Representanten Sylvia Brustad vil framsette et privat forslag.
På vegne av representanten Jens Stoltenberg og meg selv vil jeg fremme forslag om en statlig låne- eller garantiordning for de som får vansker med å betale ekstraordinære høye utgifter til strøm, om å øke satsene til lys og varme i bostøtten til å bli mer i samsvar med de reelle utgiftene og om å vurdere endringer eller dispensasjon fra NVEs forskrifter om fakturering.
Representanten Øystein Djupedal vil framsette et privat forslag.
På vegne av representantene Kristin Halvorsen, Hallgeir H. Langeland og meg selv vil jeg fremme forslag om en ny vurdering av alle sider ved Snøhvit-utbyggingen.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 1 og 2 behandles under ett – og anser det som vedtatt.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 25 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 15 minutter, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil det bli foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Energi- og miljøkomiteen legger i dag frem sin innstilling til St.meld. nr. 38 for 2001-2002, Om olje- og gassvirksomheten. Komiteen har hatt en god prosess i denne saken, høring med berørte parter, og fraksjonene har hatt bred kontakt med oljeselskaper, miljøorganisasjoner og fiskeriorganisasjoner fra ulike deler av landet. Jeg vil takke komiteens medlemmer og komitesekretæren for solid arbeid. Petroleumsvirksomheten er av stor betydning for det norske samfunn. I 2001 stod den for ca. 23 pst. av bruttonasjonalproduktet og 45 pst. av den norske eksporten. Komiteen er derfor samlet i sitt syn på at det er viktig å sikre at petroleumsvirksomheten blir en vesentlig bidragsyter til finansieringen av velferdssamfunnet og til industriell utvikling i hele landet også i fremtiden. Det er imidlertid ikke uventet at det er uenighet i komiteen om hvor stor denne virksomheten bør være i tiden fremover, og hvordan vi skal oppnå en tilfredsstillende balanse mellom miljø, fiskeri og olje- og gassvirksomhet. Hele komiteen er enig i merknader som peker på utfordringene med å øke utvinningsgraden for olje og gass i eksisterende felt, og viser til at myndighetene må legge opp rammebetingelser som stimulerer til dette. Det trengs en offensiv strategi for å utnytte etablerte felt i form av haleproduksjon, og vi må få ytterligere leting i mindre felt. I dette ligger også at nye og mindre selskap får anledning til å søke om å utvinne slike felt. Olje- og gassvirksomheten har stor betydning for annen industri og ikke minst for teknologisk utvikling for leverandørindustrien. Dette er også hele komiteen enig i. Som saksordfører har jeg funnet det riktig å peke på en del merknader hvor alle partier i komiteen har vært samstemte i sine oppfatninger. Etter min mening er det viktig i en sak som den vi har til behandling i dag, at det er bredest mulig oppslutning om den politikk som Regjeringen legger opp til. Det er viktig fortsatt å ha stabilitet i politiske føringer for olje- og gassvirksomheten. Det er et av de fortrinn Norge kan ha sammenlignet med en del andre oljeproduserende land. Derfor er jeg glad for at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, og delvis Fremskrittspartiet, har samlet seg om en del merknader og for øvrig støtter meldingens innhold. La meg så få kommentere litt nærmere den kurs flertallet i komiteen ønsker å følge. Meldingen tar utgangspunkt i det den kaller den langsiktige utviklingsbanen, noe som tar sikte på at oljen vil gi betydelige inntekter i et 50-årsperspektiv og gass i et 100-årsperspektiv. Skal man oppnå dette, krever det både en økt utvinning i eksisterende felt og åpning av nye olje- og gassprovinser for leting og utvinning av petroleumsprodukter. Det ligger store gevinster dersom man kan øke utvinningsgraden for oljefeltene til 50 pst., fra i dag ca. 44 pst. Dette er en hovedutfordring til rettighetshaverne og operatørene. Men det er også viktig at Olje- og energidepartementet vurderer om det i dag er tilstrekkelige incentiver til å nå et slikt mål. Skal man få en utvikling som den langsiktige utviklingsbanen beskriver, er det også nødvendig med nye leteområder og nye funn. 60 pst. av verdiskapingen i den langsiktige utviklingsbanen er basert på olje- og gassressurser som ennå ikke er funnet. Det er antatt at om lag en tiendedel av Norges totale petroleumsressurser, eller en fjerdedel av de forventede ressursene, ligger i Barentshavet. Virksomhet i nordområdene er derfor en forutsetning for den ønskede utviklingsbanen. Det er naturligvis fortsatt enkelte leteområder i Nordsjøen som kan gi resultater, men likevel er optimismen størst til nye petroleumsfunn i Norskehavet og Barentshavet. Det må være et krav i denne sammenheng å sørge for at slik leting og utvinning kan skje uten vesentlige skadevirkninger for miljøet, og slik at de rike fiskeressursene ikke blir skadelidende. Kravet om nullutslipp til sjø er i denne sammenheng helt avgjørende, og dette krever nært samarbeid mellom oljeselskaper og forskningsinstitutter. Det er strenge krav som må stilles til petroleumsvirksomhet i de nordlige områder. Regjeringen har i Sem-erklæringen spesielt gått inn på dette, og jeg siterer fra den: «Samarbeidsregjeringen vil foreta en konsekvensutredning av helårig petroleumsvirksomhet i de nordlige havområder fra Lofoten og nordover. Inntil en slik plan er på plass, åpnes ikke Barentshavet ytterligere for petroleumsvirksomhet.» Det er på basis av dette at flertallet i komiteen, Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, «legger til grunn at denne konsekvensutredningen blir så grundig og omfattende at den kan være et godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området». Dette betyr ikke, slik som enkelte tabloide medier beskriver det, at det nå er fritt frem i de nordlige områder. Konsekvensvurderingen tar jo nettopp sikte på å avdekke eventuelle problemer med petroleumsvirksomhet i nordområdene, og det er slike eventuelle problemer som må vurderes når utredningen og høringsuttalelsene har kommet frem. Men nå er det jo slik at det knapt er noen som tror at slike utredninger har helt entydige konklusjoner. Det kreves derfor også i denne sak politisk lederskap for å vurdere hva som er relevant, alvorsgraden i eventuelle problemer og hvilke spesielle krav som må stilles til rettighetshavere og operatører. De viktigste avveininger blir naturlig nok verdiskapingspotensialet av petroleumsvirksomheten på den ene side, og hensynet til fiskeri og miljøinteresser på den annen side. Det er flertallets håp og tro at disse spørsmål kan finne gode løsninger på basis av det omfattende arbeid som tidligere har vært utført i nordområdene, og som blir ajourført og videreført i konsekvensvurderingen. Det har dannet seg en oppfatning i brede miljøer av at olje og gass nærmest kommer opp fra havbunnen av seg selv, og at inntektene for samfunnet er sikre inntekter. Dette er selvsagt en helt feil oppfatning. Skal vi på noen måte sikre våre fremtidige inntekter fra denne virksomheten, krever det stadig teknologiske gjennombrudd, innen seismikk, utvinningsteknikk, transportsystemer osv. Ikke minst for hele vårt industrielle miljø, med mulighet for store leveranser til operatørselskapene, har dette stor betydning. Men skal vi lykkes i å holde en god, teknologisterk leverandørindustri, må aktiviteten på norsk sokkel være stabil. En berg- og dalbane-aktivitet vil gjøre at kompetansen forsvinner fra slike bedrifter. Det er dette som gjør at det er så viktig med en god kombinasjon av letevirksomhet og utvinning. Som i alle andre bransjer er markedsutviklingen sentral. Vi har gjennom hele vår oljeæra sett de store variasjoner som er på prissiden. For fremtidige inntekter er naturligvis prisen på olje og gass helt sentral. Komiteens flertall peker på at Regjeringen vil følge utviklingen i markedsbalansen i oljemarkedet, og viser til gjeldende praksis som innebærer at Regjeringen orienterer Stortinget på en egnet måte ved eventuelle produksjonsregulerende tiltak. Det er viktig at forholdene legges til rette for at vi har en konkurransedyktig olje- og gassnæring i Norge, samtidig som den kan konkurrere internasjonalt. Dette vil, sammen med nært samarbeid med de internasjonale oljeselskapene, også kunne bidra til at den norske leverandørindustrien kan delta i prosjekter internasjonalt. Det er imidlertid klare tegn som tyder på at vår leverandørindustri taper konkurransekraft. Det blir viktig for denne delen av vårt næringsliv å kunne tilpasse kompetanse og kostnadsnivå for å sikre leveranser i fremtiden. Det er etter den samlede komiteens vurdering særlig viktig å ha et godt samarbeid med Russland i spørsmål om olje- og gassvirksomhet i nord. Russland har store olje- og gassressurser i disse områder, og det er viktig at det kan oppnås godt samarbeid om helse, miljø og sikkerhet i utviklingen av disse, og at det tas tilstrekkelig hensyn til fiskeressursene i området, og til fiskens reproduksjonsmuligheter. Det hjelper lite om vi på vår side i Barentshavet innfører en rekke krav til leting og utvinning, dersom ikke den samme varsomhet gjelder for større, tilgrensende områder. Vi står overfor store utfordringer i den videre utvikling av våre petroleumsressurser. Det har ikke vært noe vesentlig funn av oljefelt siden 1986. Den langsiktige utviklingsbane vil kunne sikre vårt velferdsnivå i et hundreårsperspektiv. Det krever imidlertid stor innsats for å sikre denne verdiskaping i sameksistens med fiskeriene, og med en god miljøprofil. Dagens debatt er i dette perspektiv en svært viktig debatt. La meg føye til et par setninger om overskridelsene på Snøhvit. Det er meget beklagelig og uakseptabelt at et så viktig prosjekt svikter så avgjørende på planleggings- og investeringssiden, ikke minst fordi både posisjon og opposisjon på Stortinget stilte kritiske spørsmål til utbygger om planene og lønnsomheten ved prosjektet. Det er avgjørende for senere prosjekter som Stortinget skal ta stilling til, at de enkelte utbyggere kan skape tillit til at de beregninger og investeringskalkyler som legges frem, er kvalitetssikret og gode nok for å ta så viktige beslutninger.
Det blir replikkordskifte.
Miljø og industri må fungere sammen. Det har vært og er en forutsetning for olje- og gassvirksomheten og annen industri i Norge. I den sammenheng har jeg lyst til å takke spesielt representanten Onarheim, men også regjeringspartiene, for det konstruktive samarbeidet under behandlingen av denne meldingen. For de kunne like gjerne ha havnet i et flertall sammen med SV, som ville bruke framtidige investeringer i oljesektoren på velferdsgoder. Vi vet hvordan det ville fungert. Da ville inntektene ha forsvunnet på sikt, og velferden ville vært truet. Industrien er nå inne i en alvorlig situasjon. Vi ser at flere og flere rigger blir lagt i opplag. Flere og flere folk blir permittert og sagt opp. Det har også flertallet i komiteen påpekt i sine merknader. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, sier at vi står overfor en alvorlig svekkelse av norsk industri og annen konkurranseutsatt virksomhet. Dette er ikke Høyre med på. Jeg vil derfor gjerne få en vurdering fra representanten Onarheim på dette spørsmålet. Så helt til slutt: Når representanten sier at det er uakseptabelt med overskridelsene på Snøhvit, er det litt oppsiktsvekkende, for ut fra det statsråden, olje- og energiministeren, har sagt, er det akseptert av Regjeringen. Da er mitt spørsmål: Hva legger representanten Onarheim i at det er «uakseptabelt» med slike overskridelser?
Representanten Klungland peker på industriens situasjon – jeg tror ikke representanten behøver å være bekymret for at ikke jeg har den sammen bekymring som han har. Det er viktig at vi nå har en jevn utvikling, som jeg sa i mitt innlegg, at vi har aktiviteter gående, slik at vi ikke får en berg- og dalbane-situasjon. På den annen side kommer vi ikke utenom at bedriftene selv også har et betydelig ansvar, og det gjelder ikke minst i forhold til kostnadsutvikling og lønnsutvikling. Det er også her en rekke forhold som man må se på, slik at disse bedriftene skal kunne klare å konkurrere, ikke bare i Norge, men også internasjonalt. For øvrig har jeg ingen problemer med å slutte meg til at det er viktig at vi nå ser på dette med friske og nye øyne for å se hvordan vi skal få denne delen av vår industri til å fungere ordentlig. Når det gjelder min avslutning, må jeg si at jeg sa det fordi jeg er ganske opprørt over at man kan ha så store avvik fra en kalkyle, selv om det er et vanskelig og komplisert prosjekt man starter på på Snøhvit. Når jeg sier det er uakseptabelt, er det for å gi et signal også fra dem som stort sett har en veldig vennligsinnet holdning til oljeselskapene, om at man må legge større vekt på å få frem riktige kalkyler og riktige utbyggingsplaner, slik at man ikke kommer i denne situasjonen gang etter gang. Jeg tror det er helt avgjørende for tilliten til denne bransjen at man kan dokumentere at man virkelig har gått dypt inn i problemstillingene og kan legge frem realistiske kalkyler.
I Dagbladet sist lørdag kunne vi lese denne store overskriften: «Ja til oljeboring i Barentshavet». Og jeg siterer videre: «En gledens dag, mener Høyres energi- og miljøpolitiker Leif Frode Onarheim om at Stortingets flertall legger til rette for oljevirksomhet i Barentshavet.» Etter å ha lest dette begynte jeg å lure på om representanten Onarheim og jeg hadde samme innstillingen å forholde oss til. Men etter å ha lest lenger nede i artikkelen, fant jeg følgende: «Ja, jeg mener dette vedtaket kan åpne for oljevirksomhet. Men konsekvensutredningen vil avgjøre hvordan aktiviteten kan bli» … «Selv både ønsker og håper han på aktivitet i Barentshavet.» Jeg vil på bakgrunn av dette spørre representanten Onarheim om hvilket vedtak han viser til i artikkelen. Det eneste forslag til vedtak som sier dette, er Fremskrittspartiets, og dette er vi iallfall i innstillingen helt alene om. Eller er det nå slik at Onarheim og regjeringspartiene støtter vårt forslag, slik at han får den aktivitet han ønsker ifølge Dagbladet, og at vi kan få den gledens dag som både Onarheim og oljeindustrien åpenbart ser fram til?
Representanten Vaksdal og jeg har vært utsatt for at overskrifter og ingresser ikke alltid stemmer helt med det som står lenger nede, og som man virkelig har sagt. Gleden som jeg uttrykte, var over at man hadde kommet frem til en flertallsinnstilling. Jeg var en stund litt i tvil om vi kunne klare det. Det var gledelig. Det andre som er gledelig, er at meldingen får flertall, og i meldingen står alle disse tingene beskrevet. Grunnen til at man har en spesialmerknad som man jobbet litt frem og tilbake med med Arbeiderpartiet, var nettopp for å presisere hva man egentlig mente. Så min oppfatning er at vi har en melding som danner et godt grunnlag. Vi kan ikke sette i gang en konsekvensvurdering uten å se hva den inneholder. Men det er vårt håp og vår tro, som jeg sa, at den vil være så grunnleggende og så grundig at det er mulig å ta en beslutning om videreføring av petroleumsaktivitet i nordområdene, i Barentshavet. Håpet er naturligvis at man da skal finne olje og gass som er drivverdig.
Snøhvit-saka har dukka opp, og i innstillinga i samband med Snøhvit-saka skreiv eit fleirtal: «Selv om prosjektet synes å ha en robust økonomi» … «tåler ikke prosjektet store overskridelser …» Dersom ein høyrde debatten i radioen i dag tidleg, der det kom fram at eit stortingsfleirtal har flytta på 135 mill. kr i forhold til eit barnehageforlik, må ein jo begynna å lura på kva som skal skje no når me skal snakka om 5,8 milliardar kr i overskridingar – eller to operahus, som det faktisk er snakk om. Eg høyrer jo at saksordføraren kallar dette for uakseptabelt. Men då bør han vel som ansvarleg politikar setja foten ned, stoppa opp og sjå om dette prosjektet faktisk bør gjennomførast, slik SV har lagt fram forslag om i dag. Så mitt første spørsmål til Onarheim er om ei overskriding på 5,8 milliardar kr ikkje krev ein gjennomgang ut frå det ein sa, at prosjektet ikkje toler store overskridingar. Mitt andre spørsmål går på det som fleire har vore inne på, dette med tempoet i Barentshavet. SV tilbaud altså Onarheim fleirtal for det som står i Sem-erklæringa. Likevel valde Onarheim å gå til Arbeidarpartiet for å forhandla fram eit anna resultat enn det som står i Sem-erklæringa. Då er spørsmålet: Er det riktig det som Stavanger Aftenblad skriv i går, at konsekvensutgreiinga må innehalda ein konklusjon som seier at ein kan starta i 2003? Eller er det faktisk sånn, som det står i Sem-erklæringa, at alle kunnskapshòl må tettast? Kva meiner eigentleg Høgre og Regjeringa om dette?
Når det gjelder hva man skal gjøre videre på Snøhvit, er det noe som tilligger operatøren og styret for utbyggingen. Når det er sagt, må jeg si at jeg føler meg ganske hjemme i forhold til å vurdere akkurat sånne prosjekter. Det som nå er gjort, er «sunk cost», for å si det slik, de pengene får man aldri tilbake. Det som må være vurderingen nå, er hvilke påløpende kostnader man får fra nå og frem til prosjektet er ferdig. Det er det man nå kan regne lønnsomhet på, for det andre er jo allerede tapt, de pengene er borte. Det må bli en sak som styret for prosjektet, rettighetshaverne, må avgjøre, og det er klart at også staten er sterkt inne siden den har store eierinteresser. Sem-erklæringen mener jeg er ganske klar. Jeg leser den helt annerledes enn representanten Langeland. Det står der: «Samarbeidsregjeringen vil foreta en konsekvensutredning av helårig petroleumsaktivitet i de nordlige havområder fra Lofoten og nordover. Inntil en slik plan er på plass, åpnes ikke Barentshavet ytterligere for petroleumsvirksomhet.» Slik jeg leser dette, og som jeg har forsikret meg om gjelder, vil denne konsekvensvurderingen naturligvis få frem en rekke problemområder som man må ta stilling til. Men det er ikke slik at en konsekvensutredning gir svar på alle spørsmål. Da må altså Regjeringen i første omgang se på hvilke kunnskapshull som eventuelt må tettes igjen, hvilke andre virkemidler man har, og hva man skal kreve av operatørene hvis man skal fortsette. Så jeg ser ikke at det er noen konflikt mellom det man nå har fått frem i denne meldingen, det som ligger i merknadene, og det som står i Sem-erklæringen.
Replikkordskiftet er omme.
Norge er en betydelig olje- og gassnasjon, og det har preget det norske samfunnet i over 30 år. Næringa har gitt oss enorme verdier, skaffet oss mange arbeidsplasser både på land og til havs, og det er bygd opp en betydelig kompetanse som det er viktig å ta vare på. Fra starten i de sørlige deler av Nordsjøen har olje- og gassutvinninga utvidet seg nordover. Sikkerhet og miljø har dermed fått enda større oppmerksomhet knyttet til de utfordringene som er i disse havområdene, og nettopp det har også fått oppmerksomhet under behandlinga av denne saka i komiteen. Arbeiderpartiet og flertallet i komiteen ønsker at oljenæringa fortsatt skal være en viktig næring i mange år framover, og vi støtter den såkalte langsiktige utviklingsbanen. Det er imidlertid en krevende målsetting i en tid der vi dessverre må registrere at interessen for norsk sokkel er blitt mindre. Det er lav leteaktivitet, og vi ser at interessen fra utenlandske selskaper har blitt mindre. Vi ser også at mange arbeidsplasser går tapt om dagen, og at mange står i fare på grunn av denne situasjonen. Derfor er det viktig at vi fra Stortingets side gir næringa de politiske signaler som skal til for at den fortsatt skal ha tro på og vilje til å satse på norsk sokkel. Jeg er derfor glad for at det har vært mulig å få til enighet mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, som gir klare signaler. Jeg vil spesielt takke saksordføreren for et konstruktivt samarbeid. Det er vel ingen tvil om at det er Barentshavet som er mest omdiskutert, særlig i forhold til utfordringene knyttet til fiskeri og miljø – og det skal vi ta på alvor. Det er viktig, slik Arbeiderpartiet og regjeringspartiene legger til grunn, at konsekvensutredninga for videre helårig petroleumsvirksomhet fra Lofoten og nordover, som er under arbeid, blir grundig og omfattende slik at den kan være et godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området, og slik at vi da kan ta stilling til hvilke områder som kan åpnes for petroleumsvirksomhet, og hvilke havområder som skal være petroleumsfrie. Jeg forutsetter derfor at statsråden sørger for at denne konsekvensutredninga som er bebudet høsten 2003, blir et så godt redskap som vi trenger for å ta beslutning. Så stiller vi oss i tillegg positive til forvaltningsplanene for området. Det er fortsatt mange påviste olje- og gassressurser på sokkelen som ennå ikke er utvunnet. En utfordring som hele komiteen er opptatt av, er hvordan vi kan øke utvinningsgraden i feltene. En utvinningsgrad på under 50 pst. i oljefelt kan vi ikke slå oss til ro med. Til dette trengs det mer forskning, og jeg oppfatter det slik at det er bred enighet om det. I tillegg er det likevel nødvendig å se på rammebetingelsene, herunder skatte- og avskrivingsreglene for såkalt haleproduksjon og for små og marginale felt. Slik Arbeiderpartiet ser det, vil dette være svært samfunnsøkonomisk, og vi ser fram til at Regjeringa følger opp også dette. Så til slutt noen få ord om Snøhvit fra min side. Jeg vil selvfølgelig avvente statsrådens orientering, som jeg skjønner han skal gi senere i dag, men jeg må si meg enig i det aller meste av det representanten Onarheim sa i forhold til dette prosjektet. Det er meget alvorlig med de overskridelsene vi nå har fått på bordet, men jeg vil vente med videre kommentarer til jeg har hørt statsrådens redegjørelse her.
Det blir replikkordskifte.
Det er alltid interessant å høre en arbeiderpartipolitiker snakke om norsk olje- og gassaktivitet. Det interessante er at man aldri helt vet hva som kommer, for noen få i Arbeiderpartiet er for norsk olje- og gassaktivitet, andre er både for og imot, sånn som representanten Brustad – klarer liksom ikke helt å bestemme seg – mens en tredje gruppe er helt imot uansett. Sist vi så det, var under Snøhvit-debatten her i salen. Det er nesten like mange meninger i Arbeiderpartiet om norsk olje- og gasspolitikk som Arbeiderpartiet har medlemmer, eller stortingsrepresentanter – og medlemmer og representanter blir det færre av, heldigvis. Bare for å nevne navn i de tre nevnte gruppene, er stortingsrepresentant Konglevoll imot, uansett. Representanten stemte imot Snøhvit-utbyggingen, og har vært imot aktivitet i nordområdene – sin egen landsdel. Når det gjelder den andre gruppen, som representanten Brustad tilhører, viser jeg til uttalelser i Aftenposten, der representanten Brustad er både uklar og for og imot olje- og gassaktivitet i Barentshavet. Og så til en av de få som er for aktivitet i nordområdene, stortingsrepresentant Tore Nordtun. Jeg siterer fra Stavanger Aftenblad 6. desember: «Oljeselskapene skal få fortsette å bore på allerede tildelte områder. Oljeselskapet Agip skal få bygge ut sitt Goliat-funn 80 kilometer fra Hammerfest. Og det skal bli lyst ut nye blokker i Barentshavet snarest mulig.» Dette uttalte Tore Nordtun fra Arbeiderpartiet. Siden det er tørke i oljeindustrien og industrien opplever vanskelige vilkår, hvorfor er ikke representanten Brustad enig med sin partikollega Nordtun, slik at det på ny blir aktivitet i Barentshavet?
Jeg tror representanten Korsberg og vi alle hadde vært tjent med om Fremskrittspartiet konsentrerte seg om sitt eget parti og ikke var så bekymret for andre partier. Jeg regner med at representanten Korsberg godt vet hva som ligger i innstillinga, og at det fra Arbeiderpartiets side er en enstemmig innstilling i denne saka. Dessuten vil jeg også påpeke veldig sterkt at Arbeiderpartiet har, sammen med noen andre partier i denne salen, gjennom mange år vært en pådriver for at Norge skal være en stor oljenasjon, og i økende grad en gassnasjon. Det slås også for framtida fast gjennom denne innstillinga. Vi slår også helt klart fast at vi er bekymret for den lave leteaktiviteten, at vi er bekymret for arbeidsplasser som nå går tapt, og at vi er bekymret for dalende interesse fra utenlandske selskaper. Nettopp derfor er jeg veldig glad for at vi gjennom et samarbeid med regjeringspartiene har fått flertall for og gir klare signaler om at vi trenger en grundig konsekvensutredning i forhold til Barentshavet, og at den kommer til høsten. Så regner vi med at vi på bakgrunn av den kan ta stilling til hva vi så skal gjøre videre. Men vi er, i motsetning til Fremskrittspartiet, opptatt av at vi også må ta hensyn til miljø- og fiskeriinteresser. At Fremskrittspartiet i alle sammenhenger der det er snakk om miljøpolitikk, rister på hodet av det, latterliggjør det osv., får stå for Fremskrittspartiets regning. Men jeg krever respekt for at det er lov til å ha to tanker i hodet på én gang: å være for at vi skal ha oljeaktivitet, ta i bruk gass også i tida framover, men samtidig mene at det ville være galt hvis vi ikke også skulle gi oss tid og anledning til å vurdere hva det betyr i forhold til utfordringer knyttet til miljø og fiskeri. Derfor har vi krevd en grundig konsekvensutredning, og vi forventer at vi på bakgrunn av den kan ta stilling til hva vi videre skal gjøre. Det er ikke uklart, det mener jeg er meget klart.
Eg synest det er litt rart at også Arbeidarpartiet, som Høgre, vel ein strategi i forhold til overskridingane på Snøhvit der ein fråskriv seg litt av det ansvaret som ein har. No har ein 5,8 milliardar kr i minus så langt. Me veit ikkje kor stort det beløpet vil bli til slutt, sannsynlegvis vil det bli mykje større. Det som stortingsfleirtalet sa under behandlinga av Snøhvit, var at dette prosjektet ikkje toler store overskridingar. Då er mitt spørsmål: Er 5,8 milliardar kr ei stor overskriding? Dersom det er det, bør ein ikkje då revurdera, stoppa opp og tenkja over kva ein gjer vidare, før ein får endå større rekningar? Eg minner òg om at Statoil for to år sia eigentleg ikkje ville byggja ut feltet, men så gjorde ein eit grep her i denne salen, ein endra skattereglane slik at Statoil igjen gjekk på som utbyggjar. Så her må ikkje det politiske fleirtalet fråskriva seg ansvaret for dei rekningane ein no ser koma. Her har absolutt det politiske fleirtalet eit ansvar. Så til det som for meg framleis er litt uklart. Arbeidarpartirepresentanten frå Rogaland, som nemnt, har pressa på for å få opp tempoet i Barentshavet. Etter mi meining er det det som framgår av innstillinga, i forhold til det Arbeidarpartiet sjølv seier offisielt. Men når me no høyrer representanten Brustad, blir eg litt meir usikker. Eg lurer på: Kva er det eigentleg Arbeidarpartiet har oppnådd i forhandlingane med representanten Onarheim og Regjeringa i forhold til opning av Barentshavet? Er det slik at Arbeidarpartiet har fått gjennomslag for at ein skal begynna å bora når den første konsekvensutgreiinga ligg føre?
