Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 111 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Pre nego što pređemo na redovan i poslovnikom određen tok sednice, podsećam narodne poslanike da je Vlada Republike Srbije proglasila petak, 17. jul, danom žalosti u Srbiji povodom pogibije naših državljana u teškoj saobraćajnoj nesreći u Egiptu. Molim Narodnu skupštinu da minutom ćutanja odamo dužnu poštu našim stradalim građanima u Egiptu. Slava im. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Borislav Pelević i Željko Tomić. Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Obaveštavam Narodnu skupštinu da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača Nebojše Bradića, ministra kulture, i Snežane Malović, ministra pravde, prisustvuju i Nadica Momirov, državni sekretar u Ministarstvu kulture, Predrag Blagojević, sekretar Ministarstva kulture, Tatjana Bojić-Jurić, šefica odseka za pravne poslove u Ministarstvu kulture i Nataša Vučković-Lesendrić, pomoćnica ministra kulture. Povodom sledećih tačaka dnevnog reda, pored predstavnika predlagača, ministarke finansija, Diane Dragutinović, prisustvuju i Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, Jovan Ćosić, načelnik u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, samostalni savetnik u Ministarstvu pravde. Prelazimo na zajednički načelni pretres 1. i 2. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O JAVNOM INFORMISANjU I PREDLOG ZAKONA O KULTURI Reč ima narodni poslanik Željko Ivanji, posle njega narodni poslanik Miroslav Markićević. Izvolite.
Uvažena gospodo narodni poslanici, uvažena potpredsednice, uvaženi ministre, kada govorimo o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju moramo postaviti jedno osnovno pitanje, a to pitanje glasi – šta to znači biti slobodan? Svakako da moja sloboda ne ugrožava tuđu slobodu. Sloboda znači i odgovornost. Biti odgovoran predstavlja karakternu osobinu, ali u našem jeziku odgovornost znači i odgovarati kada ugrožavate tuđa prava, prava definisana i zaštićena od strane države, na koju prenosimo jednu veliku obavezu, a to je da ona reaguje umesto nas kada nam je neko pravo ugroženo. U Konvenciji o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda Savet Evrope, na koji smo toliko ponosni, doslovno stoji – svako ima pravo na slobodu izražavanja. To je prvi stav. U drugom stavu doslovno piše – pošto korišćenje ovih sloboda povlači za sobom dužnosti i odgovornosti, ono se može podvrgnuti formalnostima, uslovima, ograničenjima ili kaznama propisanih zakonom, neophodnih u demokratskom društvu. Onda taj stav navodi primere u slučajevima zaštite javne bezbednosti, a između ostalog i radi zaštite morala, zdravlja, zaštite ugleda i prava drugih. Država Srbija bi mogla da ima problem ukoliko ove izmene i dopune zakona ne bi donela, zato što lično kao član Pravnog komiteta Saveta Evrope, komiteta koji se bavi problematikom ljudskih prava, sa naramkom nečega što sebe naziva javnim glasilom mogu da odem u Strazbur i na Komitetu postavim pitanje – Zašto Srbija sve ovo dozvoljava. Teško da je bilo koje ljudsko pravo ostalo sačuvano naspram bljuvotina koje to što sebe naziva novinom produkuje na dnevnoj osnovi. Na prvim stranama pojedinih javnih glasila imate promociju najodvratnijih stvari, promociju incesta, oceubistava, ali ono što najviše boli sa stanovišta povrede ljudskih prava – nikakvu zaštitu maloletnika. Pre neki dan je objavljena slika deteta koje se ubilo na očevom grobu, a dan posle toga imamo sliku oca koji se ubio na grobu svog deteta. Naslovne strane su punile i slike rastrgnutog maloletnika u kavezu medveda, a kada imamo u vidu da se sve to dešavalo u centru grada na Kalemegdanskoj tvrđavi i festivalu piva, sa nagradnom igrom – pronađi gajbu piva, čije je održavanje u istorijskom delu grada dozvolio ko zna ko i iz kog razloga, postavlja se jedno logičko pitanje – da li smo mi normalni? Mediji treba da sagledavaju suštinu problema, a ne da nam u lice bacaju brutalnu posledicu. Šta ukoliko je ta posledica u ovom slučaju bačena u lice porodice tog tragično preminulog dečaka? Da li o tome razmišljaju oni koji, uz jutarnji doručak, zabezeknuti otkidaju parče kifle, zagledani u tugu porodice koja izbegava trafike sa novinama, da li o tome razmišljaju oni kvaziintelektualci koji su status pisca sticali inspirisani bombardovanjem Sarajeva dok su pisali o turšiji, a karijeru novinara izveštajima sa ratišta naviknuti na krv i tugu? Šta ukoliko me neko nazove lopovom preko naslovne strane i bude moj sudija i moj dželat? Šta ukoliko to vidi moja ćerka koja na trafici kupuje svoje omiljene bombone, a prodavačica u samo našem stilu kaže – hej, pozdravi tatu, a komšinici došapne - sve pokradoše? Zar možemo da dopustimo da budu isti sudije i dželati naših porodica. Sve pokradoše će reći one koji su odsekli prste, o čemu smo vrlo lepo informisani sa sve fotografijom. Oni su čitali te novine, zajedno sa stručnim analizama nezavisnih ekonomskih analitičara, od kojih je jedan bio, na primer, Karićev svedok na arbitraži o „Mobtelu“, a drugi gazda u piramidalnoj banci koja je ugašena, srećom i našom zaslugom. Ima mnogo onih koji nas mrze sa razlogom, zato što smo razbili njihove prljave poslove. Ovaj zakon predviđa maksimalne slobode za slobodno i profesionalno novinarstvo i maksimalno ograničenje i sankcije za promotere laži, za fabrikovanje neistina, kleveta, za ugrožavanje maloletnika. Nepristojno je porediti ovaj zakon sa Vučićevim zakonom, jer dok je Vučić obilazio Beograd u potrazi za satelitskim antenama i željom da oporezuje prozor u svet, sa istom strašću sa kojomdanas obilazi evropske vinarije u cilju lakšeg prihvatanja vrednosti Evrope, mediji u Srbiji, koji su promovisali osnovna ljudska prava, vrednosti civilizacije, demokratije, bili su brutalno gašeni, uz posebnu pomoć tzv. uredbe, kojom se sprečavalo širenje defetizma, a Ćuruvija je ubijen na najveći hrišćanski praznik. Danas imamo javna glasila koja, poput nekadašnjih državnih medija, imaju identičnu logiku optužbi, od toga da je neko agent Cije, da je izdajnik, da je gestapovac, do poziva na linč i grob. Mi se i danas borimo protiv istog, protiv onoga što je anticivilizacijsko, onoga što je puno krvi, laži, kleveta, onoga što vređa zdravi razum, porodicu, protiv onog što je glupo, retrogradno. Onoga što na naslovnoj strani objavljuje – poljubac poznate ličnosti sa naslovom „vađenje krajnika“. Borimo se protiv govora mržnje, diskriminacije po bilo kojoj osnovi. Ne želim da bilo ko poveruje u laž, oni koji uživaju u skoku sa terase, koji su usamljeni, pa bi još da sa nama podele sreću što smo živi ili oni koji uživaju u svakom dimu marihuane maloletnog deteta, ali ni oni koji se hlade u vinskom podrumu, koji plasiraju laži, ali ni onih koji smatraju da put u Evropu vodi asfaltiranjem puta u rodnom selu. Neka svako najzad odgovara za svoje postupke. Da bi odgovarao, mora da poseduje imovinu. Ukoliko je tiraž podigao plasiranjem laži o meni da sam lopov, tako što je Skupštinu, takođe, nazivao štalom, a mene stokom i na taj način okuražio čoveka da odseče prst izgovorenim rečima – sve pokradoše. Prst slikao, izjavu uzeo. Onda za to, što će nakon tog dnevnog izdanja plakati moje i njegovo dete, moje zato što mu je tata lopov, a njegovo zato što njegov otac neće imati prst na šaci koja ga miluje, kaznu tim tiražom mora da plati onaj koji je izmislio moj lopovluk, kojim je provocirao onog koji je odsekao prst. Nije ovaj zakon odbrana lika i dela ma kog političara. O liku i delu ma kog političara ili državnika treba da da sud istorija, lišena gluposti, koju su mediji takođe nekada objavljivali, imputirajući reči čoveku na umoru – čuvajte mi Jugoslaviju, rečima da smo morali da ubijemo kralja i kraljicu i slično. Te stvari su izmišljali takođe pojedini mediji tog vremena. Posle pet mrtvih vladara, čijem je ubistvu polovično prethodila hajka, ukoliko danas nije moguće ispoštovati civilizacijske vrednosti, uz strah da se u tome ne pogreši, u svakom slučaju je onda bolje po ceo dan samo puštati muziku.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević. Posle njega narodna poslanica Jelena Trivan. Molim vas narodni poslaniče, Markićeviću, samo da se registrujete u elektronskom sistemu. Nemam registraciju vašeg imena, narodni poslaniče, u panelu za davanje reči. Moguće je da je i ta poslanička jedinica u kvaru, kao što se desilo juče sa sedam poslaničkih jedinica. Ne, nijedna od tri poslaničke jedinice koju je narodni poslanik pokušao da aktivira, ne daje signal. Narodni poslaniče imate pravo da koristite govornicu, ako želite, za svoje vreme, ako ne želite, da sedite na drugom mestu. Poslanička jedinica je očigledno u kvaru, kao što je bio slučaj i sa prva dva reda, odnosno sedam poslaničkih jedinica iz polja šest. Molim vas da zatražite pravo na reč. Molim vas, narodni poslaniče, da koristite svoje prvo na reč koristeći govornicu Narodne skupštine, zato što je problem ili u kartici ili u nekoj poslaničkoj jedinici. Pravo da dobijete reč po prijavi je nesporno i moram vam biti obezbeđeno. Izvolite. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi Nova Srbija je jedan minut. Izvolite.
Gospođo potpredsednice, poštovani gospodine ministre, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, protestujem gospođo potpredsednice, zbog nefunkcionisanja elektronskog sistema prinuđen sam da govorim okrenut leđima gospodinu ministru, što mi nije bila namera. U ovih minut vremena imam da vam kažem samo nekoliko stvari, dok ne stignemo do onih amandmana, pa će Nova Srbija imati još više vremena. Gospodine ministre, želim da vas podsetim da je Kraljevina Srbija 900 i neke godine imala Zakon o informisanju koji je imao jedan član – štampa je slobodna. Toliko mogu da vam kažem za ovaj minut vremena. Vas, gospođo potpredsednice, da upozorim da sa toga mesta ne delite građane Srbije, ne delite narodne poslanike i kada žalimo neke ljude koji su tragično izgubili život. Želim da vas podsetim da je juče jedna poslanička grupa, jedan poslanik tražio minut ćutanja u znak počasti i pijeteta prema građanima Srbije koji su izgubili život u Egiptu. Zar je vama bilo potrebno da vam Vlada saopšti da je danas dan žalost. Dan žalosti je bio juče i biće, pogotovo za te porodice, za sva vremena. Molim vas da nas više ne delite, makar i u tako teškim i osetljivim trenucima. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, posle njega narodni poslanik Simo Vuković.
Uvažena potpredsednice, gospodine ministre, koleginice i kolege, poslanička grupa LDP, kao što je rekao juče šef naše grupe, Čedomir Jovanović, za ovaj zakon neće glasati. Mi protiv medija koje u žargonu zovemo udbo-mafijaškim, a to nije samo „Kurir“ koji je predmet ovog zakona, zbog toga što se otrgao svojim starim nalogodavcima, jer podsetimo da je ta novina korišćena za rušenje Vlade Zorana Živkovića i Zorana Đinđića od strane stranke koja sada predlaže ovaj zakon. Mi protiv ovih medija, gospodo, imamo preko 100 tužbi, i naša partija i lider naše partije je na udaru ovih medija već godinama. Niko se u Vladi nije uzbuđivao zbog toga, ali sada kada je đavo došao po svoje i kada je kuče koje je hranjeno počelo da ujeda i one koji su ga hranili, sada odjedanput zakon koji je neprimeren evropskim standardima. Mi ne možemo da glasamo, naprosto, zato što je javni interes iznad partijskog. Naš partijski interes bi bio da glasamo za ovaj zakon, nesumnjivo. Umesto stotine tužbi koje imamo protiv ovih medija i gubljenja vremena po sudovima, nama bi u interesu bilo da se uvede red u ovo što se zovu mediji, a ne poštuju osnovne standarde profesije. Međutim, javni interes nam kaže da se ne može ovako raditi ako želimo da usvojimo evropske standarde i ako hoćemo u Evropu. Naprosto, ovo je jedan represivan zakon. U trenutku kada nas je Evropa častila viznom liberalizacijom, mi pokazujemo želju da ne poštujemo evropske standarde i zbog toga LDP smatra da je ovo greška. Mislimo da ovaj zakon neće moći da se primeni. Mislimo da će ovaj zakon narušiti ugled Srbije u evropskim institucijama i zbog tog javnog interesa nismo u stanju i spremni da ga podržimo. Mislimo da je sloboda medija jedna od temeljnih i osnovnih evropskih vrednosti i mislimo da ova Vlada je mogla primenom postojećih zakona da natera medije da poštuju etičke i profesionalne standarde. Žao nam je što profesionalna udruženja nisu u stanju da uvedu red kod svojih članova i u svoju profesiju, ali ta nesposobnost profesionalnih udruženja novinara ne može da bude opravdanje za ovakav zakon. Da se žurilo sa ovim zakonom i da je pisan na brzinu, sve suprotno od izvorne verzije ovog zakona koju su nekoliko meseci radili eksperti 2002. godine, sticajem okolnosti znam, jer sam i ja bio u toj komisiji, nažalost, dokaz je mnoštvo amandmana koje je Vlada prihvatila i kojima se ovaj zakon pokušava popraviti. Međutim, nedovoljno je to. Nije dostojno Srbije koja želi u EU, nije dostojno Vlade koja kaže da želi punopravno članstvo Srbije u EU i duboko verujem, iako se možda i pronađe većina u danu za glasanje za ovaj zakon, da će ovaj zakon vrlo brzo morati da se menja. Naprosto, mnoge stvari koje mi nismo trenutno u stanju da uradimo, recimo restitucija i vraćanje imovine, vrlo brzo će nas sačekati kao nekakvi uslovi iz Evrope, jer ne možemo marketingom i samo viznom liberalizacijom dokazivati kako je ovo Vlada evropska i kako je na evropskom putu. Bez obzira na to šta je zakonodavac, ili onaj koji je predložio zakon, želeo ovim zakonom, mi mislimo da se to neće postići, a jedino što će se postići jeste narušen kredibilitet zemlje i posvećenosti Srbije evropskim standardima. Žao nam je što je zakon o kulturi, koji je zaista temeljan zakon, ovde poslužio kao maska, da bi se proguralo ne brzinu izmene zakona o informisanju. Mislimo da je zakon o kulturi zaista zasluživao posebnu tačku dnevnog reda i debatu, ali ako je neko odlučio da žrtvuje zakon o kulturi samo da bi prošle ove izmene zakona o informisanju i da bi se obračunao sa nekim s kojim je do juče bio partner i saradnik, to je samo dokaz koliko i ovo ministarstvo kulture i ova vlada zaista žele suštinske promene u Srbiji. Nažalost, žrtvovanje zakona o kulturi, da bi se Vlada obračunala sa ono malo neposlušnih medija, mi iz LDP-a mislimo da postoje drugi zakoni, postoje zakoni koji su omogućavali da se uvede red. Stranka koja je predložila ovaj zakon mislila je drugačije i sva odgovornost za sve ono što sledi jeste na Vladi i toj stranci.
Preostalo vreme na raspolaganju poslaničke grupe LDP je jedan minut i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Simo Vuković. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi G 17 plus je 10 minuta i 30 sekundi. Izvolite.
Uvaženi ministre, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, rasprava o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju sigurno je jedna od najosetljivijih tema o kojoj može da raspravlja parlament zato što tretira jednu oblast koja seže u Ustavom zagarantovana prava, odnosno slobode medija. Međutim, jedno stabilno demokratsko društvo ne treba od bilo čega, pa i od slobode medija, da pravi tabu temu, kao i od zakona koji regulišu tu oblast. Zapravo jedno zrelo demokratsko društvo treba povremeno ili stalno da preispituje valjanost, efikasnost zakonske regulative koja reguliše ovu oblast. Kao i većina drugih zakona i Zakon o javnom informisanju, kakav je do sada bio na snazi, u sebi sadrži ravnotežu između prava i obaveza svih učesnika u procesu javnog informisanja. To se odnosi i na javna glasila. Onog momenta kada se taj balans poremeti nastaju problemi kakve trenutno imamo u medijskom prostoru i na medijskoj sceni Srbije. Kakvo je zapravo danas stanje u Srbiji? Najveći broj javnih glasila i aktera koji rade u njima deluju u skladu sa sopstvenim profesionalizmom, bazirani na profesionalnoj etici i ne osećaju nikakvu teskobu ustavnih i zakonskih rešenja kakve postoje. Međutim, jedan mali broj glasila, koristeći manjkavost i nesavršenost postojećih zakona, pogotovo njegove sankcione odredbe, prosto se instrumentalizovao i pretvorio u sredstvo za manipulisanje javnog mnjenja, usvajajući jednu metodologiju u kojoj se ciljano blate i diskredituju pojedinci, posebno nosioci javnih funkcija, pre svega političari, njihove političke ideje, projekti koji su čak i državni, koji stoje na putu interesa. Kakvi su to interesi koji stoje iza ovih glasila? Oni mogu biti sadržani u profitu, dakle u ostvarivanju što većeg tiraža plasiranjem skandala plasiranih afera, ne bi li to privuklo što veći broj čitalaca. Međutim, još opasnija je stvar što najčešće iza ovih medija stoje različite interesne grupe. One su političke, parabezbednosne, pa čak i organizovane kriminalne grupe, o čemu imamo veoma negativno iskustvo iz prošlosti. Na taj način u Srbiji je stvoren jedan ambijent u kome je lomača već postavljena i svaki pojedinac može biti u svakom trenutku, ukoliko se nađe na putu ovih interesnih grupa, pre svega razapet na naslovnim stranicama, a zatim stavljen na tu lomaču i provučen kroz javno mnjenje danima i mesecima. Da li danas ova skupština i Srbija ima odgovor za rešenje ovakvog stanja? Postojeće i predložene izmene i dopune ovog zakona za sve one koji su pročitali ovaj predlog zakona ni za jedno slovo, ni za jedno zrno ne menjaju korpus prava koja su javna glasila imala do sada, ali svakako uspostavljaju mnogo preciznije mehanizme i pravila za kažnjavanje svih onih koji krše zakon. Mi iz G 17 plus ne vidimo u čemu je tu problem. Zapravo, ovim izmenama i dopunama zakona ovaj zakon dobija na svojoj efikasnosti, što treba da bude i cilj, da se zakoni koje usvajamo zapravo i primenjuju. Neukusna su i nekorektna poređenja ovog zakona sa totalitarnim, represivnim zakonom Aleksandra Vučića iz 1998. godine, koji je imao za cilj gušenje elementarnih građanskih i demokratskih sloboda, a poslednje što možemo dozvoliti jeste da se to spočitava stranci G 17 plus. Mi smo kao politički subjekt, bilo u formi nevladine organizacije ili stranke, tokom svog desetogodišnjeg rada uložili ogromne napore, svoje ljude i ideje u izgradnju temelja demokratske, građanske i civilizovane Srbije. Uvek ćemo biti protiv atmosfere koja je danas stvorena,a to je atmosfera kontrolisanog haosa, koja možda odgovara i nekima koji sede u ovoj skupštini, urušavanje elementarnih civilizacijskih normi i komunikacije u javnom prostoru. Sadašnji ambijent i atmosfera koji postoje su kontinuitet koji imamo od nastanka višestranačkog sistema u Srbiji od 90-tih godina, sa nečijom željom da se sistematski kompromituje demokratski sistem i njegove institucije. Na jednom mestu imate kompromitaciju parlamenta, izabranih predstavnika, drugih institucija u zemlji, ali se na kraju to svelo i na kompromitaciju slobode medija. G17 plus će uvek biti za građanske i demokratske principe i zbog toga će poslanička grupa G17 plus podržati ovakav predlog zakona, čvrsto uverena da ovim jačamo temelje demokratske, civilizovane i moderne Srbije.
Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović, vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi DSS je 11 minuta. Posle nje je narodni poslanik Tomislav Nikolić, pošto u međuvremenu prijavljeni poslanici odustaju. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, dugo prekrajan, i proširivan i skraćivan, zakon o kulturi, koji je danas pred nama, doduše ne znamo tačno u kojoj verziji i šta će Vlada na nekoj telefonskoj sednici još dodati ovom zakonu, svakako nije ni sistemski, ni temeljni, ni krovni. Ne nudi rešenja koja daju okvire u kojima bi se mogle razraditi specifičnosti pozorišne i filmske umetnosti, arhivistike, zaštite spomenika kulture itd. Ministar je u svom uvodnom izlaganju rekao da je strategija kulturnog razvoja jedna od najvažnijih novina ovog zakona. O strategiji u ovom trenutku, kada zakon donosimo, ne znamo ništa. Strategiju nećemo imati još najmanje godinu dana, koliko je zakonom Ministarstvo sebi dalo vremena da je napiše i predloži Vladi. Zakon o kome danas odlučujemo postaće nešto konkretniji tek za tri meseca, kada ministarstvo napiše 12 podzakonskih akata neophodnih za njegovo sprovođenje. Dakle, svi rokovi da se poštuju, a to retko biva, novi zakon o kulturi, o kome raspravljamo navrat-nanos, u zajedničkom pretresu sa najsramnijim zakonom o informisanju u istoriji srpskog parlamentarizma, nećemo imati još godinu dana dok se ne usvoji strategija i ne napišu podzakonska akta. Verujem da ova Vlada neće imati na raspolaganju toliko vremena da posao oko zakona o kulturi dovrši. Čekali smo na ovaj zakon godinama, nadajući se da će nam doneti nova sistemska rešenja, neophodna državi u kojoj se promenio režim. Nema ih. Sve je manje-više ostalo isto, osim onog što je gore. Jednu stvar nisam razumela za sve ove godine koliko čekamo na novi zakon o kulturi: zašto se svi ministri kulture ponašaju kao da zakoni o kulturi uopšte ne postoji? Zato što bi se kultura tada upravljala prema zakonima, makar i starim, stare demokratije ne menjaju svoje zakone i po sto godina. Našim ministrima kulture više odgovara da kulturom ove zemlje upravljaju po svom diskrecionom pravu i u skladu sa svojim interesima, ličnim i stranačkim. Ministar je u svom uvodnom izlaganju istakao kao značajnu novinu osnivanje nacionalnog saveta za kulturu. Slažem se da bi nacionalni savet za kulturu bio važna novina da su mu u zakonu date veće i preciznije nadležnosti, da je zakonom propisano da se saveti Saveta slušaju ili bar obnaroduju, pa da javnost zna koje savete ministar nije prihvatio i iz toga zaključi kakvu politiku ministar ne želi da vodi, šta su mu stvarni naumi. Nacionalni savet za kulturu, kakav je definisan u zakonu, preglomazno je i neoperativno telo, za koje se baš i ne zna tačno šta će raditi. Lično sam najzabrinutija za nacionalne institucije kulture: Narodno pozorište koje godinama grca u nerešivim problemima; Narodni muzej koji je zatvoren sedam godina, a vredne slike su ugrožene zato što ni jedan od ministara kulture nije mogao da se nagodi oko toga kakav depo je najpovoljniji za slike ili za ministra; za Srpsko narodno pozorište u Novom Sadu, toliko dotrajalo kao zgrada, da jedva može i minimalno da funkcioniše. Spasile su se jedino one nacionalne institucije kulture koje su za direktore imale vanserijski dobre direktore-menadžere. Takve direktore ministar je smenio ili im je dodelio mesto vršioca dužnosti. Zašto ministar smenjuje uspešne direktore, to samo on zna. U novom zakonu o kulturi nacionalne institucije kulture se ne pominju poimenice. Nećemo, kada se zakon usvoji, znati koje su to institucije, a do juče smo odlično znali. Zakon ne precizira ni kako će se finansirati, kaže preko programa i projekata. To je apsolutno nedopustivo i nedovoljno. U državnom je, opštem i javnom interesu da nacionalne institucije kulture svoju delatnost obavljaju po najvišim standardima struke, evropskim i svetskim, da im se za to obezbedi zakonski okvir i odgovarajuće finansiranje. Ne mogu se nacionalnim institucijama kulture obezbediti samo sredstva za plate zaposlenih, a o svemu drugome diskreciono da odlučuje ministar na osnovu plana programa koji mu one predoče, a tako upravo piše u novom sistemskom, krovnom zakonu o kulturi. Postoje delatnosti u kulturi koje se ni po koju cenu ne smeju ostaviti na nedovoljnom budžetskom finansiranju ili prepustiti tržištu. Ako svoje spomenike kulture, i one na KiM, naravno, ne štitimo stalno i valjano, ako arhivsku građu ne obrađujemo i ne čuvamo za buduća naučna proučavanja, izgubićemo i svoju prošlost. Postaćemo zemlja bez kulture, a imali smo kulturu koja je nastajala stotinama godina. Nećemo moći da izgradimo stariju i bolju prošlost. Postaćemo bezlični, a kao takvi nećemo biti dobri nikome, pa ni EU, za koju bi zakleti Evropejci činili sve, čak i na račun i štetu sopstvenog naroda i države. Ministar je u svom uvodnom izlaganju naveo i decentralizaciju kulture kao nešto veoma dobro rešeno u novom zakonu o kulturi. Prebacivanje na lokalnu samoupravu tereta koji ona ne može da nosi, poveriti joj zadatke za koje nema sredstva da ih obavi, jer su joj potrebna za narodne kuhinje i socijalna davanja, a ni za to nema novca, nije decentralizacija. To je zatiranje kulture izvan Beograda. Zvuči paradoksalno ovo što ću reći, ali nije. Decentralizacija se u nekim aspektima, ne u svim naravno, može obaviti i iz centra, i iz Ministarstva, iz Vlade, iz Beograda. Mogli bismo se odreći kojeg miliona dinara za "Bitef" ili "Belef", koji često završe u džepovima ljudi bliskih vlasti, i renovirati neko pozorište ili neki dom kulture, kakvi danas tavore diljem Srbije i izgraditi u Pirotu ili Prijepolju možda muzičku dvoranu. Regionalni zavodi za zaštitu spomenika kulture, npr, morali bi ostati u nadležnosti Republičkog zavoda za zaštitu spomenika kulture, a Ministarstvo bi mu moralo obezbediti sredstva i zakonski okvir da štiti spomenike na čitavoj teritoriji Srbije, uključujući i KiM naravno. O propustu načinjenom u novom zakonu o kulturi, iz kojeg su izostavljena kulturna dobra, prvi stepen zaštite, a koja predstavljaju 80% svih kulturnih dobara koje imamo, da i ne govorimo. Novi zakon je rešio da štiti samo dobra od izuzetnog značaja i svetsku baštinu. U čemu li ćemo još sve se dodvoravati svetu? DSS se snažno zalaže za decentralizaciju u kulturi, kako se to diplomatski novogovorom kaže. Decentralizaciju u kulturi, mi, između ostalog, razumemo i tako da država zakonom, novcem, praksom ministarstva omogući gradovima i opštinama izvan prestonice iste ili makar približne uslove uživanja u vrhunskim kulturnim dostignućima, kakva imaju građani Beograda. Decentralizacija u kulturi nije ni kada se jednom godišnje održi kakva kulturna manifestacija na koju se potroše sva sredstva, a ostatak godine grad ili opština čami u kulturnom mraku. Pozorišni festival "Milivoje Živanović" drag je Požarevljanima, ali možda bi im bilo još milije da se u republičkom budžetu obezbede sredstva za renoviranje starog, pravog, baroknog pozorišta, koje su stari Požarevljani izgradili privatnim sredstvima, a pod našom upravom propada i trune decenijama. Rešenje nije ni akcija ''Srbija u Srbiji'' i dolazak beogradskih predstava u provinciju, od čega zarađuje ne znamo tačno ko sve. Mada je i to lepo. Gradovima i opštinama država Srbija bi svojim sredstvima trebalo da omogući priliku da neguje lokalne talente, a kulturni život da se odvija čitave godine. Novi zakon o kulturi ne dotiče problem privatizacije, a morao bi. Privatizacija u kulturi treba da se propiše zakonom o kulturi, a ne nekim drugim koji se odnosi na privredu i fabrike. Ali, privatizacija je novac, veliki novac, a kada je novac u pitanju, kultura je poslednje na šta vlast pomisli. Termin "kulturna industrija", ne može biti svetskiji i evropejskiji, u novom zakonu o kulturi se ne pominje. Zašto bi se industrija finansirala od skromnog budžeta za kulturu, afinansiraju se privatne ambicije umetnika bliskih političkim opcijama na vlasti? Ne treba ih finansirati ni onda kada su nesumnjivo veliki umetnici u pitanju. Toliko bogati nismo. Skromna budžetska sredstva za kulturu kojima raspolažemo moramo racionalno, domaćinski trošiti za najneophodnije, ono što kada propadne nećemo moći povratiti.
Narodna poslanice, vreme na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe Napred Srbijo je 15 minuta, a posle njega je narodni poslanik Branimir Đokić. Izvolite.
Predstavnik poslaničke grupe.
Narodni poslaniče, trenutno smo u toku sednice kada reč dobijaju narodni poslanici po prijavi za reč. Dakle, sada možete da koristite 15 minuta koje je na raspolaganju vaše poslaničke grupe, a vreme predsednika poslaničke grupe kada se iscrpi lista govornika, a po prijavama za reč, kao i drugi, na osnovu člana 94.
Da li mogu svoju diskusiju da ostavim za kraj, da je spojim sa diskusijom, kao predstavnik poslaničke grupe?
Ne, sada u toku sednice kada govorimo prema prijavama za reč, vaša poslanička grupa mora iskoristiti 15 minuta ili ne iskoristiti, a vaše pravo kao predsednika poslaničke grupe na 20 minuta nakon.
Dame i gospodo narodni poslanici, ponašanje ministra, ponašanje predsedavajućeg, vrlo lepo je opisano u knjizi Morisa Žolija, u kojoj se vodi izmišljeni dijalog između Makijavelija i Monteskjea. Kaže Makijaveli: "Sloboda je pravo da se čini ono što zakoni dopuštaju, a moji zakoni će dopuštati samo ono što je potrebno". Kaže još: "Štampa u većini parlamentarnih zemalja sklona je da se zameri celom svetu zato što je potkupljiva, nepravična. Bez ikakve velikodušnosti i rodoljublja, ona jednostavno sprečava samovolju u vršenju vlasti, primorava sve činovnike na poštenje, na skromnost, na poštovanje sebe i drugih. Svakome ko je ugnjeten pruža načina da se izjada i da bude saslušan". Mnogo toga se može oprostiti ustanovi koja, i pored tolikih zloupotreba, pruža neizostavno i tolike usluge. Ali, šta ćete vi Makijaveliju kada on kaže da će ubuduće dekretom narediti da se nijedne novine ne mogu pokrenuti bez Vladine saglasnosti, ali da mogu da budu ukinute ako se Vlada sa njima ne slaže, da će politička glasila da podvrgne onome što vi danas nazivate taksenom markom i obaveznim finansijskim osiguranjem i jemčevinom. Otkuda vam, gospodine ministre, Makijavelijeve ideje iz pakla? ''Štamparska će delatnost uskoro, zahvaljujući porastu tih poreza i kazni, biti tako malo unosna, da će se samo najodvažniji upustiti u tu pustolovinu. Gospodo iz štampe, mogao sam vam sve zabraniti, ali ostavljam vas na životu. Uslov toga jeste da ne ometate moje delovanje, niti da ocrnjujete moju vladavinu. Imate pero, pišite, ali dobro zapamtite – za sebe i svoje punomoćnike pridržavam pravo da vam sudim svaki put kada budem napadnut. Kada me budete napali, to ću osetiti, ali, bogami, i vi. Upozoriću vas jedanput, dvaput, treći put ću vas ukinuti." Juče nam je gospodin ministar, a žao mi je što nije ministar za ljudska i manjinska prava bio tu, govorio o svom viđenju slobode štampe, slobode izražavanja, slobode mišljenja, o svom shvatanju konvencija kojima se štite ta prava. Pa nam je rekao da je razlog za donošenje zakona u tome što se postojeći zakon pokazao neefikasnim. Kaže da je informisanje dovedeno u pitanje u domenu objektivnog izveštavanja, kao da je cilj informisanja objektivno izveštavanje, kao da je cilj misli i ideje objektivno izveštavanje, a neko će da procenjuje šta je to objektivno, a šta je subjektivno. Kao da mi svi nemamo svoju pamet, kao da čovek nije homo sapijens? Onda ste rekli da se zbog sprečavanja nastajanja štetnih posledica po život i zdravlje građana, kao i štetnih posledica za rad organa, što je mnogo važnije, organizacija i drugih pravnih lica, zakon donosi po hitnom postupku. Još rekoste- a šta će da kaže Evropa? Pežorativno, za nas koji pitamo šta će da kaže Evropa, vi rekoste – a šta će da kaže Evropa. Šta može da kaže, kada vi nekog vređate? Evropa je razmišljala i o tome, gospodine Bradiću. Sada ću da vam održim jedno predavanje o slobodama, a dozvoljavam da vi posle toga, ako išta o tome znate, održite i meni predavanje. Neka javnost proceni čije je shvatanje slobode pravičnije, čije je evropskije, čije srpskije. Sloboda izražavanja je najopštiji oblik slobode uopšte. Funkcija ove slobode i značaj njene realizacije uslovljeni su postojanjem nezavisnog i nepristrasnog nacionalnog sudstva koje je garancija njenom ostvarenju, što je opet uslov za demokratiju. Sloboda izražavanja istovremeno može da bude u koliziji sa nekim takođe bitnim i vrlo važnim slobodama i pravima, koji takođe uživaju ustavnu i druge vrste zaštite, kao što su, na primer, pravo na privatnost, pravo na pravično suđenje, pravo na slobodu savesti i veroispovesti i zaštitu vrednosti koja ova prava štite, kao na primer čast, ugled, dostojanstvo, moral, državna bezbednost itd. Civilizacijski zadatak je da ovakve konflikte rešavamo utvrđivanjem proporcionalnosti i određivanjem primata slobode izražavanja u odnosu na važnost interesa pojedinca ili grupe, na primer, kroz informisanje putem medija. Evropska vrednost, možda nije vaša. Pojam slobode izražavanja smatra se kao sloboda da se izrazi misao, bilo da se radi o idejama, znanjima, vrednostima, verovanjima, bilo da se to čini pomoću reči, pisma ili slike, ili pomoću svih ostalih savremenih sredstava reprodukcije i difuzije misli i reči, bilo da se radi o štampanoj građi ili modernim sredstvima koje nam pruža informatika, bilo da je reč o knjizi ili štampi, što je mnogo uobičajenije, ili o sadašnjim ili budućim audio-vizuelnim sredstvima. Postojanje demokratije i njen razvoj, kao i razvoj svakog ljudskog bića, najbolje se štite i omogućavaju slobodom izražavanja. Sloboda izražavanja mije apsolutno, iako se odnosi na sve vidove izražavanja, i ona je odlukama Suda za ljudska prava ograničena tako da na primer ne pokriva širenje i promovisanje rasističkih ideja, rasizma, vređanje verskih osećanja drugih, negiranje holokausta, podsticanje na mržnju. Ona je ograničena i razlozima propisanim u članu 17. Konvencije, kršenjem drugih zajemčenih prava, odnosno zabranom zloupotrebe prava. Proporcionalnost u koliziji slobode izražavanja i zaštite legitimnog interesa mora da bude odmerena razumnim stepenom tolerancije. Sloboda izražavanja je civilizacijsko dostignuće, uslov napretka ljudskog društva. Nemoguće je težiti istinskoj demokratiji, vladavini prava i uravnoteženosti odnosa između proklamovanih ljudskih prava i sloboda i njihovom ostvarenju u praksi, a da saradnju između njih ne omogućavamo i obezbeđujemo tako što će sloboda izražavanja biti njihov sastavni element. Sloboda izražavanja, odnosno omogućavanje njenog pravilnog korišćenja preko masovnih medija je neophodno radi razvoja ljudskog društva i svakog pojedinca u društvenoj, ekonomskoj, političkoj i kulturnoj sferi. Ostvarenje prava na slobodu izražavanja je uslov za harmonične odnose u društvu, državi, međunarodnoj zajednici, ali i za napredak i razvoj delova ljudskog društva, grupa, država i društva u celini međunarodne zajednice. Radi isticanja važnosti i pravilnog funkcionisanja prava slobode izražavanja Komitet ministara Saveta Evrope doneo je Deklaraciju o slobodi izražavanja i informisanju. Napred navedenom deklaracijom Komitet ministara Saveta Evrope ukazuje na značaj i ulogu korišćenja slobode izražavanja i informisanja i njene sveopšte primene, bez obzira na granice. U tu svrhu se kaže „da države imaju obavezu da spreče narušavanje slobode izražavanja i informisanja i da usvoje politiku koja podstiče, u najvećoj mogućoj meri, raznovrsnost medija i mnogobrojnosti izvora informacija, čime se omogućava pluralizam ideja i mišljenja“. Deklaracija dakle traži da profesionalne organizacije, pored zakonski utvrđenih prava i dužnosti, moraju imati i profesionalno i etičke kodekse, ukazuje na značaj slobodnog protoka informacija i ideja na međunarodnom nivou i da ova sloboda mora biti osnovni element demokratskog pluralističkog društva. U Deklaraciji se dakle kaže da se želi postizanje ciljeva i – a) zaštita prava pojedinca, bez obzira na granice, da izrazi svoje mišljenje i traži i prima informacije i ideje iz bilo kog izvora i da ih saopštava pod uslovima navedenim u članu 10. Evropske konvencije o ljudskim pravima; b) odsustvo cenzure ili bilo kakve samovoljne kontrole ili ograničavanja aktivnosti učesnika u informativnom procesu medijskog sadržaja ili prenošenja i širenja informacija; c) sprovođenje otvorene informativne politike u javnom sektoru, uključujući pristup informacijama da bi se povećala sposobnost pojedinca da razume politička, društvena, ekonomska i druga pitanja i o njima slobodno raspravlja; d) postojanje velike raznolikosti i nezavisnosti samostalnih medija, čime se omogućava izražavanje različitih ideja i mišljenja. Nešto o zaštiti izražavanja. Svako ima pravo na slobodu izražavanja. Ovo pravo uključuje pravo na slobodu posedovanja sopstvenog mišljenja, primanje i saopštavanje informacija i ideja, bez mešanja javne vlasti i bez obzira na granice. Ovaj član ne sprečava države da zahtevaju dozvole za rad televizijskih, radio i bioskopskih preduzeća. Ovim pravom se štiti izražavanje kome preti ugrožavanje ili izražavanje koje je ugroženo, tako što je došlo do onemogućavanja njegove realizacije. Treba reći da Konvencija ovom slobodom pretežno, ako ne i isključivo, štiti pravo na istu, koje se daje pojedincu ili manjim grupama. Većina i velike grupe će se već i same zaštiti i izboriti za ostvarivanje svojih prava. Dakle, ova sloboda akcentuje obavezu društva da toleriše individualna gledišta, čak i u slučajevima kada ista „šokiraju većinu, kad su nepristojna, gruba, kada vređaju većinu ili državu.“ Ovo zahtevaju nalozi pluralizma, tolerancije i širokogrudosti. Sloboda posedovanja sopstvenog mišljenja; pod mišljenjem se podrazumeva stanovište, stav, mnjenje koje jedna ličnost, organizacija ili institucija saopštava zainteresovanim. Mišljenje je intelektualna sposobnost razumevanja i shvatanja predmeta i njihovih međusobnih odnosa. Kao psihološko-psihijatrijski termin mišljenje označava svaki proces i aktivnost kojima čovek svata neku ideju, činjenicu, neki objekt ili samo neki aspekt objekta ili situacije. Sloboda na sopstveno mišljenje je prirodno pravo. Za posedovanje misli se ne odgovara, čak ni onda kada se smišlja krivično delo. Mišljenje je intima, tajna njegovog autora, sve dok ga ne saopšti, kada isto prerasta u drugu slobodu, u drugi oblik. Da bi se informacije mogli primati i širiti, one moraju biti smišljene, pa se sloboda mišljenja logično pojavljuje kao uslov nastajanja i postojanja ostale dve slobode – primanja i širenja informacija. Po svojoj prirodi, nesaopšteno mišljenje dostupno je samo njegovom autoru i uživa apsolutnu zaštitu. Na slobodu mišljenja se ne odnosi nijedno od ograničenja koja su taksativno nabroja u stavu 2. člana 10. Apsolutnu zaštitu slobodu mišljenja dao je Komitet ministara, navodeći u svom izveštaju – bilo kakvo ograničenje ovog prava je u suprotnosti sa prirodom demokratskog društva. Čovek kao misaono biće, kao demokratsko biće, kao civilizacijsko biće, po svom mentalnom sklopu je predodređen da ima svoje individualne poglede i stavove o raznim problemima. On svoje mišljenje mora formirati slobodno, bez prisile, straha ili indoktrinacije od strane javne vlasti koja, promovišući samo jednostrane informacije, utiče na formiranje ne samo javnog mnjenja, nego negira i otežava slobodu mišljenja pojedinaca, kao članova tog društva. Sloboda mišljenja dakle obuhvata negativnu slobodu, nemogućnosti prisiljavanje na saopštavanje svog mišljenja. Država i njene vlasti ne mogu vršiti bilo kakve klasifikacije i pravljenje razlika u određivanju položaja u društvu između svojih građana koji imaju različita mišljenja. Sloboda saopštavanja informacija i ideja; reč ideja ima više značenja, pre svega, u filozofskom smislu, počev od Platona, koji govori o obliku odgovarajućih empirijskih stvari, Kant govori o ideji uma, a Hegel o apsolutnoj ideji, čiji samorazvoj prikazuje logika. Kao pojam kod ove slobode pod idejom treba podrazumevati stav logike – da je ideja u stvari misao, zamisao, pojam. Predmet širenja ideja kao delatnosti koja je zaštićena ovom slobodom je sve što je iz života interesantno za javno mnjenje. Sama delatnost „saopštavanje“ je opšti pojam za čitav niz sadržajno i po formi različitih delatnosti, ali usmerenih na to da se određena informacija ili ideja na legalan način učini dostupnom neodređenom broju konzumenata, široj javnosti. Konvencijom su alternativno zaštićene informacije i ideje tako što se njihovo širenje, saopštavanje javnom mnjenju jemči Konvencijom. Očigledno je da Konvencija pravi razliku između sadržine i prirode informacija i ideja. Razliku čini i sud prilikom utvrđivanja da li je ova sloboda povređena. Kada kažem „sud“ mislim na Sud za ljudska prava. Sud pod „informacijama“ podrazumeva saopštavanje, širenje, činjenje dostupnim javnom mnjenju bilo kojim medijskim ili opštim komunikacijskim sredstvom činjenica. Sud, dakle, nalazi da se informacija sastoji iz činjenice, bolje reći činjenica. Činjenice su prema nacionalnim sudovima, prema stavu Suda, podložne dokazivanju njihovih istinitosti.Kada je reč o saopštavanju, širenju mišljenja, situacija je sasvim drugačija. Sud nalazi da se činjenice, na kojima se zasniva mišljenje, dokazuju pred sudom i da se može utvrđivati njihova istinitost, odnosno neistinitost, ali ne i zauzeti ili izraženi određeni vrednosni sud.
Zahvaljujem. Vreme na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Branimir Đokić. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS je 55 minuta. Posle njega ima reč narodni poslanik Ivan Andrić, a vreme na raspolaganju poslaničke grupe LDP je jedan minut i 30 sekundi. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, ne znam šta bi moglo novo da se doda od jučerašnje rasprave, kada su narodni poslanici, pogotovo iz opozicionog bloka, iznosili svoje mišljenje o novom zakonu o kulturu i izmeni i dopuni Zakona o informisanju. Mnogo toga je ovde rečeno, mnogo toga bi moglo još da se kaže. U svakom slučaju, moj lični stav je, iako ne sumnjam da su bile dobre namere da se posle 17 godina donese novi zakon o kulturi, da se mnoge stvari ako treba dopune i u Zakonu o informisanju, ali mislim da to nije urađeno dobro iz mnogo razloga. Stalno se pozivamo na tih 17 godina da je taj zakon morao da se promeni, što je tačno. Vidite, nešto sam računao, taj Zakon o kulturi donesen je 1992. godine i Zakon o slobodnim delatnostima 1993. godine, on je funkcionisao i donesen je u vreme Slobodana Miloševića i vlasti SPS-a, funkcionisao je dok su oni bili na vlasti, to je negde sedam-osam godina. Za vreme demokratskih promena i vlasti DOS-a u Srbiji funkcioniše skoro punih devet godina, taj isti zakon za koji kažemo da ne valja. Imam mišljenje da taj zakon sigurno nije bio potpun i da taj zakon je morao da se menja, jer i se vreme promenilo, okolnosti su se promenile, što je sasvim normalno. Mogu da kažem da taj zakon, kakav je bio, nije primenjivan, on je čak zloupotrebljavan, kako do 2000, a tako i od 2000. godine naovamo. Kao čovek koji je u ovoj profesiji i materiji dosta godina, sada govorim u ime svoje lično, u ime SRS i u ime mnogih ljudi koji se bave ovom delatnošću, slobodnih umetnika, ljudi koji su zaposleni u javnim ustanovama kulture, razmišljao sam kako sve ovo da uobličim kako bi daosvoj doprinos, ukoliko to uopšte vredi, pa mislim da ima jedna zajednička crta svih ministara koji dođu na vlast, da postanu nedodirljivi, vrlo teško se s njima komunicira, iako imate najbolje namere. Tako je jedna zajednička crta od dolaska ministra, moram da se vratim unazad, gospodina Branislava Lečića, što je i on još tada najavljivao novi zakon o kulturi. To je bilo pompe, televizija, medijski je sve to bilo propraćeno. Od toga se ništa nije maklo. Naprotiv, gospodin Branislav Lečić, za vreme njegovog mandata ako se sećate, ovde su bili veliki protesti ispred Doma sindikata, ispred Ministarstva za kulturu. Veliki broj umetnika je učestvovao na protestima i naravno ništa se nije desilo. Desilo se to da je gospodin Branislav Lečić dosta para uložio na filmove, čak na neke u kojima je i on igrao, a nemamo ništa protiv, on je glumac. Ostaće upamćen samo po tim protestima i verovatno po slikama onim njegovim koje su u to vreme izašle sa nudističke plaže. Posle njega dolazi gospodin Dragan Kojadinović. Šta se dešava za vreme njegovog mandata? Ne dešava se ništa. Nastavlja se isto po starom sistemu. Gospodin Dragan Kojadinović tada dovodi i maltene puni Ministarstvo kulture sa svojim stranačkim prijateljima iz SPO. Sada kreće od njega novi život. Sve što je bilo do sada više ne valja, sada se tek kreće u budućnost. Tu počinje druga priča. Tada se novac od tzv. tendera ili projekata koji se podnose Ministarstvu kulture za određene da li filmove ili izdanja, manifestacije, isto se odigrava kao što se dešavalo za vreme Branislava Lečića, dobijaju određeni ljudi koji su bili bliski vlasti, određene javne ustanove koje su bile bliske vlasti, određeni umetnici i pojedinci koji su bili bliski vlasti. Na neki način se vrši pritisak određenih ljudi, umetnika da ako nisi blizak vlasti nećeš moći da učestvuješ na određenim tenderima ili projektima da tvoji projekti prođu. Sve se to na neki način podvlačilo da su to rešavale neke komisije pri Ministarstvu kulture, a u svakom slučaju jesu rešavale. Komisije znamo kako su se pravile, a da svi umetnici ili predstavnici određenih javnih ustanova, umetničkih udruženja i mnogi ljudi koji obavljaju ovu delatnost u ovoj zemlji, koji nisu želeli da budu bliski vlasti, imaju pravo i da drugačije misle, za njih su bila zatvorena vrata u tom ministarstvu. U jednom razgovoru, to pred kamerama govorim, gospodin Dragan Kojadinović je izdavao neka dokumenta nekim udruženjima koja čak nisu uopšte u zakonu ovlašćena da vrše određene delatnosti. To je u suprotnosti sa zakonom i to do danas funkcioniše suprotno zakonu i nikom ništa. Gde su pare otišle, kako su otišle, nikom ništa. Isti su problemi bili što se tiče pozorišta, muzeja, svih javnih mnogih ustanova. Samo da vas podsetim, za vreme Dragana Kojadinovića su bile demonstracije i protesti ispred Ministarstva kulture, jer su tada protestovali, vi se toga sećate, svi zaposleni u pozorištu. Toga se sećam, jer sam dao podršku, i ja i mnogi umetnici svojim kolegama oko toga. Dragan Kojadinović je imao neke svoje komentare, neka protestuju tri dana i posle toga kolega Bora Đorđević-Čorba, kao savetnik Dragana Kojadinovića je izlazio, molio umetnike i pokušao da se sve to odloži. Već znate celu priču, da sada ovde ne pričam. Opet se to završilo nekim obećanjima i tako se išlo dalje. Dolazi gospodin Voja Brajović. On kako je došao – a ništa ovo ne govorim lično, mnoge poznajem dobro, s mnogima sam i u dobrim odnosima, ali ima jedna istina – čovek je došao, on je odlučan glumac i on se tu uopšte nije snašao. Pokušao sam jedan razgovor s njim ovde u Skupštini nakratko i vidim čovek za pola stvari ne zna o čemu se radi, što je sasvim normalno, treba mu vreme da uđe u celu problematiku, jer Ministarstvo za kulturu, to mnogi ljudi koji kažu kultura i ne znaju koliko je to Ministarstvo vrlo važno za ovo društvo i ovu zemlju, i koliko je to problema u Ministarstvu kulture. Gospodin Voja Brajović kako je došao tako je otišao. Ništa se nije desilo i idemo dalje. Došli ste vi. Vi ste čovek, imate ime i prezime, vi ste u svom poslu vrhunski, u svakom slučaju znate problematiku mnogu koja se ovde kod nas u Srbiji dešava i verovatno ste rešili da sada nešto učinite, a to pozdravljam. Šta sada? Taj zakon o kulturi, hoću da vas podsetim i javnost, sticajem okolnosti bio sam predsednik Saveza estradnih i muzičkih umetnika četiri godine, pa drugi mandat, učestvovao sam u svim tim kulturnim dešavanjima i problemima koji se dešavaju za umetnike. Zakon o kulturi, on je počeo za vreme Branislava Lečića. Zaposleni u kulturi koji su radili su nešto toga uradili, došla je druga garnitura i oni su rekli da to ne valja i mi ćemo to ovako i onako. Došla je treća garnitura koju su isto nešto prepravljali, dograđivali i sve je to bilo u cilju evropskih zakona. Svi su oni slično pričalii medijski sebe promovisali. Na kraju ispostavila se jedna stvar, da su svi oni imali malo sluha da čuju umetnike i ljude iz sfere kulture, javnih ustanova, koji nisu bili njima bliski. Kada bi ti ljudi došli da daju određene kritike, sugestije, u najboljoj nameri, za njih su bila zatvorena vrata. To je velika greška, gospodine ministre. Opoziciju morate čuvati, negovati. Prava opozicija ne želi ništa loše ovom narodu. Ovde nastupam kao umetnik, nastupam kao član jedne političke stranke SRS. Sve ovo iznosim u dobroj nameri ne za mene, ne za pojedince, možda neki moji stavovi nisu u redu, možda su pogrešni. Ali, morate taj pristup imati, a ne što dođe od strane opozicije, da libio umetnik ili radnik u privredi, to se automatski odmah odbacuje. Svi predlozi, dopune zakona, ne samo ovde u kulturi što danas razgovaramo, nego svakodnevno što se dešava u Skupštini ovde, što dođe od strane opozicije, to vladajuća koalicija maltene odmah odbaci, fuj, ne važi. To će se olupati o glavu. Za to vreme ispaštaju građani Srbije. Sada pričamo o Zakonu o kulturi. Tako se i ovo dešava sada. Napominjem, neka zna javnost, imate određeno okruženje vaših savetnika i ljudi u pravnoj službi. Sad tvrdim javno da nisu oni tako nestručni. Oni su pravnici. Jača je njihova partijska, stranačka zaslepljenost od realnosti, od jednog demokratskog duha o dobroj nameri ovog društva. Oni usmeravaju ne samo vas kao ministra sadašnjeg, oni su usmeravali i druge ministre pre vas. Oni su im pravili kojim putem da idu. Da vam kažem, i to je ljudski, ako njih ima 10-15 tamo koji tako pritisak vrše na vas, verovatno svaki čovek podlegne pod uticaj. Teško se odupreti. Svaki dan vam oni serviraju informacije, koje su, bože moj, takve kakve su, a za sve to vreme zatvore vrata da vi budete nedodirljivi, da do vas ne mogu da dođu prave informacije i vi kao ministar povlačite takve poteze. Niko ne zna ko je tamo oko vas, izvinjavam se, ne želim nikoga da vređam lično, ali određeni ljudi u Ministarstvu koji tamo rade, službenici, svi će prozivati vas kao ministra kulture, gospodina Bradića, da je za vaše vreme doneto takvo i takvo rešenje zakona o kulturi, takvo i takvo rešenja zakona o informisanju. To što je to tako kako je sada, da vam kažem, oni će sačekati sledećeg ministra i biće i dalje u Ministarstvu kulture. Njih ne znaju u njihovoj ulici čime se bave, ne želim da ih vređam, ali u principu, a da ne kažem o njihovom poznavanju problema u kulturi. To je posebna priča. Jedan dobar gest koji ste učinili, ali zakasneli, kada ste pozvali ovde u Skupštinu sve predstavnike javnih ustanova, gospođa Mojović ih je nabrajala, da ih sada ne nabrajam, iz cele Srbije, iz Kragujevca, iz Niša, iz Beograda, predstavnike udruženja, ljude od struke. Vi niste bili na prvom sastanku, ali imate stenogram, moglo se čuti mnogo dobrih stvari u dobroj nameri kako da se popravi taj zakon, kako da se donesu nova rešenja. Ljudi su nastupali dobronamerno. Takav je bio i drugi sastanak kada ste vi bili, ali vi ste prethodno uradili već zakon o kulturi u nacrtu, on je prošao Vladu. Posle toga kada ste videli da ima dosta pritisaka i da već javnost kreće, što se kaže i medijski sud i umetnici, u dogovoru sa predsednikom Odbora za kulturu, Vesnom Marijanović, vi ste uradili to, ali kasno. Vođena je navodno javna rasprava o Predlogu zakona o kulturi. Znam da je vođena godinu dana, pola godine. To je menjano hiljadu puta. Niko nije znao šta to postoji. Verzija novog Predloga zakona o kulturi od vremena Voje Brajovića do vas 40 članova je izbačeno iz tog zakona. Ne kažem da su svi oni valjali, ali je trebalo možda neke druge članove ubaciti. Danas ovde ne bih želeo o pojedinostima i predlozima tog zakona da pričam, s obzirom da smo mi, SRS, podneli amandmane u najboljoj nameri da se to popravi, da se pokuša nešto spasiti. I kroz amandmane ako budete želeli vi lično da se uključite, da vam ne budu savetodavci stranački to rušili, određene institucije, mislim da se to može popraviti. Ako budete dozvolili da vas i dalje oni pritiskaju, vi ćete biti upamćeni i zabeleženi za sve ovo što se dešava u Srbiji što se tiče kulture i javnog informisanja.
Reč ima narodna poslanica Nataša Vučković. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi ZES je 93 minuta i 36 sekundi.
