinsipp også ved slike samfunnsmessige oreigningar; dei ønskjer ikkje endringar som set den private eigedomsretten i fare og slik kan fastsette pris for medgått areal. Alle oreigningar skal helst føregå frivillig og marknadskreftene skal fastsette erstatninga, og dei går difor imot den føreslegne endringa av oreigningslova. Med ei slik haldning vil mange samfunnsinteresser måtte vike og gje som resultat at lite ville skje rundt om i vårt land, anten det som no gjeld areal til vindkraftutbygging, eller om det hadde vore andre viktige samfunnsinteresser. Eg er difor glad for at Kristeleg Folkeparti i komiteen fann å kunne gje si støtte til Regjeringa sitt forslag, slik at vi får ei lovendring som legg grunnlaget for oreigning til – denne gong – utbygging av vindkraftverk, som er ei viktig samfunnssak, og slik gje støtte til det solidariske prinsippet at ingen skal ha meir betalt enn den verdien som er fastlagd for eigedomen – og det er noko Arbeidarpartiet støttar fullt ut.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Nistad avsluttet med å uttrykke sitt partis solidaritet i forhold til viktige samfunnsoppgaver. Nå er det slik at de som har fulgt med i utviklingen i Arbeiderpartiet i de senere år, også har sett at en del av Arbeiderpartiets egne medlemmer har gitt uttrykk for at solidariteten i dag fremstår som et honnørord med liten realitet. Slik oppfatter jeg også representanten Nistad når hun nå avlegger Senterpartiet besøk fordi vi vitterlig går inn for et skikkelig oppgjør til dem som må avstå grunn til produksjon av energi – og ikke minst produksjon av ren energi. Og så presterer representanten Nistad å gi uttrykk for at Senterpartiet ikke har et ønske om å ivareta samfunnets interesser der, men at grunneierretten er viktigere. Det er med respekt å melde ikke korrekt. Vi ser ingen konflikt mellom det å gi grunneierne et skikkelig oppgjør, som vi vitterlig har gjort da vi eksproprierte vannkraft og gav grunneierne et påslag på 25 pst. for at de skulle få sin rettmessige del av den verdiskaping som den energiproduksjonen betyr, og det at man nå også i vindkraftsaken kan anvende det samme prinsipp. Jeg synes faktisk at Arbeiderpartiet og Nistad har et forklaringsproblem når hun ikke ser sammenhengen her.
Eg trur ikkje det er Arbeidarpartiet som har det største forklaringsproblemet når det gjeld denne forma for erstatning sett i forhold til det prinsippet som representanten Nymo no prøvde å trekke opp. Det er to forskjellige ressursar når det gjeld energi, og det prøvde eg å seie i innlegget mitt: Det er vatn, og det er vind. Og viss vi skulle sjå litt på erstatningskravet i samband med vindkraft, kan det hende at det ikkje er den som er grunneigar, som skulle få erstatning i forhold til dei ulempene som kjem, men kanskje naboane rundt, for ulempene her vil vere at vind som går i ei retning og møter ei vindmølle, vil få ei form for turbulens og kanskje få heilt andre retningar i forhold til at vinden ikkje vert møtt av ei vindmølle. Det andre er støy, som òg vil vere ei ulempe for naboane. Så viss vi skulle gå inn i eit erstatningsansvar og sjå på kven som skulle ha mest utbetalt sett i forhold til dette, måtte vi kanskje òg sjå på kva naboane får. Når det gjeld arealet der vindmøllene måtte stå, trur eg det fullt ut kan utnyttast meir eller mindre til det eg sa, både til slåttemark og beite. Difor er erstatningsgrunnlaget ikkje å samanlikne med utnytting av vatn, som ein tek ut av nedfallsfeltet og fallrettane, i forhold til den kraftproduksjonen som det representerer. At vi står solidarisk i forhold til at grunneigarane skal få utbetalt det som arealet er verdt, synest eg er heilt riktig, men at det skal vere ei erstatning utover det, finn eg ikkje rimeleg i denne saka.
