Jeg må først få lov til å gratulere den nye statsråden med utnevnelsen! I dag dreier det seg ikke om jenters rett til å sette utfor de største hoppbakkene, men om hvordan vi kan få flere av dem opp og til – nær sagt – å bli værende oppe på toppen av hierarkiet. Temaet er kvinner og topplederstillinger i staten. Staten er, enten den vil det eller ikke, et utstillingsvindu for resten av samfunnet, også når det gjelder likestilling. Derfor har det offentlige et særlig ansvar for å gi kvinner og minoritetsgrupper lederposisjoner. Staten må gå foran og vise vei. I mange år har det vært fokusert på hvordan staten beskikker sitt bo på dette området. Fem år er gått siden representanten Sonja Sjøli tok opp dette temaet i en interpellasjon i Stortinget. Det er riktig å si at en god del har skjedd siden, men like fullt er det også et godt stykke igjen til vi kan si oss fornøyd. Ulike regjeringer har satt i gang prosjekter og gjennomført programmer, hvor man har forsøkt å stimulere kvinner til å søke topplederstillinger. Nåværende regjering, Samarbeidsregjeringen, har satt seg som mål å nå en andel på 40 pst. kvinner i statlige ledende stilinger innen 2006. Denne målsettingen er god og har full oppslutning, og den burde være høyst oppnåelig med det høye utdannings- og kompetansenivået vi i dag har blant norske kvinner. Og ettersom det nå er vel to år igjen til målet skal være nådd, er det et naturlig tidspunkt å stille noen nærgående spørsmål: Hva er status i dag? Hvordan ligger vi an i forhold til målsettingen? Går vi i riktig retning? Går det fort nok? Og hva gjør Regjeringen, dvs. hvilke tiltak har den satt i verk for å sikre måloppnåelse? All erfaring viser at skal målet om likestilling mellom mann og kvinne nås, enten det er i det offentlige eller i privat næringsliv, er det nødvendig å holde trykket oppe for å komme i mål. Det er gledelig å konstatere at kvinneandelen i statlige lederstillinger har økt jevnt de siste årene. Ifølge oppslag i Dagsavisen 4. februar var den på ca. 28 pst. i 2002. Det er et stykke igjen til 40 pst., men ennå er det også en tid igjen fram til juni 2006, og vi er på god vei. Likevel, tallene som er gjengitt i nevnte avisoppslag, viser at det ikke bare er en skjevfordeling mellom kvinner og menn i lederstillinger i staten, men det påvises også en annen skjevfordeling. Fortsatt er det slik at det er en synkende andel kvinner jo høyere opp i stillingshierarkiet vi kommer. Totalt sett er kvinneandelen økende, og aller størst er økningen for de lederstillingene som ligger lavest på lønnsskalaen. Men blant de ledere i staten som er omfattet av den aller mest lukrative lønnsordningen, nemlig statens lederlønnsordning, er kvinneandelen kun 20 pst. Det kan vi ikke si oss tilfreds med. På mange områder kan nok staten med stolthet framheves som et utstillingsvindu for likestillingspolitikk. Ja, på enkelte områder er situasjonen nærmest imponerende. Eksempelvis gjelder dette kjønnsrepresentasjon i styrene i heleide statlige virksomheter. Der var kvinneandelen i fjor på hele 45,7 pst. Sett i forhold til situasjonen i privat sektor, hvor forholdene i høyeste grad gir grunn til bekymring, er dette svært gledelige tall. Men det gir ingen grunn til å hvile på laurbærene, for holdningene generelt i samfunnet er slett ikke så positive, tvert imot. Undersøkelser som ble offentliggjort i Dagens Næringsliv i går, 8. mars, forteller at over halvparten, dvs. 52 pst. av de spurte bedriftslederne i 1 900 små og mellomstore bedrifter avslører at bedriften ikke arbeider for å sikre jevn kjønnsfordeling i styret. Og hele 42 pst. sier at bedriften ikke har noen kvinner i styret. Kjønnsfordeling i bedriftsstyrene ligger utenfor vårt tema i dag, men dette viser med all tydelighet at det må sterkere lut til. Når det er staten som har ansvaret og forvalter likestillingspolitikken, må den også først feie for egen dør. En kvinneandel på 20 pst. i topplederjobbene er kanskje ikke så ille sett i forhold til det private området, men dersom vi mener noe med likestilling og demokrati, kan vi ikke slå oss til ro. Likestillingsombud Kristin Mile uttrykker sin skuffelse over disse tallene i oppslaget i Dagsavisen den 4. februar og mener det sier noe om lederstrukturen i den offentlige sektor. Kristin Mile sier: «Fra ekspedisjonssjef og oppover er det nok rimelig mannsdominert fortsatt. Det er heller ikke alltid man oppfordrer kvinner til å søke på stillingene.» Mannsdominansen i offentlige topplederstillinger må anses å være en konsekvens av den form for ledelse som har vært utøvd i årenes løp. Man trives nok best med likhet og føler seg truet ved tanken på meningsmotsetninger som en følge av mangfold i ledergruppen. Jeg vil også minne om at fagforeningene, gjennom de tillitsvalgtes representasjon i ansettelsesprosesser, har et stort ansvar for å bidra til likestilling og mangfold. Jeg tør påstå at heller ikke de ansattes representanter er bevisste nok på sitt ansvar her. Forklaringene på at det er få kvinner i det øverste toppledersjiktet kan sikkert være flere. Noen har vist til at mange kvinner bevisst velger bort karriere fordi de ønsker mer tid til familie, venner og fritid. Men å forsøke å forklare den skjeve kjønnsfordelingen med at kvinner velger annerledes enn menn, blir en grov forenkling, nærmest en bortforklaring. Andre har pekt på at lederstillingene i for liten grad er tilpasset kvinner, som i større grad enn menn kan føle forpliktelse i forhold til hjem og familie. Aftenposten skrev på lederplass den 3. mars: «… kvinner stiller med klare handicap i kampen om makten i det offentlige rom. De har færre rollemodeller og tyngre hjemmearbeid.» Så langt Aftenposten. Her er vi utvilsomt ved et viktig poeng, som det ikke er lett å avfeie. Riktignok tar det tid å skape nye rollemodeller, men det vil i alle fall være viktig å se på om lederstillingene kan utformes slik at de lettere lar seg kombinere med et aktivt familieliv. Tilrettelegging er i denne sammenheng et nøkkelord. Staten bør som arbeidsgiver tilrettelegge for karriereutvikling for medarbeidere i alle livets faser, karriereplaner der det også legges inn konkrete forutsetninger som regulerer overtid, mulighet for hjemmekontor, permisjonsordninger, premisser for avansement, osv. Skal vi oppnå reell likestilling i Norge, må vi fortsatt drive aktivt holdningsskapende arbeid, ikke minst overfor personer med rekrutteringsansvar i staten. Kanskje er det også behov for en bevisstgjøring hos kvinner. Kvinnene må tro at det er mulig å få en ledende stilling, og de må ville det. Det er bare i et reelt likestilt samfunn det er mulig å sikre mangfold og demokrati, og at menn og kvinner gis mulighet til å ta et felles ansvar også når det gjelder omsorgsoppgaver. Men det ser altså ut til at kvinners innsats i hjemmet er relativt stabil, uavhengig av yrkesaktiviteten utenfor hjemmet. Det er intet som tyder på at det i dag ikke er et tilstrekkelig antall kvinner som er vel egnet og kompetente til å gå inn i lederstillinger, uansett nivå. Det er en viktig demokratisk målsetting at man bør ha en jevn fordeling av kvinner og menn i maktposisjoner i politikken, i offentlig forvaltning og i næringslivet. Samfunnet trenger også den erfaringsbakgrunn kvinner har. Helhetlige og representative beslutninger forutsetter at både kvinner og menn er med i ledelsen. Det er viktig at dette ikke utelukkende framstilles som en kjønnskamp. Det handler framfor alt om å sikre kvalitet og gode beslutninger. Hvis man aktivt etterspør større erfaringsbredde i ledelse og styring generelt, vil det som en logisk konsekvens bli plass til flere kvinner. Erfaringen tilsier at flere kvinner i kollegiet utvider meningsspekteret. De tilfører debatten nye innfallsvinkler, og prioriteringene blir noe annerledes. Alle de siste regjeringene har hatt en høy profil når det gjelder likestilling. For en tid siden vedtok Stortinget endringer i likestillingsloven der vi forpliktet oss til å arbeide for likestilling på alle nivåer i samfunnet og skjerping av forbudet mot forskjellsbehandling på grunn av kjønn. Nylig påla også Stortinget allmennaksjeselskapene i privat sektor å sørge for 40 pst. kvinneandel i styrene. Når staten således velger å stille så strenge krav om kjønnsrepresentasjon til andre i private virksomheter, må den også sørge for at dette avspeiles på de ulike nivåer i den offentlige sektor. Derfor er det nødvendig å holde et høyt trykk på likestillingssaken i alle statlige stillinger, ikke minst på topplederstillingene, som er ledende i mer enn én forstand. Hva er statsrådens vurdering av situasjonen? Hvilke tiltak er satt i verk? Hvordan følges igangsatte tiltak opp for å nå målsettingen om 40 pst. kvinner i ledelsen i offentlig forvaltning? Hva mener statsråden må til for at denne målsettingen også kan nås for de stillingskategoriene som befinner seg helt på toppen i statsadministrasjonen?
Da er det presidentens fornøyelse å ønske statsråd Morten Andreas Meyer velkommen på talerstolen. Siden den nye statsråden debuterte i en maritim sak i formiddagsmøtet, passer det kanskje samtidig å ønske ham hell og lykke på alle hav!
