Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Pete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 100 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O SPOLjNIM POSLOVIMA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat, 37 minuta i 12 sekundi, Demokratska stranka – jedan sat, 16 minuta i 48 sekundi, Demokratska stranka Srbije - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica – 56 minuta i 24 sekunde, G17 plus – 22 minuta i 48 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 19 minuta i 12 sekundi, poslanička grupa Liberalno-demokratska partija – 11 minuta i 12 sekundi, Savez vojvođanskih Mađara, Lista za Sandžak, Unija Roma Srbije, Koalicija Albanaca Preševske doline – 7 minuta i 12 sekundi, Vojvođanski poslanici - LSV, SVM – 6 minuta. Poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, jedan narodni poslanik – 5 minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača mr Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova, želi reč? (Da.)
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, donošenjem novog Ustava Republike Srbije i Zakona o ministarstvima, kojim je Ministarstvo spoljnih poslova okupljeno u sistem državne uprave Republike Srbije, stvorili su se uslovi da Republika Srbija dobije i zakon o spoljnim poslovima. Ova važna oblast, aktivnost državnih organa i društva u celini do sada je bila uređena Zakonom o inostranim poslovima Republike Srbije, odnosno Srbije i Crne Gore iz 1998. godine. Imajući u vidu obim i istorijski značaj aktuelnih spoljnopolitičkih aktivnosti naše zemlje, prilikom izrade Predloga zakona težilo se da postojeći odnosi i postupanje državnih organa u oblasti spoljne politike i međunarodnih odnosa dobiju svoj pravni osnov, ali i da se otvori mogućnost za razvoj modernog diplomatskog aparata Republike Srbije. Takođe, predlagač je vodio računa da odredbe zakona o spoljnim poslovima budu usklađene sa Ustavom Republike Srbije, Zakonom o ministarstvima, Zakonom o državnoj upravi i Zakonom o državnim službenicima, kao i sa potvrđenim međunarodnim ugovorima iz oblasti diplomatskih i konzularnih odnosa, koji su sastavni deo pravnog poretka Republike Srbije i neposredno se primenjuju. Tu prevashodno mislim na Bečku konvenciju o diplomatskim odnosima, kao i na Bečku konvenciju o konzularnim odnosima. Osim toga, prilikom izrade Predloga zakona korišćena su iskustva drugih evropskih zemalja u ovoj vrsti zakonske regulative. Predlog zakona sastoji se od šest glava. U prvoj glavi sadržane su uvodne odredbe koje su posvećene sadržini zakona i njegovom odnosu prema drugim propisima. Glava druga definiše nadležnost u oblasti spoljnih poslova, kao i međusobni odnos državnih organa u obavljanju spoljnih poslova. Ovi odnosi se zasnivaju na načelu saradnje, koje se ostvaruje međusobnim izveštavanjem i koordinacijom svih spoljnopolitičkih aktivnosti. Takođe, u ovom delu konkretizovan je delokrug Ministarstva spoljnih poslova u odnosu na svaku oblast predviđenu Zakonom o ministarstvima, pri čemu su uneti drugi neophodni poslovi koje je ovo ministarstvo po prirodi funkcije do sada obavljalo. Tu imamo primer: Ministarstvo predlaže Vladi uspostavljanje ili prekid diplomatskih odnosa sa drugim državama, učlanjenje u međunarodne organizacije i integracije, usvajanje strategije razvoja spoljnih poslova i drugih mera kojima se oblikuje politika Vlade, organizuje zvanične posete na državnom i diplomatskom nivou. Zakonom o spoljnim poslovima propisuje se da se Ministarstvo sastoji od organizacionih jedinica u zemlji i diplomatsko-konzularnih predstavništava u drugim državama i pri međunarodnim organizacijama, koje, u skladu sa dosadašnjim propisima i praksom većine država sveta, predstavljaju celinu Ministarstva spoljnih poslova. Pored toga, predviđeno je da ministar može da osniva savetodavna tela i to sastavljena od uglednih stručnjaka iz odgovarajućih oblasti, na primer, za spoljnu politiku, za međunarodno pravo, za informisanje itd., a u cilju stručnijeg i svestranijeg formulisanja predloga strategije spoljne politike i unapređenja ukupnih aktivnosti Ministarstva. Članovi savetodavnih tela ne bi bili u radnom odnosu u Ministarstvu, a njihovo angažovanje je počasne prirode. Glava treća Predloga zakona definiše postupak otvaranja i zatvaranja diplomatsko-konzularnih predstavništava Republike Srbije u inostranstvu, kao i davanje saglasnosti za otvaranje predstavništava stranih država i međunarodnih organizacija u Republici Srbiji. U četvrtoj glavi regulisano je pitanje