I sitt svar gav representanten Nistad uttrykk for et synspunkt som jeg tror det er verdt å merke seg, ikke minst for hennes politiske familie, idet hun sa at hun var i tvil om det var grunneieren som skulle ha erstatning; kanskje var det heller naboene. Det synes jeg var rimelig avslørende for det synet som representanten Nistad har. Hvis det er representativt også for resten av partiet, tror jeg det er mange som vil merke seg det. Hun gir uttrykk for at når man avstår grunn til vindkraft, vindmøller og produksjon av energi, som vi nå snakker om, blir disse enhetene plassert der det er slåttemark og beitemark, som hun sa. Jeg tror faktisk de fleste med rimelig god kunnskap om geografien i dette landet vet at disse vindmøllene vil bli plassert på forblåste berg og nuter langs kysten vår, der det faktisk ikke vokser verken gress eller trær. Så sånn sett, hvis man legger til grunn det som flertallet her nå går inn for, vil det i realiteten knapt nok gi grunneiere som bidrar til produksjon av energi, noen som helst erstatning. Det er dessverre kjensgjerningen når det gjelder det som flertallet går inn for her i dag.
Det siste var jo ei god forklaring på at ein må få erstatning for den verdien som arealet inneber i dag, og at det vert gjort i forhold til fleirtalet har eg ingen problem med. Men eg kunne ha lyst til å replisere at det største forklaringsproblemet vil kanskje Senterpartiet sjølv få i forhold til Regjeringa, for det er jo dei som bryt ut i forhold til det forslaget som ligg her, og dei vurderingane som har vore gjorde i forhold til å gje erstatning til grunneigar.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Senterpartiets beskrivelse av de sosialistiske partier i denne sak er meget slående. Jeg slutter meg til representanten Nymos utblåsing vedrørende disse partier. Ekspropriasjon er et svært alvorlig inngrep i den private eiendomsretten. Derfor vil Fremskrittspartiet i utgangspunktet være skeptisk til enhver utvidelse av adgangen til å beslaglegge privat eiendom. Vi mener det bør legges avgjørende vekt på at det allerede i dag er muligheter for ekspropriasjon etter plan- og bygningsloven § 35 nr. 1. Dette forutsetter en planprosess der kommunale arealer ses i sammenheng. Det noteres for vår del at flertallet faktisk anser dette som uhensiktsmessig. Vi kan ikke se at vindmøller i seg selv har en samfunnsmessig betydning som rettferdiggjør spesielt lempelige ekspropriasjonsregler. Med tanke på det visuelle representerer vindmøller også et betydelig miljøproblem. Jeg kan bl.a. henvise til Danmark. Jeg stiller meg undrende til at man vil vedta en ekspropriasjonsadgang uten at forslag til regler om en utvidet erstatning samtidig tas med. Dette vil kunne medføre at de som er raske til å bruke ekspropriasjon, vil stilles bedre enn de som forsøker å forhandle, fordi tidsfaktoren vil kunne medføre at de som forhandler, kan komme inn under de forhåpentligvis senere vedtatte erstatningsregler. Fremskrittspartiet mener at et viktig moment som taler imot denne forenklede ekspropriasjonsadgangen, er at den kraft som eventuelt vil bli produsert, verken i omfang eller pris vil påvirke kraftmarkedet i Norge. Prisen på kraften vil på ingen måte være konkurransedyktig uten en direkte subsidiering. Alternativet kan være en sterk økning av avgiftene på annen elektrisk kraft. Dette er forhåpentligvis ikke aktuelt. En forenklet adgang til ekspropriasjon som automatisk kvalifiserer til større subsidier, fremstår for oss som både underlig og unaturlig. Det er således skattebetalerne som må betale for en påtvunget drift av vindmøller som kanskje ikke er ønskelige ut fra lokale forhold og samfunnsinteresser for øvrig. Derfor vil Fremskrittspartiet ikke støtte det fremlagte forslag.