Takk for hyggelig velkomst! La meg aller først si at jeg deler det som jeg oppfatter som en viss bekymring hos representanten Lånke. Jeg er også utålmodig og vil holde det trykket Lånke anmoder meg om å holde. Det går for sakte når det gjelder å øke andelen kvinner i ledende stillinger i statlig sektor. De siste tallene viser imidlertid at det går framover. Nærmere 34 pst. av lederne på alle nivåer i staten er kvinner. På toppledernivå er imidlertid andelen kun 23,4 pst. Det er derfor her vi har den store utfordringen. Men jeg vil likevel til sammenligning få nevne at i NHO-området besitter kvinner kun 7,4 pst. av topplederstillingene, så staten går foran. Målet om 40 pst. kvinner i ledende stillinger innen 1. juli 2006 er satt for hele gruppen av de ca. 9 500 ulike lederstillingene i det statlige tariffområdet. Kun 291 av disse stillingene tilhører det vi kan kalle toppledernivået, som omfattes av statens lederlønnssystem. Ser vi hele den store gruppen av ledere under ett, er bildet langt mer oppløftende enn det oppslaget i Dagsavisen skulle tyde på. Dette skal jeg komme tilbake til senere. Økt verdiskaping er et av Regjeringens viktigste politiske mål. Vi har derfor behov for en innovativ offentlig sektor som kan skape de beste løsningene for innbyggerne. Effektive og gode løsninger krever at vi bringer fram forskjellige talenter og ulike perspektiver. Vi trenger mangfoldet. Regjeringen ønsker at vi også i ledelsen av statlige virksomheter får inn en langt større bredde, både med hensyn til alder, kjønn, etnisitet m.m. Dersom vi ikke i ledende stillinger i staten klarer å utnytte den ressurs kvinner representerer, går vi glipp av betydelige verdier og taper noe av den viktige innovasjonsevnen. Norge skulle ha de beste forutsetningene for å ta i bruk den ressurs kvinner representerer. Vi har heldigvis en yrkesdeltakelse blant kvinner som er blant de aller høyeste i verden. Utdanningsnivået blant kvinner er hos oss meget høyt, og kvinnene har passert mennene når det gjelder andel ved de høyere utdanningsinstitusjonene. I politikken har vi gjennom mange år hatt sterke, profilerte kvinner som har vært viktige rollemodeller og inspiratorer for andre kvinner, og også for menn. Men fortsatt har vi altså langt igjen til en representasjon av kvinner i ledende stillinger som gjenspeiler deres samlede andel av kompetansen. Den utfordringen skal vi ytterligere ta fatt i. Om det ennå eksisterer kjønnsrelaterte barrierer som hindrer dyktige kvinner i å nå til topps i staten, medfører dette både et tap for staten, som ikke får utnyttet disse ressursene, og et tap for de kvinnene som dermed ikke får brukt sine evner, talenter og egenskaper fullt ut. Å avdekke og bryte ned eventuelle barrierer som fortsatt eksisterer, er derfor en jobb som må gjøres. Regjeringens mål står fast. Innen 1. juli 2006 skal det være 40 pst. representasjon av begge kjønn i statens lederstillinger. Da Arbeids- og administrasjonsdepartementet i 1997 tok initiativet til et fireårig prosjekt, Kvinner, kvalitet og kompetanse i staten, var målsettingen å øke andelen kvinner i lederstillinger i staten fra 22 til 30 pst. innen utgangen av 2001. Da prosjektet ble avsluttet, var andelen kvinner i lederstillinger i statlig forvaltning nær 28 pst. Det hadde med andre ord vært en positiv utvikling, selv om målet ikke fullt ut ble nådd. Regjeringen vedtok etter dette å øke måltallet til 40 pst. representasjon av begge kjønn til lederstillinger i statlig sektor innen 1. juli 2006. De tallene vi nå har, viser – som jeg har nevnt – at utviklingen går i riktig retning. Tempoet kunne vært større, men retningen er riktig. Mens andelen kvinnelige ledere i staten i 2002 var nærmere 28 pst., er den altså i dag rett i underkant av 34 pst. Dette er en økning på 22 pst. på to år. Dersom vi holder fram i dette tempoet, vil vi nå Regjeringens målsetting innen 2006. Det er imidlertid store variasjoner ledernivåene imellom, og også mellom de ulike sektorene i statlig sektor. Mens 34 pst. av alle mellomlederne i staten er kvinner, er det bare 23 pst. blant topplederne. Ser vi kun på departementene, er drøyt 41 pst. av mellomlederne her kvinner, mens andelen kvinner i toppledergruppen er nær 30 pst. Det er oppløftende at gruppen kvinnelige mellomledere i staten øker jevnt. Der ligger også rekrutteringsgrunnlaget for topplederne. Her finnes det ca. 3 000 kvinner som allerede er ledere, og det er jo opplagt at det blant disse talentene er mange som vil kunne bekle de aller viktigste topplederstillingene i staten. Det er nettopp her utfordringen ligger – å øke andelen av kvinner i nettopp topplederposisjonene, både fordi de trengs der, og fordi de vil være viktige symboler for andre kvinner som ønsker en lederkarriere i staten. Tallene viser, som sagt, at vi er på rett vei. Vi har alle muligheter for å nå målet vårt. Jeg tror imidlertid ikke at de resultatene kommer uten at vi fortsatt har rettet sterk oppmerksomhet mot målene. Det er avgjørende for et godt resultat at likestillingsarbeidet er forankret i den enkelte statlige sektor, og ned i den enkelte virksomhet. Det er de som kjenner utfordringene og kan sette inn de riktige tiltakene. Mitt ansvar som statlig arbeidsgiver er særlig å følge med i utviklingen på området. I tillegg vil departementet støtte opp under de statlige virksomhetenes eget arbeid med egnede tiltak og bistand. Jeg vil heretter nevne noen av de viktigste tiltakene. Måten vi rekrutterer til lederstillinger i staten på, kan ha betydning for om vi får de beste kandidatene, om vi klarer å tiltrekke oss de dyktigste kvinnelige søkerne. Arbeids- og administrasjonsdepartementet har fått gjennomført forskning når det gjelder ulike sider ved rekrutteringsprosessen i staten, og som følge av disse funnene vedtok Regjeringen i 2002 nye retningslinjer for prosedyrene ved tilsettinger av toppledere i staten. Mitt departement vil nå se på hvordan rekrutteringen av toppledere ytterligere kan forbedres med sikte på å få til det nødvendige mangfold. Staten har et eget mentorprogram for kvinnelige ledere. Siden det startet i 1999, har til sammen 107 kvinner gjennomført programmet. En evaluering viser at et flertall av respondentene var svært fornøyd med programmet og mente at det hadde gitt dem lyst til å påta seg større lederansvar. Vi vil nå gjøre en evaluering av de siste programmene og vurdere om programmet bør utvides. Arbeids- og administrasjonsdepartementet gir også støtte til et nettverk og en møteplass for kvinnelige mellomledere i departementene. For å stimulere statlige ledere til å søke bredere erfaringer og dermed kvalifisere seg til ytterligere lederkarriere har departementet startet opp et forsøksprosjekt med sikte på å fremme mobilitet blant lederne i statsforvaltningen. Målet er å gjøre det enklere for ledere å bytte saksfelt og forvaltningsområde. Vi vil i dette prosjektet prioritere å få med kvinner og vurdere eventuelle tiltak som kan stimulere til å søke disse utfordringene. Et mye brukt argument fra ledere på jakt etter kvalifiserte kvinner til styrer og lederstillinger var lenge at vi har lett, men finner ingen som vil ta på seg et verv, som vil uttale seg, osv. Som et svar på dette opprettet Arbeids- og administrasjonsdepartementet i 1999 en database der kvinner som var interessert i nye og større utfordringer, kunne legge inn sin cv. Databasen har i dag 2 700 registrerte kvinner. 63 pst. av kvinnene som har registrert seg, har styreerfaring, og 80 pst. har ledererfaring. Aetat, som i dag administrerer basen, har i løpet av høsten 2003 utviklet den med hensyn til både design og brukervennlighet. Som statlig arbeidsgiver vil jeg nøye følge med utviklingen gjennom ulike former for rapporteringer. Disse rapporteringene vil også bidra til å bevisstgjøre virksomhetene om de mål som er satt. Likestillingsloven inneholder nå krav til både aktivitet og rapportering. I § 1a stilles det krav til alle virksomheter om å rapportere hvordan det står til med likestillingsarbeidet i egen virksomhet. I arbeidet med å øke kvinneandelen i ledelsen i staten har vi satt oss ambisiøse mål. Vi har fortsatt et stykke igjen til vi har nådd målsettingen, 40 pst. Tallene viser imidlertid at vi er på rett vei. Etter min mening har vi gode muligheter for å lykkes. Det er en særlig utfordring å øke kvinneandelen i topplederstillingene. Vi vil derfor følge utviklingen nøye og ha en tett dialog med virksomhetene. Sammen med disse vil vi vurdere om det er behov for ytterligere tiltak og virkemidler.
Omstendighetene tatt i betraktning fant presidenten det riktig å være litt romslig med taletidsbestemmelsene.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg kan ikke si annet, når jeg hører på hans innlegg, enn at Regjeringen virkelig er i siget. Likestilling er i ferd med å bli et av Regjeringens aller sterkeste kort, etter mitt skjønn. Den har satt i gang mange tiltak, og den følger opp mange tiltak, delvis også tiltak som tidligere regjeringer har satt i gang – rett skal være rett. Spesielt interessant er det at mange kvinner bekler mellomledernivået i staten nå. Det betyr at det er en underskog av dyktige ledere som etter hvert kan rekrutteres oppover til de øverste divisjonene. Også det statsråden sa om at likestillingsarbeidet må forankres i de enkelte sektorene, tror jeg er et svært viktig poeng. Det samme gjelder den fokusering på rekrutteringsprosessene som ble nevnt her, og som det er viktig å streke under. Jeg har også merket meg at det vil komme nye retningslinjer for disse prosedyrene ved tilsettinger. Interessant var det også å høre om denne kvinnedatabasen i denne sammenhengen. Det som jeg har lyst til å stanse litt ved, gjelder imidlertid den skjevheten som jeg viste til i mitt hovedinnlegg, for fortsatt er det bare vel 20 pst. kvinner i topplederposisjonene. Statsråden var også inne på dette at målsettingen, 40 pst. innen 2006, i første rekke gjelder hele ledergruppen på over 9 000 stillinger, dvs. man tenker på et gjennomsnitt. Så vidt jeg forstår, har det ikke vært satt spesielle mål for de ulike sjiktene eller for de ulike nivåene, heller ikke for toppledernivået, og jeg har lyst til å utfordre statsråden litt på dette. Burde det ikke være viktig også å sette konkrete mål for hvert enkelt nivå, og framfor alt toppledernivået? Jeg vet ikke om statsråden allerede har rukket å gjøre seg så mange tanker om dette, jeg forlanger i grunnen ikke det, men mitt resonnement tilsier at dersom målet om 40 pst. kvinneandel gjelder hele gruppen statlige lederstillinger, vil fokus bli flyttet mot de nivåene som det er enklest å rekruttere kvinner til. Det som bidrar til å løfte gjennomsnittet, er ikke topplederstillingene, men stillinger lenger nede i hierarkiet. Men det er vel viktig å benytte den ressursen som kvinnene utgjør, også i det sjiktet som omfattes av statens lederlønnsordning. Er ikke demokrati like viktig også på toppledernivået? Det var dette jeg hadde lyst til å utfordre statsråden på.