Jeg vil først svare på spørsmålet omkring Snøhvit og om 5,8 milliarder kr er en stor overskridelse. Ja, det er helt klart en stor overskridelse. Det er en altfor stor overskridelse, og det er meget alvorlig at vi får så store overskridelser i en så tidlig fase av et så stort prosjekt som dette er. Det betyr at dette må tas på alvor, det betyr at når slike ting skjer, er det viktig at Stortinget blir meget raskt informert. Men jeg ønsker ikke å si noe mer nå før jeg har hørt hva statsråden orienterer oss om, litt senere i dag. Når det gjelder Barentshavet, mener jeg at Arbeiderpartiet har oppnådd at vi nå gir klarere signaler enn det det kunne ligge an til før denne behandlinga. Det jeg mener ligger helt klart i det vedtaket, er at vi forutsetter at konsekvensutredninga skal bli grundig, god og omfattende, og det arbeidet har jeg forstått allerede er i gang. Når vi får denne utredninga til høsten, med mindre det skulle oppstå noe helt spesielt, kan vi få et grunnlag for å fatte en beslutning om hvor veien skal gå videre – hvor det skal åpnes og hvor det skal være petroleumsfritt, hvis det blir konklusjonen. Det mener jeg er det klare signalet fra et flertall i komiteen, og det forutsetter jeg selvfølgelig at Regjeringa følger opp.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Norsk olje- og gassvirksomhet vil spille en avgjørende viktig rolle for landets industrielle utvikling i årene framover og i tillegg være en vesentlig bidragsyter til å finansiere velferdssamfunnet. Det er derfor av avgjørende betydning at vi legger forholdene til rette for å sikre norsk sokkels konkurransekraft, slik at vi også i framtiden sikrer de nødvendige investeringer. Regjeringens melding gir for så vidt en god virkelighetsbeskrivelse av tingenes tilstand, og det skisseres to utviklingsbaner for kontinentalsokkelen. Den ene er forvitringsbanen, og den andre er den langsiktige utviklingsbanen. Det kommer vel neppe som noen overraskelse at Fremskrittspartiet støtter den langsiktige utviklingsbanen. For å oppnå dette hjelper det lite med bare fagre ord og fromme ønsker. Det kreves i tillegg aktiv handling. En enstemmig komite skriver at «i tiden fremover vil det være viktig med investeringer for å få en større utvinningsgrad i de eksisterende feltene». Man skriver videre at «myndighetene derfor bør legge til rette rammebetingelser som gjør det lønnsomt å øke utvinningsgraden, samt å legge til rette for lønnsom utvinning av mindre olje- og gassfelt». Så langt er alt vel og bra. Men hva gjør man for å oppnå dette? Dessverre, lite eller ingenting. Fremskrittspartiet satte fram forslag i finansinnstillingen om en gjennomgang av skatteregimet på sokkelen, spesielt med tanke på å få fram incitamenter for lønnsom nisje- og haleproduksjon, uten å få støtte for dette. I dag fremmer vi forslag om å få nedsatt et bredt sammensatt utvalg der oljebransjen er representert, som skal gjennomgå dagens skatteregime for å forbedre dette og utarbeide incentiver med hensyn til nisje- og haleproduksjon. Også her står vi helt alene. Det viser igjen at flertallet ikke mener noe med det de skriver i innstillingen. Et annet og viktig bidrag til å få økt utvinningsgraden er selvfølgelig å satse på forskning og utvikling. Det er betenkelig at staten, som den største aktør på sokkelen, ikke bidrar mer til denne type forskning, all den tid det er staten som vil få det meste av gevinsten ved en økt utvinningsgrad. Jeg har ved flere anledninger fremmet forslag om å opprette et petroleumsforskningsfond på 10 milliarder kr, der avkastningen skal gå til denne type virksomhet og forskning. Også dette har stortingsflertallet gått imot. Men jeg er likevel tilfreds med at flertallet nå har bedt Regjeringen komme til Stortinget med alternative modeller for offentlig medfinansiering av denne forskningen, herunder et petroleumsrettet forskningsfond. For å oppnå de målsettinger som ligger i den langsiktige utviklingsbaner, er det selvfølgelig avgjørende at også nye olje- og gassprovinser åpnes både for letevirksomhet og utvinning. Også her sier et flertall i komiteen mye pent, men også her mangler det konkret handling. På tross av at man har brukt flere hundre millioner på omfattende utredninger, skal man konsekvensutrede på nytt og på nytt. Ikke nok med det – flertallet kan heller ikke i dag si klart fra om at når den siste konsekvensutredningen er ferdig neste høst, gir man klarsignal dersom man ikke finner nye, uløselige problemer. Igjen står Fremskrittspartiet helt alene. Skal norsk sokkel fortsatt være attraktiv, må vi gi klinkende klare signaler til oljebransjen om at vi vil gi den nye og prospektive områder i tillegg til rammebetingelser som må være langsiktige og stabile. Det er også viktig for vår leverandørindustri at den skal få jevn tilgang på oppdrag, slik at vi slipper oppsigelser og permitteringer og oppsplitting av kompetansemiljøer det tar flere tiår å bygge opp. Med dette tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Øyvind Vaksdal har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Noen ganger tenker jeg: Så greit det hadde vært å leve i Fremskrittspartiets verden. I Fremskrittspartiets verden fins det mange enkle løsninger på kompliserte spørsmål. Hvis Fremskrittspartiet bare hadde gjort som de ville, ville vi visstnok hatt både lavere skatt, ingen avgifter, billigere barnehager, perfekte sykehus, alle eldre ville vært lykkelige, vi hadde hatt billigere brennevin, billigere bacon, billigere bensin og ingen miljøproblemer. Det er bare ett problem: I virkelighetens verden går ikke regnestykket til Fremskrittspartiet opp. I virkelighetens verden kan vi ikke løse utfordringene i helsesektoren med et fingerknips. I virkelighetens verden fins det miljøproblemer, og vi må ta dem på alvor. Ikke uventet har Fremskrittspartiet i denne innstillinga lagt seg på en tut og kjør-linje når det gjelder oljeutvinning i Barentshavet. Fremskrittspartiet sier tvert nei til en helhetlig utredning – de vil sette i gang nå, ja helst i går. Men Fremskrittspartiet har jo i det siste begynt å bli et litt mer ansvarlig parti. Og jeg vil spørre: Ser ikke Fremskrittspartiet noen som helst problemer med å drive oljevirksomhet i Barentshavet? Ser ikke Fremskrittspartiet engang at det er noen områder av Barentshavet der det kan være iallfall bitte litt problematisk? Det andre spørsmålet gjelder forskning. Det er jo fint at Fremskrittspartiet i denne innstillinga og i debatten her er opptatt av forskning. Men det var altså slik at når de skulle samarbeide med Regjeringa om budsjettet, fikk de til store kutt på forskning, f.eks. innenfor CO2-frie gasskraftverk. Det svekker den forskninga som pågår på dette området i Norge, et område hvor Norge ligger langt foran internasjonalt. Og jeg lurer på hvordan Fremskrittspartiet mener det er sammenheng mellom ord og handling her.
Jeg fikk høre litt om Fremskrittspartiets verden fra representanten Konglevoll, og det satte jeg jo pris på – det skal bli så mye bedre for de fleste, og det er helt riktig. Jeg ønsker selvfølgelig Konglevoll og Det norske Arbeiderparti velkommen etter – og de kommer ofte etter når det har gått noen år. Det var snakk om at vi stod for en tut og kjør-politikk når det gjaldt dette med Barentshavet. Det vil jeg på det mest bestemte avvise. Vi har konsekvensutredet vegger opp og stolper ned. Vi har brukt mange, mange år og en halv milliard kroner i forskjellige utredningsprosjekter. Vi mener dette er utredet nok, men vi har registrert at både bransjen og andre har akseptert denne utredningen som nå pågår. Og når den er ferdig til høsten – hvis det ikke oppstår alvorlige problemer – er tiden inne til å si «go». Når det gjelder dette med forskning, har vi vært opptatt av det lenge. Men som representanten Konglevoll utmerket godt vet, eksisterer ikke begrepet «CO2-frie gasskraftverk» i dag. Det er det nemlig ikke mulig å få til, sier alle forskere. Men nå har de skiftet og sier «gasskraft med CO2-håndtering». Alle sier at dette tidligst kan være oppe og gå om ca. ti år. Vi ønsker derfor ikke å bruke midler på den slags ting, som er så langt fram i tid, og som er så usikkert.
Olje- og gasspolitikken er viktig for Norge. Det er viktig for bransjen med stabile forutsetninger, også stabile politiske forutsetninger – med andre ord: størst mulig enighet og forutsigbarhet. Under behandlingen av Snøhvit-prosjektet for mindre enn ti måneder siden sa Fremskrittspartiet om konsekvensutgreiingen for Barentshavet: «Disse medlemmer finner det totalt unødvendig med ytterligere konsekvensutredninger for Barentshavet.» Som kjent har det ikke vært foretatt noen helhetlig konsekvensutredning hittil. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet legger opp til en klar prosedyre for hvilket grunnlag beslutninger om framtidig petroleumsvirksomhet skal tas på. I dag sier Fremskrittspartiet i merknadene i innstillingen: «Stortinget ber Regjeringen åpne for at boring i allerede tildelte lisenser kan gjennomføres så snart den pågående konsekvensutredningen for Lofoten-Barentshavet er gjennomført, og dersom denne ikke påviser vesentlige og nye problemområder.» Det er jo gledelig at Fremskrittspartiet her har kommet regjeringspartiene og Arbeiderpartiet betydelig i møte, men særlig forutsigbar er snuoperasjonen ikke. Da blir det interessant om Vaksdal kan fortelle oss andre – og ganske særlig oljebransjen – hvorfor han har endret syn på dette.
Jeg er enig med representanten Halleraker i at denne bransjen kanskje framfor noen trenger både langsiktige og stabile rammevilkår, for her kreves det enorme investeringer som ikke vil kaste noe av seg på mange, mange år. Så der er vi enige. Når det gjelder ytterligere konsekvensutredninger, sa jeg i mitt forrige replikksvar helt klart at vi har akseptert at også bransjen har akseptert at det skal foretas en ny utredning, men vi var i utgangspunktet ikke tilhenger av det. Det har – så vidt jeg har kjennskap til – vært 174 forskjellige utredninger, og det har vært brukt 0,5 milliarder kr. Det vi da sier klart i dag, er at vi ønsker å bore i de tildelte lisensene så snart den siste konsekvensutredningen er ferdig utarbeidet, dersom det ikke finnes problemer der som ikke kan løses.
I dag er jeg veldig nysgjerrig på hvor Fremskrittspartiets smertegrense egentlig går. Vi har tidligere fått tydelig demonstrert at et operabygg til 3 milliarder kr gjorde fryktelig vondt, slik som de «akk»-et og ynket seg. Hvor mange milliarder i overskridelser må vi se på Snøhvit-prosjektet før det begynner å bli ubehagelig for Fremskrittspartiet? 3 milliarder kr var tydeligvis helt greit, men 5,8! Det er to operahus, det. Det må da i det minste gjøre bitte litt vondt – om ikke annet med tanke på at det er stadig flere som begynner å sette spørsmålstegn ved hva Statoil egentlig driver med der oppe på Snøhvit-feltet. At de svir av penger, er hevet over enhver tvil. Men at de til de grader har ført Stortinget bak lyset med estimatene, er oppsiktsvekkende. Naturligvis innebærer slike prosjekter en viss usikkerhet i forhold til økonomi, men også i forhold til miljøskader. Det er derfor vi i SV er tilhengere av føre var-prinsippet. Vi har ingen illusjoner om at Fremskrittspartiet skal dele SVs bekymring for miljø- og fiskeriinteressene i området, men penger er faktisk et språk vi forventer at Fremskrittspartiet forstår. Representanten Onarheim har kalt overskridelsene uakseptable. Så spørsmålet mitt til Fremskrittspartiet og representanten Vaksdal er: Hvor høyt estimat på kostnadsoverskridelsene må til for at Regjeringens beste venn og budsjettkamerat føler at ansvaret tynger – og setter ned foten for denne uvettige pengebruken på Snøhvit-prosjektet?
Jeg registrerer at representanten Vaggen Malvik er opptatt av Fremskrittspartiets smertegrense. Når det gjelder Snøhvit-prosjektet, er også vi i Fremskrittspartiet alvorlig bekymret for den kostnadsutviklingen som har vært. Det kan se ut som om det har vært dårlig oversikt fra operatørens side da en la fram saken. Men så vidt jeg har skjønt, skal statsråden orientere om dette på et litt senere tidspunkt. Da får vi kanskje svar på noen av spørsmålene om hvorfor det har gått så galt som det har gjort. Også vi er sterkt bekymret for denne utviklingen. Vaggen Malvik nevnte operabygg. Slik som jeg ser det, vil vi aldri tjene penger på et operabygg. Snøhvit-prosjektet vil iallfall kaste penger av seg, selv om det har vært en kostnadssprekk nå.
Replikkordskiftet er omme.
Eg tek opp forslaga frå SV og Senterpartiet i Innst. S. nr. 80 og Innst. S. nr. 87. Overskridinga på Snøhvit svarar til to operabygg så langt, men dette er neppe den siste rekninga. Derfor må me stoppa opp. Når Statoil-direktøren no seier at Snøhvit ikkje ville blitt starta om han hadde visst det han veit i dag, er det svært alvorleg. Og når Hydro ønskjer å trekkja seg ut av prosjektet, er det òg eit viktig signal. For to år sidan sa Statoil at dei ikkje ville byggja ut Snøhvit. Så vedtok eit fleirtal i Stortinget å endra skatteregimet slik at Statoil såg det lønsamt å byggja ut. Dermed er ansvaret i denne salen også. Derfor beklagar eg at nokon forsøkjer å vri seg unna det. Det ansvaret må ein vera vaksen nok til å ta. SV vil åtvara mot ytterlegare prestisje i dette prosjektet. Me ønskjer å invitera fleirtalet til å vera med på å sikra oss mot nye overskridingar, ved at me set i verk ein gjennomgang av kva det vil kosta å stoppa utbygginga, og kva rekninga til slutt vil bli på dette prosjektet. SV har vore motstandar av Snøhvit og av å opna for olje- og gassverksemd i Europas matfat. Me fryktar konsekvensane for miljøet og økologien. Problema knytte til miljøkonsekvensane er framleis vår hovudinnvending. Men når dei økonomiske konsekvensane no begynner å melda seg, bør fleire stoppa opp. Me har hatt Mongstad, me har hatt Åsgard. Me har førebels 5,8 milliardar kr i overskriding på Snøhvit, og rekninga blir sannsynlegvis endå større. No må Stortinget ta ansvar. Eg reknar med at statsråden svarar skikkeleg på den utfordringa Snøhvit-feltet har gjeve det politiske fleirtalet. SV foreslår ein lågare og meir stabil aktivitet i olje- og gassverksemda. Me har foreslått ei styring for å få til denne stabiliteten. Dette har SV gjort over mange år. Likevel har eit fleirtal valt å følgja konjunkturane, og dermed har me fått jojo-effekt, bl.a. i forhold til verftsindustrien. For SV har omsynet til miljøet og føre var-prinsippet gjort at me har gått inn for denne stabiliteten. Men sjølvsagt har me òg tenkt på verftsindustrien og leverandørindustrien, som er avhengige av å ha stabile oppdrag. At EØS-avtalen skaper problem for verftsindustrien, er eit problem som SV har vore oppteke av lenge. Me er glade for at me no sannsynlegvis får ei utgreiing av dette i samband med revidert nasjonalbudsjett 2003. SV har i samband behandlinga av olje- og gassmeldinga tilbydt Regjeringa fleirtal for sin eigen politikk i forhold til petroleumsaktiviteten i nordområda. Punkt for punkt har SV og Senterpartiet sitert Sem-erklæringa for å unngå at tempoet i nordområda og Barentshavet skulle trappast opp. Arbeidarpartiet har i media ønskt høgare tempo, og dei har sannsynlegvis fått eit visst gjennomslag for dette. I denne situasjonen har Høgre i sterkare grad ønskt eit samarbeid med Arbeidarpartiet enn med SV. Det har vore heilt tydeleg. Det kan SV sjølvsagt beklaga ut frå dei premissane som det no kan sjå ut til at Arbeidarpartiet har klart å leggja for konsekvensutgreiinga. Altså: Når ein får denne, skal ho vera så god at då kan ein berre setja i gang. Det er iallfall det eg oppfattar er Arbeidarpartiets tolking av det som står. Det beklagar SV. Dersom det viser seg at den konsekvensutgreiinga har betydelege kunnskapshol, får ein altså ikkje greia ut dette skikkeleg dersom Høgre og Arbeidarpartiet får viljen sin. SV er nok ein gong klar til å gje Regjeringa fleirtal for ein framtidsretta og miljøvenleg politikk. Arbeidarpartiet og regjeringspartia legg opp til ein politikk som opnar Europas matfat for økt oljeaktivitet. Det beklagar SV, og det vil me kjempa sterkt imot.
Hallgeir H. Langeland har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Etter å ha lest SVs merknader i innstillingen og hørt representanten Langeland her i dag er jeg overbevist om at vi ikke hadde hatt noen oljenæring i det hele tatt dersom SV hadde hatt flertall i denne sal. SV er som kjent mot det meste, men i innstillingen er det et par unntak. Det ene dreier seg om å utnytte mer av ressursene i eksisterende oljebrønner, og det andre er en bekymring over aktiviteten for leverandørindustrien. Vi vet også at SV er flinke til å bruke penger på alle gode formål. Jeg vil derfor spørre representanten Langeland: Hvordan har han tenkt å finansiere dette når oljeinntektene forsvinner? Og hvor bekymret er han egentlig for leverandørindustrien og arbeidsplassene der, når hans politikk åpenbart vil medføre at alt dette vil bli nedlagt om kort tid?
Lat meg starta med påstanden om at SV har pengar til alle gode formål. Der må eg seia at eg føler meg sterkt forbigått av Framstegspartiet, for dei har pengar til det aller meste. Dei tek så mykje pengar dei vil av oljefondet, og bryr seg veldig lite om profil, så lenge det er ei viss mengd veljarar som synest at dette er populært. Så når det gjeld det med ansvar og det med å ha pengar til gode formål, synest eg han heller skal sjå på korleis Framstegspartiet driv sin politikk for tida. Det ville ha vore meir fornuftig. Sjølv om eg ser at Framstegspartiet inngår i fleirtalet og dermed sørgjer for at Regjeringa får fleirtal for budsjettet, har dei altså ein brote med forslag som kostar mykje pengar utanom. Men det er er viktig for SV og andre å minna om at dette budsjettet som er vedteke, og som fører til kutt bl.a. i energiforsking, miljøforsking, er det Framstegspartiet som har fått gjennom. Så til dette med at det ikkje hadde vore noka oljenæring i det heile dersom det var opp til SV. Det er fullstendig feil. Det SV er oppteke av, er at ein skal følgja føre var-prinsippet, og at ein skal ha skikkelege miljøkonsekvensutgreiingar før ein gjer noko som kan skapa miljøproblem. Det er derfor me har vore så kritiske til og gått imot Snøhvit-utbygginga, nettopp fordi me meiner det ikkje er grunnlag for å gjere dette no, fordi ein ikkje har den teknologien som trengst for å gjera dette. I forhold til oppdrag: SV har gong på gong foreslått at ein burde kvitta seg med EØS-avtalen, slik at ein kunne ha gjeve oppdrag, f.eks. fregattane som Forsvaret no byggjer i Spania, til norske verft. Ingen ville vera med på det. Eller då fleirtalet her privatiserte Statoil slik at ein ikkje skulle kunna styra Statoil lenger. Då gjekk altså òg Statoil til Spania, til Dragados. Så her er det nokon som har eit problem.
Representanten Langeland brukte relativt mye av sitt innlegg til å påpeke flertallets uansvarlighet knyttet til Snøhvit, ved at vi ikke nå, allerede før statsråden har redegjort, signaliserer at vi ønsker å stanse dette ut fra de overskridelser som foreligger. Jeg vil tilbakevise at det er noe grunnlag for å snakke om at flertallet er uansvarlig i denne sammenheng. Vi ser på dette som en veldig alvorlig overskridelse. Det har blitt presisert både fra Arbeiderpartiet og Høyre, og det slutter Kristelig Folkeparti seg til. Men jeg føler at det vil være naturlig å avvente noen konklusjoner på dette, i alle fall inntil statsråden har fått mulighet til å redegjøre for hvordan situasjonen faktisk er. Så er mitt spørsmål i forhold til ansvarligheten: Hvor går denne grensen for SV? Vi hadde faktisk ganske formidable overskridelser på operahuset i sin tid, men SV stanset ikke prosjektet. Mitt spørsmål er da: Hvor går grensen for når en er uansvarlig og når en er ansvarlig? Det håper jeg SV kan presisere. Så til et annet spørsmål, som er knyttet opp til Barentshavet: SV har forsøkt å utlegge det som nå foreligger, som om alle har sviktet alle gode prinsipper, og Sem-erklæringen er kastet over bord. De har forsøkt å framstille dette dit hen at innstillingen er en blankofullmakt, uavhengig av hva som måtte oppstå, til igangsettelse i Barentshavet. Det er jo ikke riktig. Tvert imot følger faktisk flertallet opp det som står i Sem-erklæringen, om at vi vil bruke konsekvensutredningene som grunnlag for en debatt om spørsmålet om ytterligere aktivitet i Nordsjøen. Sannsynligvis kan de komme allerede til høsten, jeg vil ikke se bort fra det. Da får vi debatten om hvilke konklusjoner vi skal trekke av disse konsekvens-utredningene. Mitt spørsmål er: Hører ikke Langeland hva vi faktisk sier, eller vil han ikke høre det?
Om eg har hørselsskadar eller ei, det får Kristeleg Folkeparti sjølv avgjera. Men eg registrerer at når SV tilbyr Regjeringa eit fleirtal i forhold til det som står i Sem-erklæringa, ønskjer altså ikkje saksordføraren og Høgre å ha det fleirtalet. Då må ein ha lov til å stilla seg spørsmålet: Kva er det ein har forhandla seg fram til med Arbeidarpartiet? Og ein høyrer jo at Arbeidarpartiet legg meir i dette enn det Kristeleg Folkeparti gjer. Då får eg berre ta til etterretning at Kristeleg Folkeparti framleis føler at dei har ein posisjon i Regjeringa som gjer at dei har ei påverknadskraft i forhold til kva Høgre gjer med Kristeleg Folkeparti sin politikk, og at ein faktisk skal sørgja for at ein tettar dei kunnskapshola som ein har, når den første konsekvensutgreiinga foreligg. Men det er grunn til å stilla dette spørsmålet når ein frå Regjeringa si side vel ein annan partnar i forhandlingane, og ein veit at den partnaren har ein meir aggressiv politikk i Barentshavet. Då er det eit viktig signal, synest eg, som Kristeleg Folkeparti burde kunna klara å oppfatta. Så til dette med kor grensa for ansvarlegheit i forhold til overskridingar går. SV sitt poeng er følgjande: Stortinget har pressa fram ei utbygging av Snøhvit-feltet, gjennom å endra skatteregimet bl.a. Stortinget har altså ansvaret for at det no er ei overskriding på 5,8 milliardar kr. Så seier SV, uavhengig av kva statsråden måtte seia: Då må Stortinget stoppa opp og tenkja seg om. Kva kostar det å stoppa utbygginga av Snøhvit? Kva kostar det å halda fram? Så må politikarane ut fra dei tala dei då har, bestemma seg. No køyrer ein berre vidare i blinde, som om dei 5,8 milliardane ikkje eksisterer.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Stortingsmeldinga om olje- og gassverksemda legg viktige føringar for norsk petroleumsverksemd i eit hundreårsperspektiv. Noreg skal vera ein leiande energinasjon i framtida. Her til lands er det tradisjon for at kunnskapsrike og kreative menneske har teke initiativ til å utnytta energi som ligg i store vassmagasin over havet og hydrokarbon i reservoara under havet. Dette har gitt mange arbeidsplassar, og dei inntektene som samfunnet har teke inn frå petroleumsverksemda, har lagt grunnlaget for mange av dei velferdsordningane som vi nyt godt av i dag. Samstundes veit vi at energiproduksjon må setjast inn i ei miljøriktig og berekraftig ramme. Eit fleirtal i Stortinget sluttar seg gledelegvis til Regjeringa si målsetjing om den såkalla langsiktige utviklingsbana, som legg til rette for oljeverksemd i eit femtiårsperspektiv og gassverksemd i eit hundreårsperspektiv. Ein føresetnad for dette er at det blir ført ein offensiv og målretta politikk, med satsing på forsking og teknologiutvikling, leiteverksemd og miljø. Sameksistens mellom viktige interesser som petroleumsverksemd, fiskeri og miljøvern vil vera heilt avgjerande for å kunna utvikla det samla ressurspotensialet på norsk kontinentalsokkel. I Sem-erklæringa blei prinsippet om heilskaplege planar for forvalting i einskilde havområde slått fast, og meldinga om olje- og gassverksemda fører dette prinsippet vidare. Dette gjeld både for nordområda, Nordsjøen og Norskehavet, som har eit betydeleg potensial for miljøriktig og effektiv petroleumsverksemd. Regjeringa har sett i verk konsekvensutgreiing av heilårleg petroleumsverksemd i havområda Lofoten–Barentshavet. Denne konsekvensutgreiinga kan gå inn som ein del av ein heilskapleg forvaltingsplan for Barentshavet som inkluderer miljø, fiskeri, petroleumsverksemd og sjøtransport. Konsekvensutgreiinga må difor kasta nødvendig ljos over alle sider ved den auka aktiviteten i nordområda før spørsmålet om petroleumsaktivitet kan behandlast. Det er teke sikte på å senda denne utgreiinga på høyring i mars 2003 med behandling innan utgangen av 2003. Regjeringspartia legg til grunn at denne konsekvensutgreiinga blir så grundig og omfattande at ho kan vera eit godt grunnlag for behandlinga av spørsmålet om ytterlegare petroleumsverksemd i området, og Arbeidarpartiet støttar dette fullt ut. Eg trur alle i denne salen kan semjast om at det ikkje er god forvalting å øydeleggja fornybare ressursar frå havet – kanskje for all framtid – for å få ut ikkje-fornybare petroleumsressursar i eit hundreårsperspektiv. Den langsiktige utviklingsbana krev investeringar for å få høgre utvinningsgrad i dei eksisterande felta og at nye interessante olje- og gassprovinsar blir opna for leiteverksemd og utvinning så snart konsekvensutgreiingane er gjennomførte. Haleproduksjon i modne oljefelt, lønsam utvinning av mindre oljefelt og petroleumsverksemd i nye område kan hjelpa oss å nå dei måla vi har sett oss. Vi meiner at norsk sokkel framleis må vera eit attraktivt område for verdiskaping og investeringar, og norske selskap må kunna styrkja konkurranseposisjonen sin både på norsk sokkel og internasjonalt. Alt dette må rammast inn av kunnskap som gir tryggleik for at miljøet ikkje blir vesentleg negativt påverka. Det er sett i gang forskingsprosjekt for å greia ut om m.a. utslepp av alkylfenolar frå produsert vatn er skadeleg for miljøet. Vi er glade for at bransjen sjølv set i verk tiltak som kan redusera negative effektar av petroleumsverksemda. Gjennom samarbeid mellom styresmaktene og bransjen ligg det til rette for at dei beste løysingane kan bli valde. Til slutt: I dag vil eit klårt fleirtal i Stortinget gjera vedtak i samsvar med Regjeringa si tilråding om olje- og gassverksemda. Det ligg altså til rette for å få eit godt grunnlag for den påreknelege petroleumspolitikken vi skal føra i ein krevjande marknad i åra som kjem.
Det blir replikkordskifte.
Det er viktig for velferdssamfunnet at vi har en industri og arbeidsplasser og verdiskaping som følge derav. Det er viktig for at vi fortsatt skal ha velferd, og for at vi skal kunne bruke de inntektene og naturressursene som vi har i landet. Samtidig er det viktig at miljøet blir ivaretatt bedre, iallfall like godt som det er blitt til nå, innenfor oljenæringen. Industrien er helt avhengig av det. Jeg vil takke regjeringspartiene for det samarbeidet vi har hatt i forhold til denne innstillingen. Det kan godt være at noen tror at jeg blir flau over det. Til det vil jeg si at det blir jeg ikke. Hvis Regjeringen gjør en god jobb, mener jeg også at de skal få ros for det. SV tror ikke at konsekvensutredningen for Barentshavet blir god nok. Jeg er derfor glad for at regjeringspartiene valgte å gå bort fra SVs tenkte kunnskapshull. Jeg er glad for at de sa at konsekvensutredningen skulle være så god at en kunne ta stilling til videre utvikling i Barentshavet etter at den forelå. Og Arbeiderpartiet forutsetter at den konsekvensutredningen som blir lagt fram, er god nok. Så var representanten Onarheim oppe på talerstolen i stad og snakket om at flertallet egentlig dreide seg om «en spesialmerknad» sammen med Arbeiderpartiet. Det er den som går på konsekvensutredningen. Da blir mitt spørsmål til representanten Ljones: Hva legger han i den konsekvensutredningen som vi i Arbeiderpartiet forutsetter skal være god nok for å fatte et grunnlag for videre utvikling i Barentshavet?
Først vil eg takka for den positive omtalen som representanten Rolf Terje Klungland kom med når det gjeld det samarbeidet som har vore med Arbeidarpartiet, og for den prosessen som vi hadde for å koma fram til formuleringa av ein så klar politikk. Representanten nemnde også kor viktig det er at industrien har arbeidsoppdrag. Det betyr arbeidsplassar, ikkje minst i distrikta, som er sårt avhengige av det. Det er klart at her har vi også felles utfordringar. Vi fokuserer veldig sterkt på det. Mellom anna er vi opptekne av – i og med at det no skal vera drift over lengre tid på felta gjennom haleproduksjon – at det vil vera behov for vedlikehald og oppgradering av plattformene som ein del av omstruktureringa. Det betyr igjen arbeidsplassar, og her skulle det liggja vel til rette for norsk industri, som har så høg kompetanse og så mange dugande arbeidstakarar. Så til spørsmålet om korleis vi i Kristeleg Folkeparti vurderer det som skal skje etter at konsekvensutgreiinga er lagd fram. Det enklaste svaret finn vi i meldinga, som Arbeidarpartiet støttar. Så kan vi sjå det i forhold til det som står i Sem-erklæringa, det står ord for ord på side 8 i innstillinga. SV har nemleg referert til Sem-erklæringa og vist til tre hovudføringar der. Dei same tre hovudføringane finn vi att i det som er fleirtalsmerknadene, altså det som vil bli vedtaket i dag, der vi klart seier: Konsekvensutgreiinga skal først leggjast fram. Når vi har sett innhaldet i den, og når Regjeringa har gått gjennom den, då først kan vi ta stilling til det som skal skje vidare. Uansett står det at fleirtalet «er positive til prinsippet om helhetlige forvaltningsplaner for enkelte havområder». Altså: Det vil bli følgt naturleg opp. Men ingen kan forskottera noko svar før konsekvensutgreiinga ligg føre. Det skal bli utruleg spennande å sjå ho, og då trengst det verkeleg aktivt arbeid for å kunna gå vidare.
Det kan ikkje vera lett å vera Kristeleg Folkeparti for tida. Først samarbeider ein med Framstegspartiet om billegare sprit og skattelette til rikfolk, og så skal ein samarbeida med Arbeidarpartiet i miljøspørsmål og i spørsmål om olje- og gassverksemda. Det seier seg sjølv at det resultatet må bli veldig vanskeleg for Kristeleg Folkeparti. Men eg har likevel lyst til å høyra korleis Kristeleg Folkeparti i regjering tenkjer når det gjeld dette med konsekvensutgreiing og forvaltingsplan – om ein no ser for seg at ein gjer ein grundig jobb med omsyn til konsekvensutgreiinga, men likevel finn ut at det er noko ein må sjå nærmare på, f.eks. knytt til det som forvaltingsplanen legg opp til når det gjeld fiskeri, miljø, transport og heile aktiviteten. Om ein då finn ut at ein faktisk må gå vidare og nærast koma med ein forvaltningsplan, er det då sånn å forstå at Kristeleg Folkeparti også meiner at 2005 vil vera eit meir naturleg tidspunkt – eventuelt når forvaltingsplanen ligg føre – for å setja i gang oljeverksemd i Barentshavet?
Representanten Hallgeir H. Langeland uttrykte uro og for så vidt medkjensle i samband med den situasjonen som Kristeleg Folkeparti er i. Det er hyggeleg med slike sympatierklæringar, og det er ikkje til å dekkja over at det er krevjande å tilhøyra eit parti som er med i ei mindretalsregjering. Då har ein behov for å få støtte både frå høgre og venstre i det politiske landskapet – for å halda seg til terminologien. Men det er jo innhaldet i sakene som er avgjerande, og stemmene er like verdfulle anten dei blir gitt av Framstegspartiet eller av Arbeidarpartiet. Korleis tenkjer Kristeleg Folkeparti? Eg kan forsikra at vi har lese Sem-erklæringa i detalj, og – som det også går fram av olje- og gassmeldinga – vi følgjer ho opp punkt for punkt. Igjen må eg visa til side 8 i innstillinga. Der står det som Sosialistisk Venstreparti har ført inn, nemleg at ein skal «foreta en konsekvensutredning av helårig petroleumsaktivitet i de nordlige havområder». Det er det første. I fleirtalsmerknadene står det at ein «viser til at Regjeringen har iverksatt en konsekvensvurdering» – altså ei naturleg oppfølging! Dessutan står det: «Inntil en slik plan er på plass, åpnes ikke Barentshavet ytterligere for petroleumsaktivitet.» Det står nettopp at denne konsekvensutgreiinga som no blir lagd fram, skal vera «så grundig og omfattende at den kan være et godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området». For det tredje skal ein altså gå inn for å få ein forvaltningsplan som følgje av dette. Det betyr at det svaret som representanten Langeland vil ha no, kan vi først gi når konsekvensutgreiinga er ferdig. Vi tek utgangspunkt i at ho blir så grundig og så utfyllande at ho gir svar på alle spørsmål, slik at ikkje såkalla kunnskapshol fører til nye rundar med utgreiingar. Utgangspunktet er at vi skal få dei svara og den informasjonen vi treng, for å kunna gå vidare med behandlinga av spørsmålet om nye aktivitetar.