Det heter jo at angrep er det beste forsvar, og det er sikkert også derfor representanten Nymo benytter sin militære kunnskap til å angripe Kristelig Folkeparti, når det vitterlig dreier seg om at Senterpartiet forlater vår felles regjerings forslag. Men jeg vil gjerne redegjøre for Kristelig Folkepartis begrunnelse. Det kan synes som forskjellsbehandling når grunneiere som har eiendommer det renner elv gjennom, får ekstrabetalt når dette vannet blir utnyttet til produksjon av elektrisk energi, mens den som har eiendom det ofte blåser vind over, ikke skal få ekstrabetalt når samfunnet vil sette opp vindmøller og utnytte vindkraften til elektrisk energi. Ja, kanskje er det også en forskjellsbehandling, ikke minst dersom rettighetene og erstatningene ved vannfall legges til grunn som mal. Men det er mange andre situasjoner hvor grunneiere må avgi eiendom til det offentliges behov, f.eks. til veier, flyplasser o.a. I den sammenheng brukes det ikke særregler, og vi i Kristelig Folkeparti mener det vil være uheldig om vi innfører en særregel for eiendom til vindkraftformål, ikke minst når representanten Nymo nå også beskriver aktuell eiendom som forblåste fjellknauser – at det skulle kvalifisere til ekstra godtgjøring, høres rart ut. Et tillegg til full erstatning ved ekspropriasjon vil bryte med grunnprinsippet i gjeldende rett om at erstatningen skal gi dekning for tap og ikke en andel i ekspropriantens mulige vinning eller risiko. I denne saken er det vel ikke så rart at Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag om at det gis hjemmel for ekspropriasjon etter ekspropriasjonserstatningsloven for å legge forholdene bedre til rette for en mer samfunnstjenlig utnytting av vindkraften. Men vi vil også understreke at det må være en regel at det først blir forhandlet om en frivillig overdragning av arealet til det aktuelle formålet. Vi vil også peke på at det kan avtales ulike former for oppgjør for arealet til grunneier. En naturlig mulighet vil være årlig leie med rett til justeringer. Slik vil grunneieren få en årlig inntekt for det arealet som går med til å få bygd opp et vindkraftverk, og etter mitt skjønn vil det være en rettferdig og god ordning.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Marthinsen brukte mye av sin tid på å forsvare sitt partis standpunkt og å kritisere Senterpartiet for det standpunktet de har kommet til. Han refererte også til min bakgrunn i Forsvaret. Jeg vil gjerne replisere at den samme representanten Marthinsen også har bakgrunn fra Forsvaret, som feltprest til og med – hvis det er lov til å ta med det. Og jeg ville kanskje ha forventet at han ut fra det ståstedet hadde bidratt med sitt syn om nestekjærlighet og rettferdig behandling også når det gjaldt å sikre grunneierne deres rettmessige del av den verdiskapningen som skjer ved at de avgir grunn til et så viktig formål. Han gav uttrykk for at han ikke ønsket noen forskjellsbehandling i forhold til dem som må avgi grunn til veier osv. Der hadde faktisk Kristelig Folkeparti tidligere – det var muligens før Marthinsens tid på Stortinget – en mulighet for å inkludere dem som avgav grunn til det formålet, og gi dem også en rettferdig erstatning. Men den muligheten forskuslet Kristelig Folkeparti den gangen, de har gjort det ved flere anledninger, og jeg konstaterer at de gjør det her i dag.
Det ville være fjernt for meg, ikke minst med bakgrunn i representanten Nymos henvisning til min militære karriere i feltprestkorpset, å skulle kritisere standpunktet til Senterpartiet som noe – slik jeg oppfattet det – mindreverdig; langt ifra. Jeg bare konstaterer at Senterpartiet ikke følger Regjeringens forslag, og jeg begrunnet overfor representanten Nymo og overfor de representanter som på det tidspunkt var i denne sal, hvorfor Kristelig Folkeparti ikke fulgte Senterpartiet, men fulgte Regjeringen. Så vil jeg også, siden det hos representanten Nymo når det gjelder feltprestens funksjon, åpenbart må foreligge en misforståelse, gjerne understreke at i feltpresttjenesten handler det om likhet for alle, og ikke om noen prioritering ut fra om man eier noe eller ikke.
Replikkordskiftet er dermed slutt.