Jeg er helt enig med representanten Lånke i at det er viktig av å få kvinner inn i topposisjonene i statlig virksomhet. Når jeg på mange måter uttrykker tilfredshet med den utviklingen som vi nå kan dokumentere, og også har så stor oppmerksomhet rettet mot mellomledersjiktet, er det nettopp fordi en god balanse mellom kjønnene der vil være helt avgjørende for at vi kan oppnå det samme også på toppledernivå. Vi trenger noen steg av gangen på veien mot toppen, og kvinner som skal bekle topplederstillinger, kommer neppe fra det laveste ledernivået og direkte til topps, like lite som menn gjør det. Derfor vil målet om å nå et balansert forhold mellom kvinner og menn også i de øverste stillingene, være knyttet til om vi faktisk får en andel kvinner i mellomlederstillinger som balanserer i forhold til antall menn. Det vil faktisk være en avgjørende forutsetning for å lykkes. Så er jeg på samme måte som representanten Lånke, opptatt av demokratiaspektet, at det er balanse mellom kvinner og menn i de viktige samfunnsposisjonene. Men samtidig er jeg opptatt av de mulighetene som ligger i at vi er ulike, og det mangfoldet det representerer å få en større bredde inn også i topplederposisjonene. Det er viktig for det resultatet vi skal skape, og det tror jeg er en av de viktigste effektene av å få en bedre balanse enn vi har i dag. Det dreier seg om, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, å legge grunnlaget for en mer innovativ og dynamisk offentlig sektor ved i større grad å få tatt i bruk den ressursen kvinner utgjør i arbeidslivet og i ledende stillinger.
Etter dagens lovgivning har det offentlige en plikt til å arbeide for likestilling på alle samfunnsområder. Denne plikten er skjerpet til å gjelde også private arbeidsgivere, arbeidstakere og arbeidsorganisasjoner. Forslaget er viktig, fordi det tydeliggjør at arbeidet med likestilling er et felles ansvar både i offentlig og privat sektor. Både offentlige og private virksomheter skal redegjøre for likestillingssituasjonen i årsberetningen for virksomhetene. Styrerommene i private bedrifter inntas som hovedregel av menn. Dette har vi gjort noe med, men dessverre tapte Arbeiderpartiet kampen om å få dette lovbestemt allerede fra 1. januar 2004. Før vi når målet, med 40–60 pst. kvinner og menn i styrer og råd, er vi minst kommet til 2007. Grunnen til det er at flertallet ønsker å vente og se fram til høsten 2005. Dette beklager vi i Arbeiderpartiet. Det er bra med denne interpellasjonen, og med utspillene til statsminister Bondevik på den internasjonale kvinnedagen, 8. mars. Men det hadde vært enda bedre om den nyutnevnte statsråden på den dagen hadde vært en kvinne. Ikke for å klage på den gode og nyvalgte statsråd Meyer – jeg vil gratulerer ham med vervet, for øvrig – men her lå sjansen til å få ti mannlige og ni kvinnelige statsråder. Det hadde vært meget bra! Andelen kvinnelige statssekretærer er 30,5 pst., så den må opp. Jeg tror faktisk det hadde vært bra med kvotering også i ledelsen i staten, og ikke bare i næringslivet i styrer og råd. Verst er Forsvarsdepartementet, med bare 9 pst. kvinner blant sine ledere. Dette viser at alt ikke er bare rosenrødt i den offentlige forvaltningen, og slett ikke i det politiske systemet. Dette tolker jeg slik at denne regjeringen mener at likestilling kommer nok av seg selv med tiden. Men de argumentene er vel noe avleggs. Arbeiderpartiet hadde for en tid tilbake en interpellasjon om mangelen på likestilling i akademia, der kun 16 pst. av alle professorene er kvinner. Dette bekymret ikke statsråd Clemet, og hun ville ikke bruke andre virkemidler for å høyne kvinneandelen blant professorene. Til slutt vil jeg si at de største problemene med stillinger, og ikke minst lønninger, i forhold til likestilling ligger i privat næringsvirksomhet. Jeg håper at utviklingen med hensyn til likestilling i offentlige virksomheter vil gå enda raskere i framtiden, noe statsråden også har sagt at den skal og bør, og at dette vil påvirke også privat virksomhet.
Presidenten vil bemerke at det trolig er i seneste laget å få gjort noe med den nye statsrådens kjønn. Til gjengjeld ser det lyst ut når det gjelder talerlisten. Neste taler er Sonja Irene Sjøli, deretter Karin S. Woldseth.
Innledningsvis vil jeg si at det er ganske freidig av Arbeiderpartiet å kritisere denne regjeringen for ikke å ha satt likestilling på dagsordenen. Det var faktisk denne regjeringen som fremmet forslaget om å få 40 pst. kvinner i styrer i private bedrifter. Dagens debatt om kvinner i ledende stillinger i staten er en viktig debatt, og jeg vil berømme representanten Lånke for å ha tatt opp dette spørsmålet. Som interpellanten var inne på, hadde jeg en interpellasjon i 1999, og det har faktisk gått framover siden den gang. Det er bred enighet om at det er viktig for den generelle likestillingspolitikken at det blir flere kvinner i ledende stillinger både i staten og i det private næringsliv. Et moderne samfunn er et likestilt samfunn med jevn fordeling av kvinner i maktposisjoner, i offentlig forvaltning og i næringslivet. Som jeg sa i debatten i 1999, det er bare i et likestilt samfunn det er mulig å sikre mangfold og demokrati. Menn og kvinner må gis de samme muligheter til å ta felles ansvar, også når det gjelder omsorgsoppgaver. Likestilling er ikke bare en kvinnesak, selv om en skulle tro det når en ser utover salen. Skal vi oppnå full likestilling hjemme og ute i arbeidslivet, må både kvinner og menn engasjere seg og involvere seg. De må delta i arbeidslivet på like fot og dele familieansvaret fullt ut. Det har, som flere har vært inne på, vært en positiv utvikling i de siste årene. Det er nå et stort ansvar for Regjeringen og det enkelte departement å sørge for at den positive utviklingen fortsetter. Arbeids- og administrasjonsdepartementet må være en pådriver og ei vaktbikkje for de andre departementene, slik at det blir mulig å nå målsettingen innen 2006. Statsråden nevnte en rekke tiltak som de statlige virksomhetene selv bruker aktivt: Mentorprogram for kvinnelige ledere, støtte til nettverk og møteplasser for kvinnelige mellomledere er positivt, og at departementet legger opp til å stimulere statlige ledere til å søke bredere erfaringer og kvalifisere seg til lederkarrierer. Jeg er helt enig med statsråden i at måten staten rekrutterer til lederstillinger på, vil ha betydning for om staten klarer å tiltrekke seg dyktige kvinner. Et forsøksprosjekt med sikte på å fremme mobilitet blant lederne, og at det skal bli enklere for ledere å bytte saksfelt, tror jeg er veldig viktige tiltak, spesielt fordi dette forsøksprosjektet særlig vil ha fokus på kvinner, hvis jeg forstod statsråden rett. Kvinnebasen som ble opprettet i 1999, har vært og vil fortsatt være et viktig bidrag. Jeg tror ikke at vi hadde kommet så langt som vi faktisk har uten at ambisjonene og målene hadde vært så tydelige. Det er godt å høre at statsråden er utålmodig, at han nå tydeliggjør at han vil ha et like stort engasjement for å få kvinnelige ledere i staten som sine forgjengere, og at Regjeringen tar likestillingsarbeidet på alvor.
Jeg skal skape litt disharmoni i dette hyllingskoret. Andelen kvinnelige ledere i staten var på 28 pst. i 2002, og i går kunne vi altså lese på tekst-TV at kvinneandelen ledere i staten nå er oppe i 34 pst. Når justisministeren i dag i tillegg sier at hver tredje leder i politiet skal være kvinne, er nok målet om 40 pst. nådd lenge før 2006 – til tross for at det ikke er innført lovreguleringer på området, som Arbeiderpartiet ønsker. Jeg kan ikke fri meg fra tanken at når representanten Lånke fremmer en slik interpellasjon, er det ikke for annet enn å fri til sine kvinnelige velgere – eller for å få fram dyktigheten til statsråden sin. For hadde han sjekket med Regjeringen – sin regjering – hvordan det stod til med kvinner i ledende stillinger i staten, er jeg helt sikker på at det ikke hadde vært nødvendig å bruke Stortingets tid på denne interpellasjonen. Men når saken først er oppe, må jeg få si at jeg både for de kvinnelige ledernes skyld og ikke minst de ulike departementene og statlige kontorene disse kvinnene leder, håper at de ble ansatt på grunn av sin kompetanse og egnethet og ikke fordi de var kvinner. Kvinnefronten har for lengst sett sine beste dager, og det som er igjen av rødstrømpene, er vel neppe annet enn et par fillete hoser. Jeg tror ikke at vi politikere trenger å drive stigmatiserende kvinnekamp eller hjelpe kvinner inn i ledende stillinger. Jeg er helt overbevist om at det greier vi kvinner aldeles utmerket på egen hånd. Vi – kvinner altså – er ikke minoritetsgrupper som trenger menns beskyttende eller hjelpende hånd for å nå dit vi vil. Vi greier det faktisk selv. Og for meg blir det mer en fornærmelse enn en gevinst når sindige menn i Kristelig Folkeparti og Høyre, i beste mening får vi håpe, skal inn og sikre kvinnelig representasjon i ledende stillinger og i styrer, det være seg i offentlig eller privat sektor. Jeg tror ikke man oppnår det som er ønskelig fra disse herrer ved å pålegge og lovregulere verken det ene eller det andre. Det som kan bli resultatet hvis man ikke tenker seg godt om, er at det vil bli stadig flere frustrerte menn som føler seg forbigått i kvoteringsprosessen, og som derfor ikke gir oss flinke kvinner den kreditt vi fortjener, men tror at alle kvinner i ledende stillinger, posisjoner og styreverv er der i kraft av sitt kjønn og ikke på grunn av sin kompetanse. Dette er holdninger som fort kan bli framtredende, og som kjent kan man ikke vedta seg bort fra holdninger og oppfatninger. Vi må ha større tiltro til norske bedriftsledere! Hun eller han blir stadig yngre og tar det som en selvfølge å respektere kvinner for det de kan.