Tidligere stod sentrumspartiene sammen om å si nei til oljeutvinning i Barentshavet. I denne innstillinga har vi opplevd at et flertall, hvor også Kristelig Folkeparti er med, snakker om at det er nødvendig med «den langsiktige utviklingsbanen». Da innebærer det at Barentshavet åpnes. Vi har i dag fått signaler om at det allerede kan åpnes neste høst. Nå nyanserte Ingmar Ljones dette i sitt innlegg, men det er tydelig at her er det litt ulikt syn. Statsråden har vel også varslet at oljeutvinning nærmere land i området rundt Lofoten kan være aktuelt. Senterpartiet er veldig bekymret for dette. Vi syns kanskje de gamle vennene har sviktet oss litt. Vi mener at dette er en uakseptabel risiko, både i forhold til miljø og fiske. Så mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti blir: Hvor vil Kristelig Folkeparti sette grensen for framtidig oljevirksomhet? Hva skal til for at Kristelig Folkeparti sier nei til utvinning av olje og gass når en nå åpner for å ta i bruk disse sårbare områdene?
Det er uråd å svara på dei spørsmåla som representanten Inger Enger nettopp stilte, kort og godt fordi det ikkje går an å svara på dei før konsekvensutgreiinga ligg føre. Og igjen: Vi reknar med at denne utgreiinga skal vera så grundig og omfattande at ho kan kasta ljos over alle sider ved det som skal skje, og dei aktivitetane som kan tillatast i nordområda. Då vil det vera ei utfordring, ikkje berre for dei som utgjer fleirtalet i dag, men for alle i Stortinget, korleis vi skal ta vare på dette unike og viktige området, der miljø står heilt sentralt, men der vi også har næringsinteresser som fiskeri og petroleumsverksemd. Og nettopp fordi petroleumsverksemda er så avgjerande for utviklinga vår, må vi vera innstilte på å kunna utnytta området, så sant det ikkje er i strid med andre viktige interesser. Denne avveginga skal vi bli orientert om, og då skal vi ta debatten.
Replikkordskiftet er omme.
Det er bra at vi gjennom St. meld. nr. 38 har fått anledning til å drøfte de store linjene når det gjelder gass- og oljevirksomheten. Meldingen forteller oss at petroleumsvirksomheten vil fortsette å være en viktig næring for Norge i mange år framover. Samtidig byr det på nye miljøutfordringer når utvinningsgraden skal økes og det skal settes i gang petroleumsvirksomhet i nye områder. For Senterpartiet er det viktig å balansere hensynet til næringsvirksomhet og sysselsetting innen petroleumsvirksomheten mot hensynet til å ta vare på miljøet og ikke skade fiskerivirksomheten. Olje- og gassmeldingen presenterer to mulige utviklingsbaner for petroleumsvirksomheten. Den ene er den langsiktige utviklingsbanen, som Regjeringen anbefaler at vi skal følge. Her blir det forutsatt at myndighetene legger ut nye attraktive areal for leiting og utvinning. Det legges også opp til å åpne områdene fra Lofoten og nordover til Barentshavet for oljeutvinning. Slike forutsetninger kan ikke Senterpartiet støtte. Den andre forutsetningen for den langsiktige utviklingsbanen er at det blir utviklet ny teknologi. Dette er bl.a. nødvendig for å kunne øke utvinningsgraden på eksisterende felt. Denne forutsetningen stiller vi oss helt og fullt bak. Som et motstykke til den langsiktige utviklingsbanen presenterer Regjeringen «forvitringsbanen», der petroleumsnæringen stagnerer og nærmest blir avviklet i løpet av 20 år. Denne utviklingsstrategien kan vi sjølsagt ikke gå inn for. Senterpartiet har derfor funnet det nødvendig å påpeke at den politiske debatten om olje- og gasspolitikken må dreie seg om økonomiske og miljøfaglige realiteter, og ikke om de to tenkte strategiene som Regjeringen presenterer. Petroleumspolitikken må ta utgangspunkt i at olje og gass er ikke-fornybare ressurser som må forvaltes i et langsiktig perspektiv. Investerings- og utvinningsnivået må ta hensyn til miljøet og ansvaret for kommende generasjoner. Et redusert olje- og gassutvinningstempo vil føre til at ringvirkningene av olje- og gassvirksomheten blir spredd over en lengre tidsperiode. For Senterpartiet er det altså viktig at vi har en langsiktig tenking, at vi sparer noen ressurser til kommende generasjoner, og at vi tar betryggende miljøhensyn før vi setter i gang olje- og gassutvinning i nye områder. Samtidig er petroleumsnæringen svært viktig for norsk økonomi og for sysselsettingen i mange tilgrensende virksomheter. Vi støtter Regjeringens målsetting om å øke utvinningsgraden på eksisterende felt og få til utvinning av mindre olje- og gassfelt i tilknytning til eksisterende produksjonsanlegg. Det vil være ressurssløsing om vi ikke får dette til. Økt utvinningsgrad forutsetter at vi får utviklet ny teknologi som hindrer eller renser utslipp av produsert vann, og som reduserer behovet for bruk av kjemikalier. Vi mener det er riktig å effektivisere tildelingen av utvinningstillatelser i modne leiteområder. Senterpartiet er opptatt av situasjonen for norsk leverandørindustri. Industrien må sikres jevnt med oppdrag, og vi må finne ut hvorfor norske bedrifter taper viktige oppdrag. Det er viktig å sikre norsk eierskap og at selskapene har tilknytning til Norge innenfor olje- og gassindustrien. Bedriftene bør ha kontor og forskningsenhet her i landet. Vi må beholde nåværende statlig eierandel i Statoil og fortsette å ta SDØE-andeler i felt hvor lønnsomheten er god eller ressurspotensialet stort. Økosystemene i Barentshavet er sårbare. Når vi nå får utbyggingen av Snøhvit-feltet, kan det sjølsagt bety økt risiko for miljøskadelig utslipp til sjøs – og nå er jeg over på Dokument nr. 8:9, som også skal behandles i dag. Vi hadde håpet at det skulle bli flertall for å gå inn for dette. Vi må regne med at det blir større skipstrafikk nær Hammerfest og nær kysten av Finnmark. Det er derfor svært synd at forslaget om en miljøovervåkingssentral nær Snøhvit-feltet ikke får støtte fra flertallet.
Det blir replikkordskifte.
En helårig petroleumsvirksomhet i nord vil legge til rette for næringsutvikling og verdiskaping i den nordlige landsdelen. Mange nye arbeidsplasser vil bli skapt. Dette kan bidra til å sikre at landsdelen kan stå på egne ben uavhengig av overføringer. Snøhvit har uten tvil skapt ny optimisme i Hammerfest. Aetat har allerede registrert over 10 000 personer som ønsker jobb i forbindelse med utbyggingen. Antall kompetente søkere til stillingene er gledelig høyt. Snøhvit har faktisk sørget for den største tilbakeflyttingen til Finnmark siden krigsflyktningene vendte tilbake på slutten av 1940-tallet. Med Snøhvit-utbyggingen har området fått investeringer som de aldri tidligere har vært i nærheten av. Senterpartiet hevder å være opptatt av nettopp verdiskaping og distriktsutvikling. Hvordan kan det da ha seg at partiet stilte seg negativt til den utbyggingen og avvisende til videre aktivitet i Barentshavet? Representanten Enger sa nettopp at de ønsker å redusere aktiviteten generelt for å fordele dette over flere generasjoner. Hvor lenge ønsker Senterpartiet å vente? Ser representanten Enger alternativer som kan bidra på samme måte til verdiskaping og vekst i vår nordlige landsdel? Er det ikke slik at Senterpartiet svikter distriktene? Er det ikke slik at Senterpartiet bare er opptatt av overføringene og ikke legger til rette for at man kan stå på egne ben?
Senterpartiet er opptatt av næringsutvikling, og vi er opptatt av distriktene, som Meling helt riktig uttrykte det. Jeg veit at det er mye prat om overføring i forbindelse med Senterpartiet. Det syns jeg blir litt for smalt. Det er en side av det, men det var ikke det vi skulle være opptatt av her. Når det snakkes om Finnmark og at Snøhvit har skapt optimisme i området, så er det helt sikkert rett. Det er også rett at Senterpartiet sentralt gikk imot at Snøhvit skulle utbygges, mens Senterpartiet lokalt – jeg tror det er riktig å nevne det – gikk inn for at Snøhvit skulle utbygges, med tanke på arbeidsplassene. Men nå er det sånn at moderpartiet må heve seg litt høyere og prøve å se på flere sider av det, og for oss var det da miljøet som ble det avgjørende. Dessuten er det en annen svært viktig næring i dette området – og det kjenner sikkert representanten Meling også til – nemlig fiskerinæringen. Og det er den som var vår største bekymring i denne sammenhengen, for det er ikke nok å legge til rette for én næring hvis det går på bekostning av en annen. Derfor er dette svært alvorlig. Når det ellers gjelder Snøhvit, har det jo akkurat nå vært veldig mye prat om de store økonomiske overskridelsene der, og Statoil-sjefen sier at han hadde ikke kunnet tenke seg en utbygging hvis han hadde ant disse kostnadsoverskridelsene. Det syns jeg er en tankevekker, for på mange måter burde det være lettere å forutsi kostnader i forbindelse med utbygging enn f.eks. å klare å vurdere miljørisiko og økologiske sammenhenger på forhånd. Det er alvoret i det.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Våre petroleumsressursar representerer betydelege verdiar for det norske samfunnet. Det er viktig å sikra at petroleumssektoren blir ein vesentleg bidragsytar til finansiering av velferdssamfunnet og til industriell utvikling i heile landet, også i framtida. Utfordringa for Noreg i åra framover blir å unngå at dei omfattande petroleumsinntektene vi kjem til å oppleva, får fortrengja anna næringsliv og sysselsetjing vi skal leva av i Fastlands-Noreg. I eit slikt perspektiv er det viktig at resten av næringspolitikken blir innretta mot nyskaping og innovasjon. Dei største verdiane ligg framleis i dei gjenverande olje- og gassressursane på norsk kontinentalsokkel. Og stortingsmeldinga vi handsamar i dag, peikar på dei store utfordringane dette stiller til effektiv utvinning av ressursane med minst mogleg skade på miljøet. Venstre støttar ein samla komite, som peikar på at det vil vera viktig med investeringar for å få større utvinningsgrad i dei eksisterande felta. Ein liberal miljøpolitikk byggjer på at omsynet til vår eigen fridom ikkje skal gå ut over menneske i andre delar av verda eller kommande generasjonar. Eit viktig prinsipp er føre var-prinsippet. All vår aktivitet må skje innanfor dei rammene toleevna til naturen set. Det krev at vi er varsame i vår omgang med naturen, og at miljøkonsekvensane må kartleggjast så godt det lèt seg gjera i forkant av naturinngrep. Tvil skal koma miljøet til gode. Det har etter at komiteen har avgitt si innstilling, blitt reist tvil når det gjeld ei skikkeleg konsekvensutgreiing vedkomande ytterlegare petroleumsverksemd i Barentshavet. Venstre aksepterer ikkje at det blir sett i gang ytterlegare petroleumsverksemd i Barentshavet, inkludert Goliat og oljeutvinning på Snøhvit, før ei konsekvensutgreiing ligg føre. Miljøomsyn må vera styrande for vedtak om oljeutvinning i nye havområde. Barentshavet er eit sårbart havområde med eit ustabilt klima som vil vanskeleggjera eventuelle oppryddingsaksjonar etter oljesøl. Konsekvensutgreiinga må difor belysa dei ulike problemområda ved heilårig oljeutvinning så langt nord. Utgreiinga må i tillegg klargjera konsekvensane for dyre- og planteliv i området. Venstre kan ikkje stø utvinning av olje i Barentshavet med mindre ein i utgreiinga legg fram brei og grundig dokumentasjon på at dette er miljømessig forsvarleg. Oljeselskapa sine investeringar i området kan ikkje bli tillagde avgjerande vekt dersom miljøomsyn trekkjer i motsett retning. Etter å ha lest innstillinga frå komiteen, og etter å ha høyrt debatten i dag, klarer ikkje eg å sjå det slik som SV prøver å framstilla det, at det som ligg i fleirtalsmerknaden, er mot Sem-erklæringa. Vi meiner at Arbeidarpartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre vil ha ei skikkeleg miljøkonsekvensutgreiing og vil ha alt på bordet før ein seier ja til utvinning i nord. Så til det som går på skipstrafikk, og det som Senterpartiet spesielt har vore oppteke av i denne innstillinga. Dette vil ein jo koma tilbake til i samband med stortingsmeldinga om havmiljøet, og det er eg veldig glad for, for då ser ein heilskapen i skipstrafikkleiene, heilskapen i beredskapen som må til langs heile vår sårbare kyst. Til slutt eit tema som vel ikkje har vore så mykje framme, det som går på forsking og utvikling, det som går på styrking av forskinga innanfor petroleumsteknologien. Vi ligg i forkant i Noreg innanfor petrolemsteknologi, og her har vi nokre fortrinn. Dette er noko som vi kan utvikla og satsa på, vi kan på ein måte selja vår teknologi, selja vår kunnskap. Det at det no i meldinga ligg signal om at ein vil ta vare på og vidareutvikla dei kompetansemiljøa som finst rundt om i Noreg, synest eg er fornuftig.
Det blir replikkordskifte.
Jeg er glad for at mange har understreket behovet for en grundig konsekvensutredning før man fatter strategiske beslutninger om åpning av Barentshavet eller områdene fra Lofoten og nordover for oljevirksomhet. Likevel synes jeg vi har en debatt om denne konsekvensutredningen som om den var noe stort og vidløftig noe, som vi skal begynne å finne på i morgen og der vi skal starte med blanke ark. Det foreligger et konsekvensutredningsprogram som skal være ferdig i mars. Om dette programmet har SFT i sin høringsuttalelse skrevet følgende: «Størstedelen av området er ikke tilstrekkelig kartlagt med hensyn til miljøressurser, og det foreligger ingen fullstendig og oppdatert kunnskap om de dynamiske fysiske og biologiske variasjonene Barentshavet er kjent for. Som beslutningsgrunnlag for myndighetene vil utredningen derfor bli mangelfull.» SFT har foreslått at de kunnskapshull man vil avdekke i konsekvensutredningen som skal være ferdig i mars, må tettes før man fatter strategiske beslutninger om hva som skal skje i Barentshavet. Det krever ny forskning, og det krever en konsekvensutredning del 2. For oss er det grunnleggende at vi viser såpass ærefrykt for kompleksiteten i økologien i Barentshavet at vi tar oss tid til å undersøke dette grundig. Og det er ikke slik som det var i det tidligere Sovjetunionen, at man kan vedta at her er det ikke noe problem. Vi kan heller ikke bestemme at i mars skal vi komme fram til dette.
Som eg sa i innlegget mitt, må ei utgreiing klargjera konseskvensane for f.eks. dyre- og plantelivet. Venstre meiner faktisk at alle ting skal på bordet, alt skal utgreiast før ein legg fram eit beslutningsgrunnlag. Og det forventar eg at Regjeringa følgjer opp. Men eg ser heller ikkje forskjellen mellom SVs og regjeringspartia sine merknader, for eg trur at alle i denne salen er opptekne av å få alt på bordet før vi skal fatta vedtak om kva som skal skje vidare. Og som eg òg sa, for Venstre er det viktig å ha eit føre var-prinsipp, og at miljøomsyna er dei viktigaste.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
En av de sakene som nok vekker størst interesse i dag, er spørsmålet om framtidig oljevirksomhet i Barentshavet. Det er en sak som også opptar meg, først og fremst ut fra fiskeri- og miljøhensyn. I februar i år sa Stortinget ja til Snøhvit-utbygginga, til tross for at en samla miljøforvaltning mente det var feil å ta en beslutning før vi hadde fått konsekvensutredet helårig petroleumsvirksomhet i Barentshavet. I innstillinga hadde jeg egne merknader og stemte mot Snøhvit-utbygginga. I innlegget mitt sa jeg bl.a.: «Barentshavet er et av verdens mest fiskerike områder og et svært viktig oppvekstområde for fisken som danner grunnlaget for fiskerinæringa langs norskekysten. Samtidig er det et svært sårbart område, med bl.a. lang mørketid – og nedbrytingstida for olje er lang. Konsekvensene ved et uhell vil trolig være større i Barentshavet enn på andre deler av norsk sokkel.» Det sa jeg da, og det er like sant i dag. Det er kontroversielt med oljeutvinning i sårbare havområder. Ikke bare en samla miljøbevegelse mener det. For eksempel skrev Fiskeridepartementet i sin høringsuttalelse i forbindelse med Snøhvit-utbygginga i juli i fjor at de hadde «store betenkeligheter med at dette havområdet[[altså Barentshavet]] skal bli utsatt for en miljøbelastning som kan føre til redusert produktivitet av marine ressurser». Når dette er så kontroversielt, må det derfor være et minstekrav at man har skikkelige konsekvensutredninger om effekten av og risikoen ved å starte oljevirksomhet. På Arbeiderpartiets landsmøte i november i år ble det vedtatt et kompromiss der det heter at vi vil med «grunnlag i helhetlig konsekvensutredning avgjøre hvilke havområder som kan åpnes for petroleumsvirksomhet og hvilke havområder som skal være petroleumsfrie». Det er en milepæl at Arbeiderpartiet med dette har slått fast prinsippet om petroleumsfrie havområder. Hvor store disse skal være og hvor de skal være, må, som det står i vedtaket fra landsmøtet, besluttes ut fra en helhetlig konsekvensvurdering. Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti har gått sammen om et kompromiss i denne saken. Vi sier i innstillinga at vi legger til grunn at den konsekvensutredninga som statsråden har satt i gang, blir så grundig og omfattende at den kan være et godt grunnlag for behandlinga av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet. Vi kan i dag ikke vite hva den konsekvensvurderinga vil fortelle oss. Vi kan ikke forskuttere at det f.eks. er greit å utvinne olje nær kysten i Nord-Norge eller i Barentshavet. Da hadde det jo ikke vært noen vits i å sette den i gang. Nå er det derfor opp til statsråden å ha et fast grep om denne saken. Det er statsråden som er ansvarlig for at Stortinget får et best mulig kunnskapsgrunnlag for de beslutningene vi skal fatte, det er statsråden som på grunnlag av kunnskap skal foreslå hvilke områder som kan åpnes for petroleumsvirksomhet, og hvilke som skal være petroleumsfrie. Dette er en stor og viktig oppgave, og det er antakelig en av de sakene Einar Steensnæs vil huskes for når historien om Bondevik-regjeringa skal skrives. Jeg for min del forventer to ting: For det første forventer jeg at han legger føre var-prinsippet til grunn. Det vil si at der det er usikkerhet, må det komme naturen til gode. For det andre forventer jeg ryddighet og klarhet. Det har dessverre kommet temmelig motstridende signaler fra statsråden i denne saka. For samtidig som statsråden sier at han skal utrede helårig petroleumsvirksomhet i området Lofoten-Barentshavet, så var han på radioen fredag i forrige uke og sa at om få år kommer letinga etter olje til å foregå så nær land at innbyggerne på Røst kan se lysene fra plattformene fra stuevinduene sine. Da vil jeg bare minne statsråden om at oljeutvinning rett utenfor Lofoten er svært kontroversielt, og at Stoltenberg-regjeringa faktisk stanset prøveboringa utenfor Røst etter at en samla fiskerinæring og flere miljøorganisasjoner hadde krevd utsettelse. Stortinget har i dag gitt sin tilslutning til at Regjeringa skal utrede helårig petroleumsvirksomhet i området Lofoten–Barentshavet. Hvordan vi skal forholde oss til utredninga, blir en ny diskusjon når den kommer. Da blir det viktig at stortingsflertallet våger å legge føre var-prinsippet til grunn.
Jeg har lyttet til denne debatten med stor interesse, og jeg synes det har vært en god og avklarende debatt, men selvfølgelig også en utfordrende debatt. Petroleumssektoren er av stor betydning for Norge. Den utgjør en viktig del av norsk økonomi og har også i stor grad bidratt til utviklingen av det norske velferdssamfunnet. Olje- og gassnæringen er i dag Norges største næring. I stortingsmeldingen om olje- og gassvirksomheten fokuserer Regjeringen på ressurspotensialet på norsk sokkel og mulighetene dette gir det norske samfunnet for verdiskaping og industriell utvikling. Dette er illustrert i stortingsmeldingen ved «den langsiktige utviklingsbanen» i forhold til «forvitringsbanen». Det er Regjeringens klare mål å sikre at forholdene legges til rette for å realisere det verdipotensialet som ligger i den langsiktige utviklingsbanen. Dette er svært krevende, særlig når leting på nye interessante felt krever grundige vurderinger både av miljøpåvirkninger, fiskerihensyn og andre viktige samfunnshensyn. Men lykkes vi med dette, kan vi se fram til 50 år med fortsatt oljevirksomhet og minst 100 år med gassutvinning. Det er en viktig forutsetning for denne regjeringen at den videre utviklingen på norsk sokkel skjer på en slik måte at ressursene forvaltes på en effektiv og bærekraftig måte, og at det tas tilstrekkelig hensyn til grunnleggende miljø- og fiskeriressurser. Samtidig må det være et skarpt fokus på helse, miljø og sikkerhet på alle nivåer i virksomheten. Jeg merket meg en viss sår undertone i representanten Engers innlegg her. Men jeg kan berolige henne med at dette er en politikk hun burde kunne kjenne seg hjemme i. Det er en fortsettelse av den politikken hun kjenner igjen fra samarbeidet i sentrumsregjeringen, og som hun derfor med god grunn også burde kunne slutte seg til. Men det bestemmer hun selvfølgelig selv. Norsk olje- og gasspolitikk bygger på en modell for sameksistens mellom petroleumsvirksomheten og hensynet til miljø og andre brukere av havet. I internasjonal målestokk er norsk sokkel langt fremme når det gjelder å ta i bruk miljøvennlig teknologi og effektivisere virksomheten. Det stilles stadig strengere krav til miljø og sikkerhet på norsk sokkel. Utslipp til sjø fra petroleumsvirksomheten er svært begrenset i forhold til andre kilder og næringer. Regjeringen ønsker likevel å begrense disse utslippene ytterligere, bl.a. gjennom å sørge for at målet om null utslipp av miljøfarlige stoffer til sjø blir nådd innen 2005. For å sikre at beslutninger om petroleumsvirksomheten i de nordlige havområdene skjer på forsvarlig grunnlag, har Regjeringen igangsatt en utredning av konsekvenser av helårig petroleumsvirksomhet i området Lofoten–Barentshavet, forkortet ULB. Det tas sikte på at denne utredningen kan oversendes Regjeringen i løpet av høsten 2003. Regjeringen vil avvente konklusjonene fra ULB før den konkluderer endelig om hvilke beslutninger som kan fattes på grunnlag av dette dokumentet, og hvilke beslutninger som må avvente den kommende helhetlige forvaltningsplanen for Barentshavet. Det legges opp til at forvaltningsplanen legges fram for Stortinget i 2005, eventuelt i 2006. I sin innstilling legger energi- og miljøkomiteens flertall til grunn at «denne konsekvensutredningen blir så grundig og omfattende at den kan være et godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området.» Dette sammenfaller godt med den framgangsmåten jeg har beskrevet ovenfor, og som er i tråd med Sem-erklæringen. Jeg viser også til at Høyres og Kristelig Folkepartis stortingsgrupper på dette punktet sier seg «fornøyd med at Regjeringen her har fått tilslutning til sin politikk». Dette framgår av en felles pressemelding fra disse stortingsgruppene. Jeg vil her også vise til representanten Synnøve Konglevolls innlegg, der hun sa at vi legger opp til en virksomhet som gjør at lysene fra installasjonene kan ses fra Røst. Jeg gjør oppmerksom på at jeg har avkreftet det som NRK Nordland mente å fange opp i min uttalelse da jeg var på besøk i Bodø. Det var en referanse til en interessant seismikk og geologi nær kysten av Nordland, men som ennå ikke åpner for slik virksomhet, og som denne statsråd på ingen måte har tatt inn i sine planer, heller ikke i den langsiktige utviklingsbanen. Utvikling og anvendelse av ny teknologi vil være et viktig element for å nå den langsiktige utviklingsbanen. Staten har som grunneier, ressursforvalter og deltaker gjennom SDØE de største økonomiske interessene knyttet til petroleumsressursene på norsk sokkel, og dermed størst interesse av at det utvikles ny teknologi. Sammen med skatteinntektene fra virksomheten tilfaller om lag 90 pst. av verdiskapingen staten. Regjeringen vil satse på utvikling av ny teknologi og kompetanse i petroleumssektoren. I denne forbindelse viser jeg også til at et flertall i energi- og miljøkomiteen i Budsjett-innst. S. nr. 9 ber om å få utredet ulike modeller for offentlig medfinansiering til forskning innenfor petroleumsvirksomheten, herunder et petroleumsrettet forskningsfond. Dette vil Regjeringen følge opp. Jeg orienterte 12. desember kort om kostnadsøkningen på Snøhvit. Prosjektet er nå behandlet i Statoils styre, og Statoil som operatør har framlagt et nytt kostnadsanslag for utbyggingen. Jeg har bedt Statoil om en rapport om kostnadsøkningene i prosjektet, og opplysningene fra operatøren ligger til grunn for min redegjørelse nå . Statoil har beregnet den samlede kostnadsøkningen for prosjektet til å være 5,8 milliarder kr. 4,4 milliarder kr skyldes vektøkning for landanlegget – vekten var underestimert med om lag 50 pst. i utbyggingsplanene som ble presentert for Stortinget. Videre skyldes 450 mill. kr en framskyving av kostnader fra senere faser, og 950 mill. kr er knyttet til forsinkelsene som oppstod i forbindelse med ESA-saken. Statoil opplyser at årsaken til kostnadsøkningen på landanlegget er at de hadde for liten oppmerksomhet og brukte for få ressurser på utarbeidelsen av detaljert beregningsgrunnlag for landanlegget. Dette førte til manglende teknisk modenhet av prosjektet da rettighetshaverne besluttet å sende inn utbyggingsplanene for myndighetsbehandling. Høsten 2002 ble det igangsatt en rekke gjennomganger av Snøhvit-prosjektet både av operatøren og av partnerskapet. Det ble bl.a. foretatt en grundig gjennomgang av det tekniske konseptet og kostnadene knyttet til dette. Den beregnede kostnadsøkningen på 5,8 milliarder kr er et resultat av denne gjennomgangen. Statoil har videre foretatt endringer i egen organisasjon og i forhold til oppfølgingen av det tyske firmaet Linde, som er ansvarlig for teknisk utforming av landanlegget. Operatøren opplyser at Linde vil bli fulgt tett opp i tiden framover. Statoil mener disse gjennomgangene har bidratt til at prosjektet nå er mer modent. Videre mener de at tidsplanen for prosjektet, som innebærer oppstart av anlegget i desember 2005, er stram, men gjennomførbar. Statoils beregninger viser at prosjektet fortsatt er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Nåverdi før skatt var i utbyggingsplanene anslått til om lag 11,6 milliarder kr. Etter at kostnadsøkningene er tatt hensyn til, vil nåverdi før skatt bli om lag 6,5 milliarder kr. Etter skatt er nåverdien redusert fra om lag 2,6 milliarder kr til 1,2 milliarder kr. Prosjektet vil også bidra til store inntekter for samfunnet. For eksempel vil Snøhvit-eierne betale 73 milliarder kr i skatt over feltets levetid. Nåverdien av denne skatteinntekten er 4 milliarder kr. Kostnadsutviklingen i Snøhvit-prosjektet er bekymringsfull, og situasjonen som har oppstått, er svært uheldig. Det er operatørens ansvar å sikre en forsvarlig utvikling av prosjektet i tiden framover. Som olje- og energiminister har jeg et ansvar for å holde Stortinget orientert om utviklingen i prosjektene. Jeg vil derfor følge kostnadsutviklingen i Snøhvit nøye.
Det blir replikkordskifte.
Når det gjelder situasjonen i forbindelse med Snøhvit, er jeg helt enig i at den er veldig bekymringsfull. Det er alvorlig, og det er i høyeste grad en meget uønsket situasjon. Jeg takker statsråden for orienteringen, for det er svært viktig at Stortinget når slike alvorlige ting skjer, blir orientert så raskt som mulig. Det kunne vært interessant å få vite hvor lenge statsråden har vært kjent med at det kunne tyde på at det kunne bli overskridelser i denne størrelsesordenen, eller om dette er noe han helt nylig er blitt kjent med kunne skje. Jeg vil også vise til at et flertall i innstillinga om denne saka sa følgende: «Flertallet forutsetter at investeringskalkylene kvalitetssikres for å redusere den økonomiske risikoen mest mulig.» – Mener statsråden at investeringskalkylene ble godt nok gjennomgått? Og kan statsråden forsikre at det ikke heretter vil komme flere overskridelser?
Når det gjelder informasjon til Stortinget, er det selvsagt slik at når den ansvarlige statsråd har opplysninger som berører de forutsetninger som Stortinget har lagt til grunn for sin behandling, kommer statsråden til Stortinget med den nødvendige informasjon. Derfor fant jeg det nødvendig før tallene var kvalitetssikret, men etter at jeg fikk opplysninger om disse overskridelsene, å gi en foreløpig orientering til Stortinget da energi- og miljøkomiteen behandlet budsjettet. Så sa jeg under budsjettbehandlingen at jeg ville komme tilbake til Stortinget på egnet måte når disse tallene var kvalitetssikret – derfor denne orienteringen i dag. Jeg er takknemlig for at Presidentskapet åpnet for at jeg kunne gi disse opplysningene. Det er selvsagt Statoils beregninger og gjennomgang som har gjort at vi nå kan forvente at framdriften i dette prosjektet er basert på mer kvalitetssikrede tall. Som jeg sa, er prosjektet nå modent i den forstand at en kjenner mer til kostnadene og føringene. Jeg vil understreke at dette er et meget komplisert prosjekt, og det bekymringsfulle er at kostnadsoverskridelsene kommer så tidlig i prosjektgjennomføringen. Når dette prosjektet videreføres, er det mer komplisert, mer utfordrende og desto mer viktig at operatøren tar ansvar med å holde kontroll på alle utgifter og alle prosesser. Derfor er det selvfølgelig ikke mulig for meg å garantere at de tall som jeg nå har gjort rede for, vil holde i prosjektets videre framstilling, men jeg må forholde meg til det som operatøren har sagt i forhold til at de følger dette prosjektet nøye, og at de har satt inn betydelige ressurser på kvalitetskontroll av tallene. Jeg er sikker på at Statoil som organisasjon nå setter alle ressurser inn på at de tallene de har operert med nå, skal holde prosjektet igjennom.