raspolaganja nepokretnom i pokretnom imovinom koju koriste diplomatsko-konzularna predstavništva. Predlog zakona o spoljnim poslovima predviđa razliku između dve kategorije državnih službenika u Ministarstvu spoljnih poslova. U prvoj grupi bi se nalazili državni službenici sa diplomatskim zvanjima, koji obavljaju diplomatske i konzularne poslove, a u drugoj državni službenici sa visokim i srednjim stepenom obrazovanja, koji obavljaju poslove na izvršilačkim radnim mestima i nemaju reprezentativne dužnosti. Predlogom zakona predviđena su diplomatska zvanja, koja u svemu odgovaraju postojećoj podeli i u skladu su sa diplomatskom praksom savremenih država. U Predlogu zakona precizirana je razlika između diplomatskog zvanja ambasadora u Ministarstvu, kao najvišeg u hijerarhiji zvanja, kojeg treba razlikovati od funkcije ambasadora kao šefa diplomatske misije, koga predsednik Republike imenuje i opoziva ukazom. Ovakvo definisanje se ogleda u tome što profesionalne diplomate posle isteka mandata šefa diplomatske misije nastavljaju da rade u Ministarstvu spoljnih poslova u zvanju ambasadora u Ministarstvu. Posebno su obrađena prava i dužnosti zaposlenih u diplomatiji koje proizilaze iz same prirode obavljanja spoljnih poslova, a naročito rada u diplomatsko-konzularnim predstavništvima Republike Srbije. Najveći broj posebnih prava koja ovaj zakon predviđa postojala su i do sada, bilo na osnovu dosadašnjeg Zakona o inostranim poslovima, bilo na osnovu unutrašnjih propisa Ministarstva spoljnih poslova koji su primenjivani u praksi. Tu mislim na pravo na nadoknadu troškova premeštaja, puta i selidbe i ostalih troškova boravka u inostranstvu zaposlenih i članova njihovih porodica, pravo na nadoknadu redovnih troškova školovanja dece, pravo na nadoknadu troškova nastalih u slučaju smrti zaposlenog u inostranstvu itd. Na taj način regulisanje ovih posebnih prava novim zakonom o spoljnim poslovima neće dodatno opteretiti budžet Republike Srbije. Jedini izuzetak bi se odnosio na obavezu države da snosi troškove zdravstvenog osiguranja i zdravstvene zaštite za zaposlene upućene na rad u diplomatsko-konzularna predstavništva i njihove porodice. Značajno je imati u vidu da je Srbija danas jedna od retkih država koje svojim diplomatama za vreme rada u inostranstvu ne obezbeđuju zdravstveno osiguranje. Odredbe o platama usklađene su sa Zakonom o platama državnih službenika i nameštenika i praktično se već primenjuju i neće dodatno opteretiti budžet Republike Srbije. U poslednjoj, šestoj glavi uređeno je donošenje podzakonskih i drugih akata koji su potrebni radi detaljnijeg regulisanja pojedinih pitanja vezanih za ovaj zakon, prestanak važenja Zakona o inostranim poslovima iz 1998. godine i stupanje na snagu ovog zakona. Imajući u vidu da se novim zakonom bitnije ne menja postojeći pravni režim, Predlog zakona ne sadrži prelazne norme, osim kada je u pitanju odredba člana 51. Predloga zakona, koja se odnosi na naknadu troškova za zdravstveno osiguranje, koja stupa na snagu 1. januara 2009. godine. Dame i gospodo narodni poslanici, pred vama su 64 člana novog, modernog zakona o spoljnim poslovima Republike Srbije, koji predstavlja suštinski važan deo ustavnog i pravnog okvira ove zemlje. Mi ovim zakonom najzad zaokružujemo pravnu regulativu vođenja naših spoljnih poslova i osnov ustrojstva naše diplomatije, i dovodimo u ravnotežu sistem spoljnih poslova Srbije i našeg međunarodnog predstavljanja i zastupanja. Ovaj zakon će omogućiti i institucionalnu reformu diplomatske službe kao izvršioca utvrđene politike državnih organa Republike Srbije. U poslednjih nekoliko decenija bili smo svedoci erozije materijalnih, kadrovskih i organizacionih resursa naše diplomatije. Raspad države, izolacija i sankcije, sve su to bili činioci unazađivanja i kompromitovanja nekada ugledne i snažne diplomatske službe. Posle promena 2000. godine zatečeni su uslovi nejasno definisane države i njene spoljne politike, ali i diplomatija okrenuta vremenima drugačijih spoljnopolitičkih izazova. Ipak, danas je situacija kudikamo bolja. Krenuli smo u ozbiljne organizacione i strukturne reforme u Ministarstvu i našoj diplomatsko-konzularnoj mreži, za koje verujem da će veoma brzo dati vidljive rezultate. Dame i gospodo, Srbija ulazi u godinu velikih spoljnopolitičkih izazova i ozbiljnih iskušenja. Tu u prvom redu mislim na borbu za očuvanje teritorijalne celovitosti naše zemlje i brzo priključenje EU. Svakodnevno, bez predaha, diplomate i svi ostali koji su u službi sprovođenja