Presidenten vil bemerke at det må være usedvanlig gunstig å være bedriftsleder hvis det medfører at man blir yngre og yngre!
Jeg vil gratulere den nye statsråden med utnevnelsen. Regjeringen har en målsetting om minst 40 pst. representasjon av begge kjønn i lederstillinger i staten innen 1. juli 2006. I Likestillingsbarometeret fra 2003 viser det seg at 12 av 17 departementer i dag har en kvinneandel på 36 pst. eller lavere. Ifølge Dagsavisen 4. februar i år er kun 20 pst. kvinner omfattet av statens lederlønninger. Helseforetakene er et godt eksempel. Totalt er det 36 helseforetak. Av disse er det kun 5 som ledes av kvinner. I 2002 oppfylte 63 pst. av styrene i helseforetakene kravet om 40 pst. representasjon av begge kjønn. I 2003 hadde styrer som oppfyller kravet, sunket til 59 pst. Regionsdirektørene er menn. Likestillingsombudet har kontrollert departementenes likestillingsredegjørelser, som statsråden var inne på. Bare tre departementer oppfyller likestillingslovens krav. Dette er så dårlig at likestillingsombudet har bedt Regjeringa om å rydde opp. Statsråder i ulike departementer har i flere sammenhenger vært ute i debatter og i presse med utspill hvor man er meget optimistisk på vegne av lovendringen i likestillingsloven, som skal sikre styrerepresentasjon på minst 40 pst. for kvinner. Det er flere ganger hevdet at man er sikker på at dette kan oppnås frivillig. Det vi ser som tar innover oss virkeligheten, er at man i privat sektor beveger seg med museskritt i riktig retning. Denne regjeringa har ikke gjort det den må gjøre for å oppnå sin egen målsetting. Perspektivet på kjønn og makt var fraværende i den forrige maktutredningen. Den nye maktutredningen har bidratt med ny kunnskap om kjønnsmakt i en rekke bøker og artikler. Perspektivet på kjønnsmakt er imidlertid ikke godt nok ivaretatt og integrert i flertallets sluttrapport NOU 2003:19. Kvinners deltakelse i ledelse og styrerom er viktig, både fordi de er kompetente og fordi kjønnsmakt er et viktig perspektiv. På tross av at kvinner utgjør over halvparten av befolkningen, er det en klar overvekt av mannlige ledere i privat og offentlig sektor, og det er også overvekt av menn blant ordførere og kommunestyrerepresentanter. Likestilling i kommunene går framover i sakte tempo. Norske kommuner og fylkeskommuner er kvinnearbeidsplasser ledet av menn. Arbeidet med likestilling må prioriteres høyere fra Regjeringas side. Det blir litt for puslete å si at det går i riktig retning. Vi må ha en mer aktiv og bevisst politikk for å få fortgang i et likestilt arbeidsliv og i likelønnsutvikling. Det første en må gjøre, er å rydde opp i eget hus i departementene. Jeg er spent på hva den nye statsråden konkret vil gjøre for å få til dette.
Det er prisverdig av representanten Lånke å setje temaet om kvinner i leiarstillingar i offentleg forvaltning på den politiske dagsordenen. 50 pst. av innbyggjarane i landet er kvinner. Likevel finn vi ifølgje Dagsavisen av 4. februar i år at berre om lag 20 pst. av dei som er omfatta av statens leiarlønningar, er kvinner. Etter at det vart fatta vedtak om 40 pst. kvinnerepresentasjon i staten, har det òg vore eit større press på næringslivet for at kvinnene må sleppe til i større grad enn før. Vi er vel det første landet som er ute med å lansere kvotering som eit verkemiddel for å auke den låge kvinnerepresentasjonen i styra, noko som har ført til merksemd frå andre land. Sjølv om kvinneandelen i leiande stillingar i offentleg forvaltning har auka, er det forstemmande at vi ikkje har kome endå lenger enn det vi faktisk har. Heller ikkje i privat næringsliv har vi kome særleg langt. Det er difor med interesse eg har følgt med i det som skjer i Agder-fylka. Der har NHO i samarbeid med begge fylkeskommunane og Innovasjon Norge sett i gang opplæringskurs i leiing for kvinner. Kvinner er i fleirtal på både universitet og andre høgre utdanningsinstitusjonar. Kvinner har såleis både utdanning og kunnskap som trengst i næringsliv og offentleg forvaltning. Men vi treng nokon som går i spissen for å motivere, stimulere og kurse kvinner med tanke på at dei skal ta på seg leiande stillingar, også i det offentlege. At NHO mange stader no tek sikte på opplæring, er bra, men det er viktig at det offentlege òg kjenner ansvaret sitt. Staten bør ha eit slags føregangsansvar i arbeidet for likestilling. Stadig fleire synest å meine at kvinner i bedriftsstyre og leiarposisjonar er viktig i eit mangfaldig arbeidsliv. Dersom kvinner blir haldne utanfor, går både det offentlege og næringslivet glipp av verdfull kompetanse og mangfald. Eg har merka meg at statsråden var innom fleire av dei tiltaka som er sette i gang for å auke kvinneandelen i leiarstillingar i staten, og statsråden sa seg rimeleg tilfreds med det som er oppnådd. Men det er viktig at statsråden ikkje kviler på det ein har oppnådd, men at ein går vidare. Statsråden la elles vekt på at for å gå inn i ei toppleiarstilling må ein ha gått gradene. Det er difor viktig at det å stimulere kvinnene til å ta på seg leiarstillingar, går frå botnen og heilt opp, og at ein ikkje berre ser på toppleiarstillingar. Eg håper difor at statsråden er open for å vurdere tiltak som vil medføre eit langt steg nærare målet om 40 pst. kvinner i statlege leiande stillingar. Ved å opne for å leggje til rette for kvinner viser vi at vi meiner alvor med full likestilling, og at vi er opptekne av å ta i bruk både erfaring og kunnskap som kvinnene har.
Det er spesielt gledelig å kunne gi ordet til en talsperson for det underrepresenterte kjønn i denne debatt.
Takk for introduksjonen. Den var nesten i samsvar med det jeg hadde tenkt å starte med å si. Bortsett fra interpellanten og statsråden er jeg, så langt i alle fall, den eneste mannlige deltaker i debatten, og jeg vil si at hvis Torny Pedersen hadde fått oppfylt sitt ønske om et annet kjønn ved statsrådsskiftet i går, hadde det altså blitt ytterligere en mann mindre i denne debatten. Det er et viktig spørsmål som er tatt opp i denne interpellasjonen, og det er gledelig å kunne konstatere at det tross alt går i riktig retning. Dette er nok et område hvor det er viktig å klare å kombinere på den ene side å være utålmodig og på den andre å være realistisk og iverksette tiltak som passer på de enkelte områder, for å nå det målet man ønsker. Det er bare ved å sette i verk tiltak som er tilpasset de enkelte områder, at man kan ha størst mulig sikkerhet for at de vil være effektive. Jeg er enig med statsråden i at det er viktig å fokusere på mellomledere. Dette er en forutsetning for å kunne rekruttere kvinner til toppledere i neste omgang. Man kan risikere å gjøre de kvinnene som blir toppledere, en bjørnetjeneste, hvis man ikke sikrer at de har den nødvendige erfaringsbakgrunn først. Det er viktig å ta utgangspunkt i situasjonen innen de enkelte yrkesområder. Det er naturlig om det er forskjell på andelen kvinner i ledende stillinger innenfor henholdsvis sykepleie og forsvar og politi. Selv om det er litt på siden, er det viktig for å sikre en jevnere rekruttering på ulike områder at man faktisk også sikrer en jevnere rekruttering til de ulike yrkene. Det har vel blitt sagt de siste dagene, kanskje spesielt i tilknytning til gårsdagen, at vi i Norge er i den situasjonen at vi faktisk har et mer tradisjonelt yrkesvalg blant ungdom enn det man har i veldig mange andre land. Ungdommens valg av ulike utdanningsretninger og yrker de velger, vil også nødvendigvis ha betydning for hvor mange ledere man vil kunne få på områder hvor kvinner vil være underrepresentert. Det er derfor en ganske dristig målsetting fra statsråd Dørums side når han vil ha en tredjedel kvinner i ledende stillinger i Politiet, så lenge det er en høyere andel enn i den gruppen man skal velge ledere fra.