Dame i gospodo narodni poslanici i gospodine ministre, govoriću o Predlogu zakona o kulturi. Već je bilo reči o tome u kojoj je meri ovaj predlog zakona značajan kao krovni zakon, kao sistemski zakon, koji zapravo stvara uslove da se donese čitav niz propisa koji treba da unaprede stanje i naš sistem u kulturi. O kulturi govorimo jako retko i stalno smo pod pritiskom naizgled nekih važnijih i hitnijih tema. Ovaj predlog zakona utvrđuje opšti interes o kulturi, ali da bismo o kulturi na pravi način razgovarali treba da razumemo da je kultura naš opšti interes. Činjenica da retko o kulturi govorimo može nas dovesti u jednu pogrešnu predstavu da čitav demokratski preobražaj, koji se odigrava u Srbiji od 2000. godine naovamo, razumemo kao isključivo politički i ekonomski preobražaj, a taj preobražaj, naše približavanje Evropi, modernizacija našeg društva zapravo je jedan veliki kulturni preobražaj Srbije. Taj kulturni preobražaj zahteva da promenimo mnoga naša ponašanja, da promenimo veliki broj kulturnih obrazaca koji služe u našem svakodnevnom ponašanju, kako u našoj politici, tako u našoj svakodnevnoj komunikaciji, u poslovnoj kulturi i u onome što jeste kultura u užem i širem smislu. Da bismo taj kulturni preobražaj srpskog društva i Srbije sproveli potreban je jedan veliki opšti napor svih aktera. U tom smislu, smatram da je izuzetno dobro što ovaj zakon govori o integrisanju kulturnog razvoja u socijalno-ekonomski, politički dugoročni razvoj. Ono što je strašno važno, to je da uspostavimo standarde u kulturnoj politici i da razvijemo kulturni sistem. Ovaj zakon uređuje odnose u oblasti kulture i definiše subjekte u kulturi, obaveze osnivača ustanova kulture, način finansiranja, utvrđuje prioritete i opšte interese u kulturi. Ovaj zakon utire put izgradnji i usvajanju strategije kulturnog razvoja Srbije. Predviđeno je da se strategija izradi za jedan period od tri godine. Lično smatram da bi bilo bolje da se taj period odredi kao pet godina, s obzirom na političku celishodnost da se jedna strategija u dužem vremenskom periodu i realizuje. Šta treba da bude prioritet u našoj kulturnoj politici? Pre svega, moramo da unapredimo, znatno da unapredimo stanje naših ustanova kulture, pre svega onih koje imaju nacionalni značaj. Danas je, svako to zna ko se za to interesuje, veliki broj muzeja i drugih kulturnih ustanova zapravo na ivici egzistencije i uopšte mogućnosti da funkcioniše. Ono što takođe moramo da radimo i što ovaj zakon promoviše kao jednu od vrednosti, to je intersektorska saradnja u kulturi, saradnja poslovnog sektora sa ustanovama u kulturi, s tim što moramo uvek voditi računa da biznis sektor ni na koji način ne sme da ima dominantnu ulogu, već da samo putem raznih formi i sponzorstava i mecenarstva, doprinosi i pomaže razvoju kulture. Sigurno je da je potrebno diversifikovati izvore finansiranja u kulturi, učiniti ih raznolikim. U tom smislu smatram da je izuzetno važno da u što skorijem periodu donesemo i zakon o zadužbinama i fondacijama. Znam da Ministarstvo radi na tom predlogu u saradnji sa velikim brojem fondacija i zadužbina. Takođe, jedan od važnih prioriteta je sigurno decentralizacija. Ima jako puno ustanova kulture u raznim delovima Srbije, koji zahtevaju da budu pomognuti jednim centralnim programom pomoći ustanova kulture. Nedavno sam imala priliku da boravim u Lazarevcu, na poziv jedne grupe ljudi koja je organizovala jednu sjajnu izložbu. Bila sam zaista iznenađena jednom likovnom ponudom u tom gradu, ponudom za koju mislim da bi građani Beograda imali potrebu da budu s njom upoznati, da je vide, ali mislim da i grad Beograd i Srbija treba da takve pojave pomognu na bolji način. Unapređenje menadžmenta u našim ustanovama kulture je takođe jedan od prioriteta koje je ovaj zakon i čitava politika koja se ovim zakonom promoviše zapravo predviđa. Dostupnost kulture je jedan princip koji ovaj zakon takođe promoviše. Mislim da treba ići korak dalje, da kroz razvijanje inkluzivnih programa, kulturnih programa za razne marginalne i društvene grupe treba da dobije još veći značaj i primenu u našoj kulturnoj politici. Na kraju, htela bih da kažem nešto o pitanju o kojem jako često i rado govorimo, a to je pitanje našeg nacionalnog identiteta, koje razumevamo vrlo često kao istorijsko nasleđe. Ovaj zakon naravno jako puno govori o tome, na koji način moramo da čuvamo naše istorijsko nasleđa, da digitalizujemo forme njegovog očuvanja itd. Nesporno je da je naše istorijsko nasleđe važno za naš identitet nacionalni, istorijski. Važno je da našu tradiciju čuvamo i da unapredimo mehanizme za njegovo očuvanje. Međutim, ne treba nikako da upadnemo u jednu zabludu, da je naš nacionalni identitet i ono što treba da čuvamo samo istorijska kategorija. Naš identitet čini ono što danas radimo i što ostavljamo kao svoje delo u oblasti kulture danas,kao ono što ostavljamo narednim generacijama. Mislim, u tom smislu, da treba da razvijemo i neke forme kritičkog sećanja, koje na kritički način vrednuje i istoriju i nasleđe u celini. To rade svi veliki i zreli narodi, i mislim da Srbija i srpski narod jesu takav veliki i zreo narod. Pridružujem se onima koji misle da već decenijama vrlo malo napora sistemski i na organizovani način činimo da doprinesemo našeg modernog identiteta, što se uglavnom čini svuda uz pomoć kulture i preko kulture. Da bismo to postigli, moramo posebno pažnju obratiti mladim stvaraocima, novim inicijativama, uvođenju novih tehnologija u kulturi i u kulturne programe. Mislim da je odličan primer nedavna ceremonija otvaranja Univerzijade, kada smo imali priliku da vidimo kako je grupa mladih umetnika i kreativaca na jedan zaista moderan način reprezentovala Srbiju i pomogla da se Srbija vidi kao zemlja koja korespondira sa svetom na jedan moderan i aktuelan način, koja komunicira jednu grupu univerzalnih vrednosti, kroz jednu takvu manifestaciju. Takvi poduhvati treba da, zajedno sa naporima za očuvanje našeg kulturnog i istorijskog nasleđa, postanu glavni tok naše kulturne politike, koji će omogućiti da ostavimo vredan trag u svom vremenu, a i da razumemo na pravi način ono što je kulturni kod ostalog sveta. Amandmani koji su podneti verujem da će pospešiti jedan kvalitet ovog zakona i da ćemo određeni broj njih usvojiti, s obzirom da će dovesti do poboljšanja ovog teksta. DS će naravno glasati za ovaj zakon i očekujemo da će on biti bar dobra osnova za razvoj naše kulturne politike u budućnosti.
Reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je 39 minuta i 30 sekundi. Posle nje, narodna poslanica Marina Raguš.
Dame i gospodo narodni poslanici, izražavam žaljenje što ovom zakonu posvećujemo ovako malo vremena, jer je ovo izuzetno dobra prilika da govorimo i o budućoj strategiji u kulturi, jer je zaista neprihvatljivo da mi do dana današnjeg nemamo strategiju u kulturi, a da ne govorim o operativnim merama i svemu onome što sledi nakon donošenja strategije. Pogotovo je neprihvatljivo zakonsko rešenje ili predlog koji postoji u zakonu da se strategija donosi za tri godine. To je nešto što ni u jednoj oblasti ne može da važi, a pogotovo ne u kulturi, koja treba da svojom strategijom propiše neke kulturne obrasce i da se postara da te kulturne obrasce stvori za naredne generacije. Dakle, ne jednu, nego više generacija. Kako je kultura potpuno marginalizovana i pretvorena u sluškinju politike, iako je politika prisutna u svim oblastima života, pa i u kulturi, jer time potvrđuje svoju moć i ostvaruje svoj uticaj, upravo se zbog tog uticaja i postavlja pitanje granice i autonomnosti kulture kao komplementarne i korektivne politici. Svedoci smo da su stare ideologije nestale. Novih nema, a znamo da je kultura jedan društveni fenomen koji se razvija u više pravaca. Ovo govorim zbog toga što u zakonu nismo videli šta je to što mi u stvari želimo u kulturi. Zaboravili smo na to da postoji taj nacionalni pravac, a u okviru njega podrazumevamo, pre svega, čuvanje i razvijanje temeljnih vrednosti nacije, jezika, pozitivne istorije, klasične umetnosti, porodice, pojedinca, pravoslavno hrišćanstvo. Sve to ne može da opstane bez finansijske pomoći države. Moram da priznam da ste me inspirisali da na ovaj način govorim o ovom zakonu, iako sam mislila da se više pozabavim upravo članovima zakona, ali to sam ostavila za raspravu u pojedinostima, zbog toga što ste nas jučeoslovili sa zastupnici – gospodo zastupnici. Ovo, gospodine ministre, nije Hrvatski Sabor, ovo je Narodna skupština, mi smo narodni poslanici, tako piše u Ustavu, to je svojstveno srpskom jeziku i ovo bi bio, verujte, dovoljan razlog da se traži vaša smena. Ako ministar kulture ne može da neguje jezik srpski i srpskog naroda, onda šta mi možemo da očekujemo od svih ostalih koji deluju i rade u kulturi. Trebalo bi da nam date objašnjenje otkud vam to, jer ne mislim da ste nedovoljno obrazovani da ne shvatate značaj toga. Naravno, ima ovde i drugih koji kvare taj jezik i koriste ga tako da gubimo naš nacionalni identitet, ali i o tome ću govoriti u raspravi o pojedinostima. Počela sam o kulturi kao društvenom fenomenu i spomenula nacionalni pravac, ali želim da spomenem i tradicionalni pravac, koji obuhvata čuvanje i prenošenje istorijskih činjenica, predanja, verovanja, običaja, pisma, pravila ponašanja koja se prenose sa pokolenja na pokolenje. Svako pleme, jezička grupa, narod, nacija, pogotovo koje danas žive na zajedničkoj planeti, čuvaju i ponose se sopstvenom tradicijom, jer tradicija je, složićete se, ujedinitelj i garant opstanka jednog naroda, a mi ne znamo i ne vidimo da se u bilo kojoj oblasti kulture, uz podršku države, kažem, jer pokušaja ima, radi na očuvanju naše tradicije. Nikako da shvatimo da nema naroda bez tradicije, niti tradicije bez naroda. Mi Srbi morali bi da budemo svesni da je tradicija naša budućnost. U njoj je sačuvana i spoznaja o nama samima. Zašto? Zahvaljujući tradiciji mi ne moramo da se pitamo ni ko smo, ni šta smo, ni odakle smo, ni šta nam je činiti. Ali, moramo da je negujemo i da joj se vratimo da bismo znali šta da činimo. Naši preci su odavno odgovorili na sva ova pitanja koja mi danas, eventualno, postavljamo. Mi smo tradiciju nasledili besplatno. Naši preci nisu morali ni da podižu kredite, niti da daju neke bankarske garancije, niti da se zadužuju kod MMF-a, da bi nam to ostavili. Jednostavno su nam ostavili. Naša dužnost jeste da to negujemo. Kako? Bez pomoći države nemoguće. Zbog toga, želim da vam skrenem pažnju na to. Takođe, jedan od fenomena kulture jeste i individualna umetnost, jer država mora da stvori uslove da se dar u potpunosti otelotvori u bilo kojoj umetnosti. Pojedinac ga poseduje, dar, zahvaljujući daru božijem, radio je na njemu, ali država mora da mu pomogne, da uspeh njenog umetnika, građanina Srbije, bude i uspeh naše države. Naravno, postoji i narodni i estradni pravac koji podrazumeva širok pojam zabave, od lakih TV serija, humora, dnevnog senzacionalizma u štampi, do raznih oblika popularne muzike. On je komercijalni, izdržava se sam. U narodnoj kulturi se okreće veliki novac i država bi morala prema njoj da ima tolerantan odnos. Želim samo da vas podsetim da je 70-tih godina prošlog veka mostarska petlja, zvana "Gazela", upravo isfinansirana zahvaljujući porezu na mala autorska prava na folk i pop muziku. Pa sad vidite koliki je to novac ako se to radi na pravi način i ako ih ne oteramo da odu u sivu ekonomiju. Želela bih da, ako ima vremena, evo još malo, da bi i moje kolege mogle da progovore na ovu temu, vezano za kulturni identitet, a sve ovo vam govorim zbog toga što znam da ćete raditi na toj strategiji, zajedno sa ovim savetom, pa nije loše da vam se na vreme skrene pažnja na sve ovo. Postoji i definicija kulturnog identiteta kao skupa karakteristika koju jednu kulturu čine različitom u odnosu na druge kulture, kao što su jezik, folklor, verovanja, običaji jednog naroda, stil življenja, rada, duhovne, etičke vrednosti i moramo da kažemo da je Unesko u kulturnim politikama nakon konferencije u Veneciji 70-tih godina potvrdio i razradio ključni stav Deklaracije o načelima međunarodne kulturne saradnje, usvojene na Generalnoj skupštini 1966. godine u UN, i konstatovao da je prvo kulturno pravo, pravo naroda da raspolaže samim sobom, tj. da ima kulturni identitet, ali moramo da mu pomognemo da ga pronađe, obzirom da ga nema. Pravo kulturnog identiteta prihvaćeno je kao ideja vodilja svih programa UN, posebno Uneskoa. Verovatno znate za svetsku konferenciju o kulturnim politikama iz Meksika 1982. godine, koji posebno insistira na zaštiti i promociji nacionalnog jezika. Vrlo bih rado govorila o jeziku, verujte, narednih sat vremena, samo da imam prostora, ali nažalost nemamo zbog ove spojene rasprave, ali mislim da i te kako zaslužuje pažnju očuvanje kulturnog identiteta i obrazovanja u svojim preporukama, govorim o kulturnoj politici konferencije iz Meksika u preporukama 89-90-91-92. Među najurgentnijim poslovima Ministarstva, ne mogu a da ne kažem u poslednjem minutu svog govora, jeste briga o kulturnom nasleđu Srba i drugih nealbanskih naroda na KiM i razvijanje što efikasnije saradnje sa Uneskom oko ovog problema. Najdragoceniji primerci srednjovekovne kulture na KiM u martu 2004. godine uništeni su. Uništeno je 30 srpskih manastira i crkava, od kojih su šest biseri svetske kulturne baštine, a tri pod zaštitom Uneska. Među njima je i Crkva Bogorodična Ljeviška, koja je 2006. godine, zajedno sa Pećkom patrijaršijom i Gračanicom, upisana u Unesko listu svetske kulturne baštine. Pitam vas još šta je sa statusom bivših saveznih ustanova zaduženih za očuvanje kulturnog identiteta i kulturnog nasleđa, Arhiva Jugoslavije, Vojno-istorijskog muzeja, Muzeja Jugoslavije i preduzeća "Filmske novosti". Lingvistička politika je verovatno najosetljivija komponenta politike kulturnog identiteta, pogotovo ako je u pitanju današnji srpski jezik i njegov položaj u individualnom atlasu Balkana. Dakle, kriza, nedostatak kulturnog obrasca, kulturnog identiteta, zašto do sada nemamo strategiju razvoja, to je ono na šta bi trebalo da nam odgovorite i što sam očekivali da ću da čujem od vas u vašem uvodnom izlaganju, pre nego što biste se pozabavili samim zakonom o kulturi, a mislim da je trebalo da vaši saradnici samo uzmu zakon o kulturi koji ima država Francuska, a to je jedna napredna demokratska i razvijena država, pa biste videli koja je razlika između ovog zakona i tog zakona, šta su vrednosti koje oni favorizuju, a šta su vrednosti koje mi favorizujemo.
Pre nego što dam reč sledećem govorniku, obaveštavam Narodnu skupštinu da su nakratko sednici prisustvovali članovi delegacije Nemačke pokrajine Baden-Virtenberg, na čelu sa Volfangom Rajkartom, ministrom za državna i evropska pitanja u Vladi Nemačke pokrajine Baden-Virtenberg, a u pratnji delegacije su bili Hajns Kalberer, Ulrike Grup, Verner Šep, kao i Volfram Mas, ambasador Nemačke u Beogradu. Drago nam je da ste u poseti tokom rada i sednice Narodne skupštine. Reč ima narodna poslanica Marina Raguš. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe SRS je 28 minuta.
Gospođo predsedavajuća, gospodine Bradiću, gospođo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, a iznad svega i pre svih građani Srbije, drago mi je što su nam u poseti dame i gospoda koje ste nabrojali, s obzirom da mi je namera da pričam o uplivu nemačkog kapitala u srpski medijski prostor. Kada govorimo o prozornosti medijske scene i o svemu onome što se u poslednje vreme pominje, a vezuje se za Vučićev zakon o informisanju iz 1998. godine, zaista bi trebalo otvoreno da pričamo o tome ko zaista kreira medijski prostor u državi Srbiji, čiji se interesi ovde provode i na koji način, gospodine Bradiću, mislite da zaštitite srpske interese kada je reč o medijskom prostoru. Dakle, kada govorimo o svemu onome što bi trebalo da bude paralela sa današnjim vremenom, trebalo bi pomenuti čuveno slušanje koje se desilo 99. godine, takođe se tiče gospodina Bajdena koji nam je vrlo prepoznatljiv, istaknut po tome da se vrlo često borio direktno protiv interesa srpskog naroda. Mislim da Srbija treba da zna kako je izgledalo to slušanje 29. jula 99. godine, kada je, između ostalog, rečeno da je 16,5 miliona dolara došlo u Srbiju u okviru programa podrške demokratizaciji Srbije. Takođe, tada je govorio i gospodin Džejms Pardju i svedočio o tome na koji način američki nacionalni interesi se štite na teritoriji države Srbije i na koji način se rušio tzv. totalitarni sistem Slobodana Miloševića. S obzirom da drugi ne žele o tome da pričamo, SRS sasvim sigurno hoće kroz konkretne činjenice i konkretne podatke. Dakle, između ostalog, citiram, gospodin Pardju je svedočio – mi radimo kroz nevladine organizacije, uspostavili smo obruč oko Srbije koji koristi međunarodne frekvencije, ali smo takođe ponudili te frekvencije nezavisnim glasilima u Srbiji. Tadašnjem senatoru Bajdenu to nije bilo dovoljno, pa je postavio sledeće pitanje – mi možemo da obezbedimo stanice, da li smo spremni da zatvorimo stanice koje šire propagandu? Gelbard, koji je takođe bio prisutan na ovom slušanju, branio je politiku američke vlade, ističući da su tokom prošlogodišnjeg rata protiv Jugoslavije, SAD zatvorile RTS tako što su je bombardovale. Senator Bajden ga je tada prekinuo i rekao – ma ne, to već znam, hoću da znam šta nameravate da uradite ubuduće? Gelbard je na to odgovorio – koliko znam, RTS je još uvek isključena sa Eutelsata, a pobrinuli smo se da ih sprečimo svaki put kada su pokušali da se ponovo uključe. Gelbard je takođe svedočio da su SAD raspodelile novac u Jugoslaviju kroz organizaciju po imenu "Nacionalna zadužbina za demokratiju". Ova organizacija je stvorena 83. godine da reši jedan veliki problem, a to je da zapravo zameni Centralnu obaveštajnu agenciju. Dakle, svojom velikim sumama novca ova organizacija i njene satelitske organizacije su regrutovale demokratske mirovne aktiviste, nezavisne ekonomiste u zemljama žrtvama. Takođe, oni su regrutovali novinare u istim zemljama, koji su takođe uživali sve blagodeti međunarodnih donacija, koje ih misteriozno pretvaraju u nezavisne novinare. Oni zatim preuzimaju postojeće novine, radio i televizijske stanice ili uspostavljaju nove. Kada demokratske aktiviste kritikuju kao strane plaćenike, što oni stvarno jesu, ti nezavisni novinari odmah napadaju ovaj atak na demokratiju od strane korumpiranih interesa koji se kriju iza nacionalizama. Pokušaću samo kroz nekoliko slika da obojim zapravo šta je medijski prostor u Srbiji. Ono što takođe jeste činjenica i to se ne skriva, zato što ove organizacije bahate po svojoj poziciji moći o tome vrlo otvoreno pišu i pričaju, a o tome je zabranjeno govoriti u Srbiji. Dakle, Nacionalna zadužbina za demokratiju pomaže i dalje programe za izgradnju tzv. demokratije u bivšoj Jugoslaviji od 1988. godine, zajedno sa Soroš fondacijom. Nacionalna zadužbina za demokratiju je omogućila novinama, radio i televizijskim stanicama da kupe opremu i potrepštine, uključujući štamparsku opremu i radio odašiljače. Među dobitnicima tih sredstava su bile nekada novine "Naša borba", "Vreme", "Danas", Televizija Negotin, Novinska agencija BETA, Radio B 92, Asocijacija nezavisnih elektronskih medija, da vas podsetim, gospodine Bradiću, ANEM je pokrivao u Miloševićevom totalitarnom režimu 70% medijskog prostora. Takođe, idemo dalje. Sredstva ove organizacije, dakle Nacionalne zadužbine za demokratiju, korišćena su kako bi se mladi, talentovani novinari iz SFRJ doveli u SAD na profesionalno usavršavanje. Ostale grupe koje su finansirane su Centar za humanitarno pravo, Fondacija centra za demokratiju, Beogradski centar za ljudska prava, Evropski pokret Srbije i G17. Idemo dalje. Ono što je takođe vrlo značajno, juče smo pomenuli, ovo je samo paralela sa nekim vremenom, koje je očigledno vrlo totalitarno i autoritarno, dozvolilo da, recimo, preko Budimpešte uđe 19 miliona dolara od strane nemačkih centara moći koji su direktno oblikovali ono što se desilo 2000. godine pa naovamo. Hajte da vidimo u kolikom procentu ovde u medijskom prostoru postoji američko-nemački kapital, a onda se dovodi u pitanje na koji način vi mislite da u državi Srbiji mediji štite srpske nacionalne interese ili da obrnem pitanje na sledeći način – čije interese štite mediji u državi Srbiji, onda da vam ponovim pitanje – sa kojim novinarima ste razgovarali kada ste pripremali Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju? Kada budete pomenuli određena imena, vrlo verovatno ćemo pretpostaviti da se radi o medijima koji su uglavnom u većinskom prostoru strani mediji. Takođe, još jedno od pitanja, koje je vrlo aktuelno u medijskom prostoru domaćih medija, jeste i sledeće – kome ste bili namenili pomoć od 60 miliona, kojim medijima? Ne bismo voleli da čujemo da ste namenili od poreskih obveznika u državi Srbiji stranim medijima da prežive. Ovde bi trebalo da za ovu raspravu sedi direktor BIA, da njemu postavimo određena pitanja i onda ćemo znati ko je pravi vlasnik medija u Srbiji, na koji način su u sprezi sa onima koji sede u izvršnoj vlasti i na koji način se zapravo kreira javno mnjenje u Srbiji, šta je to što nam dolazi na jesen, a jeste medijski mrak. Takođe bih vrlo rado volela da slušam gospodina Bebu Popovića, recimo, da priča o onome što je bilo vrlo aktuelno 2003. godine i kako ga je Vilijam Montgomeri izbacio iz Kancelarije za saradnju sa medijima, zato što je napadao gospodina Verana Matića. Ili da ga pitamo kako je Mišković obustavio distribuciju lista broja "Status" samo zato što taj intervju nije bio po njegovoj volji. Takođe bismo voleli da čujemo gospodina Popovića kojih 100 poslanika se nalazi na platnom spisku gospodina Peconija? Sa druge strane, takođe bismo voleli da čujemo i gospodina Verana Matića, na koji način je uradio privatizaciju B 92 i ko je pravi vlasnik televizije B 92? Gospodine Bradiću, sve su ovo aktuelna pitanja o kojima bi trebalo da se priča tokom javne rasprave koja je trebalo da bude pretpostavka ovakvog predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, da se u Srbiji, ukoliko vam je cilj zaštita srpskih medijskih i nacionalnih interesa, jer je to u direktnoj vezi, otvori prava rasprava, pa da vidimo koliko Đilas i Šaper utiču na kreiranje javnog mnjenja u Srbiji, na koji način PR agencije prekrajaju sve bitne političke događaje i da li se zapravo izbori dešavaju u državi Srbiji ili živimo u potpuno paralelnoj realnosti? To je prava medijska priča i to je ono što je trebalo da bude prioritet na vašoj agendi, gospodine Bradiću. Time biste zaslužili poštovanje svih nas i vrlo moguće da oštrica opozicije ne bi bila ovakva da ste pokrenuli makar jedno od tih pitanja. Bojimo se da to nećete uraditi, zato što je to put kojim se ređe ide, zato što su ti pritisci izraženi u stotinama hiljada evra i u onim centrima moći koji su van granica ove zemlje, koji se često nalaze za nekim lepim stolovima, vinarijama u Francuskoj i u društvu Caneta Subotića, nekih drugih ljudi koji su direktno upleteni u sve ovo što se zove poremećaj na političkoj sceni Srbije. Verujem, s obzirom da moram da privedem kraju ovu moju diskusiju, da ćemo tokom rasprave u pojedinostima, u nastavku koji smo obećali još sinoć, postaviti sva bitna pitanja i nadam se čuti one najvažnije odgovore. Hvala na pažnji.
Reč ima poslanica Nataša Jovanović. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi SRS je 17 minuta i 40 sekundi. Posle narodne poslanice Nataše Jovanović narodni poslanik Zoran Krasić i on je poslednji prijavljeni govornik.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, isključivo ću da govorim o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, da bih ostavila vreme kolegi Krasiću i moram da vam kažem da je današnji dan i sve vesti koje stižu putem elektronskih medija da je Vlada navodno prihvatila pojedine amandmane DS je posipanje pepelom i zapravo ništa ne znači, jer na sednici Vlade Republike Srbije za retrogradan zakon, za zakon koji u pravom smislu reči dovodi i novinare u logor, glasali ste svi jednoglasno. Svaka sada izmena i pokušaj da popravite vašu nameru u stvari vas žigoše kao ljude koji u pravom smislu reči ne znate ni vi lično, ni Vlada Republike Srbije, a naročito Boris Tadić, šta je moderan koncept jednog političkog društva, kako se vlast svodi na određenu meru, a da se ne zabrani sloboda pojedincu da on, u ovom slučaju su to novinari štampanih medija, slobodno interpretiraju sve ono što je utisak, odnosno što se dešava u javnom životu. Kao SRS smo pokretali za ovih 18 godina pitanje kriminala i korupcije u Srbiji na najplastičniji mogući način. Žigosali smo sve one koji su otimali, pljačkali od naroda. Prof. dr Vojislav Šešelj je desetine knjiga o tome napisao i to je u stvari bio osnov zbog čega je i 2002. godine napisana lažna optužnica protiv njega za neke navodne zločine, a posle sedam godina se vidi da čovek, sada je to poznato celoj svetskoj javnosti, nevin sedi tamo, što smo svi znali, čitava patriotska Srbija. Sve je krenulo od lavine pisanja pojedinih medija, koji su bili plaćenički. To moram da kažem, zbog činjenice da ih je plaćao onaj koji i danas najviše duguje u distributerskoj mreži štampanim medijima. Ko je taj neko? Stanko Subotić, Cane Žabac, kralj duvanske mafije, koga je pominjala juče uvažena koleginica Marina Raguš, koji duguje medijima u Srbiji, odnosno novinama, više desetina hiljada ili stotine hiljada evra za ono što ne plati, a ima najveću distributersku mrežu. Gde se nalazi najveći distributer štampanih medija danas koji je vlasnik Kompanije „Futura plus“? Kod Mila Đukanovića.S kim se on viđa? Koga posećuje? Koji je milje oko njega? Upravo oni koji pretenduju da vas zamene i da predstave kako je Srbiji potrebna neka drugačija demokratska Evropa. Podsećanja radi, i vas gospođo Čomić, i vas gospodine Bradić, jer ste vi tada bili upravnik Narodnog pozorišta Srbije, 1999. godine uoči NATO agresije, objavljena je lista nepoželjnih za Evropsku uniju, takozvana crna lista. Najpre je objavljeno 19 imena. Na prvom mestu je bio ubijeni u Hagu, predsednik Slobodan Milošević, na drugom prof. Dr Vojislav Šešelj i tako redom, i onda sam se zaista, na moj veliki ponos tada i pojedinih drugih kolega, na 14. mestu te liste od 19 našla ja. Kada me je predsednik Šešelj obavestio, rekao mi je, to je za mene bila zaista ponosna i radosna vest da se nalazim na toj listi, pitala sam – šta stoji u obrazloženju, zbog čega tamo? Kaže – zbog toga što si zagovarala Zakon o javnom informisanju. Istorijskih činjenica radi, moram da podsetim da je to Vučićev zakon i da se on upravo zbog toga našao takođe na toj listi od 19 odabranih, ali on danas na to nije ponosan, zato što pere ruke od ideologije za koju se zalagao, zato što kaže da taj zakon nije bio njegov i zato što je danas veliki Evropejac i predstavlja nam svoju viziju ulaska Srbije u EU i šta to nama EU može da ponudi. Onaj ko hoće da se nudi Evropi mora da kaže da u Srbiji i dalje cvetaju kriminal i korupcija i da je upravo taj takav u direktnoj vezi sa onim koji duguje štampanim medijima ogroman novac, a to je pomenuti Cane Žabac. Kako niste naučili lekciju od Vojislava Šešelja, koji je zbog izgovorene reči i zbog verbalnog delikta, ma šta to da znači, sedam godina u tamnici haškog kazamata? Kada ste čuli ili videli da je na njemu palo na pamet ili bilo kome od srpskih radikala, da zbog toga što nas je neko nazvao ovim ili onim imenima potežemo i tužimo štampane medije ili nekog od urednika i vlasnika tih novina. To su radili drugi, poput Čovića, taj proces mislim, gospođo Radeta, da još uvek nije završen, Caneta Žapca. U tom slučaju, gledajte čuda, kada je on bio vaš miljenik, a sada je onaj koji najviše duguje para štampanim medijima u Srbiji, Cane Žabac dobio tu presudu u slučaju Šešelj-Cane Žabac, kralj duvanske mafije, kada predsednik Šešelj nije bio prisutan. To je uradio žuti sudija Danko Laušević, koji je imao zeleno svetlo, signal, da to uradi zbog političkog obračuna. SRS se nikada nije na takav način s bilo kim politički obračunavala, zato što je cilj našeg programa i našeg političkog delovanja da se borimo za slobodu javne reči i misli, da svako može da kaže ono što smatra da je ispravno sa političkog stanovišta ili koncepta onog programa i ideje za koju se neko zalaže. Jedino tako mi možemo da kažemo da imamo napredno i demokratsko društvo koje hoće da se razvija. Ovako, da se smenjuju tajkuni Cane Žabac, Mišković, Beko i ostali, i da diktiraju medijima šta će da rade, da zabranjuju intervjue, da mi u Narodnoj skupštini Republike Srbije nedvosmisleno utvrdimo, kroz činjenice koje nedeljama iznosio gospodin Todorović, da je Bojan Krišto pokrao Beogradski aerodrom, da o tome mediji pišu samo zbog toga što je to kroz argumente i činjenice iznela SRS. Vi nam sada kažete – kada sledeći put, koliko sutra ili prekosutra, govorimo o onima koji pljačkaju građane Srbije, koji zloupotrebljavaju zakon, koji ne plaćaju porez, koji otpuštaju radnike, koji zloupotrebljavaju ovakav Zakon o radu, koji je izmenjen na štetu radnika pre nekoliko dana, koji pljačkaju poljoprivrednike, koji uzimaju u posed ogromna zemljišta poljoprivredna, naročito u Vojvodini, i kažemo da su kriminalci, da su lopovi, to nisu zabranjene reči po našem Poslovniku, a to su zaista pravi izrazi za te koji to rade, a narod sve siromašnije živi, e onda novinari koji izveštavaju iz Narodne skupštine Republike Srbije ne mogu to da napišu. Zbog čega? Zbog toga što to nije dokazano, već su to rekli srpski radikali. Kada su srpski radikali lagali? Kada smo govorili o nekom da je ukrao, da je uradio sve to što je uradio, a da za to nemamo dokaze? Izvinite, molim vas, ne samo te knjige, hiljade i desetine hiljada stranica koje štampao u svojim knjigama Vojislav Šešelj, nego knjige koje mi posedujemo, tzv. bele knjige kriminala koje je neko trebalo da objavi, kao taj pomenuti Vučić, knjigu od 10.000 strana za mafijaše Hamovića i Lazarevića, i, gle čuda, nije objavio. Zato što je to sistem pravljenja biznisa sa tajkunima i sa onima koje smo mi prvo žigosali kao ljude koji uništavaju srpsko društvo, koji su u pravom smislu reči rak-rana srpskog društva, a to su oni koji se bave kriminalom i korupcijom, koji kupuju političare, koji čine sve da nevini ljudi trunu u tamnicama, kojima nije važno kako narod bira poslanike, da li su izabrani na ovoj ili onoj listi. Sve za njih predstavlja novac i sve može da se kupi. E, ne može. Ni čast, ni moral, ni dostojanstvo, ni činjenice da se odlučno borimo protiv svega onog što ovaj zakon predstavlja, a to je sputavanje slobode misli i slobode i normalnog političkog delovanja. Jer u jednom političkom sistemu, kakav je u Srbiji, koja je veoma krhka sa demokratskim procesima, videli smo šta se desilo prošle godine, kako je prekrojena izborna volja. Ne možemo da očekujemo da će vlast, koja je bila spremna da krade izbornu volju građana, da donosi zakon koji će da promoviše evropske procese i koji će da unapređuje slobodu misli i javne reči.
Reč ima poslanik Zoran Krasić. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je osam minuta. Narodni poslanik Zoran Krasić je poslednji prijavljeni govornik. Izvolite.
Mislim da na početku moramo radi javnosti da damo nekoliko vrlo važnih informacija. Mislim da je prva najvažnija, da ovo što pokušava Vlada da uradi izmenama Zakona o javnom informisanju je nešto što je u suprotnosti sa članom 10. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava. Grubo se krši sloboda izražavanja koja se garantuje svim žiteljima Evrope. U onom nadahnutom govoru uvodničara i predstavnika predlagača ovog zakona čuli smo nešto zbog čega bi morao neko da ga upozori da je izneo neke konstatacije koje apsolutno nisu tačne. Granice sloboda ne određuje nijedan zakon. Ustav garantuje neke slobode, a zakonom se samo u izuzetnim slučajevima uređuje način ostvarivanja neke slobode, vodeći računa da centralno ograničenje jeste ista ta sloboda nekog drugog lica. Ali, šta vredi? Šta vredi pričati, šta vredi pisati, kada Narodna skupština i ova sala nije mesto gde bi se pričalo, gde bi se iznosili argumenti i kao rezultat razumnog rasuđivanja došlo do nekog propisa, već je u suštini politička arena, gde 126, odnosno jedan više, predstavlja apsolutnu istinu. Tako smo imali priliku da čujemo pre nekoliko meseci, šta se vi busate, šta vi koristite neku argumentaciju, nas je 126, mi možemo sve. Nekada je bilo 70 glasova dovoljno za to, pa je jedan koji je sedao na tom mestu gde i vi sedite, rekao da je u stanju sa 70 glasova da proglasi zemljinu kuglu da je četvrtasta. Iluzorno je pričati o ovom predlogu zakona kada on vrvi od nedostatka ustavnog i pravnog osnova. Iluzorno je braniti novinare, iluzorno je braniti glavne i odgovorne urednike, iluzorno je braniti osnivače sredstava javnog informisanja kada svi znamo da za jedan običan ručak možete da dobijete kakav želite članak. Tako sam, po rođenju jedinac, dobio rođenog brata u medijima. Naravno, nemam nameru nikome da se svetim, nije mi to želja, nije mi to obaveza, nemam ni prava na to, ali želim da skrenem pažnju našoj javnosti- jedini iskreni odgovor koji smo za ova dva dana mogli da čujemo povodom ova dva zakona došao je iz poslaničke grupe G17 plus. Oni su vrlo precizno, otvoreno i jasno saopštili – potrebno je da se promeni ovaj zakon da bi se očuvao status, integritet i autoritet promotera evroatlantskih integracija, da bi se sačuvao autoritet onih koji nam pričaju kako je lepa Evropa, kako je u Evropi sve lepo i mazno, kako je evropski standard 70.000 preduzeća u blokadi, kako je evropski standard 300 i nešto milijardi blokade, kako je evropski standard 20.000 građana svakog meseca na ulici, kako je evropski standard maksimalna penzija ili prosečna penzija 12, 13, 15.000 dinara – to su evropski standardi i to treba da se očuva ovim predlogom zakona. Ovim predlogom zakona treba da se napravi novi monopol. Jedan monopol je narušen, monopol medijskih magnata, a sada je potrebno ostvariti drugi monopol – da zarade Mišković, Đilas, Šaper, B92 i svi drugi. Kao pojedinac mogu da se borim – kako? Ne gledam. Kako? Ne kupujem proizvode koji se reklamiraju na B92, jer ne želim da finansiram rasturanje moje države, pošto rezervnu nemam, ali običan građanin nije u mogućnosti da se tako štiti. Nije. Potreban je novi monopol i on se pravi ovim predlogom zakona. Politika, sloboda izražavanja i nešto kao društvena vrednost što mora da se štiti – ovde je samo izgovor, jer zakon o javnom informisanju samo zalazi u pitanja slobode izražavanja, a prema ovim izmenama i dopunama, ovde se ulazi u pitanje statusa, osnivačkog kapitala, odgovornosti, kažnjavanja itd. Ovaj zakon, u suštini, nema sreće. On je nastao na pogrešnim osnovama. Godine 2002. neko je uzeo pare od Amerikanaca preko jedne advokatske kancelarije da se napravi predlog zakona. Ta advokatska kancelarija je kritikovala nacrt, da su pogrešno sve uradili. Onda je ona Vlada Zorana Živkovića išla korak dalje, pa ga je unakazila još više i imamo ovakav Zakon o javnom informisanju. Ovaj doprinos unakažavanju slobode izražavanja je nemerljiv. Znajte, svi koji glasate za izmene i dopune ovog zakona, glasate – da Mišković bude još bogatiji, da Stanko Subotić bude još bogatiji, da Đilas bude još bogatiji, da se izvrši koncentracija ionako koncentrisanog medijskog prostora, gde se politika evroatlantskih integracija koristi samo kao izgovor da bi neki pojedinci sticali ogromna sredstva. Ovo je država gde građani finansiraju banke preko provizije. Ovo je država gde građani preko poreza finansiraju banke, koje su dale pare ovoj državi da premosti budžetski deficit. Ovo je zemlja čuda. Ovde može da se napravi i veza. Samo da vas podsetim. Tamo negde, u drugoj polovini 2002. godine, do marta 2003. godine, najveći neprijatelj one vlade Zorana Đinđića bio je Mlađan Dinkić. Tada su mu žuti mediji i te kako koristili. Sada on ima upliv i kontrolu u tim medijima. Nisam siguran da se on baš toliko svađa s nekima gde javno nastupa, pa navodno nešto osporava. Zar je moguće, pored tolikih povreda dostojanstva, ugleda gotovo svake ličnosti u Srbiji, da je neposredni povod za ove izmene i dopune jedan čovek i jedna žena – jedan čovek koji je otišao na naslovne strane nekih novina i jedna žena čije se maloletno dete pojavilo u novinama. A šta je sa maloletnom decom drugih ljudi? To koristite kao izgovor da bi ona bratija zaradila, da bi odnela.
Poslaniče, vreme koje je na raspolaganju vaše poslaničke grupe je iskorišćeno. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? U prijavi narodni poslanik Balint Pastor, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih ispred Poslaničke grupe manjina i Saveza vojvođanskih Mađara da iznesem stavove u vezi Predloga zakona o kulturi. Smatramo da je ovaj vrlo značajan zakon, nažalost, ostao u senci ovog drugog predloženog zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju. Zakon o kulturi je veoma značajan zakon i nas veoma raduje što je dospeo na dnevni red Narodne skupštine i nadamo se da će biti usvojen po hitnom postupku u toku jula. Rekao sam malopre da je ovaj zakon vrlo značajan. Značajan je iz više razloga. Kao prvo, po nekim mišljenjima i shvatanjima, mera civilizovanosti jednog društva, jedne države je između ostalog i to – kakav zakon o kulturi ima dotična država i kako se dotična država ophodi prema kulturi u jednoj državi.Ne primer, prema Uneskusamo ona država se može smatrati civilizovanom koja najmanje 1% iz budžeta izdvaja za finansiranje kulture. Drugi razlog zbog koga mi smatramo da je ovo vrlo značajan zakon jeste taj što sada važeći zakoni koji regulišu ovu oblast potiču iz 1992. godine i 1998. godine. Radi se o zakonima koji jednostavno 2009. godine ne mogu da odgovaraju sadašnjim potrebama i nisu u dovoljnoj meri moderni, odnosno sputavaju na neki način razvoj kulture u Srbiji i jednostavno ne uzimaju u obzir savremene trendove u kulturi. Što se tiče predloženog zakona o kulturi, on je rađen dosta dugo. Svi znamo da je izrada ovog predloga počela još za vreme mandata prošle Vlade, ali sa radošću možemo konstatovati da je ova predložena verzija zakona o kulturi mnogo bolja u odnosu na neke prethodne verzije koje su bile u opticaju prethodnih godina. Ovaj predlog zakona nesumnjivo doprinosi demokratizaciji u kulturi, stvarajući moderne pravne okvire. Naravno, činjenica kakav će biti kulturni život u Srbiji, kako će kultura funkcionisati, ne zavisi pre svega i prvenstveno od toga kakav je zakon o kulturi, ali je on svakako značajan sa pravne tačke gledišta, sa formalnog aspekta. Vrlo je dobro to što ovim zakonom nije zaboravljena ni AP Vojvodina, što su predviđene nadležnosti za Vojvodinu i u tom smislu decentralizacije ovaj predlog zakona je dobar. Što se tiče manjinske problematike, odnosno pitanja regulisanja kulture manjinskih zajednica u ovom predlogu zakona, moram da kažem da smo mi unutar mađarske nacionalne zajednice imali dve javne rasprave. Jednu još 27. oktobra 2007. godine povodom onog ranijeg Predloga zakona, odnosno tada još nacrta zakona o kulturi, a drugu javnu raspravu 5. juna 2009. godine kada je Vlada već usvojila ovaj predlog zakona. Mi smo na tim, uslovno rečeno, javnim raspravama zatražili mišljenje čelnika institucija koje su bitne za vojvođanske Mađare, zatražili smo mišljenje i umetnika i onih ljudi za koje smatramo da mnogo bolje od nas poznaju ovu problematiku i znaju šta bi trebalo poboljšati u Predlogu zakona o kulturi. Mi smo te primedbe formulisali u vidu amandmana Saveza vojvođanskih Mađara i vodili smo prethodnih nedelja razgovore sa predstavnicima Ministarstva za kulturu o tim amandmanima. Ovaj zakon je značajan i zbog toga što je okvirnog karaktera i na osnovu ovog zakona će se sledećih meseci i godina donositi zakoni o pozorištu, o kinematografiji, o izdavaštvu, o muzejima, o arhivima itd. Znači, vrlo je bitno da ovaj zakon odgovara sadašnjim potrebama, a kada kažem da treba da odgovara sadašnjim potrebama, onda mislim i na to da treba da uzme u obzir specifičnosti kulture manjinskih zajednica u pravoj meri. Znamo iz prakse da se zakon o kulturi ne donosi svake godine, tako da bi bilo dobro da ovaj okvir bude uistinu dobar. Ovaj zakon definiše opšti interes u kulturi i reguliše uslove za delovanje subjekata u kulturi. To su dve najznačajnije teme koje reguliše ovaj predlog zakona. Predviđa formiranje nacionalnog saveta za kulturu, što je veoma bitno. Dobro je to što je promenjeno rešenje u odnosu na ranije nacrte ovog zakona i što će Narodna skupština na predlog Vlade imenovati članove nacionalnog saveta za kulturu, a to neće učiniti Vlada, kako je to bilo prema nekim ranijim verzijama iz prethodne Vlade zakona o kulturi. Vlada će doneti strategiju razvoja kulture, a kao obavezan element te strategije je definisanje strateških pravaca unapređivanja kulturnog stvaralaštva i kulturnog izraza pripadnika nacionalnih manjina, što je za nas veoma bitno. Dobro je i to što će se projekti, odnosno konkursi objavljivati do 1. oktobra svake godine za tekuću godinu. Znači, uneće se na neki način sigurnost u finansiranje kulture i važnih projekata iz kulture. Što se tiče subjekata kulture, na dosta dobar način su regulisane ustanove kulture, a i ostali subjekti. Imaćemo ustanove kulture od nacionalnog značaja, udruženja u kulturi, fondacije, zadužbine, privredna društva. Želeo bih da podvučem da bi bilo vrlo bitno da se što pre nađe u skupštinskoj proceduri predlog zakona o fondovima, fondacijama i zadužbinama, jer je taj zakon donet pre više od 20 godina i ni u kakvom smislu ne odgovara sadašnjim potrebama. Što se tiče ostalih subjekata, ovaj zakon reguliše položaj i status samostalnih umetnika, istaknutih umetnika, istaknutih stručnjaka u kulturi, samostalnih stručnjaka u kulturi i saradnika u kulturi. Veoma je bitno i to što je zakonom regulisana mogućnost dodeljivanja statusa umetnika koji su doprineli nacionalnoj kulturi. To su oni umetnici koji su dali vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi. To su neke pozitivne strane zakona. Sada bih prešao na neke nedostatke. Mi smo te nedostatke u saradnji na neki način sa ministarstvom nastojali da korigujemo. Mi smo uložili sedam amandmana i nadamo se da će ti amandmani biti usvojeni, jer bi doprineli preciznijem regulisanju određenih delova ovog zakona, pre svega onih delova koji se odnose na kulturu nacionalnih manjina ili nacionalnih zajednica. Kao prvo, svakako je dobro što je u članu 23. Predloga zakona predviđeno da kada ustanovu kulture osniva Republika Srbija, autonomna pokrajina i jedinica lokalne samouprave u cilju očuvanja i razvoja nacionalne i etničke posebnosti pripadnika nacionalnih manjina, prethodno se pribavlja mišljenje odgovarajućeg nacionalnog saveta nacionalne manjine. To je korak unapred u odnosu na zakon koji je sada važeći. Ako bi to ovako ostalo, to bi bio korak unazad u odnosu na praksu koja postoji u Vojvodini pet godina unazad. Smatramo da treba prihvatiti naš amandman koji cilja sledeće: smatramo da nacionalni saveti nacionalnih manjina treba da dobiju mogućnost da osnuju ustanove. To im niko ovim predlogom zakona ne brani, jer svako pravno lice može da osnuje ustanovu kulture. Smatramo da treba ostaviti mogućnost Republici Srbiji, AP, jedinici lokalne samouprave da osnivačka prava određenih ustanova kulture prenesu na nacionalni savet nacionalnih manjina. Nacionalni savet nacionalne manjine je najviši organ kulturne samouprave određene nacionalne manjine i prema Ustavu Republike Srbije. Zbog toga smatramo da pripadnicima nacionalnih manjina treba ostaviti mogućnost da, preko legalno izabranih predstavnika, mogu da vrše osnivačka prava u onim ustanovama kulture koje su od izuzetnog značaja za dotičnu nacionalnu zajednicu. Takvo rešenje u Vojvodini postoji pet godina. Izneo bih primer Zavoda za kulturu Mađara sa sedištem u Senti, a takve zavode za kulturu imaju i nacionalne zajednice Slovaka, Hrvata, Rusina i još nekih nacionalnih zajednica. Ti nacionalni saveti vrše osnivačka prava zajedno sa AP Vojvodinom u odnosu na te zavode kulture. To što vrše osnivačka prava, to znači da daju predlog za direktore tih ustanova, daju predloge za članove upravnih i nadzornih odbora tih zavoda. Ukoliko se ne bi usvojio ovaj naš amandman, to bi značilo korak unazad na praksu koja u Vojvodini postoji pet godina. Zbog toga smatramo, s obzirom na činjenicu da se na osnovu Ustava Republike Srbije ne smeju smanjivati stečena prava nacionalnih manjina, da bi trebalo svakako ove naše amandmane usvojiti. Mi smo dali četiri amandmana koja bi detaljno regulisala ovo pitanje. Bilo bi bitno da nacionalni saveti dobiju mogućnost da utvrđuju koje su ustanove od posebnog značaja za određenu nacionalnu zajednicu. Što se tiče druge grupe naših amandmana, oni se odnose na umetnike, na status istaknutog umetnika i istaknutog stručnjaka u kulturi, s jedne strane. S druge strane, naši amandmani ciljaju jedno rešenje koje bi omogućilo da i pripadnik određene nacionalne manjine, umetnik, može da dobije status umetnika koji je dao vrhunski doprinos nacionalnoj kulturi ili kulturi nacionalne manjine. Vi, gospodine ministre, vrlo dobro znate da među pripadnicima nacionalnih manjina ima istaknutih umetnika. Smatramo prirodnim i to što ti umetnici, pre svega, koji pripadaju brojčano manjim nacionalnim zajednicama, možda ne mogu doprineti nacionalnoj kulturi u onoj meri u kojoj mogu doprineti umetnici koji pripadaju srpskom narodu ili nacionalnim manjinama koje su brojčano veće ili jače. Stvaralaštvo umetnika koji pripadaju nacionalnim manjinama može biti i te kako važno za određenu nacionalnu manjinu. Zbog toga smatramo, neću navesti tu primere, jer sam siguran da bi isto toliko primera gospodin Bradić mogao da navede koliko bih ja mogao da navedem onih umetnika koji pripadaju nekoj nacionalnoj zajednici u Srbiji, ali je njihovo stvaralaštvo od izuzetnog značaja za čitavu državu, a ne samo za određenu nacionalnu zajednicu. Stoga smatramo da nacionalnim savetima nacionalnih manjina treba dati mogućnost da i oni mogu predložiti umetnike za status istaknutog umetnika ili istaknutog stručnjaka u kulturi, s jedne strane, ili za status umetnika koji je dao vrhunskidoprinos nacionalnoj kulturi ili kulturni neke nacionalne manjine. Malopre sam rekao da je ovaj predlog zakona bolji u odnosu na neke prethodne verzije koje su kulturu nacionalnih manjina pominjale samo na dva mesta. Ovaj zakon je mnogo bolji, ova verzija predloga, ali smatramo da bismo mogli smatrati dobrim ovaj zakon bez ikakvih rezervi, samo u slučaju ako bi ovi naši amandmani bili prihvaćeni. Sa druge strane, želeo bih da na kraju mog izlaganja ukažem na to da mi na kulturu nacionalnih manjina gledamo kao na deo kulture i kulturnog bogatstva Republike Srbije. Smatramo da svi organi i Srbije, i AP i lokalnih samouprava treba da uzmu u obzir ovu činjenicu. Ovu činjenicu treba da uzmu u obzir u svakodnevnom životu. To mislim pre svega na to da se prestane s praksom koja je nažalost prisutna u nekim arhivima, u nekim muzejima širom Republike Srbije, gde se kulturno bogatstvo, muzejski eksponati, uslovno rečeno pripadnika nacionalnih zajednica ne tretiraju na način kako bismo voleli da to bude. Samo bih želeo da ukažem na ovaj problem i nadam se da će i Ministarstvo kulture o tome voditi računa. Bilo bi vrlo dobro da ne samo Ministarstvo kulture smatra kulturu nacionalnih manjina delom kulturnog bogatstva Republike Srbije, nego da na to pitanje tako gledaju i sve ustanove kulture čiji je osnivač Republika Srbija. Nadam se da će naši amandmani bitiusvojeni, a nadam se da će i ovaj zakon o kulturu biti usvojen do kraja ovog meseca.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe NS.