Det er alltid spennende å bivåne hvordan regjeringspartienes talsmenn praktiserer sin blokkuavhengighet overfor sin egen regjering i stortingssalen. Jeg skal verken blande meg inn i den teologiske eller den militære diskusjonen mellom Finn Kristian Marthinsen og Tor Nymo, men det må kanskje være tillatt å si at Finn Kristian Marthinsens svevkurve har vist variabel kvalitet i løpet av formiddagen. Innledningsvis må jeg få lov til å fastslå at nok en gang er Senterpartiet uten innflytelse i den regjering de er medlem av, i et viktig spørsmål – denne gang grunneierrettigheter i landet. Tor Nymo uttrykte skuffelse over den manglende verdiforankring i Kristelig Folkeparti. Det skjønner jeg ikke at det er grunnlag for. Kristelig Folkeparti har jo gang på gang vist at de ikke har noen verdiforankring i disse helt grunnleggende spørsmålene. Så hvis jeg skal uttrykke skuffelse, vil jeg si at for meg gjelder den i langt større grad Venstre, som jeg har oppfattet som et prinsippfast og solid eiendomsrettsparti og grunneierparti. Nå har riktignok ikke Venstre noe medlem i justiskomiteen, men jeg går ut fra at de støtter Regjeringen. Det er vel bare i Senterpartiet, vil jeg tro, at partiets statsråder har ett sett med synspunkter og partiets representanter i stortingssalen et annet. Ekspropriasjon er et meget alvorlig inngrep i eiendomsretten. Derfor er Høyre skeptisk til enhver utvidelse av ekspropriasjonsadgangen. Trusselen denne gangen er vel kanskje ikke at det vil bli reist særlig mange forurensende vindmøller og vindkraftverk i dette landet. I løpet av våren vil vi med stor sannsynlighet sørge for å få gasskraftverk på plass, slik at vi får tilgang på god energi og slipper å søple til kysten med støyende og nokså uestetiske vindmøller. Det som ellers er det alvorlige med denne saken, er at den føyer seg inn i en lang, lang rekke med inngrep i den private eiendomsretten. På konfliktområde etter konfliktområde er det de såkalte samfunnsinteressene som skal gå foran grunneierinteressene. Kraftutbygging er ett felt som vi har hatt debatt om. I rovdyrdebatten har selve konflikten mellom rovdyr og husdyr vært mest i fokus. For meg er en minst like viktig del av den debatten det meget alvorlige inngrepet i den eldste av alle grunneierrettigheter, nemlig beiteretten, som blir fratatt grunneierne uten at det overhodet gis erstatning. Vi har også sett det før, i forbindelse med skogmeldingen måtte Høyre sannelig få hjelp av Arbeiderpartiet for å hindre et helt utidig inngrep i eiendomsretten i et forsøk på å legge også skognæringen i tvangslenker. Og det finnes ikke en grunneier rundt omkring i landet som ikke kan underbygge dette når det gjelder bygging av hytter, campingplasser, skogsbilveier – uansett hva det er, blir grunneiernes faktiske rettstilstand konsekvent svekket i dette landet. Jeg er ikke overrasket, men jeg beklager at Regjeringen er med på å fremme forslag i denne retningen. Grunneierrettighetene svekkes også i forhold til alle mulige verneplaner for skog, myr og fjell og naturvernområder. Jeg kan også ta med at når det gjelder det folk skal leve av i Distrikts-Norge, ligger det også sterke begrensninger i forhold til jakt, fiske og friluftsaktiviteter. Når det gjelder jaktretten, har jeg lyst til å føye til at etter at rovdyrene har trengt seg inn på beiteområdene, får grunneierne ikke engang anledning til å ta den verdien som det kunne ligge i å jakte på de rovdyrene som har fortrengt deres livsgrunnlag. Den skal reserveres for samfunnets interesser. Og så til slutt: Vi har fått en landbruksmelding som jo – jeg tror jeg vil bruke ordene – på en grotesk måte svekker arve- og eiendomsretten. Odelsretten skal svekkes, arveretten skal svekkes, erstatningsrettene vil de facto bli svekket gjennom de forslagene som ligger i landbruksmeldingen. Det burde bekymre denne regjeringen at staten og det offentlige på område etter område ensidig forsvarer samfunnets interesser og den såkalte allmennhetens interesser på bekostning av dem som skal leve og bo i dette landet. Det finnes nemlig ikke et eneste eksempel i historien på at rettssikkerhet, rettferdighet og velstand overlever uten en grunnfestet privat eiendomsrett og privat forvaltning av de vesentlige sidene av verdiskapingen.
Presidenten er i tvil om det å karakterisere andre representantar si svevkurve er god parlamentarisk tone. Det blir replikkordskifte.
Grunnen til at jeg bad om ordet til en replikk var representanten Hernæs" utsagn om at Kristelig Folkeparti ikke hadde noen verdiforankring. Han henviste til at vi ikke går inn for full erstatning og heller ikke vil være med på å ha en ekstraerstatning til dem som eier gråstein, dermed er vi altså uten verdiforankring. Det er selvfølgelig noen som forankrer sitt liv i det de eier, og det er det. Trøste og bære den som våger å gå til angrep på det! Det blir som et angrep på selve sjela. For Kristelig Folkeparti ligger verdiforankring på et helt annet plan. I det hverdagslige, som vi her snakker om, følger vi et prinsipp om likhet, og om at den som skal få erstatning, skal få en erstatning etter verdi. Vanskeligere er det ikke.