Avslutningsvis vil jeg si at jeg synes dette er en viktig debatt. Jeg tok opp denne interpellasjonen nettopp fordi det er nødvendig med jevne mellomrom å ta temaet opp også i denne salen, sette søkelyset på det. Jeg er glad for at de aller fleste av dem som hadde ordet i debatten, viste et sterkt engasjement for å få løftet likestillingsspørsmålet opp. Jeg registrerte ikke noen uenighet, med unntak av det som ble sagt av representanten Woldseth fra Fremskrittspartiet, som også denne gang, som tidligere, hevder at markedet kan ordne opp også på dette området – dette trenger man ikke å ha noe høyt tempo i og slett ikke noe engasjement i forhold til. Jeg registrerte også at hun var kritisk til at det var menn som var aktive i denne debatten. Jeg må si at jeg har vel den tro at hvis ikke mennene engasjerer seg i likestillingsspørsmålet, kommer vi ikke noen vei når det gjelder kvinnenes likestilling, ei heller når det gjelder å bryte ned mannsdominansen i samfunnet. Så jeg tror at kvinnene også skal se positivt på at menn engasjerer seg i denne likestillingsdebatten. Avslutningsvis vil jeg komme tilbake til den skjevheten som jeg har tatt opp tidligere. Jeg er glad for at statsråden sterkt har understreket at det er viktig å ha flere kvinner i de øverste sjiktene i topplederstillingene. Jeg er enig i at det er viktig at likestillingsstrategien forankres i absolutt alle virksomheter, og jeg går ut fra at det gjelder på alle nivåer. Men da er mitt spørsmål: Vil det ikke da være riktig å forankre målsettingen spesifikt på hvert nivå, for å kunne sette søkelyset på det enkelte nivå og for å sikre at vi trekker ikke bare mellomledersjiktet, men alle sjiktene med oss oppover ved at man starter på toppen? Det har jeg lyst til å peke på, og jeg registrerte vel ikke at statsråden tok opp den hansken. Det er viktig at likestillingsmålet blir nådd på alle nivåer, også på toppen. Dersom vi ikke sørger for å utjevne den skjevheten som nå er der, betyr det at vi fortsatt vil godta at middelmådige menn kan bli stående i veien for velkvalifiserte kvinner. Selv om virkemidlene noen ganger kan virke brutale for noen, er min påstand at både menn og kvinner har vært tålmodige lenge nok. Samfunnet trenger menn og kvinner på alle nivåer. Først da vil vi ha et optimalt likestilt samfunn. Vi har rett og slett ikke råd til å utelukke halvparten av befolkningen på arenaer der beslutningene treffes. Det er ikke slik at ukvalifiserte kvinner nå skal inn i stillinger de egentlig ikke fyller. Saken er at menn for lenge har vært skjøvet foran. Vi kan kalle det også en form for kvotering, men denne kvoteringen har foregått i det skjulte. Nå vil vi ha fart i utjevningen mot et likestilt offentlig samfunn. Det skal ikke skje i det skjulte, men det skal skje i en offentlig sammenheng.
Det er godt å konstatere at målet er felles. Jeg registrerer at vi har litt ulik oppfatning av om en vekst på bortimot en fjerdedel av kvinner i ledende stillinger på to år skal beskrives som puslete eller ikke. Men jeg må si at Regjeringen må ha lov til å være tilfreds med et program som innebærer at vi har hatt en vekst i antall kvinner i ledende stillinger i staten i løpet av to år på bortimot 25 pst. Jeg har vanskelig for å karakterisere det med ordet «puslete». Jeg har også lyst til å si til representanten Pedersen at mannsdominansen i statlig virksomhet har vokst fram under Arbeiderpartiets styre av statsadministrasjonen. At en borgerlig samarbeidsregjering nå snur den trenden og sørger for at flere kvinner får mulighet til ledende stillinger, synes jeg kanskje det er noe underlig at vi blir kritisert for. Vi har satt et mål om 40 pst. kvinneandel i ledende posisjoner i staten innen første halvår 2006. Jeg har i løpet av debatten bekreftet at Regjeringen står ved det målet. Å målsette kvinneandelen i topplederstillinger før 1. juli 2006 finner jeg ikke hensiktsmessig, men det kan være en aktuell problemstilling når vi ser hvordan resultatene 1. juli 2006 faktisk er. Observasjonen om mitt kjønn er jo korrekt. Stortinget vil også vite at det ikke er et valg jeg har gjort. De valgene jeg kan gjøre, er imidlertid knyttet til hvordan min politiske ledelse i departementet skal være, og jeg kan altså garantere deltakerne i denne debatten at jeg verdsetter den kompetansen og den bredden begge kjønn utgjør, og skal sørge for at det er fullstendig balanse mellom kjønnene i den politiske ledelsen i det departement jeg har ansvaret for.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 2133]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 2133]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 2133]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg skal ikke bruke mye av Stortingets tid på mitt innlegg. Det vi behandler, er et forslag fra Fremskrittspartiet, der man ber Regjeringen om en ny vurdering av Øvre Reindalen med hensyn til vern og gruvedrift, og at det legges fram en sak for Stortinget om dette. Det er flertallets oppfatning, og også min egen, at opprettelse av verneplaner i utgangspunktet ikke er et ansvar for Stortinget, men er tillagt Regjeringens fullmakter. Flertallet ønsker derfor ikke å gå inn i en realitetsbehandling av denne saken, men viser i stedet til partienes merknader og forslag i forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr. 38 for 2000-2001, Lov om miljøvern på Svalbard. Med disse få ord anbefaler jeg flertallsinnstillingen om at forslaget fra Fremskrittspartiet ikke bifalles.
Jeg skal ikke bruke så lang tid. Denne saken synes avgjort allerede, men av hensyn til lokaldemokratiet og næringslivet på Svalbard vurderer vi dette å være en så stor og viktig sak at den bør debatteres i Stortinget. Det er også derfor vi har fremmet forslaget. Vi er for øvrig helt på linje med Longyearbyen lokalstyre i så måte. Gruvedriften på Svalbard er selve bærebjelken og livsnerven i samfunnet der oppe. Det Regjeringen har lagt opp til, er ganske betydningsfullt med hensyn til vern og konsekvensene det kan få med en betydelig reduksjon av gruvedriften og avvikling av den hvis de verste prognosene slår til. Jeg er skuffet over stortingsflertallet som egentlig ikke vil ta en skikkelig debatt om denne saken. I veldig mange festtaler får vi høre hvor viktig lokaldemokratiet er, og hvor viktig det er at lokaldemokratiet får være med og styre, dette med lokalt selvstyre. Men når det kommer til en konkret sak i Stortinget, overkjører stortingsflertallet glatt de ønsker, krav og behov som lokalstyret på Svalbard har i saken. Med det tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten Øyvind Korsberg har tatt opp det forslag han viste til.
Norges tilstedeværelse på Svalbard er av stor betydning for hevdelsen av norsk suverenitet på øygruppen. Kulldriften er en viktig del av vår tilstedeværelse, selv om andre virksomheter nå kommer i tillegg. Etter Kystpartiets mening bør Norge satse på så mange ulike virksomheter på Svalbard som det er forsvarlig ut fra hensyn til den sårbare naturen i området. Kulldriften på Svalbard er i både global og lokal sammenheng et lite problem for miljøet. I miljøpolitikken er det viktig å skille mellom reelle problemer og symbolpolitikk. Derfor vil Kystpartiet støtte forslaget om å be Regjeringen foreta en ny vurdering av Øvre Reindalen med hensyn til vern og gruvedrift og legge saken fram for Stortinget. Jeg vil for øvrig peke på at Norge ikke bør legge faglig svakt begrunnede begrensninger på den virksomhet som opprettholder den russiske tilstedeværelsen på Svalbard. Denne tilstedeværelsen har bl.a. bedret russernes mulighet til å forsikre seg om at Svalbardtraktatens bestemmelser blir overholdt. I de sikkerhetspolitisk sensitive nordområdene er Norge tjent med å videreføre de tillitskapende tiltak som kan stabilisere og bedre forholdet mellom Norge og Russland. Vi er ikke tjent med en ensidig politikk og ensidig påvirkning i Svalbard-området. Det er Svalbardtraktaten for viktig til. Det er viktig å ivareta russernes og sine egne interesser.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 2133]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt adgang til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Vi har nå til behandling et Dokument nr. 8-forslag fra representantene Svendsen, Bredvold og Nistad om snarest mulig å starte arbeidet med bygging av ny E6 mellom Mjøsbrua og Øyer med firefelts motorveistandard og med midtdeler mellom kjørefeltene. Komiteens flertall, alle med unntak av Fremskrittspartiet, ønsker at dette Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen. Jeg regner med at mindretallet, dvs. Fremskrittspartiet, vil redegjøre for sitt syn i saken. For under et år siden fremmet Fremskrittspartiet et Dokument nr. 8-forslag som inkluderte denne strekningen vi har til behandling i dag. Da gjaldt det utbygging av E6 til en sammenhengende firefelts motorvei fra Oslo til Trondheim. Flertallet i komiteen den gang kom med den samme tilråding som vi gjør i dag. Vi gjør det også med den samme begrunnelse, nemlig med henvisning til behandlingen av Nasjonal transportplan. Denne planen får vi til behandling om kort tid. I den behandlingen vil utbyggingen av veinettet stå sentralt. Bedret trafikksikkerhet og framkommelighet på E6 mellom Gardermoen og Lillehammer vil bli diskutert i denne forbindelse. For oss er det viktig å se på helheten. Det er dessverre mange strekninger som har store ulykkestall, og da er det viktig for oss å gjøre de rette prioriteringene i en større sammenheng. Derfor vil vi ta opp denne saken når vi får Nasjonal transportplan til behandling. Å komme med slike store prosjekter i forbindelse med revidert budsjett blir en ny måte for oss å behandle slike saker på. Revidert budsjett er en revidering av statsbudsjettet for inneværende år. Å komme med nye, store prosjekter som en ikke kjenner kostnadsoversikten for, synes jeg ikke hører hjemme her. Derfor foreslår flertallet at dette forslaget vedlegges protokollen.