Vi i Fremskrittspartiet er alvorlig bekymret over kostnadsutviklingen i Snøhvit-prosjektet. Noen av kostnadsøkningene skyldes utsettelser som følge av ESA-saken, og dette har vi jo for så vidt vært klar over en tid. Men det virker dessverre som om operatørselskapet ikke har hatt den nødvendige oversikt fra starten av, spesielt når det gjelder landanlegget. Dette er ikke bra! Vi forutsetter derfor at statsråden holder Stortinget løpende orientert om den videre utviklingen i prosjektet, og jeg forventer at man for ettertiden ikke får slike ubehagelige overraskelser. Så over til skatt på sokkelen. Flere i oljebransjen, bl.a. konserndirektør Torvund i Norsk Hydro, har gitt uttrykk for at dagens skattesystem motarbeider viktige mål for norsk oljepolitikk. Jeg har også registrert at statsråden har ønsket velkommen en ny debatt om oljeskatten. Statsråden var i likhet med meg til stede på OLFs årskonferanse for noen uker siden, hvor dette var et tema, spesielt når det gjaldt skatteincentiver for nisje- og haleproduksjon. Hva er det som nå har fått statsråden og regjeringspartiene til å skifte mening? Vårt forslag i finansinnstillingen ble nedstemt, og det ser heller ikke ut for at vi i dag får støtte til å nedsette et utvalg for å gjennomgå skatteregimet på sokkelen. Nå skal det plutselig legges lokk på hele debatten.
Når det gjelder Snøhvit-prosjektet, kan jeg bekrefte, i tråd med det jeg allerede har gitt uttrykk for, at jeg vil holde meg løpende orientert om kostnadsutviklingen og selvfølgelig da orientere Stortinget så snart det er opplysninger av en slik karakter at dette vil berøre de forutsetninger og de opplysninger Stortinget tidligere har mottatt. Når det så gjelder skattespørsmålet, må vi innse at etter hvert som deler av norsk sokkel nå blir mer modne, står vi overfor nye, interessante muligheter. Vi har bare tatt opp omkring en fjerdedel av de antatte ressurser på norsk sokkel, men en del av de gjenværende ressursene er slik konstruert både når det gjelder volum og kompleksitet i forhold til geologi, at skal man få lønnsomhet i det, må man kanskje se på rammebetingelsene for å få selskapene interessert. Dette er en uhyre interessant og viktig debatt. Jeg har da gitt uttrykk for, også på det årsmøtet som representanten Vaksdal viste til, at jeg er forberedt på og interessert i å gå inn i en slik debatt med næringen. Jeg har også vist til Topplederforum innenfor Konkraft som et velegnet forum for å drøfte disse spørsmålene. Selvsagt vil det være slik at det er en viss interessemotsetning mellom selskapenes ønske om maksimalt utbytte på investert kapital og statens – og mitt, på vegne av fellesskapet – ønske om at fellesskapet skal ha sin del. Der vil det være en viss interessekonflikt. Det som ligger til grunn for min behandling av skattespørsmålet, er at prosjekter som er lønnsomme før skatt, skal også være lønnsomme etter skatt. Men hvis prosjekter er ulønnsomme før skatt, kan vi ikke legge opp til et skatteregime som gjør dem lønnsomme etter skatt. De to basale prinsippene legger jeg til grunn i min samtale med næringen, og med disse forutsetninger imøteser jeg en interessant, åpen diskusjon om rammebetingelser for norsk sokkel. Min målsetting er å holde de internasjonale selskapene interessert i fortsatt nærvær på norsk sokkel.
Det var interessant å høre at statsråden sa at prinsippene for skattlegging på sokkelen skal være at det som er lønnsomt før skatt, skal være lønnsomt etter skatt. Det er jeg hjertens enig i. Men det er akkurat dette prinsippet man har fraveket ved utbyggingen på Snøhvit. Der er det en skattesubsidie som gjorde at man i utgangspunktet startet bygging. 2 milliarder kr av samfunnets penger har gått til dette. Jeg synes også det er nedslående å legge merke til at Regjeringen nå omdefinerer og omtolker sin egen erklæring, nemlig Sem-erklæringen, knyttet til utbygging i Barentshavet. Jeg har vanskelig for å forstå dette på noen annen måte enn at dette er nok et eksempel på at Kristelig Folkeparti ikke har muskler i denne Regjeringen og taper ved alle viktige korsveier, særlig der miljøet er involvert. Så igjen til Snøhvit. Når Olav Fjeld sier at han ikke ville ha startet dette prosjektet hvis han i dag hadde visst om overskridelsen på 5,8 milliarder kr, sier det litt om hvordan selskapet vurderer dette. Selskapet har fått skattesubsidie for å starte. Nå har vi allerede før prosjektet har kommet ordentlig i gang, en overskridelse på 5,8 milliarder kr. Det er noe statsråden unnlater å si her. Han sier at staten vil få 90 pst. av inntektene. Ja, det er riktig, men her vil det være begrenset inntekter, for 90 pst. av kostnadene vil måtte bæres av staten. Det betyr at det er vi her i Stortinget som bærer kostnadene ved overskridelsen. Av disse 5,8 milliarder kr som så langt er overskridelsen, bærer vi over 5 milliarder kr av kostnadene i Stortinget. Bare tenk på hvor mye 5 milliarder kr er knyttet til barnehager, knyttet til skoleutbygging, knyttet til velferdsproduksjon i sin alminnelighet. Det er jo nesten ikke mulig å få på plass en titusenkroning her i huset uten at det kalles for uansvarlig. Det forbauser meg da at statsråden med åpne øyne går inn i dette. For dette er beretningen om et varslet mord – et varslet mord! Dette er en skandale som bare vil øke i omfang. Dette er det mest omstridte utbyggingsprosjektet vi har hatt i norsk oljehistorie. Det er knyttet til både miljø og fiskeri, men nå knyttes det også til økonomi. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva skal egentlig til for at han vil gjøre en ny vurdering av dette? Har vi ikke nok opplysninger som skulle tilsi en ny, endret holdning?
Når det gjelder de to første punktene som representanten Djupedal så vidt var innom før han tok for seg Snøhvit, som vel var hovedtemaet i hans replikk, kan jeg ikke gi ham rett på noe punkt. Snøhvit er ikke et eksempel på at lønnsomme prosjekter før skatt ikke blir lønnsomme etter skatt. Det er rett og slett slik at Snøhvit-prosjektet er et lønnsomt prosjekt med det skattesystemet vi har i dag. Jeg vil heller ikke gi ham rett når det gjelder ULB. Det har nå blitt klargjort – og jeg synes for så vidt debatten satte dette på plass på en ryddig måte: Det blir ingen ny aktivitet i områdene fra Lofoten og i Barentshavet før det foreligger en konsekvensutredning. Når den konsekvensutredningen foreligger, har vi et grunnlag for å si hvordan vi skal komme videre. Trenges det ny kunnskap, skal det dekkes nye kunnskapshull, vil det bli gjort. Hvis dette er avklarende fullt ut, har vi en situasjon vi kan håndtere i forhold til videre aktivitet. Når det så gjelder Snøhvit, brukte Øystein Djupedal ganske kraftige ord for å betegne dette. Det skal jeg ikke kommentere. Men når han sier at jeg går inn i dette med åpne øyne – ja, så gjør jeg det. Det er faktisk viktig å ha åpne øyne og åpne ører og ta imot all den informasjon som operatøren nå gir departementet. Den informasjonen har jeg sagt at jeg vil viderebringe til Stortinget. Det er Stortinget som har godkjent prosjektet. Det er helt riktig som Øystein Djupedal sier, fellesskapet bærer en stor del av kostnadene ved disse overskridelsene. Samtidig må jeg igjen understreke at dette er et lønnsomt prosjekt. Snøhvit-eieren vil betale 73 milliarder kr i skatt, og fremdeles er det slik at det er lønnsomt med en nåverdi på 1,2 milliarder kr.
Jeg vil takke statsråden for orienteringa. Alle har vært opptatt av Snøhvit, og av at det er store økonomiske overskridelser. Det er svært ubehagelig. Det er nesten fristende å si at det kunne ha vært svært mye god distriktsutbygging også for 5,6 milliarder kr. Men dette er den økonomiske sida av det. Det burde det egentlig være lettere å forholde seg til og klare å se på forhånd enn f.eks. å vurdere miljømessige og økologiske sammenhenger på forhånd. Jeg skal sitere litt fra et brev som statsråden skrev til komiteen som svar på noen spørsmål, den 6. desember: «Slik jeg ser det, er det riktig å avvente sluttføringen av ULB før vi konkluderer endelig om hvilke beslutninger vi kan ta på basis av dette dokumentet og hvilke beslutninger som må avvente den helhetlige forvaltningsplanen». Dette har statsråden gjentatt i dag. Han sa i innlegget sitt for noen få minutter siden at forvaltningsplanen legges fram i 2005. Den sida er grei. Men jeg føler når vi hører debatten her i dag, at det er en del nyanser, for det kan se ut som flertallet i komiteen ønsker å åpne for en helårig petroleumsvirksomhet i Barentshavet før alle resultater foreligger – ja, neste høst er allerede nevnt. Jeg syns det ville være interessant å høre statsrådens synspunkt på dette. Er det en reell uenighet mellom statsråden og komiteflertallet om hvor fort vi bør gå fram?
Når det gjelder den såkalte ULB, har den vært gjenstand for stor oppmerksomhet, og det har vel også vært ulike forventninger til hva som kommer ut av ULB. Noen har ment at dette er helt unødvendig. Vi har da all den kunnskap vi trenger. Vi trenger ikke gjøre dette på ny og bruke mange penger og mye tid på forhold som allerede er avklart! Dette er ikke Regjeringens syn. Vi ser behovet for å få kartlagt og oppdatert materiale som er viktig for videre aktivitet. Så har det også vært de som har sagt: Ja, vi må jo gjøre dette, da. Men vi håper at dette kan gjøres så raskt at vi allerede nå vet at vi høsten 2003 kan gå videre. Så er det noen som sier: Vi vil støtte ULB, men vi har allerede bestemt oss for at noen aktivitet i Barentshavet skal vi ikke ha. SV har jo et slikt synspunkt. Det har de nedfelt i sine egne merknader til oljemeldingen. De støtter konsekvensutredningen, men de har allerede konkludert: ingen aktivitet. Regjeringens syn er at vi skal ha en grundig gjennomdrøfting av alle sider ved en helårig petroleumsvirksomhet i disse havområdene. Basert på hva vi finner av konsekvenser og virkninger av dette, vil vi så ta stilling til om det er mulig å gå videre med ny aktivitet. Det er dette jeg mener Stortingets flertall har gitt tilslutning til, og det er jeg veldig godt fornøyd med.
Jeg er veldig glad for den enigheten som er mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene så å si gjennom hele innstillinga i denne saka. Det gjelder også spørsmål knyttet til Barentshavet. Jeg viser der til innstillinga, som er klar: «Dette flertallet» – altså Arbeiderpartiet og regjeringspartiene – «legger til grunn at denne konsekvensutredningen blir så grundig og omfattende at den kan være et godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området.» Statsråden har jo også i dag bebudet at den kommer høsten 2003. Det betyr at vi legger til grunn at dersom det ikke skulle oppstå noe helt spesielt som vi i dag ikke kjenner til, kan det til høsten fattes beslutninger om hva som skal skje videre i Barentshavet. Jeg forutsetter og regner selvfølgelig med at dette er noe som statsråden følger opp. Jeg kan også tenke meg å stille spørsmål til statsråden i forhold til om han er bekymret for den lave leteaktiviteten som vi nå har. Er han bekymret for den dalende interessen som vi ser fra en del av de utenlandske selskapene? Er han også bekymret når det gjelder situasjonen som bl.a. deler av verftsindustrien er inne i? Vil statsråden ta et initiativ til å gå gjennom konkurransesituasjonen, ikke minst i forhold til en del av verftene, f.eks. når det gjelder nettopp det som har skjedd ved Aker Kværner i Egersund?
Jeg tror ikke jeg skal kommentere ULB mer nå, men representanten Sylvia Brustad gav uttrykk for en forventning til hva som kommer ut av utredningen. Jeg synes man må kunne tillate seg slike forventninger. Jeg tror jeg vil forholde meg til det jeg har sagt, nemlig den grundighet som jeg ønsker å legge inn i konsekvensutredningen, slik at vi kan forsikre oss om at en eventuell ny aktivitet i disse nordlige havområdene kan skje med forsvarlighet i forhold til både miljø og fiskeri. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har sluttet seg til et slikt synspunkt, for det er vesentlig også å kunne ha en størst mulig konsensus i oljepolitikken. Så spør representanten Sylvia Brustad meg om jeg ikke er bekymret for den lave leteaktiviteten. Jo, Regjeringens politikk er å ha en mest mulig jevn, forutsigbar aktivitet. Men så er det slik at petroleumsvirksomheten fremdeles er i teknologiens århundre, nær sagt. Det er så avansert at vi kan komme oss ut i verdensrommet og tilbake igjen med den største presisjon. Vi har en mikroelektronisk utvikling som er imponerende, og som gjør at vi kommuniserer med hele verden via små innretninger som vi kan bære på oss. Vi har likevel ikke kommet dit at vi har en seismikk som med største presisjon kan avsløre om det finnes hydrokarboner i et omfang som gjør dette kommersielt. En setter borehullet rett i det en tror er tidenes store funn, og så blir en skuffet. Det er det som har skjedd i 16. konsesjonsrunde – jeg hadde nær sagt under tidligere statsråd Akselsens ansvar – og så har det ikke vært funnet så mye som en hadde håpet på. Det vi håper på nå, er at nye funn i 17. runde kan gi nye optimisme i norsk petroleumsnæring. Det har vi virkelig behov for.
Replikkordskiftet er omme.
Petroleumsnæringen er Norges viktigste næring. Olje- og gassaktivitetene på kontinentalsokkelen står for en stor del av statens inntekter gjennom statens direkte økonomiske engasjement, skatte- og avgiftssystemet og det statlige eierskapet. Næringen står for mer enn 20 pst. av bruttonasjonalproduktet og sysselsetter direkte og indirekte ca. 220 000 personer fordelt over hele landet. Høyre mener derfor det er avgjørende at vi i dag legger til rette for at det norske samfunn kan ha glede av petroleumsvirksomheten i ennå mange tiår fremover. Samtidig berører petroleumsaktivitetene også andre interesser i de samme havområdene. Regjeringspartiene er derfor svært opptatt av at vi må sikre en sameksistens mellom fiskeri, skipsfart, miljø og petroleumsvirksomhet. Slik sameksistens har fungert godt gjennom 30 år med petroleumsvirksomhet i Nordsjøen, og gjennom noen færre år i Norskehavet. Basert på disse erfaringene skal vi få til slik sameksistens i nordområdene også, dersom det blir tillatt med helårig petroleumsvirksomhet her. Fordi de klimatiske forholdene er enda mer utfordrende, og fordi dette er viktige oppvekstområder for mange fiskeslag, vil det i Barentshavet bli stilt enda strengere miljøkrav til petroleumsvirksomheten enn de vi hittil har hatt lenger sør. Barentshavet er faktisk et av verdens reneste havområder, det må vi ta godt vare på. Fordi dette er et område hvor petroleumsaktivitet kan kollidere med viktige miljøinteresser, har Regjeringen startet arbeidet med en konsekvensutredning av helårig petroleumsvirksomhet. Regjeringspartiene varslet dette allerede i Sem-erklæringen og legger til grunn at denne konsekvensutredningen blir så grundig og omfattende at den kan være godt grunnlag for behandling av spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i området. Dette er behørig omtalt av flere talere før i dag, og det skulle nå ikke være noen tvil om det. Det vil også være et godt bidrag til forvaltningsplanen for nordområdene, som Regjeringen etter hvert vil legge fram, og som nettopp vil ta hensyn til sameksistens mellom forskjellige interesser. Når Regjeringen og stortingsflertallet vil legge konsekvensutredningen til grunn for videre beslutninger om aktiviteten i nordområdene, viser dette at vi tar miljøutfordringene her på alvor. Skulle konsekvensutredningen vise at det i enkelte områder vil være alvorlige miljømessige innvendinger mot petroleumsvirksomhet, vil det følgelig ikke bli åpnet for petroleumsvirksomhet i disse områdene før man er sikker på at de påviste miljøutfordringene blir løst på en tilfredsstillende måte. Barentshavet er et viktig gyteområde for mange fiskeslag. Dette regner jeg med vil bli tillagt stor vekt i konsekvensutredningen. Det har blitt fokusert på at utslipp av alkylfenoler i produsert vann kan redusere fruktbarheten hos torsken – riktignok bare påvist i laboratorieforsøk, men dette vil være alvorlig og tilsier at vi må gå varsomt fram. Stortinget har vedtatt krav om nullutslipp til vann innen 2005. Dette innebærer at det ikke skal slippes ut produsert vann i havet. Regjeringspartiene har i Sem-erklæringen sagt at vi vil sikre at målet om nullutslipp til havs blir realisert. Vi diskuterer i dag olje- og gassvirksomheten på norsk kontinentalsokkel. Vi må likevel kunne heve blikket litt. Om noen år vil det etter alt å dømme bli omfattende olje- og gassvirksomhet på russisk side i nordområdene, med den utfordring dette vil representere for miljøet. Dette setter den norske miljødebatten i perspektiv. Den norske petroleumsnæringen er underlagt noen av verdens strengeste miljøkrav, og har vist å takle miljøutfordringer på en utmerket måte. Det er mitt håp at vi gjennom den norske petroleumsvirksomheten også kan være med og utvikle en standard for aktiviteten på russisk side av grensen. Derfor kan faktisk et fortsatt høyt aktivitetsnivå i norsk olje- og gassvirksomhet og den teknologi og kompetanse vi gjennom dette opparbeider, vise seg å være i miljøets interesse.
Norsk sokkel opplever sterk global konkurranse. Leteaktiviteten er rekordlav, og aktivitet og letevirksomhet i Barentshavet er fortsatt ikke blitt helårig og kontinuerlig virksomhet etter ca. 25 år i området. Letevirksomheten i denne perioden har vært utsatt for en rekke kortere eller lengre perioder med stans. Nå foreligger det en alvorlig fare for ytterligere utsettelser og usikkerhet i forbindelse med de pågående konsekvensutredninger og utarbeidelse av en samlet forvaltningsplan. Det virker som om Regjeringen og stortingsflertallet ikke bryr seg om at det hittil er gjennomført 174 forsknings- og utredningsrapporter i nordområdene, for over en halv milliard kr. Da burde det etter mitt syn være helt unødvendig å få en slik stopp nå. Det er for meg helt ubegripelig at regjeringspartiene med Høyre i spissen ikke kan støtte vårt forslag, som ivaretar konsekvensutredningen og er med på å legge forholdene til rette for aktivitet på allerede tildelte lisenser i løpet av neste år. Det vil være viktig at en hurtig kommer i gang med ytterligere virksomhet på norsk side av Barentshavet, slik at nordnorsk og norsk næringsliv er best mulig beredt til å kunne delta i tilsvarende virksomhet på russisk side. Norsk teknologi og norske miljøstandarder bør være standard for olje- og gassaktivitet i Barentshavet. Teknologien og miljøstandardene har for øvrig utviklet seg kraftig siden petroleumsaktiviteten startet for over 30 år siden, og er helt i verdenstoppen, noe som er en sikkerhet også for fiskerinæringen. Dette gir et forsterket grunnlag for en forsvarlig petroleumsvirksomhet i Barentshavet – innenfor de miljøstandarder som gjelder. Det er misforstått miljøarbeid når politikerne nå øker den politiske usikkerheten og skremmer oljeselskapene bort fra Norge. Resultatet er at investeringer i olje- og gassutvinning går til andre deler av verden, hvor miljøkravene er langt lavere. I forbindelse med havariet av «John R.» utenfor Troms 1. juledag for to år siden ble det avdekket manglende oljevernberedskap og trafikkovervåkning langs kysten. Det er bare å konstatere at trafikkovervåkningen er omtrent på samme nivå i dag som for to år siden. Samtidig øker trafikken, ikke minst fra russisk side, med oljetankere langs kysten vår. Også selve oljevernberedskapen er mangelfull. Gjennom en rekke medieoppslag har det også blitt satt spørsmålstegn ved den norske oljevernberedskapen. En rekke fagpersoner innen oljebransjen, miljøorganisasjoner og andre relaterte instanser har uttalt seg tvilende til om Norge har tilstrekkelig materiell til å forhindre at uhell med en oljetanker medfører store miljøkonsekvenser. På den bakgrunn har vi bedt Regjeringen gi en redegjørelse til Stortinget om oljevernberedskapen, noe vi har mottatt positive signaler på. Fremskrittspartiet vil legge vekt på trafikk og beredskap når stortingsmeldingen «Rent og rikt hav» blir behandlet, slik at vi kan få gjort noe med disse problemene og få økt sikkerheten og beredskapen langs kysten vår. Etter å ha lest innstillingen, lest aviser og hørt debatten er jeg blitt mer usikker på hva regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har kokt sammen. SV har på sin side tolket det som har kommet fram, som om regjeringspartiene og Arbeiderpartiet åpner Barentshavet. Vi i Fremskrittspartiet har tolket det i andre retningen, nemlig som om man stenger Barentshavet. Når disse to partiene klarer å tolke dette så ulikt som man gjør, er det bekymringsfullt for industrien, som fortsatt må leve med usikre rammevilkår i framtiden. Det bekreftet for så vidt også Onarheim i sitt innlegg. Jeg synes man skal merke seg det innlegget representanten Synnøve Konglevoll holdt, der hun sa at det er statsråden som skal avklare om det blir videre aktivitet i Barentshavet gjennom konsekvensutredningen. Det er å fraskrive seg ansvar. Helt til slutt: Synnøve Konglevoll nevnte føre var-prinsippet i sitt innlegg. Alle sammen vet hva føre var-prinsippet betyr i denne salen: Det betyr full stopp.
SV har i dag lagt på bordet et forslag om å stoppe den videre utbyggingen av Snøhvit-feltet. Etter å ha hørt debatten her i dag synes det lite sannsynlig at forslaget får flertall, selv om jeg fortsatt krysser fingrene for at fornuften skal seire. Men går det som jeg frykter, har Stortinget også til behandling nå i dag et forslag fra Senterpartiet om å opprette en sentral for miljøovervåking nær Snøhvit-feltet for å kunne overvåke aktiviteten ved Snøhvit og skipstrafikken i området, sånn at miljøsikkerheten blir bedre. Flertallet i energi- og miljøkomiteen mener at de spørsmålene som reises i forslaget, hører mer naturlig hjemme i behandlingen av den såkalte havmiljømeldingen. Mindretallet, bestående av oss og Senterpartiet, vil stemme for at vi i dag skal ta en beslutning om å opprette en sånn sentral. Jeg må for øvrig få bemerke at jeg finner det svært underlig at flertallet nå har funnet ut at denne saken mer naturlig hører hjemme i en annen debatt. Jeg må få lov til å minne om at det faktisk var flertallet i komiteen som ønsket at saken skulle behandles nå i forbindelse med olje- og gassmeldingen. For meg lukter regjeringspartienes manøver litt av unnaluring og forsøk på å slippe å ta stilling til forslaget. Etter vår oppfatning er det naivt å tro at Snøhvit-utbyggingen ikke innebærer økt risiko for miljøskadelige utslipp til sjøs i Barentshavet. Åpningen av Snøhvit vil innebære økt skipstrafikk. Selv om disse skipene i første omgang ikke skal frakte olje, vil også ulykker med skip som transporterer gass, kunne innebære betydelige miljøkonsekvenser. Det er mange som har påpekt at Finnmark har altfor dårlig oljevernberedskap, spesielt i lys av den forventede økningen i transporten fra den russiske delen av Barentshavet. Blant annet har fylkesmannen i Finnmark uttalt til Nordlys at oljevernberedskapen i fylket er for dårlig til å kunne forhindre at en ulykke med tankskip utvikler seg til en miljøkatastrofe. Det finnes heller ikke utstyr som kan avgrense en sånn ulykke. Og det mangler en skikkelig plan for hvordan en eventuell oljekatastrofe skal takles utenfor finnmarkskysten, ja midt oppi vårt eget matfat. Jeg finner det oppsiktsvekkende at flertallet i denne salen ikke synes at det haster med å gjøre noe med denne situasjonen. Det er trist at det bare er vi og Senterpartiet som i dag vil stemme for at Regjeringen skal legge fram en sak om å styrke kyst- og oljevernberedskapen i nord. Ja, det er mer enn trist, det er ren og skjær ansvarsfraskrivelse. Men olje- og gassvirksomheten er ikke bare en trussel mot naturmiljøet i Barentshavet. Ifølge statsråden, eller sjefen for det dårlige været, som vi i SV liker å kalle ham, har utslippene av klimagassen CO2 fra norsk olje- og gassproduksjon siden 1971 vært på 190 mill. tonn CO2-ekvivalenter. I tillegg utgjør de totale utslippene som følger av forbrenning av produkter fra norsk sokkel, til sammen om lag 9 000 mill. tonn CO2. Menneskeskapte klimaendringer er den mest alvorlige miljøtrussel vi står overfor, og med disse tallene på bordet burde det være tydelig for alle og enhver at det norske bidraget er formidabelt. Dette er en av de viktigste årsakene til at vi i SV ønsker å skru ned på tempoet i olje- og gassvirksomheten. SV vil i motsetning til flertallet også spare noe av våre naturressurser til kommende generasjoner. Vårt alternativ er isteden å satse på utvikling av nye fornybare energikilder, ut fra en visjon om at dette både skal gi ny næringsutvikling for Fastlands-Norge med varige arbeidsplasser og redusere vårt bidrag til drivhuseffekten. Det er i dag bare å konstatere at flertallet tviholder på den fossile tankegangen.
Vi behandler i dag innstillingen om olje- og gassvirksomheten. Men la meg komme med noen betraktninger innledningsvis om hele energi- og industripolitikken. Det går på at jeg synes vi nå behandler sakene og meldingene ulikt og til forskjellige tidspunkter. Dermed blir helhetstenkningen og sammenhengen veldig stykkevis og delt, og jeg føler at vi mangler kraft og tyngde i de politiske vedtakene når vi behandler på den måten. Vi får altså i dag ikke en helhetlig tenkning fra Regjeringen innenfor energi- og industripolitikken. Fokus må rettes mot økt verdiskaping og skaping av nye arbeidsplasser i framtidens Norge. Vi ser hvordan CO2-frie gasskraftverk er blitt behandlet i budsjettsammenheng, vi ser hvordan vannkraften, jeg holdt på å si ikke blir behandlet i Stortinget i det hele tatt, og vi ser behandlingen av Statnett-systemet og forskjellige deler av landet. Statkraft f.eks. skal være et stort instrument i energipolitikken vår, ja vi har til og med vedtatt i denne forsamlingen at det skal være et ledende europeisk selskap. Så går Regjeringen til verks i sin industripolitikk og i budsjettet og nærmest robber Statkraft – 95 pst. av utbyttet blir tatt. Hva blir det igjen av de store gode instrumentene som vi har tilrettelagt for å bruke i vår energi- og industripolitikk? Helhetstenkning og dynamikk i Regjeringens politikk er totalt borte. Det er der jeg savner en helhetstenkning og en strategi slik at vi som energinasjon kan få tyngde og en offensiv i vår energi- og industripolitiske tenkning. Gassmeldingen skal vi behandle senere, men jeg savner egentlig også fra Regjeringens side i denne meldingen en målsetting i forhold til bruken av gass. Hvor ligger tyngden i finansieringen, handlingsplaner for bygging også av infrastruktur? Vi snakker her om noen av de viktigste planer for Norge, transportplanene for energien i framtiden. Det er antakelig ingen av energiselskapene som vil være med og legge nye kabler til Danmark, til Tyskland, til England. Dette må vi gå i bresjen for gjennom Statnett, også på den økonomiske siden. Så over til oljeindustrien: Det er nå stor uro i oljeindustrien. Aktivitetsnivået er meget lavt for tiden. Halve riggflåten ligger i opplag, og det har vært boret mange tørre brønner. Leteaktiviteten er på et lavmål, ja den har ikke vært så liten siden begynnelsen av vår oljealder. En mengde oppsigelser kommer nå. Det er rett og slett for lite arbeid til selskapene. Vi må nå i denne situasjonen stille oss, jeg holdt på å si, til rådighet. Vi må ha en offensiv linje her, og vi må få inn en optimisme i denne sektoren. Det blir snakket altfor mye om en industri i solnedgangen. Vi må få inn optimisme. At nye folk vil satse i denne industrien, og kan ta vare på arbeidsplassene, det trenger vi i framtiden. Da må vi også se på rammevilkårene for denne industrien, og jeg er særdeles glad for at komiteen her kommer med sterke innspill til Regjeringen om at den må ta fatt på nye rammevilkår for de små feltene og haleproduksjon, også for at nye selskaper skal komme inn på denne produksjonen. Det er samfunnsøkonomisk strategisk viktig nå å få gjort det og få satt det på plass. Jeg må også si at når det gjelder tildeling av blokker, må det kunne ses på hvor lenge selskaper skal sitte på sine lisenser. Det er viktig å vurdere om selskapene skal sitte på disse lisensene en langt kortere periode, slik at de ikke låser området og andre ikke kan komme inn. Her må Regjeringen ta initiativ, den må være offensiv, den må få inn dynamikk på sokkelen, slik at vi kan få operatørene på plass og få arbeidsplassene og verdiskapingen i havn. Jeg synes vi nå låser oss alt for mye til runder, om ett og to år osv. En helt annen dynamikk må legges inn, slik at aktiviteten, fagfolkene og verdiskapingen er på plass i disse perspektivene. Helt til slutt: Jeg sa innledningsvis at jeg savnet en helhetstenkning. Jeg savner også en helhetstenkning når det gjelder hvilken strategi den sittende regjeringen har for å utøve sitt eierskap i de ulike statlige selskapene, slik at vi ikke får kollaps etter kollaps her. Det gjelder lisenser, tildelingsrunder, men også en strategi for en offensiv energipolitikk i forhold til Europa.