Dame i gospodo narodni poslanici, juče nam je zastupnik Vlade, odgovarajući na primedbe da se ovako važan zakon donosi po hitnom postupku, rekao da se o zakonu dugo razmišlja, a da je samo procedura hitna, kako bi zakon bio što pre donet, a nekoliko sati posle toga dobili smo amandmane Vlade na Predlog zakona. Gospodine ministre, jadna je ta vlada koja dugo priprema jedan predlog zakona, a onda kada s njim uđe po hitnom postupku u skupštinsku proceduru odmah sedne i piše amandmane na taj predlog. Mislim da je sramota za svaku vladu koja piše amandmane na svoj predlog zakona i da je sramota za svaku vladajuću većinu kada mora da piše amandmane na Predlog zakona onih koje je tamo izdvojila da vode bezmalo čitav skupštinski rad. Ovo je hitan postupak. Uopšte niste bili spremni za ovaj zakon. Postupili ste po nalozima možda samo jednog ministra koji se osetio ugroženim zato što ratuje s medijima. U njegovim je rukama moć. On će moći sada da zabranjuje medije, da ih zatvara. Prebacili ste odgovornost medija u privredne prestupe, zatražili od njih da imaju novca na računu, pošto ih već unapred oglašavate krivim, pa će im biti potreban novac da plaćaju kazne, rigorozne i drakonske, mnogo više od maksimalnih kazni za privredne prestupe. Ovo što sada predviđate ovim zakonom biće najteži mogući oblik privrednog prestupa, pošto ni za jedan drugi nisu predviđene ovako visoke kazne, pošto za sve zloupotrebe u privredi, za tajkunsku privatizaciju, za pljačke i otimanja nema ovako visokih kazni. Da vas samo malo citiram, gospodine ministre:Ako neko, vodeći sa smišljenim planom podnosioca i kreatora ružne javne reči da danas sve stave na svoju stranu, a sutra će se ponovo naći u poziciji da sve učine žrtvom te iste ružne reči, za njih je najvažnije da se danas provuku, da pregrme. Da bi oni danas pregrmeli, da bi se sutra sve nastavilo po istom, na pljuvanja, ruženja, kršenja prava na privatnost, pretpostavku nevinosti, na očuvanja dostojanstva, obavezu novinarske pažnje, danas je njima važno da se zaklone iza evropske konvencije, iza njene tačke 10. Valja im slobodom govora nazvati sve što postojeći zakoni nazivaju kažnjivim, a etičnost nedopustivim, i laž i klevetu, i atak na privatnost, i atak na pravo proglašavanja ubicom, lopovom, kakvim sve ne, dok sud to ne dokaže. Danas im u svrhu pobede nad prilikom da se postavi brana toj praksi valja poslužiti se i pravom i nepravom, svim sredstvima. Danas im se valja, kao što im se uvek valjalo, samo se takvim sredstvima služiti, pa dokle se stigne. Šta je sa onim iz medijskog posla koji hoće da se službe zakonski dopustivim i ljudski korektnim sredstvima i tako da grade svoju karijeru, ali i čitavu profesiju i društveni ambijent? Neka rade tako, gospodine ministre. Ali, šta je sa onima koji hoće na drugi način da obavljaju svoj posao? Šta je onima koji hoće da iznesu svoj stav i svoje mišljenje, iako se ne slažu sa vladajućom većinom, iako nisu po merilima, normama,uzansima vladajuće većine? Otkud da u obrazlaganju zakona branite one koji će od sada pisati kako vi želite? Otkuda da opominjete ljude da su pronašli zaštitu u evropskoj konvenciji? Pa, gde će da pronađu? U ovoj jadnoj Srbiji? Ko ih ovde štiti, ne od vas, nego od ovog ministra koji se sada štiti ovim zakonom? Ko je zaštitio i naše privatne banke, i osiguravajuća društva, i tolike fabrike koje su zatvorene i zemlju koja je otišla u bescenje? Ko je zaštitio ugled, moral, dostojanstvo običnog građanina Srbina? Ko je sprečio Srbe da se osećaju poniženim kao najgora moguća nacija u svetu? Ko je njih zaštiti? Zakon. Koji zakon? Koji je zakon obezbedio tri obroka danas u Srbiji svakoj porodici? Ne, nego treba obezbediti da neko slučajno ne kaže nešto loše o nekom javnom posleniku dok se kupa. Pa šta, kad se kupa nek zatvori vrata i prozor. Ne glumi, ne peva, ne bavi se politikom, e sad o njemu ne treba da se piše. Ne, baš o njemu treba da se piše. Navešću vam primere ovde šta evropska konvencija, šta Sud za ljudska prava kaže o nama političarima, da vidite koliko nas brani. Skoro nimalo, jer smo preuzeli taj posao. Vi ste hteli da budete ministar, šta hoćete, da vas štite zakoni? Štitite se sami ministre. Kada ste u kupatilu, nemojte da vas fotografišu u nekoj nepristojnoj pozi. Budite sami u kupatilu. Okupajte se ko čovek, pa neka vas fotografišu. Kada ne pevate, kada ne glumite, kada niste ministar, nemojte da radite ono što ne sme da izađe u novinama. Što da ne izađe u novine, ako ste ga vi uradili? Vi ste ministar. Bezmalo Bog. U Srbiji su ministri bogovi. Čeka vas tamo crni automobil, možda i blindiran. Još ćemo da zaštitimo da neko slučajno ne izrekne neki sud o vama. E, pa hoću da imam pravo da izreknem sud o drugome, kao što drugi izriču o meni. Hoću da kažem da ste vi loš ministar i da ste me juče nazvali zastupnikom. Da ste me uvredili, čitave generacije pre mene i generacije posle mene. Baš vas briga. Time što ste izazvali moj gnev, nisam mogao da kažem predsedniku Skupštine zabranite mu da govori. To je vaš sud o meni. Vi mislite ovde da sam ovde zastupnik. Upoređujete me sa zastupnicima u Hrvatskom Saboru. To je vaš sud, to nije kažnjivo delo. Samo vam kažem da obrazite pažnju. Marsilio od Padove je u 12. veku rekao da sudovi postoje da nas zaštite od samovolje sudija i gospodara. U šta ste vi danas pretvorili sudove? U predlogu zakona kažete – sud će doneti kaznu, ili kako ste već rekli. Vi ne kažete – sud će da sudi, nego kažete – sud će da izrekne kaznu. Ne postoje sudovi da izriču kazne, nego da sude, da kažnjavaju i da oslobađaju. Da malo nastavim edukaciju i da napravim kopču. Sud nalazi da se činjenice na kojima se zasniva mišljenje dokazuju pred sudom, ali da se ne dokazuje zauzeti i izraženi određeni vrednosni sud. Po ovom kriterijumu, u nacionalnim zakonima i postoje, recimo, dva krivična dela, i to uvreda kojom se inkriminišu mišljenja u formi tvrdnji, stavova, kvalifikacija, i istinitost se kod iste uglavnom ne utvrđuje i dokazuje, za razliku od klevete koja inkriminiše iznošenje neistinitih činjenica. Neistinitost, laž se kao element bića krivičnog dela kleveta mora i u našem pravu uvek dokazivati. Iako mišljenje, koje u stvari predstavlja vrednosni sud, stav, gledište, koji su vrlo često lična procena njegovog autora o nekom događaju i situaciji, problemu bilo kakve vrste, nije podložno dokazivanju istinitosti, odnosno neistinitosti, takvoj proveri su podložne činjenice na kojima se mišljenje zasniva. Sud posebnu zaštitu pruža mišljenjima, kritikama i stavovima izrečenim protiv nosilaca javnih funkcija, čak i kada su ista učinjena sa jakim ili preteranim izrazima, dovodeći njihovu opravdanost u kontekst sa ciljevima koji se kritikom žele postići. Kontroverzna mišljenja potrebno je javno iznositi i štititi, naročito u predizbornim kampanjama, kada su dozvoljena protiv Vlade i političkih protivnika. Kritike treba da imaju znatno širu granicu i treba da budu tolerisane. U interesu društva, medijima se mora ne samo tolerisati, nego i priznati pravo na tzv. dobronamerne greške. Sud novinarima i izdavačima koji imaju legitimni cilj, a objavili su informaciju od javnog interesa, uložili su razuman trud za utvrđivanje istinitosti činjenica, uvodi amnestiju od odgovornosti, čak i onda kada se utvrdi da su činjenice neistinite. To piše u toj konvenciji iza koje mi želimo da se zaklonimo. Prema stavovima Suda, odbrana žalilaca i utvrđivanje njegovih dobrih namera, isključuje potrebu za dokazivanjem istinitosti, odbrana dokazom istinitosti. Medijima sud ostavlja pravo na neophodni prostor za grešku. Nepodeljeno je mišljenje teorije i prakse, a isto je mnogo puta u predmetima apostrofirao i sud, da je sloboda širenja informacija i ideja od najvećeg značaja za politički život i kvalitet demokratije svake države. Prosto je nezamislivo održavanje slobodnih i demokratskih izbora bez istinskog ostvarenja ove slobode. Ova sloboda omogućava kritiku vlasti i to ih primorava da rade zakonito, kvalitetno i u opštem interesu, i da ne krše zagarantovana ljudska prava i slobode, odnosno da izgrađuju pravnu državu.Sud je, afirmišući slobodu i širenje informacija i značaj njene uloge, u jednoj odluci naveo – sloboda izražavanja predstavlja jedan od suštinskih osnova demokratskog društva i jedan od osnovnih uslova za njegov napredak i razvoj svakog pojedinca. Sloboda širenja informacija i ideja je logični sled, nastavak slobode primanja informacija, posebno kada je reč o elektronskim i štampanim medijima. Samo primljena, saznata informacija može biti širena njenim iznošenjem ili prenošenjem u javnost. Kako postoje pravni subjekti koji se bave samo primanjem ili samo širenjem, emitovanjem, štampanjem informacija, mišljenje suda je da ovi pravni subjekti treba da sarađuju ili ne sarađuju potpuno autonomno, bez posredovanja ili bilo kakvog mešanja države. Sloboda saopštavanja, širenja informacija i ideja je vrlo široka i uživa zaštitu, čak i onda kada bi se "prima facis" ili na prvi pogled reklo da objavljivanje takve informacije ne treba dozvoliti, a ako je objavljena, treba je podvrći kazni. Sud se nije složio sa odlukama nacionalnih sudova Francuske u dva predmeta. Jedan od njih je Isorni. Žalioci su u štampi objavili reklamni oglas u jednom nacionalnom dnevnom listu, u cilju rehabilitacije generala Petena. Za objavljivanje oglasa, nacionalni krivični sud ih je oglasio krivim i obavezao na plaćanje simboličnih novčanih iznosa. Sud je u više puta raspravljao odnos slobode izražavanja prema problemima rasizma, ksenofobije, negacionističkih i antisemitskih izjava, pravdanja nacizma itd. No, za razliku od nacionalnih sudova, sud pravde se upustio u analizu reklamnog teksta. Nalazeći da su se žalioci u tekstu distancirali od kazni time što se u istom ukazivalo na nacistička zverstva i progone i nemačku svemoć i varvarizam. Sud je i u ovoj presudi potvrdio svoje već usvojene stavove, da pravdanje nacističke politike ne sme da uživa sudsku zaštitu na osnovu člana 10, ali iz obrazloženja presude proizilazi da je sud uvideo da je reklamni tekst žalilaca ne pominje, tj. izostavlja istorijsku činjenicu da je maršal Peten svesno tome doprineo, naročito odgovornošću koju snosi za progon i deportaciju desetina hiljada Jevreja u Francuskoj. Ovaj sud slučaj nije razmatrao jednostrano, nego je uzeo u obzir i druge okolnosti. Ukazano je i na deo napora koje svaka zemlja mora da uloži u cilju otvorene i smirene rasprave o sopstvenoj istoriji. Konstatovana je i činjenica da su autori reklama, članovi dozvoljenih legalnih, a ne ilegalnih udruženja. Sud je još istakao ozbiljnost krivične osude, s obzirom na postojanje drugih načina intervencije i opovrgavanja, naročito pomoću građanskih instrumenata. Sloboda štampe je sloboda koja nije navedena kao sastavni deo slobode informisanja, a nije deo nijedne druge slobode zajamčene konvencijom. U uporednim nacionalnim pravnim sistemima, ponegde nalazimo kao zasebnu slobodu zajamčenu Ustavom, a mnogo češće regulisanu zakonima o informisanju uopšte ili čak posebnim zakonima. Član 10. slobodu štampe eksplicitno uopšte ne pominje ni kao slobodu medija uopšte, ni kao slobodu štampanih medija. Ali, život nacionalnog zakonodavstva, s jedne strane, i značaj ove vrste medija za demokratiju i demokratske procese, sa druge strane, veliki broj predmeta sa štampanim medijima kao subjektima ili predmetom spora, uslovili su da je sud ustanovio i doneo veliki broj presuda, stvarajući vrlo bogato precedentno pravo za oblast štampanih medija. Sud je proširio broj sloboda utvrđenu konvencijom na još jednu, veoma opravdano. Brojnim presudama sud je usvojio niz principa i pravila obavezujućih za nacionalne sudove, koja štampanim medijima daju privilegovan, specijalan status. Ovakav status štampani mediji su izborili realnošću koja se ogleda u činjenici da se i u našoj zemlji, kao i u mnogim drugim državama najbrojnije žrtve vlasti, zbog korišćenja slobode izražavanja, pojedinci iz redova novinara i izdavača. Nije mali broj novinara koji su istinu otkrivenu i saopštenu u novinama platili najvećom cenom – životom. Štampani mediji su čuvari, ali i kreatori javnog mnjenja, pogotovo u oblasti politike. Najznačajnije principe, stavove i preporuke, sud je za štampane medije i njihovu slobodu inaugurisao u presudama u slučajevima Lingens i Torgerson, što ne znači da se i u mnogim drugim slučajevima sud nije bavio slobodom štampe. Sud je tako u predmetu Lingens, u odnosu na slobodu štampe naveo – iako štampa ne sme da prekorači utvrđene granice, naročito u pogledu zaštite ugleda drugih, ona je ipak obavezna da objavljuje informacije i ideje o pitanjima o kojima se raspravlja na političkoj sceni, kao i one koje se tiču drugih sektora od javnog interesa. Ne samo da štampa ima zadatak da objavljuje takve informacije i ideje, već i javnost ima pravo da ih dobije. Posebnu važnost za slobodu štampe ima zauzeti stav suda u presudi Torgerson. Novinar je svoj članak zasnovao na javnom mnjenju koje čine glasovi i tvrdnje tipa – rekla kazala, dakle, bez personifikovanih izvora saznanja i istraživanja. Ako novinar na osnovu takvih izvora saznanja da kvalifikacije i tvrdnje koje znače ocenu vrednosti, vrednosne sudove, ne sme se tražiti dokazivanje, utvrđivanje istinitosti, niti u tom smislu izvođenje bilo kakvog dokaza. Sud u ovoj presudi kaže da je zahtevanje istinitosti nerazuman i čak nemoguć zadatak, jer bi štampani mediji teško šta mogli da objave kada bi imali obavezu da objavljuju samo u potpunosti dokazane činjenice. Zaštita kvaliteta pravilnog ostvarivanja zajemčenog prava na slobodu izražavanja obezbeđeno je u samoj konvenciji, odredbama člana 17. iste, koji nosi naslov Zabrane zloupotrebe prava i glasi: "Ništa u ovoj konvenciji ne može se tumačiti tako da podrazumeva pravo bilo koje države, grupe ili lica da se upuste u neku delatnost ili izvrše neki čin koji je usmeren na poništavanje bilo kog od navedenih prava i sloboda ili na poništavanje bilo kog od navedenih prava i sloboda ili na njihovo ograničavanje u većoj meri od one koja je predviđena konvencijom". Dakle, član 17. zabranjuje zloupotrebu prava i državama kao nosiocima moći u odnosu na pojedinca, ali i pojedincu u odnosu na pojedince i druge subjekte. Kada je reč o oblicima na koji nacionalne države intervenišu u ograničavanju korišćenja prava na slobodu izražavanja, na lestvici istih kao najopasnijih sud izdvaja cenzuru. Pod cenzurom se smatra službena kontrola sadržaja informacija u štampi, radio i TV emisijama, filmu, javnim, dnevnim, periodičnim publikacijama, knjigama, a koja prethodi njihovom objavljivanju i vrši se u preventivne svrhe, radi eliminisanja štetnih sadržaja po stvarne ili pretpostavljene interese cenzora. Cenzuru najčešće vrše države ili političke organizacije. Nekada su to radile i crkve. Cenzura svakako sprečava davanje informacija onima koji žele i imaju pravo da ih prime. U praksi mere cenzure se ogledaju i u uslovljavanju bavljenja novinarskim pozivom, prethodnim dobijanjem dozvole od nekog državnog organa ili tela ili pretnjom njenim ukidanjem. Ovaj zakon je prepun pretnji. Nakon cenzure, kao delatnosti vrlo opasne i pogubne ne samo za korišćenje prava slobode i izražavanja, nego i za demokratiju uopšte, najveća opasnost za potpuno i pravilno uživanje prava na slobodu izražavanja dolazi od krivičnih presuda kojima se poslenici primanja i saopštavanja informacija oglašavaju krivim i osuđuju na novčane ili zatvorske kazne. Na poguban uticaj krivičnih presuda sa osudama i kaznama novinarima nije presudno kolika je visina i koja je vrsta kazne. Čak i male, simbolične kazne imaju ulogu cenzora, bolje reći, upućuju na autocenzuru. Na ovako negativno dejstvo krivičnih predmeta u ovoj oblasti ukazuje i sud kada kaže – iako kazna koja je izrečena autoru nije mogla da ga spreči da se izrazi, ona je ipak predstavljala neku vrstu cenzure koja će ga najverovatnije sprečiti da daje ovakve kritike ubuduće. Na isti način ovakva kazna će najverovatnije ometati medije da obavljaju svoj zadatak prenosioca informacija i čuvara javnog mnjenja. Visina iznosa novčane kazne koju obično prate pozamašni sudski troškovi, kada njihov iznos ne prati imovinsko stanje osuđenog novinara i dovodi u pitanje njegov finansijski opstanak, mogu predstavljati intervenciju u oblasti slobode izražavanja. U slučaju Oberšlik žalilac je novinar kojeg je nacionalni sud Austrije osudio za krivično delo izvršeno prema jednom političaru, jer je u novinskom članku komentarisao njegov govor i nazvao ga kretenom. Sud je analizirao i cenio ceo članak, zaključujući da je političarev govor očigledno imao za cilj da bude provokativan, a samim tim da izazove žestoke reakcije. Imajući u vidu ovakav karakter i prirodu govora, iako se reči podnosioca predstavke mogu smatrati polemičkim, one zbog toga ne predstavljaju neopravdan lični napad, pošto je autor dao objašnjenje koje je objektivno razumljivo i zasnovano na političarevom govoru. Predmet ''Lingens protiv Austrije'' je bila sloboda izražavanja i pravo na ugled jednog visokog državnog funkcionera Austrije. Nakon održanih izbora 1975. godine, Bruno Krajski je izabran za saveznog kancelara. Nakon izbora i pobede Bruna Krajskog na istim, novinar Lingens je u novinama objavio dva svoja članka u kojima je izložio kritici saveznog kancelara. Kritika se odnosila na politička opredeljenja Krajskog. Pisano je o tome da je Krajski najavio koaliciju sa partijom čiji je predsednik imao nacističku prošlost. Novinar je ukazao na brojne pokušaje kancelara da pruži političku pomoć nacistima. Dajući sud o političkom ponašanju Krajskog, novinar je isto definisao kao nemoralno i nedolično i da isti demonstrira oportunizam najnižeg ranga. [[Isključen mikrofon.]]
Dvadeset minuta, vreme koje vam je na raspolaganju kao predsedniku poslaničke grupe je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami. Vreme koje vam je preostalo jeste sedam minuta.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, javio sam se zato da bih umirio i svoju savest i savest DSS, da do poslednjih sekundi tih sedam minuta, pokušam još jednom da uverim pre svega poslanike DS, za koje smatram da snose najveću odgovornost za postupke vladajuće većine, da ne glasaju ovaj i ovakav nedemokratski zakon, rekao bih monstrum od zakona, jednu potpunu i nedemokratsku bljuvotinu. Juče smo vam moj kolega iz DSS gospodin Aligrudić i ja vrlo jasno kazali da naravno DSS nema ništa protiv proterivanja svih prostakluka, klevetanja, laži iz medija, ali da se to ne sprečava ovakvim zakonom, nego da postoje mnogo pametnija, mudrija i opravdanija sredstva da se to učini. Ovaj zakon ne samo da je po svojoj strukturi nedemokratski, on se donosi po nedemokratskoj proceduri. Dobili smo tekst zakona. Na tekst zakona su svi imali pravo da podnose amandmane i to su učinili, a onda je Vlada podnela šest amandmana na osam članova zakona, tj. onaj osmi član kada stupa na snagu nije sporan valjda, dakle na sedam članova zakona podneto je šest amandmana koji nude potpuno nova rešenja. Na taj novi praktično tekst zakona mi nismo imali pravo da pišemo amandmane jer više nije bilo prostora. Amandmane sam video pet minuta pre nego što je počela sednica i više nema prostora za podnošenje amandmana. Razumem da na tekst zakona od 200 članova Vlada podnese jedan ili dva amandmana, to je u redu, ali praktično ste podneli potpuno nov tekst zakona i nezavisno kakav je zakon vi praktično ste onemogućili poslanike da stavljaju amandmane na nov tekst. Tu ima potpuno novih stvari koje su, osim svega, potpuno van pameti i, nisam pravnik, ali van svake pravne logike. Pazite šta se kaže u amandmanu dva – sud će u roku od 12 sati od podnošenja predloga javnog tužioca, dakle javnog tužioca a ne odluke suda, u skladu sa zakonom izreći osnivaču meru privremene obustave delatnosti izdavanja javnog glasila do pravosnažnog okončanja postupka iz stava 5. ovog člana. Dakle, dovoljno je da javni tužilac pokrene postupak. Ajde što će možda biti na kraju postupka kažnjen neki odgovorni novinar ili urednik, ali da li vi shvatate da isterujete stotine ljudi na ulicu. Zatvarate javno glasilo po kratkom postupku, bez suđenja. Pa, koliko postupaka u pravosuđu se započne, pa se ustanovi da onaj ko je okrivljen nije kriv, bude oslobođen. Ne, vi ste za preki sud. To što suđenje može i hoće da traje tri godine, to vas ne interesuje. Za tri godine ionako nećete biti na vlasti, pa vas baš briga. Dakle, još jednom apelujem da iz svih razloga koji su izneseni povučete ovaj zakon, da rešavamo zajednički problem, ali da ga rešavamo na civilizovan način, a ne sa ovakvom hajdučijom. Bojim se da ne izreknem reči koje su mi na vrhu jezika, pa bolje da više ne kvalifikujem zakon. Taman imam toliko vremena još nešto da kažem. Gospodine Bradiću, vi ste nam na ovoj sednici ponudili jedan sistemski zakon, na kojem ste nesumnjivo radili mnogo. Taj zakon je zakon. Možda je manjkav. Nešto će se popraviti, ali je zakon. Radili ste mnogo na njemu. Ali, ostaćete upamćeni po kovanici koja će nesumnjivo stupiti na snagu, zvaće se Bradićev zakon. To je ovaj zakon o informisanju. Ući ćete u jednu ne baš slavnu grupu, recimo, svojevremeno je bio, 90-ih godina, poznat Jovin zakon. To je bio čuveni zakon o visokom školstvu, da vam ne prepričavam sada taj zakon. Posle toga je bio Vučićev zakon. Razni zakoni su postojali. Vi ćete ostati upamćeni po tome što će u upotrebi biti Bradićev zakon, koji će prva sledeća vlast, ma ko je činio, verujte mi, sa zadovoljstvom poništiti. Ima tu i neke pravde, gospodine Bradiću. Kada između obraza i fotelje birate fotelju, onda se to tako završi.
Da li još neko želi reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 83? Reč ima ministar Nebojša Bradić. Izvolite.
Dame i gospodo uvaženi poslanici, u politiku sam ušao iz kulture i zato ću reći samo nekoliko reči o zakonu o kulturi, zato što taj zakon, uveravam se svakog dana, da je neophodno da se donese po hitnom postupku. Hitnost u ovom slučaju, kao i u drugim slučajevima o kojima govorimo, jeste zvanična, ne nedemokratska procedura. Reditelj sam i svojstveno za tu reč koju upotrebljavam jeste da je to onaj ko hoće da uvede red. Uvođenje reda u oblast kulture nije jednostavan posao, nije lak posao, nije posao koji se radi u okviru jednog mandata, nije stvar koju može da uradi jedan čovek, pa makar se i zakon o kulturi zvao po mom prezimenu. Dakle, o zakonu o kulturi misli se više od 10 godina. Kažemo da je protekli zakon bio 92. godine. Siguran sam da ovaj predlog zakona, uz sve dobronamerne primedbe, amandmane, treba da bude usvojen, da se ne bi čekalo narednih 17 godina, a da u međuvremenu svi zajedno gledamo devastaciju kulturne supstance, spuštanje kriterijuma u oblasti kulturnog stvaralaštva, probleme u zaštiti kulturnog nasleđa koje svakodnevno možemo da konstatujemo i mnoge druge stvari koje jesu predmet ovog modernog, evropskog zakona koji brine o onome što jeste razvoj kulture, ali brine i o onim osnovnim vrednostima koje kultura, dakako, ima, nosi i reprezentuje. U tom smislu, biću veoma spreman da u narednim danima prihvatim veliki broj amandmana na ovaj zakon, koji je već podnesen. Siguran sam da će ti amandmani doprineti kvalitetnijem zakonu o kulturi, na zadovoljstvo svih onih koji se bave kulturom i onih kojima je kultura deo svakodnevnog života, dakle, svima onima koji su njeni korisnici. Kultura ima veliku moć. Kultura i kreativnost su nešto što svakako može i našu zemlju da bolje, adekvatnije reprezentuje u mnogim poslovima koji nisu samo poslovi umetnosti, već i poslovi diplomatije, poslovi politike i ekonomije. Što se tiče ovog drugog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju, o njemu smo, čini mi se, mnogo više govorili, ali dopustite da iskoristimo ovu malu sumu naših razgovora, vaših izlaganja, da kažem nekoliko svojih stavova koji neće biti direktni odgovori na pitanja koja ste postavili jer za to imamo, razume se, dovoljno vremena, već pitanja koja se vraćaju na suštinu određenih stavova koji su već u prvobitnom izlaganju bili pred nama. Jedan moj prijatelj, reditelj, u svojoj kolumni danas je napisao da kao što u pornografskom delu nema ljubavi, tako u tabloidima nema istine. To je jedna lepa metafora i duhovita slika, ali istina je da svakodnevno, prolazeći pored tih kioska sa novinama, nalazimo tekstove na naslovnim stranama koji nas zbilja dovode u pitanje da li i šta je to istina, ili je to samo senzacija koja služi prodaji tog lista – Udario ženu sekirom, Bravo, Srbine, Pucao ženi u …., Propale banke, Firer, Gebels. Pre nekoliko dana u poseti jednom ministru bila je delegacija Ministarstva spoljnih poslova države Izraela. Tog istog dana je na naslovnoj strani jednih dnevnih novina izašla jedna takva titula, kako da je zovem. Šta taj ministar, u slučaju da nije prijatelj sa državom Izrael, da objasni kakva je to država u kojoj je neko ko je član Vlade mogao da bude tako imenovan, da kaže da to što pišu novine nije istina, da to objašnjava? To svakako nije slika koju želimo da reprezentujemo, i slika ove države i slika kulture. Zbog toga se zalažem za ovaj zakon, zato što određene stvari ne treba da budu deo naše javnosti. Na takav način pravimo neku drugu ili drugačiju Srbiju. O toj Srbiji ovom prilikom neću da govorim. Rečeno je nedavno, jedna poslanička grupa i predsednik poslaničke grupe je pozvao ministra kulture da civilizuje medije, i to je veoma dobro uputstvo. Shvatio sam ga dobronamernim. Smatrao sam da to upravo daje vetar u jedra donošenju jednog ovakvog zakona, odnosno promenama u Zakonu o javnom informisanju, koje omogućavaju da se određene stvari u sferi medija razvijaju upravo u pravcu koje sam vam malopre rekao. Dolazeći ovde u Skupštinu imao sam vrlo dobra očekivanja da ćemo svi zajedno da se složimo oko nekih stvari, da ćemo te stvari o kojima se slažemo vrlo jasno da izrazimo ovde i da ono što se nama sviđa ili ne sviđa u našoj praksi na neki način stavimo u određeni okvir. Kada to kažem, mislim da je neophodno da se ove slike prosto povuku iz naše javnosti, jer te slike ne govore samo o nama stranim državljanima, one govore i mlađim generacijama, one otvaraju branu za sve ono što će se moći dešavati u narednom periodu. Međutim, ovde u Skupštini, paradoksalno, čuo sam i neke stvari koje me nisu nimalo ohrabrile. Za sebe sam čuo da sam Berija, od jednog poslanika sam čuo da će me goniti do boga i to je ono što neki predstavnici medija stalno nama govore, da problem nije u medijima, da problem jeste u politici. Neko je juče, čini mi se, govorio o tome. Dakle, gospodo poslanici, molim vas jednu stvar – dajte da civilizujemo ovaj naš parlament. Molim vas zbog toga što ćemo onda svi imati mnogo više argumenata da govorimo o nekim stvarima koje jesu naša obaveza prema svim onim ljudima koje mi ovde predstavljamo. Dame i gospodo, u svetlu svega rečenog, pozivam vas još jednom da svi zajedno zakonski predlog o dopunama Zakona o javnom informisanju razmotrimo u formi u kojoj je, uvažavajući izmene i dopune, kao takav danas pred nama. Pri tom svakako imajmo na umu neophodnost očuvanja prava na slobodu govora, ali i svih ostalih prava koja bi zloupotrebom ili neetičnim i protivzakonitim upotrebama ovog prava bila ugrožena. Da ovim predlogom, budući Zakon o javnom informisanju učinimo osetljivim, koliko za pravo koje se prevashodno odnosi na pravo medijske industrije, toliko i za prava ostalih u tom lancu, pre svega korisnika tih usluga i čitavog građanstva. Ne zaboravimo da smo mi na ovim mestima zarad zaštite prava svih, ne samo pojedinih kategorija. Time ćemo ujedno zaštititi i samu medijsku profesiju i medijske poslenike, ali i etičke, zakonske i civilizacijske standarde. Upravo od tih premisa se krenulo u pravljenju ovog predloga. Sigurno ne dolazi crno vreme kada će morati da lepe markice da je pisanje i izveštavanje opasno po život, niti vreme u kojem će novine izlaziti kao čist papir da ne bi pogrešile, a elektronski mediji samo puštati muziku, takođe da ne bi pogrešili, kako se ovih dana moglo čuti i čitati. Ali je vreme da dođe vreme da svi zajedno, a posebno odgovorni u medijima, urednici pre svega, uzmemo u ruke i Zakon o javnom informisanju i etički kodeks novinara, ali i druge zakone i da ih dobro proučimo i stalno imamo na pameti u vršenju svojih dužnosti, jer zakonitost i etičnost moraju biti conditio sine qua non naše stvarnosti, a ne njen izuzetak, niti stvar dobre volje, shvatanja, viđenja ili bilo kog drugog mentalnog procesa koji podrazumeva dobrovoljnost i improvizaciju. Zbog onih zbog kojih smo mi tu, naših čitalaca, gledalaca, slušalaca, koji su koliko korisnici naših usluga, toliko i potencijalne mete takvih neproverenih, površnih i improvizovanih kvazivesti i zbog onih medijskih poslenika koji žele da rade po visokim profesionalnim standardima zbog same profesije, ali i zbog očuvanja civilizacijskih tekovina, na koje se danas najviše pozivaju najžešći kritičari ovog predloga, a do juče najveći njihovi kršioci, što pokazuje upravo broj podnetih prijava protiv njih. Vest, na primer, da je neko nekog ubio, pre nego što sud to utvrdi, nije uistinu vest, jer vest mora biti istinita, objektivna i pravovremena, a ova konstrukcija to sigurno nije. To sigurno nije ni vest, jer materijalne činjenice koje ova izjava utvrđuje i prenosi, u stvari, ne znamo ni mi, ni novinar, ni urednik, ni osnivač medija, pa ni sam sud, inače bi sudski postupak bio izlišan. To je ogrešenje o pretpostavku nevinosti, ali i obavezu novinarske pažnje o dva člana koji već postoje u Zakonu o informisanju – ogrešenje, i etičko i zakonsko, koje mi plediramo da štitimo, štiteći pravo na ovaku ne-vest. Vest može biti samo da je neko uhapšen pod sumnjom da je nekog ubio, da je u toku sudski proces optuženom za ubistvo, da je protiv nekog podignuta optužnica da je nekog ubio, jednom rečju vest ili druga vrsta medijske informacije, posebno u tako osetljivom području u kojem zaštita nečijeg prava na pretpostavku nevisnosti, na očuvanje dostojanstva ili na privatnost, mora oslikavati realnost i mora dosledno poštovati zakonske, ali i etičke norme profesije. Kazne, za koje se mi zalažemo da se samo pooštre, naše zakonodavstvo već uveliko poznaje. Ovim predlogom u tom smislu nismo uneli nikakvu pojmovnu novinu. Navešću samo nekoliko primera koji to potvrđuju. Ministarstvo kulture je u proteklih godinu dana dobilo nekoliko presuda u prvom stepenu. Prekršajne presude: "Nacional" – objavljivanje pornografskog sadržaja, što može ugroziti razvoj maloletnika, 100.000 dinara. Taj liste više ne postoji, ne zbog Ministarstva kulture, nego zbog nekih drugih stvari; "Kurir" – objavljivanje fotografija mladića koji je upao u kavez sa medvedima, što može ugroziti razvoj maloletnika, 40.000 dinara; "Pres" – objavljivanje fotografije mladića koji je upao u kavez sa medvedima na naslovnoj strani, što može ugroziti razvoj maloletnika, 40.000 dinara; "Kurir" – objavljivanje fotografija mrtve ženske osobe na naslovnoj strani, 120.000 dinara itd. Ove kazne su zbilja simbolične i one na taj način samo ohrabruju urednike i vlasnike, osnivače tih glasila, da se ponašaju ovako kako se ponašaju i ukoliko te kazne nisu respektabilne, te kazne neće dati nikakav rezultat, niti će, kao što kažu naši uvaženi poslanici, civilizovati medije. Stoga je danas ovde, dame i gospodo, na vama koji ste izabrani da štite prava svih, kao i na nama koji smo tu da predložimo zakonske okvire za zaštitu tih prava, da iz ovog ugla pogledamo stvari i da donesemo akt koji će omogućiti da ne kršimo prava jednih štiteći prava drugih, jer ta druga prava, na privatnost, na pretpostavku nevinosti, na očuvanje dostojanstva, na obavezu novinarske pažnje, nisu ništa manje prava, niti manje bitna u odnosu na pravo na slobodu govora. Moramo i njih podjednako štititi. Mi, kao jedan od predlagača, a drugi predlagač je Ministarstvo pravde, koje se bavilo ekonomskim i pravnim aspektom ovog predloga, svakako smo prilikom njegovog uobličavanja verovali, i sada verujemo, u ispravnost tih formulacija na univerzalnom nivou, u njegovu korisnost i dobrobit na širem planu i pozivam vas da prilikom odlučivanja o samom predlogu izmena i dopuna ovog zakona ovaj aspekt uzmete u obzir. Sa primenom zakona i zakonitošću uopšte u sferi javnog informisanja suštinski stvari stoje isto tako kao i sa njihovom primenom u drugim sferama. Zakoni se moraju stvarati, poštovati, a ako po nekog proizvedu štetu, nije primereno pitanje koliko je oštećen prekršilac zakona, već koliko je zaštićen princip zaštite civilizacijskih i univerzalnih normi koje su tu da svima olakšaju. Vi kada kažnjavate pijanog vozača, ne kažnjavate ga da bi njegov budžet oštetili, već da zaštite druge učesnike u saobraćaju.Kada je javna reč u pitanju, nemojmo izgubiti iz vida, može imati i snagu harange, čak i targetiranje nekoga ko je za odstrel, pred čime nikako ne treba zatvarati oči i ćutati, ali koja može na bezbroj suptilnijih načina da ugrozi i uništi nečiji život. Odgovornost države pred takvim pojavama je velika i bitna. Zato ovaj predlog, u trenutku kada su ovakvi postupci pojedinih medija prevršili svaku meru u kršenju civilizacijskih, etičkih i zakonskih normi, bio tako restriktivan po predviđenim kaznenim merama i hitan za donošenje. Uvažavanjem i unošenjem amandmana ćemo ga naravno učiniti boljim i primerenijim realnim okolnostima, što ni pri njegovom stvaranju nije bilo sporno, ali ćemo se i dalje zalagati za njegovo usvajanje, i to po hitnom postupku. Ako upozorenje koje smo juče mogli da pročitamo u jednom od medija, a koje je došlo od stručne javnosti, koje upozorava na direktnu vezu između senzacionalističkih napisa i porasta broja samoubistava i koje počinje sa – sklonite priču sa naslovnih strana, apeluju stručnjaci. Dakle, ako ta i takva upozorenja koja smo čuli u bezbrojnim, najširim, najjavnijim raspravama, ali i onim nešto užim, širokim neformalnim javnim raspravama, ako ona nisu već po sebi dovoljna i dovoljan poziv državi da hitno reaguje i nešto učini da se te nevine žrtve, koje su kolateralna šteta, zaštite, onda nešto sa senzibilnošću da se oseti prava mera stvari nije u redu. Svakako želim da ovom prilikom skrenem pažnju na par momenata prisutnih u logičkim konstrukcijama diskusija koje smo ova dva dana slušali na temu Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Logičke konstrukcije koje deluju kao da su plod ili namerne zamene teza ili nedovoljnog udubljivanja u sam tekst Predloga i nesagledavanja svih materijalnih činjenica u njihovoj kompleksnosti i međudejstvu, te ću ovom prilikom još jednom skrenuti pažnju na njih, iako znam da ovo vreme traži i neke druge odgovore. Kada se govori o ovom predlogu, nikako ne treba izgubiti iz vida da se ovde zaista radi samo o izmenama i dopunama već postojećeg Zakona o javnom informisanju i da se tim izmenama i dopunama nikako ne suspenduju odrednice ovog zakona, koje svakako obezbeđuju, i ubuduće će obezbeđivati, i slobodu javnog informisanja, ali o povredama slobode javnog informisanja odlučuje sud po hitnom postupku, i pravnu zaštitu te slobode vrši po hitnom postupku. Da se takođe ovim predlogom ne ukida odrednica istog Zakona o javnom informisanju, po kojoj se nijedna odredba ovog zakona ne može tumačiti i primeniti na način koji bi doveo do ukidanja nekog prava koje ovaj zakon garantuje ili do njegovog ograničavanja u većoj meri od one koja je propisana. Dakle, sva već postojeća prava će biti u novom, izmenjenom zakonu o javnom informisanju, zadržana i garantovana, ali od njihove povrede će sud takođe štititi po hitnom postupku, a prava mera, kada se o slobodi javne reči, i pravu na nju, reč mera je samo – ljudska prava bilo kog pojedinca koja sežu samo do granice dok ne ugrožavaju slobodu drugog pojedinca. Od svega ovog se pošlo i na sve se mislilo pri formulaciji ovog predloga izmena i dopuna Zakona o javnom informisanju. Pozivam vas i molim da se i vi, u njegovom razmatranju i odluci da o njemu glasate, od svega ovoga pođete i da o svemu ovome mislite, ne samo o pojedinim aspektima.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Reklamiram povredu člana 104. stav 2. u vezi člana 113. Poslovnika Narodne skupštine, jer član 113. propisuje da se odredba člana 104. odnosi i na druge učesnike u raspravi, a ne samo na narodne poslanike. Naime, gospođo predsedavajuća, morali biste da obratite pažnju na sadržaj onoga što govori ministar pred Narodnom skupštinom, jer kada izgovori reči "da je u stanju da civilizuje parlament", on, koga je ovaj parlament birao na tom mestu, to je nešto što je krajnje nedolično. Ne može civilizovati parlament neko, a ovo je sada politička metafora koju ću izreći i time se ograđujem od nje, što je mogao i ministar reći, ali to nije učinio, ko upravo danas pred nama brani necivilizovani Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju. Ne može pozivati na civilizovanost parlamenta da učestvuje u tome neko ko je u stanju danas da izgovori ovde – da ovo nije toliko nešto ozbiljno, jer se radi o izmenama i dopunama zakona, a ne o nekom novom zakonu. To je kao kad bi recimo izmene i dopune Krivičnog zakona bile uvođenje smrtne kazne – to bi bila samo izmena, kakve to veze ima? Ovo što vi radite, gospodine Bradiću, to je smrtna kazna medijima u Srbiji i vi to morate da znate, i to znate. Što sam juče rekao vama, izvinjavam se. Izvinjavam se za ono što sam rekao "da ovo niste vi". Ne, jer ovo ste očigledno vi i to u nepatvorenom obliku.
Nema povrede člana 104. i pažljivim čitanjem stenograma videćete da je ministar rekao "civilizujte", a ne "civilizovaću vas". [[Žagor u sali.]] Molim narodne poslanike da ne dobacuju, pošto zaista s pažnjom slušam sve narodne poslanike i s pažnjom slušam i druge učesnike u raspravi kada su kao predlagači ovde. Dakle, navedena odredba 104. ne može da se odnosi, pošto se deo govora koji je u povredi obrazlagao narodni poslanik Miloš Aligrudić odnosio na celokupan deo ministrovog izlaganja, gde je kažu, dobio uputstvo od jednog predsednika poslaničke grupe, "civilizujte medije", i nakon rečenica koje možete naći u stenogramu rekao je "civilizujte parlament". (Miloš Aligrudić, sa mesta: Tražim da se oko ove povrede Poslovnika izjasnimo u danu za glasanje.) Narodni poslanik Miloš Aligrudić traži da se o povredi Poslovnika koju je načinio ministar Nebojša Bradić Skupština izjasni u danu za glasanje, što će naravno biti učinjeno. Narodni poslanik Tomislav Nikolić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Gospodin ministar je izrekao jedan sud o zakonu, koji u ovom parlamentu ne bi trebalo da bude izrečen ili bar da prođe bez komentara, tim pre što je tu i gospođa ministar pravde, gde bi trebalo da ga uputi, kada se već usuđuje da ovde brani zakone ili da ih obrazlaže, da bi trebalo bar malo da poznaje terminologiju, odnosno da ne obmanjuje javnost svojom terminologijom. Naime, ne postoji niska i visoka zaprećena kazna za novinara. Malopre sam vas upozorio na odluke Evropskog suda pravde, gde kaže da i minimalne kazne predstavljaju jedan vid cenzure, pošto upućuju na autocenzuru onoga koji je kažnjen. Vi ste nama, ministre, rekli da su kazne koje su propisane minimalne i ohrabriće urednike i novinare da postupaju civilizovano ili šta ste već time rekli. Nađite mi jednog čoveka koji za kaznu kaže da je mera ohrabrenja, jednog normalnog čoveka koji je pročitao dve knjige u prvom razredu osnovne škole, ko će vam reći – da se kazna izriče da bi se neko ohrabrio. Tako da, uopšte, sumnjam u intelektualne sposobnosti onoga ko vas je ovde poslao, a mislim da svoje niste dokazali održavši nam ovde nekakav pledoaje o slobodnom novinarstvu. Drage volje ću napustiti ovu salu zato što je očigledno da narodni poslanici ovde nemaju pravog konkurenta, posebno poslanici opozicije. Zaista mi je drago da je Vlada u punom kapacitetu pokazala kakvim sve kadrovima raspolaže.
Narodni poslaniče, upozoravam vas da je zloupotreba prava da dobijete reč na osnovu člana 100. stav 1. nezainteresovani da li se dogodila povreda zbog koje ste dobili pravo na reč, da ne citirate član Poslovnika za koji smatrate da je povređen i da sve to smatrate pravom na slobodnu reč. Moje upozorenje je zaista samo zato što ovakva vrsta prekršaja jednom načinjena neće biti pretvorena u izricanje mere kazne. Molim sve poslanike da na ovakav način ne zloupotrebljavaju dekorativno pravo i zalaganje na slobodnu reč i zatim čistu zloupotrebu procedure, zloupotrebu prava na dobijenu reč i odnos prema Poslovniku Narodne skupštine i predsedavajućem koji je nedopustiv za nekog ko dekorativno traži slobodu reči, pravo na mišljenje i pravo na govor. (Miloš Aligrudić: Po Poslovniku.) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom informisanju i Predlogu zakona o kulturi. Povrede Poslovnika dobićete nakon što nastavimo sednicu i bude prostora da vam dam reč po članu 100. Prelazimo na zajednički načelni pretres 3-9. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O SARADNjI SA MEĐUNARODNIM KRIVIČNIM SUDOM, IZMENAMA ZAKONA O IZVRŠENjU KRIVIČNIH SANKCIJA, SUZBIJANjU ORGANIZOVANOG KRIMINALA, IZVRŠENjU KAZNE ZATVORA ZA ORGANIZOVANI KRIMINAL, IZMENAMA ZAKONIKA O KRIVIČNOM POSTUPKU, KRIVIČNOG ZAKONIKA I SPREČAVANjU PRANjA NOVCA I FINANSIRANjA TERORIZMA Otvaram zajednički načelni pretres o tačkama 3-9. dnevnog reda, o Predlogu zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, Predlogu zakona o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 3, 4, 5, 6, 7, 8. i 9. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Petar Petrović poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Đuro Perić poslaničku grupu PUPS, narodna poslanica Milica Radović poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica, narodni poslanik Nebojša Ranđelović poslaničku grupu LDP, narodni poslanik Srđan Spasojević poslaničku grupu NS, narodni poslanik Aleksandar Martinović poslaničku grupu SRS i narodni poslanik Vlatko Ratković poslaničku grupu ZES. Pre nego što na osnovu Poslovnika uputim pitanje – da li žele reč predstavnici predlagača, narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Ovde povreda povredu stiže kada je reč o Poslovniku. Sad mi je zanimljivije da govorim o ovoj potonjoj nego o prethodnoj zbog koje sam se javio. Dakle, povreda Poslovnika koju ste učinili neposredno pre mog sadašnjeg izlaganja je sledeća. U članu 100. stav 3. stoji – predsednik Narodne skupštine, odnosno predsedavajući daje reč narodnom poslaniku koji ukazuje na povredu Poslovnika iz stava 1. ovog člana odmah po završenom izlaganju prethodnog govornika, s tim što predsednici poslaničke grupe imaju prednost. Pre nego što ste zaključili raspravu, odnosno pretres po prethodnoj tački dnevnog reda, elektronskim sistemom sam prijavio povredu Poslovnika i zatražio reč, pre nego što ste vi išta izgovorili. To se registrovalo kod vas, što može zamenik generalnog sekretara Skupštine da potvrdi, a na kraju krajeva, to se da lako proveriti. Vi mi niste dali reč, zaključili ste pretres, nastavili ste dalje da govorite prema proceduri koju predviđa zaključenje pretresa i otvaranje nove tačke, čime ste prekršili direktno stav 3. člana 100. Poslovnika Narodne skupštine. Pazite, ovo je toliko jasno što sam rekao da ćete ispasti potpuno smešni ako kažete – nema povrede Poslovnika, jer valjda možete jednom u 12 meseci sebi da dopustite da ste negde pogrešili. Ovde je očigledna greška. Ne tražim nikakvu posledicu zbog ovoga. Tražim samo jednu prostu stvar, vaše priznanje i izvinjenje da ste napravili omašku i to je sve. Ako ste u stanju to da uradite jednom, na tome ću vam čestitati, a ako ne, na kraju krajeva, ispašćete smešni, jer je sve što sam sad ovde rekao gola istina od početka do kraja. Prethodni govornik je bio Tomislav Nikolić koji je govorio o povredi Poslovnika. Nakon njega sam se javio posle vašeg komentara njegovog izlaganja za povredu Poslovnika, vi mi niste dali reč, već ste ignorišući signal koji sam dao ovde zaključili pretres po tački.
Narodni poslaniče, nema povrede Poslovnika. Vaš govor je živi dokaz da ste dobili reč. Jedinu neistinu koju ste izneli u obrazlaganju je da dajem komentare na izlaganje narodnog poslanika Tomislava Nikolića. Ne dajem komentare, dajem objašnjenje. Kada sam završila sa objašnjenjem i otvorila sledeću tačku dnevnog reda, dobili ste reč, tako da ste bili govoreći dokaz da ne kršim član 100. Narodna poslanica Svetlana Stojaković-Milovanović … (Miloš Aligrudić: Da se izjasnimo u danu za glasanje…) Molim vas da ne dobacujete, imam u elektronskom sistemu. (Miloš Aligrudić: U danu za glasanje…) Narodni poslaniče, molim vas da me s pažnjom saslušate pošto se staram o vođenju sednice na zajedničku korist. Vi dobacujete - „loše“, mislim da to radim dobro, pošto radim na korist svih nas 250. Molim vas da prestanete da dobacujete, pošto to nije dobro i to je zabranjeno da se radi članom Poslovnika. U elektronskom sistemu dva imena su zabeležena, narodna poslanica Svetlana Stojaković-Milovanović i narodni poslanik Đuro Perić. Moja je obaveza da kada vidim na šta ste me upozorili, kada vidim ime da kažem da li želi reč poslanik ili poslanica koji su se prijavili u elektronski sistem. Dakle, vi možete da dobijete reč posle njih, odnosno odmah ako oni ne žele reč i da se izjasnite, i dobijajući reč o tome da li želite da se Skupština izjasni o povredi Poslovnika ili da dobijete reč zato što želite da govorite o novoj povredi Poslovnika. Narodna poslanica Svetlana Stojaković-Milovanović da li želi reč o povredi Poslovnika? Narodni poslanik Đuro Perić da li želi reč o povredi Poslovnika? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Evo, ponovo ste povredili Poslovnik, ali drugu odredbu. Dakle, ovde je u pitanju stav 6. člana 100. Te odredbe su vezane i one se primenjuju tako što se radi o neposrednom vremenskom nizu radnji. Ukazao sam na povredu Poslovnika i vi se mi rekli da povrede nema, a što je naravno bilo smešno, ali o tom potom. U stavu 6. stoji… (Predsedavajuća: Molim vas da se bez nedostojanstvenih gestova odnosite prema predsedavajućem, da pazite kako se ponašate i da pristojnost komunikacije koju zahtevate od svih drugih poslanika i od predstavnika Vlade sami prikazujete u ovoj skupštini. Svaku nepristojnu gestikulaciju smatraću razlogom za upozorenje ….) Koja je to bila gestikulacija, izvinite? (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, ovo je sednica koja se prenosi …) Znam. Koja je bila nepristojna gestikulacija? To je smešno… (Predsedavajuća: Kada bih se usudila da ponovim nepristojnu gestikulaciju koju vi demonstrirate, onda bih načinila povredu Poslovnika, a što ne činim. Molim vas da na pristojan način obrazložite u čemu se sastoji povreda Poslovnika.) Oduzeli ste mi 30 sekundi... (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, ništa vam nisam oduzela. Imaćete svoja dva minuta. Izvolite i obrazložite koje su povrede Poslovnika.) Pošto sam izgubio nit onoga što sam govorio i niko ne može da shvati šta je ukazivanje na povredu Poslovnika, molim da mi dozvolite dva minuta da vam objasnim. U stavu 6. stoji da ako i posle objašnjenja predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, narodni poslanik smatra da je povreda učinjena, može zahtevati bez prava na obrazloženje da se Narodna skupština bez pretresa o tome izjasni u danu za glasanje. Vidite, ako piše – mogu zahtevati, to mogu učiniti jedino u ovom trenutku usmeno, kao radnju koju činim neposredno po vašem objašnjenju, a da bih to učinio usmeno, moram da izgorim, a ako izgovorim moram da izgovorim tako da to čujete, a da bih to rekao to nije dobacivanje, nego je to moje insistiranje na glasanju u danu za glasanje o povredi Poslovnika. Vi meni kažete, nemojtedobacivati. Izvinite, objasnite mi – kojom tehnikom mogu, a da bi ispoštovali član 100. i stav 6, da skrenem pažnju da želim da se Skupština izjasni u danu za glasanje? Da li po vama treba da se ponovo javim za reč po povredi Poslovnika, u kom slučaju biste mi rekli da to nije isticanje povreda Poslovnika u smislu stava 1? Dakle, ne vidim tehniku, način, na koji vam mogu skrenuti pažnju da želim da se Skupština izjasni u danu za glasanje, sem da vam to dobacim. Kako hoćete – da napišem na papiru, pa pošaljem avionče? Šta hoćete da uradim? Zaista ne razumem.
Upravo tako kako ste učinili, ponovo ste govoreći dokaz da nema povrede Poslovnika. Dakle, Skupština će se u danu za glasanje izjasniti o povredi Poslovnika. (Miloš Aligrudić, sa mesta: A o ovoj povredi?) Skupština će se u danu za glasanje izjasniti o obe povrede koje ste istakli. Ako hoćete precizno, u stenogramu će stajati vreme kada ste dobili reč da govorite o povredi Poslovnika i uvidom u materijal za glasanje videćete da stoji vreme, da stoji član koji je poslanik istakao da je povređen i da stoji zahtev za izjašnjavanje Skupštine, kao što će Skupština i učiniti u danu za glasanje. Da li predstavnica predlagača Snežana Malović, ministarka pravde, želi reč? (Da.)