Av alle dødsulykkene på veiene i fjor var hele 100 møteulykker, og dessverre var det mange på den strekningen vi behandler i dag. E6 fra Gardermoen til Otta, og da spesielt strekningen Mjøsbrua–Øyer, har blitt en dødsvei. I 2003 ble 17 personer drept på veistrekningen, og et stort antall ble skadet. Mange av disse ulykkene skyldes at kjøretøy har kommet over i motsatt kjørefelt og frontkollidert med møtende kjøretøy. Slike ulykker ville i stor grad ha vært avverget hvis det var bygd firefelts motorvei med midtdeler. Veien fra Oslo til Gardermoen ble tidligere kalt dødsveien. Etter at denne ble utbygd med midtdeler og fire felt, er det i dag nesten ikke ulykker på den strekningen. Det samme gjelder den nye E18 gjennom Vestfold, hvor hastigheten er økt og ulykkene nesten er borte. Det viser seg at det lønner seg å satse på veibygging som sikkerhetsmessige tiltak. Det haster derfor med å starte planlegging og bygging av strekningen mellom Mjøsbrua og Øyer, slik at flest mulig liv kan reddes. Fremskrittspartiet viser til at begrunnelsen og forslaget bygger på en rask behandling i Stortinget og bevilgninger allerede i inneværende NTP-periode. Fremskrittspartiet ønsker midler allerede i revidert budsjett til våren og ikke i den kommende plan som først begynner å gjelde fra 2006. En utsettelse av gjennomføringen vil i tillegg til å innebære at mange vil bli lemlestet for livet, koste mange mennesker livet. I fjor kostet trafikkulykkene i Østlandsområdet alene 5 milliarder kr, bare for Hedmark og Oppland alene 2–3 mill. kr. Det er dyrt å ikke bygge. I tillegg har vi alle de lidelser som ulykkene påfører oss. Vi har ikke tid til stadig å utsette og vente. Så vil jeg til slutt ta opp forslaget som lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett for 2004 legge frem forslag om midler til planlegging og oppstart av raskest mulig utbygging av E6 mellom Mjøsbrua og Øyer med 4 felts motorvei klasse A med midtdeler.»
Representanten Thore A. Nistad har tatt opp det forslaget han refererte. Representanten Jan Sahl har frafalt ordet, hvis presidenten forstår det riktig, formodentlig for å sette et godt eksempel. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Utbygging av E6 til motorveistandard nordover fra Gardermoen til Øyer er en viktig sak for hele Mjøsområdet. Som hovedferdselsåre langs Mjøsas østside spiller E6 en sentral funksjon så vel for persontransporten som for trailertransporten i og ikke minst gjennom dette området. E6 gjennom Gudbrandsdalen er hovedåren for trailertransporten fra Nordvestlandet til markedene i Oslo og videre ut i Europa. Dette, i kombinasjon med persontrafikken til landets største hytteområder, gjør at vi dessverre har fått en meget ulykkesbelastet veistrekning. Særlig gjelder dette for den strekningen av E6 det her er tale om. Ulykkesstatistikken er skremmende, og antallet dødsulykker har vært stigende år for år. Veistandarden er imidlertid ikke bare av betydning for trafikksikkerheten, men også av stor betydning for næringslivet i området. Effektiv adkomst til markedene er et poeng i seg selv, men også for bosettingen i området rundt Mjøsa er transporttiden svært viktig. Utviklingen i innlandet er i betydelig grad avhengig av Oslo-området som drivkraft. Der finnes oppdrag, jobber og størstedelen av helgeturistene. For de områdene i Oppland og Hedmark som betjenes av E6, er derfor reisetid, sikker kjørevei og tilgjengelighet nøkkelord når det gjelder næringsutvikling og bosetting. Ikke minst blir dette viktig for et område som står overfor store krav til omstilling. At denne utbyggingen er for omfattende til å bli vedtatt gjennomført uten at den settes inn i den helheten Nasjonal transportplan representerer, sier seg selv. Når saken nå likevel kommer opp, er det imidlertid grunn til å peke på viktigheten av den og å understreke at dette er en utbyggingssak som bør holdes høyt når det nå arbeides med det nye planverket.
Først vil jeg si at jeg trodde Stortingets talerstol var til for å brukes hvis man hadde noe å si i forbindelse med en sak. Så til saken. Av mange ting som gjør at vi har bosetting ute i distriktene, er vei og standarden på den av største betydning. Veien gjør at folk kan bo et bra stykke fra sin arbeidsplass. Veien gjør at folk kan reise og oppleve andre ting enn det de gjør i sitt nærmiljø. Veien gjør at varer kan fraktes ut og inn, avhengig av hva man trenger, og ikke minst når man trenger det. Veien gjør at mennesker i stor grad kan bosette seg nettopp der de ønsker. Bruk og antall brukere står ikke alltid i forhold til standarden på veien. Når dette ikke er i samsvar, skjer ulykker, dessverre med døden til følge noen ganger, og vi får såkalte dødsveier. Derfor må store deler av Norges veinett oppgraderes eller bygges om, og derfor har vi denne saken i dag om firefelts motorveistandard og midtdeler mellom kjørefeltene. Dette er en sak som også kunne ha omfattet andre veistrekninger som også har sine problemer. Det er derfor synd at flertallet på Stortinget ikke vil være med Fremskrittspartiet på å bevilge mer penger til denne strekningen og andre lignende strekninger. I et samfunnsregnskap som tar med seg alle utgifter ulykkene innebærer, samt besparelser for bl.a. næringslivet, ville man sannsynligvis fått et svar hvor utgiftene til byggingen ikke nødvendigvis ville være så mye større enn de besparelser man ville få. I tillegg ville mange personlige tragedier vært unngått. Nettopp dette med midtdeler har vist seg å kunne redusere antall ulykker mye, og dette er nok noe vi i større grad må satse på framover. Det er – nok en gang – synd at ikke flere vil være med på å gjøre Norge til et tryggere og bedre sted å bo, ved å satse på veibygging. Fremskrittspartiet ønsker dette.
Fremmer store prosjekter – over disken, holdt jeg på å si – sier Andersen fra Høyre. Og det gjør vi i Fremskrittspartiet, enkelt og greit for å være i forkant. Vi vil være med og redde liv, spare menneskene for lidelsene, spare pårørende for savnet etter dem de har mistet i trafikken. Ser ikke Høyre og Regjeringen det som er i ferd med å skje? Nye dødsveier dukker opp til stadighet. Denne veien er en av dødsveiene. 17 mennesker ble drept i fjor. Og Regjeringen og Arbeiderpartiet sitter og ser på og gjør ingenting. De henviser til Nasjonal transportplan. Ja, vi vil ha handling nå. Vi vil redde flest mulig menneskeliv nå, vi vil ikke utsette og utsette og utsette. Vi har ikke flere å miste i dette samfunnet, og man ser at flertallet sitter og toer sine hender og ikke reagerer. Hvor mange menneskeliv og hvor mange skjebner vil flertallet her akseptere før de reagerer? Jeg etterlyser statsrådens reaksjon på dette. Vi i denne salen har altså vedtatt nedsatt fartsgrense i dette området, vi har vedtatt at det skal monteres fotobokser i øst og vest, overalt, og vi har vedtatt at vi skal ha prikkbelastning for å få antall trafikkulykker ned. Hva er resultatet? De første månedene har antall drepte i trafikken økt. Man klarer altså ikke å stoppe dette på denne måten. Jeg vil gjerne at statsråden kommer opp og forteller hva slags tiltak det nå skal bli. Er det at bilene nå skal stoppes helt, at man ikke skal få lov å kjøre på veiene, for å stoppe dødsfallene i trafikken? Hvor mange flere nye tiltak har man å komme med? For nå har man jo brukt opp nesten alle sammen, og allikevel stiger dødstallene. Det er trasig at flertallet ikke reagerer, at man sitter og toer sine hender og aksepterer at flere og flere mennesker lider.
Eg trur ikkje nokon i denne sal er ueinig i at det må satsast meir på vegar, og den regjeringa som vi har no, har fått støtte i Stortinget til ei ganske kraftig satsing, med om lag 20 pst. auke dei siste tre åra. Så vil her alltid vere eit utolmod. Det har eg ikkje problem med å forstå, men det er visse grenser for kor langt ein kan prøve å strekkje seg. No skal vi i løpet av kort tid inn med Nasjonal transportplan, ein plan der ein skal sjå alle desse strekningane i samanheng. Og eg vil minne dei representantane som har hatt ordet, og også andre, om at ser vi på dei siste åra, har over halvparten av dødsulykkene t.d. i Oppland og Hedmark skjedd på andre strekningar enn på E6. Tala for dødsfall er altfor høge, men dei har vist ein dalande tendens over fleire tiår. Så er då spørsmålet: Kva med realismen i det som Framstegspartiet foreslår? Eg trur at då skal vi prøve å setje litt inn i ein samanheng dei forslaga som Framstegspartiet har reist det siste året. Til saman har dei reist Dokument nr. 8-forslag på om lag 110 milliardar kr – 110 milliardar kr som skal realiserast dei komande ti åra. Dersom vi deler dette, blir det om lag 10–11 milliardar kr pr. år. Det er over det dobbelte av kva Framstegspartiet sjølv har foreslått i sine budsjett utafor alle tenkjelege rammer – dei har lege på om lag 5 milliardar kr pr. år. Så her er eit eller anna som ikkje heng saman i det heile. Lat oss vere einige om at det her er behov for ei større satsing. Lat oss vere einige om at vi er eit stykke på veg, men at her er mykje ugjort. Men akkurat reine demonstrasjonsforslag som ikkje heng saman i det heile, og å løyve milliardbeløp i revidert budsjett, er dessverre ikkje noko som gagnar den saka som mange av oss jobbar for, nemleg å gi Noreg betre og sikrare vegar.
Jeg er særdeles glad for at også Fremskrittspartiet nå kommer på banen når det gjelder trafikksikkerhet. Jeg kan ikke si at jeg har sett den store støtten, verken til prikkbelastningspolitikken eller når det gjelder fartsgrenser. Det at Fremskrittspartiet så klart er på banen nå når det gjelder trafikksikkerheten, setter jeg umåtelig pris på. Jeg vil også understreke at for meg er det viktig at vi gjør det vi kan for å stoppe ulykkesutviklingen, ikke bare på noen veger, men på alle. Det betyr at vi må ha en helhetlig politikk som handler om å ta i bruk de virkemidler vi kan, på en bred front – alt fra opplæring av dem som skal kjøre bil, det å opparbeide en holdning med respekt for skilting og trafikkregler og til holdningskampanjer og andre typer tiltak. Hvor mange av dødsulykkene i f.eks. Nordland – for å ta ett fylke – ville ha vært spart i fjor hvis vi hadde hatt midtdelere? Kunne vi hatt midtdelere på disse vegene? Da snakker vi om veger som har slik trafikk at de overhodet ikke vil være innenfor den kategorien som Vegvesenet sier at det vil være aktuelt å ha midtdelere på. Det betyr at vi har mange utfordringer rundt om i landet hvor det ikke vil stå på agendaen å kunne bygge midtdelere, i alle fall ikke innen overskuelig framtid. Det betyr at vi er nødt til å angripe ulykkesutviklingen på bred front. Jeg setter også pris på at Fremskrittspartiet har sett aspektet med midtdelere som en mulighet. Det skal vi følge opp når vi legger fram Nasjonal transportplan. Men jeg vil også at vi skal ha både en ansvarlig økonomisk politikk og en ansvarlig trafikksikkerhetspolitikk på bred front.