Jeg skal selvsagt ta til etterretning at jeg skal holde meg langt unna alle svevkurver. Men jeg må få lov til å si at mitt «angrep» – det var ordet representanten brukte – på Kristelig Folkepartis verdiforankring faktisk var en henvisning til representanten Nymos karakteristikk av Kristelig Folkeparti. Jeg skjønner at forholdene ikke er de beste mellom regjeringspartiene på dette området. Men det må da ikke bli slik at det er aldeles utidig å fortelle hva de sier seg imellom. Så til erstatningen. Det er jo utrolig generøst og utrolig velvillig sett fra grunneierhold at man skal gi full erstatning på grunnlag av noe som det ikke er noen verdireferanse til! En av de alvorligste sidene i denne saken er at det ikke finnes noen slik referanse. Da blir altså fastsettelsen vilkårlig og etter all sannsynlighet og all tidligere erfaring, ikke til grunneiers gunst. Like ille er det at det kan skape store forskjeller i behandlingen fra det ene – jeg har lyst til å si – ekspropriasjonsanslag til det annet. De som er raske og skynder seg ved første tanke om at noe kan utnyttes til det offentliges fordel, kan gå til ekspropriasjonssak og altså få yte en meget lav erstatning, mens andre som tenker seg litt mer om før de går til disse inngrepene i eiendomsretten, vil måtte betale en høyere erstatning. Det er galt uansett. Jeg vil bare si til slutt at når vi stemmer for Senterpartiets forslag, er det bare fordi vi er nødt til å være med på og forsøke å gjøre en elendig lov litt mindre dårlig. Det er rett og slett et forsøk på å reparere et gjerde som denne regjeringen, som Senterpartiet er medlem av, har revet ned for grunneierne.
Replikkordskiftet er omme.
Ved å innføre hjemmel for å ekspropriere til vindkraftformål i oreigningsloven av 1959 legger man lovverket til rette for utnytting av vindkraften, om lag slik som man før har lagt til rette for varmekraftverk og vannkraftverk. Det er naturlig å gi slik lovhjemmel når utnytting av vindkraft nå er blitt aktuelt. En slik lovendring er en del av arbeidet for å legge til rette for en mindre forurensende energiproduksjon. Selv om loven blir endret slik, vil det naturligste være at den som vil føre opp vindkraftverk, helst må sørge for å få inngått nødvendige avtaler med berørte grunneiere. Jeg er helt enig i de merknader som er understreket av flertallet i komiteen, at en skal legge nettopp frivillighet til grunn, slik at en kommer så langt som overhodet mulig, i minnelighet. Jeg har også merket meg og er innforstått med at oppgjøret kan skje på forskjellige måter, slik som bl.a. flertallet har lagt til grunn. En ekspropriasjonshjemmel kan være nødvendig dersom det ikke viser seg mulig å bli enig med grunneierne om kjøp av arealer eller om rett til å føre opp vindkraftanlegg. Når det eventuelt kommer opp spørsmål om å bruke denne hjemmelen, må forvaltningen selvfølgelig veie de ulike interessene mot hverandre. Ekspropriasjonen skal ikke skje uten at en må regne med at inngrepet tvilløst er mer til gagn enn til skade. Dette er de hovedsynspunkter som var lagt til grunn da saken ble fremmet, og som jeg konstaterer at flertallet har gitt tilslutning til.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 289]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–3.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Her har Arbeiderpartiet varslet at de går imot andre punktum. Det voteres over første punktum.
Det voteres over andre punktum.
President! Jeg stemte feil.
Da blir det 45 stemmer for komiteens innstilling og 29 stemmer imot. Videre var innstillet:
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Tor Nymo på vegne av Senterpartiet satt fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med lovendring som gir erstatningsreglene i vassdragsreguleringsloven § 16 nr. 3 og 4 anvendelse også ved ekspropriasjon til anlegg av vindkraft.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Fremskrittspartiet og Høyre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Høyre også her vil stemme imot. – Det bekreftes.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.