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, kao što znate danas je na dnevnom redu rasprava o zakonima koji se odnose na oblast krivičnog prava. Navedeni zakoni, sa jedne strane, predstavljaju usklađivanje zakona iz ove oblasti sa odredbama Ustava Republike Srbije i međunarodnim konvencijama, koje su mnoge ratifikovane baš u ovom sastavu parlamenta, a sa druge strane donose rešenja kojim se nastavlja započeta reforma pravosuđa, što će doprineti povećanju efikasnosti i poboljšanju kvaliteta rada pravosudnih organa. Sada bih vas u najkraćim crtama upoznala sa najznačajnijim rešenjima sadržanim u svakom od ovih predloga zakona. Zakon o saradnji sa međunarodnim krivičnim sudom. Rimskim statutom Međunarodnog krivičnog suda, koji je usvojen 17. jula 1998. godine u Rimu, obrazovan je stalni Međunarodni krivični sud koji ima nadležnost da sudi za najteža krivična dela protiv međunarodnog humanitarnog prava, kao što su genocid, zločini protiv čovečnosti, ratni zločini i agresija. Pored toga, Rimskim statutom utvrđena je i obaveza država članica da u svojim nacionalnim zakonodavstvima predvide i zakonski urede sve oblike saradnje sa Međunarodnim krivičnim sudom. Potpisivanjem i ratifikovanjem Rimskog statuta 2001. godine naša država je prihvatila obavezu implementacije navedenog međunarodnog ugovora u svoj pravni sistem. Međunarodni krivični sud se zasniva na principu komplementarnosti i nastao je saglasnošću volja suverenih država. Budući da je nadležnost suda supsidijarnog karaktera, nacionalno pravosuđe ima prednost u vođenju postupka za krivična dela za koja je taj sud nadležan, a tek ako postoji neki od razloga izričito predviđenih Rimskim statutom, postupak se vodi pred tim sudom. Stoga se donošenje ovog zakona predlaže u cilju stvaranja normativnog okvira kojim bi se uredio postupak saradnje naše države i Međunarodnog krivičnog suda u slučajevima kada se krivični postupak vodi pred tim sudom. Pored toga, zakon sadrži i nužna ograničenja u saradnji koja proističe iz prava suverenosti Republike Srbije. Među najznačajnijim rešenjima koje sadrži predlog zakona je načelo ne bis in idem,odnosno načelo zabrane istovremenog vođenja postupka. Ovim načelima je isključena mogućnost da se okrivljenom za ista krivična dela istovremeno sudi i pred domaćim sudom i Međunarodnim krivičnim sudom, a takođe je isključena mogućnost da se pravosnažno osuđenom licu ponovo sudi za isto delo, bilo pred Međunarodnim krivičnim sudom, bilo pred domaćim sudom. Zakonom je detaljno uređena pravna pomoć pred Međunarodnim krivičnim sudom, a posebno prisustvo predstavnika tog suda, kao i radnje koje predstavnik suda može da obavlja na teritoriji Republike Srbije. Predstavnicima Međunarodnog krivičnog suda može se izuzetno dozvoliti da sprovode pojedine radnje na teritoriji Republike Srbije uz obavezno prisustvo lica koje odredi ministar pravde. Takođe, prilikom vršenja tih radnji predstavnici Međunarodnog krivičnog suda ne smeju skraćivati, niti ograničavati ustavna prava građana Srbije, kao i prava svedoka, veštaka i okrivljenih. Isto tako, prilikom sprovođenja ovih radnji ne mogu se preduzimati mere lišavanja slobode, niti bilo koja druga mera procesne prinude. Pored toga, zakon uređuje i pitanja koja se odnosi na postupak koji sprovode domaći organi po zahtevu Međunarodnog krivičnog suda za lišenje slobode, određivanje pritvora i predaje okrivljenog lica. Predlog zakona uređuje i pitanje načina izvršavanja odluka Međunarodnog krivičnog suda i učestvovanje Republike Srbije u radu ovog suda. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija. Važeći Zakon o izvršenju krivičnih sankcija donet je krajem septembra 2005. godine, a stupio je na snagu 1. januara 2006. godine. Posle stupanja na snagu ovog zakona u januaru 2006. godine, Komitet ministara Saveta Evrope doneo je preporuku kojom su usvojena nova evropska zatvorska pravila, te je stoga neophodno izvršiti usaglašavanje zakona o izvršenju krivičnih sankcija sa ovim međunarodnim dokumentom. Takođe, Predlogom zakona vrši se neophodna terminološka izmena zakona radi usklađivanja sa novim ustavom Republike Srbije. Isto tako, Predlogom zakona vrši se i usklađivanje Zakona o izvršenju krivičnih sankcija sa novim zakonima koji uređuju organizaciju i rad pravosudnih organa, a posebno sa Zakonom o uređenju sudova. Imajući u vidu da pojedine odredbe Zakona o izvršenju krivičnih sankcija nisu bile u potpunosti usaglašene sa odredbama Krivičnog zakonika, bilo je potrebno izvršiti odgovarajuće izmene i u tekstu zakona, a posebno odredbe o izvršenju novčanih kazni. Pored toga, a s obzirom da je od početka primene Zakona o izvršenju krivičnih sankcija prošlo više od tri godine, potrebno je izmeniti neke od postojećih odredaba koje su izazivale probleme u njihovoj primeni, a na koje je ukazano od strane lica zaposlenih u Upravi za izvršenje zavodskih sankcija koje zakon neposredno i primenjuju. Od najznačajnijih novina treba istaći odredbe kojima se preciznije uređuju neophodni uslovi za lica koja rukovode zavodima i službama u zavodima izmenjene i preciznije uređen rad pojedinih službi u zavodima, a pre svega službe za tretman, službe za obuku i upošljavanje i službe za zdravstvenu zaštitu. Odredbe o položaju osuđenih lica usaglašene su sa preporukama Komiteta ministara Saveta Evrope. Takođe, posebno treba istaći da su precizirane odredbe koje se odnose na moguće situacije nakon primene mera prinude prema osuđenim, a koje su izmenjene u skladu sa preporukama i standardima Komiteta Saveta Evrope za sprečavanje mučenja i nečovečnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja. Pored toga, izmenjene su i odredbe koje su vezane za radno-pravni status zaposlenih u zavodima, imajući u vidu specifičnost poslova koji se obavljaju u zavodima, pa su stoga i predviđeni izuzeci u odnosu na opšti radno-pravni režim državnih službenika i nameštenika. Na kraju, treba istaći i da su precizirane odredbe koje se odnose na nadzor nad radom zavoda. Zakon o izvršenju kazne zatvora za krivično delo organizovanog kriminala. Predlogom navedenog zakona bliže se uređuje postupak za izvršenje kazne zatvora za krivično delo organizovanog kriminala, organizacija i nadležnost državnih organa u postupku izvršenja kazni, položaj, odnosno pravo i obaveze osuđenih lica i nadzor nad izvršenjem kazne zatvora za ova krivična dela. Razlog za donošenje ovog zakona je postojanje potrebe da se uredi izvršenje kazne zatvora lica osuđenih za krivična dela organizovanog kriminala. Naime, neophodno je da se u cilju uspešnog suprotstavljanja organizovanom kriminalu spreči svaka mogućnost da osuđeni posredno, preko drugih lica koja su ostala na slobodi, nastavi da organizuje ili usmerava kriminalne aktivnosti iste ili drugih kriminalnih grupa. Važeći Zakon o izvršenju krivičnih sankcija ne pravi razliku u režimu izdržavanja kazne zatvora između lica koja su osuđena za krivična dela organizovanog kriminala i lica koja su osuđena za druga krivična dela. Zbog toga je neophodno da se u posebnom zakonu na celoviti način reguliše izvršenje kazne zatvora prema osuđenim organizatorima i članovima kriminalne grupe, kao i obrazovanje i organizacija posebnog odeljenja postojećih zavoda u kojima bi ta lica izdržavala kaznu zatvora. Imajući u vidu činjenicu da se samo zakonom može predvideti poseban režim izvršenja kazne zatvora, s obzirom da se dodatno ograničavaju prava osuđenih, donošenjem posebnog zakona je jedino moguće uspostaviti osetljivu ravnotežu između potrebe da se društvo pojačano zaštiti od organizovanog kriminala i potrebe da se ispoštuju međunarodni standardi u oblasti ljudskih prava osuđenih. Pre svega, ovim zakonom se obrazuje Posebno odeljenje za izdržavanje kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala. Podsetila bih da važećim Zakonom o organizaciji nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala nije predviđena posebna organizaciona jedinica Uprave za izvršenje zavodskih sankcija u kojoj će ta lica koja su pravosnažno osuđena za navedena krivična dela izdržavati kaznu zatvora. Iz tih razloga, ovim zakonom se ovakvo odeljenje i obrazuje i istovremeno bliže uređuje njegov rad. Takođe, ovim predlogom zakona se na drugačiji način regulišu upućivanje na izdržavanje kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala u odnosu na opšti režim. Naime, za upućivanje je nadležan predsednik Višeg suda u Beogradu, koji utvrđuje da li su ispunjeni precizno propisani uslovi za upućivanje u Posebno odeljenje. To znači da u Posebno odeljenje neće biti upućena sva lica koja su pravosnažno osuđena za krivično delo organizovanog kriminala, već samo lica za koja sud utvrdi da postoje okolnosti koje ukazuju na opasnost da će osuđeni nastaviti sa kriminalnom delatnošću i za vreme izdržavanja kazne. Takođe, predviđeno je da sud periodično ispituje svoju odluku u upućivanje osuđenog u Posebno odeljenje i da shodno prikupljenim izveštajima i mišljenjima donosi dalju odluku. Ukoliko sud odluči da više nema okolnosti koje opravdavaju dalji boravak osuđenog u Posebnom odeljenju, osuđeni će kaznu zatvora nastaviti da izdržava u skladu sa opštim režimom izdržavanja kazne zatvora. U odnosu na položaj osuđenih lica treba istaći da osuđeni za vreme izdržavanja kazne u Posebnom odeljenju ima manji obim prava nego ostala osuđena lica, kao da su i baš zbog toga ova prava osuđenog precizno uređena ovim predlogom zakona. Takođe, iz istih razloga, precizno su propisane i mere prinude i uslovi pod kojima se mere prinude prema ovim licima mogu primeniti. Naravno, imajući u vidu navedeno ograničenje prava osuđenih lica u odnosu na opšti režim izdržavanja kazne zatvora, neophodno je obezbediti i propisati na koji način će se ostvariti zaštita njihovih prava. U tom smislu, Predlog zakona predviđa pravo na pritužbu upravniku zavoda i direktoru Uprave za izvršenje zavodskih sankcija, kao i pravo na sudsku zaštitu. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala. Najvažnije novine koje sadrži Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala odnose se, pre svega, na definiciju organizovanog kriminala, koja je usklađena i sa Predlogom zakona i izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, kao i Konvencijom UN za borbu protiv transnacionalnog organizovanog kriminala, Palermo konvencija. Ovo usklađivanje je važno iz razloga što postojeća definicija u Zakonu o organizovanom kriminalu nije bila precizna, niti je bila identična sa definicijom iz Zakonika o krivičnom postupku, što je izazivalo dosta problema u praksi oko određivanja nadležnosti specijalizovanih državnih organa za borbu protiv organizovanog kriminala. Druga važna novina u Predlogu zakona je proširenje nadležnosti specijalizovanih državnih organa za borbu protiv organizovanog kriminala za nova krivična dela, i to – krivična dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije, krivična dela korupcije kada su u pitanju najviši državni funkcioneri, krivična dela međunarodna terorizma i finansiranja terorizma i krivično delo pranje novca, ako taj novac potiče iz organizovanog kriminala, korupcije i finansiranja terorizma. Posebno naglašavam da proširenje nadležnosti koja se odnosi na krivična dela korupcije predstavlja ispunjenje preporuke grupe država za borbu protiv korupcije Saveta Evrope, čiji je Republika Srbija član. Pored toga, radi usklađivanja sa novim Zakonom o javnom tužilaštvu, predviđeno je da nadležnost Posebnog odeljenja Okružnog javnog tužilaštva u Beogradu, Specijalno tužilaštvo, preuzme Tužilaštvo za organizovani kriminal. Predlogom zakona propisani su i posebnim uslovi koji moraju da ispunjavaju sudije u Višem i Apelacionom sudu koji su raspoređeni u posebna odeljenja ovih sudova za postupanje u predmetima za krivična dela predviđena ovim zakonom. Isto tako, izvršene su i neophodne izmene radi usklađivanja sa novim Zakonom o uređenju sudova, kao i manje terminološke izmene zbog usklađivanja sa novim Ustavom Republike Srbije. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. U vezi sa Predlogom zakona o izmenama Zakonika o krivičnom postupku na početku bih pomenula da je krajem prošle godine u Narodnu skupštinu upućen jedan sličan tekst predloga ovog zakona koji zbog obimnog dnevnog reda u Narodnoj skupštini nije razmatran. Predlog zakona o kojem je danas reč u najvećoj meri sadrži odredbe tog teksta iz prošle godine, sa određenim novinama koje su unete u cilju efikasnijeg vođenja krivičnog postupka. Istakla bih da trenutno u pravnom sistemu Republike Srbije imamo dva zakonika o krivičnom postupku. Naime, u maju 2006. godine donet je nov Zakonik o krivičnom postupku. Početak primene ovog zakonika je više puta odlagan zbog nepostojanja uslova za njegovu primenu. Ovim predlogom zakona, Zakonik iz 2006. godine se stavlja van snage, čime se rešava problem postojanja dva zakonika o krivičnom postupku u pravnom sistemu. U vezi sa daljom reformom krivično-procesnog zakonodavstva u Republici Srbiji, napomenula bih da je Ministarstvo pravde formiralo radnu grupu koja ima cilj da izradi potpuno novi tekst zakonika o krivičnom postupku koji bi sadržao najmodernija zakonska rešenja u ovoj oblasti. Nadam se da će u toku sledeće godine rad na ovom zakonskom tekstu biti završen i da će nakon usvajanja u Narodnoj skupštini Republika Srbija dobiti potpuno nov, moderan Zakonik o krivičnom postupku koji će biti usaglašen sa svim međunarodnim standardima i praksom, čime će se staviti tačka na problem koji se pojavljuje poslednjih godina u vezi sa ovim zakonikom. Zajedno sa reformom sudova i javnih tužilaštava, taj novi zakonik bi treba da doprinese efikasnijem vođenju krivičnog postupka primeren potrebama Republike Srbije, uz svu zaštitu prava lica okrivljenih za krivična dela. Do donošenja novog zakonika o krivičnom postupku, neophodno je izvršiti izmene Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine, što se čini ovim predlogom zakona o kome je danas reč. Pored navedenih razloga za donošenje zakona, treba istaći da je od poslednjih izmena Zakonika o krivičnom postupku donet nov Ustav Republike Srbije, Krivični zakonik, Zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica, kao i da je ratifikovan jedan broj međunarodnih konvencija i ugovora koji se odnose na krivični postupak, pa je neophodno da se Zakonik o krivičnom postupku usaglasi sa navedenim pravnim aktima. Takođe, u Predlogu zakona sadržana su i rešenja koja su prema mišljenju sudske prakse i stručne javnosti neophodni za efikasnu i celishodnu primenu Zakonika u praksi. Među najvažnijim rešenjima koje sadrži Predlog zakona, istakla bih sledeće. U skladu sa Ustavom Republike Srbije, dozvoljeno je nesmetano opštenje između branioca i okrivljenih bez ikakvog nadzora, što je u skladu sa međunarodnim pravnim standardima u ovoj oblasti. U vezi sa pretresanjem, predviđeno je nekoliko važnih izmena. Uvodi se mogućnost poziva svedoka putem elektronske pošte ili drugog elektronskog prenosioca poruka, uvodi se procesno-pravna zaštita udruženih svedoka, proširuje se mere zabrane napuštanja mesta boravišta okrivljenog, tako da se ova mera odnosi i na zabranu napuštanja stana, odnosno zabranu prilaska određenim licima. Takođe, uvodi se mogućnost elektronskog nadzora za primenu mera. Najznačajnije izmene koje se odnose na pritvore i uvođenje posebnog za stranke i javnog ročišta za određivanje i ukidanje pritvora. Odsustvo uredno pozvanih stranaka ne sprečava održavanje ročišta i donošenje odluke o pritvoru. Time se ne bi gubilo na efikasnosti, a odlučivanje o pritvoru bi prethodilo kontradiktorna rasprava, tj. mogućnost da stranke sudu neposredno iznesu svoje argumente i protivargumente. Takođe, u vezi sa režimom izdržavanja pritvora uvodi se pravo Zaštitnika građana, komisija Narodne skupštine, kao i međunarodnih organizacija, u skladu sa međunarodnim ugovorima, da nesmetano posećuju pritvorena lica i da s njima nasamo razgovaraju. Izmenjene su odredbe koje uređuju institut odlaganja krivičnog gonjenja. Javnom tužiocu je data mogućnost da bez saglasnosti suda odloži krivično gonjenje za krivična dela za koja je zaprećena kazna do tri godine zatvora, odnosno uz odobrenje sudskog veća kada se radi o krivičnom delu za koje je zaprećena kazna do pet godina zatvora. Takođe, daje se mogućnost javnom tužiocu da podigne neposredno optužnicu za krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do osam godina. Pored toga, posebnu novinu predstavlja uvođenje instituta sporazuma o priznanju krivice, koji je karakterističan za anglosaksonske krivične postupke, ali je danas veoma široko prihvaćen i u brojnim kontinentalno evropskim zakonodavstvima. Ovaj institut u našem krivičnom postupku realno može dovesti do bržeg okončanja mnogih krivičnih postupaka i smanjenja troškova, a da se pri tome ipak ne ugrozi interes zakonitosti i pravičnosti, što predstavlja i osnovni razlog za uvođenje ovog instituta. Povećavaju se ovlašćenja sudu u izricanju sankcija zbog narušavanja reda na glavnom pretresu, a takođe u cilju efikasnog vođenja postupka precizirane su odredbe zakonika koje se odnose na odlaganje i prekid glavnog pretresa. Uvodi se obaveza drugostepenog suda da održi pretres i da sam presudi slučaj ako je već jednom ukidao prvostepenu presudu i predmet vrati na novo suđenje prvostepenom sudu, što ima za cilj da skrati trajanje krivičnog postupka i poveća stepen odgovornosti drugostepenog suda. Uvedeno je preinačenje pravosnažne presude bez ponavljanja krivičnog postupka u slučaju kada se kao svedok u postupku za krivično delo organizovanog kriminala pojavi osuđeno lice čiji iskaz je od značaja za otkrivanje, sprečavanje ili dokazivanje ovih krivičnih dela. Brisani su iz razloga celishodnosti dva vanredna pravna leka, i to vanredno ublažavanje kazne i zahtev za ispitivanje zakonitosti pravosnažne presude. Pored toga, u cilju efikasnijeg sprovođenja postupka, primena odredaba o skraćenom postupku proširena je na sva krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do pet godina. U potpunosti je izmenjena Glava 29. Zakonika, kojom su propisane posebne odredbe u postupku za delo organizovanog kriminala. Najznačajnija novina u odnosu na važeća rešenja su sledeća: posebne odredbe kojima su utvrđena posebna ovlašćenja organa krivičnog gonjenja važila bi ubuduće ne samo za dela organizovanog kriminala, već i za dela korupcije i druga izuzetno teška krivična dela; zatim, mere za lakše otkrivanje i dokazivanje određenih krivičnih dela, uključujući i nadzor telefonskih razgovora, pružanje simulovanih usluga i kontrolisanih isporuka date su na jednom mestu, te samo u ovoj glavi zakona. Dosadašnjem spisku mera dodata je i mera računskog pretraživanja ličnih i drugih sa njima povezanih podataka i njihova elektronska obrada. Zatim, zaštita identiteta prikrivenog islednika je bolje rešena, s obzirom na to da je njegova upotreba do sada izostajala uglavnom zbog rizika kojima su ta lica bila izložena. Svedok saradnik i posle sticanja tog statusa ostaje u krivičnom postupku okrivljeni, obuhvata se presudom i odmerava mu se kazna po Krivičnom zakoniku, a zatim odmerena kazna izriče umanjena za jednu polovinu, s tim što mu se, na predlog javnog tužioca i s obzirom na izvršeno krivično delo, držanje pred sudom i druge bitne okolnosti slučaja, može izreći blaga kazna ili oslobođenje od kazne. Predloženo rešenje je više u skladu sa duhom Krivičnog zakonika i sa principom pravičnosti od dosadašnjeg rešenja. Uvodi se mogućnost da osuđeno lice svedoči u predmetima krivičnog dela organizovanog kriminala, pri čemu bi se tom licu mogla umanjiti kazna na koju je osuđen ako je njegov iskaz od značaja za otkrivanje, sprečavanje ili dokazivanje ovih krivičnih dela. Predlog zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika. Donošenje zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika predlaže se prvenstveno iz tri razloga. Krivični zakonik donet je septembra 2005. godine, a stupio je na snagu 1. januara 2006. godine. U međuvremenu, došlo je do promene državno-pravnog statusa Republike Srbije, a donet je i novi Ustav Republike Srbije. U skladu sa navedenim promenama u pravnom poretku, neophodno je izvršiti izmenu u Krivičnom zakoniku koje su pre svega terminološke prirode, a odnose se na brisanje iz teksta zakonika izraza vezanih za državnu zajednicu Srbija i Crna Gora koja je prestala da postoji. Drugi razlog sadržan je u činjenici da je od donošenja zakonika Republika Srbija potpisala i ratifikovala veliki broj konvencija, koje zahtevaju da se radi njihove implementacije u pravni sistem Republike Srbije izvrše određene izmene i dopune Krivičnog zakonika, i to kako u pogledu uvođenja novih krivičnih dela, tako i u pogledu izmena inkriminacija postojećih krivičnih dela. Na ovaj način se ispunjavaju međunarodne obaveze Republike Srbije koje su preuzete potvrđivanjem ovih konvencija. Budući da je od stupanja Krivičnog zakonika na snagu proteklo više od tri godine, a imajući u vidu stanje kriminaliteta u Republici Srbiji i kaznenu politiku sudova u tom periodu, neophodno je da se preispitaju i zaprećene kazne za pojedina krivična dela. Predloženim zakonom se pooštravaju kazne za oko trećinu krivičnih dela, čime se jača generalna prevencija i odvraćaju potencijalni učinioci krivičnih dela, što i jeste osnovni cilj zakona koji uređuje materijalno-krivično pravo. Pored toga, u skladu sa predlozima pravosudnih i drugih državnih organa, izvršene su izmene, kako u opštem delu Krivičnog zakonika, tako i u posebnom delu, u kome su uvedena neka nova krivična dela, odnosno precizirane radnje izvršenja za već propisana krivična dela. Najvažnija izmena koja se odnosi na opšti deo Krivičnog zakonika je sledeća. Proširuje se primena odredbe o delu malog značaja i za krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do pet godina. Daje se mogućnost sudu da odredi izvršenje kazne zatvora licu osuđenom na kaznu zatvora u trajanju do jedne godine, na taj način da osuđeni ne sme napuštati prostoriju u kojoj stanuje, što predstavlja neku vrstu kućnog zatvora. Takođe je propisano da se na ovakav način izvršenja u slučaju samovoljnog napuštanja stana od strane osuđenog lica može zameniti izvršenjem kazne u zatvoru. Pooštravaju se uslovi za određivanje uslovnog otpusta tako što je predviđeno da se uslovno može otpustiti osuđeni koji je izdržao dve trećine kazne zatvora umesto, kako je do sada bilo predviđeno, jedne polovine kazne. Vrši se pooštravanje granice ublažavanja kazne zatvora. Za krivična dela za koje je zaprećena kazna zatvora od najmanje 10 godina, kazna se može ublažiti do sedam godina zatvora, a za krivična dela za koja je propisan zatvor do pet godina, sa dve na tri godine zatvora. Takođe je predviđeno da je za određena krivična dela protiv polne slobode,krivično delo krijumčarenja ljudi, krivično delo neovlašćene proizvodnje i stavljanje u promet opojnih droga i krivično delo trgovine ljudima se ne može ublažiti kazna ispod zakonskog minimuma. Pored toga, kazna se ne može ublažiti ni učiniocu krivičnih dela koji ponovo izvrši isto krivično delo. Uvodi se nova mera bezbednosti zabrane približavanja i komunikacije sa oštećenima. Sud ovom merom može učiniocu krivičnog dela zabraniti približavanje oštećenom na određenoj udaljenosti, zabraniti pristup u prostor oko mesta stanovanja ili mesta rada oštećenog i zabraniti dalje uznemiravanje oštećenog odnosno dalju komunikaciju sa oštećenim, ako se opravdano može smatrati da bi dalje vršenje takvih radnji učinioca krivičnog dela bilo opasno po oštećenog. Uvodi se, u smislu Krivičnog zakonika, pojam posao od javnog značaja, kojim se smatra obavljanje profesije ili dužnosti koja ima povećani rizik za bezbednost lica koji ga obavljaju, a odnosi se na zanimanja koja su od značaja za javno informisanje, zdravlje ljudi, obrazovanje, javni prevoz, pravnu i stručnu pomoć pred sudskim i drugim državnim organima. Uvođenje ovog izraza neophodno je radi povećanja krivično-pravne zaštite lica koja se bave ovim profesijama. U odnosu na posebni deo Krivičnog zakonika, najvažnije izmene su sledeće. Kao teško ubistvo kvalifikuje se lišavanje života nosioca pravosudne funkcije ili policijskog službenika u vezi sa vršenjem službene dužnosti, odnosno lišenja života lica koje obavlja poslove od javnog značaja u vezi sa poslovima koje to lice obavlja. Uveden je kvalifikovan oblik krivičnog dela ugrožavanja sigurnosti, kada je ovo delo učinjeno prema predsedniku Republike Srbije, predsedniku Narodne skupštine, predsedniku Vlade, nosiocima pravosudnih funkcija i licu koje obavlja poslove od javnog značaja u oblasti informisanja. Pooštrene su kazne za krivična dela silovanja, obljuba nad nemoćnim licem, obljuba nad detetom, obljuba zloupotrebom položaja, nedozvoljene polne radnje, podvođenje i omogućavanje vršenja polnog odnosa i posredovanje u vršenju prostitucije. Radi usklađivanja sa Konvencijom Saveta Evrope o zaštiti dece od seksualnog iskorišćavanja i seksualnog zlostavljanja, izvršene su izmene krivičnog dela prikazivanja pornografskog materijala i iskorišćavanja dece za pornografiju i uvedena su nova krivična dela, kao što je navođenje maloletnog lica na prisustvovanje polnim radnjama i iskorišćavanje računarske mreže ili komunikacije drugim tehničkim sredstvima za izvršenje krivičnog dela protiv polnih sloboda prema maloletnom licu. Pooštrene su kazne za krivična dela protiv imovine za pojedina dela i uveden je kvalifikovan oblik kada su dela učinjena od strane organizovane kriminalne grupe. Krivično delo pranja novca je usklađeno sa Konvencijom Saveta Evrope o pranju, traženju, zapleni i oduzimanju prihoda stečenih kriminalom i u finansiranju terorizma, i u skladu sa tim kao oblik ovog dela uveden je i sopstveni prihod stečen kriminalom. Izmenjeno je krivično delo – neovlašćena proizvodnja i stavnje u promet opojnih droga. Predloženim izmenama u ovo krivično delu uvode se kao radnje neovlašćeno uzgajanje maka ili psihoaktivne konoplje ili drugih biljki iz kojih se dobija opojna droga ili koje same sadrže opojnu drogu. Takođe se posebno inkriminiše vršenje ovog krivičnog dela od strane organizovane kriminalne grupe. Držanje droge za ličnu upotrebu je izdvojeno u posebno krivično delo, koje se zove – neovlašćeno držanje opojnih droga. Takođe, dopunjeno je krivično delo – omogućavanje uživanja opojnih droga, tako što je propisano da se neće kaznitizdravstveni radnik koji u okviru pružanja medicinske pomoći omogućava uživanje opojnih droga. Takođe, uvedeno je kao kvalifikovani oblik ovog dela – smrtna posledica nastala usled njegovog izvršenja. Radi usklađivanja sa konvencijama u visokotehnološkom kriminalu propisano je novo krivično delo – pravljenje, nabavljanje i davanje drugom sredstava za izvršenje krivičnih dela protiv bezbednosti računarskih podataka. Pooštrene su kazne za krivična dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije. Uvedena su nova krivična dela – nedozvoljeno javno komentarisanje sudskih postupaka i ometanje pravde. Ovim krivičnim delima sankcionisano je izdavanje izjava u vezi sa sudskim postupkom u nameri povrede pretpostavke nevinosti i nezavisnosti sudova. Takođe se sankcioniše i pozivanje na neizvršenje sudskih odluka, kao i sprečavanje nosilaca pravosudnih funkcija u vršenju njihove dužnosti. Pooštrena je kazna za krivično delo – povrede tajnosti postupka u slučaju kada se radi o postupku protiv maloletnika, kao i u slučaju kada se radi o podacima vezanim za program zaštite svedoka. Radi usklađivanja sa krivično-pravnom Konvencijom o korupciji SE i Konvencijom protiv korupcije UN, izvršene su izmene u krivičnom delu – protivzakonito posredovanje, koje je preformulisano i promenjen mu je naziv u – trgovinu uticajem, kao i izmenu u krivičnim delima – primanje i davanje mita. Radi usklađivanja sa Dodatnim protokolom uz Konvenciju o visoko tehnološkom kriminalu, izvršena je izmena u krivičnom delu – rasna i druga diskriminacija. Takođe, radi usklađivanja sa Konvencijom Saveta Evrope o borbi protiv trgovine ljudima izmenjena su krivična dela - trgovina ljudima i trgovina decom radi usvojenja. Isto tako, radi usklađivanja sa Konvencijom Saveta Evrope o pranju, traženju, zapleni i oduzimanju prihoda stečenih kriminalom i o finansiranju terorizma, izmenjeno je krivično delo – finansiranje terorizma. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma. Razlog za donošenje ovog predloga zakona je preciziranje kaznenih odredbi u delu koji se odnosi na privredne prestupe, tako što se propisuje odgovornost za privredni prestup i odgovornost i ovlašćenog lica u pravnom licu. Zakonom je predložena inicijativa pravosudnih organa koji primenjuju kaznene odredbe ovih zakona iz razloga što je preciziranje odredbi za privredne prestupe neophodno radi pravilnog i efikasnog vođenja postupka za privredne prestupe propisane Zakonom o sprečavanju novca i finansiranja terorizma. Na kraju, htela bih da vam se zahvalim na pažnji i izrazim nadu da će nakon rasprave u načelu i u pojedinostima predloženi zakoni biti usvojeni, čime će se stvoriti normativni okvir za nastavak reforme pravosuđa u skladu sa Ustavom RS, već donetim zakonima iz oblasti pravosuđa i potrebe naše zemlje i njenih građana. Zahvaljujem.
Pre nego što odredim pauzu, obaveštavam narodne poslanike da je ovlašćena predstavnica poslaničke grupe G17 plus poslanica Snežana Kenig-Sedlar i ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Napred Srbijo Jorgovanka Tabaković. Podsećanje na obaveštenje o današnjem toku prenosa sednice Narodne skupštine: danas, 17. jula, do 16.30; kažem podsećanje zato što sam dala o tome obaveštenje i za četvrtak 16. juli, i za petak 17. juli. U toku popodnevnog dela sednice daću vam obaveštenje o tome kada će i u koliko sati biti emitovan odloženi prenos, kao i o vremenu direktnog prenosa za sednicu koja će se odvijati sutra, 18. jula, u subotu. Na kraju, na osnovu člana 85. stav 5, određujem i obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, a raspravom o tački koja u tom trenutku bude bila na dnevnom redu. Sada određujem pauzu. Kraj prepodnevnog dela. Rad nastavljamo u 15.10 časova. Hvala. [[Posle pauze – 15.10]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? (Ne.) Da li narodni poslanici Vjerica Radeta i Petar Jojić, koji su na sednici Odbora za pravosuđe i upravu izdvojili mišljenje prilikom razmatranja Predloga zakona po tačkama 3, 4, 5, 6, 7. i 8. dnevnog reda ove sednice, žele reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, četiri su bitna razloga zbog kojih sam izdvojila mišljenje i glasala protiv predloga ove grupe od 7 zakona iz krivično-pravne oblasti juče na Odboru za pravosuđe i upravu. Jedan razlog je taj što je nedopustivo da se sedam tačaka dnevnog reda, sa ovako ozbiljnom materijom, spaja u jedinstvenu raspravu i ovo je pre svega neodgovoran odnos vas, gospođo Malović, prema poslu koji obavljate, jer sam potpuno ubeđena da ste vi u dogovoru sa vladajućom većinom tražili da se ove tačke spoje u jedinstvenu raspravu. U ozbiljnim državama, svaki od ovih zakona zahtevao bi bar petnaestodnevnu raspravu u parlamentu. Pošto vi vrlo često idete po belom svetu i informišete se kako tamo radi pravosuđe, ne verujem da su vam igde rekli da može ovakvih pet-šest zakona, koliko ih ima, sedam zapravo, da se raspravlja u jedinstvenoj raspravi. Drugi razlog zbog čega sam izuzela mišljenje jeste što juče na Odboru za pravosuđe nije bila prisutna gospođa Malović, bio je gospodin Ćosić. Verujem da je on dobrim delom učestvovao u skidanju sa cd-ova ovih Sanaderovih zakona, jer je očigledno da se radi o tim zakonima, to ćete videti i u načelnoj raspravi i u raspravi o pojedinostima. Bez obzira na to, nije moglo na Odboru da se raspravlja bez prisustva ministra pravde. Gospodin Boško Ristić, predsednik Odbora, juče je rekao, s obzirom da smo ovo izneli i na Odboru, da će on da iznese stav naš o tome da ove tačke ne mogu da se spajaju. Sada ga namerno prozivam zato što je obmanuo članove Odbora, jer taj stav nije izneo. Sledeći razlog zbog čega sam izuzela mišljenje jeste obesmišljavanje rada parlamenta, rada Odbora i ovo što vi radite, ovo štancovanje zakona, kao da se radi na normu je prosto neverovatno. Kao i ono što ste malopre vi, gospođo Čomić, pre ove pauze onako usput nas obavestili da ćete danas da nam kažete do kada ćemo sutra biti u televizijskom prenosu, a prethodno niti ste nas obavestili da će se raditi sutra, u neradni dan, niti ste pitali Narodnu skupštinu da li je saglasna s tim, niti ste izneli razloge zbog čega to tako mora. Ako su u pitanju vaši aranžmani za godišnje odmore, onda je trebalo da to planirate prilikom utvrđivanja dnevnog reda. Ne znam samo, kada smo već kod utvrđivanja dnevnog reda, još uvek nismo dobili zakon o socijalnom osiguranju, predlog, a juče ste izglasali da ćemo o tom zakonu raspravljati u parlamentu. Četvrti, a trebalo bi zapravo prvi, i glavni i osnovni, razlog zbog kojeg sam izuzela mišljenje jeste taj što mi danas imamo predlog, gospođo Malović, izuzetno loših zakona. To je vaš manir. Zakoni koje predlažete Narodnoj skupštini, ne samo vaš, nego i ministara pre vas, zakoni se predlažu parlamentu u skladu sa trenutnom situacijom, sa jednim predmetom krivičnim, sa grupom krivičnih predmeta, i onda da prevaziđete nešto što ste vi zacrtali u vašim glavama da mora baš tako da bude rešeno, ako već nije rešeno u postojećim zakonima, onda vi idete sa izmenama i dopunama zakona ili donošenjem potpuno novih zakona, da biste te slučajeve upodobili zakonskoj regulativi.
Pet minuta. Vreme za izlaganje o razlozima za izdvojeno mišljenje je iskorišćeno. Da li reč želi narodni poslanik Petar Jojić? Izvolite.
Dame i gospodo, ovo što je rekla gospođa Vjerica Radeta, to su bili razlozi što sam i ja izuzeo svoje mišljenje na Odboru za pravosuđe. Pre nego što bi SRS ukazala i skrenula pažnju stručnoj javnosti i vama, gospodo poslanici, vezano za ovaj set zakona koji se našao pred republičkim parlamentom, imao sam nameru i želim prvo da se osvrnemo na osnovna načela međunarodnog krivičnog prava. Prvo, razvoj međunarodnog krivičnog prava tekao je veoma sporo jer se stalno sukobljavao sa pojmom nacionalnog suvereniteta. Drugo, u međunarodnom krivičnom pravu nastale su i postoje različite teorije u zavisnosti od društveno-političkog sistema države o kojoj se radi. Treće, međunarodno krivično pravo smešteno je u okvire međunarodnog javnog prava radi rešavanja konflikata između država do kojih dođe. Četvrto, neki teoretičari međunarodno krivično pravo definišu kao pravo koje obuhvata pravila o odgovornosti država za povrede međunarodnog prava, kao što je slučaj vođenje agresivnog rata, a imali smo primer iz istorije i nedavne prošlosti da je NATO pakt izvršio agresiju na SRJ, gde je počinio velike ratne zločine. Peto, danas se međunarodno krivično pravo najčešće shvata kao sistem kazneno-popravnih instrumenata koji sadrži inostrani elemenat, uz ograničenu represivnu vlast države u odnosu na druge države. Šesto, međunarodno krivično pravo kao supernacionalno pravo dobilo je snažan podsticaj usvajanjem Rimskog statuta koji je donet 1998. godine, a njega je potpisalo više od 100 država, jedino nisu potpisale ovaj statut, niti su taj ugovor ratifikovale SAD, zbog toga da njihovi vojnici ne bi odgovarali na teritorijama drugih država kada počine zločine. Nema razvoja, posebno ukazujem, međunarodnog krivičnog prava bez dobro razvijenog nacionalnog krivičnog prava. Krivično zakonodavstvo svake države predstavlja neprikosnoveni atribut apsolutne suverenosti, što kod nas nije slučaj. Svaka država ima neotuđivo pravo da samostalno utvrdi i primenjuje svoje krivično, procesno i krivično-materijalno pravo. To nije slučaj za Srbiju, jer Srbija uvodi amerikanizaciju u naše krivično zakonodavstvo. Međunarodni ugovori i konvencije su najvažniji izvori međunarodnog krivičnog prava. Najznačajniji ugovori ovog tipa su Povelja Ujedinjenih nacija, Opšta deklaracija o pravu čoveka, Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima. Ovi ugovori za zemlje potpisnice važe kao zakon. Univerzalna osnovna načela, prihvaćena od gotovo svih država međunarodne zajednice, jesu: načelo zakonitosti, načelo individualne (lične) subjektivne krivične odgovornosti, načelo humanosti i načelo pravednosti i srazmernosti. Na naše ustavno, krivično-materijalno i procesno zakonodavstvo izvršen je veliki puč. Kada država bude platila milionske štete, kao što je to slučaj sa Sabljom, i kada bude moralo da se regresira zbog loših zakona, ne samo onih koji se odnose na sudstvo, onda će se valjda više računa povesti o međunarodnim standardima i međunarodnim normama. Strašno, ali idemo ka totalitarnom sistemu. Zakonskim izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku predviđeno trajanje pritvora posle podizanja optužnice, odnosno izrečene prvostepene presude neće više biti zakonom ograničeno, već će o tome odlučivati sudsko veće. Posle predaje optužnice sudu, pa do završetka glavnog pretresa, može se po pribavljenom mišljenju javnog tužioca, kada se postupak vodi na njegov zahtev, podrediti ili ukinuti rešenje samo sudskog veća. Ovim izmenama se ukida dosadašnje rešenje koje je propisivalo da pritvor može da traje najviše dve, tri, pa i četiri godine ako je zaprećena kazna40 godina. Dame i gospodo, stručna javnost, a posebno profesori pravnih fakulteta, Advokatska komora Republike Srbije, Advokatska komora AP Vojvodine, ukazuju da nije bilo javne rasprave i da se ovaj set zakona donosi, a da za to nije konsultovana stručna javnost.
Narodni poslaniče, vreme koje imate na raspolaganje je iskorišćeno. Da li narodni poslanik Slađan Mijaljević, koji je na sednici Odbora za evropske integracije izdvojio mišljenje prilikom razmatranja Predloga zakona po tačkama 4. i 8. dnevnog reda, želi reč? (Da.)
Poštovano predsedništvo, kolege, ovo je još jedna iz grupe zakona koji su samo posle par godina došli na reviziju. To dovoljno govori o kvalitetima zakona koji su doneseni kao na fabričkoj traci. Sami ste rekli u uvodnom izlaganju da smo do sada imali u zadnje dve-tri godine čak dva zakona ili zakonika krivična, po kojima se vrši neka pravda ovde u Srbiji. Neko predloži zakon, Skupština sa manje ili više uspeha popravi predlog. Krivična dela prepoznata, kazne zaprećene i kada zakon uđe u upotrebu počinju problemi. „Slobodno sudijsko uverenje“ ili pritisak na slobodno sudijsko uverenje, naročito od nekih moćnika, finansijskih i političkih, stvaraju jedan užasan ambijent, gde neki procesi traju pet, 10, 15, pa i preko 20 godina, dok neki procesi zastarevaju, a neka krivična dela nikada ne dođu u situaciju da budu procesuirana. Imamo čak slučajeve gde bivši ministar pravde podnese čitavu sobu dokaza protiv aktuelnog ministra i na kraju taj proces nikada ne zaživi. S druge strane, imate neke nesrećne slučajeve gde nikada osuđivani čovek, podvlačim, počinikrivično delo iz nehata i bude osuđen na sedam godina zatvora, dok imate dilere droge koji po 10 i 15 godina čine krivična dela i tek u sedmoj presudi dođu do zatvorske kazne od 5-6 godina. Naravno, kažem da je ambijent užasan i sve ovo što sam rekao dovodi do toga da, ne sprovodeći krivični zakon jednako za sve, onda oni obespravljeni, povređeni, bolesni, paranoični, svi oni preuzimaju stvar u svoje ruke i pokušavaju da isteraju pravdu sa bombama kašikarama po sudovima ili tako što predlažu neke nove zakone da bi zaštitili svoj lik i delo. Idu toliko daleko da traže da se zakonski zabrani pominjanje ličnosti na nivou indicije, osnovane sumnje ili učinjenog dela, odnosno jedino onda ukoliko je donesena sudska presuda, a oni upravo sami po blatu provlače, i to sa neskrivenim zadovoljstvom, mnoge ili gotovo sve haške optuženike. Ovaj set zakona i set zakona o sudijama i sudovima koji ste doneli pre nekoliko meseci nedvosmisleno nas vode u vrlo ozbiljnu, strašnu diktaturu. Nije teško doneti zakon, ali se postavlja ozbiljno pitanje – ko ih, sa kojim razlogom predlaže i ko ih i na koji način sprovodi.
Da li narodni poslanik Momir Marković, koji je na sednici Odbora za evropske integracije izdvojio mišljenje prilikom razmatranja Predloga zakona po tačkom 4. dnevnog reda, želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvek kad se donosi zakon osnovno pitanje koje se postavlja – šta taj zakon donosi novo u odnosu na zakon koji je važio u prethodnom periodu? Prva stvar koju ovaj zakon o izvršenju krivičnih sankcija, jer ću o njemu govoriti, kao novinu donosi jeste – više se neće zvati zatvorske sankcije, nego će se zvati krivične sankcije, a i sam zakon će se zvati zakon o izvršenju krivičnih sankcija. Napraviću malu digresiju. Pade mi napamet da vas podsetim na reči Nikole Pašića, kada su ga svojevremeno pitali da li da ulože izvesnu sumu novca u izgradnju škola ili zatvora u Požarevcu, on je rekao – gradite vi zatvor, mi u školu više da idemo nećemo. Ponet tom idejom jedan ministar pravde iz prethodnog perioda obećao je građanima Srbije bar 20 zatvora. Doduše kratko mu je trajao mandat, pa nije uspeo da izgradi neke nove, ali je zato u Požarevcu, Zabeli, napravio bazen i još mnoge druge stvari. Renovirao je bivši vojni zatvor i napravio Specijalni sud i zatvorsko odeljenje za one koji dolaze na suđenje ili su pod tim tretmanom, pa gore leže u zatvoru. Još može da se kaže, vama gospodo iz DOS-a, u bilo kom agregatnom obliku od 2000. godine naovamo, neki od vas, može se reći i većina onih koji sada vrše vlast ili koji su vršili vlast verovatno će upravo po ovom zakonu biti korisnik usluga ustanova za izvršenje zavodskih sankcija. Interesantno je da, osim verbalne izmene, gotovo se ništa ne može promeniti, jer praksa i po ovom zakonu i po mnogim drugim zakonima od teorije koja se nalazi u zakonu je često dijametralno suprotna – teorija šumom, praksa drumom. Zapisao sam nekoliko članova na koje se odnose izmene i sada bih samo analizirao par njih. U dosadašnjem članu 26. Zakona za izvršenje zavodskih sankcija, sada zakona za izvršenje krivičnih sankcija, predviđeno mesto direktora Uprave za izvršenje krivičnih sankcija, do sada je bilo da ima najmanje sedam godina radnog iskustva nakon sticanja visoke stručne spreme u poslovima izvršenja sankcija ili u pravosuđu, dakle uskostručno ili vezano za pravosuđe, za sudove, tužilaštva ili da je već čovek radio tamo. U izmeni, tog uslova više nema, pa se ja pitam – koga to pripremate, gospodo iz DOS-a, na ovu vrlo odgovornu funkciju? Usput da vas upozorim, posle promene vlasti i posle sledećih izbora, on sigurno neće biti direktor Uprave za izvršenje krivičnih sankcija. Prema tome, privilegija je to što ste ga postavili. Pri tome ne mislim na vas, gospođo ministar, već mislim na neke druge nosioce vlasti u ovoj državi. Prema tome, privilegije kojima ga postavljate tamo nećete moći da koristite. Član 23. bivši član, odnosno starog zakona koji se takođe menja, odnosi se na zdravstvenu zaštitu, prevenciju i lečenje osuđenih i pritvorenih lica. Mnogo lepo piše ovde u zakonu, uđite u jednu od zgrada Zavoda za izvršenje krivičnih sankcija, pa proverite kakva je zdravstvena zaštita onih ljudi koji su osuđeni, pritvoreni, priprema im se suđenje ili već izdržavaju zatvorske kazne. Znate, kao neko koji je, zahvaljujući milosti DOS-a, imao prilike 2003. godine da oseti blagodeti ovih ustanova, mislim da sam vrlo kompetentan da kažem da zdravstvene zaštite tamo nema – tamo pre svega nema čoveka. Apsolutno je cela institucija pripremljena, konstruisana da obeščoveči, da obezliči, vi postajete tamo broj. Pripremite se...
Pet minuta. Zahvaljujem, narodni poslaniče. Vreme je iskorišćeno. Reč imaju predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, i to od najmanje poslaničke grupe, pa redom ka najvećoj, odnosno u elektronskom sistemu prijave su bile narodnih poslanika Đure Perića, ovlašćenog predstavnika, narodnog poslanika Balint Pastora, predsednika poslaničke grupe, narodni poslanik Nebojša Ranđelović, pa narodni poslanik Petar Petrović. Reč ima narodni poslanik Đuro Perić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, predlogom seta zakona iz oblasti pravosuđa meni se čini da se radi o daljem procesu dogradnje našeg pravosudnog sistema i poboljšanja mnogih rešenja koja su do sada bila manjkava. Neki od predloga ovih zakona su obaveza koja proističu kao obaveza iz međunarodnih ugovora, ali u celini predlozi ovih zakona sadrže, pored regulisanja određenih pitanja neophodnih za efikasniji rad pravosudnih organa, i potrebu da se konkretno primene evropski pravni standardi i prihvate preporuke Saveta Evrope i evropska sudska praksa, kao i rešenja koja proističu iz ratifikovanih međunarodnih konvencija iz oblasti krivičnog prava. Pojedinim predlozima zakona vrši se usklađivanje pojedinih odredaba koje proističu iz obaveza donošenja Ustava Republike Srbije i promena u ustavno-pravnom uređenju Srbije posle raskida zajednice koju smo imali. Po meni, svakako da je najznačajnije i primarno pitanje što se predlažu izmene i dopune dva krovna zakonika, Krivičnog zakonika i ZKP, jer predložena rešenja u njima će znatno poboljšati i olakšati primenu ovih zakona kada se radi o teškim kriminalnim delima, kao što su na primer krivična dela organizovanog kriminala, korupcije i druga izuzetno teška krivična dela. Mislim da je dobro što je predložena izmena i dopuna Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, posebno što se proširuje primena ovog zakona na korupciju i druga posebno teška krivična dela i time omogućava primena odredaba Glave 29a ZKP, i na postupak za takva krivična dela. Značajno je i to što se u Predlogu ovog zakona povećavaju stručni kriterijumi za sudije u Posebnom odeljenju Višeg i Apelacionog suda. Pošto smo kao društvo i država suočeni sa raznim pojavama organizovanog kriminala, zaista je potrebno da se donese poseban zakon o izvršenju kazne zatora za krivična dela organizovanog kriminala i na taj način onemogući da osuđeni posredno, preko drugih lica ili na razne druge načine, utiču i nastave da organizuju ili usmeravaju kriminalne aktivnosti svoje ili nekih drugih kriminalnih grupa. Važno je naglasiti da važeći zakon o izvršenju krivičnih sankcija ne pravi razliku u režimu izdržavanja kazne zatvora između lica koja su osuđena za krivična dela organizovanog kriminala i lica osuđena za druga krivična dela. Zbog toga se ovim zakonom omogućava obrazovanje Posebnog odeljenja za izvršenje kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala, krivična dela terorizma i međunarodnog terorizma, krivična dela u međunarodnom humanitarnom pravu i druga koja se izvršavaju u kazneno-popravnim zavodima zatvorenog tipa, sa posebnim obezbeđenjem. S obzorom da se dodatno ograničavaju prava osuđenih donošenjem ovog predloženog posebnog zakona, jer se jedino zakonom mogu predvideti dodatna ograničenja prava osuđenih, jedino je moguće uspostaviti osetljivu ravnotežu između potrebe da se društvo pojačano zaštiti od organizovanog kriminala i potrebe da se ispoštuju međunarodni standardi u oblasti ljudskih prava osuđenih. Na kraju, želeo bih da istaknem da imamo, kao poslanička grupa, zahtev 54 nevladine organizacije, koje su molile da podržimo amandmane koji su podneti za krivična dela nasilja u porodici. Ovom prilikom izjavljujem da ćemo mi, kao poslanička grupa, prihvatiti to da podržimo, te predloge koji su dati u tim amandmanima, a radi se o dva amandmana, kao što će i poslanička grupa PUPS, u danu određenom za glasanje, glasati za predloženi set ovih zakona koji su danas na dnevnom redu. Hvala.
Obaveštavam narodne poslanike da su u međusobnom dogovoru narodni poslanici Balint Pastor i Ranđelović Nebojša zamenili svoja mesta po redosledu zbog obaveza koje imaju jedan i drugi. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, pa narodni poslanik Srđan Spasojević, pa narodni poslanik Balint Pastor. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi predstavnici Vlade, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, najpre želim da izrazim zahvalnost kolegi Pastoru na razumevanju. Sada bih prešao na samo izlaganje o setu zakona koji su danas na dnevnom redu. Najpre bih se zadržao na jednom prethodnom pitanju, jer prethodno pitanje je uvek pitanje početka procedure. Rekao bih par reči o pitanju spajanja sedam tačaka u jednu. Naime, imamo pred sobom sedam važnih zakona, od kojih su dva baš sistemski, dakle temeljni zakoni. Juče je ministar kulture govorio o krovnim zakonima, a sada imamo temeljne zakone, čija dobra primena jeste conditio sine qua non dobrog pravnog i pravosudnog sistema. Za tih sedam zakona koji su od fundamentalne važnosti poslanička grupa LDP ima samo 14 minuta. Da li možemo sve što mislimo i sve što želimo da kažemo o tim zakonima da sažmemo u tih 14 minuta? Moj odgovor je – ne. Naravno, neću insistirati da se ovo prethodno pitanje reši glasanjem, odnosno da se Skupština izjasni o njemu. Juče smo imali jedan takav pokušaj, na koji sam i sam ukazao pozivajući se na kršenje Poslovnika. Umesto uvažavanja naših argumenata, dobio sam kraće predavanje o proceduri. Iskoristiću priliku da se izvinim svojim studentima, očigledno je da ne znam sveo proceduri i da u knjigama iz kojih sam učio proceduru toga nema. To se otprilike uklapau priču od danas gospodina ministra kulture koji je govorio o civilizovanju parlamenta. Da li je to civilizovanje parlamenta posledica jednog opšteg procesa koji svi primećujemo, i vladajuća većina i opozicija, da se od parlamenta pravi jedno beznačajno telo, od poslanika čovek slabog imovnog stanja kojim će moći svako da manipuliše. Da li je to put ka ustanovljenju jednog novog sistema vlasti, gde će vladati neki novi SSRN, uz pomoć jedne partije umivene ideologije. No, da se vratim na samokazivanje o setu zakona o kojima govorimo. Najpre ću imati jedan opšti osvrt na postavljene probleme i naravno izraziću zahvalnost ministarki pravde, gospođi Snežani Malović, što mi je omogućila da skratim svoje izlaganje, govoreći o istorijatu krivično-pravnog zakonodavstva u poslednjih 10 godina. Meni je takođe žao što sada sve ovo što mi govorimo i sve mane koje nalazimo krivičnom zakonodavstvu može da se oceni da će se sručiti na ovo ministarstvo koje je najmanje krivo za to, jer prethodna Vlada i prethodna ministarstva su pravila niz pogrešnih poteza, koji se sada obijaju o glavu. Da se setimo, mi smo imali pravni nonsens da primenjujemo dva zakona o krivičnom postupku, što je nedopustivo za jednu državu. Imali smo nešto takođe nedopustivo i u teoriji i u istoriji prava, i u primeni prava i u pravnom sistemu, da noveliramo derogirani zakon koji je stavljen van snage, kako bi sprečili da se dese neželjene posledice, konkretno govorim o mogućnosti isticanja pritvora pripadnicima zemunskog klana. Setite se, to smo radili u prethodnom sazivu. Pošto su rađene skandalozne stvari, došli smo dovde dokle smo došli. Sada konačno imamo neke naznake politike krivičnog zakonodavstva, koje se kreću u nekakvom dobrom smeru. Iz onoga što nam je prezentirano i kao predlog zakona i kao komentar izmena i dopuna, vidi se da se vodilo računa o postepenom uvođenju novih institucija i njihovoj proveri u praksi, što do sada nismo imali slučaj, pa smo zato imali i neprimenjiv zakon i nemogućnost primene tužilačke istrage. Pa onda usklađivanje sa međunarodnim propisima i međunarodnim standardima, oprez oko tužilačke istrage, dakle, strategija je uvesti tužilačku istragu, ali uz oprez i uz mogućnost da bude primenjivana, a ne kao sa prethodnim zakonom, koji će hvala bogu biti stavljen van snage, nadam se nakon izglasavanja ovih izmena i dopuna; usklađivanje kapaciteta pravosudne mreže sa potrebama novog zakonodavstva, favorizovanje principa ne bis in idem i in dubio pro reo itd. Naravno, ostaću dužan prema svojim biračima ako ne pomenem mesto ovakve pozitivne strategije i pozitivne politike Ministarstva pravde u pravnom sistemu države uopšte. Kako ove napore staviti u kontekst postojanja nakaradnog Ustava? Neko je malopre govorio o kupovini obraza. Sa ponosom mogu da kažem da ste svi vi, drage koleginice i kolege, učestvovali u donošenju tog nakaradnog Ustava, da ste svi vi, uvažene koleginice i kolege, mirno posmatrali kako se referendumskom krađom dolazi do takvog ustava i mirno posmatrali kako sa hapse aktivisti LDP-a, koji su bili angažovani u antiustavnoj kampanji. E pa, uvažene koleginice i kolege, evo vam sad Ustava, pa vidite kako ćete ga primenjivati. Ustav, za koji sam više puta u ovom parlamentu naznačio da je antinomičan, te stoga po mnogim segmentima neprimenjiv, sada je u službi jednog reverzibilnog procesa koji komplikuje ono što organizaciono sudsko pravo treba da pojednostavi. Uvodimo tužilačku istragu, dajemo velika ovlašćenja tužiocu, a po Ustavu taj tužilac je jedno od oruđa izvršne vlasti. Da podsetimo, članovi 158. i 159. kažu da bez predloga, dakle, odluke Vlade nema imenovanja državnog, odnosno javnog tužioca. Taj i takav tužilac će imati ogromna ovlašćenja, pa stavite to u kontekst Zakona o informisanju. Relacija tužilac – sudija – zabrana, a izvršna vlast može da naredi, shodno onome što sam rekao u vezi Ustava, tužiocu šta će da radi, pa vidite kako će se provesti informativna glasila, shodno odredbama zakona o kome smo danas pre podne raspravljali. Tu su i druge anomalije. Izgleda da se vladajućoj većini baš dopalo to što je formiran krnji Ustavni sud i što on radi nepopunjen, bez jedne trećine sudija, pa sada imamo krnji Visoki savet sudstva i imamo jednu lakrdiju, gde nikako ne može u Skupštinu da dođe predlog Univerziteta, ko će od njihovih predstavnika popuniti mesto u Visokom savetu sudstva. Da podsetim, prof. dr Zoran Tomić imao je 96 glasova. Te glasove mu je dala vladajuća većina, ali se nije dogovorila i usaglasila da to bude 126. Zbog toga sada imamo ovakvo stanje kakvo jeste. U kontekstu takvog pravnog sistema jesu i predložene izmene i dopune ovih zakona o kojima danas raspravljamo. Što se tiče samog zalaženja u meritum, odnosno u suštinu ovih zakona, mi iz LDP smo podneli pet amandmana. To kazuje da najpre ne koristimo amandmane kao sredstvo opstrukcije u parlamentu, već želimo da amandmanima na kvalitetan način poboljšamo ono što treba zakon, prvenstveno Zakon o krivičnom postupku i izmene i dopune Krivičnog zakonika, da donesu srpskom pravnom sistemu. Imamo neke generalne primedbe. One su više pravno-tehničke prirode, neke su i lingvističke prirode. Navešću primer odlučne i odlučujuće činjenice. Pominju se svuda odlučne činjenice. Činjenica ne može da bude odlučna. Čovek može da bude odlučan, činjenica može da bude odlučujuća. Poziv, molba, apel Ministarstvu pravde da vodi računa koga angažuje da nam piše zakone, bar neka bude pismen. Takođe se moja zamerka tiče i reči pretres i pretresanje. Pretres je generički pojam. Zna se šta znači u sudskom postupku, pretresanje je nešto sasvim drugo. To smo predvideli i u podnetim amandmanima i kada se bude raspravljalo o amandmanima daćemo detaljno objašnjenje. Samo ću nagovestiti da naši amandmani nisu samo pravno-tehničke prirode, da su i te kako suštinski. Jedan se tiče člana 325. Član 325. je po nama protivustavan. Pozivanje na otpor, tako se zvao u nenoveliranom Krivičnom zakoniku. Sada se zove drugačije, ali je zadržao atribute protivustavnosti. Zato smo u amandmanu, uz jedno veliko obrazloženje, dali da se taj član briše. Kada budemo govorili o amandmanima daćemo i dalje objašnjenje zbog čega smatramo da je ovaj član protivustavan. To se tiče i krivičnog dela zloupotrebe službenog položaja. Zbog onoga što je već u primeni i u postupku kod pravosudnih organa, pristupili smo istoj taktici da u amandmanu tražimo brisanje člana, ali smo pokušali da ga popravimo tako što smo dodali da se predvidi protivpravno pribavljanje imovinske koristi, što daleko sužava mogućnosti za zloupotrebe od strane pravosudnih organa. To su uglavnom naše zamerke na predložene zakone. To je naše gledište na čitav set zakona. Zahvaliću se na pažnji i deo vremena ću ostaviti za kraj razmatranja ovih zakona u načelu.
Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević, a posle njega narodni poslanik Balint Pastor.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, poštovani građani Srbije, pred nama je set vrlo važnih zakona iz oblasti pravosuđa i na početku svog izlaganja moram da izrazim nezadovoljstvo što je ovakvih sedam zakona, izuzetno važnih, praktično objedinjeno. Neprihvatljivo je to da praktično po jednom zakonu imamo manje od tri minuta. Ministar je ovde govorio nekih 35 minuta i siguran sam da je još toga moglo da se kaže, jer ostaje veliko pitanje kako ćemo mi u 20 minuta stići sve da kažemo o ovim zakonima. Zato ćemo pokušati mi iz NS, praktično, da se koncentrišemo na one najvažnije zakone koji su bitni za pravosuđe. Naravno, poslanički klub NS je podneo amandmane na ove zakone i sigurno da ćemo i u ovoj raspravi u načelu i u pojedinostima pokušati da popravimo nešto na šta smo u ovom kratkom vremenu, a imali smo jako kratko vreme, naročito na predlog izmena ZKP-a i Krivičnog zakonika izuzetno malo vremena. Ono što posebno smeta kada su u pitanju ovi zakoni, jeste nedostatak javne rasprave. Imajući kontakte sa mnogim nosiocima pravosudnih funkcija i naročito sa advokatima i Advokatskom komorom, jasno je da se za neke stvari pretrčalo, da je trebalo temeljitije neke stvari postaviti jer, na kraju krajeva, sudovi, advokati i ostale stranke u postupku su ti koji će primenjivati ovaj zakon. S obzirom na kratkoću vremena, pre svega bih se bazirao na ZKP. Dosta toga su već moji prethodnici rekli kada je u pitanju odnos između nekih prethodnih zakonika o krivičnom postupku, a u ovom vremenu bih ukazao na neke nepravilnosti koje smo posebno zapazili. Uneta je obimna i konfuzna norma u korišćenju fotografskih ili audio i vizuelnih snimaka, kojom se dopušta široka i otvorena upotreba materijala prikupljenog tajno ili bez izričite ili prećutne saglasnosti osumnjičenog ili okrivljenog. To je član 30. novele. Bez dovoljnih garancija protiv zloupotreba i povrede osnovnih sloboda i prava čoveka, propisane su mere elektronskog nadzora okrivljenog, čije sprovođenje će biti povereno policiji ili Biji. Uprkos načelnom opredeljenju da se ide ka akuzatorskom tipu postupka, sudu su data ovlašćenja da odobrava određene dispozicije javnog tužioca, član 61. i član 74. novele. Neposredno optuženje prošireno je na krivična dela sa zaprećenom kaznom zatvora do osam godina, pod izgovorom da se na taj način ide u susret tzv. tužilačkoj istrazi, iako neposredno optuženje ni u kom slučaju ne može da nadoknadi izostanak istrage, član 63. novele. Iako je normiranje sporazuma o priznanju krivice deo novog koncepta na kome radi radna grupa za pripremu novog ZKP-a, odredbe o tom sporazumu brzopleto su kao formulacije unete u novelu. Zadržao bih se na uvođenju sporazuma o priznanju krivice. Lično smatram da je to dobro da se uvodi, međutim, poslanički klub NS je tu, gospođo ministre, reagovao amandmanom. Dakle, treba proširiti broj krivičnih dela, odnosno zaprećenu kaznu sa 10 godina na 12 godina, jer za krivična dela za koja bi se mogao primeniti sporazum o priznavanju krivice, krivična dela, kao na primer protiv zdravlja ljudi i druga krivična dela gde je zaprećena kazna do 12 godina zatvora, mogu biti predmet sporazuma o priznanju krivice. To bi imalo potpunu svrhu, jer bi se smanjio broj predmeta u sudovima, a u potpunosti bi bili zadovoljeni principi generalne i specijalne prevencije, koji ne bi bili narušeni. Ostali nedostaci u ovim izmenama Zakonika o krivičnom postupku jesu da je dostavljanje, na primer, povereno policiji, ustanovljena je pretpostavka da je izvršeno dostavljanje u situaciji kada faktičkog dostavljanja nema, a unete su i odredbe o elektronskoj komunikaciji suda sa strankama, bez dovoljno pravnih i tehničkih garancija da će biti očuvana pravna sigurnost, a posebno da neće biti povređena prava okrivljenog – član 45. do 48.novele. Za procesnu nedisciplinu predviđene su ne samo visoke novčane kazne, već i zatvor do 15 dana, koji bi u nedovoljno definisanom postupku izricao predsednik suda. Tu bih se kratko zadržao i napomenuo bih da su do sada kazne bile 100 hiljada dinara, a sada se one pooštravaju na 500 hiljada dinara. Ono što posebno smeta kod ovog člana jeste, gospođo ministre, da smo imali situaciju da predsednik veća izriče kaznu, a ukoliko se nedisciplina u toku postupka nastavi predsednik veća sastavlja zapisnik i šalje predsedniku suda da on odluči o visini kazne. Mislim da je to potpuno suvišno. Predsednik veća vodi postupak i neprihvatljivo je da o nekoj budućoj kazni odlučuje predsednik suda, koji nije uopšte prisutan tokom glavnog pretresa. Dalje, šta bi se moglo još uzeti i zameriti jeste da je drugostepenom sudu nametnuta obaveza da već nakon jednog ukidanja prvostepene presude sam presudi stvar i da pri tom to može da učini u sednici veća, to je član 103. novele. Razlozi za žalbu protiv drugostepene presude ograničeni su samo na slučaj kada je prvostepena oslobađajuća presuda preinačena na osuđujuću, a kada je izrečena najteža kazna i kada je drugostepeni sud presudio na osnovu drugačije utvrđenog činjeničnog stanja – član 105. novele. Isključena su dva vanredna pravna leka – zahtev za vanredno ublažavanje kazne i zahtev za ispitivanje zakonitosti pravosnažne presude. To bi bile neke osnovne zamerke kada je u pitanju zakonik o krivičnom postupku. Smatramo da je imalo više prostora da se naprave radne grupe, da se svi oni relevantni faktori koji mogu da doprinesu izradi zakona uključe kompletno u pisanje ovakvih zakona, jer ovakvi zakoni su izuzetno važni. Moje mišljenje je da je imalo mesta i da se prolongira stupanje na snagu ZKP-a, s obzirom da od 1. januara 2010. godine imamo novu organizaciju u pravosuđu i trebalo je možda od početka krenuti sa svim tim stvarima zajedno. Kada govorimo o zakonu o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala, tu bih pre svega imao jednu možda i tehničku i suštinsku primedbu, nazovite je kako hoćete, jer u članu 28, kada se govori o položaju osuđenih lica, imamo 13 tačaka. Zadnja je pravo na pritužbu i žalbu. Nekoliko strana iza kaže se da pravo osuđenog lica jeste i sudska zaštita. Onda je najnormalnije da, ako govorimo o pravima, da i to bude u ovom članu 28, jer ovde imamo pravo na sudsku zaštitu i apsolutno treba inicirati da se u okviru prava osuđenih lica stavi i sudska zaštita. Ono što takođe smeta jeste skraćenje roka prava na sudsku zaštitu, jer je ostavljen rok od tri dana, a poznato je da je rok za sudsku zaštitu 30 dana. Ne vidim nikakvog razloga, bez obzira što se radi o osuđenim licima, da im se oteža komunikacija, recimo, sa domicilnim braniocem ili nekim drugim braniocima, da bi on svoje pravopotpuno ostvario, jer za tri dana je nemoguće da uspostavi tu komunikaciju. Kada govorimo o zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, tu bih apelovao na vas da u članu 264, kada se govori o proveri psihofizičkih sposobnosti, kaže se da komisiju imenuje direktor uprave. Mislim, gospođo ministre, da vi treba da odredite tu komisiju, da bi se dobilo jedno opšte jedinstvo kod svih zavoda, a ne da se pojedinačno određuje ova komisija. S obzirom da ću jedan deo svoje diskusije ostaviti i za kraj, još jedanput veliko nezadovoljstvo zašto predstavnici advokature nisu dovoljno uključeni u izradu zakona. Neprihvatljivo je i to da predstavnici advokata nisu ni u Visokom savetu sudstva, nismo ih izabrali, ni u Državnom veću tužilaca a evo vidimo nemamo ih prisutne ni kada predlažemo zakonske predloge. To je ono što zabrinjava, da se jedna velika struka, kakva jeste advokatura, apsolutno zaboravlja. Jedino ovih dana, gospođo ministre, svedoci smo mnogih napisa o tome da advokaturu pominjemo samo kada govorimo o tome da ćemo marta iduće godine advokatima uvesti fiskalne kase. Da li je to normalan odnos prema ovoj profesiji? Da li je normalno da advokati kucaju račune, a to podrazumeva kontrolu inspektora, podrazumeva ulazak eventualno inspektora u tajnost predmeta kod advokata prilikom kontrole. Što se tiče zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, normalno je da takva saradnja postoji, tu bih imao jednu primedbu, na član 13. koji glasi – Ministarstvo odmah po saznanju, a najkasnije u roku od mesec dana od prijema obaveštenja iz člana 12. stav 1. ovog zakona, obaveštava Tužioca o tome da li je u Republici Srbiji pokrenut krivični postupak za krivično delo o kojem je primljeno obaveštenje. Smatram da ako postoji odmah ovaj rok od 30 dana, koji je neprimereno visok i treba ga smanjiti, recimo, na osam dana i to je dovoljno vreme da se izvrši takvo jedno obaveštenje. Moram da izrazim nezadovoljstvo što nemamo prisutnog predsednika Odbora za pravosuđe kada govorimoo ovako važnim zakonima. Nažalost, to nije prvi put. Gospodin koji je predsednik Odbora za pravosuđe je i član Sudskog saveta i sigurno je neprimereno da se neko iz redova poslanika, ko je predsednik Odbora za pravosuđe, nalazi na jednoj tako odgovornoj funkciji, kada ćemo, kao što se zna, počeli su konkursi za sudije, birati kompletno pravosuđe, ali o nekim drugim detaljima ću u nastavku diskusije. Sada toliko. Naravno, Nova Srbija je podnela amandmane koji su, po meni, izuzetno dobri. Nikada nismo predlagali mnoštvo amandmana nego smo se trudili da sadržajno i kvalitetno obrazlažemo neke stvari koje mogu da poprave zakon.