Jeg må ta litt fatt i det som representanten Løvik sa. Han kalte vårt forslag et demonstrasjonsforslag, og det synes jeg er ganske drøyt. Selv slår han seg på brystet og sier at de hadde en 20 pst. økning sist. Det er greit med 20 pst. økning når økningen nær sagt er fra ingenting. Men jeg vil bare minne representanten Løvik på at de ligger 1,5 milliarder kr etter Nasjonal transportplan når det gjelder veibygging. Nok om det. Når det gjelder hele strekningen, ikke bare den delstrekningen vi snakker om i dag, men hele strekningen fra Gardermoen til Lillehammer, er den kostnadsberegnet til 7 milliarder kr, fattige 7 milliarder kr. Da er hele veien firefelts, med midtdeler. Der skal staten bidra med 900 mill. kr. Så Løviks regnestykke blir ikke akkurat helt riktig når han tillegger Fremskrittspartiet hele summen. Vi har også sagt at vi godtar bom på en del strekninger. Så litt til statsråden, som sa at Fremskrittspartiet nå endelig kommer på banen, og at vi ikke var det når det gjaldt prikkbelastning. Jo, vi var sannelig på banen når det gjaldt prikkbelastning, men vi ville ikke ha den. Vi har alltid sagt at vi vil gjøre det på en annen måte. Vi vil bygge gode veier med midtdelere, slik som man har gjort fra Oslo til Svinesund, på E6, og slik som man har gjort på E18 sydover. Og der er det sannelig en stor reduksjon i ulykkene. Vi mener at dette, sammen med det å legge stamveiene og hovedveiene utenom tettstedene, er den beste måten å få redusert trafikkulykkene på. Jeg deler ikke statsrådens hele og holdne syn at nullvisjon er mulig. Men det er mulig å få en kraftig reduksjon i ulykkene, og det har Fremskrittspartiet sannelig kjempet for i fremste rekke. Istedenfor prikkbelastning og fotobokser ønsker vi å gjøre det på en annen måte.
Komiteens leder sier at han ikke er uenig med Fremskrittspartiet i at vi trenger mer vei. Men hvorfor gjør han da ikke noe med det? Han kunne jo f.eks. starte med å oppfylle de løftene som Høyre og Sem-erklæringen har gitt, ved å si at man skal bruke mer penger på vei. Man ligger jo langt etter det man selv har lovt befolkningen. Og så sier man at man vil ha mer vei. Man kunne starte med å oppfylle de løftene man har gitt. Og som Nistad helt riktig sier når det gjelder 20 pst. økning: Ja, 20 pst. økning når det nesten ikke brukes penger på vei! Så her skal det ikke så mye til. Men når man ikke oppfyller egne løfter engang, når man ser at trafikkutviklingen er så stor som den er, og når dødstallene stiger og stiger, skulle man jo, istedenfor å la være å oppfylle egne løfter, gå langt videre for å redde dem som blir drept i trafikken, for å redde alle de pårørende som sitter igjen. Så kommer jo Løvik også med en feilinformasjon her. Vi har da ikke foreslått at dette skal skje over ti år, vi har faktisk skrevet at det skal skje over 15 år. Og da får en helt andre summer. Så det er ikke korrekt. Så sier statsråden at hun er særlig glad for at Fremskrittspartiet kommer på banen når det gjelder sikkerhet. Det er noe av det verste jeg har hørt! Her er det slik at statsråden, som ynder å fortelle at hun står for sikkerhet, har innført prikkbelastning, som vi var imot, hun har innført fotobokser og lavere fartsgrenser. Og hva har hun oppnådd med det? Jo, flere drepte i trafikken. Det er det som er faktum. Det er bare å se på utviklingen i de to første månedene, det er flere drepte i trafikken i år enn i fjor. Og så sier hun at hun er glad for at vi kommer etter. Vi har foreslått å montere midtdelere for at folk skal redde seg og ikke bli drept, for de fleste ulykkene skjer i front mot front-kollisjoner. Ministeren gjør ingenting – sammen med et flertall på Stortinget. Vi trenger sikkerhet, det gjør vi. Og så sier statsråden at hun skal være ansvarlig. Er det ansvarlig å tillate at folk blir drept i trafikken i det antallet som har vært? Er det ansvarlighet, er jeg glad for at jeg er uansvarlig.
Det var statsrådens innlegg som fikk meg til å ta ordet. For er det noe en kan provosere Fremskrittspartiet med, så er det å beskylde Fremskrittspartiet for å være unnlatende når det gjelder å tenke sikkerhet. At statsråden har en passiv og defensiv holdning i forhold til sikkerhet, skal sannelig ikke gå på bekostning av Fremskrittspartiet. For er det noe dette partiet har fokusert på i 20 år, er det trafikksikkerhet. At vi fokuserer på tryggere biler, tryggere veier og rassikring gang etter gang, og stadig vekk har høyere bevilgninger til å prioritere disse områdene, kan ikke statsråden stå her på talerstolen og rett og slett provosere Fremskrittspartiet ved å nedjustere. Det synes jeg er vel drøyt. Så presterer statsråden å si at Regjeringen ikke er opptatt av enkeltveier, men av alle veier. Jeg skal gi et eksempel på hvor opptatt denne regjeringen er av alle veiene. I disse tider er man i ferd med å ferdigstille E6 i Steinkjer i Nord-Trøndelag, noe som denne Regjeringen har stått bak. I dag er det en stor reportasje i Nord-Trøndelag om at dette sannsynligvis vil bli den nye dødsveien. Hvorfor? Fordi denne veien – E6 – legges midt igjennom byen, i oppover- og nedoverbakker, i tunnel som skaper forurensning, osv. – og uten midtdeling. Uten midtdeling! Så det at statsråden etter beste evne prøver å innbille det norske folk at prikkbelastning, fotobokser, fartsdumper og hastighetsreduksjoner er trafikksikkerhet, får vi nå motbevist. Det er jo ingen blant Norges trafikanter som tror på det statsråden sier. Statsråden har jo ikke noen troverdighet i forhold til sine tiltak for trafikksikkerhet. Da er det sannelig på tide at også statsråden og Regjeringen snart begynner å respektere det partiet som år etter år tar kampen for den virkelige trafikksikkerheten, nemlig Fremskrittspartiet.
Av ein eller annan grunn likar ikkje Framstegspartiet å bli mint på at denne Regjeringa faktisk har fått gjort ein god del. 20 pst. auke i løyvingane til riksvegar på tre år er ikkje dårleg, når vi i tillegg veit at vi har ført ein politikk som har gitt lågare rente og langt betre vilkår for næringslivet vårt. Der skil også Framstegspartiet og Høgre lag. Så harselerer fleire av representantane ved å seie: Ja, men det er jo 20 pst. av ingenting! Er det det? Kva er nivået i år? Vi har 11 milliardar kr til riksvegane. Vi har 1 milliard kr til riksvegferjer. Vi har 2 milliardar kr til fylkesvegar. Vi har 3 milliardar kr til kommunevegar. Vi er oppe i ca. 17 milliardar kr, og for oss i Høgre er iallfall ikkje 17 milliardar kr ingenting. Så snakkar Framstegspartiet også om at vi bryt løfta våre. Eg er ikkje så sikker på at Framstegspartiet kan glede seg for mykje over det. For kva er det vi har lovt? Jo, vi sa i Sem-erklæringa, som m.a. representanten Svendsen viste til, at vi vil ha ein auke på ca. 600 mill. kr i det nivået som Arbeidarpartiet foreslo i Nasjonal transportplan, og Regjeringa foreslo det under føresetnad av full konkurranseutsetjing av Statens vegvesen. Vi er godt i gang med å oppfylle føresetnaden om konkurranseutsetjing – og der skal Framstegspartiet ha ros, dei har vore med og skaffa oss fleirtal for dette. Etter kvart som den føresetnaden er blitt oppfylt, er vi komne så langt at vi no ligg ca. 200 mill. kr i 2004 under det kronejusterte Sem-nivået. Dette blei litt teknisk, men sidan Framstegspartiet gong på gong hevdar at vi ligg så langt bak, hadde eg berre lyst til å nemne det. Så til reknestykket til Kenneth Svendsen, om ti og 15 år. Dei hundre første milliardane som blei foreslåtte i Dokument nr. 8-forslaget, altså det private forslaget no i haust, var over ein tiårsperiode. Det blir hundre milliardar kr delt på ti, som er 10 milliardar kr. Så har vi dei milliardane her som skal delast på 15 år. Då er det iallfall godt over 10 milliardar kr i året, noko som er om lag det dobbelte av kva Framstegspartiet sjølv, utan å ta omsyn til andre sektorar i samfunnet i det heile, har foreslått i dei årlege budsjetta. Så med min forstand er det framleis ikkje samanheng i det som Framstegspartiet har foreslått. Dei foreslår tiltak etter tiltak som er svært gode, men når alvoret kjem inn eller begynner å nærme seg, er det mangel på pengar der i garden.
Slik som denne debatten utvikler seg, vil presidenten uttrykke glede over at gjennomsnittsalderen i Stortinget er slik at representantene kan forventes å ha matematikkunnskapene i behold.