Olje- og gassvirksomheten har vært, er og kan fortsatt være et avgjørende bidrag til den verdiskaping som gjør det mulig å bygge det norske velferdssamfunnet videre ut. Men da står vi samtidig overfor flere viktige valg, for det første hvordan vi kan legge til rette en virksomhet som gir oss en høyest mulig verdiskaping, hensyn tatt til de miljø- og sikkerhetskrav som vi har og fortsatt må legge til grunn. Regjeringen har i meldingen gjort det klart at det er et stort spenn mellom det å se oss tilbake og legge til grunn det som er oppnådd, og alternativet, med en aktiv satsing på å utvikle petroleumsressursene på en kostnadseffektiv måte. Jeg er glad for at det er bred enighet i komiteen og i Stortinget om en offensiv petroleumspolitikk. Det er avgjørende viktig for verdiskapingen, det er avgjørende viktig for å sikre finansieringen av velferdssamfunnet, og det er avgjørende viktig for den industrielle utviklingen. Men da må selvfølgelig også visse forutsetninger legges til grunn, slik også flertallet har pekt på, med en aktiv teknologiutvikling, satsing på forskning og utvikling, en aktiv konsesjonspolitikk og en aktiv letevirksomhet. Det andre sentrale spørsmålet knytter seg til hvordan vi skal utnytte petroleumsressursene på en slik måte at de gir økt verdiskaping og flere arbeidsplasser også på land. Særlig reises det her spørsmål om en økt industriell utnyttelse av gass, noe vi også kommer tilbake til i andre sammenhenger. Vi har grunn til å tro at det finnes betydelige olje- og gassressurser i Barentshavet som kan gi grunnlag for verdiskaping og ny næringsvirksomhet i den nordlige landsdelen. Det er derfor viktig at vi får en rask avklaring med sikte på utvikling av petroleumsvirksomheten i nord. Jeg ser det derfor som positivt at Arbeiderpartiet i innstillingen har fått tilslutning til at spørsmålet om ytterligere petroleumsvirksomhet i nord skal avgjøres på grunnlag av den konsekvensutredning som sluttføres neste år. Det betyr at en ikke skal utsette denne behandlingen helt til en helhetlig forvaltningsplan foreligger, flere år fram i tid. Det at det skjer en rask avklaring, er viktig for at oljeindustrien skal ha grunnlag for de beslutninger som må treffes om videre aktivitet, og ikke minst er det viktig for befolkning og næringsliv i Nord-Norge at man får en avgjørelse raskest mulig om grunnlaget for den videre utviklingen. Jeg har merket meg at representanter bl.a. fra SV etterlyser spørsmålet om miljøovervåking og retter kritikk mot flertallets behandling av det forslag som foreligger i dag. Dette er spørsmål som jeg antar komiteen vil komme tilbake til i forbindelse med stortingsmeldingen om havmiljø. Men det er også slik at et samstemmig storting har rettet sterk oppmerksomhet mot disse spørsmålene, sågar i en felles innstilling fra justis- og forsvarskomiteen i forbindelse med sårbarhetsmeldingen. Der viser man nettopp til det forhold som flere av talerne har vært inne på, at utfordringen her ikke ligger i forhold til den transportaktivitet som knytter seg til utviklingen av Snøhvit, men først og fremst i retning av at det nå skjer en betydelig transport av olje fra Russland og en betydelig transport av atomavfall til Russland. For å møte denne situasjonen er det behov for å styrke sjøovervåkingen. Derfor sa forsvarskomiteen og justiskomiteen samlet at det bl.a. på bakgrunn av økt transport av olje fra Russland er nødvendig å styrke overvåkingen av den norske kystlinjen og å styrke beredskapen mot større ulykker og uhell, og man bad Regjeringen om å utrede opprettelsen av en miljøovervåkingsenhet for nordområdene. Det forutsetter jeg at Regjeringen vil gjøre. Jeg vil også påpeke at disse komiteene samstemmig viser til at det var miljømessig viktig å sikre en god overvåking av sjøtrafikken i nordområdene, og at man mener Regjeringen må fremme forslag om organisering av det, eventuelt i tilknytning til kystradiostasjonen i Vardø. Jeg har håp om at fiskeriministeren, som ansvarlig for denne beredskapen, vil følge opp denne merknaden fra en samstemmig forsvarskomite og justiskomite så raskt som mulig, slik at man kan etablere en slik sentral i Vardø, som er helt avgjørende for å sikre beredskapen.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Dagens debatt har enkelt sagt hatt fokus på bl.a. følgende tre områder: lønnsomhet, sikkerhet og miljøperspektivet. Det er bra. Norsk olje- og gassvirksomhet har en lang tradisjon og god erfaring i å ha fokus på akkurat dette. For oss som har tro på og tillit til at oljeselskapene også i framtida skal være seriøse naturforvaltere og aktive industribyggere, er det overordnet at Stortinget legger klare føringer på denne virksomheten. Vi ønsker at norsk olje- og petroleumsindustri skal være verdensmestere i lønnsomhet, i sikkerhet og i miljøtenking. La oss så kaste blikket mot øst og stille følgende spørsmål: Hvilken aktiv dialog har norske myndigheter med russerne, som nå er på full fart inn i oljealderen i Barentshavet? Hvilken aktiv dialog har vi? Vi har i dag hørt at det for norsk del i Barentshavet lages konsekvensanalyser, og det skal lages forvaltningsplaner. Og det er bra – det er kjempebra. Men vet vi nok om hva naboen gjør på den andre siden av gråsonen? Det må være riktig å utfordre Regjeringa på disse spørsmålene, og det må være viktig at Stortinget blir løpende orientert om hva som skjer på russisk side når det gjelder olje- og gassvirksomhet. Allerede nå er det slått fast at en fjerdedel av de forventede norske ressursene ligger i Barentshavet. Ny teknologi vil i framtida tilrettelegge for både sikrere og mer effektiv utnyttelse av feltene. Hvordan kan Norge være med på å bidra til at ny kunnskap om miljø, sikkerhet og effektivitet også kan tas i bruk på russisk side? Mitt anliggende er følgende: For det første må norsk olje- og gassindustri følges opp, slik at de operatørene som virker i nordområdene, har respekt for ressursgrunnlaget og for de andre næringene som bruker området, har respekt for miljøet generelt, samtidig som man fokuserer på lønnsomhet og verdiskaping. For det andre må dialogen med russiske myndigheter være tett og konstruktiv. I fiskerifylket Finnmark er det store forventninger til framtidig olje- og gassvirksomhet i nord, da i tillit til at dette lar seg gjøre samtidig som man tar hensyn til fiskerinæringas behov, nemlig at oljevernberedskapen i nord må bli god, dvs. mye, mye bedre enn i dag. Dette må vi ta på alvor, og jeg forventer at når Stortinget skal behandle meldinga om havmiljø, vil Stortinget også sikre oljevernberedskapen i framtida i nord.
Olje- og gassvirksomheten på norsk sokkel har i mange år vært en viktig næring for Norge. Den har gjennom enorme inntekter som er tilført statskassen, bidratt mer enn kanskje noen annen enkeltsektor til utvikling av velferdssamfunnet slik som vi kjenner det i dag. Også i mange år framover vil denne sektorens betydning for landet være stor. Det snakkes i dag mye om oljevirksomheten som en solnedgangsvirksomhet, og det er kanskje riktig, i den forstand at de største oljeforekomstene sannsynligvis er funnet, og at produksjonsnivået har nådd toppen og gradvis vil flate ut og reduseres. Men likevel er det grunn til å anta at vi i alle fall i et 50-årsperspektiv vil være en betydelig oljenasjon parallelt med de perspektiver vi har for gassproduksjon. Det er svært få land i verden som er så privilegerte som det vi er, ut fra det at vi kan planlegge forvaltningen av våre naturressurser i et så langt tidsperspektiv. Petroleumsindustrien stilles i dag overfor nye krav og utfordringer ikke minst i forhold til miljøet. Selv om norsk sokkel har kommet langt i miljømessig produksjon sett i internasjonal sammenheng, har vi betydelige utfordringer knyttet til utslipp både til vann og luft. Det er skapt usikkerhet om virkningene for fisken på sokkelen samtidig som klimagassutslippene er betydelige, ja faktisk den viktigste bidragsyter til våre samlede utslipp av CO2. I forhold til våre Kyoto-forpliktelser er dette en svært krevende utfordring, og jeg er derfor glad for de initiativ som Regjeringen har tatt i forhold til eventuell elektrifisering av hele eller deler av norsk sokkel. Samtidig har meldingen fokusert sterkt på de utfordringer som er knyttet til eksisterende oljefelt og mulighetene for å hente ut mer av disse. Jeg tror dette er veldig viktig for å kunne opprettholde nivået i en tid da leteaktiviteten og også funnfrekvensen har gått betydelig ned. Jeg tror også det er veldig viktig å poengtere at det legges til rette for at også de små aktørene i bransjen får muligheten til fortsatt å få innpass på sokkelen, særlig i forhold til å spesialisere sin virksomhet mot områder hvor de store selskapene trekker seg ut. Jeg vil gjerne få lov avslutningsvis til å kommentere det som representanten Vaggen Malvik har gitt uttrykk for når det gjelder Snøhvit, og tilbakevise at det som ligger i innstillingen, er en form for unnfallenhet fra flertallets side. Det er det altså definitivt ikke. Det er rett og slett et uttrykk for at flertallet ønsker å jobbe ryddig i forhold til saksgang og plassere sakene i de sammenhenger hvor de faktisk hører hjemme. Jeg registrerer jo at SV har vært veldig sterkt fokusert i løpet av debatten på å gjøre alle andre uansvarlige. Vi er uansvarlige når det gjelder overskridelsene, fordi vi ikke har samme klare standpunkt allerede til hva som skal skje der oppe, men vi er også uansvarlige, sier Vaggen Malvik, i forhold til det som eventuelt skulle skje rundt Snøhvit og sikkerheten der. Jeg vil avslutningsvis bare takke for debatten, men advare mot å gjøre den så tabloid som det SV i løpet av denne dagen har gjort den.
Saksordføreren drog innledningsvis opp de perspektiver som olje- og gassutvinningen har i nordområdene, og de mulighetene som nye funn gir for Norge og Nord-Norge spesielt. I tillegg er det enkelte oljeselskaper som påstår at de geologiske indikasjonene i tilknytning til Lofoten og vest av Lofoten gir like store muligheter for funn som i hele Nordsjøen til sammen. Det synes jeg setter mulighetsområdet i perspektiv og i relieff med hensyn til hvilke store inntektsmuligheter og sysselsettingsmuligheter vi har foran oss på den norske – og nordnorske – kontinentalsokkelen. Men uavhengig av når denne virksomheten og produksjonen kommer i gang, trenger vi hele tiden å utvikle ny kunnskap. I meldingen sier Regjeringen at man vil satse på utvikling av ny teknologi og ny kompetanse. Går vi 30 år tilbake, var Norge et u-land på dette området. Vi kunne omtrent ingenting når det gjelder olje- og gassteknologi og olje- og gassutvinning. I løpet av denne perioden har det vært satset enormt og målrettet på overføring av teknologi til Norge og utvikling av teknologi og kompetanse i vår nasjon som gjør at vi på enkelte områder i dag er verdensledende. På samme måte håper jeg at både statsråden og komiteen, i særdeleshet i samarbeid med selskapene, vil legge til rette for at vi får kompetanseoverføring til nordnorske kompetansemiljøer og nordnorsk næringsliv, slik at de kan kvalifisere seg til å ta del i oljeutvinningen, oljeaktiviteten og ikke minst skape aktivitet på land. Miljø, kaldt klima, transport, logistikk i arktiske farvann, ny teknologi og engineeringkompetanse og industriell næringsutvikling basert på petroleumsressursene er eksempler på områder hvor vi må og kan utvikle både kompetansemiljøer og teknologimiljøer i norsk, og nordnorsk, sammenheng. Jeg synes det er særdeles viktig at det fra nasjonalt nivå nå legges til rette for at man ikke bare tar i bruk ressursene som finnes utenfor den nordnorske kyst og i Barentshavet, men at man også legger til rette for å få en positiv utvikling på landområdene i den samme landsdelen. Til slutt må jeg få lov å si etter å ha hørt på debatten at SV lever i den villfarelse at man ikke driver olje- og gassutvikling i Barentshavet. Det er allerede betydelig aktivitet på gang, og vi må bidra til at vi også kan delta i denne utviklingen og ikke minst legge forholdene til rette slik at vi kan levere kompetanse til denne delen av verden.
På slutten av debatten vil jeg starte med å gi litt ros til Regjeringen. Regjeringen la i vinter fram havmiljømeldingen. Så la de i sommer fram denne meldingen om olje- og gassvirksomheten. Det synes jeg var en naturlig rekkefølge, at man først diskuterte havmiljøet – hvilke muligheter, hvilke begrensninger – og så eventuelt det som har med olje- og gassvirksomhet å gjøre. Samtidig må jeg komme med litt ris til komiteen for å ha snudd på den positive rekkefølgen som Regjeringen hadde lagt opp til, og behandler oljemeldingen før vi har behandlet meldingen om havmiljøet. Når man hører debatten i dag, skulle man ikke tro at det er slik at vi aldri noensinne har utvunnet mer olje enn det vi gjør nå. Det debatten har dreid seg om, er hvordan vi skal klare å ta opp det vi har igjen, raskest mulig. Gamle debatter om oljeutvinningstempo og tempoutvalg er som blåst for vinden, likeså gamle hedersmenn som Hermod Skånlands og ikke minst Kåre Willochs kloke ord om at det var ingenting som het oljeproduksjon, oljeutvinning var å tære på kapital. Det er slik at vi har fått disse ikke fornybare ressursene tildelt, og det er opp til oss å forvalte dem på en slik måte at flest mulig generasjoner får nytte av dem. Jeg har hørt mange bekymrede innlegg om at vi ikke tar opp disse ressursene fort nok i dag. Jeg har lyst til å avslutte med et bekymret innlegg på vegne av dem som ikke får del i de ikke fornybare ressursene fordi vårt hovedanliggende ser ut til å være å få dem opp raskest mulig. Til slutt vil jeg nevne noe som kanskje for noen er en kuriositet, men som for meg er et alvorlig tankekors. I vår, utenfor Røst, oppdaget Havforskningsinstituttet et dypvannskorallrev. Korallrev er et av de fineste og mest spennende økosystem vi har på jorden. Dette korallrevet var på 100 km2. Vi ante ikke før i vår at det fantes. Det er et alvorlig tankekors at vi kan oppdage en så fantastisk ting, som er så stor, så sent, og det sier ganske mye om hvor lite kunnskap vi har om de miljøressursene og den økologien som finnes i det havområdet denne debatten stort sett har dreid seg om.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 1 og 2.[[Votering, se sidene 1404 og 1405]]
Elektrisiteten er svært viktig i Norge. Gjennom sterk satsing på vannkraft og utbygging av et landsomfattende overføringsnett har elektrisiteten lenge vært bærebjelken i den norske energiforsyningen. Elektrisiteten har lagt grunnlaget for en stor kraftkrevende industri. Tidligere tiders rike tilgang til vannkraft har også gjort at den i dag brukes til oppvarming i stor skala. Forrige gang en energiminister stod på denne talerstolen og redegjorde for en bekymringsfull kraftsituasjon, var i tørråret 1996. I år har vi igjen opplevd en sterk prisoppgang på elektrisitet som følge av en svært tørr høst og tidlig vinter. Dagens situasjon er til dels mer anstrengt enn i 1996 og viser også hvor sårbare vi er blitt overfor svikt i vannkraftproduksjonen. Jeg har stor forståelse for at mange reagerer sterkt på de økte strømprisene, og det er nok ikke til å komme fra at det vil bli høye strømregninger for mange en tid framover. For enkelte vil strømregningen bli en særlig tyngende utgiftsbyrde. Noen av disse har også små muligheter for å redusere forbruket av strøm for på den måten å redusere utgiftene. For å kompensere for økte strømpriser for grupper med liten betalingsevne har Regjeringen derfor besluttet å øke støtten til lys og varme for alders-, uføre- og etterlattepensjonister som mottar bostøtte. Ordningen vil omfatte om lag 75 000 husstander. Jeg viser her til den informasjon som Kommunal- og regionaldepartementet sendte ut i forrige uke. Jeg synes det er positivt at bl.a. energiselskapene og forbrukermyndighetene tar initiativ i forhold til kunder som kan få betalingsproblemer med strømregningene neste år. Imidlertid er det grunn til å advare mot ordninger som innebærer urimelig høy rente på betalingsutsettelser. Det gjør bare en vanskelig situasjon enda verre. Jeg har for øvrig tatt initiativ til et møte med kraftbransjen for å drøfte hva som kan gjøres for å lette betalingsproblemer som kan oppstå for forbrukere med liten betalingsevne. Mange kraftselskap har allerede vurdert slike tiltak, og noen samarbeider også med sosialkontoret om målrettede ordninger. Regjeringen vil følge nøye situasjonen for strømkundene framover på grunn av høye strømpriser og vurdere ytterligere tiltak som kan avhjelpe situasjonen for kunder med lav betalingsevne. For øvrig vil jeg fortsette samarbeidet med kraftselskapene for å finne fleksible og målrettede løsninger. En elektrisitetsproduksjon som i all hovedsak er basert på vannkraft, gir Norge en klar miljømessig fordel. Men en elektrisitetsforsyning som er sterkt avhengig av nedbøren, gjør oss også svært utsatt for variasjoner i været. Produksjonen i det norske vannkraftsystemet i et normalår er anslått til om lag 118 TWh, mens produksjonen er beregnet å kunne variere så mye som fra 90 TWh til 150 TWh pr. år. Spennvidden i årsproduksjonen er altså så stor som halvparten av årsproduksjonen i et normalår. Dette representerer en betydelig usikkerhet i elektrisitetsforsyningen. Usikkerheten om hva vannkraften kan produsere det enkelte år, er et grunnleggende forhold ved dagens energiforsyning, som krever særlig oppmerksomhet. Det andre grunnleggende forholdet er at det gjennom mange år har vært en svak vekst i produksjons- og overføringskapasiteten i forhold til veksten i forbruket. Veksten har i tillegg vært avtakende. For eksempel økte samlet produksjonskapasitet med bare om lag 4 TWh fra 1990 til 2001. Samtidig har veksten i bruken av elektrisitet vært betydelig. Forbruket av elektrisitet økte med om lag 19 TWh fra 1990 til 2001. Den lave økningen i produksjonskapasiteten i forhold til forbruket av elektrisitet har ført til at Norge har et klart større kraftforbruk enn hva vi selv kan produsere i år med normal nedbør. Utviklingen gjennom de senere årene har derfor gjort at energiforsyningen er blitt mer og mer sårbar for tørrår. Vi er avhengige av at kraftutvekslingen i og utenfor Norden fungerer godt. Det felles nordiske kraftmarkedet er viktig for forsyningssikkerheten i Norge. Men også i Norden som helhet er vannkraftens andel av produksjonen så stor at variasjoner i tilsig fra år til år kan skape betydelige problemer i forhold til en sikker energiforsyning. Det som har skjedd de siste månedene, illustrerer dette. Utover i første halvår av 2002 var magasinfyllingen i de nordiske kraftmagasinene gjennomgående i overkant av normalnivå. Magasinfyllingen økte gjennom sommeren fram til begynnelsen av august. Som regel ligger magasinfyllingen om lag uendret fra månedsskiftet juli/august fram til midten av oktober til tross for at kraftforbruket øker betydelig i denne perioden. En viktig årsak til dette er at tilsiget til vannmagasinene i denne perioden normalt er høyt. I år falt imidlertid magasinfyllingen både i Norge og Sverige sterkt i denne perioden. På grunn av tidlig vinter og lite nedbør siden sommeren har det sterke fallet i magasinfyllingen fortsatt fra midten av oktober og fram til nå. Utviklingen har ført til at magasinfyllingen både i Norge og Sverige har kommet under minimumsnivåene for tilsvarende uker de siste ti årene. Fra august til og med november var tilsiget til kraftmagasinene det klart laveste som er registrert i de siste 70 årene. Svikten i tilsiget er beregnet til over 15 TWh. I tillegg har den nordiske vannkraftproduksjonen vært noe høyere enn normalt. Dette må bl.a. ses i sammenheng med at produksjons- og overføringskapasitet i andre deler av det nordiske kraftmarkedet i høst ikke har vært utnyttet som en kunne forvente. I Norge var den gjennomsnittlige magasinfyllingen ved inngangen til uke 50 drøyt 57 pst. Dette er over 20 prosentpoeng lavere enn på samme tidspunkt i fjor. Det er store variasjoner i magasinfyllingen i ulike deler av Norge. Situasjonen vurderes å være spesielt bekymringsfull i området mellom Sauda i Rogaland og Orkdal i Sør-Trøndelag. I tørråret 1996 hadde Norge nesten like lav magasinfylling på tilsvarende tidspunkt. Dagens situasjon er imidlertid klart vanskeligere. Dette er bl.a. knyttet til at forbruket av kraft nå er høyere enn i 1996, samtidig som produksjonskapasiteten er om lag den samme. Videre har høsten i Sør-Norge vært ekstremt tørr, og vinteren har kommet tidlig. Dette betyr at bidrag fra elvekraftverk er på et lavt nivå, og at grunnvannstanden er lav, noe som vil gi et lavt tilsig til alle magasiner gjennom vinteren. Siste del av høsten 1996 var relativt mild og nedbørrik. Dette gjorde at situasjonen bedret seg utover høsten 1996. Videre må vi konstatere at utviklingen når det gjelder forbruk og tilsig i de andre nordiske landene, har vært som i Norge. Dette innebærer at kraftbalansen også i Sverige nå er strammere enn tidligere. Dagens situasjon i kraftmarkedet gir derfor grunn til bekymring. Det har vært hevdet at problemene i kraftmarkedet nå skyldes at produsentene har holdt høy produksjon for å utnytte eksportmulighetene. Nå er det selvsagt slik at kraftselskapene ønsker å utnytte ressursene i vannmagasinene best mulig og få høyest mulig inntekt fra kraftproduksjonen. Men når produsentene tar sine produksjonsbeslutninger, vil det alltid være stor usikkerhet om framtidig tilsig og framtidige priser. I etterkant vil det alltid være lett å kritisere forløpet til produksjonen. Men jeg vil også minne om at det bare er to år siden det var betydelig kritikk, og det ble også stilt spørsmål i Stortinget om hvorvidt enkelte produsenter hadde produsert for lite på høsten, og dermed bidrog til overløp og økt flomfare. Det er grunn til å understreke behovet for at alle aktører i kraftforsyningen tar sitt ansvar i denne spesielle situasjonen, slik at all tilgjengelig produksjons- og overføringskapasitet kan utnyttes i størst mulig utstrekning. Dette er også understreket i møter i departementet med NVE og Statnett. Det er likevel ikke slik at kraftprodusentene velger hvor kraften skal flyte. Kraftprodusentene får heller ikke en særskilt pris for kraft som går ut av landet. Alle kraftselgere i Norden omsetter sin kraft til en pris på den nordiske kraftbørsen. Hvordan kraften faktisk flyter, avhenger av forholdet mellom forbruk og produksjon i ulike deler av Norden og kapasiteten i overføringssystemet. Utviklingen i kraftmarkedet har ført til at prisene på elektrisitet omsatt på kortsiktige kontrakter over børs i løpet av de siste ukene har steget meget sterkt. Denne utviklingen er felles for alle de nordiske landene, altså ikke bare Norge. Den sterke prisøkningen er nå også i ferd med å slå igjennom i prisene til næringsliv og husholdninger. Det er ikke mer enn drøyt halvannet år siden Stortinget drøftet viktige sider ved kraftmarkedet, der det også ble gitt klare signaler om hvilke situasjoner som kunne oppstå. Jeg vil i denne forbindelse sitere fra stortingsmeldingen «Om vasskrafta og kraftbalansen» som var til behandling, lagt fram av daværende olje- og energiminister Akselsen. I denne meldingen heter det: «Med eit alvorleg tørrår i dei naraste åra må ein rekna med ein kraftig prisauke på elektrisitet både i Noreg og i dei andre nordiske landa.» Og videre: «Prisauken i eit tørrår kan komma brått. Ein må vidare rekna med at marknadstilhøva kan vera ustabile og at det kan verta sterke svingingar i prisane.» Det er en slik situasjon vi er i nå. Hvor anstrengt situasjonen blir i vinter, er svært avhengig av hvordan temperaturene blir i de store forbruksområdene for elektrisitet i Norden. Blir det en mild vinter, er det en god mulighet for en relativt rask tilbakevending til mer normale markedsforhold. Om det på den annen side blir en streng og lang vinter, vil situasjonen kunne bli alvorlig. Hvor alvorlig situasjonen i tilfelle vil kunne bli, vil bl.a. være avhengig av hvor raskt forbruk og produksjon reagerer på høye priser. Det er derfor viktig at prismekanismen får lov til å virke, selv om det kan innebære at en i perioder må akseptere høye priser. Høyere priser mobiliserer alle typer ressurser som på kort sikt motvirker svikten i vannkraftproduksjonen. Det gjelder andre typer elproduksjon i våre naboland og andre energibærere som olje og ved. Høyere strømpriser stimulerer også til fornuftig energisparing hos næringsliv og husholdninger. Jeg vil også si at dette kan stimulere en fornuftig installasjon av nye fornybare energikilder som etter hvert vil bli introdusert mer og mer i den norske energiforsyningen. Varmekraftproduksjonen har økt i både Sverige, Danmark og Finland. Anlegg som tidligere har vært lagt i møllpose, dvs. tatt ut av produksjon av markedsmessige forhold, er nå startet opp igjen. De høye prisene har også gitt økt import fra land utenfor Norden. Når det gjelder tiltak for forbrukere med liten betalingsevne, viser jeg til det jeg sa i begynnelsen av min redegjørelse. Jeg ser det som viktig at det i denne situasjonen også legges vekt på å gjennomføre de energiomleggings- og energisparingstiltak som er fornuftige i et langsiktig perspektiv. Slike tiltak vil kunne bidra til at vi får en mer fornuftig energibruk også på sikt. Men det vil også være viktig og nødvendig med forbruksreduserende tiltak av mer kortsiktig karakter. Reduksjonen hos store forbrukere, særlig i kraftintensiv industri, gir et betydelig bidrag til å stabilisere situasjonen. Kraftintensiv industri har mulighet til å selge kraft i markedet hvis de reduserer virksomheten i vinter, og jeg går ut fra at ved fortsatt høye priser vil flere bedrifter vurdere sitt kraftforbruk i vinter. Slike endringer i produksjonsmønsteret kan imidlertid være problematiske i forhold til sysselsettingen, og jeg vil understreke at det er den enkelte bedrift som ut fra en helhetsvurdering tar beslutningen om salg av kraft. Teknologiske løsninger som toveiskommunikasjon legger til rette for mer fleksibilitet i forbruket. Dette er imidlertid først og fremst et virkemiddel for å avhjelpe effektknapphet, og ikke energiknapphet som vi i dag har på grunn av lav magasinfylling. Timesmåling, kombinert med en kraftkontrakt som følger markedsprisen, vil likevel kunne motivere kundene til å redusere forbruket i perioder med høy pris sammenliknet med en sluttbruker uten timesmåling. Timesmåling kan derfor gi økt bevissthet rundt forbruket, men dette vil altså i større grad være tidsforskyvning av forbruk enn reduksjon av forbruk. Myndighetene har en aktiv prosess i gang for å vurdere den samfunnsøkonomiske lønnsomheten av å innføre toveiskommunikasjon. NVE er for tiden engasjert i omfattende prosjekter, hvorav ett er i samarbeid med bransjen, bl.a. har to nettselskaper fått tilsagn om økt inntektsramme for å dekke installasjon av toveiskommunikasjon for til sammen 10 000 sluttbrukere innen oktober 2003. Det er usikkert hvor raskt og i hvilket omfang det vil skje noe med forbruket som følge av høyere priser. Det har vært en klar avdemping av strømbruken i de siste ukene til tross for at temperaturene har vært lave for årstiden. Særlig gjelder dette forbruket i kraftintensiv industri og i elektrokjeler. Men det er for tidlig å si sikkert om dette er varige endringer i forbruksutviklingen. Med den anstrengte situasjonen er det viktig med det nære samarbeidet mellom sentralnettselskapene og tilsynsmyndighetene i Norden. De nordiske systemansvarlige nettselskaper arbeider for å utnytte det samlede system på en best mulig måte, og de bidrar til den mobiliseringen av ledig produksjonskapasitet og overføringsforbindelser til Norden som skjer nå. Den nordiske elbørsen Nord Pool spiller en viktig rolle i det nordiske markedet og for en effektiv utnyttelse av systemet. I den nåværende situasjonen er det helt avgjørende å ha en effektiv kraftbørs som har tillit i markedet. Det er også lagt opp til nær kontakt med myndighetene i andre nordiske land. Jeg vil i den forbindelse vise til det møtet jeg hadde i forrige uke med Sveriges næringsminister, hvor vi drøftet situasjonen. Vi var enige om at all tilgjengelig produksjons- og overføringskapasitet må utnyttes i størst mulig utstrekning. Bedrifter, offentlig forvaltning og husholdninger må utnytte de muligheter de har til en fornuftig energisparing. Fagdirektoratet NVE og nett- og systemforetaket Statnett følger utviklingen nøye og vurderer hvilke tiltak som er hensiktsmessige. Siden magasinbeholdningen er ekstra lav i enkelte områder, har Statnett med virkning fra i går, 16. desember 2002, delt Norge inn i fire elspotområder. Vanligvis er Norge delt inn i to elspotområder, med skille ved Dovre. De to nye elspotområdene går fra Sauda i Rogaland til Fardal i Sogn og Fjordane, og fra Fardal til Orkdal i Sør-Trøndelag. Bakgrunnen for denne delingen er at Statnett har vurdert situasjonen i disse områdene slik at dersom dagens kjøremønster beholdes, kan enkelte kraftverk kjøre tom utpå ettervinteren. De nye elspotområdene betyr høyere spotpriser i disse områdene dersom ønsket transport av kraft til områdene er høyere enn kapasitetsgrensen i nettet, dvs. priser som er tilpasset markedssituasjonen i områdene. Dette vil bidra til at magasiner og overføringsnett utnyttes best mulig, samtidig som høyere priser stimulerer til redusert forbruk i disse områdene. Jeg vil understreke at etablering av lokale prisområder verken er spesielt dramatisk eller noe nytt virkemiddel, men et markedsmessig virkemiddel Statnett som systemansvarlig i henhold til NVEs forskrifter kan benytte i slike situasjoner som det vi nå står overfor. Eksempelvis var Nord-Vestlandet et eget prisområde sist vinter. Jeg ser det videre som viktig at forbrukerne får god informasjon om hvilke tiltak som kan være hensiktsmessig å gjennomføre. Det er åpenbart betydelig usikkerhet blant publikum om situasjonen i kraftmarkedet, og presseoppslagene har vel noe forskjellig innhold og kvalitet i så måte. Regjeringen setter nå inn ekstraordinære tiltak for å nå fram med god informasjon til publikum. Det settes av 20 mill. kr til dette formålet. NVE vil utpå nyåret gå ut med et bredt anlagt informasjonstiltak rettet mot ulike typer forbrukere. Kampanjen skal være praktisk, informativ og målrettet i forhold til situasjonen i kraftmarkedet utover vinteren og våren. Denne kampanjen kommer i tillegg til den bredt anlagte informasjonsvirksomheten som Enova driver som en del av den miljøvennlige energiomleggingen. Kraftutvekslingen i det nordiske kraftmarkedet er viktig for en effektiv bruk av våre samlede ressurser. Et varig samarbeid om kraftmarkedet gir oss en sikrere kraftforsyning enn vi ellers ville hatt. Norge er i dag avhengig av import fra våre naboland i år med normale tilsigsforhold. I lys av at kraftutvekslingen er av stor betydning for oss, er det viktig at det i Norge ikke gjennomføres tiltak som kunne sette det nordiske kraftmarkedet i fare. Departementet vil i denne forbindelse vise til at Bondevik I-regjeringen i energimeldingen trakk opp en strategi som baserte seg på at det er et kraftmarked og en krafthandel mellom landene. Dette er også befestet gjennom nordiske samarbeidserklæringer. Et viktig mål er derfor å jobbe for et mer effektivt og sikkert nordisk kraftmarked. Det vil også tjene den norske forsyningssikkerheten. Jeg vil understreke at når vi etter hvert vil få en bedre balanse i kraftmarkedet med mer normale priser, betyr ikke det at faren for alvorlige tørrårsproblemer i den nordiske energiforsyningen er over. Det er grunn til å regne med at evnen til å mestre en svikt i elektrisitetsproduksjonen kan bli ytterligere svekket i de nærmeste årene. Utbyggingstiden i kraftsektoren er lang, og de prosjektene som vil bli fullført i de nærmeste årene, vil gi relativt liten produksjonstilvekst. Situasjonen blir i tillegg forverret av at også de andre nordiske landene har en svak vekst i produksjonen i forhold til veksten i forbruket. La meg understreke at denne regjeringen ser det som helt avgjørende at det legges opp til en politikk som bedrer sikkerheten i energiforsyningen på lengre sikt. Forsyningssikkerheten må få større oppmerksomhet og mer ressurser uten at det skal gå på bekostning av miljøkrav og effektivitet. Men det vil være nødvendig med omfattende tiltak. Politikken må basere seg på innsats på en rekke områder, som til sammen kan bidra til en ønsket utvikling på lang sikt. Det arbeides med nye overføringsforbindelser mellom Norge og Nederland og Norge og England. Det er imidlertid noe usikkerhet knyttet til disse prosjektene i dag, og endelige beslutninger er ikke tatt. De nye overføringsforbindelsene kan redusere mye av vår sårbarhet for tørrår. Regjeringens politikk vil ta utgangspunkt i hovedlinjene i energipolitikken slik de er trukket opp i energimeldingen, og i rammene for Regjeringens energipolitikk slik de er nedfelt i Sem-erklæringen. Sentralt i denne politikken står omleggingen av energiforbruk og -produksjon. Energiomleggingen består av tre deler – det skal spares energi, det skal skje en overgang fra elektrisitet til bruk av varme, og det skal produseres flere kilowattimer fra nye fornybare energikilder. Enova er Regjeringens viktigste redskap i dette arbeidet. Om lag 70 pst. av det norske oppvarmingsbehovet blir i dag dekket med elektrisitet. Denne situasjonen gjør at det er innen oppvarming vi har de største mulighetene for en omlegging. Regjeringen vil videreføre satsingen på vannbåren varme og har nylig lagt fram en strategi for dette. Et sentralt mål for Regjeringen er at bruken av vannbåren varme basert på nye fornybare energikilder skal økes med 4 TWh innen 2010. Regjeringen har også som mål å bygge ut vindkraftanlegg med en produksjon på 3 TWh innen 2010. Vindkraftprosjekter får offentlig støtte slik at de kan gi et viktig tilskudd til energiforsyningen. NVE har allerede gitt konsesjon til prosjekter som til sammen kan gi om lag 1,7 TWh vindkraft pr. år dersom de blir realisert. Jeg vil også vise til at sentrale sider ved energipolitikken nylig er lagt fram for Stortinget i gassmeldingen. I denne meldingen trekker Regjeringen opp hovedlinjene i en politikk for økt bruk av gass i Norge. I en langsiktig strategi for bedret forsyningssikkerhet kan også bruk av gass gi viktige bidrag til fleksibiliteten, både når det gjelder direkte bruk av gass til energiformål, og når det gjelder gasskraftverk hvor CO2 håndteres på en forsvarlig måte. Den aktuelle situasjonen gjør det nødvendig å utfordre nordmenns oppfatning av at elektrisitet skal være billig – uansett. Det blir nå gjort en betydelig innsats for å mobilisere ledige ressurser og for å spare på strømmen. De store myndighetstiltakene ligger imidlertid i å bidra til å endre produksjon og forbruk på varig basis. Samtidig som vi gjør det som kan gjøres for å mobilisere alle ressurser på kort sikt, må vi arbeide for å få til en mer robust energiforsyning enn det vi har i dag.