Reč ima poslanik Balint Pastor.
Gospođo predsedavajuća, gospođo Malović, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću isključivo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika. Smatramo da se predloženim izmenama i dopunama Krivičnog zakonika u značajnoj meri upotpunjuje pravni okvir za funkcionisanje krivičnih dela koja se vrše sa etničkom ili verskom motivacijom i to je svakako za pohvalu. Gospođo Malović, znate da sam 7. aprila tekuće godine ovde u Narodnoj skupštini postavio pitanje u vezi sa incidentima na nacionalnoj osnovi prema pripadnicima nacionalnih manjina. Tada sam rekao da SVM nije stranka koja svoj imidž ili svoju popularnost gradi na nesreći drugih i nikada nam nije bio cilj da uveličavamo značaj ovih incidenata na međunacionalnoj osnovi, ali da se ipak dešavaju i država mora da se izbori sa tom negativnom pojavom. Tada, 7. aprila, rekao sam i to da se ponovo intenziviraju nekakvi agresivni impulsi prema pripadnicima nacionalnih manjina. Naveo sam nekoliko konkretnih slučajeva koji su se dešavali u martu i aprilu ove godine i rekao sam da se, nažalost, prema nama ta dela ne kvalifikuju na način kako bi to trebalo. Nažalost, ili imamo situaciju da policija ne obavi svoj deo posla na način kako bi trebalo ili imamo situaciju, koja se još češće dešava, da javno tužilaštvo ne pokrene postupak po službenoj dužnosti. Nemamo optužnice u tim slučajevima, nego se ti negativni slučajevi podvode pod prekršaj i tretiraju se kao slučajevi protiv javnog reda i mira. To je svakako nedopustivo, jer se ne radi o kafanskim tučama, tu se ne radi o nekakvim bezazlenim događajima, nego se radi o slučajevima kada neko ide ulicom i kada ga provociraju, i kada dobije šamar samo zbog toga što kada šeta s prijateljem na ulici ili u javnom prevozu govori mađarskim jezikom. To je jedna pojava koja je nedopustiva i smatramo da se protiv toga možemo boriti isključivo na način da kada se radi o krivičnom delu na nacionalnoj osnovi, onda to treba reći i onda izvršilac tog krivičnog dela treba da dobije odgovarajuću kaznu. Nažalost, prethodnih meseci i prethodnih godina to nije bio uvek slučaj, i nažalost 7. juna se desio jedan takav slučaj u Novom Sadu, kada su mladići mađarske nacionalnosti bili provocirani u javnom prevozu samo zbog toga što su koristili mađarski jezik, što su međusobno razgovarali na mađarskom jeziku, a posle toga je došlo i do fizičkog obračuna. Nažalost, fizički obračun je izgledao na način da je oštećeni Robert Sabo zadobio vrlo teške telesne povrede. Imamo svu dokumentaciju, ali nažalost taj slučaj je tretiran kao prekršaj i nikada neće dobiti sudski epilog na način kako mi smatramo da bi bilo normalno. Ne želim da govorim o konkretnim slučajevima, samo sam kao ilustraciju želeo da navedem taj primer, i da još jednom kažem da sam o toj temi ovde govorio 7. aprila i pitao sam vas u koliko slučajeva je podignuta optužnica, a pre toga ukoliko slučajeva je došlo do prijava povodom krivičnog dela iz člana 317. Krivičnog zakonika. To je krivično delo izazivanja nacionalne, rasne i verske mržnje i netrpeljivosti. Imam podatke koje ste poslali kao odgovor na moje pitanje. Iz te tabele možemo videti da pravosudni organi bolje reaguju na te slučajeve u odnosu na period od recimo pre pet godina, ali je neznatan broj i optuženih i osuđenih povodom tog krivičnog dela i to jednostavno ne odgovara stanju na terenu u našem društvu. Problem je u tome što je ovo krivično delo izazivanje nacionalne, verske mržnje i netrpeljivosti u velikom broju slučajeva neprimenljivo zbog toga što treba dokazati da je došlo do izazivanja te netrpeljivosti ili mržnje i buđenja toga u drugima. To je veoma teško dokazati. To je jedan od razlog zbog čega nemamo više ni optužnica ni osuđujućih presuda povodom tog krivičnog dela. Zbog toga nas raduje što ste predloženim izmenama i dopunama Krivičnog zakonika uveli nekoliko novih krivičnih dela koja se vrše sa etničkom ili verskom motivacijom. To je na primer krivično delo rasna i druga diskriminacija, tu ste upotpunili taj član. Do sada je i ovaj član bilo vrlo teško primenjivati na svakodnevne slučajeve. Sada ćemo imati, posle usvajanja Krivičnog zakonika u Narodnoj skupštini u toku jula, oblike krivičnog dela, na primer, stav 4. člana 172. Predloga – ko širi ili na drugi način učini javno dostupnim tekstove, slike ili svako drugo predstavljanje ideja ili teorija koje zagovaraju ili podstrekavaju mržnju, diskriminaciju ili nasilje protiv bilo kojeg lica ili grupe lica zasnovanih na rasi, boji kože, verskoj pripadnosti, nacionalnosti, etničkom poreklu ili nekom drugom ličnom svojstvu, kazniće se zatvorom od tri meseca do tri godine. To je svakako dobro. Isto tako u ovom članu – ko javno preti da će, protiv lica ili grupe lica zbog pripadnosti određenoj rasi, boji kože, veri, nacionalnosti, etničkom poreklu ili zbog nekog drugog ličnog svojstva, izvršiti krivično delo za koje zaprećena kazna zatvora veća od četiri godine zatvora, kazniće se zatvorom od tri meseca do tri godine. Isto tako uvodite i novo krivično delo – nasilničko ponašanje na sportskoj priredbi i ovde imamo taj nacionalni ili verski, etnički element i to je dobro. Isto tako ste predložili preciziranje krivičnog dela i povećavanje kazne za krivično delo – povreda ugleda zbog rasne, verske, nacionalne i druge pripadnosti. Smatramo da se ta regulativa može poboljšati. Predložili smo dva amandmana. Nadam se da će ti amandmani biti usvojeni. Ukoliko to tako bude onda ćemo ceo kompleks krivičnih dela na osnovu nacionalnosti, verske pripadnosti upotpuniti. Radi se o krivičnim delima lake i teške telesne povrede. Što se tiče krivičnog dela – teške telesne povrede, tu ste predložili izmene i dopune, i u predloženim izmenama i dopunama se kaže – ako je delo teške telesne povrede učinjeno prema maloletnom licu ili bremenitoj ženi ili prema licu koje obavlja poslove od javnog značaja, učinilac će se kazniti zatvorom od jedne do osam godina itd. Tu predlažemo da se istom kaznom kazni i ono lice koje krivično delo učini zbog pripadnosti oštećenog određenoj rasi, boji kože, veri, nacionalnosti, etničkom poreklu ili zbog nekog drugog ličnog svojstva. Smatramo da se ovo što smo predložili u potpunosti uklapa u ovo što ste vi predložili u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, a isto to smo predložili i za krivično delo lake telesne povrede. Gledali smo da pođemo od nekakve analogije, ali se može desiti da kazne koje smo predložili nisu adekvatne. Ukoliko mislite da je tako, onda možemo dati ispravku amandmana i videti koje kazne da se predvide u tom slučaju. Smatramo da rasna ili verska mržnja ili netrpeljivost, kao motiv za izvršenje krivičnih dela lake i teške telesne povrede, ni Predlogom zakona se ne smatraju kvalifikatornom okolnošću. S obzirom na činjenicu da se u određenom broju slučajeva fizičko nasilje prema pripadnicima nacionalnih manjina vrši upravo zbog postojanja nacionalne ili verske mržnje kod izvršilaca smatramo da je potrebno uvođenje novih kvalifikovanih oblika ovih krivičnih dela. Ovim amandmanima predlažemo posebno inkriminisanje etničkog elementa u vidu utvrđivanja kvalifikovanih oblika krivičnih dela koje imaju za posledicu telesne povrede, bilo lake ili teške. Nadam se da će ovi amandmani biti usvojeni i da ćemo zajednički učiniti nešto u interesu toga da ove negativne pojave iz našeg društva, koje nesumnjivo postoje, nestanu.
Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, pa posle njega narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Gospođo predsedavajuća, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je više zakona iz oblasti krivičnog zakonodavstva i u ime poslaničke grupe SPS-JS mogu da kažem da ćemo u danu za glasanje u načelu podržati ove predloge izmena i dopuna zakona, kao i predloge novih zakona, iz razloga što smatramo da je obaveza RS da izvrši usaglašavanje svog krivičnog zakonodavstva sa konvencijama iz ove oblasti koje je država Srbija potpisala, sa Rimskim statutom Međunarodnog krivičnog suda, a takođe je i obaveza s obzirom na novi Ustav države Srbije i novi državno-pravni statut države Srbije da mora da dođe do izmena i promena mnogih zakona iz oblasti krivičnog zakonodavstva, a takođe u predlozima ovih zakona usvojeno je i mišljenje stručne javnosti i stavovi sudske prakse, pa iz tog razloga je moralo da dođe do određenih izmena i dopuna predloženih zakona. Kada govorimo o zakonu o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, neopravdano se stavljaju zamerke mnogim odredbama u ovom zakonu. Naprotiv smatramo da na ovaj način srpsko zakonodavstvo ima, kao što i zakon predviđa, prioritet, odnosno prednost u rešavanju određenih krivičnih dela, a u slučaju da srpsko zakonodavstvo, odnosno srpski pravosudni organi ne postupaju po prijavama za određena krivična dela tek dolazi tada supsidijarna nadležnost Međunarodnog krivičnog suda. S druge strane, u mnogim drugim zakonima, kao što su zakoni o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala itd, uvedene su neke novine. Zauzeti su stavovi da se prihvati stav sudske prakse, kao i stav stručne javnosti. Naročito ova poslanička grupa pozdravlja zakon o izvršenju kazni zatvora za krivična dela organizovanog kriminala iz razloga što je ovde došlo do usaglašavanja sa novim Zakonom o javnom tužilaštvu i što ćemo se na ovaj način, sigurni smo, efikasnije boriti protiv organizovanog kriminala. Posebno pozdravljamo novine u ovom zakonu da se izvršavanje krivičnih sankcija za ona lica koja su osuđena za organizovani kriminal izvršavaju u posebnim odeljenjima, da se spreči njihov uticaj, a do sada je to bilo, da iz zatvora mogu i dalje da upravljaju nasleđenim ili nekim drugim organizovanim kriminalnim grupama, pa ispada, što bi srpski narod rekao – džabe smo krečili, džabe smo uhvatili i osudili nosioce, odnosno vođe određenih organizovanih kriminalnih grupa, kada oni iz zatvora bukvalno, kao u američkim filmovima, upravljaju i dalje tim ostacima svojih organizovanih grupa. Činjenica jeste da je ova država poslednjih godina, naročito poslednjih godinu dana učinila mnogo na suzbijanju, na hvatanju, na razbijanju mnogih organizovanih grupa i da će se ovim zakonom, sigurni smo, nastaviti taj efikasan rad u suzbijanju organizovanog kriminala u državi Srbiji. Kada govorimo, tu bih se najviše zadržao, o zakonu o izmenama i dopunama Krivičnog zakona Republike Srbije, sigurni smo da će ovaj novi zakon u primeni dati rezultate. Znamo da je novim zakonom predviđeno da za jednu trećinu krivičnih dela će biti uvećane sankcije, odnosno zaprećene kazne zatvora za one koji učine krivična dela, a u praksi će morati i sudovi da dosledno primenjuju odredbe Krivičnog zakona, da se ne dešava kao do sada da, i pored toga što su kazne za određena krivična dela bile blage, sudovi nađu mnogo razloga da tako blage kazne spuste na još blaži nivo, pa su mnoge kazne za određene učinioce krivičnih dela bile smešne. Ona novina koja se predviđa u ovom zakonu jeste izvršavanje kazne zatvora u kućnom zatvoru ili kućnom pritvoru. Mislim da je to jedna pozitivna tendencija, pozitivan pomak u krivičnom zakonodavstvu RS, jer imamo slučajeve da mnoga lica budu osuđena za određena krivična dela koja su činjena nesvesno, iz nehata ili u nekoj situaciji, naročito u saobraćajnim udesima i prekršajima, kada se dovode u neku situaciju, normalno da za to moraju da odgovaraju, ali su izvršavali krivične sankcije u zatvorima sa ozloglašenim kriminalcima, povratnicima itd. Sve je to uticalo i na njihov dalji život, na njihovu psihu. Mislim da je ovakvo uređenje i ostavljanje mogućnosti da sudovi u takvim slučajevima, opravdanim, takva lica pošalju na izdržavanje kazne u kućnom pritvoru pozitivan pomak u približavanju Srbije Evropi, evropskim standardima, evropskim tendencijama. Posebno bih u ime poslaničke grupe SPS-JS apostrofirao i pohvalio stavljanje u ovaj zakon nekih novih krivičnih dela koja do sada nisu bila obuhvaćena postojećim krivičnim zakonom. Neću da nabrajam sva dela, ali bih izdvojio tri, a to su neovlašćeno držanje opojnih droga, nedozvoljeno javno komentarisanje sudskih postupaka i nasilničko ponašanje na sportskoj priredbi. Kada govorimo o ovom prvom krivičnom delu, a to je delo -neovlašćeno držanje opojnih droga, ovde imamo i u stavu 2. olakšavajuću okolnost, predviđeno je da to lice koje se brani time da je to opojna droga za njegovu upotrebu, ukoliko oda od koga je nabavilo drogu, da bude oslobođen. Mi, kao država, moramo svim silama da nastojimo, pa i kaznenom politikom, da jedno veliko društveno zlo – koje je ušlo u državu Srbiju i već godinama razara državu, naročito mlade ljude, budućnost Srbije – a to je droga, i koja više nije privilegija samo velikih sredina, nego je ušla i u male sredine, ušla je i u sela, tako da moramo jednostavno i ovakvim regulisanjem kroz zakone da sprečavamo i preventivno i kaznenom politikom da mnogi uživaoci opojnih droga ne žele da kažu od koga su je nabavili. Ako to ne žele, onda će da idu u zatvor, pa će verovatno, ako budu povratnici, morati da kažu gde je nabavljaju, jer tako se dolazi do vrha, do glavnih organizatorakoji proizvode, nabavljaju i distribuiraju opojne droge. Kada je u pitanju krivično delo - nedozvoljeno javno komentarisanje sudskih postupaka, mi smo svesni da je unazad nekoliko godina bilo posredno ili neposredno pritisaka na određene sudske instance, da li su to niže ili više, od strane određenih ličnosti, davanjem komentara dok su sudski postupci u toku, predviđanjem kakva će sudska odluka biti ili komentarisanjem sudske odluke koja nije izvršna, konačna i pravosnažna. Mislim da je ovde, i to je moja sugestija za Ministarstvo, da vidimo kroz primenu ovog člana ovog zakona, da bi trebalo pooštriti u stavu 2, a kasnije dodati, da ako se ovo delo radi i vrši od strane tzv. javnih ličnosti, bivših nosilaca pravosudnih funkcija ili bivših ministara, da to ima specifičnu težinu i uticaj na javno mnjenje, pa čak i na donošenje odluke od strane određenih sudija. Mislim da tu treba možda i pooštriti kaznenu politiku, odnosno kao produženo krivično delo ga tretirati. Kada je u pitanju delo – nasilničko ponašanje na sportskoj priredbi, mi smo svedoci svega i svačega što se unazad nekoliko godina dešava na našim sportskim priredbama u Srbiji i mislim da na ovaj način ćemo bar preventivno delovati na grupe, grupice i sve one mlade ljude, ljude srednje generacije ili bilo kojeg godišta, koji se nasilnički neadekvatno ponašaju na sportskim priredbama. S druge strane, mislim da samo zakonom ne može da se spreči ova ružna pojava i ružno delovanje u našoj zemlji, da mora celo društvo da preduzme određene mere da jednostavno sportska priredba bude sportska priredba na koju će mladi ljudi da odlaze, da odlaze deca da gledaju to, a da ne strahuju roditelji da li će im se deca vratiti nepovređena, zdrava, živa sa neke sportske priredbe. Državni organi, a i zbog činjenice da je u ranijem periodu toga bilo, moraju te organizovane vođe navijača bilo kog kluba da ih ne uzimaju kada im je potrebno da se uradi ovo ili ono delo, već da se jednostavno sankcioniše nedolično ponašanje takvih grupa navijača. U ime poslaničke grupe SPS-JS, nadam se da će ministarstvo i ovo uzeti u razmatranje u nekom naknadnom vremenskom periodu, kada vidimo kako će svi ovi novi zakoni u primeni da daju rezultate, pa sigurno pošto život uvek ide ispred zakona, praksa uvek ispred zakona, da u nekim novim izmenama sve to uobličimo i stavimo u neke nove zakonske propise, u izmene i dopune zakona. Na kraju još jednom da kažem da smo mi kao poslanička grupa, dakle poslanička grupa SPS-JS, zadovoljni ovakvim predlozima zakona i da ćemo u danu za glasanje, kada se bude glasalo o ovim zakonima, dati punu podršku ovim zakonima.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, a posle nje narodna poslanica Milica Radović.
Pre početka rasprave o samim predlozima zakona, hoću građane Srbije da upoznam sa načinom rada našeg parlamenta, u kojem neki članovi parlamenta pristaju da učestvuju u igri u kojoj parlament jeste samo prividno samostalno političko telo, a neki od nas koji na to ne pristaju suočeni su sa gotovo nemogućim uslovima rada. S obzirom na to da vladajuća većina treba u parlamentu da ima onu većinu koja će joj obezbediti usvajanje zakona, možda jeste razumljivo da rukovodstvo Skupštine prihvati ovakav način rada. Ali, pitam građane Srbije da li je razumljivo i moguće obraditi 23 tačke dnevnog reda, što mi saznajemo 9. jula, u toku rada na jednom sistemskom i vrlo važnom zakonu o budžetskom sistemu, da bi se, na naše veliko iznenađenje i čuđenje, 14. jula povukao i taj dnevni red sa 23 tačke i u vreme vanrednog zasedanja, što je postalo pravilo, dodaje se 24. tačka dnevnog reda. To je za nas vrlo značajan pokazatelj načina rada, da ako nešto želite, sve je moguće. Moram da kažem poštovanim građanima da se nikada više nisam uplašila za budućnost države Srbije do trenutka kada sam ugledala naziv tog 24. zakona koji treba da ratifikujemo u ovoj skupštini. Zaduženje kod domaćih, a stranih banaka, Alfa banke, Vojvođanske banke i Pireus banke, u vrednosti od 90 miliona evra, kojim se država zadužuje za pokriće budžetskog deficita. Znači, ne zaduženje za infrastrukturu, ne zaduženje privrede, ne neki novi krediti građana, nego kredit države koja ne razmišlja o uštedama i o stavljanju sebe i svoje potrošnje u razumne okvire primerene ovom trenutku jeste bila 24. tačka koja je u povučenom, pa ponovo dostavljenom dnevnom redu, data nama na razmatranje. Dok mi sedimo u Skupštini danonoćno, i preko 18 časova, u jednoj objedinjenoj raspravi, evo ovako izgleda vizuelno sedam zakona koji govore o izmeni kazni, o odnosima sa Međunarodnim krivičnim sudom, o načinu tretiranja pranja novca i borbe protiv terorizma, o Krivičnom zakoniku, o postupku. Pitam da li postoji natčovek povodom ove tačke, kažem, ovo je sedam, ostalih 23 ćete imati prilike da vidite, jer mi fizička snaga nije dovoljna da se to ponese i ovde prikaže, i zato unapred tražim izvinjenje od građana što ću od ovih sedam zakona, jednako važnih, govoriti samo o dva koja smatram posebno važnim u ovom trenutku, a to su izmene i dopune Krivičnog zakonika i izmene i dopune zakona koji se tiču pranja novca i borbe protiv terorizma. Ovo nije žalba i jadanje, ovo je konstatacija overavanja zakona koje predlaže Vlada kao poluga, gde suveren, danas predsednik, pokušava da zamagli samo svoju apsolutnu i diskrecionu moć u predlaganju, donošenju i usvajanju zakona. Ako poslanik bilo koje poslaničke grupe ne može da stigne ovo ni da pročita, kako može uopšte da predstavlja građane pokušavajući nešto u ovome da izmeni – nedovoljno dobro, iako ne žalimo ni truda ni napor da ove zakone pročitamo i podnesemo amandmane na njih. Počeću pre svega sa komentarom Predloga zakona za izmene i dopune Krivičnog zakonika, i to od obrazloženja, onako kako se zakoni i čitaju. Najpre da se osvrnem na to da obrazloženje zakona predstavlja samo u stvari navođenje ustavnog osnova za ovo pravo za donošenje i predlaganje jednog ovakvog zakona. Taj ustavni osnov nije ispravno naveden, gospođo ministre, nije sasvim ispravan, jer prosto nije jasno zašto niste pomenuli prvu rečenicu stava 2. člana 34, a bilo je neophodno, koji kaže – da se kazne određuju prema propisu koji je važio u vreme kada je delo učinjeno, izuzev kada je kasniji propis povoljniji za učinioca. Znači, vi čak ni pravo koje Ustav građanima daje ne navodite, a bilo je neophodno u ustavnom osnovu za donošenje ovog zakona. Verovatno predlagač nije želeo da podseća – da svaka izmena materijalnog krivičnog prava uzrokuje primenu pravila da se kazne određuju prema onom propisu koji je važio u momentu kada je on nastao, odnosno ako je kasniji propis povoljniji za učinioca. To naravno u primeni uzrokuje probleme i ne treba olako posezati za promenom bilo kojeg zakonika, pogotovo ne Krivičnog. Pre nego zainteresujem javnost za svoju diskusiju, slušajući vas gospođo ministre, kada ste nabrajali dela za koja su povećane kazne, dok ste vi govorili verujem da su i drugi, kao i ja, jer je to prosto misaoni proces ljudi koji slušaju, stvarali slike dok vi govorite i osećala sam se kao da se nalazim ispred kioska na kojem su dnevne i nedeljne novine, na čijim naslovnim stranicama stoje upravo dela koja sta vi nabrajali – silovanja, zlostavljanja, bludne radnje, maloletna lica itd. Zaključujem, da nije beznačajna veza sa vašim i Vladinim zajedničkim nastojanjem da se ugasi sloboda medija koja će govoriti o ovakvim delima, jer da nije bilo buke i besa, i prašine u javnosti oko tih dela, možda ne bi ni došlo do povećanja kazni za ova i za ovakva dela, jer pred time zaista nije mogla da zatvori oči ni Vlada, ni vi kao ministar. A stručnjaci kažu da se broj takvih dela nije mnogo povećao – samo danas javnost o njima više zna, za razliku od nekih ranijih slučajeva. Možda u tome leži i razlog zašto se u broju 24 tačke dnevnog reda pod brojem jedan našla – ukidanje slobode štampe i pravo ili nepravo da ona izlazi, a onda sledi sedam vaših zakona za koje imamo jednako vremena za obrazlaganje. Navodite tri glavna razloga za donošenje zakona. Najpre kažete da treba terminološki uskladiti, zato što je novonastalo stanje takvo, razdvajanje državne zajednice Srbije i Crne Gore, dovelo do toga da moramo terminološki da uskladimo sve ono što zakon obuhvata. Taj razlog jeste opravdan. Postavlja se samo pitanje da li je trebalo da prođu tri godine da bi se izvršile terminološke izmene. Drugi razlog ne stoji. Naime, kad god naša vlada predloži neki zakon odmah se poziva na konvencije koje je naša država ratifikovala. Najveći deo obaveza iz tih konvencija Krivični zakonik, i vi gospođo ministre to dobro znate, Zakonik već ispunjava postojećim krivičnim delima koja su već obuhvaćena i prosto nije bilo potrebno propisivati nova. Pitamo se koja to konvencija, baš bih volela da čujem na kraju vaš odgovor, propisuje krivično delo građenja bez građevinske dozvole ili priključenja objekta koji je izgrađen bez građevinske dozvole. Na primer, članom 69. Predloga zakona uvodi se novo specijalno krivično delo – prevara u osiguranju, čime se samo opterećuje Krivični zakonik. Možda će neko misliti da ste vi detaljista, neko će reći sitničar, neko će reći precizan, možda i devica u horoskopu, ko zna – nije to razlog, gospođo ministre. Kada čitate istovremeno set ovih zakona, kao što sam bila prinuđena da čitam onaj o pranju novca, onda vidim da poseban tretman dobijaju sve finansijske usluge, poslovi, pa i ovi poslovi osiguranja ili finansijskog lizinga, koji nije obuhvaćen onim obavezama davanja posebnih podataka, o čemu ću naknadno govoriti, gde se sada osiguranje i na drugoj strani stavlja u poseban povlašćen položaj – manje obaveza, manje kontrole, ali posebno krivično delo za ono što može da se desi u oblastima osiguranja i to nije dobro. Prevara se može javiti u različitim domenima društva. Uopšte nije jasno zašto bi prevare u osiguranju bile izdvojene, osim da se vrlo smišljeno, a potpuno nepotrebno forsira ta oblast privrede i finansijske industrije. Uzgred, u obrazloženju ne postoji nijedna reč kojom se ovakva specifičnost obrazlaže. Neophodno je ukazati da unošenje velikog broja tih specijalnih krivičnih dela u krivično zakonodavstvo bukvalno ne doprinosi smanjivanju kriminaliteta i ne da ne olakšava, nego otežava posao sudijama i javnim tužiocima, unosi dodatne zabune i te pravne kvalifikacije jesu upravo problem sudijama i tužiocima. One prosto imaju negativan uticaj na neke opšte institute, kao što je sticaj i produženo delo, a to ćete vi, i bili biste u prilici da hoćete iskreno da nastupite, da objasnite mnogo bolje nego što to umem ja kao ekonomista. Predlagač kao da je zaboravio na to kako su "pozitivan" uticaj imale izmene Krivičnog zakona Republike Srbije kojima su uvedena posebna krivična dela korupcije u raznim oblastima – državne uprave, prosvete, zdravstva i sličnog. Poznat je stav naših stručnjaka koji se bave ovim krivičnim pravom – da jednostavno treba izbegavati ovu vrstu dela. Istina je da postoji problem u primeni Krivičnog zakonika, ali se ovom vrstom izmena ništa neće popraviti, jer su razlozi za postojeću sudsku praksu sasvim druge prirode, mnogo su nezgodniji za vas kao predlagača i zato vi izbegavate da o tome govorite na taj način. Znači, da zaključimo, u većini slučajeva, naravno ne osporavamo da je u nekoliko slučajeva to i opravdano, međunarodne konvencije ne mogu biti razlog za propisivanje novih krivičnih dela, niti proširivanje domena krivično-pravne zaštite. Kao treći razlog navodite, kao predlagač, da je proteklo više od tri godine od usvajanja Krivičnog zakonika Republike Srbije, imajući u vidu stanje kriminaliteta i kaznenu politiku kažete da je potrebno pooštriti zaprećene kazne za pojedina krivična dela, čime se, po predlagaču, jača generalna prevencija. Da li je to baš tako? Prošlo je svega tri godine od stupanja na snagu Krivičnog zakonika, i to je, moraćete priznati, jako malo vremena za uočavanje potrebe za pooštravanjem kazni i za stvaranje prave sudske prakse iz koje bi mogli da izvedemo zaključak da je neophodno da vršimo izmenu jednog zakonika. Na ovaj način pre mislim da dovodimo do neozbiljnosti, jer česte izmene ionako krhku pravnu sigurnost dovode u pitanje u još većoj i značajnijoj meri. Deo razloga leži i u usvajanju velikog broja zakona po hitnom postupku. Sigurno me nećete demantovati. Svi oni koji nas čekaju u Evropi osporavaju potrebu donošenja zakona po hitnom postupku. Zahvaljujemo se našim vrlim autorima Poslovnika, koji nam omogućavaju podnošenja amandmana do početka rasprave po konkretnom predlogu zakona kada je postupak hitan, zato što mi, ponavljam, nismo nadljudi. U ovakvoj dinamici rada i u ovako obimnom dnevnom redu nema koristi od hitnog postupka u smislu poboljšanja kvaliteta samih zakona, niti ko od nas traži hitnost postupka. Opet kaznena politika sudova nema veze sa Krivičnim zakonikom. Predlagač ovim zapravo želi da nam kaže, i to je ozbiljna stvar za zapamtiti, čuti i primiti na znanje, da Vlada u stvari nije zadovoljna kako sudovi primenjuju Krivični zakonik i da treba povećanjem zakonskih minimuma zaprećenih kazni naterati sudove i sudije da sude strože. Dopustili ste čak, a što i vama lično zameram, da se u zakonu o javnom informisanju u amandmanima Vlade navodi, sud će izreći kaznu, gde državna uprava zaprećuje kaznu i prejudicira sudsku odluku time što kaže da će sud izreći kaznu. Kako reče predsednik Tomislav Nikolić, a Makijaveli je učio one koji su ga izgleda pamtili i čitali, treba udarati i rukama državne uprave i rukama sudstva. Zaboravljate da se ići u sud podrazumevalo i ići po pravdu. To se u ovom zakoniku ne vidi. Istraživanja pokazuju da učinilac krivičnog dela, kada se odluči na neko krivično delo, ne očekuje da bude uhvaćen. Izuzetno stroga zaprećena kazna za njega nije ograničavajuća okolnost. Prava mera strogosti zaprećene kazne je nešto na čemu treba da se radi filigranski i tu ste vi mogli da date mnogo veći doprinos. Naročito treba ukazati da se za dela za koja je zaprećena kazna zatvora povećana sa tri na više godina ne može primenjivati skraćeni postupak koji ne zahteva istragu i optužnicu, već optužni predlog, te se krivični postupak brže sprovodi. O tome treba vrlo mnogo voditi računa prilikom donošenja izmena koje ste ovde najavili. Treba reći da treći deo obrazloženja Predloga zakona, koji nosi naziv Objašnjenje osnovnih pravnih instituta, apsolutno nije nikakvo obrazloženje i objašnjenje, već prepisan sadržaj navedenih članova zakona iz osnovnog zakonskog rešenja. U delu četiri se kaže da nije potrebno obezbediti dodatna finansijska sredstva za sprovođenje ovog zakona. Time vi, gospođo Malović, gospođo ministre, implicitno u stvari kažete da i ne nameravate da primenite sve odredbe predloženog zakona, kao na primer član 7, jer nije jasno kako ćete taj član sprovesti bez nabavke potrebne tehničke opreme, što je sadržano u rešenju samog člana. Naravno, predlagaču se uvek žuri i opet je grubo prekršen član 164. Poslovnika, gde se kaže da se zakon izuzetno može doneti po hitnom postupku. Dakle, jasno je da reč izuzetak podrazumeva izuzetak od redovnog postupka i da se izuzeci uvek moraju usko tumačiti. Kao i mnogo puta do sada, Vlada ne koristi usko tumačenje već je ovo postalo pravilo ponašanja. Pošto ističe vreme ovlašćenog predlagača, mogu da vam kažem da za ove zakone nećemo glasati kao poslanički klub Napred Srbijo, a u daljoj raspravi nastaviću obrazlaganje drugog zakona koji nisam stigla u ovom javljanju da obrazložim.
Reč ima narodna poslanica Milica Radović, a posle nje narodna poslanica Snežana Sedlar-Kenig.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Ministarstva, već je postala praksa da poslanici opozicije izražavaju svoje negodovanje zbog načina na koji se spajaju tačke dnevnog reda. Kao i moja uvažena koleginica prethodnik, gospođa Jorgovanka Tabaković, da se pridružim tim kritikama, jer smatram da nema nikakvog smisla spajati sedam tačaka koje su sada na dnevnom redu u vreme predviđeno samo za jednu raspravu. To u krajnjem slučaju nije ni korektno. Na taj način ne samo da nas onemogućavate da podrobno razmatramo svaki zakonski predlog, već nas dovodite izvesno u opasnost da prilikom rasprave u pojedinostima zbog velikog broja članova, a samim tim i velikog broja mogućih amandmana, a sada nemam tačno informaciju koliko je amandmana podneto, pretpostavljam da će ih biti dosta, zbog poslovničkih ograničenja mi nećemo možda biti čak ni u mogućnosti da raspravljamo u pojedinostima o tački kao što je Predlog izmena i dopuna Krivičnog zakonika, koji predstavlja jedan od suštinskih zakona koji su danas na dnevnom redu. Moram da kažem da je u periodu od 2001. do 2009. godine bilo više izmena u krivično-materijalnom i krivično-procesnom pravu u Srbiji nego što je to bilo u poslednjih 20 godina. Moram da kažem da su neke izmene bile vrlo opravdane i da su išle u pravcu donošenja određenih rešenja koja su rešavala probleme. S druge strane, moram takođe da primetim da predstavnici Ministarstva, naročito u ovom mandatu, čestim izmenama zakona, donošenjem zakona na brzinu, višekratnim odlaganjem primene donetih zakona, pokazuju jednu dozu lutanja u krivičnom zakonodavstvu i u samoj pravnoj oblasti, što smatram krajnje nedopustivim. Lično mislim da se na taj način ne doprinosi rešavanju problema, već se na neki način pogoršava stanje u samom pravosuđu. Ovo prvenstveno govorim zbog toga što smo imali priliku da vidimo da je određeni broj zakona ovo ministarstvo pripremilo, oni su sada već usvojeni. Izazvali su ogromne kritike stručne javnosti. Od nekih takvih razmišljanja su našla svoje utemeljenje i u odluci Ustavnog suda, pa on je nedavno određene odredbe Zakona o sudijama, a mislim da se radi o odredbi člana 30. i 64. čini mi se, proglasio neustavnim. Na ovoj sednici imamo mnogo zakonskih predloga, a zbog kratkog vremena koje imam neću nažalost biti u mogućnosti da se osvrnem na svaki zakonski predlog koji je danas na dnevnom redu. Počeću sa zakonom o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom. Smatram da je naša zemlja ratifikacijom Rimskog statuta izrazila spremnost da sarađuje sa Međunarodnim krivičnim sudom, znači sa stalnim sudom, u pogledu privođenja pravdi počinilaca krivičnog dela genocida, zločina protiv čovečnosti i ratnih zločina. Naravno, ovde se pominje i delo agresije, pošto još uvek nemamo definiciju agresije, mislim da je u najskorije vreme nećemo ni imati, i to delo potpada onog trenutka pod nadležnost suda, ali kada se utvrdi njegova definicija. U poslednje vreme mogli smo da čujemo da će se najverovatnije svi postupci koji se vode pred Haškim tribunalom, a nisu okončani do trenutka završetka rada Haškog tribunala, verovatno preneti u nadležnost Međunarodnog krivičnog suda. Moram da kažem da su ovakva razmišljanja krajnje neprimerena i da naša javnost nema razloga za strahovanje od ovoga, zbog toga što Međunarodni krivični sud ne može da deluje retroaktivno. Pod njegovu nadležnost mogu da potpadnu samo krivična dela koja su učinjena nakon stupanja na snagu Rimskog statuta, a to se desilo 1. jula 2002. godine. Pored činjenice što je usvajanje Rimskog statuta ogromnim brojem glasova država članica, mislim da se radi o broju od 130, ogromno dostignuće u razvoju međunarodnog prava, moram da kažem i da izrazim sumnju u kapacitet rada tog suda, s obzirom na činjenicu da ga najvažnije i najmoćnije države sveta još uvek nisu ratifikovale. Sada, kao i uvek kada govorimo o samom važenju međunarodnog prava, ovde dovodimo u neravnotežu sa jedne strane pravo sile i sa druge strane samu pravdu. DSS nikada nije izbegavala preuzete međunarodne obaveze, i to naravno ne činimo ni sada, ali kada je u pitanju sam rad ovog stalnog suda, izražavamo jednostavno nezadovoljstvo, iz razloga što smatramo da one zemlje koje najviše krše ljudska prava nisu ratifikovale ovaj statut, što će se jako odraziti na samo funkcionisanje suda. Mislim da osnovna zamisao koja je sadržana u odredbama Rimskog statuta na taj način neće moći da bude u potpunosti ostvarena. Prešla bih na zakon o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala. Mislim da je bilo neophodno da se ovaj zakon donese, ali nemamo razumevanja za toliki protek vremena koji je prošao od trenutka kada je ovaj zakon mogao da se nađe u samoj proceduri. Ovo prvenstveno ističem zbog toga što smatram da je odavno već završena izgradnja posebnog odeljenje za izvršenje kazne zatvora i ono postoji. Ono se nalazi u Kazneno-popravnom zavodu Zabela u Požarevcu i smešteno je bliže otvorenom delu zatvora, nego zatvorenom delu zatvora. Ovo ističem prvenstveno kao jednu sumnju u obezbeđenje dovoljne bezbednosti i zaštite kao garancije od eventualnog bekstva osuđenih lica, moram da pomenem da se radi o najtežim učiniocima krivičnog dela, koja su osuđena na najduže kazne zatvora. Smatram da bi bezbednosni uslovi u tom smislu trebalo da budu na najvišem nivou. Kako smo mogli da saznamo, taj objekat će moći da primi svega 100 osuđenih lica. Ukoliko tome dodamo činjenicu da u Srbiji trenutno deluje 36 organizovanih kriminalnih grupa, sa 350 članova i 360 bezbednosno vrlo interesantnih lica, onda možemo da zaključimo da ni izbliza ovaj kapacitet neće biti dovoljan za sva eventualno osuđena lica. Moram da kažem da je dobro što je sa gradnjom ovakvog objekta početo. S druge strane, kada govorim o ovom predlogu zakona, ne mogu a da preskočim podatak da se u svim zatvorima u Srbiji trenutno nalazi 10.260, što osuđenih lica, što samih pritvorenika, što prekršajno kažnjenih lica. Realni kapacitet naših zatvora, ukoliko želimo da zadovoljimo sve evropske standarde, iznosi 7.000. To je veliki problem u ovoj oblasti i rekla bih jedan možda od najvažnijih. Pored niza primedbi koje imamo na ovaj predlog zakona, koje smo podneli amandmanski i o čemu će više biti reči u raspravi o pojedinostima, zadržala bih se samo na dvema odredbama koje po mom mišljenju predstavljaju najvažnije zamerke koje mi imamo. Prva se odnosi na odredbu koja kaže da se zaposleni upućuju na rad u Posebno odeljenje za izvršenje kazne zatvora na vreme ne duže od šest meseci, a u sledećem članu čak se kaže da ono može da bude i kraće. Smatram da je ovo vreme neprimereno kratko, da se na taj način ne obezbeđuje kontinuitet rada samih radnika, posebno ukoliko se zna sa kojim dužnostima su sve u mogućnosti i u obavezi da se suoče ukoliko rade sa licima koja su bezbednosno vrlo interesantna, odnosno radi se o najtežim učiniocima krivičnih dela. To kratko vreme onemogućava ih da se na jedan valjan način upoznaju sa samim navikama osuđenika, jer smatram da je to vrlo važno ukoliko žele da im rad sa takvom kategorijom osuđenih lica prosto bude olakšan. Čestom izmenom radnika u Posebnom odeljenju za izvršenje kazne zatvora, pored toga što se ne obezbeđuje kontinuitet, mislim da je izvesno da bi i sama bezbednost u objektu mogla da bude ugrožena i to je osnovni razlog zbog čega i obrazlažem ovu izmenu. S druge strane, još jedna odredba je u ovom predlogu vrlo sporna, a odnosi se na preispitivanje razloga za izvršenje kazne zatvora u Posebnom odeljenju na svake dve, odnosno u izuzetnim slučajevima čak i posle godinu dana. Napominjem i da se radi o licima koja su osuđena na najduže zatvorske kazne, čak i na kaznu zatvora od 40 godina, i ukoliko bi ovu odredbu ovako shvatili, onda možemo vrlo lako da dođemo u situaciju da se osuđenik koji je smešten u Posebno odeljenje za izvršenje kazne u Zabeli posle godinu dana ili dve godine od samog početka, upućuje, postoji mogućnost, može da se uputi na izdržavanje kazne zatvora u ustanovu gde ga kasnije upravnik, po njegovoj unutrašnjoj sistematizaciji rada, može da prebaci u bilo koje odeljenje datog zavoda, čak i onog otvorenog tipa. Smatram da je ovo jako loše rešenje. Amandmanski smo reagovali, međutim, smatram da je bilo mnogo bolje predvideti neku vrstu ograničenja, tačnije koje je to vreme nakon koga uopšte sud može da razmatra kada će osuđeno lice da uputi na izdržavanje kazne zatvora u samu ustanovu. Predvideli smo u amandmanu da se radi nakon jedne polovine izdržane kazne. Kada je u pitanju Zakonik o krivičnom postupku, smatramo da nema dovoljno argumentovanih razloga za stavljanje Zakonika o krivičnom postupku van snage. Bilo bi mnogo bolje da su se stvorili uslovi za njegovu primenu adekvatnom pripremom javnih tužilaca za vođenje samih istraga, te poboljšanjem nekih odredaba Zakonika o krivičnom postupku iz 2006. godine. Moram da kažem da je Ministarstvo koje je predložilo Zakonik o krivičnom postupku iz 2006. godine vrlo brzo uvidelo da određene odredbe ovog zakonika nisu najsjajnija rešenja i upravo su za vreme još svog mandata predložili određene izmene Zakonika o krivičnom postupku. Postavljam pitanje – ako Zakonik iz 2006. godine o krivičnom postupku nije dobro rešenje, znači loš je, zbog čega se onda najveći broj odredaba tog Zakonika o krivičnom postupku inkorporira u sam Predlog zakona izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine, jasnija da budem, u ovaj sada zakon koji je na dnevnom redu. To je urađeno vrlo loše, nesistematično i odstupa se od samog cilja odredbi Zakonika koje je on imao, a sve u cilju njegove promene u potpuno suprotnom smeru. Tu prvenstveno mislim na one najlošije izmene i po mom mišljenju to su obaveza drugostepenog suda da nakon ukidanja prvostepene presude odmah reši predmet sam. Ovde ne postoji više mogućnost ukidanja presude i vraćanja na ponovno suđenje kod prvostepenog suda. Tačno je da se na ovaj način skraćuje samo trajanje krivičnog postupka, ali ovakva odredba može da ima dve vrlo ozbiljne posledice kao svoj rezultat. Prva može da bude prvenstveno preopterećenje budućih apelacionih sudova, jer vrlo lako možemo da dođemo u situaciju da prvostepeni sudovi ne budu motivisani da se bave, tako reći da se udubljuju, da se unose u složenije krivične postupke i da prosto predmet nakon ukidanja samo bude prosleđen Apelacionom sudu kao drugostepenom. S druge strane, vrlo važna posledica je odsustvo edukativne funkcije viših sudova u odnosu na niže sudove. Ovde prvenstveno mislim sa aspekta podsticanja kvaliteta rada nižih sudova. Naravno, druga ogromna zamerka je potpuno ukidanje dva vanredna pravna leka, odnosno vanredno ublažavanje kazne i zahtev za ispitivanje zakonitosti pravosnažne presude. Takođe, kada je reč o žalbi na presudu drugostepenog suda, smatramo da su razlozi za njeno izjavljivanje previše redukovani i nikako ne možemo da podržimo ovakvo rešenje. Kada je u pitanju Predlog zakona o izmenama Krivičnog zakonika, moram da kažem da je predlagač zakona pooštrio kazne za jednu trećinu krivičnih dela, obrazlažući to željom da se suzbije na jedan efikasniji način kriminalitet. Moram da primetim da se ovde radi o jednom nenaučnom i laičkom pristupu, što se u krajnjem slučaju podudara sa jednim opštim stavom nestručne javnosti koja zahteva represiju i koja zahteva povećanje samih kazni, odnosno strože kazne. Ovo se ne može nikako drugačije objasniti, pošto nije ni naučno utemeljeno, nego isključivo kao metod za prikupljanje političkih poena. Ukoliko predlagač zakona već kritikuje sudove da imaju blagu kaznenu politiku, onda mi prosto nije jasno kako se u jednoj verziji Predloga zakona o izmenama Krivičnog zakonika mogla uopšte razmatrati mogućnost o uvođenju uslovne osude, čak i za novčanu kaznu. Ovo sada, hvala bogu, ne postoji u ovom predlogu zakona, ali prosto nisam mogla da ne pomenem, jer sam imala priliku i taj predlog zakona da vidim. Mislim da je nelogično da se ovakvo rešenje pojavilo, jer uslovna osuda može da bude alternativa isključivo kazni lišenja slobode, a ne novčanoj kazni. Odredbe o tzv. kućnom pritvoru postaju vrlo sporne zbog načina na koji su upravo i bile definisane. Kaže se da će se prilikom određivanja ove kazne sud voditi računa o tehničkim mogućnostima izvršenja. Šta to znači? To znači da će onom osuđenom licu sud odrediti ovu meru ukoliko ima tehničke mogućnosti za to, ukoliko poseduje, primera radi, određeni broj narukvica za praćenje. U drugom slučaju, ukoliko sud ne poseduje tehničke mogućnosti, on će ga uputiti na izdržavanje kazne zatvora u samu ustanovu. Mislim da se na ovaj način osuđena lica stavljaju u neravnopravni položaj i ovo je, po našem mišljenju, diskriminatorska odredba. Dalje, odredba predloga o ograničenju uslovnog otpusta licima koja su pokušala bekstvo iz zatvora ili su već pobegla, po našem mišljenju je potpuno bespotrebna, iz razloga što prosto ne mogu da verujem da postoji bilo koji sud u Srbiji koji bi mogao da razmatra uslovni otpust za lica koja su učinila već ovo krivično delo. Mislim da je nepotrebno da ova odredba stoji u Predlogu zakona. S druge strane, potpuno je neprimereno pooštravanje uslovnog otpusta u situaciji kada je opšti trend u evropskim krivičnim pravima upravo širenje mogućnosti za određivanje ovakve jedne mere. Ova odredba je u krajnjem slučaju u suprotnosti sa preporukom Saveta Evrope, u kojoj se kaže da zatvaranje lica jako teško pogađa države i da su istraživanja pokazala da se zatvaranjem lica vrlo često dolazi do jedne potpuno druge namene od one koja je bila očekivana, odnosno dejstvo se ne podstiče u potpunosti. Upravo zbog toga ona preporučuje da se trajanje kazni zatvora na neki način ograniči i kao jedan od mogućih sredstava u tom pravcu bi bilo proširenje mogućnosti za određivanje uslovnog otpusta. Naravno, mi o Krivičnom zakoniku imamo mnogo toga da kažemo, vidim da mi vreme ističe. Kao i o ovom zakonu, kao i o drugim predlozima zakona koji su danas na dnevnom redu, mi ćemo se izjasniti kako u nastavku ove sednice, tako, naravno, i u raspravi o pojedinostima.
Reč ima narodni poslanik Snežana Sedlar-Kenig. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvažena gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, počeću svoje izlaganje sa stavom stranke G 17 plus koje je, naravno, i moj lični stav o današnjem setu zakona iz krivično-pravne regulative. Sigurna sam da ćemo usvajanjem ovih zakona učiniti korak dalje u onom što je za ogromnu većinu naših građana, građana ove države, najvažnija stvar za povratak morala ove nacije, ali isto tako i vraćanje poverenja u pravosudne institucije, ali i ljude koji se bave poslom koji se obračunavaju sa kriminalom, i to kako onim opštim, tako i onim organizovanim. Naravno, obračunavaju se sa nečim što je za mene, moju stranku G 17 plus i naravno naš poslanički klub najveće latentno zlo ove države, a verovatno i za najveći broj građana ove države, latentno zlo koje izjeda sve pore našeg društva. To zlo se zove korupcija i o tom fenomenu, fenomenu korupcije, treba uvek iznova i ponovo govoriti. Ponoviću ono što svi znamo, a to je činjenica da se sa korupcijom suočavaju gotovo sve zemlje, pogotovo zemlje koje se nalaze u procesu tranzicije. Podsetiću sve, a naročito građane koji nas ovom prilikom gledaju, da je poslanička grupa G17 plus još u jesen 2006. godine podnela Predlog zakona o borbi protiv korupcije i oduzimanju imovine stečene kriminalom. Nažalost, taj zakon tada nije stigao na dnevni red onog prethodnog saziva parlamenta, ili još onog tamo, da kažem, onog koji je radio u 2006. godini. Imali smo uskoro izbore. U periodu ove vlade i ovog personalnog sastava nadležnog ministarstva urađeno je zaista mnogo na daljem sprečavanju kriminala. Usvojen je niz zakona iz seta pravosuđa. Ne bih sada zamarala auditorijum nabrajanjem svih ovih zakona, nego bih se osvrnula na set ovih današnjih sedam zakona iz krivično-pravne oblasti, kojim se praktično nastavlja usaglašavanje domaćeg zakonodavstva sa Konvencijom UN za borbu protiv korupcije, relevantnim konvencijama Saveta Evrope i legislativom EU. Ono što je obaveza svih nas koji smo u bilo kom obliku vlasti, dakle, egzistiramo da li u zakonodavnoj, izvršnoj ili pravosudnoj vlasti, jeste da obezbedimo garanciju vladavine prava, vratimo poverenje građana u pravosuđe, uopšte u institucije pravosudnog sistema. Ne smemo zaboraviti da ljudi, faktički, nose te institucije. Primer legendarnog borca protiv mafije– Falkonea, koji sigurno nije ubijen zato što je bio tužilac, već zato što je bio takav borac protiv mafije i kriminala. Osvrnuću se na neke novine koje donosi ovaj set zakona. Primera radi, kod zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma, bitno je istaći da je apsolutno precizno precizirano u delu koji se odnosi na kaznene odredbe i to propisivanjem odgovornosti za privredne prestupe za pravna lica i odgovornog i ovlašćenog lica u pravnom licu. Kod zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, bitno je istaći da se, pored organizovanog kriminala, na isti način tretiraju i procesuiraju korupcija i druga posebno teška krivična dela. Kod zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, evidentno je da se on menja pre svega zbog terminologije koja je bila prilagođena bivšoj državi, odnosno državnoj zajednici Srbije i Crne Gore, koja je, naravno, u međuvremenu prestala da postoji. Izmene su takođe bile neophodne i zbog obaveza koje je Republika Srbija preuzela verifikacijom mnogobrojnih međunarodnih konvencija, te je stoga bilo neophodno uvođenje novih krivičnih dela i izmena inkriminacija postojećih krivičnih dela. Sasvim je opravdana upravo zbog stanja kriminaliteta u Republici Srbiji koji znamo kakvo je, mada je evidentan pomak nabolje u poslednje vreme, pooštravanje kazni za oko trećinu krivičnih dela. Sigurna sam da će to građani Republike Srbije pozdraviti. Uveden je tzv. kućni zatvor, što je za mene prilično interesantno, koji omogućava licima kojima je izrečena kazna izdržavanja zatvora do šest meseci, da tu kaznu, pod određenim uslovima, provedu u prostoru u kome žive, uz obavezu da taj prostor ne napuštaju. Iz ovog primera se vidi načelo ekonomičnosti i uštede. Znamo da se radi u takvim slučajevima o lakšim krivičnim delima za koja je apsolutno neekonomično da se izvršenje krivičnih sankcija obavlja u ustanovama za izvršenje krivičnih sankcija, znači u zatvorima. Posebno bih se osvrnula, a takođe zdušno pozdravila član 26. zakona, kojim se dopunjuje krivično delo teško ubistvo, tako što se kao teško ubistvo kvalifikuje i lišenje života nosilaca pravosudnih funkcija ili policijskih službenika u vezi sa vršenjem službene dužnosti, odnosno lica koje obavlja poslove od javnog značaja. Ministarka nam je to u svom uvodnom izlaganju objasnila koja su to lica koja obavljaju poslove od javnog značaja, takođe u vezi sa poslovima koje ta lica obavljaju. Zbog čega je to bitno? Potičem iz opštine Odžaci, u kojoj je pre tačno dve godine u zgradi Opštinskog suda, u sudnici, za vreme sudskog ročišta, ubijen sudija Opštinskog suda Zoran Cvetanović, takođe jedan zastupnik jedne od stranaka u sporu. To ubistvo je bilo gnusno. Ostavilo je gnusan utisak, a mi smo svi svedoci da je takvih slučajeva širom Srbije jako mnogo, da se ponavljaju iz dana u dan i da ljudi koji obavljaju ovakve vrste funkcija zaista moraju imati posebnu zaštitu, pa makar bile i zaprećene kazne i na taj način materijalno-pravno bila regulisana takva krivična dela. Smatram da ovaj niz zakona zaista omogućava ili će bar olakšati ostvarenje onih međunarodnih vrednosti, evropskih vrednosti, rekla bih i civilizacijskih vrednosti za koje se stranka G17 plus zalaže, a to je: nezavisno sudstvo mora biti suština naše pravne države. Ono štiti građene, pre svega, od samovolje i zloupotrebe moći i vodi brigu o tome da baš svako u svakom momentu može da ostvarisvako svoje pravo. Sprečavanje krivičnih dela, zaštita od opasnosti po javni red i bezbednost, kao i otkrivanje i progon zločinaca, prestupnika i kriminalaca, neophodan su preduslov za obezbeđenje slobode i sigurnosti svih građana ovih dužnosti. Sprečavanje kriminala predstavlja zaista zadatak čitavog društva. I zato onaj ko krši pravo i time se suprotstavlja vrednostima i vrednosnom uređenju našeg društva mora računati sa doslednom pretnjom i odlučnom kaznom. Sada ću citirati mog uvaženog kolegu iz poslaničkog kluba moje stranke G17 plus, koji kaže često u svojim intervjuima, a bavi se pitanjem korupcije već dugi niz godina, kada ga pitaju novinari da li nam je potreban Eliot Nes, da, potreban nam je Eliot Nes. Kažem takođe, ne jedan, nego mnogo takvih ljudi kao što je bio Eliot Nes, jer zaista moramo biti u stanju da se kriminalu, koji ne poznaje granice, suprotstavimo samo neograničenim pravom. Naša poslanička grupa je uložila nekoliko amandmana koji se odnose na visinu izrečenih mera za određena krivična dela, ali će o tome biti reči kada bude bila rasprava o amandmanima. Nadamo se da će ti amandmani biti prihvaćeni. Ovog puta u ime poslaničke grupe G17 plus kažem da ćemo zbog svega ovoga što sam iznela u danu za glasanje biti zaista za usvajanje ovog seta zakona.