Dette vart vel mykje eit eittpartishow, så eg kunne ikkje heilt dy meg. Men når presidenten indirekte seier at det vart vel mykje tal – som kom fram no – treng me ikkje vera så redde for at heile det norske pressekorpset dett av, for det er jo ikkje akkurat stappfullt i presselosjen i denne saka. Eg må seia at eg føler meg veldig ukomfortabel når ein ukritisk brukar dødsfall i angrep mot andre parti og andre personar, for alle vert ramma av at folk døyr eller vert skadde på vegane. Alle vil me gjera mest mogleg, men det er ikkje sikkert me trur på dei same verkemidla, og det er iallfall heilt sikkert at me ønskjer å sjå ting i mykje større grad i samanheng. Når dette vert kombinert med så lettvinn omgang med samanhengen mellom det som fører til ulykker, og det som ikkje gjer det, vert eg ganske provosert, for det er altså ikkje fotoboksar eller prikkbelastning som fører til fleire dødsulykker. Det er det ingen dokumentasjon på. Truleg vil framtida visa akkurat det motsette. Prikkbelastning har me inga erfaring med enno. Fotoboksar har me faktisk ganske mykje erfaring for hjelper oss i rett lei, medan Framstegspartiet sitt ynske om å auka farten definitivt gjer ulykkene verre. Til slutt: Eg er realpolitikar. Og eg trur at dei fleste i det norske folk er opptekne av kva me får til. No har altså Framstegspartiet stått på denne talarstolen og mest raljert gong etter gong, med milliardar som dei veit berre er papirpengar. Det vert demonstrasjonsforslag på demonstrasjonsforslag, men kva har dei fått til? Kva har dei fått til av meir pengar? Kva har dei fått av resultat når det gjeld meir veg i denne stortingsperioden? Det er småpengar – det er småpengar! Og då kunne eg ynskt meg: Om Framstegspartiet ynskjer å påverka det ein skal få til, må ein på ein måte spela med systemet og ikkje latterleggjera systemet heile tida. Det er ikkje slik me får til godt samarbeid om gode løysingar.
Jeg vil for det første si meg svært enig med siste taler og med komiteleder Løvik. Vi kunne selvfølgelig ha bygd midtdelere på alle norske veger, hadde vi hatt penger til det. Det ville fortsatt ikke ha løst problemet helt. Vi har tre omfattende typer ulykker i Norge. Det er møteulykker, det er utforkjøringsulykker, og det er ulykker i forhold til myke trafikanter. Jeg er veldig for at vi skal ha så sikre biler som mulig, men jeg vil ikke forsvare at vi skal ha sikre biler for at vi skal kunne kjøre så vilt som vi vil. Det finnes f.eks. en del skolebarn som ferdes langs norske veger, som òg fortjener at vi som bilister kjører på en ansvarsfull måte. Det betyr at vi faktisk trenger et regelverk. Vi trenger andre typer tiltak enn bare vegbygging. Hva skjer hvis vi bygger veger? Jo, vi får en god infrastruktur, og vegene blir sikrere. Men det blir også mer trafikk, ikke bare på firefeltsvegene med midtdelere, men det blir òg mer trafikk på andre veger. Hva har vi sett når vi har bygd veger med midtdelere? Jo, vi har fått ned ulykkestallet på de vegene, heldigvis. Det betyr at det er et godt tiltak der det er tatt i bruk. Men hva har òg skjedd? Jo, ulykkene har økt på andre veger. Det betyr at ulykkene kanskje flytter på seg. Derfor er vi nødt til å ha en bred tilnærming til ulykkesutfordringene. Avslutningsvis vil jeg bare vise til at vi kommer med Nasjonal transportplan ganske snart. Da vil vi få rikelig anledning til å diskutere både firefeltsveger med midtdelere og andre typer trafikksikkerhetstiltak.
Thore A. Nistad har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det er sjelden jeg blir så provosert som jeg blir i en slik debatt som denne. Det er småpenger det vi har fått til, er vi blitt beskyldt for. Selv om det er småpenger, gir ikke Fremskrittspartiet blaffen for det! Vi vil ikke la alt skure og gå. Vi sier igjen og igjen: Vi vil ha sikrere biler, vi vil ha bedre veier, vi vil ha dødstallene på veiene ned. Så var det det regnestykket man harselerte over. Ja, det er riktig, Fremskrittspartiet har foreslått 5 milliarder kr ekstra pr. år til veier i forbindelse med Nasjonal transportplan. Da er det med i regnestykket at de pengene som skal ligge der hvert år, forhåpentligvis fortsatt ligger der. Det går jeg ut fra at de fortsatt gjør. Der ligger det altså 11 milliarder kr, og man kan jo tross alt gjøre noe med de 11 milliardene som ligger inne, og så har vi plusset på med fattige 5 milliarder kr. Da er vi oppe i en noenlunde akseptabel sum. I tillegg har vi inntektene fra bomstasjonene, som brer seg som en farsott, på 2–3 milliarder kr pr. år.
Presidenten vil minne om at det å «gi blaffen» er en aktivitet som fortrinnsvis bør foregå utenfor stortingssalen. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 2134]] Stortinget har da gjort seg ferdig med debatten i sakene på dagsordenen.
Da er vi rede til å gå til votering i sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt frem åtte forslag. Det er forslagene nr. 1–6, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 7, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartietforslag nr. 8, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Det voteres først over forslag nr. 8, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa oppnevne et tverrpolitisk råd for bedre koordinering av utbyggingen av den digitale infrastrukturen.»
Det voteres over forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag slik at en ordning for sparing med skattefradrag gjeldende for bredbåndstilknytning og hjemme-PC etableres.»
Det voteres så over forslagene nr. 1–6, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen øke takten i bredbåndsutbyggingen slik at målet om bredbånd til alle husstander, bedrifter og offentlige institusjoner, kan innfris innen 2007. Det fremlegges en årlig statusrapport for Stortinget.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utvikle BaneTele AS til et selskap med en helhetlig nasjonal nettstruktur basert på følgende forutsetninger:a) Den pågående salgsprosessen av BaneTele AS, stoppes.b) En samordning og utvikling av infrastruktur lokalt og regionalt til BaneTeles nett gjennomføres basert på de forutsetninger og prinsipper som følger av merknadene fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i Innst. S. nr. 133[[2003-2004]] Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag slik at kommuner ikke kan ilegge avgift ved graving for etablering av infrastruktur for bredbånd.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette et bredbåndsfond. Fondet tilføres til sammen 3 mrd. kroner i statsbudsjettene for 2005 og 2006.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det utarbeides retningslinjer og kriterier for tildeling av midler fra bredbåndsfondet som bygger på de forutsetninger og prinsipper som følger av merknadene fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i Innst. S. nr. 133[[2003-2004]] Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å sikre utviklingen av fullt ut tilfredsstillende alternativer der fiberbaserte løsninger ikke lar seg gjennomføre på et kommersielt grunnlag.»
Det skal så voteres over innstillingens forslag til vedtak. Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at når deres mindretallsforslag nå er forkastet, vil de subsidiært slutte seg til de romertallene i forslaget til vedtak som de i utgangspunktet ikke er med på. Det dreier seg om romertallene III–VIII. Romertallene I, II og IX er enstemmige i innstillingen fra komiteen.
Under debatten er det satt frem fire forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 3 og 4, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 2 er omdelt i salen med noe endret ordlyd. Per Sandberg – til stemmeforklaring.
Da det kan virke som om forslag nr. 2 ikke vil få flertall, og da det har kommet signaler fra statsråden underveis i debatten om at dette er noe Regjeringen vil vurdere, vil jeg foreslå at forslaget gjøres om til et oversendelsesforslag. Videre vil jeg få be om at forslag nr. 1 settes opp alternativt mot VI i innstillingen – dette fordi det vil bli en annen type votering også når det gjelder VII og VIII.
Presidenten vil etterkomme den anmodningen. Det voteres først over forslagene nr. 3 og 4, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett 2004 fremme forslag til overslagsbevilgning til utbetaling av oppreisning til pionerdykkerne i Nordsjøen. Oppreisningen skal være på 1,2 mill. kroner og skal også ytes til etterlatte.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere særskilte pensjonsordninger for pionerdykkerne. Regjeringen bes komme tilbake til Stortinget med dette i egnet sak i løpet av 2004.»
Når det gjelder forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, er det fra forslagsstillerens side omgjort til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å fremme forslag til en kompensasjonsordning for etterlatte og overlevende, som ikke er kompensert etter ulykker i norsk offshorevirksomhet. I forhold nevnt i merknader under 2.5.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Presidenten vil følge anmodningen fra representanten Sandberg om alternativ votering mellom forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, og VI i innstillingen. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere en erstatningsordning for pionerdykkerne i Nordsjøen i samsvar med de retningslinjer som framgår av merknad fra medlemmene fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i Innst. S. nr. 137[[2003- 2004]]
Under debatten har representanten Jan Simonsen satt frem et forslag. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest utarbeide retningslinjer for å gi pionerdykkerne i Nordsjøen og deres etterlatte ektefeller/samboere «ærespensjon» etter de samme økonomiske retningslinjer som gjelder for krigspensjon, som utgjør pr. 1. mai 2002 kr 240.144 pr. år.»
I sak nr. 4 foreligger det ikke noe voteringstema.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 26. februar 2004: «Stortinget ber Regjeringa vurdere å heve terskelen for anbudsinnkjøp til det maksimale av hva EØS-avtalen tillater.»
Jeg stemte for, men jeg skulle stemt imot.
De riktige stemmetallene blir da 74 stemmer mot forslaget og 24 stemmer for. Dermed er forslaget ikke bifalt.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 26. februar 2004: «Stortinget ber Regjeringa komme tilbake med sak om ny vurdering om de nye nasjonale reglene, inkludert terskelverdien, for anbudsinnkjøp når det nye EU-direktivet for offentlige anskaffelser er vedtatt.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 26. februar 2004: «Stortinget ber Regjeringen, i forbindelse med statsbudsjettet for 2005, redegjøre for hvordan regelverket om forenklet melding kan praktiseres slik at det i minst mulig grad blir til byrde for små og mellomstore bedrifter.»
Under debatten har Øyvind Korsberg satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta ny vurdering av øvre Reindalen mht. vern og gruvedrift, og legge dette frem for Stortinget.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten har Thore A. Nistad satt frem et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett for 2004 legge frem forslag om midler til planlegging og oppstart av raskest mulig utbygging av E6 mellom Mjøsbrua og Øyer med 4 felts motorvei klasse A med midtdeler.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.