Presidenten vil foreslå at det åpnes for en kort kommentarrunde, begrenset til ett innlegg på inntil 5 minutter fra hver partigruppe og eventuelt et avsluttende innlegg fra olje- og energiministeren. – Ingen innvendinger er kommet mot denne framgangsmåte, og den anses vedtatt.
Situasjonen vi står overfor i kraftmarkedet, er alvorlig. Selv om det ikke skulle komme til å bli nødvendig med strømrasjoneringer utover vinteren, er det alvorlig når prisene blir så høye som nå og som de er varslet å bli også utover vinteren. Det rammer både den enkelte forbruker og også industrien. Selv om prisene bestemmes av markedet, kan ikke vi som politikere fraskrive oss et ansvar for situasjonen, slik jeg synes statsråden nå i for stor grad gjør. Den viktigste grunnen til at vi er i den situasjonen vi er i i dag, er at det ikke er nok tilgang på kraft. Strømforbruket øker, mens det gjøres lite og ingenting for å øke produksjonen. Det viktigste vi kan gjøre for å unngå å komme opp i lignende situasjoner i framtida, er å sørge for at det blir produsert mer kraft. I tillegg må vi sette inn tiltak som gjør at økninga i forbruket blir mindre. Mye kan gjøres for å få mer kraft ut på markedet. Her må satsinga på alternativ energi stå sentralt. Da må det en langt mer offensiv linje til enn det Regjeringa legger opp til, for å få fortgang i dette arbeidet. Innføring av teknologinøytrale støtteordninger og pliktige grønne sertifikater for ny fornybar energi må stå sentralt i en slik strategi. Vi må med skuffelse konstatere at Regjeringa ikke går inn for dette, som både miljøorganisasjoner og kraftbransjen støtter. At Norge ikke er selvforsynt med kraft verken i slike ekstreme situasjoner som vi opplever nå, eller i et normalår, resulterer i at vi gjør oss avhengige av import av forurensende kullkraft og atomkraft. Det er en underlig situasjon for energinasjonen Norge. Jeg vil derfor tillate meg å minne om at den forrige Bondevik-regjeringa valgte å gå av på spørsmålet om å få mer kraft inn i markedet. Det er fortsatt et klart flertall som ønsker å ta i bruk naturgassen til energiformål, og som også ønsker at vi så snart som mulig skal klare å utvikle gasskraftverk med såkalt CO2-håndtering. Men jeg registrerer med skuffelse at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har sørget for at også dette er skjøvet ut i tid, ved det kraftige kuttet på forskning som nettopp nå er vedtatt her i Stortinget. Dette er ikke å ta energipolitiske grep for å løse energisituasjonen på sikt. Dette er en energipolitikk som kan bidra til å gjøre den situasjonen vi nå er i, permanent. Statsråden er opptatt av at han ikke kan gjøre noe med været. Ja, det er jo riktig. Men statsråden kan jo ta andre grep – og jeg synes ikke de grepene statsråden her har vist til, er gode nok for å møte den situasjonen vi nå er inne i. Med de prisene vi nå opplever, vet vi at det er mange som kommer til å få problemer med å betale strømregninga si neste år. Vi har et ansvar for å finne ordninger som gjør at folk greier å ta hånd om strømregninga. Det er bakgrunnen for at Arbeiderpartiet i dag har fremmet et Dokument nr. 8-forslag om innføring av statlige låne- eller garantiordninger, slik at folk slipper å ta opp dyre forbrukslån for å betale regninga. Vi foreslår også at satsene for lys og varme i bostøtten må bringes mer i samsvar med de reelle utgiftsøkningene og gjelde for alle som mottar bostøtte. Regjeringas vedtak om å øke bostøtten vil ifølge oppslag i media bare gi økt støtte på om lag 450 kr i året. Det mange strømkunder kommer til å oppleve i april, er en økning i strømregninga på om lag 4 000–5000 kr. Da monner det lite med å gi økninger på 450 kr i året, som dessuten også bare noen få får ta del i. Og når disse pengene i tillegg skal tas innenfor rammen av bostøtten, så betyr det at en tar med den ene hånden og gir med den andre. Vårt forslag vil derfor hjelpe langt flere enn det Regjeringa legger opp til, og i tillegg ønsker vi også at det åpnes for månedlige betalingsordninger. Jeg håper at stortingsflertallet vil støtte dette og gi det en rask behandling, slik at ordningene vi foreslår, kan tre i kraft snarest. Det er positivt at det legges opp til en informasjonskampanje. Vi har ikke noe imot det. Men det løser ikke problemet som mange mennesker kommer til å få i januar og april, og derfor må det altså mer offensive grep til. Avslutningsvis må jeg si at jeg håper jeg hørte feil med hensyn til det statsråden sa om – om han ikke akkurat oppfordret til det – at den kraftkrevende eller kraftintensive industrien skulle stenges, og så hørte jeg ikke at statsråden advarte mot dette. Vi har allerede nå sett en del eksempler på at så skjer, og folk mister jobben og har i tillegg ingen garanti for at de får arbeidsledighetstrygd. Hva er egentlig Regjeringas og statsrådens holdning til dette spørsmålet?
Jeg takker for statsrådens redegjørelse. Det er viktig at det gis en forklaring på den raske prisstigningen vi har hatt på strøm. Det er ikke overraskende at strømprisene har preget nyhetsbildet de senere uker. Prisstigningen har skjedd så raskt og vært så stor at strømregningen for mange har blitt en økonomisk trussel. Det er i forbindelse med strømprisene blitt fremsatt påstander om at liberaliseringen av kraftmarkedet, dvs. innføring av markedspriser, seg selv fører til høyere priser. Dette er selvsagt ikke riktig. Imidlertid er det riktig at hvis det først og fremst er etterspørselen som er overlatt markedet, mens tilbudssiden generelt preges av liten tilførsel av dyr elektrisitet, da vil vi kunne få sterk prisøkning i ekstremt tørre ettersomrer. Utfordringen for Norge, som er en stormakt på energiområdet, er derfor å styrke tilbudssiden i markedet samtidig som det satses på enøktiltak for å begrense veksten i strømforbruket. Statsråden pekte riktig på at vi er en del av et nordisk, til dels et europeisk, kraftmarked. Dette skal kunne dekke opp forbruket i knapphetsperioder i vårt marked, mens vi kan bidra til energiforbruket i nabolandene i andre perioder. Det er imidlertid slik at særlig Sverige, som ligger nær oss, som også statsråden sa, også har hatt unormalt lite nedbør og derfor er i samme situasjon som oss. Annen kraft som importeres, vil i stor grad være basert på kullkraft, noe som ikke er særlig miljøvennlig. Statsråden var også inne på den store variasjonen i produksjonen i det norske vannkraftsystemet. Med en variasjon fra 90 TWh til 150 TWh er det åpenbart at strømleveransene er sårbare for værvariasjoner og lite nedbør. Jeg tror det nå er viktig å ta utfordringen på alvor. Det betyr bl.a. å vurdere nøye og å stimulere til effektivisering av eksisterende kraftverk, vurdere konsesjon til utvidelse og opprustning av vannkraftanlegg slik at de ikke kommer i konflikt med vitale naturinteresser, og gi tillatelse til bygging av mikrokraftverk der det ligger godt til rette for det. Når det gjelder de tre planlagte gasskraftverk som har skapt så mye diskusjon her i Stortinget, så har de fortsatt konsesjon for bygging. Det er opp til eierne selv å vurdere om bygging av ett eller flere av disse prosjekter tilfredsstiller eiernes krav til lønnsomhet. Det er viktig å peke på at det også er nødvendig å se på nettkapasiteten både innenlands og i utlandet for å sikre at det ikke er flaskehalser i dette opplegget. Det satses betydelige midler på å få utviklet nye fornybare energikilder. Det er mange interessante prosjekter. Men jeg tror at vi skal være så realistiske at vi innser at slike prosjekter ikke vil kunne tilføre nødvendige mengder elektrisitet i de aller nærmeste år. Det er nok sannsynlig at fossile energibærere vil måtte spille en stor rolle i vår kraftforsyning i en god tid fremover. Derfor er forskning og utvikling av ny teknologi for å redusere utslippsproblemene i eventuelle gasskraftverk så viktig. Det kan synes urealistisk å komme frem til økonomisk gjennomførbare prosesser på dette området innenfor akseptable tidsrammer. Heldigvis viser historien oss at dyktige forskere plutselig kan se lyset, og komme opp med uventede løsninger. Det må være lov å være litt optimistisk. Vi kan ikke vente på slike gjennombrudd, men starte planleggingen av ny kapasitet så raskt som mulig. Jeg slutter meg for øvrig til statsrådens redegjørelse.
Jeg vil først av alt takke statsråden for redegjørelsen, selv om jeg ikke ble særlig imponert over innholdet. Statsrådens strakstiltak synes jeg var puslete greier, og selv om han nå tilsynelatende har forstått årsaken til prisøkningen, mangler det totalt tiltak for å øke strømproduksjonen. Situasjonen på strømmarkedet er for tiden svært alvorlig. Dette skyldes først og fremst at vi gjennom mange år har hatt en jevn økning av forbruket, selv om flertallet i denne salen har hatt som målsetting å begrense det. Samtidig har vi hatt svært liten økning i produksjonen av strøm, noe som også statsråden var inne på. Det har både denne regjeringen og tidligere regjeringer ansvaret for. Dette skaper en situasjon med ubalanse i markedet og en nærmest eksplosiv utvikling i strømprisene. Vi har gjennom mange år advart mot at en slik situasjon vil oppstå, men vi har dessverre talt for døve ører. Statsråden sier selv at man i et såkalt normalår vil mangle 7 TWh, som vi må importere fra bl.a. kullkraftverk og kjernekraftverk. Regjeringen og stortingsflertallet har dessverre hatt en klokkertro på at såkalte alternative energikilder skal kunne avhjelpe situasjonen, til tross for at dette ikke engang vil dekke dagens underskudd, for ikke å si morgendagens, med de mest forsiktige fremskrivninger. Det folk flest er opptatt av om dagen, er selvfølgelig både forsyningssituasjonen og strømprisen. For to uker siden ble vi fortalt gjennom media at det kunne komme på tale med strømrasjonering og utkoplinger. Nå ser det heldigvis ikke ut til at dette blir noe av, og at en i alle fall noenlunde har kontroll med denne delen av situasjonen. Strømprisen er dessverre totalt ute av kontroll, og stortingsflertallets mangeårige politiske ørkenvandring gjør at mangelen på strøm i markedet presser prisene opp. Det er nesten utrolig at vi i Norge, med de aller beste forutsetninger for å tilby billig energi, har klart å rote det til på en slik måte. Istedenfor å legge forholdene til rette for økt strømproduksjon skal man fortsatt stikke hodet i sanden og håpe på at folk flest skal bruke mindre strøm. Jeg synes det er utrolig at statsråden ikke tar noen som helst selvkritikk. Han og Regjeringen har åpenbart ført en feilslått politikk på dette området. Og denne politikk eller, rettere sagt, mangel på politikk har de dessverre fått flertallet med seg på. Det er oppsiktsvekkende at statsråden ikke forstår alvoret i situasjonen, når vi ser at stadig flere må gå på sosialkontoret for å få hjelp med strømregningen. Samtidig sitter altså statsråden rolig og ser på at den rikeste staten i verden håver inn store ekstrainntekter som følge av økningen i strømprisen. En avis antydet forleden dag at ekstrainntektene kunne bli helt opp mot 10 milliarder kr. Det viktigste for å få balanse i markedet – og derav en normalisering av prisen – er selvfølgelig å øke strømproduksjonen. Det er imidlertid et faktum at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som har vist handlekraft, og som har arbeidet for dette gjennom mange år. Vi støttet full utbygging av Øvre Otta-vassdraget, mens resultatet ble halv utbygging. Vi var det eneste partiet som ville bygge ut i Saltfjellet/Svartisen, som resten av Stortinget gikk imot, inkludert Det norske Arbeiderparti. Vi står helt alene på utbyggernes side når det gjelder bygging av små kraftverk. Her sier både Regjeringen og stortingsflertallet mye fint, men når det kommer til stykket, er det dessverre bare tomme ord. Vi har også tatt til orde for opprusting og utvidelse av eksisterende kraftverk. Her er det et enormt potensial. Vi er selvfølgelig også tilhengere av å bruke gass til kraftproduksjon. Problemet er bare at vi står helt alene. Ingenting skjer. Det aller viktigste på kort sikt er å få prisene ned på et nivå folk kan leve med. I vårt alternative statsbudsjett foreslo vi mer enn en halvering av elavgiften, men fikk dessverre ikke gjennomslag. Det er avgjørende at vi nå finner løsninger. Med det mener jeg først og fremst avgiftsreduksjoner, slik at i alle fall de som har minst, slipper den uverdige situasjonen å måtte gå på sosialkontoret for å få hjelp med strømregningen.
Eg må først få replisera litt til Framstegspartiet, som ser ut til å ha gløymt at dei faktisk er det partiet som er støtteparti for Regjeringa og for ein budsjettpolitikk som m.a. fører til at folk ikkje har råd til å betala straumrekninga si. Eg synest det hadde vore på sin plass at Framstegspartiet iallfall var såpass at dei tok det ansvaret dei har vore med på å ta i forhold til budsjettbehandlinga. Så til sjølve saka. Lat meg starta med å takka for utgreiinga. Eg synest nok – sameleis som Framstegspartiet og Arbeidarpartiet – at ho var noko tam, og det var ikkje noko særleg nytt. Det at ein skal informera, er jo fornuftig, men det burde ein jo hatt fart på for lenge sia. Og det at straumen ikkje nødvendigvis skal bli billegare, er SV for så vidt òg einig i. Det verkar som om hovudproblemet nettopp er at statsråden ikkje har noko pengar. Trass i at staten no håvar inn milliardar av kroner på grunn av den høge straumprisen, har ikkje statsråden nokon pengar å bruka, for han har fått ramma gjennom m.a. samarbeidet med Framstegspartiet, noko som gjer det umogleg med konkrete tiltak som vil kosta pengar. Der ligg etter mi meining noko av hovudutfordringa. Og som me veit, har Regjeringa i samarbeid med Framstegspartiet kutta på det som er hjartesaka, CO2-frie gasskraftverk. Dei strategiane som Regjeringa har hatt, er anten for veike eller har på ein måte sjølve slått beina under det i det samarbeidet dei har lagt opp til i budsjettsamanheng. I Stavanger Aftenblad i går stod det om ein familie som halverte energibruken sin gjennom forholdsvis enkle ting – og gjennom noko som kosta pengar. Det eine var at ein tetta vindauge og dører, og det andre var at ein installerte jord- og vassbasert varmepumpe. Det kosta ein god del pengar, og det er ikkje alle som har råd til det – i alle fall ikkje dei 75 000 personane som no ikkje har råd til å betala straumrekninga. Derfor er det behov for offensive tiltak for å få folk til å vera mindre avhengige av straum og på den måten kunna medverka til å redusera straumrekninga si. På den måten vil ein òg kunna frigjera kraft, straum i marknaden, slik at ein slepp presset på det som Stortinget fleire gonger har vedteke, altså å byggja ut gasskraftverk, men dette skjer ikkje. Det presset kan ein ta vekk, heile saka om vasskraftutbygging òg, dersom ein hushalderar med den energien som ein faktisk har i dag. SV hadde i sitt budsjettforslag ei rekkje tiltak og forslag som går nettopp inn i den kategorien. Me har òg mange gonger fremja forslag om eit toprissystem. Finansdepartementet seier at nei, det er heilt umogleg. Og stort sett alle regjeringar som me har hatt iallfall sidan 1997, har sagt at ja vel, då er det umogleg. Men korfor har ein klart dette i Belgia, i Italia, i Nederland og i USA? Korfor klarar me ikkje å få til eit toprissystem eller eit treprissystem, som dei visstnok har i Belgia, i Noreg? Det er underleg at ein ikkje klarar å gripa dei ballane som bl.a. SV spelar opp. Korfor kan ein ikkje gjera det som dei gjer i Sverige for å redusera straumrekninga og forbruket, gje 20 000 kr i støtte til installasjon av vassboren varme? Korfor kan ein ikkje gje støtte til installasjon av varmepumper? I Sverige får ein 8 000 svenske kroner. Korfor klarar me ikkje noko slikt i Noreg? Korfor kan ein ikkje få støtte til pelletskamin og solfangar? Dette er tiltak som aktivt ville føra til at folk blei mindre avhengige av straum, at dei fekk lågare straumrekning og på den måten òg bidrog til kraftbalansen, som Høgre og Arbeidarpartiet skrik om til kvar tid. Ein har òg moglegheit til å ha ei heilt anna satsing på bioenergi. Der er svenskane i front. Noreg heng etter. Det er ikkje på grunn av at norske myndigheiter ikkje gjer nokon ting, men dei gjer ikkje nok. Det er eit potensial på felt etter felt: vindkraft, som statsråden var inne på, byggjekrav, tiltakspakke for fjernvarme, reduksjon i overføringstariffen, som Regjeringa riktignok har gått inn på. Det er ei rekkje tiltak som kan gjera at folk får ei lågare straumrekning. Spørsmålet er berre om Regjeringa vil, og om dei vil skaffa seg det fleirtalet dei treng for å få ned straumrekningane til folk. SV er altså klar til å bidra til det. Men så langt vel Regjeringa billigare sprit og skattelette for rikfolk, gjennom samarbeidet med Framstegspartiet.
Jeg vil takke statsråden for en fyldig og god redegjørelse om situasjonen i kraftmarkedet. Det er mange forhold som har bidratt til den situasjonen som vi befinner oss i nå. Vi har hatt en ekstremt nedbørfattig høst og en tidlig vinter, som i sum har gjort fyllingsgraden i magasinene svært liten i forhold til hva som var forventet. I tillegg har aktørene i markedet i sommer eksportert mye kraft, kanskje uvanlig mye, og overføringskapasiteten har også vært begrenset. En hovedgrunn til den situasjonen vi nå opplever, er selvfølgelig værmessige forhold, både i forhold til krafttilgang og priser i markedet, noe som mange forbrukere nå opplever som svært vanskelig. Den ekstrabelastning som påføres mange strømforbrukere, kan medføre at både næringsliv og privatkunder kan få problemer med å betale regningene sine. Det er noe som vi selvsagt må ta alvorlig. Jeg er glad for de signalene som har kommet fra Regjeringen om avbøtende tiltak for de svakeste brukergruppene. Som statsråden har redegjort for, føres det en aktiv politikk for å sikre energiforsyningen. La meg kort nevne noen enkelttiltak: Satsing på energisparing og nye fornybare energikilder – Enova har som mål å frigjøre 10 TWh årlig i ny produksjon og sparing innen 2010 – det legges til rette for mer bruk av naturgass innenlands, opprustning, modernisering og utvidelse av eksisterende kraftverk innenfor miljømessige rammer ut fra det at vi mener at eksisterende vannkraftstruktur må utnyttes bedre og bruken av minikraft økes. Saksbehandlingen for disse er gjennom denne regjeringen forenklet. Til slutt ønsker vi å framskynde gasskraftverk med CO2-håndtering. Til tross for hva Jens Stoltenberg måtte ha uttalt på Tabloid i går, om at budsjettforliket med Fremskrittspartiet representerer en bråstopp i satsing på dette området, er det selvfølgelig ikke sant. Den prosessen går videre. Å sikre energiforsyningen er ikke gjort over natten. Det er et resultat av en langsiktig politikk, hvor mange tiltak skal spille sammen. Den debatten som nå pågår, kan lett skape inntrykk av at man med enkle grep kan snu utviklingen svært raskt, og at prisen på elektrisk kraft dermed skal gå ned med nesten umiddelbar virkning. Slik er det selvsagt ikke, og det vet også de godt, de politiske aktørene som i disse dager på mer eller mindre populistiske måter forsøker å slå politisk mynt på en for tiden vanskelig situasjon og forsøker å skape inntrykk av at med en annen regjering ville alt vært så meget bedre. Jeg må si at jeg synes Arbeiderpartiet i så måte har ført an i den strategien. Sannheten er imidlertid at med Arbeiderpartiets politikk de siste årene ville det ikke blitt tilført mer kraft i markedet enn det som vi har tilgang til nå. Vi er faktisk enige om hovedlinjene i energipolitikken. Den store vannkraftutbyggingsepoke er over, målsettingen om alternativ energibruk og enøk samler Arbeiderpartiet og den sittende regjering, og for Kristelig Folkepartis vedkommende har vi stort sett bare vært uenige med Arbeiderpartiet om gasskraftverkpolitikken. Men vedtakene om bygging av disse tre kraftverkene ligger faktisk fast allerede. At disse ikke er bygd, kan ikke Regjeringen klandres for. Det er altså selskapene selv som så langt ikke har funnet prosjektene regningssvarende. Disse ville uansett ikke ha avhjulpet den akutte situasjonen som vi opplever pr. i dag, men de kan selvsagt bidra til mer stabil krafttilgang i framtiden. Det er fra Arbeiderpartiet lagt inn forslag om etablering av et system for toveiskommunikasjon. Dette forslaget skal behandles i komiteen. Jeg skal derfor ikke forskuttere resultatet av den behandlingen nå. Det er imidlertid viktig å minne om at et slikt system ikke vil påvirke forbruket eller prisene i særlig grad. Det er også grunn til å anta at kostnadene ved innføring av et slikt system vil innebære betydelige summer. Derimot vil dette kunne virke positivt inn på effektbalansen, altså forsyningsdyktigheten, og er således et interessant innspill fra Arbeiderpartiets side. I Kristelig Folkeparti er vi bekymret for situasjonen i dagens kraftmarked. Vi er også bekymret for framtidens forsyningssikkerhet dersom ikke nødvendige grep tas for å styrke denne. Det er tatt viktige initiativ fra Regjeringens side, men flere må til. Jeg vil understreke at enkle, populistiske utspill ikke bidrar til å finne de konstruktive svarene som vi nå trenger. De forslagene Arbeiderpartiet har kommet med, er viktige, men de fleste er allerede på en eller annen måte ivaretatt opp gjennom årene av ulike regjeringer, inklusiv den sittende. Avslutningsvis vil jeg poengtere at vi ikke bare har en kraftkrise. Dagens situasjon viser med all tydelighet at vi også har en forbrukskrise, kanskje først og fremst en forbrukskrise. Det er i sannhet en like krevende utfordring å håndtere.
Jeg vil takke for redegjørelsen. Den var grei. En kan vel i grunnen si at den var mer forutsigbar enn strømprisene har vært i høst. Det er liten tvil om at alle – også deler av kraftbransjen – mener at strømmen er blitt for dyr. Så er det å finne gode løsninger, både på kort og lang sikt. Beregninger viser at vanlige husholdninger kan få opptil 1 000 kr i økning i strømregningen pr. måned. Det vil bety 4 000–5 000 kr i merutgift i løpet av svært kort tid. Dersom det bare er prisen som skal regulere strømforbruket, betyr det at de med mest penger kan fortsette å forbruke, mens de med dårlig råd får store problemer. Her trengs det ulike former for tilskudd eller billige lån, slik at de som rammes hardest, kan få hjelp i en akutt vanskelig situasjon. Derfor var det greit at statsråden nevnte at det var tatt hensyn til dette. Dessuten kan strømprisen differensieres. Det vil påvirke folks vaner. Det kan f.eks. bli billigere å bruke strøm om natta. Dessuten går det an å innføre – jeg vil nesten si gjeninnføre – begrepet «to-pris» på strøm. Det er av mange hevdet at det er altfor vanskelig. Men nå har også deler av kraftmarkedet – de mest forbrukerorienterte, vil jeg tro – gått ut og sagt at dette er mulig. Det er veldig bra, og jeg kan herved røpe at SV og Senterpartiet i morgen fremmer et Dokument nr. 8-forslag som går på akkurat dette med to-pris på strøm. Ellers vil jeg bruke resten av innlegget til å snakke om andre forslag som Senterpartiet mener er viktige i denne sammenheng, hvis det kommer i tillegg til at vi sjølsagt mener at kraftverk skal rustes opp, og at det skal bygges småkraftverk en rekke steder. Så til forslagene: Det første går på mer styring av kraftmarkedet i form av krav til magasinfylling. Det andre omhandler økt satsing på alternativ energi. I hele høst har det vært kjent at magasinfyllinga var unormalt lav for årstida. Senterpartiet, ved Enoksen, tok på dette tidspunkt, en gang i oktober, opp i Stortingets spørretime spørsmålet om eksportbegrensende tiltak. Statsråden avviste da at det skulle være behov for slike tiltak. Det begynner å bli ganske lenge siden nå, og det eneste som har skjedd siden den gang, er vel at det ikke har kommet mer vann i magasinene. For, som tidligere nevnt, realiteten er dyrere og dyrere strøm og større og større bekymring for tomme magasiner. Jeg må forresten nevne at da jeg i en replikk til statsråden under budsjettbehandlinga sist uke bemerket at Norge hadde en netto eksport på kraft så seint som 17. november, ble jeg forklart at det var ikke slik det foregikk. Vi hadde et felles kraftmarked i de nordiske land. Jeg visste for så vidt det, men i går kunne vi lese i Aftenposten om at nå var landet vårt delt i fire elspotsoner, og selgere og kjøpere må spesifikt anmelde hvilket område de kjøper kraft til. Poenget med dette var å få til styring, og «dette systemet skal redusere faren for lokale kraft-underskudd». Når det går an å få til slike reguleringer gjennom landsdeler, skulle en nesten tro at det kunne gjennomføres mellom land innenfor et felles nordisk marked også – hvis en vil. Så tilbake til Senterpartiets Dokument nr. 8-forslag om minstekrav til magasinfylling i vannkraftverk. Forbrukerne trenger forutsigbarhet når det gjelder å være sikret å få kjøpt en nødvendighetsvare som strøm er. Dessuten må prisen være forutsigbar. Til nå har kraftprodusentene fritt kunnet disponere det vannet som skulle bli grunnlag for vinterens kraftforsyning, til eksport utover sommeren og høsten. Og vi kjenner resultatet av dette. Senterpartiet ønsker å forhindre at vi får slike tilstander igjen, og har altså levert inn et forslag om å innføre krav til magasinfylling til ulike tider i året. Strømmen produsert av norske fossefall er et fellesgode som vi alle skal nyte godt av. Men sjølsagt er det viktig å vri noe av strømforbruket over på alternative energikilder. Enova ville være et veldig viktig redskap her, men bevilgningene til Enova er dessverre ikke slik som vi kunne ønske. Oppvarming bør i liten grad skje ved bruk av strøm. Det burde være sjølsagt, og mange har jo fyrt med ved i mange år. Men det er utrolig at det i dette landet også er mange hus som er bygd uten piper. Dessuten bør en vel erkjenne at vedfyring ikke alltid er like gunstig. Men andre former for ny fornybar energi kan brukes. Jeg tenker spesielt på varmepumper og biobrensel. Det var derfor hyggelig at statsråden i budsjettdebatten bad om at et forslag om en låne- og tilskuddsordning for installasjon av vann- og luftbåren varme måtte oversendes Regjeringa for videre arbeid. Det haster med å komme fram til gode ordninger for folk flest.