Reč ima gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega SRS smatra da je skandalozno to što je spojeno sedam tačaka dnevnog reda. Radi se o izuzetno delikatnim i važnim propisima. Posle Ustava, praktično, Zakonik o krivičnom postupku i Krivični zakonik su akti na kojima se dokazuje da li je država demokratska ili nije. Krivičnim zakonikom, odnosno Zakonikom o krivičnom postupku zadire se u najelementarnija dobra koja svaki građanin Republike Srbije i svaki čovek na svetu poseduje. Dok je postojala smrtna kazna to je bio i život, danas to su sloboda i imovina, ali imajući u vidu činjenicu da se za određena krivična dela može izreći kazna zatvora i do 40 godina života, onda za pojedina osuđena lica takva kazna indirektno znači smrtnu kaznu. Umesto da Vlada Srbije insistira na tome da se svaki od ovih zakona raspravljaju ponaosob, da rasprava bude što kvalitetnija, da se u raspravu uključi što veći broj narodnih poslanika, naravno, bez potrebe da se rasprava politizuje, ali da se ukrste stručna mišljenja i da se dođe do zajedničkog zaključka da li su predložena rešenja najbolja moguća ili nešto može da se promeni. Umesto da vladajuća koalicija, koja od 2000. godine insistira na demokratiji, na evropskim vrednostima, na borbi protiv kriminala i korupcije, na reformama, zatraži dupliranje vremena za raspravu, mi smo dobili nešto sasvim suprotno. Dobili smo da je spojeno sedam tačaka dnevnog reda. Neki propisi su samo formalno izmene i dopune. Kada ih pogledate to su faktički novi zakoni. Trebalo je dosta vremena da se svi ti zakoni pročitaju, da se na sve te zakone, odnosno zakonike napišu kvalitetni amandmani. Vladi očigledno nije bilo stalo da imamo kvalitetnu raspravu u parlamentu, Vladi je stalo da jedan posao završimo što pre, a kvalitet posla očigledno nije bio prioritet. Nije ovo prvi put da se vladajuća koalicija poslužila jednim drastičnim kršenjem Poslovnika i zloupotrebom Poslovnika. Naime, svi ovi zakoni koji su stavljeni na dnevni red, izuzev prvog zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, odnosno ratifikacija Rimskog statuta, treba da se donesu po hitnom postupku. Poslovnik je potpuno jasan u kojim se situacijama primenjuje hitan postupak. „Zakon se može izuzetno doneti i po hitnom postupku“. Kada se kaže „izuzetno“ treba da postoje naročito opravdani razlozi da se pribegne ovakvoj proceduri. U Skupštini Srbije situacija je sasvim drugačija. Ono što treba da bude izuzetak, to je postalo pravilo. Pitam vas, dame i gospodo narodni poslanici, da li se sećate kada je neki zakon u ovoj skupštini usvojen po redovnoj proceduri? Kako koji zakonski predlog stigne, on mora da se raspravlja po hitnom postupku. Kada pogledate zašto, uvek isto obrazloženje, formalno napisano, u suštini apsolutno ne stoji – biće smak sveta ako se taj i taj zakon ne usvoji po hitnom postupku. ''Po hitnom postupku može da se donese samo zakon kojim se uređuju pitanja i odnosi nastali usled okolnosti koje se nisu mogle predvideti, a nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo bi da prouzrokuje štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Predlagač zakona je dužan da u pisanom obrazloženju predloga zakona navede štetne posledice koje bi nastale zbog nedonošenja ovog zakona po hitnom postupku.'' Dakle, ove dve grupe uslova moraju kumulativno da se ispune: i da nisu mogle da se predvide okolnosti i da bi zbog toga, odnosno zbog nedonošenja zakona po hitnom postupku mogle da nastanu sledeće štetne posledice po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Dakle, sve tri grupe uslova moraju da budu ispunjene. Dovoljno je da pogledate jedan od ovih predloga zakona, zakon o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija i sada pogledate koji su razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku: predlaže se da se zakon donese po hitnom postupku iz razloga što bi nedonošenje zakona po hitnom postupku moglo da prouzrokuje štetne posledice po bezbednost zemljei rad državnih organa. Nisu ispunjeni uslovi za hitan postupak zato što nije navedeno da bi mogle da nastupe štetne posledice po život i zdravlje ljudi, a to je neophodno po Poslovniku. U Poslovniku ne kaže – ili, nego piše – i po život i zdravlje ljudi, bezbednost zemlje i rad organa i organizacija. Dakle, svi uslovi moraju da se ispune. Sam predlagač je potvrdio da nije ispunjen jedan od uslova i Narodna skupština nije imala uslov da ovaj predlog zakona i mnoge druge predloge zakona razmatra po hitnom postupku. Sada ako bismo doslovno tumačili ono što piše u Predlogu zakona, onda bi to značilo sledeće: ako se svi ovi zakoni ne donesu po hitnom postupku, onda to znači da je ugrožena bezbednost RS, da je ugrožen rad državnih organa i organizacija. Na koji način? Da li smo pod okupacijom? Da li se desilo nešto strašno? Kakve to vanredne okolnosti u državi Srbiji mogu da nastanu ako se baš ovaj zakon i drugi zakoni ne donesu po hitnom postupku? Onda država Srbija nije stabilna država, onda se dešava nešto o čemu građani Srbije nisu obavešteni i Vlada bi, pre nego što predloži neki zakon, trebalo da nas obavesti u kakvom stanju živimo: u redovnom ili neredovnom, odnosno vanrednom? Ako je u pitanju vanredno stanje, onda da vidimo zbog čega. Ne može svaki zakon koji dođe u skupštinsku proceduru nonšalantno da se napiše jedna rečenica – ako se ne donese po hitnom postupku mogle bi da nastanu štetne posledice po bezbednost zemlje i rad državnih organa. Kako? Na koji način? Da li će nas napasti teroristi, NATO pakt, šta će se desiti ako se zakon ne donese po hitnom postupku. Ne možete se igrati ovim pojmovima tek tako. Biće ugrožena bezbednost države, ali ništa više se ne napiše. To je izuzetno važno pitanje. Ne možete plašiti građane na ovaj način. Građani očigledno ne znaju kakve se to strašne stvari mogu desiti njima, njihovoj deci, njihovim prijateljima, rođacima, državi, državnim organima, jer ih Vlada o tome nije obavestila. Samo kada dobijemo predlog zakona, ako poslanici ne usvoje predlog da se zakon usvaja po hitnom postupku desiće se smak sveta. Ne možete tako da se igrate Poslovnikom. Ne možete tako da se igrate pojmovima kao što su život i zdravlje ljudi, bezbednost države, rad države i državnih organa. To su krupne stvari. Od toga zavisi život države i svakog pojedinačnog građanina. Donosite zakon o vinu i rakiji po hitnom postupku. Ako se ne donese, bezbednost zemlje je ugrožena. Zakon o lovu i ribolovu, bezbednost zemlje ugrožena. Zakon o zaštiti životinja, bezbednost zemlje ugrožena. Koji je to način? To se ponavlja iz zakona u zakon. Bilo bi dobro da se ta praksa prekine. Dalje, imamo ovde danas na dnevnom redu dva akta za koje Vlada kaže da su zakonici – Krivični zakonik, odnosno zakon o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika i Zakonik o krivičnom postupku. Postavlja se prethodno pitanje – šta je zakonik? Zakonik je opšti pravni akt u kojem su sistematizovane sve pravne norme kojima se uređuje jedna oblast društvenog života. Dakle, to se zove kodifikacija. Sve pravne norme nalaze se na jednom mestu i onda se takav zakon, zato što je kodifikovana materija, naziva zakonikom. Imamo li mi, dame i gospodo narodni poslanici, zaista kodifikovano krivično zakonodavstvo? Nažalost, nemamo i nisu ispunjeni uslovi da se ni Zakonik o krivičnom postupku, ni Krivični zakonik tako zovu. Oni treba da se zovu zakoni. Zašto? Zato što pored tog osnovnog krivičnog zakonodavstva, materijalnog i procesnog, imamo nažalost jedno vrlo obimno, heterogeno, supsidijarno krivično zakonodavstvo. Pored krivičnog zakonika, imamo čitav niz drugih zakona koji sadrže krivična dela i krivične sankcije. Slična je stvar i sa krivično-procesnom materijom. Pored Zakonika o krivičnom postupku imamo, odnosno usvojili ste Zakon o odgovornosti pravnih lica i postupku utvrđivanja odgovornosti pravnih lica za krivična dela, imate Zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela i postupku prema njima. Očigledno je da ova dva akta ne ispunjavaju elementarne uslove da se zovu zakonici. Imali ste nekada u Vizantiji, u Istočnom rimskom carstvu Justinijanov zakonik. Zvao se tako zato što su sve norme građanskog prava bile sadržane u njemu i svi pravnici tokom srednjeg veka i kasnije su učili osnovne principe građanskog prava iz onoga što su latinski pravnici nazivali Corpus juris civilis. To je bio zakonik – sve na jednom mestu. Mislite da je dovoljno nazvati neki akt zakonikom i kodifikovati materiju. To nije rešenje. Možete sto puta ovaj krivični zakonik nazvati zakonikom, on nije zakonik, zato što uzmete li bilo koji zakon koji donosi Narodna skupština i tamo ćete naći kaznene odredbe, propisana krivična dela i krivične sankcije. To je dokaz više da nemamo kodifikovano krivično zakonodavstvo. To je dokaz više da Vlada Srbije, ne samo ova nego i prethodne, nema dobar pristup u predlaganju krivičnih zakona, i materijalnih i procesnih. To je poznato u pravnoj teoriji. Osnovni standard svake dobro uređene države je da krivična materija bude sadržana u što manjem broju zakona. Zašto? Zato što se krivičnim sankcijama zadire u najosnovnije vrednosti koje postoje u jednom društvu – život, sloboda i imovina. Nema ništa preče za svakog pojedinca od te tri stvari. Dakle, Vlada bi morala da se potrudi da sve one silne krivične odredbe i krivične norme koje postoje u velikom broju zakona u Republici Srbiji zaista sistematizuje na jednom mestu i onda se stiču uslovi da kažete: imamo Krivični zakonik, odnosno Zakonik o krivičnom postupku. Ovako imamo formalno zakonik i jedan i drugi. Suštinski, to su obični zakoni, zato što pored ta dva zakonika imate čitav niz drugih propisa koji regulišu istu materiju društvenog života. U srednjem veku je postojala jedna latinska sentenca, koja otprilike kaže da krivično pravo stalno treba reformisati jus criminale sempre est reformandum. Tako se to naziva. Ova vlada je zaista bukvalno shvatila tu sentencu. Od 2001. godine smo sedam puta menjali Zakonik o krivičnom postupku. Ovo će, ispravite me gospođo ministar ako grešim, biti osma izmena i dopuna krivično-procesnog zakonodavstva u Republici Srbiji, i to osnovnog zakonodavstva, da ne računamo ono supsidijarno procesno zakonodavstvo koje je nastajalo u periodu od 2001. godine pa do danas. Kažete – pa šta. Nije pa šta. U svakoj dobro uređenoj državi jedanput se donese zakonik o krivičnom postupku. U donošenje tog zakonika uključe se svi oni koji mogu da pomognu da zakonik bude što bolji, i nadležna ministarstva, i advokatske komore, i udruženja sudija i pravni fakulteti, ako treba i pomoć nekih inostranih eksperata, i onda se dođe do jednog teksta iza koga stanu svi relevantni subjekti u jednoj državi, ne samo politički nego i stručni, i onda nema potrebe da se zakon svake godine menja. Ovako ispada da svaka vlada koja dođe ima neki svoj zakonik o krivičnom postupku i neki svoj krivični zakonik. Ako pratite ono što su govorili, gospođo Malović, vaši prethodnici na toj funkciji, oni su se ponašali poput vas. Kad god predlože neki zakonik, oni kažu ovo je čudo neviđeno, ovo nema nigde u svetu, ovo je najsavremenije, najmodernije. Prođe dve godine i ispada da to ništa ne valja. Uzmite Zakon o izvršenju krivičnih sankcija. Piše u obrazloženju, zamislite Zakon o izvršenju krivičnih sankcija je donet još davne 2005. godine, u septembru. Stupio je na snagu 1. januara 2006. godine. Prošlo 300 godina i on sada mora da se menja. Da li je to ozbiljna država? Da li je to ozbiljan pristup ljudskim pravima i slobodama? Lako je da pričate u predizbornim kampanjama – ljudska prava, mi smo za evropske standarde; pa to dokažite u praksi. Donesite zakone koje nećete menjati svake godine. Kako se koji ministar pravde promeni, on otkriva rupu u saksiji. Niko živi ne zna ništa o krivičnom pravu dok ne dođe novi ministar i onda iz početka. Sutra kada dođe neka nova vlada, ona će reći da ovo sve što pričate, gospođo Malović, ništa ne valja. To je doneto davne 2009. godine, hajde da donesemo novi zakon. Šta je sa načelom pravne sigurnosti? Šta je sa načelom stečenih prava? Šta je sa osnovnim postulatima pravne države? Ovo nisu zakoni koji su banalni. Zbog ovih zakona, odnosno zakonika neko sutra može da ode u zatvor, nekome možete da oduzmete imovinu, možete nekome da rasturite porodicu, može da dođe do razvoda brakova, može da dođe do ko zna kakvih ličnih tragedija. Vi spajate sedam zakona. Menjate zakonike o krivičnom postupku kako koja vlada dođe. Onda imamo jedan totalan haos u svim segmentima prava. Taj haos je najopasniji kada je u pitanju krivično zakonodavstvo zato što su tu ljudska prava i slobode najviše ugrožena. Najmanje što su narodni poslanici mogli da očekuju jeste da se ne spaja rasprava o svim ovim zakonima, da se uveća vreme za raspravu i da zaista ta rasprava bude kvalitetna. Ovako stičem samo jedan zaključak: da je Vlada htela da, što bi se reklo kolokvijalnim jezikom, otalja ovaj posao, ajde da uradimo, da kažemo da smo dobili izmene i dopune Zakonika o krivičnom postupku, da smo dobili izmene i dopune Krivičnog zakonika. Kakav je kvalitet tih izmena i dopuna, to izgleda vladajuću koaliciju baš briga. Onda će Narodna skupština izgleda vrlo uskoro biti u poziciji da ponovo menja i dopunjava ili donosi nove propise iz ove materije. Ali, tako se problemi ne rešavaju. Problem se rešava tako što se otvori jedna stručna rasprava koja ne traje jedan dan. Ako pogledate Predlog zakona o izvršenju krivičnih sankcija, javna rasprava ili to kako neki kažu javna slušanja trajala jedan dan. Održan je neki okrugli sto 6. jula 2007. godine, niko živ nije znao u Srbiji da se taj okrugli sto održava i onda Vlada kaže – evo, održana javna rasprava, bili uključeni svi relevantni subjekti, šta hoćete? Nije to javna rasprava. Pitajte nekog profesora pravnog fakulteta u Beogradu, Novom Sadu, Nišu, Kragujevcu da li je čuo za taj okrugli sto, da li je dobio poziv. Vi samo kažete učestvovali su upravnici kazneno-popravnih zavoda. To je vaša interna komunikacija, to nije javna rasprava. Javna rasprava je rasprava u kojoj učestvuje neko sa strane, a ne oni koji su unutar sistema. Samo je još falilo da ste napisali da su u javnoj raspravi učestvovali stražari, lekari koji leče u tim zatvorskim bolnicama. To nije javna rasprava. Morate da pozovete ljude van zakonskog sistema, da oni kažu svoju reč, šta je to što ne valja ili što valja u vašem nacrtu, pa da onda zaista dođemo do kvalitetnih rešenja. Vi pojam javne rasprave shvatate čisto formalno. Održite neki okrugli sto manje-više u potaji, obavestite možda neke vaše saradnike, dve-tri medijske kuće koje to prenesu ili ne prenesu i kažete – održali ste javnu raspravu. To nije kvalitetna javna rasprava. Uzmite bilo koji priručnik parlamentarne prakse bilo koje zemlje članice EU i videćete da se javna rasprava ili tzv. javna slušanja ne rade tako, da traju nekoliko sati, ispričamo nešto i onda idemo na koktel. Nije to javna rasprava. Nije to suština i nije to način da se dođe do kvalitetnih zakonskih rešenja. Bilo bi dobro da Vlada Srbije ubuduće javnu raspravu vodi onako kako se javna rasprava vodi u svakoj civilizovanoj državi, da obavesti sve faktore koji imaju šta da kažu o određenom nacrtu zakona, da ljudi budu blagovremeno obavešteni i da ta javna rasprava traje duže od jednog dana. Nemoguće je, garantujem vam, ako hoćete da imate kvalitetnu javnu raspravu da za jedan dan održite javnu raspravu o Krivičnom zakoniku, Zakoniku o krivičnom postupku, Zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, borbi protiv organizovanog kriminala, terorizma itd. To su najveće pošasti modernog doba. Najveći svetski eksperti su uključeni u pisanje tih nacrta zakona. Nije to mala stvar. Vi kažete – održali ste okrugli sto koji je trajao nekoliko sati. To nije javna rasprava. To nije način da se dođe do kvalitetnih zakonskih rešenja. Prosto neću biti u mogućnosti, zbog nedostatka vremena, da govorim o svim ovim tačkama dnevnog reda. Moje kolege će pokušati da me dopune tamo gde ne uspem da kažem sve ono što bi trebalo da se kaže. Reći ću za ovih nekoliko minuta, koliko mi je preostalo u raspravi, kao ovlašćeni predstavnik, nešto o jeziku kojim su pisani ovi predlozi zakona. Pre nekoliko meseci Republiku Srbiju je posetio bivši hrvatski premijer Ivo Sanader.
Zahvaljujem, ako nećete koristiti vreme vaše poslaničke grupe. Ali, imamo još jednog govornika, tako da ću vas moliti kasnije da se javite. Reč ima Vlatko Ratković, predstavnik poslaničke grupe ZES.
Poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ubeđen sam da će ovaj parlament, ova vlada i resorno ministarstvo na čelu sa gospođom Malović biti zapamćeni po jednoj od najvećih reformi pravosudnog sistema u Srbiji od 1945. godine naovamo. Podsetiću da smo prošle godine, pre jedno sedam meseci, usvojili paket zakona koji se tiče organizacije pravosuđa, dakle, usvojili smo zakone o sudijama, o tužiocima, o mreži sudova, o nadležnostima, itd, i na taj način stvorili normativni okvir za stvaranje jednog efikasnog i modernog pravosuđa i afirmaciju svih naših ljudskih resursa u pravosuđu. U budžetu Republike Srbije obezbedili smo sredstva za implementaciju tih zakona. Pred vama je još veliki posao, između ostalog, ovih sedam zakona koji su danas na dnevnom redu. Pored tih zakona, ubeđen sam da ćemo u nekom narednom periodu, relativno kratko, najverovatnije ove godine, usvojiti još nekoliko sistemskih zakona iz oblasti pravosuđa, zakon o parničnom postupku, zakon o notarima i još neke druge zakone koji su neophodni našem pravnom sistemu. Proklamovani princip pravne države i načelo pravne sigurnosti sigurno zahteva poboljšanje krivično-pravnog zakonodavstva. Rezultati u ovoj oblasti su vidljivi, naročito u oblasti suzbijanja organizovanog kriminala, suzbijanje krivičnih dela korupcije, suzbijanja krivičnih dela sa međunarodnim elementom. No, realnost i praksa determinišu jednu potrebu da mi ove propise usavršimo, da ih popunimo određenim novim institutima, podinstitutima i upravo suština svih ovih predloženih dokumenata i jeste u tome. Postoji nekoliko razloga za usvajanje svih ovih zakona koji su na dnevnom redu. Čuli smo i od gospođe ministarke da je usaglašavanje sa Ustavom Republike Srbije jedan od nužnih razloga za donošenje ovih zakona. Drugi razlog su potvrđeni međunarodni ugovori, odnosno ratifikacije koje smo mi uradili u parlamentu u prethodnom periodu i usaglašavanje naše legislative sa međunarodnim dokumentima koji su ratifikovani. Ali, ono što je najvažnije, to je sigurno potreba da se stopa kriminaliteta u Republici Srbiji znatno smanji. Prilikom analize i izrade ovih zakona pošlo se od norme člana 3. Krivičnog zakonika, koji kaže da su zaštita čoveka i drugih osnovnih društvenih vrednosti osnov i granica za određivanje krivičnih dela, propisivanje krivičnih sankcija i njihove primene, i to u meri u kojoj je to nužno za suzbijanje tih dela. Podsetiću i da član 4. Krivičnog zakonika govori o tome da je opšta svrha propisivanja i izricanja krivičnih sankcija suzbijanje dela kojima se povređuju ili ugrožavaju vrednosti zaštićene krivičnim zakonodavstvom. Drugim rečima, dometi krivičnog prava i krivičnog zakonodavstva ne završavaju se u četiri zida jedne sudnice, oni su mnogo širi, oni štite temelje ustavnog poretka, temelje pravnog sistema, štite čoveka, njegov integritet, kako fizički, duševni, moralni i svaki drugi. Zbog toga, dame i gospodo, pozivam da u raspravi učestvujemo konstruktivno, da i u načelu i u pojedinostima jednom dobrom i kvalitetnom analizom svih ovih predloženih zakona dođemo do zaključka da su oni zaista neophodni našem pravnom sistemu. Zakon o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, najkraće rečeno, predstavlja ispunjavanje međunarodnih obaveza Republike Srbije koji smo mi preuzeli, ali, moram to da naglasim, uz poštovanje prava suverenosti Republike Srbije, odnosno kroz načelo supremacije našeg zakonodavstva i naših državnih, odnosno pravosudnih organa. Izmenama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija na jedan kvalitativno drugačiji način bolje se uređuju institut Uprave za izvršenje zavodskih sankcija, na jedan kvalitetniji način se reguliše zaštita i prava lica koja se nalaze na izdržavanju kazni zatvora i usaglašavaju se ovim odredbama ove norme sa evropskim standardima. Zakon o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala je vrlo važan, s obzirom da organizovani kriminal predstavlja sigurno jednu od rak-rana svakog društva, pa tako i našeg. Ovde su apsolvirana posebno krivična dela protiv ustavnog uređenja i bezbednosti Republike Srbije, krivična dela korupcije kada su u pitanju najviši državni funkcioneri, krivična dela međunarodnog terorizma, krivična dela finansiranja terorizma, kao i krivično delo pranja novca, ako taj novac potiče od organizovanog kriminala, korupcije i finansiranja terorizma. Četvrti u setu ovih zakona jeste Predlog zakona o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala. Praksa je pokazala da lica koja su osuđena za dela organizovanog kriminala, neretko, naprotiv često imaju mogućnost da iz Zavoda za izvršenje krivičnih sankcija, dakle iz zatvora upravljaju i dalje svojim "poslovima", da manipulišu ostacima organizovane kriminalne grupe i stvaraju novu kriminalnu grupu. Dakle, nešto što je radio i Al Kapone kada je bio u zatvoru. Upravo je potreban jedan poseban režim izdržavanja kazne zatvora osuđenih lica i ovaj predlog zakona upravo to i uređuje. Zakonik o krivičnom postupku, dakle procesni zakon, nešto što reguliše sam postupak vođenja krivičnog postupka, od krivične prijave do prvostepene presude, pravnih lekova, redovnih pravnih lekova, vanrednih pravnih lekova, izuzetno važan, neophodan zakon, koji primenjuju na prvom mestu sudije, dalje tužioci, branioci i ostali učesnici u postupku. Kod Zakonika o krivičnom postupku ukazaću na novi institut u našem pravnom sistemu, a to je institut sporazuma o priznanju krivice. Ovo jeste, kao što je neko ukazao, anglosaksonski institut, no on je našao primenu u mnogim kontinentalnim pravima, u pravima evropskih kontinentalnih država, i sigurno će na jedan efikasan način doprineti brzini postupka, a istovremeno da to ne ide na uštrb pravde i pravičnosti. Dakle, sporazum između okrivljenog, odnosno njegovog branioca i državnog tužioca, pod striktno propisanim i normiranim uslovima, jeste nešto što će doprineti bržem i efikasnijem radu pravosudnih organa i njihovom procesuiranju. Podsetiću na jedan interesantan podatak. Primera radi, u SAD svega 3% krivičnih postupaka ima svoju finalizaciju u samom sudskom kontradiktornom postupku, dok se 97% postupaka se završava upravo kroz ovaj institut sporazuma između okrivljenog i njegovog branioca. Najvažniji svakako zakon jeste Krivični zakonik i njegove izmene i dopune. On uvodi nekoliko novih instituta i nekoliko novih podinstituta, što je dato u opštem delu ovog zakonika, a takođe uvodi i neka posebna krivična dela u posebnom delu Krivičnog zakonika, kao i pooštravanje kazne za već postojeća propisana krivična dela. Novina jeste mogućnost da se kazna zatvora do šest meseci izvršava na način da osuđeno lice može izdržavati kaznu u svom zatvoru, ono što kolokvijalno nazivamo kućnim zatvorom ili kućnim pritvorom. Podsetiću vas da je stručna javnost pozdravila najavu ovog jednog novog instituta, koji postoji inače u mnogim zakonodavstvima, iz više razloga. Prvi razlog jeste činjenica da svaki dan koje osuđeno lice provede u zatvoru košta građane i budžet Republike Srbije oko 30 evra. Drugi razlog jeste da se stigmatizacija osuđenog lica u velikoj meri amortizuje kroz ovaj institut. Naravno, ovde moramo da naglasimo da osnovni uslov za izricanje, primenu ovog instituta jeste izrečena kazna do šest meseci, za lakša krivična dela, kao što su na primer saobraćajke sa lakšim posledicama ili neka druga lakša krivična dela. Krivični zakonik, odnosno njegov Predlog izmena i dopuna Krivičnog zakonika uvodi i jedan novi institut – rad u javnom interesu. Dalje, posebno što je značajno, viktimološki posmatrano, jesu osetljive grupacije koje štiti Krivični zakonik. To su sve one delatnosti od javnog značaja – lekarska profesija, uopšte zdravstveni radnici, novinari, advokati i drugi. Kvalitet ovog zakona se ogleda i u zaštiti maloletnika. Mnoga postojeća krivična dela dopunjuju se kvalifikovanim oblicima krivičnih dela kada su žrtve, odnosno oštećeni maloletna lica. Jedan broj krivičnih dela posebno štiti osetljive grupe kao što su trudnice, dakle zakon koristi sintagmu bremenita žena kod krivičnog dela teške telesne povrede. Zaštita maloletnika se ogleda i u inkriminaciji u poglavlju krivičnih dela učinjenih preko računarskih sistema. Svedoci smo, čitajući novine, a i iz raznih priča, koristeći razne portale, određena lica manipulišu maloletnicima i ovo krivično delo svrstano je u grupu krivičnih dela protiv seksualnih sloboda. Treba istaći da su postojeće kazne u našem krivičnom zakonodavstvu bile relativno niske za najteže oblike krivičnih dela. Upravo pooštravanje kaznene politike, kako je učinjeno Predlogom izmena i dopuna Krivičnog zakonika, sigurno će doprineti efikasnijoj borbi protiv korupcije, kriminala, protiv organizovanog kriminala. S druge strane, onemogućiće da dođe do zastarelosti mnogih krivičnih postupaka, što smo bili inače svedoci da u prethodnom periodu i vidimo. Dakle, bila je česta praksa neefikasnog rada sudstva i niske zaprećene kazne dovodile su do relativne ili do apsolutne zastarelosti krivičnog gonjenja. U ovoj fazi rada Skupštine želim da kažem još jednu rečenicu, da ona sintagma – da je pravda spora ali dostižna – mora da se menja, mora se promeniti tako što pravda mora biti brza, građani moraju biti sigurni, naše društvo mora biti zaštićeno krivičnim zakonodavstvom od kriminala i od kriminalaca. Zbog toga vas pozivam da svi podržimo set ovih krivičnih zakona.
Narodni poslanik Snežana Sedlar-Kenig sa redosleda narodnih poslanika prema prijavama za reč u ovom zajedničkom načelnom pretresu, ali ona nije tu. Reč ima gospodin Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, poštovani građani Srbije, evo u ovom prepodnevnom delu diskusije u načelu mnogi poslanici opozicije su praktično apelovali na ministra da se ovakvi ozbiljni zakoni koji su pred nama zaista ne mogu obrazložiti na pravi način u diskusiji koja traje 20 minuta. Ima mnogo zakona, gospođo ministre, jer verujte izuzetno je teško reći sve ono što bi moglo da se kaže vezano za ove zakone. Potpuno je neprihvatljivo da obrazloženje što se donose ovi zakoni jeste ustavno usaglašavanje. Još jedanput ću reći da imamo obavezu po Ustavu da donosimo zakon o Narodnoj skupštini, poslovnik o radu u roku od 30 dana posle tog zakona, a praktično smo uveli jedan lex specialis poslovnik ovde, na koga imamo velike primedbe. Praktično nam je otežana komunikacija i neverovatno je da predlagači to stanje, tog novog poslovnika, sa ovakvim novim ozbiljnim zakonima koriste i jednostavno to nije dobro. Pogotovu nije dobro kada govorimo o ovom setu zakona i pravosudnom sistemu. Kao što znamo, pred nama je jedan veliki posao koji čeka ministra pravde i uopšte, a to je izbor sudija. U toku su konkursi. Sigurno da će tokom leta i do kraja godine to izazvati veliku pažnju nosilaca pravosudnih funkcija. Kriterijumi su poznati. Osnovni problem, gospođo ministre, u ovom delu diskusije bih se nadovezao na sve to, praktično ti sudovi će sprovoditi ove zakone koje danas usvajamo u parlamentu. Veliki broj sudija u Srbiji će ostati bez posla. Ne samo to, nego i veliki broj administrativnih radnika će se naći u problemu. Sada bih na vas apelovao da kod izbora za apelacione sudove imate u vidu da će na takve funkcije konkurisati ljudi koji će biti udaljeni od sedišta apelacionog suda i stotinak kilometara, da će izuzetno biti teško organizovati sve to. Sa ovoga mesta apelujem na vas da se poslovnikom o radu sudova nađe mogućnost da određene dane sudije mogu i u svojim gradovima da se pripremaju, jer to je izuzetno bitno bar kada nisu sudeći dani. Mislim da bi to bilo dobro rešenje. Koliko je meni poznato radi se na tome, ali pokušajte maksimalno da budete korektni prema nosiocima pravosudnih funkcija, jer se može desiti da zbog problema velikog broja putovanja, udaljenosti, ostanemo bez onih najboljih sudija koji mogu da ispune sve zadatke koji su pred njima. Morate imati u vidu da je veliki broj žena u pravosuđu i da su to majke koje treba da putuju 100 kilometara i da se u toku dana vrate i obave sve ono što ih čeka u porodici. To je moja dobra namera da vam sa ovog mesta ukažem na to, da napravite adekvatne sastanke i da viditesa sudijama na koji način je to najbolje regulisati, bar u jednom prelaznom periodu. Sigurno i budžetski sistem biće opterećen. Nema dovoljno novca da se obezbedi prisustvo stalnog boravka u tim gradovima. Sada bih se malo osvrnuo na Krivični zakonik, koji je predložen da se i on usvoji po hitnom postupku. Još jedanput ponavljam, žao mi je što nije dovoljno obraćano pažnje na to da se i advokatski ljudi, a pre svega oni koji su izuzetni praktičari u tome svemu, više uključe. Još jedanput ću reći da je to moja najveća zamerka. Siguran sam da to neće dobro odzvoniti ni ka Evropi. Vi znate da je advokatski lobi izuzetno jak i da postoje advokatska udruženja, međunarodna udruženja, koja će sigurno odreagovati na to da na adekvatan način oni nisu bili zastupljeni i informisani prilikom ovog donošenja predloga zakona. Što se tiče Krivičnog zakonika imao bih dve primedbe, a to je pre svega na član 7. stav 6. Dakle, kada se posle reči "u trajanju od 12 časova ili dva puta u trajanju od šet časova" menjaju i glase da to bude do 12 časova i do dva puta po šest časova. Zašto je to bitno? Ako bi ostala predložena formulacija kako je ponuđena od strane predlagača zakona, moglo bi da dođe do zloupotrebe, jer bi neopravdano odsustvo i samovoljno napuštanje prostorija u kojima stanuje, stav 5, manji od 12 časova i u tom slučaju pet minuta manje je ostalo nesankcionisano. Obratite pažnju. Radi se o jednoj reči koja suštinski menja obavezu onog ko izdržava kaznu u svom stanu da ne može da zloupotrebi tu situaciju. Isto se odnosi na ovu situaciju o dva puta po šest časova. Dakle, u Predlogu zakona, u članu 14, uvodi se mogućnost da se učinioci produženog krivičnog dela kazne većom kaznom od propisane za to delo. Konstrukcija produženog krivičnog dela ustanovljena je u korist optuženog. Povezano sa prednjim, nastupile bi kontradiktornosti između povoljnosti produženog krivičnog dela i mogućnosti izricanja teže kazne od propisane, a imajući u vidu da je ovim izmenama kod većeg broja krivičnih dela pooštrena kaznena politika. Dakle, u mnogo slučajeva, mislim dve trećine, podiže se prag kazni. Izuzetno je pooštrena kaznena politika. Treba imati u vidu ipak da u nekim situacijama ne bude to malo prestrogo. Imajte u vidu ovaj član i ovu primedbu. Takođe, nadovezao bih se još malo i na izvršenje krivičnih sankcija. U članu 107, i mislim da je ovo izuzetno bitno, gospođo ministre, jer se u praksi dešavaju česti problemi vezano za to. U praksi se često protiv pritvorenog lica vodi više postupaka u različitim gradovima. Kada se traži saglasnost za privođenje, svaki sud se poziva na to da on vodi postupak. Vodite računa, jer to često dovodi do velikih zabuna. Dakle, ponoviću vam još jedanput, to je član 107. Tu treba naročito obratiti pažnju. U članu 34, prvostepeni sud u sedištu zavoda, on treba praktično, ako je izrekao postepenu presudu, da bude onaj koji se pita. Ukoliko bi se ovakvi poslovi preneli na sudove u kojima su sedišta zavoda, samim tim bi se njihov rad po drugim predmetima opteretio i usporio. Pošto je prvostepeni sud u sedištu, na primer, zavoda zatvorenog tipa sa posebnim obezbeđenjem, na primer Požarevac, nadležni za nadziranje pisama licu koje je osudio na primer Okružni sud, Viši sud u Zaječaru, recimo, a lice ima i prebivalište u Kraljevu, na izdržavanje kazne ga upućuje Osnovni sud u Kraljevu. Isto lice se za uslovni otpust prema odredbama ZKP-a obraća sudu koji mu je izrekao prvostepenu presudu, pa bi logično bilo ako o institutu uslovnog otpusta odlučuje sud koji ima spise o licu i radi toga prati njegovo ponašanje, da ima uvid u aktivnosti radi kojih može uskratiti dopisivanje. Mislim da je to celishodno. Zašto bismo mi sada sudove gde se nalazi zavod opteretili tim velikim brojem predmeta kada već imamo predmete u onim sudovima koji su to izvršili. Naravno, ima jedan detalj koji se odnosi na zaposlene u tim zavodima. Smatram da je izuzetno prestrogo kažnjavati sa 30% za lakše povrede na radu, jer je kod državnih službenika i nameštenika za lakše povrede do 20%. Ne vidim nikakvog razloga za ove ljude koji rade na poslovima zbog lakših povreda mogu da odgovaraju za 30% od ličnog dohotka. Mislim da je to suvišno. Ne treba to tako posmatrati. Zakon kaže da su u pitanju lakše povrede. Na kraju, završiću time, još jedanput, poslanici NS uputili su i predali amandmane, za koje se nadamo da će većina od njih biti prihvaćena, da će koliko-toliko popraviti zakon. Sigurno da nije bila ovakva kratkoća vremena, da bismo se potrudili još više da pokušamo da popravimo zakone i molio bih vas da bilo kog sledećeg puta ostavite dovoljno vremena, jer ZKP i Krivični zakon zahtevaju određeno vreme za pripremu.
Reč ima poslanik Nenad Konstantinović.
Poštovna predsednice, narodni poslanici, poštovana ministarka i predstavnici Ministarstva pravde, na početku hoću da izrazim zadovoljstvo i da pohvalim Ministarstvo pravde i najviše pravosudne organe, Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca zato što su praktično započeli reformu pravosudnog sistema i što svi oni zakoni koje smo doneli u decembru prošle godine nisu ostali mrtvo slovo na papiru, nego se po njima postupa. Reforma je započeta vrlo ozbiljno u okviru Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca prvo određivanjem broja sudija, određivanjem kriterijuma za izbor sudija koji su, kako smo dobili obaveštenje, potvrđeni i od strane Venecijanske komisije da su u skladu sa evropskim standardima. Cilj reforme pravosuđa koju podržava DS i iza koje stoji DS je da omogućimo našim građanima da imaju pravo na zadovoljenje pravde, da imaju prava na pravično suđenje i da mogu pravdu da ostvare u razumnom roku. DS vodi borbu protiv kriminala i korupcije, a ta borba je nemoguća ukoliko ne učinimo sveobuhvatnu reformu pravosudnog sistema. Da bi ova reforma uspela nije dovoljno da izvršimo samo izbor sudija i tužilaca, nisu dovoljne samo personalne promene, već je potrebno da promenimo naše procesno zakonodavstvo. Današnjim predlogom zakona mislim da ćemo u potpunosti zaokružiti promenu i reformu krivičnog zakonodavstva i da ćemo, da kažem, zadovoljiti sve evropske standarde kada je u pitanju krivični postupak. Krivični postupci predstavljaju svega 30% ukupnog broja postupaka. Imamo u svim postupcima negde oko 160.000 predmeta koji su tzv. stari predmeti, odnosno stariji od dve godine. Oko 80.000 predmeta se nalazi u postupku izvršenja. Zato molim i očekujem od Ministarstva pravde da će u septembru, na jesen, predložiti novi zakon o izvršnom postupku i novi zakon parničnom postupku, kako bismo uspeli i ove oblasti da reformišemo. Naravno da bi reforma bila kompletna potrebno je doneti još jedan set pravosudnih zakona. Očekujemo zakon o javnim beležnicima, zakon o advokaturi, zakon o sudskim veštacima, zakon o pravosudnom ispitu i zakon o pravosudnoj akademiji, koji je vrlo važan da u potpunosti onemogućimo uticaj politike i nepotizma na izbor nosilaca pravosudne funkcije, odnosno sudija i tužilaca. Danas na dnevnom redu imamo nekoliko zakona, od kojih bi izdvojio kao najvažnije Zakonik o krivičnom postupku i Krivični zakonik. Ako napravimo i pogledamo detaljnu analizu broja presuda, broja predmeta i trajanje krivičnih postupaka, shvatićemo da je u Srbiji za pet i po godina zastarelo 4.316 krivičnih predmeta, što je apsolutno nedopustivo. Krivični postupci traju više od 15 godina. Danas u Okružnom sudu u Beogradu samo postoje 92 krivična postupka koja traju duže od 10 godina. Pravda koja se dostiže nakon 10 ili 15 godina sigurno nije pravda za oštećene. Najveći, najznačajniji krivični postupak, najpoznatiji u našoj novijoj istoriji, to je krivični postupak protiv onih koji su ubili premijera Zorana Đinđića, još uvek nije pravosnažno okončan. Šest godina od tada postupak nije pravosnažno okončan iz razloga što mi, prema sadašnjem ZKP-u, imamo trostepenost, kada je reč o delima za koja je zaprećena kazna do 40 godina. Ovim predlogom zakona, na naše zadovoljstvo, ta trostepenost se ukida i ubuduće će i ovi postupci imati dva stepena – prvostepenu i drugostepenu presudu. Jedna od najvažnijih odredaba ZKP, koja takođe ima cilj da skrati vreme trajanja postupaka, jeste i odredba koja se odnosi na pravo Apelacionog suda da samo jedanput ukine prvostepenu presudu, a kada ponovo prvostepeni sud donese presudu i po žalbi, Apelacioni sud o njoj raspravlja, mora otvoriti glavni pretres i odlučiti meritorno. Ono što je za naše građane važno, to je da znaju da kada donesemo ove zakone neće više biti bezbroj prvostepenih presuda koje viši sud ukida i vraća prvostepenom sudu i nikada ne možete doći do kraja postupka. Ono što je cilj, to je da krivični postupci ne traju duže od tri godine i mislim da se ovim predloženim Zakonikom o krivičnom postupku to omogućava. Dobro rešenje koje je predviđeno ovim zakonom je i rešenje koje uvodi elemente tužilačke istrage. Bilo je pomenuto da sada postoji mogućnost sporazuma o priznanju krivice između okrivljenog i tužioca, gde će okrivljeni i tužilac moći i da dogovore visinu kazne, ali ono što je važno napomenuti, to je da je ovakav sporazum moguć samo uz saglasnost suda. Nisu moguće nikakve zloupotrebe od strane tužilaštva zato što sud daje saglasnost na ovakav sporazum. Mislim da ćemo na ovaj način smanjiti broj krivičnih postupaka, trajanje krivičnih postupaka i da ćemo smanjiti troškove suda. Važna novina koju naši građani treba da znaju, to je način pozivanja okrivljenog u sudskom postupku. Kada okrivljeni da svoju adresu u sudskom postupku, njemu će se pozivi i sva pismena slati na tu adresu i smatraće se da su uredno dostavljena, bez obzira da li je on zatečen na toj adresi ili nije, dovoljno je da poziv bude ostavljen ili pribijen na vrata. Ovo omogućava da se neometano vodi krivični postupak i da se onemogući izbegavanje dolaska pred sud. Sve ove odredbe imaju cilj da se postigne znatno efikasnije vođenje krivičnog postupka koji, još jednom ponavljam, prema predloženim zakonima neće trajati duže od tri godine. Analizom presuda u krivičnim postupcima može se utvrditi da je kaznena politika u našoj zemlji neprihvatljivo blaga. Poslednjih godina trend je da je ta kaznena politika sve blaža i taj trend se pogoršava. Izriču se minimalne kazne ili kazne ispod zakonskog minimuma. Ako uzmemo kao primer krivično delo neovlašćene proizvodnje i stavljanje u promet opojnih droga ili krivično delo silovanja, videćemo da je preko 90% izrečenih kazni, npr. za proizvodnju i stavljanje u promet opojnih droga ispod zakonskog minimuma ili na zakonskom nivou. Imate, npr, zaprećenu kaznu za to krivično delo danas 12 godina, a praktično nema veće kazne od tri godine da je izrečena. Za krivično delo silovanja 73% kazni su na zakonskom minimumu ili ispod zakonskog minimuma. Za lakši oblik krivičnog dela silovanja 100% kazni je na zakonskom minimumu ili ispod zakonskog minimuma. Ovako blaga kaznena politika apsolutno ne pogoduje, kako se to kaže, generalnoj prevenciji, odnosno vrlo jasno nam pokazuje da nije efikasna u borbi protiv organizovanog kriminala ili u borbi za suzbijanje klasičnih krivičnih dela. Pooštravanjem kazni mi šaljemo vrlo jasnu poruku potencijalnim učiniocima krivičnih dela da će biti otkriveni i da će biti žestoko kažnjeni. Predloženim Krivičnim zakonikom pooštravaju se kazne za oko trećinu krivičnih dela. Ono što je važno, to je da više za određena krivična dela, najteža krivična dela, vezana za drogu, vezana za silovanje, podvođenje, zlostavljanje, obljubu maloletnog lica, trgovinu i krijumčarenje ljudima neće više biti moguće izricanje kazni ispod zakonskog minimuma. Taj minimum je sada fiksiran i ispod njega se ne može ići. Šta to praktično znači? Nijedan trgovac drogom više neće moći da izbegne zatvor i nijedan sud neće moći da ne osudi na kaznu zatvora nekoga ko prodaje drogu, bez obzira da li on prodaje pet grama ili pet kilograma droge. Minimalna kazna je tri godine zatvora. Isto važi i za one koji su osuđeni za krivično delo silovanja. Ne mogu se provući bez minimalne kazne zatvora od tri godine. Krivičnim zakonikom uvodi se jedno novo krivično delo, u stvari, uvodi se nekoliko novih krivičnih dela, od kojih bih izdvojio krivično delo nošenja oružja i upotrebe oružja na javnom mestu, gde je zaprećena kazna zatvora od dve do deset godina. Do sada smo imali situaciju da prema Zakonu o oružju i municiji se uglavnom izriče novčana kazna ili uslovna osuda, a sada ćemo imati situaciju da se za neovlašćeno nošenje oružja izriče kazna zatvora i mislim da je ovo jasna poruka kriminalcima da ukoliko hoće da šetaju sa oružjem po gradu, da će završiti u zatvoru. Na kraju, hoću da pošaljem našim građanima poruku da će reforma pravosuđa koju sprovodimo donošenjem zakona koji su danas na dnevnom redu omogućiti da se Srbija hrabro suoči sa kriminalom i da jednom zasvagda odlučno i jasno kaže da su kriminal i korupcija društveno štetno ponašanje, da se više neće tolerisati unašoj zajednici, kao i da Srbija nije i neće biti utočište kriminalcima i špekulantima.
Gospođa Judita Popović ima reč.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovana ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, LDP jeste, normalno, protiv kriminala, jeste za borbu protiv organizovanog kriminala, za borbu protiv korupcije i za najteže vrste krivičnih dela. Jednostavno rečeno, LDP je za pravnu državu. Ako je za pravnu državu, onda znači i da je za vladavinu prava. Ujedno, mi smo i za reformu pravosuđa. LDP je i za reformu zakona iz domena krivičnog prava. Prema tome, mi i jesmo za reformu svih ovih zakona koji su danas na dnevnom redu ove skupštine. Polazeći od svega toga, htela bih samo da napomenem da, zahvaljujući odluci ove skupštine da objedini raspravu o sedam zakona koji su stigli na dnevni red ove skupštine, LDP ima ukupno 14 minuta i 24 sekunde da se izjasni o ovim zakonima. To znači u proseku oko dva minuta po svakom zakonu. Jedna ozbiljnija analiza svakog od ovih zakona je potpuno onemogućena za LDP. Iz tog razloga mogu samo uopšteno da vam govorim šta moja poslanička grupa i šta LDP misli o ovim objedinjenim zakonima. Ujedno bih htela da vam napomenem i to da čitajući obrazloženje ovih zakona možemo da uočimo da su svi ovi zakoni predloženi da se stave na dnevni red po hitnom postupku. Ovi su zakoni stavljeni po hitnom postupku na dnevni red, što je u direktnoj suprotnosti sa članom 164. Poslovnika, a ova skupština se diči time da se izuzetno drži odredaba Poslovnika i da se ništa mimo odredaba Poslovnika neće primenjivati i za nas je ovaj poslovnik sveto pismo. Posebno bih htela da vam skrenem pažnju na stav 3. ovoga člana 164, koji kaže da je predlagač zakona dužan da u pismenom obrazloženju Predloga zakona navede štetne posledice koje bi nastale zbog nedonošenja ovog zakona po hitnom postupku. Čitajući obrazloženje ovih zakona zaista nisam našla neko ozbiljnije obrazloženje u čemu se sastoje štetne posledice ukoliko se ovi zakoni ne bi donosili po hitnom postupku. Sledeće što je uočljivo u obrazloženjima ovih zakona je činjenica da su svi ovi zakoni, faktički, doneti, odnosno zakoni čije se izmene i dopune traže, doneti su u toku 2005. godine ili čak jedan zakon i 2009. godine. To je ovaj o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma, koji se sada predlaže, a inače taj zakon je donet početkom ove godine. Pre otprilike tri godine doneti su ovi zakoni koji su, eto, već stigli na dnevni red ove skupštine da se menjaju. U čemu je tu problem? Problem je, recimo, u tome da se kod nas zakoni uglavnom donose po o-ruk principu, a ne vodi se računa o tome da se poštuju osnovni principi, osnovna načela za donošenje zakona. To su u stvari dva principa na koja treba posebno da se obrati pažnja. Jedan princip je taj da svaki zakon mora biti dovoljno uopšten, dovoljno da generalizuje materiju koju obrađuje, da bi mogao da kroz tu svoju uopštenu sadržinu pokaže pravu strategiju onog ko je predložio zakone, a ujedno zakoni moraju biti u dovoljnoj meri konkretni i životni, da bi mogli da se primenjuju. Šta reći o ovim zakonima koji su nakon tri godine već stigli na dnevni red, a jedan čak i za nekoliko meseci, da se menjaju, dopunjuju, itd. To je jedna od osnovnih zamerki. Prihvatamo obrazloženje da je u međuvremenu došlo do određenih promena što se statusa ove države tiče. Shvatamo i to da je donet u međuvremenu i novi ustav, shvatamo i to da su i određene konvencije potpisane. To su sve razlozi za predlaganje izmena i dopuna. Međutim, kada krenemo sa analiziranjem svakog od ovih zakona i kada pogledamo obrazloženje za svaki od ovih zakona pojedinačno, onda bismo mogli da stavimo određene zamerke. Recimo, Zakon o krivičnom postupku je trebalo da stupi na snagu 1. januara 2006. godine. Normalno, to je odloženo. Sećam se da smo krajem 2008. godine u panici radili izmene i dopune tog zakona, da slučajno ne krene primena tog zakona, jer bi u tom slučaju, a svaka čast prezumpciji nevinosti, mnogi živopisni likovi kretali se ulicama naših gradova, iz tog razloga jer nismo bili spremni, nije pripremljen teren za primenu člana 555. Zakonika o krivičnom postupku, koji je predviđao prenos nadležnosti sa sudskog na tužilački organ i policijski. Prema tome, očigledno je da je i taj zakon donet po hitnom postupku, po onom sistemu ad hok, ajde što pre, hajde neku statistiku da postignemo, eto, doneli smo toliki i toliki broj zakona. Nije to u stvari cilj donošenja zakona, da ih mi donosimo na gomile, nego da donosimo zakone koji će se primenjivati. Nije cilj da doneti zakon završi negde i da se hvata paučina po njemu, nego da taj zakon uredi određene segmente života i društva jedne države, da bi mi zaista bili pravna država u kojoj se primenjuje vladavina prava, što su osnovne pretpostavke za demokratizaciju društva. Cilj je da zakon zaživi i postoji. Mi smo jako puno zakona u toku prošle godine i jednim delom i u ovoj godini doneli po hitnom postupku. Mnoge zakone smo doneli po hitnom postupku iako smo predvideli da se odloži primena tih zakona za nekoliko meseci ili za čak nekoliko godina. Čemu onda donošenje tih zakona po hitnom postupku? Zašto onda ove zakone u međuvremenu nismo umesto tih donosili. Možda ne bi po hitnom postupku ako su već toliko nužni da se odmah, ovog momenta donesu, nego smo donosile neke druge koje ćemo primenjivati ko zna kad, a možda i nikad. To je jedna od jako bitnih zamerki koja se tiče i ovih zakona. Kada čitamo obrazloženja ovih zakona, uočljivo da se predlagač poziva na član 194. Ustava i kaže da je potrebno da se urade izmene i dopune ovih sedam zakona, a podvlačim, dva zakon su bazična, to su krivični i procesni zakoni, iz tog razloga što je pravni poredak jedinstven po Ustavu, iz tog razloga što svi zakoni i drugi opšti akti moraju da se usklade sa Ustavom Republike Srbije, a kao treći razlog da zakoni i drugi opšti akti doneti u Republici Srbiji ne smeju biti u suprotnosti sa potvrđenim međunarodnim ugovorima. Ovaj član Ustava je veoma jasan. Međutim, ukoliko se Vlada drži ovog člana i podržava ga, štaviše ovaj član provejava u obrazloženju svih ovih predloga zakona, zašto onda Vlada nije našla za shodno da mesec dana ne da odgovor kada će, ne da li će, ukinuti uredbe, podzakonske akte koji su u suprotnosti sa zakonima, pozitivnim propisima ove države, ne jednim zakonom, nego više njih, kao što su i u suprotnosti sa Ustavom i ratifikovanim međunarodnim ugovorom. Mesec dana LDP ne dobija odgovor na konkretno postavljeno pitanje, koje je krucijalnog značaja, zato što se pozivamo na poštovanje zakona, poštovanje Ustava i poštovanje ratifikovanih međunarodnih ugovora, koji po ovom članu Ustava imaju primat u odnosu na domaće zakone. Ovo govorim iz tog razloga jer zaista moramo jednom da prihvatimo princip da ne možemo da rešavamo probleme od danas do sutra, jednom ovako, sutra onako, nego moramo da imamo opšteprihvaćene principe i načela, onda ćemo se toga držati, imaćemo proceduru, a procedura je ta koja ograničava nečiju samovolju, ograničava i onemogućava anarhiju, a u stvari predstavlja osnovu i bazu pravnog sistema, koji je zaista neophodan da bi jedno društvo opstalo i da bi jedna država funkcionisala. Dakle, ako je sve jasno što se ovoga tiče, dakle stava i politike LDP oko Krivičnog zakona, oko Zakona o krivičnom postupku, oko zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma itd, onda ne mogu ništa drugo reći nego samo to da podržavamo sve reformske napore ove vlade, dakle reformske napore koji su usmereni ka tome da se poboljša pravni sistem, kao i da se poboljša regulativa u bitnim zakonima krivičnog prava. S obzirom da mi nije ostalo više od jednog minuta, ne bih mogla da se posebno osvrnem na pojedine odredbe ovih zakona, međutim htela bih jednu digresiju da napomenem, a to je što se pooštravanja kazni mera tiče. Mi prihvatamo pooštravanje kazni, pogotovo za ona krivična dela koja su izuzetno teška ili koja su usmerena prema maloletnim licima, recimo obljuba deteta i slično, ali smatramo da se ne radi o pooštravanju sankcija ukoliko za godinu-dve povišavate donju granicu, dakle minimalnu kaznu, i za dve godine maksimalnu kaznu, jer ako se pogleda i ovaj zakon, odnosno član o zloupotrebi službenog položaja, koji je nažalost ostao u ovom zakonu, koji takođe predviđa veoma visoku kaznu, a taj član zakona, dozvolićete, predstavlja jedan recidiv prošlosti, mislim da je mala razlika između kažnjavanja obljube deteta i zloupotrebe službenog položaja.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Reč ima narodna poslanica Jelena Travar-Miljević.
Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, kolege i koleginice narodni poslanici, predstavnici predlagača, građanke i građani, pred nama su, kao što smo već upoznati, nalazi se set zakona koji čine Predlog zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, Predlog zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, Predlog zakona o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku, Krivičnog zakonika, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma,. Ovo su, iznad svega, proevropski zakoni koji imaju za cilj demokratizaciju društva, uvođenje vladavine prava i zaštite ljudskih sloboda, za šta se sama stranka G17 plus zalaže, te će stoga podržati ovaj set zakona. Usvajanje ovih zakona treba da stvori neophodan pravni ambijent za vođenje krivičnih postupaka i efikasno suzbijanje kriminaliteta, kao i zaštitu Ustavom i međunarodnim aktima garantovanih ljudskih prava. U svom današnjem izlaganju akcenat bih postavila na Predloga zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika. Naime, Krivični zakonik donet je u septembru 2005. godine, a od tog perioda došlo je do promene državnog statusa, donet je novi Ustav, a Republika Srbija je potpisala i ratifikovala brojne konvencije koje zahtevaju da se radi njihove implementacije u pravni sistem Republike Srbije izmene određene stvari. Predloženim zakonom se pooštravaju kazne za oko trećinu krivičnih dela, čime se jača generalna prevencija i odvraćaju potencijalni učinioci krivičnih dela. Inače, svakako bih pozdravila izmene u glavi 18. Krivičnog zakonika, krivična dela protiv polne slobode. Članovima od 47. do 53. Predloga ovog zakona pooštrene su kazne za sledeća dela: to je silovanje, obljuba nad nemoćnim licem, obljuba sa detetom, obljuba zloupotrebom položaja, nedozvoljene polne radnje, posredovanje u vršenju prostitucije, podvođenje i omogućavanje vršenja polnog odnosa. Takođe radi usklađivanja sa Konvencijom Saveta Evrope o zaštiti dece od seksualnog iskorišćavanja i seksualnog zlostavljanja izvršene su mere krivičnog dela prikazivanje pornografskog materijala, iskorišćavanje dece za pornografiju, i uvedena su nova krivična dela, to je navođenje maloletnog lica na prisustvovanje polnim radnjama i iskorišćavanje računarske mreže ili komunikacije drugim tehničkim sredstvima za izvršenje krivičnih dela protiv polnih sloboda prema maloletnom licu. Takođe bih želela da vam ukažem da je zbog pada moralnih vrednosti i porasta zloupotrebe maloletnih lica moguće razmišljati o povećanju kaznenih mera u članovima 54. i 55. Predloga ovog zakona, a verujem da je i ministarka preduzela sve mere da ne dođe slučajno do zloupotrebe člana 7. kada su u pitanju postojeće kaznene mere. Članovima 56. do 62. Zakona izvršene su izmene krivičnih dela protiv braka i porodice, gde bih svakako pohvalila predložene izmene i podsetila bih da je u pogledu zaprećene kazne za krivično delo nasilja u porodici. Komisija EU u izveštaju o napretku Srbije za 2008. godinu navela da nasilje u porodici i dalje predstavlja ozbiljan problem i da su krivične kazne nedovoljne, te bih iskoristila priliku da ukažem na mogućnost uvećanja i ovih kaznenih mera. Takođe bih napomenula da karakteristika nasilja u porodici nije obavezno u tome da žrtva i izvršilac nasilja imaju zajedničko mesto prebivališta, već porodična veza i specifičan odnos koji među njima postoji. Nažalost, svedoci smo da dolazi do ubistva među bivšim supružnicima. Pored pomenutog kazala bih i na mogućnost pooštravanja kaznenih mera u članu 62. koji se odnosi na rodoskvrnjenje. U svakom slučaju, izuzetno mi je zadovoljstvo da spomenem da ova reforma pravosuđa i ovih zakona jeste u skladu sa nacionalnim programom integracija Republike Srbije u EU i još jednom napominjem da će poslanička grupa G17 plus podržati set ovih zakona.