Jeg vil takke Stortinget for en interessant debatt. Eller, skal jeg bruke representanten Inger Engers beskrivelse: en grei debatt, men forutsigbar. Det som er viktig, er at vi får en bred oppslutning om og forståelse av det som vår energipolitikk bygger på, nemlig energiloven og det nordiske kraftmarkedet. Jeg har merket meg Inger Engers synspunkter, og også hennes forslag, som jeg sikkert får anledning til å komme tilbake til. Vi trenger mer energi, vi trenger mer ny fornybar energi, vi trenger energisparing, og vi trenger å ruste opp vannkraftanlegg som kan levere flere TWh, rett og slett ved at en får nye rørgater, nye kraftlinjer, nye generatorer og nye turbiner. Og en trenger en bedre kabling mot utlandet innen det nordiske kraftmarkedet og bedre kraftlinjer, større kapasitet på kraftlinjene i landet vårt. Vi trenger også gasskraftverk med CO2-håndtering som kan gi oss – riktignok på lengre sikt – en sikrere energiforsyning. Jeg vil i grunnen anbefale Stortinget å lese debatten fra 1996. Det var lærerikt for meg. Jeg tror det også vil være lærerikt for representanten Sylvia Brustad. Det er mye som minner om debatten i dag, men bare med forskjellige folk i de ulike rollene. I dag står jeg som ansvarlig minister, den gang var det Jens Stoltenberg. Men argumentene, anklagene og bekymringen var tilsvarende. Det vises bl.a. til at gasskraftverkene ville ha stilt oss i en bedre situasjon i dag dersom de var blitt bygd. Jeg minner om at det er gitt tre konsesjoner. Denne regjeringen har ikke lagt hindringer i veien for at de som innehar disse tre konsesjonene, når som helst kan bygge dem. Det har vært en kontinuerlig prosess, men eierne har kommet til den konklusjon at det ikke er lønnsomt å bygge. Så er Jens Stoltenberg i NRK den 27. november og karakteriserer dette budsjettkuttet på forskning på gasskraftverk med CO2-håndtering som meget alvorlig. Da vil jeg minne om at den satsingen som vi nå har på FoU på CO2-frie gasskraftverk, i år er høyere enn det Stoltenberg-regjeringen hadde i sitt budsjettforslag. Også neste år vil satsingen være fullt på høyde med det Stoltenberg-regjeringen foreslo, så hans utsagn om at budsjettkuttet er meget alvorlig, er en ganske besynderlig karakteristikk av hans egne budsjetter. Så sier Sylvia Brustad at omfanget av bostøtten når det gjelder lys og varme, er for liten, og at Arbeiderpartiet ønsker å øke den. Jeg vil minne om at Arbeiderpartiet i budsjettet for 2000 ville avskaffe støtten til lys og varme. Men det fikk altså Bondevik I på plass igjen. Nå økes bostøtteordningen med om lag 176 mill. kr, til 1,9 milliarder kr for 2003. Det er om lag 105 000 hustander som mottar en slik støtte. Jeg sa i min redegjørelse at jeg nøye vil følge situasjonen for de strømkunder som vil kunne få problemer på grunn av de høye strømprisene. Jeg bebudet også at jeg om nødvendig vil komme med nye tiltak overfor disse gruppene. Jeg kan ikke bekrefte at staten vil håve inn de store beløpene som det her snakkes om. Finansdepartementet har bl.a. vist til at kraftselskapene vil få reduserte overskudd. Jeg vil si til Sylvia Brustad: Vi har gjennomgått Arbeiderpartiets politikk på energisektoren de to siste årene og har en interessant rapport til henne, hvis hun vil se den. Den viser i det store og hele at man med Arbeiderpartiets politikk ikke ville få én eneste ny kilowattime eller én øre i reduserte strømpriser i dagens situasjon. Heller ikke på lengre sikt ville vi få en bedre situasjon med den politikken Arbeiderpartiet har lagt opp til, snarere tvert imot, fordi man med Arbeiderpartiets politikk når det gjelder nye fornybare energikilder, ville få færre kilowattimer enn det man vil få med Regjeringens politikk. Representanten Langelands forslag om støtte til energiomlegging er godt i utgangspunktet. Men noe er også lønnsomt for forbrukerne, og noe kan forbrukerne selv gjennom hensiktsmessig informasjon ta initiativ til. Men vi skal se på alle konstruktive forslag som er med på å innføre nye fornybare energikilder. Der har vi en felles målsetting. Og så til Inger S. Enger: Toprissystem for strøm er utredet av flere regjeringer. Jeg vil anbefale henne å snakke litt med Marit Arnstad, som satt i sentrumsregjeringen og vurderte også dette spørsmålet. Hun kom til at det ikke var hensiktsmessig.
Debatten om redegjørelsen er avsluttet. Presidenten vil foreslå at olje- og energiministerens redegjørelse om den aktuelle situasjonen i det nordiske kraftmarkedet vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra hovedtalerne for hver partigruppe og inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Utgangspunktet for dagens debatt er den såkalla hestehandelen i samband med handsaminga av Innst. S. nr. 218 for 1991-92, som resulterte i eit stortingsvedtak i 1992 da stamvegen Oslo–Bergen blei flytta frå Rv 50 gjennom Hallingdal til E16 gjennom Valdres. Sosialistisk Venstreparti stilte seg bak det forslaget fordi dei fekk gjennomslag for kravet om forkorta Bergensbane. Så starta utgreiingsarbeidet slik at ein skulle kome i gang med utbygging i planperioden 1994–97, jf. Norsk jernbaneplan. Som kjent tek ting tid, ikkje minst på samferdselsområdet og ikkje minst i dette huset. I november 1996 behandla Stortinget St.prp. nr. 64 for 1995-96 og Innst. S. nr. 12 for 1996-97 om ein del løyvingsendringar. Da hadde ein kome så langt at ein stod att med dei to alternativa vi skal ta stilling til i dag: Åsa- eller Kroksund/Busund-alternativet. Planprosessen, offentleg ettersyn – alt har gått for seg etter lovar og reglar, både i dei kommunane det gjeld, og i Miljøverndepartementet og i Samferdselsdepartementet. Det ferdige forslaget til utgreiingsprogram fase 2 blei godkjent i september 1998. Så kom Nasjonal transportplan. Der blei Ringeriksbanen berre omtalt fordi saka ikkje var ferdigbehandla, og ein heldt seg der til det som var vedhenget på vedtaket frå 1992: «Det legges til grunn at prosjektet ikke skal fortrenge prioriterte investeringer på f.eks. Østfold- og Vestfoldbanen, eller i Intercitysammenheng.» I innstillinga til Nasjonal transportplan, Innst. S. nr. 119 for 2000-2001, skreiv eit mindretal, SV og Arbeidarpartiet, at ein skulle kome tilbake med 100 mill. kr i ferdigprosjekteringsmidlar i den siste delen av planperioden. Vi har i mellomtida fått eit regimeskifte. Privatisering og AS-ifisering haglar rundt øyra våre, og vi tek det på alvor. Mellom anna difor meiner vi i Arbeidarpartiet at ein bør kunne kome tilbake med ein del av pengesummen til ferdigprosjektering ved revidert budsjett 2003. Prosjektet er overmode. Det er nasjonalt blant dei beste jernbanetiltaka, og bør kunne vurderast som eit OPS-prosjekt. Jernbanen treng eit lyft for å tilfredsstille dagens standard. Vår 100 år gamle skjenegang med antikvariske køyreleidningar har gjort sitt. Skal vi få effekt av krengetoginvesteringa og få ned køyretida, må vi få gjort noko raskt. Så langt var SV og Arbeidarpartiet einige. Eg går ut frå at dei andre partia vil gi uttrykk for sine standpunkt. Arbeidarpartiet har heile tida meint at Kroksund var det beste alternativet. Ein ny jernbanetrasé bør ta på alvor at kommunane har sine planar når det gjeld busetjing, arealutnytting og å løyse andre trafikale utfordringar som dei har. Berre Kroksund-alternativet gjer det. Hønefoss by har i dag jernbanetraseen tvers gjennom byen. Støyproblema vil auke for dei som bur langs Roabanen, om Åsa-alternativet blir valt. Når Bergensbanen blir 50 minutt kortare, vil godstoga dundre gjennom byen langt fleire gonger enn dei gjer i dag. Godstoga rekk no tur-retur Oslo–Bergen på ein dag. Det er tidsforbruket og det å kome seg fram inn til Oslo som er avgrensinga. Mykje er alt gjort for å få til ei togframføring av internasjonale transportar, med utviding av gamle tunnelar. Dette vil også kunne gi mindre press på vintervegane vestover og er i tråd med satsinga på jernbanen som vi ser både i Sverige og i EU. Også Sveits er på mange måtar eit førebilete. Men dobbeltspor inn på stasjonsområdet i Hønefoss vil krevje ei ny bru, i konkurranse med kulturminna og den gamle brua på Bergensbanen. Ho er eit klenodie. Ringeriksregionen er peikt ut av denne regjeringa til å vere avlastingsområde for Oslo. Men kollektivtilbodet er buss – med aukande tidsforbruk fordi vegkapasiteten er sprengd både på E16 og E18. Alternativet er firefelts motorveg, med det arealforbruket det krev. Alle opplysningar om kor mange som nyttiggjer seg tog til Oslo frå Hønefoss i dag, er nesten bortkasta opplysningar. Det seier seg sjølv at folk ikkje køyrer store omvegar til jobben. Men det som verkeleg er interessant, er tidsforbruket på ein ny bane for nærtrafikken – 30 minutt med Ringeriksbanen mot i dag opp mot to timar med buss i rushtida, eller halvannan timars togtid om ein køyrer om Drammen. Det ville vere ein samferdselsrevolusjon. Tog er det einaste kollektivtilbodet Hallingdal har. Som landets største reiselivsregion og med jernbanen som knyter saman dei to største byane i Noreg, gir det også Vosseregionen dei same moglegheitene. I dag utgjer passasjerar som stig av undervegs, over 70 pst. av dei reisande. Veg vil aldri gi oss dei same moglegheitene til å konkurrere om turist- og konferansekundane. Tid er ein viktig faktor, og mens nye jernbanar gir auka fart og komfort, vil ulykkestala på vegane berre auke om ein ikkje reduserer farten der. I Hallingdal opererer fleire og fleire turistbedrifter med raude tal. Det er ryggrada i næringslivet vårt. Vi merker at alle infrastrukturtiltaka er komne til andre delar av Austlandet dei siste 20-30 åra. Det kan vi leve med, seier næringslivet. Det som betyr noko, er tilrettelegginga så vi kan klare oss sjølve. Det har hallingdølane alltid gjort. Ordføraren i Ringerike skulle sitje i losjen her i dag, men han har andre gjeremål. Ingeniørregimentet blir lagt ned i dag, og resten av Forsvaret forsvinn snart. Det som var Ringeriksregionen sitt andre bein å stå på, er vekk. Om lag 500 arbeidsplassar blir borte direkte, indirekte opp mot 1 500. Det skulle vore i andre delar av landet! Då hadde pakkene til omstilling sete laust. Forkortinga av Bergensbanen blir skrinlagd i dag, etter Arbeidarpartiet si vurdering. I alle høve ville det vore ein fordel for alle partar om ein hadde vore så ærleg og sagt det, for bandlegging av areal på ubestemt tid er det aller verste ein kan få. Eg kan ikkje tolke merknaden frå Høgre, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet på annan måte ut frå det dei skriv: «Disse medlemmer har merket seg at det foreliggende utredningsmateriale viser at det ikke vil være samfunnsmessig riktig å realisere prosjektet slik det nå foreligger. En rekke andre jernbaneprosjekter vil måtte prioriteres før det er aktuelt å bygge Ringeriksbanen.» Min påstand er: Det finst ikkje eitt einaste prosjekt som er så grundig utgreitt. Det er heller ikkje mange – om dei finst – prosjekt som har eit slikt potensial som nettopp Ringeriksbanen, Bergensbanens forkorting. Regjeringa har anbefalt Stortinget å velje den nye jernbanetraseen som har dårlegast kost-nytte, som kostar 700 mill. kr meir enn det billigaste alternativet, som går der kommunane ikkje meiner at utbygging skal skje, men tvert imot skal vere rekreasjonsområde for regionen, og som ikkje legg til rette for stoppunkt der folk bur. Vi får opplyst i proposisjonen at areal går tapt i dagsoner ved bygging av dobbeltspor. Banen er ikkje tenkt som dobbeltspor, står det andre stader. Kroksund-alternativet kjem her dårlegast ut når det gjeld bruk av dyrka og dyrkbar mark. Vi er tilbodne ein bane som har ei avgrensa levetid på 65 år. Grunnen er val av trasé, med 81 pst. tunnelar gjennom Åsa. Kroksund har 62 pst. Kroksund vil tilretteleggje for ny næringsutvikling i ein region som sårt treng det, med moglegheiter for stopp på Helgelandsmoen. Busund-alternativet går gjennom eit vagt definert Ramsar-område, men rører ikkje ved våtmarksområde. Det er beiteområde for ender, gjess og svaner. Ender er det lov å jakte på. Gås kan det jaktast på, og dei svaneartane som tidlegare var på ei raud liste over truga artar, er fjerna derfrå. Konsentrasjonen er no så stor at dei er på tur til å finne seg nye beiteområde. Til og med i Hallingdal ser ein oftare og oftare svaner i samband med ope vatn der kraftverka slepp ut vatn. Dei er staselege å sjå på. Vi har ikkje nokon kultur for å hauste av dei, men vi kan heller ikkje ha eit religiøst forhold til dei. Ramsar-områda kan bli utvida. Ein har alt signalisert at alle elvebuktingane rundt Hønefoss kan bli innlemma. Begna, Sokna og Storelva, som omkransar byen på alle område, ville stoppe all utvikling om så skjedde. Vi er alle opptekne av miljø og skal ta det på alvor. Men det må ikkje bli slik at det stoppar all utvikling. Ved utbyggingar for framtida må vi ta i bruk kunnskapar og erfaringar vi alt har. Vi skal ta vare på miljøet for komande generasjonar. Men den totale miljørekneskapen er slik, sett med Arbeidarpartiet sine augo, at eit realistisk traseval ikkje kan vere eit anna enn Busund-alternativet. Så langt har eg sagt lite om resten av Bergensbanen, men i miljørekneskapen tel òg at når tidsforbruket til og frå Bergen kjem ned mot 5 timar, vil banen bli ein reell konkurrent til fly på same strekninga. Om ein skal følgje Regjeringa sine synspunkt, at ein kan sjå på andre utbetringar som kan gi same tidsreduksjon, vil ein sannsynlegvis forbruke nærare tre gonger så mykje pengar som det denne banen kostar. Eg tek opp dei forslaga Arbeidarpartiet har i innstillinga.
Sigrun Eng har tatt opp de forslagene hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Først vil jeg ha sagt at det neppe blir lagt opp til den høyeste profilen på replikkordskiftet i denne saken, iallfall ikke fra vår side. Det er grunn til å berøre noe som Arbeiderpartiets talsmann var inne på mot slutten av sitt innlegg, dette som helt korrekt står i departementets tilråding, der det blir vist til en rekke andre jernbaneprosjekt som må ha en viss prioritet og kanskje realiseres før, og sågar også andre strekninger på Bergensbanen som bør vurderes i konkurranse med denne innkortingstraseen. Så sier Arbeiderpartiet i en felles merknad med SV: «Disse medlemmer vil vise til at bygging av Ringeriksbanen med stoppunkter vil avlaste E16 og E18 og utsette behovet for utbygging av veg i dette området.» Vi vet, iallfall i forhold til privatbilismen, at det er antatt ved trafikktelling at den kan det falle med ett prosentpoeng fra 84 pst. til 83 pst. Og med det perspektivet som kanskje stortingsflertallet vil legge på realisering, blir spørsmålet: Hvordan skal vegtrafikantene lese denne merknaden fra Arbeiderpartiet, der Ringeriksbanen og forkortingen av Bergensbanen et stykke på veg skal dekke vegkravet i dette området?
Eg høyrer signala frå Høgre om deira engasjement i denne saka. Det avspeglar berre det som står i innstillinga. Det tek eg til etterretning. No er det slik at ein lokalt på Ringerike og i heile regionen har signalisert at det er bane dei vil ha. Dei har ikkje spurt om utbetring av E16–E18 så langt, for å ta den biten. E18 er altså eit stykkje på vegen som også har ei anna retning. Men det seier seg sjølv at dersom dei ikkje får ein bane, kan dei i morgon, eller for den sakas skuld i dag, kome med krav om å få ein firefelts motorveg etter vegnorma. I Skui-dalen, som er oppstarten mot Sollihøgda, er vegtrafikken i dag på 36 000 bilar, og over Sollihøgda ligg han på 14 000 bilar. Da seier det seg sjølv at dersom ein ikkje skal avlaste noko av pendlartrafikken, men tvert imot gi full gass, med alle dei arbeidsplassane som no går fløyten på Ringerike, må dei ha meir veg. Dei må ha større moglegheit til å rekke fram til arbeidsmarknaden, og da vil kravet om veg kome umiddelbart.
Arbeiderpartiet og representanten Sigrun Eng er ivrige tilhengere av denne jernbanen, og det får de få lov til å gjøre som de vil med, selv om kostnadene i 2000-kroner er stipulert til flere milliarder kr. Vi husker alle en annen bane som var på diskusjonsstadiet for en del år siden, Gardermobanen, og kostnadene den havnet på. Jeg har lest referatene fra den gangen, og det var Sissel Rønbeck som var saksordfører, hvis jeg ikke husker helt feil, og lovte at dette skulle være en gylden bane. Den skulle ha en avkastning på hele 7 pst. Vi vet alle hva Gardermobanen havnet på. Jeg har et spørsmål til Arbeiderpartiet og representanten Eng: Er det noen grense for hvor mye denne utbyggingen skal koste, eller vil Arbeiderpartiet at banen skal bygges uansett pris?
Eitt av våre forslag i innstillinga som Arbeidarpartiet vil stemme for, er forslaget om Kroksund-alternativet, med ei kostnadsramme i 2000-kroner på 3,5 milliardar kr. Når representanten Nistad no prøver å samanlikne dette prosjektet med overskridingane på Gardermobanen, trur eg eg vil minne han på dei uventa utgiftene som kom, lekkasjen og alle dei andre tinga som medførte store kostnader, i tillegg til at det – etter at Gardermobanen var bestemt i dette huset – blei plussa på med nye strekningar for å lage den banen meir tilgjengeleg frå m.a. hr. Nistad sitt område. Som eit motspørsmål – sjølv om ein ikkje akkurat skal kome med det i ei slik sak – vil eg nær sagt spørje: Kva slags kostnad vil ein ny firefelts veg ha i dette området? Eg trur han blir atskilleg høgare enn dei 3,5 milliardane. Om det skulle sprekke med 10–20 pst., ligg det likevel innanfor den ramma alle slike kalkylar vil liggje. Og som eg sa i innlegget mitt: Det finst ikkje eitt prosjekt i dette landet som er så godt utgreitt. Eg har faktisk tru på dei som seier at dei har gjort eit stykkje grundig arbeid.
Sigrun Eng sa i sitt innlegg at Arbeiderpartiet hele tiden har gått inn for Kroksund-alternativet. Det er ikke riktig. Da avtalen mellom Arbeiderpartiet og SV, som bidrog til å få Ringeriksbanen på kartet i 1992, ble vedtatt, så stod det ingenting om trasevalg. Da saken var oppe sist, i 1996, innstilte regjeringen på Kroksund, men i en felles merknad fra Arbeiderpartiet og SV bad man om å få utredet begge alternativene. Man tok ikke stilling til Kroksund. Det er nå Arbeiderpartiet går for Kroksund. Én ting er et faktum, at hadde SVs alternative samferdselsbudsjetter i perioden fra 1992 og fram til i dag blitt vedtatt, så hadde vi vært i gang med bygging av Ringeriksbanen. I Jernbaneplanen for 1994–1997 ble det øremerket 150 mill. kr til banen, med oppstart i 1997. Det skjedde ikke, og i de siste seks, om ikke sju, årene på 1990-tallet har Arbeiderpartiet sittet med regjeringsmakten og hatt samferdselsministeren, så de må nok ta et betydelig ansvar for at man ikke har kommet i gang med Ringeriksbanen. Mitt spørsmål til Sigrun Eng er: Er hun enig i at det er mangel på prioritering av jernbane som er årsaken til at vi ikke allerede er kommet i gang? Er Sigrun Eng også enig i at det må en helt annen satsing til på jernbane i årene som kommer, dersom Ringeriksbanen i det hele tatt skal kunne realiseres de nærmeste 10–15 årene, og at også Arbeiderpartiet må satse mer på jernbane enn de gjør i årets budsjett?
Når eg sa at Arbeidarpartiet heile vegen – det er altså ikkje gitt uttrykk for det i samferdselskomiteen, men i andre samanhengar – har gått for Kroksund-alternativet, er det riktig. Eg har ikkje uttalt meg om kva SV meinte i den saka, men at det blei utgreitt to alternativ, er heilt korrekt. Så er hr. Hansen inne på at SV sine alternative budsjett hadde nær sagt sytt for at banen låg der i dag. Ja, kan hende det, men som eg òg sa, ting tek tid, og når det gjeld utgreiingsarbeidet – å lytte til alle som skal seie sitt, å ta på alvor alle innvendingane og å ta på alvor alle som har hatt noko å kome med til oss – så ser ein i proposisjonen at lista over høyringsutsegner er rimeleg lang. Det gjer at vi ikkje har kome lenger i dag. Til SVs alternative budsjett – i den grad ein kan sjå på det som eit realistisk budsjett: Jernbanen dekkjer ikkje heile landet, og SV er rimeleg hardhendt i handteringa når det gjeld å skjere ned på veg. Eg er ikkje riktig sikker på om vi ville klare å få med oss nok til å skape eit fleirtal for det. Det trur eg ikkje. Når det gjeld den vidare satsinga for jernbanens vedkomande og Arbeidarpartiets syn på det, er eg nok einig med representanten Geir-Ketil Hansen i hans syn på dei signala som vi har fått frå Jernbaneverket spesielt om sanering, forvitring og eventuelt nedlegging – dei spøkjelsa som er der. Vi skal ta vare på den kapitalen som eingong blei lagd inn, og vi må i fellesskap slå ring rundt, nær sagt, dei hovudpulsårene som er lagde rundt omkring i landet. Det største problemet som eg ser i samband med det som har vore budsjettbehandlinga i fleire år, er flyttinga av pengar vekk frå jernbane, eller, kanskje det er meir riktig å seie, mangelen på å fylle opp dei rammene som vi her har meint å gi.
Replikkordskiftet er omme.
Det er ikkje uvanleg at bl.a. miljøspørsmål, kulturspørsmål og jordvern må vurderast i samferdsleprosjekt. Men det er sjeldan at alle desse elementa kjem så tungt inn i eit prosjekt som dei gjer i traseval for Ringeriksbana. Etter at mange alternativ er forkasta, står vi no igjen med to alternative trasear, Kroksund-alternativet og Åsa-alternativet. Sjølv om det er gjort fralegg om tilpassingar og avbøtande tiltak, vil begge desse alternativa føre til store inngrep, med konsekvensar for miljø, naturressursar og samfunn. Dette gjer at trasevalet for Ringeriksbana blir ei svært vanskeleg sak. Og eg vil i innlegget mitt konsentrere meg nettopp om traseval for Ringeriksbana, for det er det proposisjonen vi handsamar, gjeld. Dersom det berre var nødvendig å vurdere kva alternativ som er billigast, kortar ned reisetida mest og etter prognosane vil generere mest trafikk, ville valet utan tvil blitt Kroksund-alternativet. Men vi kan ikkje sjå bort frå inngrepskonsekvensane som dette alternativet fører til. Det er mange tunge argument mot Kroksund-alternativet. Traseen vil gå gjennom dei sentrale delane av slettelandskapet på Ringerike, eit område som er eit nasjonalt prioritert kulturlandskap. Summen av inngrep vil utløyse store negative landskapsmessige konsekvensar og føre til at dette viktige landskapet vil endre karakter. Slettelandskapet på Ringerike har spor etter ei av dei eldste innlandsbusetjingane i landet. Hole og Ringerike kommunar har svært mange automatisk freda kulturminne og dermed òg størst potensial for nye funn. Sjølv om traseen for Busund-alternativet er trekt tilbake i høve til dei mest kulturhistorisk kjenslevare områda, vil traseen gå i eit område med stort potensial for funn av fornminne under dyrka mark og kome i direkte konflikt med automatisk freda kulturminne i skog. Mange område på Ringerike er verna etter naturvernlova. Traseen for Kroksund-alternativet vil krevje inngrep i Viksåsen naturreservat og vil gå nær Lamyra naturreservat. Kroksund-alternativet kan òg få innverknad på delar av Nordre Tyrifjorden våtmarkssystem ved at brukryssingane kan føre til at fugl endrar åtferd og gi redusert bestand av fugl på grunn av kollisjonsfare og tap av næringsområde. Åsa-korridoren blir rekna for mindre konfliktfylt når det gjeld landskapsomsyn. Denne korridoren har òg færre automatisk freda kulturminne, men traseen sine dagsoner aust for Steinsfjorden rører ved verdifulle kulturminne. Likevel er Åsa-korridoren mindre konfliktfylt enn Kroksund-korridoren når det gjeld kulturminne og kulturmiljø. Åsa-korridoren vil også kome best ut i ei totalvurdering når det gjeld naturmiljø. Det er verdt å merke seg at begge traséalternativa for Ringeriksbana vil føre til positive støyforbetringar langs eksisterande bane. Talet på bustader som er utsette for støy, vil bli redusert. Begge alternativa vil føre til at bygningar må løysast inn, men det gjeld færrast bygningar ved Kroksund-korridoren. Åsa-korridoren blir vurdert som best for friluftsliv og rekreasjonsområde. Med tanke på beslaglegging av dyrka mark, er det Kroksund-alternativet som kjem dårlegast ut. Det er også ein del argument som spesielt talar mot Åsa-alternativet. Delar av denne traseen går under eit naturreservat som er spesielt sårbart for drenering på grunn av ein verna innsjø. Uansett tettemetodar er det usikkert om traseen vil føre til skade på naturreservatet. Dessutan er det på delar av denne traseen innslag av alunskifer. Denne bergarten har ingen praktiske bruksområde, men kan i staden representere eit forureiningsproblem ved deponering. Bergarten inneheld svovelbindingar, slik at avrenningsvatn frå deponia kan vere aggressivt overfor betongkonstruksjonar. Det finst altså gode argument både for og mot begge dei alternative traseane. Når ein skal velje eit alternativ, må dei ulike argumenta vegast opp mot kvarandre. Høyringsutsegnene i denne saka er ikkje eintydige, men viser ulik vektlegging av ulike argument og dermed ulike konklusjonar. Senterpartiet har ut frå ei slik totalvurdering kome til at av dei to alternativa Busund-korridoren og Åsa-korridoren er Åsa-korridoren den beste. Vi vil òg vise til at då vedtaket om Ringeriksbana vart gjort for ca. ti år sidan, vart det lagt til grunn at prosjektet ikkje skal fortrengje prioriterte investeringar på f.eks. Østfoldbana og Vestfoldbana. Dette bør framleis stå fast.
Aller først er det kanskje grunn til å reflektere noen sekunder over at innstillinga bygger på St.prp. nr. 66, for 2001-2002, som handler om Ringeriksbanen m.m. Når det gjelder «m.m.» var det en smalspalte i kap.10 som brakte betydelig politisk spenning inn i denne salen, og jeg tviler på at vi når de samme høydene i dag. Dette dreier seg altså nå utelukkende om valg av trasékorridor for Ringeriksbanen, og de som forsøker å bringe inn en tempodebatt for Bergensbanens forkortelse, når i realitetene ikke fram med den linja i denne innstillinga. Historikken viser at Stortingets ambisjonsnivå i 1992 var betydelig høyere enn dagens situasjon tilsier. Den gangen var oppstart anslått til å skulle komme i perioden 1994-1997. NSB fikk planleggingsoppgaven, og det var faktisk en formidabel utfordring. Stortinget har i realiteten i dag visse vanskeligheter med å velge mellom de to utkrystalliserte alternativene: Kroksund-alternativet og Åsa-alternativet. Dette valget har også framstått som et reelt dilemma for regjeringspartia, som til slutt tilrådet Åsa-alternativet. Med hensyn til bivirkninger var dette det minste av to onder, ikke minst sett ut fra et miljøsynspunkt, og miljø er jo det dominerende temaet i denne argumentasjonen. Riktignok er det slik at Åsa-alternativet representerer en tilleggskostnad på antatt 700 mill. kr. Dette alternativet tilfører heller ikke forkortelsesdebatten noe pluss sammenlignet med Kroksund-alternativet. Differansen er bare på et par minutter i reisetid. Det er heller ikke Åsa-alternativet som genererer den største tilveksten på lokaltrafikkstrekninga Sandvika–Hønefoss. Dette bringer prosjektet over Åsa-alternativet til en nytte-kost på 0,8 mot l,0 for Kroksund-alternativet. Markedsandelen i nærtrafikken er i dag, med grunnlag i trafikktellinga, faktisk tilnærmet null for togreiser. l6 pst. av de reisende bruker buss, og 84 pst. av dem reiser med bil. Trafikkberegninga tilsier at med den nye Ringeriksbanen vil selv privatbilismen bli redusert med bare l pst., fra 84 pst. til 83 pst. Antallet lokale togreisende vil stige til l0 og 12 pst. for henholdsvis Åsa og Kroksund, og dette skjer på bekostning av de bussreisende, som vil falle fra 16 pst. til 6–7 pst. I tillegg til kostnadsnivået, som er betydelig, er det kostnadsforskjellen på et 700-talls millioner og den ulike vektlegginga av betydelige miljøutfordringer knyttet til hvert alternativ som blir mest fokusert når det gjelder dette dilemmaet, trasévalg for Ringeriksbanen. Når det gjelder kulturminner, blir det vist til at Hole kommune har spor etter menneskelig virksomhet tilbake til yngre steinalder og bronsealder. En bane over Kroksund vil gå gjennom de sentrale delene av slettelandskapet på Ringerike, som flere har vært inne på her, og skjønt den valgte linja er trukket noe tilbake i forhold til de kulturhistorisk mest følsomme områdene, vil den likevel komme i områder med stort potensial for funn av fornminner under dyrket mark. Her foreligger det også en konflikt med automatisk fredede kulturminner i skog. Når det gjelder naturmiljø, kan det vises til at Kroksund-alternativet berører naturreservat og våtmarkssystem. En viktig begrunnelse for ikke å velge Kroksund-alternativet er nettopp at Norges forpliktelser gjennom Ramsarkonvensjonen ikke kan oppfylles. Det bør også nevnes at Kroksund-alternativet, som i størst utstrekning går i dagen, i tillegg til å splitte kulturlandskapet både funksjonelt og visuelt vil beslaglegge langt over det dobbelte av samlet jordbruksareal i forhold til Åsa. Det er faktisk snakk om et tolvhundretalls dekar for Kroksund-alternativet. Uansett er det slik at det er et problem hvis store areal blir båndlagt over lang tid. Derfor vil Stortinget gjennom dagens beslutning frigjøre den ene utredede traseen for andre formål, og det er i seg selv en fordel for de berørte grunneiere, beboere og kommuner. Det blir derfor min oppgave å anbefale komiteens innstilling.
Det blir replikkordskifte.
Eg blir nesten rørt til tårer, eg, over Høgre sitt miljøengasjement akkurat i denne saka, godt innkledd i at dei er i mangel på jernbanepolitikk. Høgre har vist over år at dei har vore med på å kutte på jernbane, og satsinga i år er i beste fall prisstigning pluss satsing på den kollektive biten ved offentleg kjøp. Og spørsmålet blir: Er Høgre sitt jernbanerike berre pendelen Gardermoen–Ski–Asker? Eller meiner Høgre det same som Arbeidarpartiet, at vi må ta vare på dei investeringane som vi har gjort, og ruste opp og fornye, slik EU og Europa elles gjer? Sultefôring av Jernbaneverket er verkelegheita i dag. Når vil Høgre ha ryggrad til sjølv å velje bort, leggje ned, dei strekningane som ikkje er lønsame? Da ville triangelet Ski–Gardermoen–Asker forsvinne, medan min bergensbane ville bestå. Langdistansar har ikkje offentlege kjøp. Det er intercity- og lokaltoga som trekkjer den potten. Ut frå alle dei opplysningane som no vart gitt frå representanten Hoddevik, har eg lyst til å minne om at det er over 3 000 dagpendlarar frå Ringeriksregionen i dag. Det er venta at det blir atskilleg fleire, ikkje minst dersom vi skal ta på alvor dei signala som den sitjande regjeringa har gitt, at den aukande tilstrøyminga til Oslo-regionen skal plasserast i dette området. Det ville vere spanande å høyre kva slags synspunkt representanten Hoddevik har på mi skissering av kva som er Høgre sin jernbanepolitikk. Er det lokaltrafikk som kostar, eller kan òg vi som bur litt meir perifert, få moglegheit til å ha ein skjenegåande transport, som allereie ligg der i dag?
Jeg er redd for at representanten Sigrun Eng ei heller i replikkordskiftet vil lykkes i å gjøre dette til en bevilgningsdebatt, eller til en del av Nasjonal transportplan når det gjelder framdrift og investeringer i jernbanesektoren. Dette er og skal være en debatt om et vanskelig trasevalg på Ringeriksbanen, og det er åpenbart at vi er i et vanskelig dilemma alle sammen. Her er det ulike hensyn som må veies mot hverandre. Kostnadsnivå og inngrep er viktige deler av de vurderingene. Vår ambisjon har vært å legge bak oss én trasé og iallfall få gjort den delen av jobben, slik at det arealet som blir valgt bort, kan komme til alternativ anvendelse. Vi har før øvrig ingenting å skamme oss over når det gjelder en ærlig prioritering mellom jernbane og andre viktige formål i samferdselssektoren. Jeg viser til at jernbanesektoren neppe kan føle seg stemoderlig behandlet, ei heller i det budsjettet vi har bak oss, når vi tar hensyn til de tøffe prioriteringene som et stramt budsjett krever. Vi skal også møtes i senere debatter om de ulike strekningenes prioritet når det gjelder realisering. Men i dag har regjeringspartiene valgt å holde seg helt konkret til trasévalget som er saken, ved siden av GSM-orienteringen som har hatt ulike omdreininger under andre innstillinger.
Representanten Hoddevik har helt rett i at dette ikke handler om tempo eller prioritering av Ringeriksbanen. Det skal vi komme tilbake til når vi skal debattere Nasjonal transportplan, hvor vi skal veie de forskjellige jernbanestrekningene opp mot hverandre og bestemme hva det er vi skal prioritere først, og hva det er vi skal prioritere sist. I likhet med representanten Hoddevik er jeg glad for at vi har klart å fatte et trasévalg. Nå vet vi hva det er vi skal jobbe knallhardt for skal få en høyere prioritet enn det har i dag. Jeg synes det var et element av tilbakeskuende klarsyn – hvis jeg får kalle det det – i representanten Hoddeviks innlegg. Samtidig var det noe sørgmodig da han kunne fastslå at når man leser debatten om Ringeriksbanen, som var for ti år siden, framstår Stortinget som mer jernbaneinteressert og jernbaneopptatt enn det Stortinget framstår som i dag. Det er noe som den sittende regjering og alle de regjeringer som har sittet de siste to år, bør kunne ta innover seg. Jeg har lyst til å spørre representanten Hoddevik: Synes han selv at det er et tankekors at Stortinget for ti år siden var mer opptatt av den mest miljøvennlige transportformen vi har, enn vi er i dag?
Jeg ventet med pennen for å finne konfliktene, men endte opp med å skrive lite på blokka mi. Jeg skal likevel prøve å svare på det spørsmålet som kom til slutt i denne replikkrunden. Hva mente Stortinget i grunnen i debatten om planperioden 1994-1997? Vel, det som står i referatet, har det åpenbart ment. Om de var mer jernbanevennlige enn vi er i dag, er litt vanskelig å si. Det kan hende at realisme er en del av den vurderinga vi også skal legge vekt på. I mitt innlegg prøvde jeg i alle fall å legge vekt på en ærlig tilnærming i forhold til den bisetninga som hele tida dreier seg om framdrift og prioritering. Jeg skulle gjerne sett – isolert sett, fra samferdselskomiteens synspunkt – at vi kunne legge oss på et høyere ambisjonsnivå når det gjelder både jernbanen og faktisk også andre sektorer som ligger meg like nær. Men ut fra dagens debatt velger jeg å vurdere nøye den saken som foreligger. Jeg er for så vidt glad for å stå sammen med SV i en del saklige vurderinger av de dilemmaene vi er i, i dette trasévalget.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Fremskrittspartiet konstaterer at den samlede persontransporten mellom Oslo og Bergen via Hønefoss er svært liten. Samlet er persontrafikken langs traseer som Oslo–Trondheim, Oslo–Kristiansand–Stavanger og Oslo–Svinesund/Kornsjø av større betydning, fordi det er en rekke små og mellomstore byer langs traseen. Dette er ikke tilfellet mellom Bergen og Voss og Oslo–Hønefoss. Bane som transportmiddel langs hele strekningen Oslo–Bergen vil under gunstige omstendigheter kunne økes med noen få hundre trafikanter pr. dag, og derfor aldri bli tilstrekkelig til å forsvare investeringer i jernbane dimensjonert for høy hastighet. Persontrafikken mellom Bergen og Oslo er bare ca. 5 000 personer pr. døgn, hvorav nesten 4 000 reiser foregår med fly mellom Gardermoen og Flesland. Jernbane som transportmiddel for reisende som skal hele strekningen mellom Oslo og Bergen, er ca. 500 reiser pr. dag. Et optimistisk anslag er en dobling av dette til ca. 1 000 reiser dersom jernbanestrekningen moderniseres vesentlig eller ny bane bygges i ny trasé. Trafikken på strekningen mellom Hønefoss og Oslo er noe større, ca. 20 000 personreiser til sammen for bane, buss og bil. Av dette er det kun ca. 1 500 som reiser med tog. Av den samlede trafikken på 20 000 personer er det vel 5 000 personer som reiser hele veien fra Oslo til Hønefoss eller omvendt. Dette er meget beskjedent sammenlignet med andre transportstrekninger. Det er et altfor lite trafikkgrunnlag til å forsvare investeringer i moderne baneanlegg, fordi markedsmulighetene uansett er meget små. I proposisjonen har departementet selv anslått økningen til å være ca. 1 200 reiser daglig. Fremskrittspartiet viser til at det uansett må være en kapasitetssterk vei mellom Oslo og Hønefoss, og vil derfor prioritere E16 på strekningen framfor investeringer i jernbane. Investeringene er anslått til 3,5 milliarder kr for traseen over Kroksund, og 4,2 milliarder kr for traseen over Åsa. Slike beregninger er erfaringsmessig svært unøyaktige. Vi frykter derfor at sluttsummen kan bli mellom 6 og 8 milliarder kr. Kapitalutgiftene, basert på 7 pst. rente, vil løpe opp i ca. 500 mill. kr årlig, eller ca. 700 kr pr. passasjer basert på dagens trafikk, som er ca. 2 000 passasjerer pr. dag. Når driftsutgiftene og kostnadene for rullende materiell kommer i tillegg, sier det seg selv at kostnaden pr. passasjer uten videre kan komme opp i et beløp på langt over 1 000 kr. pr. reise. Fremskrittspartiet oppfatter at Regjeringen egentlig foreslår ikke å bygge Ringeriksbanen, noe vi er enig med Regjeringen i. Derfor mener vi at det er mer redelig ikke å ta stilling til de to foreliggende traséalternativene og heller avslutte arbeidene med ny jernbane. Fremskrittspartiet er bekymret for at et valg av trasé vil skape forventninger blant dem som ønsker en ny bane bygd, og at trasevalget for en bane som ikke skal bygges, er unødvendig. En annen og god bivirkning ved å avslutte prosjektet nå, er at man slipper å båndlegge disse områdene i år framover for noe som ikke blir realisert uansett. Vi foreslår derfor at «Arbeidet med ny jernbanelinje mellom Sandvika og Hønefoss avsluttes». Jeg har herved satt fram vårt forslag.
Kenneth Svendsen har tatt opp det forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Representanten frå regjeringspartia sa i stad at det var eit ærleg ønske om at dette skulle vera ein debatt om eit traséval, og representanten frå Framstegspartiet seier veldig klart at dei er einige med Regjeringa om at Ringeriksbanen ikkje bør byggjast. Kven som er ærleg, og kven som seier det dei eigentleg meiner? Det trur eg er sistnemnde talar. Eg trur oppfatninga, om ein skal velja den dyraste traseen her, er at han ikkje vert bygd. Så eg vil rosa Framstegspartiet i alle fall for at dei seier kva dei meiner, sjølv om eg er heilt ueinig med dei – lat det berre vera sagt! Å byggja jernbane er dyrt i dette landet. Når ein les merknadene til Framstegspartiet, er det i grunnen for lite folk i dette landet til å byggja jernbane! Men det er no eingong slik at det er berre 4,2 millionar menneske her, og dei bur litt spreidd omkring. Bergensbana har vore og er viktig for folka som bur både i Bergen og på Voss og langs bana. Når vi høyrer kor mange som dagpendlar frå Ringeriksområdet, er dette eit stort tal. Men, seier Framstegspartiet, dette forsvarar ikkje investeringane. Dei snakkar i same andedraget om kor mykje veg ein skal byggja i området for å frakta desse folka mellom regionane, t.d. frå Ringeriksområdet til Oslo. No veit vel heller ikkje Kenneth Svendsen kor store investeringar ein firefelts motorveg vil krevja, men er dette haldninga til Framstegspartiet framover òg? Kan vi venta at viljen til satsing på jernbane og vedlikehald av den infrastrukturen som ligg her, ikkje vil finnast hos Framstegspartiet fordi det er for lite folk? Det er trist, synest eg, å måtta konstatera, men det er spørsmålet mitt: Er det det Framstegspartiet meiner?
Det er alltid hyggelig med skryt og å få ros for at man er ærlig og sier det som det er. Nå tror jeg ikke at skrytet fra Arbeiderpartiet var noen invitasjon til regjeringssamarbeid, som vi håpet på da vi fikk skryt fra de andre partiene. Men skryt er det alltid hyggelig å få. Så til satsing på jernbane i årene framover. Vi har i vårt alternative statsbudsjett satset kraftig på veibygging, og veibygging til Bergen er også veldig viktig for oss. I vårt alternative statsbudsjett bruker vi over 5 milliarder kr mer på veibygging. Den enkle grunnen til det er at vei er en mer fleksibel løsning. Den når mange flere mennesker, og det er ikke mer enn rett og rimelig at de bilistene som har betalt inn ca. 40 milliarder kr i bilrelaterte avgifter, får noe igjen. En brøkdel av dette, ca. 12 milliarder kr, bruker Regjeringen i sitt budsjettforslag som nå er vedtatt, til vei, mens Fremskrittspartiet legger inn ca. 16 milliarder kr for å bygge vei. Vei er et mye bedre alternativ. Det når næringslivet mye bedre, og etter å ha reist rundt og hørt på hva næringslivet i Distrikts-Norge og også i Bergen og områdene der ønsker, er første bud: Mer vei, mer vei! Det er ikke et unisont krav om mer jernbane i disse områdene. Fremskrittspartiet har valgt å høre på befolkningen og på næringslivet og gi dem det de ønsker, nemlig mer vei.
For en uke siden hadde vi Samferdselsdepartementets budsjett oppe til debatt i salen. Da fikk vi klarhet i at Fremskrittspartiet vil legge ned Nordlandsbanen. Jeg lurer på om vi skal få en nyhet til i dag. De merknadene som Fremskrittspartiet har skrevet i denne innstillingen om Ringeriksbanen, har bare en naturlig konklusjon: Bergensbanen er ikke liv laga – verken som den ligger nå, eller med Ringeriksbanen. Hvis Kenneth Svendsen er så opptatt av å være ærlig overfor folk flest, og hvis han faktisk skal ha alle de milliardene som han har i sitt alternative statsbudsjett, til vei, får han ta konsekvensene av det og komme opp hit og si at det eneste fornuftige er å legge ned Bergensbanen. Det hadde uansett vært konsekvensen av Fremskrittspartiets politikk. Det er greit at man av og til – om ikke hver dag, men iallfall av og til – får se litt av baksiden av medaljen av Fremskrittspartiets politikk.
Det er fort gjort å bli litt forundret i denne salen. Jeg var nettopp på talerstolen og skrøt av Arbeiderpartiet, fordi de skrøt av Fremskrittspartiet for at vi var så veldig ærlige. Nå har representanten Sørensen vært her oppe og sagt akkurat det motsatte, at vi kanskje ikke er fullt så ærlige likevel. Så kom hun med den nyheten at Fremskrittspartiet skal legge ned Nordlandsbanen. Hvis vi sa noe om det i samferdselsbudsjettet, er det jo ingen nyhet i dag. Da var det i tilfelle en nyhet da vi behandlet samferdselsbudsjettet. Det er selvfølgelig ingen nyhet. Det er nok SV som har en liten ønskedrøm om å foreta en del vurderinger og derav trekke en konklusjon. Den konklusjonen er at Nordlandsbanen og Bergensbanen skal nedlegges. Det har Fremskrittspartiet ikke sagt noe om. Derimot har vi sagt noe om hva vi ønsker å satse på i framtiden. Det gjør vi basert på at Norge er et spredt befolket område. Jernbane går på en strekning mellom to punkter med liten mulighet til å svinge unna, av naturlige årsaker. Som jeg sa i stad, så har vi hørt på næringslivet, og vi har hørt på befolkningen. Befolkningen ønsker mer penger til vei, for da kommer de seg lettere hjemmefra. Det går som kjent veldig lite jernbaner inn til dørene hos folk. Derfor har vi sagt at vi ønsker å satse på vei. Det er mer naturlig å bruke vei. Den er bedre tilrettelagt og kan lettere brukes av befolkningen. Vi skal – som sagt – i årene som kommer, bevilge mer penger til vei.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Da Bergensbanen ble bygd, kostet den banen to statsbudsjett. Det var på den tiden man hadde visjoner og vilje til å bygge landet, men det var også før man hadde oppfunnet det som heter kost-nytteanalyse. Hadde man oppfunnet kost-nytteanalysen for 150 år siden, kunne man kanskje trekke den konklusjonen at landet ikke hadde blitt bygd. Det hadde rett og slett ikke vært lønnsomt nok å bygge landet. Det er vanskelig å lage kost-nytteanalyser på jernbanestrekninger. Den banen vi bygde for snart 150 år siden over til Bergen, var vel nedbetalt for ca. 130 år siden, og at vi da fremdeles har nytte av den kapitalen, er det vanskelig å synliggjøre gjennom kost-nytteberegninger. Ringeriksbanen handler for min del om ikke noe mindre enn faktisk å prøve å tenke litt visjonært. Jeg har kommet fram til at Ringeriksbanen, selv med det dyreste alternativet, ikke kommer opp på så mye som én prosent av dagens statsbudsjett. Det høres i debatten ut som noe som det er vanskelig å få til, selv med tanke på at det ville være en infrastruktur som forhåpentligvis også ville ligge i hvert fall i minst 150 år. Samtidig vil jeg si at jeg er svært glad for at et flertall i dag er for et trasévalg på Ringeriksbanen. Det var ingen selvfølge. Da Stortinget hadde denne saken til behandling ved forrige korsvei, klarte man ikke å fatte noe vedtak om trasévalget fordi det var for vanskelig, og man sendte saken tilbake for nye utredninger. Det er riktig som saksordføreren sier, at denne saken er godt utredet, og det har Stortinget vært med og sørget for, fordi den har vært så vanskelig, spesielt fordi det er så store miljøverdier knyttet til området. Min vurdering er at Regjeringen har gjennomført en god drøfting og har falt ned på et godt standpunkt når man har valgt Åsa-traseen for Ringeriksbanen. Det har vært referert til en hestehandel som i hvert fall de tidligere representantene Myrvoll, Opseth og Rønbeck var involvert i i sin tid. Når det gjelder den hestehandelen, må det vel sies at Lærdalstunnelen er bygd. Vi diskuterer nå trasévalget for Ringeriksbanen, og vi skal ikke skape mer ondt blod og rippe opp i gamle sår. Komiteen har mottatt et brev i dag fra Forum Nye Bergensbanen. De er ikke sinte på komiteen for trasévalget. De er derimot rasende fordi vi ikke får fortgang i prosjektet. For min del er det viktig å merke seg det. Entusiastene bak dette satt under høringen her i bygget og understreket at det var ikke trasévalget som var viktig for dem, men at det ble fortgang i prosjektet. Og det at vi har klart å fatte et vedtak om trasévalg, er en helt nødvendig forutsetning for å kunne jobbe videre med å få fortgang i prosjektet. Vi har ikke klart å oppfylle det Forum Nye Bergensbanen vil, nemlig få noen forpliktende uttalelser om at vi skal få fortgang i Ringeriksbanen. Jeg hadde gjerne sett at komiteen hadde en regjeringsfraksjon med et langt større hjerte for jernbanen enn det som er tilfellet. Samtidig kan jeg ikke la manglende bankende hjerte for jernbane hos regjeringsfraksjonen i samferdselskomiteen være avgjørende for et trasévalg. Jeg blir nødt til å gå inn og se hva som er de reelle argumentene for og imot, og hvilket trasévalg som gjør det mest sannsynlig at flest mulig jobber for at dette skal bli et prosjekt som realiseres. Forskjellen i reisetid mellom de to trasévalgene har vært oppe i debatten. I forrige runde var det 10 minutter. Det er en stor forskjell. I denne runden, med de nye planene, er forskjellen i reisetid 2 minutter. Med Åsa-alternativet bruker man altså 2 minutter mer fra Bergen til Oslo enn det man gjør over Kroksund. Jeg klarer ikke å la det være avgjørende for å velge det ellers mest miljøødeleggende alternativet. Det er – og det må vi holde fast ved – grunnleggende fornuftig å realisere et prosjekt som korter reisetiden på Bergensbanen med nesten en hel time. Miljøverdiene på Ringrike er store. Slik sett er det veldig komplisert nesten uansett hva man skal gjøre, fordi det nærmest popper opp verneverdige naturreservater, kulturminner osv. Samtidig pålegger det oss et spesielt ansvar å være nennsomme når vi skal planlegge prosjekter i et slikt område. Det som har vært mest tungtveiende for SVs standpunkt, har vært at området inngår i noe som heter Nordre Tyrifjord våtmarksområde. Det har internasjonal vernestatus gjennom den såkalte Ramsarkonvensjonen for vern av våtmarksområder. Gjennom mange års arbeid i miljøbevegelsen vet jeg at det er ikke bestandig like lett å få forståelse for betydningen av disse våtmarksområdene. Mens vi har vernet bøtter og spann av snøfjell i nasjonalparker i Norge, har vi vært veldig dårlige til å ta vare på de områdene som har flest plante- og dyrearter, nemlig våtmarksområdene våre. Veldig få av dem igjen har vi klart å ta vare på. Når man har vært ute og kjempet for et eller annet våtmarksområde, hender det at man møter noen gamle venner som kanskje sier at ja, vi skjønner at vi skal ta vare på disse fossene f.eks., men hva skal vi med denne sumpen? Det er da jeg må si at denne sumpen er knallviktig. Det forsvinner i hvert fall hundre plante- og dyrearter hver eneste dag fra jordas overflate, og de forsvinner fordi leveområdene deres blir ødelagt. Våtmarksområdene er noen av de viktigste leveområdene vi har å ta vare på hvis vi mener noe med å verne om artsmangfoldet, verne om plante- og dyrearter. Spesielt er fugler glad i våtmarkene, for det er der de finner mat. I Nordre Tyrifjorden våtmarksområde er det fugler som finner mat, fugler som flyr fra Jylland på vei til Svalbard for å hekke. De har et mellomlandingsområde der. Kortnebbgåsa er en av dem. Så vil vel noen si: Jamen kan ikke den fly et annet sted og spise? Enn om alle hadde tenkt slik, at den skulle fly et annet sted og spise? Det er slik plante- og dyrearter blir utryddet. Ramsarkonvensjonen fungerer på den måten at land melder inn områder, og det er systemene som sådanne som får den internasjonale beskyttelsen. På mange måter fungerer Ramsarkonvensjonen på samme måte som UNICEFs liste over kulturarvminner. Det er områder vi skal være spesielt stolt av, spesielt forsiktig med og spesielt opptatt av. Nordre Tyrifjorden våtmarksområde er et slikt område vi skal være spesielt stolt av og spesielt forsiktig med. En helhetsvurdering av miljøkonsekvensene har gjort at vi har falt ned på Åsa-alternativet. Det valget føler vi oss trygge på, også når en samlet miljøbevegelse har gjort det samme. Vi har mottatt brev fra Natur og Ungdom, fra Naturvernforbundet, fra Turistforeningen, fra Norges Jeger- og Fiskerforbund, fra Verdens Naturfond osv., som alle har trukket akkurat den samme konklusjonen. Vi er stolt over å ha klart å fatte dette trasévalget, og vi lover å bruke alle de kreftene vi har, på å jobbe for at Ringeriksbanen skal bli en realitet. Jeg tror vi har valgt den traseen som gjør at vi har flest folk med oss i å jobbe for det. Til slutt vil jeg ta opp det forslaget som SV står alene om i innstillingen.
Heidi Sørensen har tatt opp det forslaget hun refererte til. Den reglementsmessige tiden for formiddagens møte er ute. Presidenten foreslår likevel at vi gjør oss ferdige med replikkordskiftet etter dette innlegget, og håper at salen kan gi tilslutning til det. – Det blir replikkordskifte.
I 1992 fikk man et historisk kompromiss som kunne sikre en ringeriksbane og legge et grunnlag for Bergensbanens framtid. I dette historiske kompromisset var SV aktivt med. I dag skriver vi 2002. SV er aktivt med på å sikre at Ringeriksbanen blir historie. Det blir en idé. Men de forsøker å krydre med litt musikk og andre hyggelige ting. Det man ikke sørger for kommer med, er penger. Det finnes ingen eksakt plan, men det finnes altså en idé, og man skal leve videre på denne gode ideen. Det er beklagelig, fordi dette er et viktig prosjekt for Bergensbanen og et viktig prosjekt for Oslo-regionen. Med Busund-alternativet, og med en aktiv vilje til å løse dette, hadde vi lagt til rette for en helhetlig transportplan av stor betydning for området. SV har altså vært med på å si nei til dette. SV-ere i det berørte området sier noe annet. SV på Stortinget har altså valgt et annet standpunkt enn SV-ere lokalt. Jeg har stor respekt for mange av argumentene, og de har også betydd mye for oss når det gjelder miljø- og naturvern, men jeg kan ikke ta innover meg Ramsarkonvensjonens sekretariat som et slags teologisk tempel, hvor sannheten er etablert. Jeg må jo på en eller annen måte bruke hodet i dette også. Det er åpenbart ikke en vilje hos SV til å gjøre noe med det. Mitt spørsmål til SV er: Hvordan står det til med troverdigheten når det gjelder kollektivtrafikk etter dette?
Det var da voldsomt! La meg minne om det forliket som Opseth, Rønbeck og Myrvoll stod for. Det stod ingenting – ikke ett ord – i det forliket om at den banen skulle pløye gjennom verneverdig våtmark. Det stod ingenting om det. Det som det derimot stod, var at man skulle ha oppstart i planperioden 1994–1997. På de ti årene som har gått, har Arbeiderpartiet hatt samferdselsministeren i sju av dem. I sju av de årene har Arbeiderpartiet notorisk brutt det kompromisset. Og så skal man få høre en kraftsalve fra det samme partiet – når vi endelig klarer å få til et trasévalg som man kan gå for – om at vi, av alle, som har sørget for at Opseth har fått sin Lærdalstunnel, som åpnet for to år siden, skal være noen løftebrytere i denne sammenhengen. Det faller på sin egen urimelighet. Så til alvoret i dette. Vi lover at vi skal jobbe for Ringeriksbanen hver eneste dag. Jeg er litt usikker på signalene fra Arbeiderpartiet, men jeg er glad for at vi – husk det – står sammen i denne innstillingen om å jobbe for Ringeriksbanen. Det håper jeg er noe Arbeiderpartiet ikke går bort fra, og jeg er glad om det blir bekreftet. For vi er opptatt av å få denne banen bygd. Og hvis det er slik at vi skal snakke om troverdighet i forhold til kollektivtrafikken, tror jeg den blir testet på om banen blir bygd eller ikke, den vil bli testet på hvem som er villig til å bla opp penger for den – når vi får debatten som kommer i forbindelse med Nasjonal transportplan – og den vil bli testet på hvem som da tør å prioritere den. Det ser jeg fram til.
Min historiekunnskap tilseier at den gongen Bergensbanen blei bygd, kosta han eitt statsbudsjett. Det var før kost-nytteverdien var oppfunnen. Så har eg ei lita tilbakemelding. Eg hadde hovudinnlegget frå Arbeidarpartiet og sa ikkje eitt ord om tidsbruken og forskjellen der, berre så det iallfall er klart. Elles synest eg faktisk at det innlegget som blei halde av representanten Sørensen, var veldig visjonært. Det var typisk SV. Kanskje er «miljøromantisk» det rette ordet. Men dersom vi stikk fingeren i jorda, har verkeleg representanten tru på at dette nokon gong blir realisert? Så kika eg på den nasjonale raudlista, med denne kortnebbgåsa. Ho er ikkje nemnd. Ergo er kortnebbgåsa ikkje nokon trua art, ho er vel meir som måke å rekne, vil eg tru. Mitt konkrete spørsmål gjeld denne Ramsarkonvensjonen. Når ein der seier at ein er interessert i å verne alle våtmarksområde rundt Hønefoss by – Sokna, Begna og Storelva, som omkransar byen på alle kantar – kva slags utvikling skal det da bli i den byen? Skal byen vere ein fugleby? Eller kva er det eigentleg som er tanken? Vi må jo ha moglegheit til utvikling og ha noko å leve av i dette landet. Eg må med handa på hjartet seie at eg får problem i mitt eige parti – og no pratar eg for meg sjølv, men eg trur det er sant – med å forsvare at kiloprisen på svaner skal bli 700 mill. kr om det skulle gå med nokre dersom Busund-alternativet blei valt, når SV no satsar på det dyraste alternativet. Eg trur ikkje det skal bli så enkelt å få til eit fleirtal for den omprioriteringa der.
Presidenten har for øvrig hørt om fuglefjell, men «fugleby» var nytt.
At en by som Hønefoss skulle bli en fugleby – hva ville vel ha vært mer naturlig enn det? Jeg har også registrert at Ramsarkonvensjonen ønsker at større områder rundt Hønefoss skal få et vern. Det er jeg glad for, for mange av naturverdiene i området ligger i dag like utenfor de små reservatene man har der. Det som da forundrer meg, og som er litt særnorsk, er at hver gang det er snakk om at et område skal få en spesiell status, skal det være en trussel mot utvikling i stedet for en fantastisk mulighet. Men tenk så flott! Det finnes et internasjonalt sekretariat som synes at akkurat vårt område er så viktig og pent og bra og har et så yrende liv at det skal få internasjonal anerkjennelse for det! Mange steder er det grunnlag for næringsutvikling, turisme og stolthet lokalt, som er med på å skape ny giv for et område. Jeg er glad for at representanten Eng synes at mitt innlegg var visjonært. Jeg lover at det skal SVs innlegg i framtiden også være. Men det er også det eneste realistiske, det er det som er å stikke fingeren i jorda og si: Vi er nødt til å få til et alternativ, et trasévalg som gjør at denne banen blir bygd, og som gjør at vi har flest venner på vår side i kampen for å få den bygd – og det er vedtak om det trasévalget vi kommer til å fatte i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Formiddagens møte vil nå bli hevet, og nytt møte settes kl. 18.