Reč ima poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovana ministarko Malović, nesporno je da je pred nama veliki broj vrlo važnih zakona iz krivično-pravne oblasti. Pridružio bi se kolegama koji su istakli grešku koju je učinila vladajuća koalicija objedinjavanjem rasprave o ovim zakonima. No, u ovom svom izlaganju u načelnoj raspravi fokusirao bih se generalno na politiku u pravosuđu koju sprovodi Ministarstvo pravde, a sasvim sigurno deo te politike je implementiran u predlozima ovih zakona. Želim da kažem da rešenja koja su sada definisana u ovim zakonima, prvenstveno u Zakoniku o krivičnom postupku i Predlogu izmena Krivičnog zakonika, ne mogu se posmatrati odvojeno od onih promena o kojima smo imali priliku da razgovaramo u toku jeseni tj. organizacionih promena u pravosuđu. Rekao bih da čitava politika koja se vidi u tim promenama u stvari ima jedan cilj o kome treba diskutovati, naravno izneti mišljenje, a taj cilj je brzo suđenje. Prosto, kada vidite na koji način je postavljena reforma organizaciona, na koji način je postavljena procesna reforma u krivično-pravnom zakonodavstvu i kada se pogleda krajnja intencija izmena Krivičnog zakonika, onda je u stvari ključni cilj i organizacionih, i procesnih i materijalnih promena brzo suđenje. Suštinsko je pitanje šta je interes društva? Da li je interes društva brzo suđenje ili je interes društva nešto drugo? Da li je interes društva pravda i ono što se kaže – sudska istina? Da li je interes društva upravo da se utvrdi prava istina o pojedinom krivično-pravnom događaju i da se zadovolji pravda kada su u pitanju oštećeni? Postavlja se pitanje da li se brzo suđenje, koje je cilj, čini na uštrb ove dve vrednosti? Kada pogledamo izmene u organizacionom smislu, a to je prvenstveno smanjenje broja sudija, u procesnom smislu to je sužavanje u jednom delu prava okrivljenih, ima nekih rešenja o kojima ću govoriti gde se ta prava šire, ali dominantno u izmenama ovog zakonika o krivičnom postupku jeste sužavanje prava okrivljenih i intencija Krivičnog zakonika na pooštravanje kaznene politike sa ciljem generalne prevencije, onda se postavlja pitanje šta u zbiru dobijamo kao rezultat? Dobijamo to da je u stvari poruka predlagača zakona da ćemo smanjenjem broja sudija, pooštravanjem kaznene politike i umanjenjem određenih prava okrivljenih postići ovaj cilj. To jeste za raspravu. To jeste sporno i mi u DSS smatramo da ovo nije način da se postigne suštinska promena, a to je da se kroz kratko trajanje postupka utvrdi sudska istina i ostvari pravda. Postoje načini da se to uradi i ministarka Malović je iz pravosuđa i zna jako dobro šta su problemi u postupcima. Najveći problem u postupcima jeste pravilno utvrđivanje činjeničnog stanja i obezbeđivanje svih učesnika u postupcima da se na zakazanim pretresima obezbedi njihovo prisustvo i utvrdi materijalna istina kroz činjenično stanje. Drugi problem koji imamo kroz praksu, koji je počeo već devedesetih godina velikim odlivom iz pravosuđa, jeste da li su sudije edukovane i sposobne da na to činjenično stanje primene materijalno pravo. To je osnovni problem. Sada se postavlja pitanje – da li se brzo utvrđivanje činjeničnog stanja i kvalitetna primena materijalnog prava može postići smanjenjem sudija i pooštravanjem kaznene politike. To je suštinsko pitanje, a to je u stvari intencija ovih promena u pravosuđu. Mislimo da to nije tako. Umesto da se pristupilo ozbiljnijoj analizi toga zašto učesnici u krivičnom postupku, svedoci, okrivljeni, veštaci, izbegavaju prisustvo tj. imaju mogućnost da izbegavaju prisustvo na pretresima, da se napravi tu analiza i nađu mere kroz bolju dostavnu politiku, kroz možda veće kažnjavanje učesnika u samom krivičnom postupku kada je u pitanju njihovo izbegavanje na pretresima, i da se na taj način brzo završe pretresi, pa nakon toga da se ozbiljnije pristupi edukaciji sudija, mislimo da je to ozbiljan problem, da se ne bi povećavao stepen ukinutih presuda, što je veliki problem u pravosuđu, mi sada u ovoj izmeni krivičnog zakonodavstva, konkretno u Zakonu o krivičnom postupku, imamo nešto drugo. Imamo proširivanje razloga za pritvor. Imamo širenje mogućnosti za pretresanje stana. Imamo ukidanje vanrednih pravnih lekova. Imamo sužavanje mogućnosti za izjavljivanje žalbe na odluke drugostepenih sudova. Da li će to u krajnjoj liniji dovesti do utvrđivanja istine, do pravilnog utvrđivanja činjeničnog stanja ili ćemo već, kada ova rešenja usvojimo, onoga ko je već osumnjičen ili okrivljeni u startu proglasiti krivim? On će u javnosti imati utisak da je već osuđen i vrlo male mogućnosti da kroz sudskih postupak eventualno dokaže da nije odgovoran. To je ono o čemu treba ovde raspravljati. Mišljenja smo da smanjenje broja sudija, bez ozbiljne strategije o njihovoj edukaciji, neće dovesti do njihove sposobnosti da pravilno primene materijalno pravo i da se broj potvrđenih odluka poveća. To doprinosi efikasnom i kratkom trajanju postupaka, a ne sužavanje procesnih prava u postupcima, što ovaj zakon predviđa - generalna prevencija kroz pooštravanje kaznene politike. Nemamo ništa protiv da se povećavaju kazne, ali nije to problem u pravosuđu, i to svi jako dobro znamo, problem je primena zakona, odmeravanje kazni koje vrše sudije. Nije stvar u visini zaprećenih kazni. Imamo veliki broj krivičnih dela gde su visoke zaprećene kazne, ali imamo i kaznenu politiku takvu da nakon utvrđenog činjeničnog stanja, da li što usled neznanja sudija, da li usled moguće korupcije, kaznena politika je takva da ne deluje preventivno prema mogućem potencijalnom učiniocu krivičnog dela. Ne radimo na tome da se kaznena politika menja, nego radimo na tome da povećamo kazne. To je, uvažena ministarko, populistička mera. Čista populistička mera koja neće u krajnjem dovesti do toga da visina odmerenih kazni bude takva da deluje preventivno na potencijalne učinioce krivičnih dela. Što se tiče obuhvata novih krivičnih dela postoje vrednosti, i apsolutno podržavamo, ima jedan broj vrednosti koje se ovde štite novim krivičnim delima i to je u redu, sasvim sigurno da se kako život nameće nove izazove pojavljuju nove vrednosti koje treba štiti krivično-pravnim sankcijama, znači uvođenje novih krivičnih dela nije sporno, ali hoću da kažem da bez obzira što ovaj zakon spolja gledano deluje tako da je primamljiv za građane, evo pooštravaju se kazne, evo nova krivična dela, ako se ne izvrši suštinska primena kada su u pitanju same sudije, kaznena politika neće imati efekta. Mislim, i iznosim stav DSS-a, da se krenulo potpuno naopako u promene, neću da nazovem reforme, ovo što se sada događa. Efekat toga videćemo posle 1. januara. Brojim se da će organizacione promene napraviti dodatan haos u pravosuđu. Već sada imamo najave takvih mogućnosti, u smislu da će pojedine sudije, svi mi koji smo u pravosuđu imamo mogućnost da slušamo razgovore među sudijama, biti pitanje kako će funkcionisati ta vrsta suđenja da se ide iz mesta prebivališta u drugo mesto, kako će to da izgleda, baš kada su u pitanju ove procesne mogućnosti i problemi koji se tiču učesnika u samom krivično-pravnom postupku. Sasvim sigurno rešenja koja su ovde data, prvenstveno u Zakoniku o krivičnom postupku, neće dovesti do toga da se nameravani efekat koji je ovde Ministarstvo predložila da se suđenje obavi u što kraćem roku dovede do ipak onog najvažnijeg, a to je da učesnici u postupku znaju šta je istina. Mi smo kao poslanička grupa uložili jedan broj amandmana i biće nam zadovoljstvo da u raspravi u pojedinostima o tome diskutujemo i razmenjujemo mišljenja s vama. Smatramo da ti amandmani sasvim sigurno mogu doprineti znatnijem poboljšanju ovih zakona. Što se tiče izmena Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranju terorizma, mi smo imali jednu ozbiljnu raspravu kada je ovaj zakon bio na dnevnom redu. Posle par meseci došli smo u situaciju da menjamo taj zakon. Ovde želim da kažem da ono o čemu smo mi govorili tada, osvrnuću se samo na jedan aspekt tog zakona, a to je obaveza advokata da vrše sve one evidencije koje advokata pretvaraju u Alekse Žunjiće pojedinih mesta, špijune koji treba da špijuniraju svoje klijente i smanjuju poverenje između advokata i svojih klijenata, pokazalo se da advokatska profesija, advokatska udruženja to ni na koji način nisu prihvatila. Imate ozbiljnu i oštru reakciju od strane advokatskih komora i od strane same Advokatske komore Vojvodine imate inicijativu za ocenu ustavnosti tog zakona. Znam da vi, gospođo Malović, niste tada branili taj zakon, tada je bilo predlagač Ministarstvo finansija, vidimo da je ovdepredloženo da to bude ministarka finansija Diana Dragutinović, ali obzirom da ste vi iz pravosuđa, ovu priliku koristim da vam ukažem na to da bi bilo dobro da čitav taj zakon pretrpi ozbiljne izmene, jer će on u velikoj meri stvoriti nepoverenje kada je u pitanju advokatska profesija, uloga advokata u društvu koja nije mala. Ovde smo čuli od pojedinih kolega iz vladajuće koalicije da treba doneti novi zakon o advokaturi i sigurno ne može da doprinese važnoj ulozi advokata koju ima i u ovim zakonima koje vi predlažete. Poslanička grupa DSS ne može da podrži ova rešenja koja ste vi ovde predložili, ali sasvim sigurno čekamo raspravu u pojedinostima i tu ćemo konkretno izneti naše zamerke na ove zakone.
Reč ima narodni poslanik Vuk Dinčić.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo ministarka, želim na početku da kažem nekoliko stvari vezano za današnju raspravu nekih ovlašćenih predstavnika kada su određene opozicione stranke u pitanju. Mi smo slušali, pošto ovlašćeni predstavnici imaju po 20 minuta pravo da govore o zakonima koji su na dnevnom redu, da neki od njih i po deset minuta pričaju o tome da je objedinjena rasprava po ovim zakonima. Kao što znamo, rasprava o zakonima, sem na plenarnoj sednici, može da se vode i u nadležnim odborima, opozicija ne dolazi na nadležne odbore i videli smo da nikakva rasprava na odborima nije vođena. Ta rasprava na odborima može da traje i mnogo duže. Ostalih možda 7-8 minuta govorili su o ovim zakonima, što meni jasno govori da su predloženi zakoni iz oblasti pravosuđa dobro napisani i da su kvalitetni. Isto tako želim da kažem da su, kada su u pitanju ovi zakoni koji su predloženi iz krivično-pravne materije, vrlo važni zakoni vezani za reformu pravosuđa, mi smo krajem prošle godine donosili zakone vezane za oblast uređenja sudova, o javnom tužilaštvu itd. i ovo je jedan set zakona, složio bih se sa određenim kolegama koji su govorili o tome, koji su izuzetno važni, Ustav je najvažniji pravni akt, ali nakon njih i ovi zakoni. Trideset posto svih postupaka pred sudovima vodi se iz krivično-pravne materije i mislim da su ovi zakoni za sveobuhvatnu reformu pravosuđa jako važni. Što se tiče pojedinih zakona, pogotovo vezano za Zakon o krivičnom postupku, mislim da je tu važno da suđenje bude u razumnom roku. Suđenje ne treba da traje ni preterano dugo, naravno, ne treba da traje ni preterano kratko, ali mora da traje u razumnom roku. Nije normalno da određeni postupci iz krivično-pravne materije traju po 10 i više godina. Zato ovim novim zakonom o krivičnom postupku postoje određene odredbe koje se i odnose na ubrzanje suđenja, određene odredbe se odnose i na prekid i odlaganje glavnog pretresa, procesnu disciplinu, pravne lekove itd. Važno je istaći da kada su u pitanju definisanje organizovanog kriminala i nekih odredaba iz te oblasti Zakona o krivičnom postupka, važne su i neke novine koje se uvode vezano za specijalne istražne tehnike, posebno da se detaljno uređuju instituti svedoka saradnika i prikrivenog islednika. Što se tiče Krivičnog zakonika, mislim da je tu jako važno istaći da postojeća kaznena politika nije bila dobra i da je važno da se za određena krivična dela, pogotovo kada su u pitanju dela protiv života i tela, protiv polne slobode, pojačava kaznena politika. Mi smo imali, kolega Konstantinović je istakao kada je to u pitanju, da se kaznena politika kod određenih krivičnih dela, silovanja itd. u 75 ili 73% slučajeva izriče na minimumu, što mislim da nije dobro i da je važno da se pojačava kaznena politika kada su u pitanju određena krivična dela. Takođe se uvode i neki novi pojmovi koje treba istaći, a to je posao od javnog značaja, u cilju pojačane krivično-pravne zaštite, posebno osetljivih profesija, kao što su novinari, zdravstveni radnici itd. i uvođenje nekih novih krivičnih dela. Kada je u pitanju zakon o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, važno je istaći da je proširenje određenih nadležnosti, vezano za specijalizovanje državnih organa u borbi protiv organizovanog kriminala i tu prvenstveno mislim na proširenje vezano za krivična dela korupcije kada su u pitanju najviši državni funkcioneri i krivična dela protiv terorizma, finansiranja terorizma itd. Isto tako, jako vezan zakon za taj zakon jeste zakon o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala. Neophodno je da se u cilju uspešnijeg suprotstavljanja organizovanom kriminalu spreči svaka mogućnost da osuđeni posredno, preko drugih lica koja su ostala na slobodi, nastoje da organizuju i usmeravaju određene kriminalne grupe. Isto je tako važno, kada je u pitanju kazna zatvora, s obzirom da se ovde ograničavaju prava osuđenih, donošenjem posebnog zakona mislim da je jedino moguće da stvorimo jednu ovakvu osetljivu ravnotežu između potrebe da se društvo pojačano zaštiti od organizovanog kriminala i potrebe da se ispoštuju određeni standardi u oblasti ljudskih prava osuđenih. Ovi zakoni, pogotovo aktivnost Ministarstva pravde uopšte, pokazuju da je država spremna da se obračuna sa organizovanim kriminalom i korupcijom, rekao bih i terorizmom i međunarodnim terorizmom. Mislim da mi, kao predstavnici parlamenta, treba da damo, ohrabrimo i podržimo kako Vladu Republike Srbije, tako i nadležne državne organe, sudove, javno tužilaštvo, da svim silama krenu u borbu protiv organizovanog kriminala i korupcije. Ono što je najvažnije jeste da vratimo poverenje naših građana u sudstvo, tužilaštvo, u nadležne organe koji se bore protiv organizovanog kriminala i korupcije, da je isto tako važno da želim, iskreno vam kažem, da verujem da će ovi zakoni drastično poboljšati rad tih nadležnih organa, ali želim isto tako da verujem da ovim zakonima šaljemo jasnu poruku da u Srbiji neće biti mesta za organizovan kriminal i šaljemo jasnu poruku da se kriminal nikad ne isplati. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Dinčiću. Magistar Jorgovanka Tabaković ima reč. Izvolite.
Pošto sam, u vremenu koje mi je bilo na raspolaganju kao ovlašćenoj u ime poslaničke grupe Napred Srbijo, komentarisala samo Predlog zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, nadam se da ću u pet minuta uspeti da dam komentar zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma, a moj kolega Božidar Delić će ostatak vremena iskoristi za raspravu o svim ostalim zakonima iz ove oblasti. Pažljivo sam pratila, gospođo ministar, kada ste obrazlagali, ne sa mnogo strasti po mom ukusu, ove zakone, ali to je verovatno pitanje stila. Ali, ima jedna nepreciznost. Kada je u pitanju zakon o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma vi ste potrebu za ovim izmenama i dopunama definisali kao preciziranje odredbi. Ne mogu krivicu vama da stavim na teret jer je ovaj zakon u ovoj godini predlagalo i obrazlagalo drugo ministarstvo, finansija, ali nije reč o preciziranju odredbi. Građanima treba da saopštimo da je prilikom usvajanja tog zakona propušteno da se definiše kaznena politika za odgovorno lice u pravnom licu i ovlašćeno lice u pravnom licu, što se ovim izmenama i dopunama i čini. Znači, zakon koji ima svega pet članova, od kojih je peti stupanje na snagu i u stvari svodi se na član 4, u kojem su predviđene novčane kazne od 10.000-100.000 za odgovorno lice i od 10.000-100.000 za ovlašćeno lice u pravnom licu. Onda su, ukrasa radi, stavljena još tri člana, 3, 2, 1, gde član 2. definiše legitimaciju, izgled i ostalo, ono značku sa identifikacionim brojem. Član 3, kao i član 4, definiše kazne, ali za neke druge propuste. Zanimljiv je i član 1, koji je trebalo da potpomogne konzistentnosti ovih malih izmena, zahvaljujem vam se, ne znam da li vama ili Ministarstvu finansija, i da u stvari ukaže na nedopustiv dvostruki pristup u definisanju zakona koji su za nas važni, a treba da spreče pranje novca. Vi ste u članu 1. izbrisali i obveznike i obaveze tih obveznika da vam dostavljaju neke posebne podatke i da vrše proveru dostavljenih podataka za sve one ljude, lica i radnje koje mogu da budu rizične i koje jesu predmet ovog zakona. To ste uradili tako što ste rekli da ne treba vršiti posebnu proveru tih podataka smatrajući da se ta provera vrši uvek na isti način, kada je to potrebno. Iskoristila sam tu priliku da podnesem amandman kojim u stvari tražim – da obveznicima i onima kojima ste odredili obaveze da dostavljaju podatke, sa posebnim proverama koje su bile predviđene za banke, ovlašćene menjače, društva za upravljanje investicionim fondovima, dobrovoljnim penzijskim, brokerskodilerskim društvima, osiguranjem, dodam i davaoce finansijskog lizinga, tačku 5). Nije ovo rasprava u pojedinostima, nije rasprava o amandmanima, kao što neko dobacuje, ovo je suština rasprave u načelu. Gospođo ministre, ako ne znate, Vlada čiji ste član donela je u Službenom glasniku br. 46/2009 Smernice za procenu rizika od pranja novca i finansiranja razvoja, kao dokument koji treba da omogući sprovođenje zakona u čijem smo usvajanju učestvovali. Tu je pod tačkom 5), gde se upravo tretiraju obveznici od kojih zavisi ovaj rizik, navedeno da ih ima geografskih, rizika stranke i nekih drugih rizika, upravo navedeno – da su rizične grupe one kada često i neočekivano uspostavljaju, bez ekonomskog opravdanja, poslovne odnose sa više banaka, kao što je otvaranje više računa, zaključivanje više ugovora o članstvu, sada o dobrovoljnim penzijskim fondovima, ili više ugovora o finansijskom lizingu sa više davalaca finansijskog lizinga. Tačka pet precizno definiše grupu onih koji treba da vrše posebnu proveru podataka koji vam se dostavljaju. Zašto je finansijski lizing oslobođen? Da li to treba da bude ventil za one protiv kojih se deklarativno, a dopuštam sebi pravo iz iskustva da kažem, da se vi navodno borite protiv prakse pranja novca. Nadam se da ćete razumeti onako kako sam razumela podneti predlog, gde se zaboravljena kaznena politika sada dopunjava za odgovorno i ovlašćeno lice. To će takođe biti amandman, jer on mora biti u skladu sa Zakonom o privrednim prestupima zbog konzistentnosti ukupnog sistema i da ćete one koje ste dokumentima i onako kako predviđa evropska direktiva br. 60 iz 2005, koja jeste osnov za donošenje ovog dokumenta, i da ćemo zakon, koji smo propustili da u prvom usvajanju učinimo dovoljno dobrim, ovog puta poboljšati.
Ima reč gospođa Maja Laušević.
Poštovana gospođo ministarka, poštovani predstavnici Ministarstva, poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, savremenici smo zapravo sveobuhvatne reforme pravosuđa u nas, kako pravosuđa, tako i reforme u smislu krivičnog zakonodavstva. Pred nama je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Kako je u dosadašnjem toku bilo reči o razlozima za donošenje ovog zakona, htela bih da se osvrnem na objašnjenja pojedinačnih rešenja. U članu 9. zakona kojim se menja član 18. Zakonika, a u skladu sa shvatanjima savremene nauke, preciznije je definisano procesno načelo – slobodne ocene dokaza i načelo in dubio pro reo, koji do sada zakonik nije poznavao. Htela bih da pohvalim Ministarstvo pravde i istaknem da su problemi iz prakse detektovani i preneti, normirani u Predlogu ovog zakona. Odredbama čl. 10. do 18. ovog zakona predviđene su izmene koje su u prvom redu izazvane promenama u organizaciji sudova. O čemu se zapravo radi? Znači, uvođenjem apelacionih sudova i Vrhovnog kasacionog suda, umesto dosadašnjeg Vrhovnog suda Srbije, i donošenjem novog Krivičnog zakonika, pretresi u kojima su izmenjeni sastav veća. Jer u sastavu veća pred Vrhovnim sudom do sada su učestvovale sudije porotnici, sada se ova odredba menja i učestvovaće sudije profesionalci, već je činjenica troje profesionalnih sudija. Najvažnija promena je u članu 18. zakona koji predviđa brisanje stavova 4. i 5. u članu 75. zakona, koji su pod određenim uslovima omogućavali kontrolu korespondencije zadržavanjem i pregledanjem pisama između pritvorenog, okrivljenog i njegovog branioca u toku istražnog postupka. Branilac je svrstan u grupu subjekata koji se mogu dopisivati sa pritvorenikom, bez nadzora istražnog sudije. Predložena izmena je u skladu sa međunarodnim pravnim standardima u toj oblasti, a dosadašnje rešenje nije bilo logično, budući da ukoliko se razgovor između pritvorenog i njegovog branioca ne može prisluškivati, što je normirano članom 75. stav 2. zakona, logično je da se i njegova korespondencija ne sme čitati. Novina koja je takođe smatram značajna važi za odredbe člana 31-43, zakonom se preciziraju mere procesne prinude, među kojima je najviše pažnje posvećeno pritvoru. Tačnije, predlaže se uvođenje posebnog za stranke javnog ročišta za održavanje i ukidanje pritvora, a odsustvo uredno pozvanih stranaka ne sprečava održavanje ročišta i donošenje odluke o pritvoru. Kako u praksi postoji veliki problem sa dostavljanjem, ovde se izmenama na taj način rešava ova problematika. Tako članom 27. zakona uvodi se mogućnost dostavljanja poziva svedoku putem elektronske pošte ili drugog elektronskog prenosioca poruka. Veoma je važno u ovom delu izlaganja istaći i institut odlaganja krivičnog gonjenja koji je uređen. Šta se zapravo time rešava? Javnom tužiocu je data mogućnost da, bez saglasnosti suda, odloži krivično gonjenje za krivična dela za koja je zaprećena kazna do tri godine zatvora, odnosno uz odobrenje sudskog veća kada se radi o krivičnom delu za koje je zaprećena kazna preko tri, a do pet godina zatvora. Isto tako, daje se mogućnost javnom tužiocu da podigne neposredno optužnicu za krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do osam godina. Do sada je bilo reči o ovom institutu sporazuma o priznanju krivice. Tačno je da ovaj institut, uobičajen i karakterističan za anglosaksonske krivične postupke, ali je i danas veoma široko prihvaćen u brojnim kontinentalno-evropskim zakonodavstvima. Ovaj institut u našem zakonodavstvu mogao bi dovesti do bržeg okončanja mnogih krivičnih postupaka i smanjenja troškova, a da se pri tom ipak ne ugrozi interes zakonitosti i pravičnosti. To predstavlja i osnovni razlog za uvođenje ovog instituta. Dakako je značajno navesti i izmene člana 377. Zakonika o krivičnom postupku, koji predviđa obavezu drugostepenog suda da održi pretres i da mu presudi slučaj, ako je već jenom ukidao prvostepenu presudu i predmet vratio na novo suđenje prvostepenom sudu. Ovo ima za cilj da skrati trajanje krivičnog postupka i poveća stepen odgovornosti drugostepenog suda. Nadalje, nužno je istaći da su, iz razloga celishodnosti, brisana dva vanredna pravna leka, i to vanredno ublažavanje kazne i zahtev za ispitivanje zakonitosti pravosnažne presude. Čitavo jedno poglavlje Predloga ovog zakona o kojem danas govorimo odnosi se na dela organizovanog kriminala, koji uređuje institut svedoka saradnika i druge institute. Smatram da je izuzetno dobar zakon i poslanici Demokratske stranke će podržati ovaj predlog zakona i ceo set.
Reč ima mr Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da nastavim tamo gde sam stao. Pre nekoliko nedelja Republiku Srbiju je posetio bivši hrvatski premijer Ivo Sanader i tom prilikom je obećao da će da pomogne, i njegova vlada, procesu evropskih integracija u Republici Srbiji, a između ostalog je obećao da će da da veliki broj prevedenih, naravno, na hrvatskih jezik evropski propisa, da ne moramo mi da se mučimo. Mi razumemo hrvatski, pa ćemo lakše da usvojimo zakone koje od nas traži EU, pošto je taj trnovit put prevođenja hiljade i hiljade evropskih propisa već uradila Hrvatska. Hrvatska nas inače jako mnogo voli, pa onda da se mi ne mučimo kao oni, eto oni će nama da ustupe te svoje prevode i onda ćemo lakše da se integrišemo u EU. Toga sam se setio zato što sam video, gospođo Malović, da u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, između ostalog, predviđate da se reč "usvojilac" promeni u "usvojitelj". Zanima me da li gospodina Vukčevića nazivate tužiteljem za ratne zločine ili tužiocem, da li sada nas gledaju gledatelji ili gledaoci. Ima li kraja uvođenju tih reči koje pripadaju korpusu hrvatskog novogovora, koga je izmislio Franjo Tuđman, da bi u suštini jedan isti srpski jezik pretvorio u hrvatski jezik. Ako kažete da je usvojilac usvojitelj, onda ćete morati da menjate hiljade propisa u Srbiji i da kažete tužitelj, gledatelj itd. Onda promenite funkciju gospodinu Vukčeviću, pa neka se zove tužitelj za ratne zločine. Onda advokat više nije branilac, nego je branitelj. Onda tome nema kraja, gospođo Malović, zašto to radite, zaista ne znam. Ponavljam vam ponovo, u pitanju je hrvatski novogovor. U suštini je to srpski jezik koga su naravno određeni hrvatski lingvisti i intelektualci, i političari, namerno iskvarili da bi rekli, sada je to naš hrvatski jezik koji se razlikuje od srpskog jezika. Razumem hrvatske lingviste, ali ne razumem srpske ministre koji se povode za tom logikom. Baš bih voleo da vidim da recimo u Hrvatskom Saboru je moguće da dođe ministar i kaže – poštovani narodni poslanici. Kod nas dođe mrtav hladan ministar za kulturu i kaže – zastupnici. Njega razumem, ali ne razumem odakle hrabrost da se tako nešto govori, posle svega što se desilo tokom 90-ih godina, posle svega što se desilo u Drugom svetskom ratu itd. Neka kultura političke komunikacije mora da postoji. Hajde da kažemo da je to još i banalna greška u ovim predlozima zakona, kakvih sve grešaka ima suštinskih i pravnih. Kažem, zbog nedostatka vremena biće mi teško da se bavim svim pitanjima koja su sadržana u spojenim tačkama dnevnog reda. Osvrnuću se na nekoliko ključnih problema. U zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, gospođo Malović, imate član 2. koji kaže – svrha izvršenja sankcija je izvršenje pravnosnažnih i izvršnih sudskih odluka radi zaštite društva od krivičnih i drugih kažnjivih dela. Ovakvom definicijom svrhe izvršenja sankcija potpuno ste ispustili jednu važnu dimenziju krivičnih sankcija. To se izučava, ako se ne varam, na drugoj godini pravnog fakulteta u krivičnom pravu koja se zove – specijalna prevencija kriminaliteta. Nije suština izvršenja krivičnih sankcija samo da drugi ne čine krivična dela, nego da se pre svega taj učinilac krivičnog dela prevaspita, resocijalizuje i da više ne čini krivična dela. Vi kažete, zaštita društva od krivičnih i drugih kažnjivih dela. Ispuštate važnu dimenziju koja se zove – specijalna prevencija kriminaliteta. Pre člana 2. imate član 1, u kome kažete da se reč "zavodskih" briše i umesto toga zamenjuje se rečju "krivičnih". Pri tom u stvari mislite na institucije koje se kolokvijalno nazivaju zatvorima, dakle kazneno-popravni domovi, zavodi itd. Postavlja se pitanje, koje krivične sankcije se izvršavaju po Zakonu o izvršenju krivičnih sankcija ako više ne koristimo termin – zavodske sankcije, nego krivične sankcije. Kada pročitate Zakon o izvršenju krivičnih sankcija, 99% odredbi odnosi se na zatvore. U zatvorima se, gospođo Malović, ne izvršava novčana kazna, a ona je takođe krivična sankcija. Ne izvršava se ni sudska opomena, a takođe je krivična sankcija. Vi reč – zavodskih, zamenjujete sa – krivičnih. Krivičnih je mnogo širi pojam od zavodskih. Ova reč – zavodskih trebalo je da ostane, jer vi Zakonom o izvršenju krivičnih sankcija regulišete materiju – izvršenje kazne lišenja slobode. Doduše, u Zakonu o izvršenju krivičnih sankcija postoji nekoliko članova koji imaju zajednički podnaslov – izvršenje novčane kazne. Suštinski se ovim zakonom ne reguliše postupak izvršenja novčane kazne, jer to nije ni moguće. Kako se izvršava novčana kazna? Tako što onaj ko je osuđen na novčanu kaznu ode u banku i plati odgovarajući novčani iznos na odgovarajući račun koji se sliva u budžet Republike Srbije. To se ne reguliše bilo kakvim zakonom. To je prosta fizička operacija. Šta se reguliše ovim zakonom? Kada se novčana kazna zamenjuje kaznom zatvora, a u tom slučaju se više ne izvršava novčana kazna nego kazna zatvora. To je argument više da je ovaj termin - zavodskihtrebalo da ostane, jer se ovde ne izvršavaju po ovom zakonu sve krivične sankcije, nego kazna lišenja slobode. Izvršili ste izmenu u članu 27. Zakona o izvršenju krivičnih sankcija i predvideli ste, između ostalog, da za upravnika zavoda i zamenika upravnika zavoda može biti raspoređeno lice koje ima sedam godina radnog iskustva na poslovima izvršenja sankcija u pravosuđu, advokaturi, vojsci ili policiji posle stečenog visokog obrazovanja na studijama drugog stepena, odnosno na osnovnim studijama u trajanju od četiri godine. Ovu izmenu ste morali da uneste zbog onog nesrećnog Zakona o visokom obrazovanju i zbog usvajanja tzv. bolonjskih principa u visoko obrazovanje pa ste, ne mislim vi lično, nego vlade koje su to uradile i skupštine koje su za to glasale, uneli jedan haos u visoko obrazovanje, pa se više ne zna ko je diplomirani, ko je master, ko nije itd. Ovde imate dva problema. Prvo, biti upravnik zavoda za izvršenje krivičnih sankcija je izuzetno delikatan posao. Taj posao podrazumeva ne samo usko stručna znanja iz oblasti prava, nego i čitav niz drugih znanja koje upravnik zavoda mora da poseduje ako se u tom zavodu želi ostvariti puna svrha izvršenja krivičnih sankcija, a to nije samo generalna prevencija kriminaliteta o kojoj govorite vi, nego i specijalna prevencija kriminaliteta. Po mišljenju SRS, upravnik zavoda mora isključivo da bude lice koje je završilo studije drugog stepena, ne osnovne studije, studije drugog stepena, i na taj način dobijate kvalifikovanog stručnjaka koji će posedovati znanja ne samo iz oblasti prava, nego iz oblasti drugih društvenih nauka, iz oblasti sociologije, psihologije, pa u izvesnoj meri i medicine, a nikako to ne može biti lice koje je završilo osnovne studije. Onda kažete – osnovne studije, ali koje traju četiri godine. Na taj način diskriminišete ljude koji su završili osnovne studije koje traju tri godine. Što taj građanin Republike Srbije je sad kriv, legalno je završio prethodne škole, upisao osnovne studije koje traju tri godine i ima diplomu kao i ovaj koji ima osnovne studije od četiri godine, on je kvalifikovan da obavlja određeni posao? Što ste rekli baš četiri godine? Zakon o visokom obrazovanju je ostavio mogućnost da osnovne studije traju tri ili četiri godine. To je pravo građanina da izabere da li će da studira tri ili četiri godine, a vi kažete – to vam je pravo da studirate tri ili četiri godine, ali posle, da biste se zaposlili, morate da završite i osnovne studije koje traju četiri godine. A vi koji ste završili studije u trajanju od tri godine, ko vam je kriv. To nije način da se određeni problemi rešavaju. Isključivo lice sa završenim studijama drugog stepena, po mišljenju SRS, može kvalitetno da obavlja ovaj posao. Ponovo se vraćamo na jedno pitanje koje je samo naizgled terminološko, ali u stvari je suštinsko i tiče se svrhe izvršenja krivičnih sankcija, pre svega kazne zatvora. Brišete termin vaspitni program i onda ubacujete novu sintagmu program postupanja. Gospođo Malović, sa živim čovekom se ne postupa. Živ čovek se prevaspitava. Onaj ko je učinio krivično delo, država hoće da ga prevaspita putem određenog vaspitnog programa, da ga resocijalizuje, da mu da neke društvene i moralne vrednosti koje on nije imao, pa u toku tog vaspitnog programa treba da ih stekne, kako sutra ne bi ponavljao izvršenje krivičnih dela. Vaspitanje je izuzetno lepa srpska reč i prava reč da objasni suštinu procesa koji treba da se desi u našim zatvorima, a to je da onaj ko je vršio krivična dela stekne neke društvene i moralne vrednosti i da nakon izlaska iz zatvora ta krivična dela više ne čini. Vi odbacujete termin vaspitanje i vaspitni program i pribegavate jednom bezličnom, hladnom izrazu program postupanja, sa osuđenikom koji sutra treba da postane punopravni građanin Republike Srbije, koji je naravno potpuno uključen u društveni život. Svuda izbegavate termin vaspitni program i ubacujete termin program postupanja. Takođe unosite i jedan termin koji u suštini nije pravni, a to je tretman. To je medicinski, a ne pravni termin. Brišete pravnu terminologiju iz zakona i ubacujete neke izraze koji nisu pravni i koji u stvari uopšte ne dotiču suštinu procesa izvršenja krivičnih sankcija, a to je, ponavljam, ne samo generalna, nego i specijalna prevencija kriminaliteta. Naravno, kada god se donose zakoni o izvršenju krivičnih sankcija, onda aktuelni ministar objašnjava da će taj zakon u velikoj meri da popravi stanje u srpskim zatvorima. To su govorili i ministri pre vas kada su usvajali, davne 2005. godine, Zakon o izvršenju krivičnih sankcija. Kakvo je stanje u našim zatvorima? Teško, da teže ne može biti. Danas u srpskom zatvoru čovek koji je oženjen, koji ima maloletnu decu i koji je iz nehata prouzrokovao neku tešku saobraćajnu nezgodu izdržavaće kaznu lišenja slobode sa ljudima koji su ubili, silovali, izvršili razbojničku krađu, teroristički akt itd, bez bilo kakve selekcije. Danas u srpskim zatvorima, gospođo Malović, samo ako imate dovoljno novca, možete da kupite bolji mobilni telefon nego u Knez Mihailovoj, možete da kupite razne vrste droga. Tačno je, gospođo Malović. Voleo bih da nije tačno, ali je tačno. Možete da kupite mobilni telefon, možete da kupite drogu, možete da izađete iz zatvora ako imate dovoljno novca da potplatite stražara, nadzornika, upravnika zavoda itd. Ako imate dovoljno novca ne morate u određeno vreme da dođete na prozivku. U zatvorima se, gospođo Malović, osuđenici prozivaju da se vidi da li su tu, kao u vojsci, pa se utvrđuje stanje, po spisku i na licu, treba da je stanje identično. Međutim, ako imate dovoljno novca, ne morate da budete na toj prozivci određeni period dana. Neki čak kažu negde od 6 ujutru do 21 čas uveče. Niko vas ne pita gde ste. Dalje, setite se kada je 2001. godine izbila pobuna u Zabeli. Za Zabelu se smatra da je jedan od najčuvanijih srpskih zatvora. Godine 2001. jedan vaš kolega, koji je bio ministar pravde, za vreme njegovog ministrovanja desila se pobuna u Zabeli i spaljen je onaj čuveni sedmi paviljon. Taj sedmi paviljon je, gospođo Malović, dva puta obnavljan. To nije moguće, ali u državi Srbiji pod vlašću DOS-a je moguće. Jedanput je obnavljan da bi se pokazalo gde su utrošena budžetska sredstva, a drugi put je obnavljan u nekoj predizbornoj kampanji. Mi smo se u našoj savremenoj istoriji nagledali situacija kada se jedan most pet puta otvara ili neka ulica pet puta renovira itd, bolnica se otvara pet puta. Tako je bilo i sa Zabelom. Ona je dva puta svečano otvarana, naravno, nakon renoviranja. Svega i svačega ima u srpskim zatvorima. Nije suština, gospođo Malović, razumem da ste se trudili da zakon bude što bolji, ali nije suština ne samo Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, bilo kog zakona iz seta ovih krivičnih zakona u samom kvalitetu pravne norme, nego je suština u tome da li postoji volja da se ta norma tako kako je napisana u praksi izvršava ili ne. Nažalost, pod vlašću DOS-a, pod vlašću DS i raznoraznih koalicionih partnera od 2000. godine naovamo ne postoji volja da se izvršavaju zakoni u Srbiji ili kada se izvršavaju, oni se izvršavaju selektivno. Takva je situacija i na polju krivičnog zakonodavstva. Svi znate kolika se prašina digla oko ubistva predsednika Vlade Srbije gospodina Zorana Đinđića. Navodno je utvrđeno ko je izvršio to krivično delo, pročitana je presuda, doduše uz onaj čuveni lapsus. Doneli smo presudu, ali postavljam drugo pitanje – ako smo ljudi, ako smo hrišćani, onda svaki ljudski život ima istu vrednost. Ako je država zaista, po rečima vaših prethodnika, prevrnula nebo i zemlju da se pronađu ubice Zorana Đinđića, zašto to recimo nije urađeno kada je u pitanju bivši savezni ministar, takođe pokojni Pavle Bulatović? Kako je moguće da u ovoj državi postoje životi koji više vrede od nekih drugih? To apsolutno nije u skladu ne samo sa demokratskim, ne samo sa pravnim i političkim, sa elementarnim hrišćanskim i moralnim vrednostima. Država apsolutno ništa nije uradila da se pronađu ubice jednog čestitog čoveka, jednog poštenog čoveka i jednog čoveka koji je zaista svojski radio na tome da se ne raspadne zajednica Srbije i Crne Gore. Sada da kažemo nešto o ovom Krivičnom zakoniku. Mi smo vas kao poslanička grupa SRS, gospođo Malović, svojevremeno upozoravali da po nekim teorijskim postulatima nije moguće da pravna lica budu krivično odgovorna. Svojevremeno ste doneli Zakon o krivičnoj odgovornosti pravnih lica. Evo, sada donosite izmene i dopune člana 12. Krivičnog zakonika Republike Srbije, gde ponovo normirate mogućnost krivično-pravne odgovornosti pravnih lica. Mi smo vam i tada rekli, sada ćemo to ukratko da ponovimo, da to potpuno odudara od krivično-pravne teorije. Nemate nijednu knjigu iz krivičnog prava, ajde sad ne računam one bolonjske pravne stručnjake, ali one klasične pravnike, klasične teoretičare, gde možete da nađete ijednu definiciju, ijedan pojam po kojem pravno lice može da bude krivično odgovorno. Ono ne može da bude krivično odgovorno. Suštinski ne može, zato što nema biološki subjektivitet. Da bi neko bio krivično odgovoran, on mora da poseduje svest i volju. Svest i volja su bitni elementi uračunljivosti, a bez uračunljivosti nema krivične odgovornosti. Sada mi objasnite kako je moguće da neko preduzeće ima svest i volju, a nema biološki subjektivitet? Kako ćete vi pravno lice poslati u tu čuvenu Zabelu, koja je dva puta renovirana? U članu 7. predviđate nešto što se kolokvijalno naziva kućni zatvor ili kućni pritvor. Onaj ko je osuđen kaznom zatvora do jedne godine, sud može odrediti da se kazna izvrši na taj način što osuđeni ne sme napuštati prostorije u kojima stanuje. Znate li u kojim režimima je postojala institucija kućnog zatvora? U totalitarnim sistemima, u pojedinim latino-američkim državama u kojima su vojne hunte uspostavljale diktaturu, uz obilatu pomoć SAD. U tim sistemima je postojala institucija kućnog zatvora. Vi sada tu instituciju prenosite ovde u Republiku Srbiju, bez ikakve potrebe, a ovamo hoćete da se rešite balasta mračnih 90-ih godina, u kojima se srpskom narodu i Srbiji desilo sve najgore, a ovamo vaskrsavate neke institucije koje su postojale u Salvadoru, u Čileu, ko zna gde. SRS je, između ostalog, predložila pooštravanje kazni za veliki broj krivičnih dela koja su, po našem mišljenju, najteža. Kod tih krivičnih dela država apsolutno ne sme da pokaže bilo kakav oblik milosti koji vrše ta krivična dela. Tu nema kompromisa sa kriminalom. Predvideli smo pooštravanje kazni u odnosu na vaš predlog za: tešku telesnu povredu, izlaganje opasnosti, prinudu, ugrožavanje sigurnosti, povredu ugleda zbog rasne, verske, nacionalne ili druge pripadnosti, silovanje, obljubu nad nemoćnim licem, obljubu sa detetom, obljubu zloupotrebom položaja, nedozvoljene polne radnje, podvođenje i omogućavanje vršenja polnog odnosa, posredovanje u vršenju prostitucije, prikazivanje pornografskog materijala, iskorišćavanja dece za pornografiju, navođenje maloletnog lica na prisustvovanje polnim radnjama, oduzimanje maloletnog lica, rodoskvrnjenje, udruživanje radi vršenja krivičnog dela i na nekoliko krivičnih dela u vezi sa nedozvoljenom trgovinom i korišćenjem opojnih droga. Što se tiče Zakonika o krivičnom postupku, naravno, o tome će više govoriti moj uvaženi kolega, gospodin Petar Jojić, ne želim da mu mnogo oduzimam vreme u vezi ovoga predloga zakona, ali istakao bih samo jedan detalj iz Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku. Vidite kako sad to jezički loše zvuči. Zakonom menjate zakonik. Valjda je osnovni princip da se akt koji se menja zove isto kao akt kojim se to čini? Ako menjate zakonik, onda to činite zakonikom, a ne zakonik menjate zakonom. Hajde da kažemo da je i to manje bitno. Vi u srpsko pravosuđe unosite nešto što bi moglo da se nazove nagodbenom pravdom. Tužilac i okrivljeni mogu da se nagode za krivična dela za koja se može izreći kazna zatvora do 10 godina. Pazite, to su, s obzirom na zaprećenu kaznu, nimalo bezazlena krivična dela. Onda predviđate jednu neverovatnu odredbu. Ako se tužilac i okrivljeni sporazumeju, odnosno dogovore, javni tužilac odustaje od gonjenja za krivična dela koja nisu obuhvaćena sporazumom. Znate li šta to znači? Neko može da izvrši krivično delo gde je zaprećena kazna do 10 godina i dogovori se sa tužiocem, a istovremeno uradi krivično delo za koje može da se izrekne kazna zatvora do 40 godina života – ratni zločin, genocid, teški oblici silovanja itd. Gde je tu logika da opraštate krivično gonjenje licima koja su učinila tako teška krivična dela? Tu apsolutno nikakve logike nema. Hajde da se dogovorimo za krivično delo do 10 godina zatvora, tu možemo da se dogovorimo da ti kaznu ublažimo, a za ova ostala krivična dela, niko te ne pita ništa. Tu apsolutno nema bilo kakve pravne i elementarne logike. Zašto vi to činite? Vi kažete – to postoji u anglosaksonskom pravu. Niste se precizno izrazili. Znate gde to postoji? U državama tipa Arkanzas, Ilinois, Indijana itd. Tamo je moguće, recimo, gospođo Malović, da sud izrekne psu kaznu od 10 godina zatvora. Tamo možete da dobijete 10 doživotnih robija. Za nas koji smo na evropskom kontinentu studirali pravo, to je besmisleno. Za američke pravne pojmove je to logično. Ali, zašto takve institucije koje postoje u jednoj sredini koja ima potpuno drugačiju pravnu istoriju od naše, znate, mi nismo sociološki isto kao Amerikanci, kulturološki. Kriminološki nismo isto kao Amerikanci. Vama je dovoljno da kažete – to postoji negde u anglosaksonskom pravu. Ne postoji to svuda. To postoji samo u pojedinim federalnim jedinicama SAD i postoji još na jednom mestu koje je fatalno po Srbe, postoji u Haškom tribunalu. Prvi koji se dogovorio sa Haškim tribunalom bila je Biljana Plavšić. Da vas podsetim. Biljana Plavšić je napravila nagodbu sa Tužilaštvom Haškog tribunala, oni su joj obećali da će je osloboditi, a zauzvrat, šta je ona rekla? Biljana Plavšić je, gospođo Malović, prva optužila Vojsku Republike Srpske, to nisu bili ni Hrvati, ni Muslimani, ni Amerikanci, nego je Biljana Plavšić rekla da je Vojska Republike Srpske, po naređenju Slobodana Miloševića, Radovana Karadžića i Ratka Mladića, izvršila genocid u Srebrenici. Ona je optužila Radovana Karadžića, Ratka Mladića i Momčila Krajišnika za zločine u Srebrenici i za sve druge zločine koji su se desili tokom građanskog rata u BiH. Biljana Plavšić. Amerikanci su joj osnovali partiju – Srpski narodni savez, SNS. Pitajte gde je sad Biljana Plavšić? Eno je u Švedskoj, izdržava kaznu zatvora sa narkomanima i sa ološem. Da li vi takvu praksu hoćete da uvedete u srpsko pravosuđe? To je skandalozna praksa. Kada se tužilac, koji navodno brani državu od kriminala, dogovara sa nekim ko je izvršio krivično delo, gde je tu pravda? Gde je tu zakon? Gde je tu satisfakcija za žrtve tih krivičnih dela? Nema ih. Ali, ima nečeg drugog, ima trgovine. Ali, kada počnete da trgujete sa ljudskim nesrećama, onda tome nema kraja. Vi u Krivičnom zakoniku predviđate krivično delo genocida, ratnog zločina i to je sve u redu, ali samo da vas podsetim, pre nekoliko meseci usvojili ste Zakon o zabrani diskriminacije, gde je genocid proglašen prekršajem. Sada vas pitam - šta je genocid u srpskom pravnom sistemu? Da li je to krivično delo, jedno od najtežih, ili je to prekršaj? Tada smo vas upozoravali, nemojte da se igrate sa krivično-pravnim pojmovima. Ne može genocid da bude prekršaj. Ne može ratni zločin da bude prekršaj. Po vama je to moglo, ne mislim po vama lično, po vašem kolegi Svetozaru Čipliću, koji je obrazlagao Zakon o zabrani diskriminacije. Ali, vi sada imate jednu neverovatnu situaciju. Isto delo se u pravnom smislu definiše na dva načina. U Zakonu o zabrani diskriminacije je prekršaj, što je suludo da je genocid prekršaj, a u Krivičnom zakoniku je to jedno od najtežih krivičnih dela. Jedan potpuni haos, bez ikakve potrebe. Zna se u teoriji, zna se u praksi šta je krivično delo, šta je prekršaj, gde šta počinje, gde šta prestaje. Kod Zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, vi kažete – to je naša obaveza. Uopšte, sve Dosovske vlade od 2000. godine, kada god urade nešto što je suprotno državnim interesima i interesima naroda, oni kažu – znate, to je naša međunarodna obaveza. Sada ajde malo da se vratimo unazad, gospođo Malović. Proučavao sam malo istoriju nastanka Stalnog međunarodnog krivičnog suda. Od 1950. godine, pri Komisiji za ljudska prava UN, teku napori da se obrazuje jedan stalni međunarodni krivični sud, koji će da sudi za najteže prekršaje, odnosno povrede međunarodnog humanitarnog i ratnog prava. Posle Drugog svetskog rata, postojala su dva ad hok suda, onaj u Nirnbergu i onaj u Tokiju. Održana su dva procesa i ratnim zločincima Nemačke i Japana je suđeno. Pravnici su, međutim, došli do zaključka da je objektivno takav vid sankcionisanja povrede međunarodnog humanitarnog prava loš, da to ne treba da se čini od strane ad hok tribunala, nego od strane jednog stalnog međunarodnog krivičnog suda. Od 1950. do 1998. godine, jedna država na svetu kočila je formiranje tog suda- SAD, niko drugi. SAD nisu dozvoljavale da se formira međunarodni krivični sud. Na toj rimskoj konferenciji u leto 1998. godine, američku delegaciju je predstavljao znate ko – Teodor Meron, budući predsednik Haškog tribunala. Tvrdio je da je povrede međunarodnog humanitarnog prava bolje sankcionisati putem ad hok tribunala nego putem stalnog međunarodnog krivičnog suda. Amerikanci su ratifikovali, doduše, Rimski statut iz 1998. godine, ako se ne varam, to je bilo negde na kraju mandata Bila Klintona, ali još uvek nisu predali ratifikacione instrumente generalnom sekretaru UN i SAD formalno-pravno Rimski statut ne obavezuje. Hajde da se ne lažemo, ko čini najveći broj povreda međunarodnog humanitarnog prava nego američke trupe. Gospođo Malović, od završetka Drugog svetskog rata ta država ne prestaje da ratuje. Ona je učestvovala u svim vojnim huntama, ratovima lokalnog i regionalnog karaktera u Srednjoj Americi, Južnoj Americi, u Africi, u Aziji, u Evropi, ovde na prostorima bivše Jugoslavije Amerikanci imaju najveću odgovornost za sve zlo koje se desilo. Šta se dešava posle toga? Sa 102 države na svetu SAD zaključuju skandalozne ugovore, po kojima su te države dužne da američke vojnike ne smeju da izručuju bilo kakvom međunarodnom sudu, bilo ad hok, bilo stalnom, i ne samo to, da ni njihovi domaći organi ne smeju da sude američkim vojnicima. Pre nekoliko godina američki vojnici u Italiji pobili su ko zna koliko ljudi na jednoj žičari. U Makedoniji se desilo da su zgazili ministra i nikom ništa. Hrvatska i Crna Gora su potpisale taj ugovor sa SAD i vi kažete da je to naša obaveza. Pa, kažite mi, gospođo Malović, šta treba da se desi pa da srpski vojnik bude u poziciji da krši međunarodno humanitarno pravo, koga ćemo da napadamo, koje države ćemo da osvajamo? Ako iko treba da bude u obavezi da poštuje principe Međunarodnog krivičnog suda onda su to SAD. Ne, za njih to nije obaveza. Nisam čuo nijednog američkog zvaničnika koji je rekao – pa znate, to je naša obaveza, da ratifikujemo Rimski statut. Mi jadni, nikakvi, bez vojske, imamo „Kobre“ koje čuvaju predsednika Republike Borisa Tadića, imamo žandarmeriju koja se obračunava sa navijačima. Prave suštinske vojske nemamo. Mi i da hoćemo nemamo gde da počinimo povrede međunarodnog humanitarnog prava. Oni koji iz dana u dan čine te povrede, njih Rimski statut ne obavezuje. Da vas podsetim, SAD su prisutne na teritoriji Republike Srbije. Njihove trupe su na KiM. Valjda oni prvi treba da poštuju međunarodno humanitarno pravo. Nije srpska vojska u Arkanzasu i na Aljasci, nego su oni na KiM, u BiH, svuda su. Oni su i u Rumuniji, i u Bugarskoj, i u Grčkoj, i Avganistanu, i u Iraku i ko zna gde nisu. Njih treba da obavezuje Rimski statut. Oni su ti koji su podržavali razne diktatorske režime od perioda završetka Drugog svetskog rata. Oni su ti koji omogućavaju trgovinu drogom. Oni su ti koji omogućavaju trgovinu oružjem, belim robljem itd. Oni su ti koji dan-danas vrše razne zločine po Avganistanu, Iraku, na KiM itd. ili pak ćute o zločinima koje je u njihovo ime uradio neko drugi. Zamolio bih vas, u ime SRS, prestanite sa tom pričom da mi nešto moramo. Razumem da Republika Srbija ima neke međunarodne obaveze. Ali međunarodna zajednica je skup više država, tu postoje prava i obaveze. Ako je naša obaveza, onda je nečije pravo na drugoj strani. Ako je nečije pravo, odnosno naše pravo, nečija je obaveza. Nemoguće je da mi imamo samo obaveze prema međunarodnoj zajednici a nikakva prava, a da Amerikanci imaju sva prava a nikakve obaveze. Gde je tu međunarodni pravni poredak? Da ne bih oduzimao više vremena mojim uvaženim kolegama, ustupiću im reč. Naravno, dužan sam da kažem da SRS zbog svih ovihi drugih razloga koje nisam uspeo da navedem, a koje će navesti moje kolege, ne može podržati nijedan od predloženih zakona, odnosno zakonika koje ste stavili na dnevni red ove sednice.
Gospodin Srđan Milivojević, povreda Poslovnika.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanice, uvažena gospođo ministarko, moram da izrazim svoje nezadovoljstvo rečenicom koju je izneo gospodin Aleksandar Martinović, da je sud osudio neke navodne ubice dr Zorana Đinđića. Gospodine Martinoviću, ako znate neke nove pojedinosti i detalje o atentatu na dr Zorana Đinđića, molim vas da te podatke date tužilaštvu, ali dok te podatke ne iznesete apsolutno sam uveren da je sud kaznio prave ubice i da ih je adekvatno kaznio njihovom zločinu i shodno propisanoj kazni u Krivičnom zakonu. Kada govorimo o trgovini ljudskim nesrećama, kada se krene sa trgovinom ljudskim nesrećama, pa dođe trenutak da se s time prestane. Da li se prestane kada se ne pređe cenzus u Vrnjačkoj Banji, ili u Kovinu, ili u nekom drugom mestu, svejedno, ali bitno je da kad-tad kada se krene sa trgovinom nesreća onda se i prestane. Nama su sve žrtve jednake, i Pavle Bulatović i Zoran Đinđić, ali mi nismo bili na vlasti kada je ubijen Pavle Bulatović. Kada je Pavle Bulatović ubijen neki su drugi bili na vlasti i ti neki su smelo i odgovorno u ovoj skupštini kazali ime njegovog ubice i omogućili njegovom ubici da se skloni. Gospođo Malović, čestitam vam na svemu što ste uradili na reformi pravosuđa. Smatram da posao ministra odlično obavljate i ovo nije neki savet ili uslov Evrope, ovo je želja demokratske javnosti da se ovakvi zakoni donesu. Podržavam vas i pozdravljam u naporima da istrajete na ovom poslu.
Replika, gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, naravno, svako ima pravo da u svom životu izabere neke svoje idole, ali koliko gospodin Milivojević iskreno žali za gospodinom Zoranom Đinđićem najbolje govori činjenica da on o smrti Zorana Đinđića govori u kontekstu izbora u Vrnjačkoj Banji. Kakve to veze ima jedno s drugim zaista ne znam. Nisam tvrdio da je presuda protiv ubica ili ljudi koji su okrivljeni za to ubistvo pogrešna, samo sam rekao da ste ubice uhvatili, ako su zaista ubice, pošto se zaista, složićete se sa mnom, gospodine Milivojeviću, brojne kontraverze otvaraju oko tog procesa, ali da ne ulazimo sada u to, ali da država apsolutno ništa nije uradila da se pronađu ubice Pavla Bulatovića, apsolutno ništa, iako je u pitanju čovek koji je zaista časno obavljao svoju funkciju i, za razliku od vaših sadašnjih i ondašnjih prijatelja iz Crne Gore tipa Mila Đukanovića, bio zaista posvećen očuvanju SRJ. Uzgred, ova presuda protiv ubica Zorana Đinđića još uvek nije pravnosnažna i sa formalmo-pravne strane još se uvek ne zna definitivno ko je zaista to ubistvo izvršio.
Reč ima poslanik Miroslav Petković.
Poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Malović, shvatite ovo krajnje dobronamerno od strane poslaničke grupe DSS, ali verujte da svako normalan u ovoj sali, a i ko bude gledao odloženi prenos duboko u noć, posle ponoći, pitaće se zašto i zbog čega ovo na ovaj način radimo – u petak uveče, bez televizijskog prenosa i sve to po nekom hitnom postupku. Siguran sam da ste svesni koliko su važni zakoni koji su danas na dnevnom redu. Sedam zakona ste strpali na gomilu u jedinstvenu raspravu i naravno da kolege poslanici iz opozicionih stranaka moraju da ukažu da nemamo dovoljno vremena da bi se zaista ozbiljno posvetili svakom od zakona pojedinačno. Vi ste govorili nekih 35 minuta o svih sedam zakona, a nas nekoliko bi to trebalo da spakujemo u 25 minuta. Shvatite ovo zaista iskreno. Pokušavamo da popravimo ono što ste vi pogrešno napisali i dostavili Narodnoj skupštini. Predlog zakona o krivičnom postupku je stigao u Narodnu skupštinu Republike Srbije 3. jula, a predlog Krivičnog zakonika je stigao 9. jula. Znači, pre nekoliko dana, ali slična situacija se dešavala kada smo raspravljali i o sedištima i područjima sudova i tužilaštava. Tada ste izveli jedan blickrig i u danu ste ukinuli više od 100 sudova u Republici Srbiji. Amandmane na ovaj zakon podnele su nevladine organizacije, Zaštitnik građana, narodni poslanici i to je naš posao. Naravno da smo morali da se bavimo njime. Pokušali smo putem amandmana da ispravimo loše predloge zakona i nadam se da ćete u raspravi u pojedinostima imati razumevanja da je naša dobra volja usmerena u to da se loši predlozi zakona poprave. Ono što je zabrinjavajuće, što je čudno, jeste da niste konsultovali Advokatsku komoru Srbije prilikom predlaganja ovih zakona, ljude kojima je to posao. Verujem da ste dobili jedan dopis od Advokatske komore Srbije, u kojem kažu da su saznali za ove predloge zakona iz sredstava javnog informisanja. Potpuno je nedopustivo da stručna javnost, a time i advokatska asocijacija, do ovog trenutka nemaju nikakvih saznanja o nacrtu ili o radnom tekstu. Ovo čitam iz njihovog dopisa. Zaista ne znam da li je tako. Ovo je 8. jula upućeno i dobila je poslanička grupa DSS. Ono što je činjenica i siguran samu to je da advokatura više nema u komisiji koja je pripremala ove zakone svoje predstavnike. Svakako će to biti razlog, kako kažu naši advokati, da se ponovo obrate Savetu advokatskih komora Evrope i Međunarodnoj uniji advokata. Takođe, u poslednjem pasusu ovog dopisa smatraju da je jedino celishodno da se iz takve procedure povuku i vrate Ministarstvu pravde svi ovi zakoni. Želim da vas podsetim na još jednu činjenicu. Predsednik Zakonodavnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije je poslanik DS, advokat. Predsednik Odbora za pravosuđe je poslanik DS, takođe advokat. Državni sekretar, gospodin Homen , kadar DS, takođe je advokat. Da li advokati među sobom ne mogu da razgovaraju. Bar su oni mogli taj deo posla da odrade sa svojim kolegama. Ono što je takođe činjenica i što ne treba da zaboravite ni vi, a ni poslanici koji su na privremenom radu u Narodnoj skupštini, a inače se bave advokaturom, da kada sve ovo prođe i kada ova vlada prsne, moraće da se vrate i da s tim kolegama zajedno rade posao i da ih pogledaju u oči. Jedini argument koji mogu da prihvatim jeste da će im biti lakše što će u tom trenutku biti 600 sudija manje u Republici Srbiji, zahvaljujući vama i suludim predlozima koje smo mnogo puta kritikovali. Kada pričamo o predloženim zakonima, svrha izvršenja krivičnih sankcija sadrži se u svrsi primene krivičnog prava uopšte. Oko toga ćemo se valjda složiti. U članu 2. Predloga zakona o izvršenju krivičnih sankcija predlagač želi da promeni odredbu o svrsi izvršenja krivičnih sankcija. Naravno da ćemo se oko toga složiti da čovek jeste najvažniji od svih društvenih vrednosti i da zaslužuje posebno pominjanje u zakonu. Nijedna druga vrednost zaštićena krivičnim zakonodavstvom nema tu čast da je zakon posebno pomene. Pozivanjem na zaštitu društvenih vrednosti često se krivično pravno zloupotrebljavalo, upravo suprotno njegovoj jedinoj mogućoj svrsi – zaštiti čoveka. Samo ono krivično pravo koje u središte zaštite stavlja čoveka i vrednosti koje su svojstvene čoveku, život, telo, čast, polne slobode, imovina, a tek onda opštedruštvene vrednosti, može da bude legitiman osnov za primenu krivičnih sankcija kao sredstava krivično-pravne zaštite. Stoga odredba o svrsi izvršenja krivičnih sankcija ne sme da bude drugačija od odredbe člana 3. Krivičnog zakonika, koja u prvi plan stavlja zaštitu čoveka, a ne zaštitu društva. Podsećam vas da niste menjali odredbu člana 3. Krivičnog zakonika u ovom novom predlogu. Ono na šta ne mogu da se ne osvrnem u ovoj diskusiji jeste član 15. predloženog zakona o izvršenju krivičnih sankcija, gde se briše odredba o dužini trajanja mandata direktora Uprave za izvršenje krivičnih sankcija. Sadašnje rešenje predviđa da njegov mandat traje pet godina. Da li se neko priprema u Republici Srbiji da doveka vrši ovaj posao? Ne. Sjajno. Očekujem od vas još jedan odgovor, možete mi klimnuti glavom, možete to kasnije reći, koja druga funkcija u izvršnoj grani vlasti nema ograničenje mandata, kako se to predviđa predloženim zakonom? Ako to znate, recite nam. Zaista bismo voleli da to čujemo. Takođe, ovim predlogom zakona, koji ukida ograničenje koje predviđa postojeći zakon u pogledu vrste poslova na kojima moraju imati određeno radno iskustvo kandidati za mesto direktora Uprave, možemo doći u poziciju da, bez uvrede za te profesore, ginekolozi, glumci, profesori, veterinari budu direktori Uprave za izvršenje zavodskih sankcija. Mislimo da je postojeće rešenje mnogo bolje i naravno da ćemo kada budemo raspravljali u pojedinostima ukazati na to. Siguran sam da ćete to prihvatiti. Zalažemo se zaista za rešenja koja bi na pravi način odslikala sliku kažnjavanja, kako to predviđa Krivični zakonik Republike Srbije, a koja ne smeju da propuste da uzmu u obzir kako pozitivnu, tako i negativnu generalnu prevenciju kao svrhu kazne zatvora. Zaista je komplikovano. Uvažena koleginica Radović je pokušala da obuhvati sve predložene zakone, takođe i gospodin Palalić, ali moraćemo pretrčavati zbog vremenskog ograničenja i zbog odbojke, koja se trenutno prenosi na drugom programu Javnog servisa gospodina Tijanića, na zakon o izvršenju kazne zatvora za krivična dela organizovanog kriminala. Ono što je moja primedba jeste da je ovaj predlog zakona problematičan u najmanju ruku, jer nije u skladu sa svim odredbama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija. Zaista nisam siguran da ste usaglasili Predlog ovog zakona sa evropskim zatvorskim pravilima koja ste malopre pominjali. U raspravi u pojedinostima konkretno ću vam ukazati na određene propuste koje ste napravili svesno ili nenamerno, ali imaćemo priliku i to da ispravimo. Svakako da postoji velika neophodnost i potreba da se ovaj zakon donese, ali kada osuđeni za najteža krivična dela koji dobiju zatvorsku kaznu od 30-40 godina dođu u posebno odeljenje u Zabelu, da li je normalno da se posle dve godine vrši preispitivanje da li oni i dalje treba da provedu ostatak izvršenja kazne u toj ustanovi ili da se vrate u neki drugi zavod ili ne daj bože da ih upravnik tog zavoda stavi u neko odeljenje maltene da mogu da šetaju i da se ponašaju kao da su na slobodi. To nije precizno definisano ovim predlogom zakona. Molim vas da to ispravite. Podsetiću vas da je ovaj predlog zakona stigao po hitnom postupku. Kada zakon dođe po hitnom postupku to podrazumeva da njegovo nedonošenje može da prouzrokuje štetne posledice po bezbednost zemlje i rad državnih organa. Vi predviđate ovim predlogom zakona da u roku od šest meseci doneste određene podzakonske akte i u roku od 30 dana donesete akt o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji. Ako pretpostavimo da neko dođe u međuvremenu u posebno odeljenje u Zabeli, a da nije u međuvremenu određen ni kućni red, ni da se ne znaju određene procedure kako treba to da se sprovodi, mislim da je trebalo bar ujedno kada ste podneli Predlog ovog zakona da pripremite i ostalu dokumentaciju. Nadam se da ćete to uraditi u što kraćem roku, ali podneli smo amandman i na taj član, tako da ukoliko ga usvojite mislim da vaši saradnici mogu taj posao da urade, ukoliko znaju da to urade. Još jednom vam upućujem zahtev da prihvatite amandmane poslaničke grupe DSS, krajnje dobronamerne, stručno pripremljene i suštinski opredeljuju određene norme koje ste predvideli na kvalitetniji način, bez naše želje i namere da ispadne da smo mi ti koji poznajemo pravo, krivično pravo, zakon o izvršenju krivičnih sankcija i sve ostale predloge koje ste podneli, bolje od vas. Dajte da tu ne bude sujete, nego da donesemo zakone koji zaista mogu da se primenjuju, a ne da se gospođa predsednica hvali samo brojem zakona koje smo usvojili u Narodnoj skupštini. Kada razgovaramo o Zakonu o krivičnom postupku, zaista ima niz primedbi i odredbi koje nisu dovoljno jasne i koje su morale biti bolje precizirane, tako da vas podsećam da iduće nedelje ćemo vam to obrazložiti, a vi ćete to prihvatiti, nadam se. Po nama postoji obimna i konfuzna norma o korišćenju fotografskih ili audio i vizuelnih snimaka. Mislim da je to moglo da se reši mnogo bolje. Propisane su mere elektronskog nadzora okrivljenog. Neko od uvaženih kolega je pominjao da ukoliko određeni sud ne raspolaže tehničkim sredstvima, pa nema dovoljan broj narukvica za ljude koji izvršavaju svoju kaznu u kućnom zatvoru, da li to onda znači da će osuđenik morati o svom trošku da kupi narukvicu da bi mogao da izvršava kaznu u svojoj kući ili će biti upućen u neki drugi zavod? Jednostavno, nije to precizno ustanovljeno. Takođe postoji pretpostavka da je izvršeno dostavljanje u situaciji kada faktički dostavljanja nema. Imamo amandman vezan za tu problematiku i predlažemo da i njega usvojimo. Smatramo da je povodom ovog seta pravosudnih zakona nedopustivo bilo da naknadno uneta rešenja nisu bila na stručnoj raspravi, da su skrivana od javnosti, jer kad na sednici Vlade 9. jula usvojite Predlog zakona, u večernjim satima ga dostavite Narodnoj skupštini, pri tom Narodna skupština ne radi u petak, već dobijemo taj predlog zakona u ponedeljak, a za par dana treba da raspravljamo o tome, složićete se, neka mi ne zamere, bez obzira o kom zakonu se radi, nismo u mogućnosti da pokrijemo čitav taj spektar onako kako to zaista želimo, kvalitetno i stručno. Kada ste već prisutni u Domu Narodne skupštine, mislim da je ovo dobra prilika, barem u jednoj-dve rečenice da se obratite sudijama i tužiocima u Republici Srbijivezano za predstojećireizbor. Verujte mi da i oni najbolji, ali i oni najgori ovih dana šetaju po zgradama i šapuću, žive na bensedinima i na beta blokatorima, tako da možete da im date neku informaciju kako bi njima bilo lakše. Verujem da i ostale kolege iz Odbora za pravosuđe ne mogu da žive od telefona i poziva sudija iz čitave Srbije, šta će biti, kako će biti. Ono što je moja želja, jeste da zaista stručni, oni koji su dostojni, koji imaju rezultate, budu izabrani za sudije. (Predsednik: Vreme predviđeno za vašu poslaničku grupu je završeno.) Samo još jedna rečenica. (Predsednik: Izvolite.) Bojim se da ne dođemo u situaciju da i sudove krečimo u žuto i spolja i iznutra. Ako tako bude, jadna Justicija i mi svi sa njom.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Poštovano predsedništvo, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ceo dan danas raspravljamo praktično o jednom setu od sedam pravosudnih zakona. Gotovo svi ti zakoni, kako su rekle moje uvažene kolege, predloženi su da se donesu po hitnom postupku. Ako neko drugi to ne može da shvati, gospođo Malović, vi sigurno morate možda ponajbolje da razumete šta znači član 164. našeg Poslovnika. Moje kolege su već ovde govorile i pitale kakva bi to šteta bila naneta ako se ovaj zakon ne donese po hitnom postupku. Sada vam kažem, donošenjem ovog zakona po hitnom postupku i na ovaj način učinjena je šteta građanima Srbije. Neke od mojih kolega su rekle da posle Ustava dva od vaših zakona, Zakon o krivičnom postupku i Krivični zakon, jesu temeljni zakoni ove države, i ako ste im dodali još ovih pet drugih zakonskih predloga i to sve u ovoj Narodnoj skupštini treba da raspravimo za pet sati. Sa jedne strane imamo uvažene kolege koji pripadaju poziciji i koji hvale ovaj zakon, a sa druge strane moje kolege iz opozicije svih ovih dana su uložile maksimalne napore da napišemo neke amandmane i da pokušamo da popravimo ovaj zakon kako bi bio u interesu građana Srbije. Kao i jedan broj poslanika nisam pravnik, ali sam ovih dana konsultovao mnogo ljudi iz pravne struke, tužilaca, sudija, doktora prava. Malo njih se usuđuje da u ovako kratkom vremenu, kakvo je nama dato, obradi u potpunosti makar i jedan zakon i da svoje predloge. Kako je tek onda nama ovde koji praktično svakog dana radimo, radimo po nekim drugim zakonima, juče smo imali neke sasvim druge oblasti, a evo danas smo došli na oblast pravosuđa. Kada je u pitanju, samo da kažem, ovaj zakon za koji smatram da je najvažniji, Krivični zakon, mi koji smo već u drugom sazivu u ovoj skupštini sećamo se kada smo raspravljali 2006. godine o zakonu i došli smo u jednu apsurdnu situaciju u to vreme, kakva se inače ne dešava u uređenim državama, da u isto vreme naše sudije sude po dva zakona, jer je ovaj neprimenljiv koji je donet takođe u ovoj skupštini, pa je negde 2007. godine 1. juna odlučeno da se rok njegove primene odloži za 31. decembar 2010. godine. Sada se ovim predlogom taj zakon ukida. Kada sam saznao još neke činjenice, a one su ovde i večeras rečene, one su stvarno frapantne. Danas sam saznao da Advokatska komora nije učestvovala u ovoj javnoj raspravi. Ovde u obrazloženju ovog zakona vi kažete da je uvaženo mišljenje sudske prakse i stručne javnosti. Koja to stručnija javnost može biti, ako advokatske komore gde su, slobodno mogu da kažem, mnogi od onih najkvalitetnijih ljudi iz sudstva zbog različitih razloga prešli upravo u advokate i članovi su tih advokatskih komora, ako oni sutra imaju sednicu na kojoj će raspravljati o ovom zakonskom predlogu. Iako su nam ponudili neke amandmane, mi moramo da im kažemo da je za njihove amandmane kasno jer je juče bio poslednji rok da se predaju amandmani na ovaj zakon, da li će se desiti da će te advokatske komore izaći u javnost i tražiti, kao što je to bilo i za ovaj zakon iz 2006. godine, da se njegova primena odloži, upravo zbog toga što ima mnogo manjkavosti? Kolege su govorile o nekim manjkavostima, a pored ovoga što se uvodi praksa različitih zapisa, tonskih, video itd, što bi svakako trebalo da prođe kroz jedan taj sud javnosti, govori se i o određenim elektronskim sredstvima, koja bi po nalogu suda ili po odluci suda bila primenjena prema okrivljenima. Onda se sećam, pre godinu dana, kada smo govorili o našim identifikacionim dokumentima, o ličnim kartama i o pasošima, o biometrijskim zapisima, tada smo maltene odbacili tu mogućnost da će doći do toga da se ljudi obeležavaju elektronskim sredstvima, da ne kažem da se čipuju, jer u Srbiji je već prisutno čipovanje domaćih životinja, čipovanje pasa, a kako je krenulo, ovo može u neku ruku da se posmatra kao i čipovanje ljudi. Razmislio bih kada su u pitanju ljudi koji su osuđeni, učinioci teških krivičnih dela, da se prema njima primenjuju određene mere, ali ipak se ne bih usudio jednu ovakvu meru da stavim u zakon, a da to ne prođe kroz širu javnu raspravu. Sledeća jedna novina koja se uvodi kroz ovaj zakon, mada ta praksa već postoji u Srbiji, postoji taj instrument zaštićenog svedoka, odnosno svedoka saradnika. Ako ste, gospođo Malović, iz ovih svedoka saradnika, kakvi danas postoje u Srbiji, a što je sve suprotno bilo kakvoj praksi u svetu, izvukli nekakav zaključak, pa to stavili u ovaj zakon, onda bi se to podržalo, ali svedoci saradnici, odnosno zaštićeni svedoci kakve mi imamo i kada se čita ovaj zakon nisu bili bezazleni samo članovi kriminalnih udruženja, već upravo organizatori kriminalnih udruženja, učinioci najtežih krivičnih dela, a oni danas u Srbiji, umesto da su kao na zapadu i u drugim zemljama sa promenjenim identitetom u nekoj mišjoj rupi, oni su danas uvaženi biznismeni. Njih danas obezbeđuje MUP i to specijalno odeljenje. Neću da imenujem jednog, ali svi ćete znati, to je najpoznatiji zaštićeni svedok. Njega obezbeđuje nešto manje ljudi nego predsednika države. Upravo pod tim obezbeđenjem širom Srbije čini nova krivična dela. Učestvuje u privatizacijama što opet ne bi moralo da bude krivično delo ali takođe, reketira ljude širom Srbije. Bilo moj nekakav stav, iako nisam pravnik je da, ako je nekome već dat nekakav status, znači bilo kakvo, pa i najlakše krivično delo ako bi učinio trebalo bi da svi ti sporazumi ili sve te mogućnosti koje su mu date, da se ukinu i da se onda osudi jednom pravosnažnom kaznom za sve ono što je učinio pre toga. O tome takođe treba da se razmisli, jer svedok saradnik ili zaštićeni svedoci, kako je to ovde dato kod nas, mislim da tako nešto ne postoji u svetskoj praksi. Čak, evo, neću da otkrivam izvore i da govorim da naši svedoci saradnici su čak i sa državnim organima i sa službenim licima dolazili u sukob, odnosno vršili čak i napade na službena lica na njihovim radnim mestima. Govoriću o još jednom zakonu, pošto nemam vremena da govorim o ovim drugima, ali govoriću o zakonu o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom. Ako se pročita ovaj zakon očigledno je da je osnova za njegovo donošenje, odnosno da je u velikoj meri konsultovan ovaj postojeći o saradnji sa Haškim tribunalom. U redu je da nama treba takav zakon, da imamo obavezu da takav zakon donesemo. Međutim, kada se dođe do člana 5, vidi se da jednostavno Vlada preuzima na sebe neke ingerencije koje u stvari ona nikada ne bi trebalo da ima. Mi ovde u ovoj skupštini imenujemo sudije, tužioce. Ali, pravosuđe je jedina oblast gde mi imenujemo neposredne izvršioce za određene dužnosti. To ne radimo ni u jednoj drugoj oblasti. Zbog čega? Upravo zbog toga što je ta oblast najvažnija i što je ta oblast temelj u svakoj državi. Sada kada govorimo da mi treba da izaberemo nekoga da zastupa Republiku Srbiju pred Međunarodnim krivičnim sudom, to bi stvarno trebalo da bude neko iz prane struke, neko ko se u ovoj državi Srbiji dokazao, bilo da je to u oblasti sudstva, advokature, tužilaštva. Smatram da to svakako mora, takva odluka ili takvo imenovanje, da bude ovde na nivou Skupštine, a ne da ovim zakonskim predlogom Vlada sebi uzima jednu takvu ingerenciju koja joj, po mom mišljenju, ne pripada. Recimo u članu 6 – službeno opštenje sa Međunarodnim krivičnim sudom. Svakako da državni organi službeno opšte sa Međunarodnim krivičnim sudom i to je sasvim u redu i da se to odvija diplomatskim putem. Onda u stavu 3. vidite da iz razloga hitnosti, kao i iz drugih opravdanih razloga, kaže da se to opštenje može vršiti posredstvom Međunarodne organizacije kriminalističke policije, odnosno Interpola. Pazite, taj koji je to stavio u ovaj zakon praktično unižava i ovu skupštinu, unižava i naše državne organe. Nemam ništa protiv Interpola, Interpol treba da sarađuje sa MUP-om, a videli ste u poslednje vreme kako su se prema nekim našim poternicama Interpola za dokazanim ratnim zločinima i zločincima pojedine države odnosile. Smatram da ovo apsolutno ne može da bude i ne treba da bude sastavni deo ovog zakona. I druge zemlje su napisale zakone o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, isto kao što su imali svoje zakone o saradnji sa Haškim tribunalom, ali one su to ipak uradile na primereniji način i više su vodile računa o optuženicima, sopstvenim građanima. Te zemlje su kao jedan od uslova da se neko ne može isporučiti Međunarodnom krivičnom sudu navele da ako je čovek bolestan, ako je potrebno da se leči, ne može biti isporučen Međunarodnom sudu. Takve odredbe u ovom zakonskom predlogu nema. Poznato je, to možete videti i kroz sredstva informisanja, da gotovo svi optuženi pred Međunarodnim sudom u Hagu sa naše teritorije, gotovo svi su bolesni. Oni što se tiče Haga i Holandije nemaju zdravstvenu zaštitu. Mnogima je tamo zdravlje ugroženo, tako da koriste priliku kada dođu ovde u Srbiju da izvrše sve neophodne lekarske preglede ili lekarske intervencije. Jedna odredba koja je vezana za žalbe, u stavu 2. se ovde već govori o zahtevu da se okrivljeni predaju Međunarodnom krivičnom sudu, pa se kaže da se žalba koju izražava okrivljeni, odnosno njegov branilac može izjaviti u roku od tri dana od prijema rešenja i da ne odlaže izvršenje rešenja. Mislim da treba duboko razmisliti o jednoj takvoj odredbi. Takođe, kada se ceo ovaj zakonski predlog koji je odavno dat pogleda, vidi se da nije urađen na najkvalitetniji način, jer se ovde pominje nadležno veće, a jasno je iz člana 22. stav 3. da je za odlučivanje o predaji okrivljenih nadležan samo Okružni sud u Beogradu. Kada se govori o drugostepenom organu koji odlučuje po žalbi, što je dato u članu 27, onda se tu ne govori da postoji samo jedna instanca koja može odlučivati o toj žalbi. Kaže se da o žalbi iz stava 1. odlučuje veće neposredno višeg suda sastavljenog od više sudija. Koji je taj neposredni viši sud u Srbiji? Danas je to Vrhovni sud Srbije, a za neko dogledno vreme to će biti Vrhovni kasacioni sud.
Ima reč gospodin Boris Aleksić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, prvo izražavam žaljenje što ministarka nije trenutno tu, ali nadam se da će se ipak vratiti, evo potvrđuju da će se vratiti. Kada je u pitanju ovaj set zakona, neću da trošim vreme govoreći o tome da su objedinjene tačke koje nikada ne bi mogle da budu objedinjen, tj. objedinjeni predlozi zakona koji ne bi mogli da budu objedinjeni nikad. Želim da vam skrenem pažnju da, nakon izlaganja mog prethodnika, izgleda da je jasno da sve stranke, osim SRS, podržavaju saradnju sa Tribunalom u Hagu. Dakle, sa Tribunalom u Hagu ne treba sarađivati ne zato što je neko bolestan ili nije bolestan, već zato što smo mi, kao članica organizacije UN, u obavezi da poštujemo Povelju UN.Zakon o saradnji sa Tribunalom u Hagu je protivustavan. Ako ste ikada čitali Povelju o organizaciji UN, mogli ste tamo da otkrijete jednu epohalnu istinu, a to je da Savet bezbednosti, kao organ koji je stvorio Tribunal u Hagu, ima ovlašćenja da stvara pomoćne organe, i to komisiju, komitet ili izvestioca za specijalna pitanja. Kao što dobro pogađate, sud ne može da se podvede ni pod jednu od ovih kategorija. Po samoj prirodi demokratije, načela podele vlasti, sud ne može da bude pomoćni organ. Ako je pomoćni organ izvršnoj ili zakonodavnoj vlasti, onda ne postoji demokratija, onda postoji neki drugi oblik vladavine, na primer oni oblici koje Aristotel navodi u svojoj ''Politici'' kao izopačene, autokratske, totalitarne oblike. To prvo da razjasnimo. Kada je u pitanju Zakon o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, moram da vam kažem da iako je ratifikovan njihov statut 2001. godine, da vi u stvari takođe kršite Ustav sarađujući sa ovim sudom. Zbog čega? Na zvaničnom sajtu tog suda, te institucije, u njihovoj bazi podataka pod stavkom – osnovna dokumenta možete da nađete podatke, pazite sada, o nacionalnom zakonodavstvu Kosova. Dakle, kao nacionalno zakonodavstvo Kosova ovde se, između ostalog, ističu Etički kodeks sudija Kosova itd. Sarađujući sa ovim sudom vi ćete prihvatiti i ova dokumenta i ovakve stavove ovog suda. Dakle, oni Kosovo tretiraju kao nezavisnu teritoriju, kao nezavisnu državu. Na istom zvaničnom sajtu Međunarodnog krivičnog suda možete da vidite i određene podatke vezane za sudsku praksu, između ostalog, sudsku praksu Međunarodnog tribunala za bivšu Jugoslaviju i Međunarodnog tribunala za Ruandu. Do kakvih problema dolazimo tu? Jedan od osnovnih koncepata za koji se zalažu mudraci Međunarodnog krivičnog suda jeste tzv. koncept udruženog zločinačkog poduhvata, koji neki od pristalica Međunarodnog krivičnog suda pokušavaju da podvedu kroz član 25. Statuta Međunarodnog krivičnog suda koji se tiče individualne krivične odgovornosti. Zašto kroz ovaj član? Zato što je Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju i Međunarodni krivični sud za Ruandu kroz članove svojih statuta sedam stav 1. i šest stav 1, koji se tiču individualne krivične odgovornosti, provukao koncept udruženog zločinačkog poduhvata. To je jedna nakaradna definicija, a prava definicija je ona koju nudi profesor Čavoški – združeni zločinački poduhvat, iz prostog razloga, jer je tužilac po svom nahođenju združio određena lica koja nemaju nikakve veze jedna s drugim. Zbog čega je opasan koncept udruženog zločinačkog poduhvata? Upravo zbog toga što njegova treća kategorija, po stavu brojnih stručnjaka, između ostalog i sa vama tako omiljenog zapada, tumači se kao uvođenje kolektivne krivične odgovornosti i kolektivnog kažnjavanja. Te stavove iznose, između ostalog, profesor Alen Deršovic sa Univerziteta Harvard, profesor Dženi Martinez sa Univerziteta Stenford i, između ostalog, čuveni pravnički mag, pristalica inače Tribunala u Hagu, Vilijam Šabas, jedan irski profesor koji takođe predaje i na američkim univerzitetima. On iznosi podatke da je treća kategorija udruženog zločinačkog poduhvata prikrivena kolektivna krivična odgovornost. Kao što znate, kolektivna krivična odgovornost je pre više vekova zabranjena. Postoji individualna krivična odgovornost. Tribunal u Hagu od 2001. godine primenjuje koncept udruženog zločinačkog poduhvata, od kada je jedan službenik Svetske banke, sudija Muhamed Šahabudin postao predsedavajući Žalbenog veća u postupku protiv Srbina Duška Tadića. Osam godina, dakle, od osnivanja Tribunala u Hagu 1993. godine, oni su čekali da sastave prvu optužnicu koja će sadržati udruženi zločinački poduhvat. Od te 2001. godine, prema podacima američkih stručnjaka, do 2004. godine 84% optužnica se zasniva na konceptu udruženog zločinačkog poduhvata. Osam godina ga nisu uopšte primenjivali, a onda za tri godine 84% optužnica počiva na udruženom zločinačkom poduhvatu. Da li vam to govori o nečemu? Reći ću vam da predstavnici Tužilaštva Tribunala u Hagu, u neformalnim razgovorima, taj koncept nazivaju srebrni metak protiv Srba. To je jedna umobolna konstrukcija američkih pravnika, a podrazumeva naravno jednu vrstu pravničkog napada koji ne može da se brani, tj. od kojeg lice ne može da se brani, budući da je koncept kolektivne krivične odgovornosti, jasno je zašto. Iz ovog primera vidite kako tretiraju pripadnike srpskog naroda, dakle, kao zveri, što je prosto neverovatno. Dakle, s takvim sudom nameravate da sarađujete. SRS, kao što je poznato, protiv je saradnje sa tribunalom u Hagu. Videli smo sad da su neke bivše patriote pristale na saradnju sa tribunalom u Hagu. Protiv smo izručenja naših građana Međunarodnom krivičnom sudu. Pogledajte sad šta se dešava sa najtežim zločinom po međunarodnom pravu. Kao što znate, u nadležnosti tribunala u Hagu nije najteži zločin po međunarodnom pravu, zločin protiv mira, koji je bio u nadležnosti tribunala u Nirnbergu i Tokiju. Štaviše, oni su i oformljeni da bi sudili za taj zločin. On jeste formalno u nadležnosti Međunarodnog krivičnog suda kao zločin agresije, a on spada u zločin protiv mira. Međutim, lukavo, zapadni stručnjaci nisu hteli da pohrane u Statutu Međunarodnog krivičnog suda definiciju zločina agresije. Kažu, tek treba da vidimo šta je to agresija. Nemaju oni šta da vide. Zna se po Rezoluciji Generalne skupštine organizacije UN iz 1974. godine šta je zločin agresije. Ona je precizno definisana i ima svojih tačaka od a) do f). Vrlo jasno se govori šta je to agresija. Zašto pominjem agresiju? Između ostalog, zato što se agresija navodi u Nirnberškoj i Tokijskoj povelji, ali i zbog toga što bi naša država trebalo da bude zainteresovana za zločin protiv mira i za utvrđivanje odgovornosti za zločin protiv mira. Kad je NATO pakt, bez obzira što se to desilo 1999. godine, kad je izvršio agresiju na SRJ, on je ispunio sve tačke te definicije agresije koja je utvrdila Generalna skupština UN iz 1974. godine. To je klasičan primer zločina agresije. Klasičan primer zločina agresije je takođe razbijanje SFRJ. To je upravo bio onaj prazločin iz kojeg su proizašli svi ostali zločini. Da tog zločina nije bilo, ne bi se ni jedno jedino ubistvo, ni jedna jedina povreda desila u ratu u bivšoj Jugoslaviji. Naravno, kreatori Tribunala u Hagu namerno nisu želeli da mu pribave nadležnost za najteži zločin po međunarodnom pravu, zločin protiv mira. Jasno je zašto. Zato što su razbijanje SFRJ izazvale SAD i Savezna Republika Nemačka, kao i Vatikan pre svih, da ne bude nikakve zabune. General Pjer Mari Galoa, tvorac francuske strateške doktrine odvraćanja, čovek koji je posle Drugog svetskog rata od Francuske napravio veliku silu, to potvrđuje u svojim brojnim knjigama, između ostalog "Krv petrola Bosna", u jednoj knjizi koja je posvećena srpskom narodu i stradanju naroda koji je uvek rekao ne itd. On je inače savetnik svih francuskih predsednika, osim ovog poslednjeg, koji je marioneta barona Rotšilda. Naravno, u pitanju je predsednik Francuske Sarkozi, koji je otišao na sastanak sa predsednikom Ruske Federacije, tada predsednikom Ruske Federacije, u mokasinama. Kada govorimo o terorizmu, jer vi zaista ovde imate i zakone o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, gde uvodite, između ostalog, i borbu protiv korupcije, pa između ostalog i međunarodni terorizam, finansiranje terorizma. Mešate neke stvari koje apsolutno ne mogu da se povežu. Ne borite se protiv terorizma zato što u interesu vaših mentora iz SAD nije da se vi borite protiv terorizma. Mi to vrlo lako možemo da dokažemo. Zvanična komisija, koja je organizovana nakon terorističkih napada na SAD, tzv. komisija 9-11, u svom izveštaju, delu koji je javno dostupan, navela je da su dvojica glavnih organizatora tog terorističkog napada Muhamed Ata i Kalid Šeik Muhamed imali svoje jedinice na KiM i u BiH koje su se borile protiv Srba. Bez obzira na tu činjenicu apsolutno nikakvog pomaka nije bilo ni u saradnji u borbi protiv terorizma, ni utvrđivanju tih činjenica između Republike Srbije i SAD. Još jedan primer, čovek koji je i dalje živ, kao Kalid Šeik Muhamed, koji je alfa i omega terorizma na Balkanu, koga štite SAD, koji je uveo u praksu muslimanskih terorista prvi put u svetu odsecanje ljudskih glava, to je Abu Mali ili Abu El Mali, prvi put primenjena u BiH, kao jedna vrsta ponavljanja ritualnog čina koji je izvršio Mehmed Drugi Osvajač prema poslednjem srpskom despotu, i vladaru BiH takođe, Stefanu Tomaševiću. On se slobodno kreće i radi šta god hoće. Ono što je još veoma interesantno kada je u pitanju borba protiv terorizma, primeri koje vi pokušavate da uvedete u praksu ovim zakonom su besmisleni. To su kozmetičke promene, jer vi ne želite da se borite protiv terorizma. Evo još jednog dokaza za to. Nakon ubistva premijera Zorana Đinđića 2003. godine faktički je ukinuta Druga uprava Bezbednosne informativne agencije, tzv. Obaveštajna uprava, po nalogu SAD. Pogodićete, Obaveštajnu upravu ima svaka obaveštajna služba, zato se i zove obaveštajna služba, zadatak Obaveštajne uprave je da se bavi tzv. zagraničnim ili prekograničnim delovanjem, prosto rečeno da prikuplja određene podatke od interesa za bezbednost zemlje u inostranstvu. Zašto je ona ukinuta? Između ostalog, da BIA ne bi mogla da proverava određene podatke vezane za likvidaciju premijera Zorana Đinđića u inostranstvu i kako bi bila sistemski presečena mogućnost da se utvrde određene činjenice o eventualnoj organizaciji tog ubistva iz inostranstva. Dalje, bez Obaveštajne uprave ne može BIA da se bori protiv međunarodnog terorizma. Zašto? Zato se i zove međunarodni terorizam, zato što nije vezan za jednu državu, zato što se teroristi kreću veoma brzo iz zemlje u zemlju. Čovek koji je organizovao deo napada 11. septembra Safet Ćatović, isto je živ, deo te organizacije odradio je preko misije BiH pri UN. Safet Ćatović je jedan od njegovih alijasa. Podatke o svemu ovome i o Drugoj upravi BIA izneo je Dragan Filipović, nekad treći čovek Resora državne bezbednosti i načelnik Obaveštajne uprave Resora državne bezbednosti, BIA kasnije, precizirajući da je Obaveštajna uprava faktički ukinuta na taj način što je zaposlenima u toj upravi zabranjen obaveštajni rad i što oni nemaju zvanje ovlašćenog službenog lica. Oni ne mogu nikog da privedu ni na informativni razgovor, ne mogu da se bave svojim poslom faktički. Pozivam vas da vi razmilite o ovim stvarima, da prestanete da se igrate interesima i bezbednošću građana Republike Srbije, da zaštitite Republiku Srbiju i građane Republike Srbije i da više pred narodne poslanike ne donosite samo kozmetičke promene, da ne izmišljate toplu vodu, već da uradite ono na šta vas Ustav i zakon obavezuju.
Gospodin Petar Jojić ima reč. Imate još 17 minuta.
Dame i gospodo, pred nama je veliki broj zakona iz oblasti krivičnog prava. Ovoliki broj zakona nikad se nije našao u kraćem vremenu bez javne rasprave i bez učešća onih ljudi koji su mogli da daju veliki doprinos da bude donet jedan krivično-pravni akt, kada je u pitanju Zakonik o krivičnom postupku, kada je u pitanju Krivični zakonik i ovi zakoni koji se odnose vezano za izvršenje krivičnih sankcija, organizovani kriminal itd. Ono što moram da skrenem pažnju i da zamerim gospođi ministru Malović, zar nije mogla da proceni da u Srbiji ima sedam i po hiljada advokata, da ima oko 20 regionalnih komora, da postoji republička Advokatska komora, da postoji Advokatska komora Vojvodine i da ne angažuje stručnjake iz advokature da iz prakse, a ne iz kabineta mogu da daju doprinos da bude donet odgovarajući Zakonik o krivičnom postupku ili izmene i dopune Krivičnog zakonika. Advokatska komora je 9. jula uputila Narodnoj skupštini svoj dopis i Upravni odbor Advokatske komore Srbije održao je sednicu 4. jula, nakon što je iz sredstava javnog informisanja došao do informacije da se u najskorije vreme očekuje da u skupštinsku proceduru uđe set zakona iz oblasti krivičnog zakonodavstva. Znate li, ako vam je stalo do EU, ako vam je stalo da se služite, gospođo Malović, uporednim pravom i da kopiramo nešto što je važno i što je valjano, i što je produktivno i što je delotvorno, jeste da se angažuju advokatske komore i advokati. Advokatura u Srbiji je ustavna kategorija. Sedam i po hiljada advokata vi ste zaobišli, a znate da je i u anglosaksonskom i u kontinentalnom pravu prioritet da budu u pravosudnom sistemu izbor sudija i tužilaca iz redova advokature. Bio sam savezni ministar pravde u SRJ, formirao sam komisiju od deset stručnjaka u ovoj zemlji, profesore pravnih fakulteta pred kojima ste i vi polagali ispite, republičkog tužioca, saveznog tužioca, okružnog tužioca, advokaturu i druge stručnjake, profesore čuvene i ugledne, koji su dali veliki doprinos da izradimo Zakonik o krivičnom postupku 2000. godine, koji je usvojen u ovom parlamentu 2001. godine, bez ikakvih izmena. Ali, projekat izrade Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine rađen je skoro godinu dana, neprekidno, na kome su radili brojni stručnjaci, na čelu sa prof. Đorđevićem, Zoranom Stojanovićem i drugim stručnjacima. Ali, ovde mora da dođe do izražaja praksa. Bez prakse nema ništa. Vi ste svesni toga da niste taj zakonik mogli da zaobiđete i niste mogli da ga izmenite sve od 2001. godine do današnjeg dana. Šta je radila i bivša vlada i vi sada, samo ste krpili, pokušavali da zakrpite nešto što nije trebalo i poremetili pravne norme koje se odnose na Zakonik o krivičnom postupku. Da vas podsetim, nije imalo potrebe, gospođo ministre, ovoliki broj intervencija, 150 intervencija u važećem Zakoniku o krivičnom postupku. Mogle su se samo odnositi, pre svega, na usklađivanje sa novim Ustavom Republike Srbije i usklađivanje sa Krivičnim zakonikom koji je donet u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Veliki broj normi koji je predložen preuzet je upravo iz važećeg Zakonika o krivičnom postupku. Ono što želim posebno da vam ukažem i skrenem pažnju i da vas uverim da sam u pravu, trudio sam se sa velikim stručnjacima iz oblasti krivičnog zakonodavstva i posebno procesnog, za zaštitu ljudskih sloboda i prava prema novom tom zakoniku. Sada ću da skrenem vašu pažnju i da ukažem stručnoj javnosti, profesorima, advokatima, sudijama, tužiocima i ostalim koji su u prilici da se bave pravom i da ga primenjuju. Opšte stanje i zaštita ljudskih prava u Zakoniku o krivičnom postupku iz 2001. godine, ovo želim da vas podsetim, možda vas nisu oni koji su vas pripremali pravilno usmerili, obavestili i informisali, zbog toga što vi nemate vremena da vi pišete zakon. ''Najvažnija karakteristika trenutno važećeg Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine je značajno proširenje zaštite ljudskih prava u odnosu na dotadašnji Zakonik o krivičnom postupku iz 1976. godine. Poboljšana je pretpostavka nevinosti.'' To smo je mi uveli, a vi je samo prepisujete. Uvođenjem njene pozitivne definicije, po kojoj se svak smatra nevinim, umesto, da vas podsetim, dotadašnje negativne definicije – ne smatra se krivim, a vi ste ovo usvojili iz Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine. Da bi se njeni efekti učinili delotvornim, propisana je i obaveza državnih organa da se pridržavaju pretpostavke nevinosti, kako je to predviđao član 3. Proširena je primena načela "ne bis in idem" – ne dva puta o istoj stvari, nema ponovnog suđenja. Drugo, proširena su prava lica lišenog slobode, to je prepisano iz Zakonika o krivičnom postupku, ali neuspešno i bespotrebno. Najpre, proširen je spisak prava u kojima lice lišeno slobode mora da bude obavešteno. Zatim, uvedeno je kao njegovo posebno pravo, pravo da odmah bude sproveden istražnom sudiji, kao i pravo da pokrene postupak pred sudom, radi ispitivanja zakonitosti lišenja slobode. Najvažnija novina, međutim, koju smo uveli tada, a koja je i sada ostala i ovim predlogom koji vi sada predlažete, bila je značajno smanjenje ovlašćenja policije, jer smo mi bili dugo policijska država, koje je izvršeno na nekoliko načina. Kao prvi ministar, zahtevao sam od grupe koja je radila sa mnom zakon, da prvi put u istoriji Srbije uđe advokat u policiju i da brani građane pred policijom kao što to radi pred sudom. Tada sam se založio, i grupa je prihvatila i parlament je prihvatio, da se ukine policijski pritvor od tri dana. Povećana je kontrola rada policije prilikom lišavanja slobode na nekoliko načina. Smanjen je rok za sprovođenje lica lišenog slobode od strane policije. Šta se u praksi događalo? Sprovodi se lice od mesta lišenja slobode do sudije tri dana, a ja sam rekao, samo osam sati. Od Subotice pa do Vranja može da se pređe za osam sati i policija može da ga sprovede nadležnom sudiji. Mada je sada novi ustav rekao da to bude 12 časova, čak sam išao dalje, da skratimo to vreme, zbog, ipak, zloupotreba. Prekoračenje ovog roka, usled naročito opravdanih okolnosti, mora se posebno obrazložiti i uneti u zapisnik i uvedeno je novo pravilo da lica lišeno slobode ima pravo na lekarski pregled. To u ranijim zakonima nije bilo. Tražio sam to i mi smo, zahvaljujući tim ljudima koji su radili, procenili su – lice koje se lišava slobode i dovodi pred sudiju, ima pravo, ukoliko je prema njemu upotrebljavana fizička snaga, gumena palica ili fizička snaga ili drugo oruđe, da traži da se izvrši lekarski pregled, utvrdi telesna povreda i donese, utvrdi putem lekarskog uverenja, da sutra možda krivično odgovara ko bi to uradio. Ograničeno je pravo policije, proklamovana je i uspostavljena rukovodeća uloga javnog tužioca. Tada smo se zalagali da javni tužilac nad policijom ima određena ovlašćenja i da rukovodi postupkom. Povećana su prava građana od kojih policija prikuplja obaveštenja prilikom tzv. informativnog razgovora, jer do tada su bili privođeni kao okrivljeni i pozivani, nekad i sa pozivom i bez poziva, a od 2001. godine sa pozivom i da ima pravo na branioca, i da razgovor u SUP-u može da traje najduže četiri sata. Smanjena je mogućnost policije da vrši uviđaj i veštačenje. Ukinuto je pravo policije da izvodi dokaze u istrazi u pretkrivičnom postupku. Poboljšane su odredbe o pritvoru. Ukinut je obavezan pritvor. Vi, gospođo Malović, vi ste pravnik duže vremena, uvedeni su rokovi. Za trajanje pritvora nakon podizanja optužnice, pre svega, bilo je dve pa četiri godine. Međutim, sada, kao što vidite, vi predlažete da to može da traje čak 40 godina, kao u Brozovo vreme. Pritvor može da traje koliko može da bude izrečena maksimalna kazna zatvora, kao i u Haškom tribunalu. Proširena je prevencija nasilja na više načina. Ukinuti su izuzeci zabrane upotrebe nedozvoljenih dokaza. To je bilo najveće zlo u procesu krivičnog prava, pre svega, pred sudom, lažna dokumenta, falsifikovana dokumenta, lažni iskazi, lažne izjave, bile su donošene, pre svega, u tužilaštvo, i iz tužilaštva u sud, i potom suđenje. Proširena su prava odbrane, razgledanje spisa, pre svega, od momenta lišavanja slobode pa nadalje. Proširena su prava ovim zakonom, prava oštećenog. Jedna od najznačajnijih novina koja doprinosi rasterećenju sudova je pojednostavljenje krivičnog postupka. Stanjeu zaštiti ljudskih prava prema izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine, sad možemo samo da se podsetimo. Sve kasnije izmene i dopune Zakonika o krivičnom postupku iz 2001. godine, bilo ih je šest, uglavnom su išle u pravcu smanjivanja zaštite ljudskih prava i sloboda. Povećana ovlašćenja državnih organa u krivičnom postupku. Pri tome, zanemarena je situacija koja je nastala uvođenjem vanrednog stanja zato što je ona bila krajnje ekstremna i izuzetna. Tada je doneto niz represivnih, protivustavnih zakonskih odredbi, koje su po okončanju vanrednog stanja bile uglavnom ukinute. ''Sablja'' 2003. godine. Sve je počelo uvođenjem posebnog postupka za krivična dela organizovanog kriminala. Izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku iz 2002. godine, u kome su bila predviđena značajna ograničenja ljudskih sloboda i prava. Razlog za vođenje ovakvog posebnog postupka bila je potreba da se poveća efikasnost u otkrivanju, dokazivanju najtežeg krivičnog dela, organizovanog kriminala. Smatralo se da se to na drugi način, osim povećanim ograničenjem u zaštiti ljudskih prava i sloboda, ne može postići. Navešćemo najvažnija od ovih ograničenja, koja ujedno predstavljaju i odstupanja od opšteg i uobičajenog krivičnog postupka i koja su protivustavna. Podaci o pretkrivičnom i istražnom postupku predstavljaju službenu tajnu. Zašto to? Pa Srbija ima 200 godina savremeno svoje zakonodavstvo i sudstvo, pa nije do sada predstavljala ništa što se našlo pred istražnim sudijom kao službena tajna. Iskazi i obaveštenja koja javni tužilac prikupi u pretkrivičnom postupku mogu se koristiti kao dokaz u krivičnom postupku, ali se sudska odluka ne sme na tome zasnivati. Zašto se to predviđa, ovo nije slučajno, ovo je jedna finta, ovo je prikriven način kako može da crpi sutra i veće određene dokaze iz tih spisa, da ih čita, ali da to ne konstatuje u zapisniku na glavnom pretresu. Predviđena je mogućnost vršenja simulovanih pravnih poslova. Pa što vadite ovde simulovane pravne poslove, da bude tajni islednik, da pravi on ugovore i da vrši krivična dela i da ne odgovara. U kojoj to državi ima, gospođo ministre? Molim vas, pa to nema nigde. Nemojte, vi njemu u zakonu predlažete da on pre svega može samo da ne podstrekava nekoga na izvršenje krivičnog dela, ali ne kažete ukoliko počini krivično delo ima da odgovara kao da ga je sam izvršio. Dalje, pitanje privremenog oduzimanja predmeta, pravo na predlaganje novih dokaza, pravo na razgledanje spisa i da ne nabrajam dalje, jer imao bih jedno dva sata još da govorim o ovim problemima koji su s ovim vezani. Kada je u pitanju ovaj zakon o organizovanom kriminalu i o izvršenju krivičnih sankcija za izvršioce krivičnih dela organizovanog kriminala, gospođo Malović, slobodan sam da vam kažem, ne znam kome je palo na pamet da ovako propisuje. Zatvorenici prema novom Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija sada mogu biti upućeni u Zoološki vrt kod gospodina Vuka Bojovića, jer će izgleda tamo biti najsigurniji. Ta mera može biti najuspešnije upravo i sprovedena.
Pošto smo iscrpili listu poslaničkih grupa, više nema prijavljenih za reč, želim da dam reč gospođi ministru pravde, Snežani Malović. Izvolite.
Poštovana predsednice, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, zahvaljujem se na konstruktivnoj raspravi o ovim zakonima koji se danas nalaze na dnevnom redu parlamenta u načelu. Želim da izrazim zahvalnost svim onim poslanicima koji su uputili određene stavove, mišljenja, kritike, primedbe na ove tekstove zakona. Takođe želim da se zahvalim i onima koji su podneli amandmane na sve tekstove zakona i želim da kažem da će Ministarstvo pravde pažljivo razmotriti i današnju diskusiju, i amandmane koji su podneti i sve ono što bude išlo u pravcu konstruktivnog duha zakona biće uvršćeno. Želim da vas podsetim da je Ministarstvo pravde prilikom osnivanja Vlade Republike Srbije prošle godine zacrtalo dva svoja cilja: prvi cilj je reforma pravosuđa, a drugi je borba protiv organizovanog kriminala i korupcije. Reforma pravosuđa je započela, najviše uz vašu pomoć, donošenjem paketa pravosudnih zakona u decembru prošle godine. Imali ste prilike da vidite da je formiran Visoki savet sudstva, Državno veće tužilaca, koji su izabrani od strane ovog uvaženog doma. Trenutno se odvijaju procedure. Doneta su potrebna dokumenta. Pre neki dan je raspisan opšti konkurs za izbor sudija i tužilaca. Sa ovog mesta mi je upućen predlog da se obratim i sudijama i tužiocima. Smatram da to ne treba da činim, obzirom da sam jedan od članova Visokog saveta sudstva. Jedino što želim ovom prilikom da kažem jeste da ću se založiti, truditi, i to ovde pred vama govorim i pred građanima Srbije, da se u pravosudnom sistemu Srbije od 1. januara 2010. godine nađu stručne i dostojne sudije. Samo sa stručnim i dostojnim sudijama možemo da se borimo protiv organizovanog kriminala i korupcije, možemo da skratimo dužinu trajanja postupaka, koja nam sada ne služi na čast. Borba protiv organizovanog kriminala i korupcije je takođe bilo nešto čemu je Ministarstvo pravde u prethodnom periodu poklanjalo pažnju i ovde smo svi zajedno usvojili jedan paket zakona u oktobru prošle godine. Ovi zakoni upravo tome treba da služe. Ne mogu da se složim sa primedbama koje su iznete da je Ministarstvo pravde olako pristupilo predlaganju ovih zakona. Više puta u javnosti, a i pred ovim domom, iznosila sam podatak da je Ministarstvo pravde uradilo jednu sveobuhvatnu analizu krivičnih postupaka u Srbiji. Uradili smo analizu kaznene politike, i to smo predočili javnosti, da je kaznena politika bila, nažalost, na granici zakonskog minimuma, a veoma često ona je bila i ispod zakonskog minimuma. Za građane Srbije želim da pojasnim da sudija može izreći kaznu ispod zakonskog minimuma ako postoje osobito olakšavajuće okolnosti, što znači da je gotovo u svakom drugom slučaju postojala osobito olakšavajuća okolnost. Kao kuriozitet navešću presudu koja je doneta protiv sudije Vrhovnog suda Srbije, koja je umanjena zbog toga što nije bio ranije osuđivan. Uradili smo analizu zastarelosti krivičnog gonjenja, pa smo utvrdili da je za pet i po godina zastarelo 4.300 predmeta. Ovom prilikom želim da izrazim da je jedan deo odgovornosti za to snosila i izvršna vlast. Godine 2006, to sam ponovila, donet je Krivični zakonik koji je 20% do 30% umanjio zaprećene kazne zatvora. Znači, odgovornost za zastarelost krivičnog gonjenja, pored nereda pravosuđa, snosila je izvršna vlast koja je predlagala zakone bez dovoljno precizne analize. Takođe, urađena je analiza zastarelosti izrečene kazne zatvora, pa je utvrđeno da je za dve i po godine zastarelo 517 pravosnažno izrečenih kazni zatvora. Uradili smo i brojne druge analize koje su nas upravo usmerile u kom pravcu treba dalje da radimo. Takođe, ne mogu da se složim sa kritikom da nije bilo javne rasprave. Bilo je javne rasprave. Zakon o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom se u parlamentu nalazi godinu dana. Zakon koji se odnosi na zakon o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija i Zakona o posebnom režimu se nalazi već dva-tri meseca u parlamentu. Zakon je dosta dugo rađen. Počeo je od strane prethodnog ministra. Organizovan je niz okruglih stolova. Rađen je u saradnji sa Misijom OEBS-a u Srbiji. Rađen je u saradnji sa predstavnicima Saveta Evrope i Komitetom za torturu. Obzirom da smo članica Saveta Evrope, onda smo podložni kontroli od strane tog međunarodnog tela. Što se tiče Krivičnog zakonika, radna grupa je formirana pre godinu dana. Učestvovale su naše eminentne sudije i tužioci u tome. Na sajtu Ministarstva pravde, što je proverljiva činjenica, nalazi se više meseci. Što se tiče Zakonika o krivičnom postupku, izmenama i dopunama, upravo ovde u parlamentu smo u decembru raspravljali u načelu o tom zakonu. Znate da nije moglo da se o njemu raspravlja u pojedinostima zbog toga što je bilo potrebno da se donese zakon o budžetu i on je povučen s dnevnog reda. I on se nalazio na sajtu Ministarstva pravde. Organizovan je niz okruglih stolova po pitanju krivične procedure koja treba i koja odgovara potrebama Srbije, stanju kriminaliteta. Sve je to nešto što je Ministarstvo pravde koristilo prilikom izrade ovog predloga zakona. Želim još da dodam da je u pogledu Krivičnog zakonika i Zakonika o krivičnom postupku, pre nego što se pristupilo izradi njihovoj, uređena je ekspertiza od strane Saveta Evrope i to je korišćeno prilikom izrade Predloga zakona. Ovde je izneta činjenica da smo sada ukinuli dužinu trajanja pritvora posle podizanja optužnica. Prosto ne mogu da se složim s tim, jer to nije tačno. To je urađeno još krajem 2005. godine. U ovom tekstu zakona se to ne nalazi. Takođe, ne mogu da se složim ni sa mišljenjem da je član 325. Krivičnog zakonika, koji se odnosi na krivično delo pozivanja na otpor, protivustavan. Postavljeno mi je pitanje – sa kojim konvencijama je došlo do usklađivanja, ako govorimo o krivičnim delima koja se odnose na oblast građevinarstva? Rekla sam da postoji nekoliko razloga zbog kojih je došlo do uvođenja određenih krivičnih dela. Jedan od razloga je usklađivanje sa konvencijama, a drugi je propisivanje inkriminacije za društveno opasne pojave. Isto se odnosi i na krivično delo prevara osiguranja. Produženo krivično delo; do sada nam se dešavalo da je u sudskoj praksi postojalo takvo kvalifikovano krivično delo u produženom obliku za koje se izriče onda najviša kazna. Smatrali smo da to nije u redu i da to treba pooštriti i da se može izreći kazna čija visina ne može biti dvostruka od najveće zaprećene kazne. Iznete su primedbe na zakon, kako mi kolokvijalno zovemo, o posebnom režimu služenja za lica koja su osuđena za organizovani kriminal. Postoje tehnički uslovi za to i netačno je da se taj, kako je ovde rečeno, zatvor u zatvoru nalazi pored otvorenog dela zatvora u Zabeli u Požarevcu. To prosto nije tačno. Nalazi se pored najzatvorenijeg dela Zabele, tzv. "Sedmog paviljona". Iznete su primedbe i na to da više ne postoji mogućnost ukidanja presude više od jednog puta, da se mora presuditi u drugostepenom suđenju. Reći ću vam da u Okružnom sudu u Beogradu postoje 92 postupka koji se vode preko 10 godina. Ovde je rečeno da takva pravda i takva presuda ne mogu da zadovolje ni oštećene, niti načelo pravičnosti i zakonitosti. Iznete su primedbe na definiciju izvršenja u Zakoniku o izvršenju krivičnih sankcija. Zakonik o izvršenju krivičnih sankcija pretežnim delom se odnosi na uređenje u okviru Zavoda i postupanju u okviru zavoda, ali se ne odnosi samo na krivičnu sankciju koja se tiče zatvora, već se odnosi i na druge krivične sankcije. Što se tiče nagodbe, to jeste institut koji je došao iz anglosaksonskog prava. Međutim, kao što sam rekla i u svom uvodnom delu, to nije institut koji u ovom momentu poznaje samo anglosaksonsko pravo. Postavljeno mi je pitanje u kojoj zemlji se nalazi? Reći ću da se nalazi u Nemačkoj. Što se tiče upravnika zatvora, postavljeno mi je pitanje da li to znači da oni mogu da budu zauvek upravnici zatvora? Ne mogu. Oni su u režimu državnih službenika i na njih se primenjuju sva ona pravila koja se primenjuju i na državne službenike. Ministarstvo pravde je pripremilo sva potrebna podzakonska akta koja će biti usvojena po usvajanju ovog zakona. Kao što sam rekla, sve amandmane koji su podneti, zahvaljujem se svim narodnim poslanicima, Ministarstvo pravde će razmotriti i sve ono što bude u duhu zakona i na pravcu koji smo zacrtali biće usvojeno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođi ministar. Dozvolite da zaključim zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o saradnji sa Međunarodnim krivičnim sudom, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa u suzbijanju organizovanog kriminala, Predlogu zakona o izvršenju kazne zatvora o izvršenju krivičnog dela organizovanog kriminala, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Krivičnog zakonika, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Zahvaljujem na saradnji. Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i Predlog zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima biće sutra u objedinjenoj raspravi, a u nedelju, videćemo kako budemo sutra radili. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sednicu Jedanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 106 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili tačan broj poslanika, molimvas da ubacite kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine, pa imamo uslova za rad. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju Borislav Pelević, Riza Halimi, Bajram Omeragić i Esad Džudžević. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača dr Žarka Obradovića, ministra prosvete, prisustvuju i prof. dr Radivoje Mitrović, državni sekretar, dr Tinde Kovač-Cerović, državni sekretar, Vesna Fila, pomoćnik ministra za razvoj obrazovanja i međunarodnu prosvetnu saradnju, mr Zoran Kostić, pomoćnik ministra za inspekcijske i nadzorne poslove, Miroslava Radikić, Smilja Krneta i Nataša Mujagić, viši savetnici u Ministarstvu prosvete. Prelazimo na zajednički načelni pretres 10. i 11. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O OSNOVAMA SISTEMA OBRAZOVANjA I VASPITANjA I PREDLOG ZAKONA O UDžBENICIMA I DRUGIM NASTAVNIM SREDSTVIMA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 10. i 11, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se raspoređuje na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS-JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svaki po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda, odnosno po ovoj tački, predstavljaju: narodni poslanik Miletić Mihajlović – poslaničku grupu SPS-JS, Nikola Krpić – poslaničku grupu PUPS, narodni poslanik Zoran Šami – poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica, zatim narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić - poslaničku grupu G17 plus, narodni poslanik Jon Magda – poslaničku grupu ZES, Zlata Đerić – poslaničku grupu Nove Srbije, Žarko Korać – poslaničku grupu LDP, Veroljub Arsić – poslaničku grupu Napred Srbijo. U skladu sa članom 37. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, Nikola Savić će predstavljati poslaničku grupu SRS. Da li predstavnik predlagača, dr Žarko Obradović, ministar prosvete, želi reč? (Da.) Izvinite, samo da otvorim pretres i dam reč gospodinu ministru. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Predlogu zakona o udžbenicima i drugim nastavnim sredstvima. Dajem reč ministru, gospodinu dr Žarku Obradoviću. Izvolite, gospodine ministre.