spoljne politike Republike Srbije ulažu ogromne napore na realizaciji tih interesa. Ovaj zakon suštinski definiše i ojačava našu diplomatiju. Ovim zakonom ona posle dugo vremena može da gleda u budućnost. Važno je istaći, nije ovo zakon samo za ovaj trenutak, zakon će stvoriti osnovu za kreiranje moderne i efikasne diplomatske službe, koja će biti u skladu sa našim evropskim okruženjem i našim evropskim planovima. Omogućiće diplomatskoj službi da se uspešno nosi sa svim spoljnopolitičkim izazovima i izuzetno dinamičnim trendovima u međunarodnim odnosima. Zakon jasno trasira aktivnosti diplomatije Srbije, koja će biti branitelj naših političkih, bezbednosnih, ekonomskih i nacionalnih interesa. Dame i gospodo, ako je politika umetnost mogućeg, onda se za sadašnju srpsku spoljnu politiku može reći da je ona skoro nemoguća. Dame i gospodo poslanici, danas je pritisak na Srbiju velik i svi ga osećamo. To je istorijski izazov, od koga ne bežimo i koji moramo uspešno rešiti. Poštovani poslanici, dame i gospodo, apelujem na vas da ostavimo po strani ideološke i partijske razlike, koje nesumnjivo postoje među nama, i da zajedno podržimo ovaj Predlog zakona o spoljnim poslovima Republike Srbije. Usvajanje ovog zakona će, po mom dubokom uverenju, biti još jedan dokaz državotvornosti ovog uvaženog doma, Narodne skupštine Republike Srbije.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Reč ima narodni poslanik profesor Dragoljub Mićunović.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo, kolege narodni poslanici, donošenjem ovog zakona mi ulazimo u ozbiljnu tranziciju, pre svega političkih institucija. Tranzicija jeste jedan dosta nejasan pojam, prelaz iz nečega u nešto, ali savršeno je jasno da ona mora da označi uvođenje reda među institucijama. Ono što je u prethodnom periodu označavalo naš život bilo je mešanje institucija, što je bilo prirodno za jedan jednopartijski sistem i za jedan diktatorski režim. Spoljna politika je bila politika Josipa Broza, kao i u svim zemljama gde nema demokratije; onaj ko ima moć, politika je njegova, i unutrašnja i spoljna, i on je tako vodi. Mi smo imali sve te institucije na papiru, i parlament, i spoljne poslove, sudove, vladu, ali je sva vlast bila u partiji, odnosno u njenom izvršnom organu ili vladi. Svaka tranzicija zato mora da počne od toga da svaka institucija nađe svoje mesto: i Vlada, i parlament, i Ministarstvo spoljnih poslova i sudovi. Mi ćemo imati jedan zakon u Narodnoj skupštini, jer ga do sada nismo imali, gde će onda svaka institucija biti jasno pravno određena u svojim nadležnostima. Utoliko je ovo jedan reformski zakon, koji znači našu normalizaciju, jednostavno, države kao pravne institucije. Naravno, o ovom zakonu mi smo na Odboru vodili dve rasprave. Imaćemo još jednu kada bude reči o pojedinostima. Čuli smo mnoga korisna mišljenja od strane članova Odbora, i videli dobar odnos Ministarstva prema primedbama i njegovu spremnost da mnoge od tih primedaba kroz amandmane usvoji. Budući da je ovo jedan od tih prvih tranzicionih zakona, normalno je i treba računati i na mnoge nedostatke u startu, kao i na to da se on može popravljati i da to možemo učiniti već na samom početku. Mi moramo da uredimo, da bi zemlja funkcionisala, i ovaj segment, koji je bio zapušten, uostalom, kao i mnogi drugi. Kadrovska politika vođena je, prvo, sa stanovišta policijskih institucija, pa se posle toga prešlo u potpunu, rekao bih, dezorganizaciju te službe. Raspad država, u svakom slučaju, pogađa pre svega spoljne poslove, jer tu nestaje ta nekakva zajednička zgrada u toj administraciji, u kadrovima, i to treba sve počinjati iz početka. Verovatno je Ministarstvo spoljnih poslova bilo u prethodnim periodima jedna od najzapuštenijih institucija. Dakle, oni nas, predstavnici, kroz ambasade i kroz tu politiku predstavljaju u svetu; to je imidž ove zemlje, to je prozor kroz koji nas gleda svet i zato je jako važno da prvo institucionalno to uredimo, a onda, naravno, i kadrovski. Na čemu je insistirao Odbor? Odbor je insistirao na većoj saradnji Skupštine i Ministarstva spoljnih poslova. Postoji danas u svetu jedan trend razvoja parlamentarne diplomatije. Svi vi znate koliko ima međunarodnih organizacija, koliko ima parlamentarnih skupština u Savetu Evrope, u OEBS-u, u crnomorskim inicijativama, čak i NATO-u itd. Dakle, potrebna je jedna veća koordinacija spoljne politike, zbog toga je važno da Odbor ima što bolju saradnju sa Ministarstvom spoljnih poslova. Naravno, parlament kontroliše Vladu, ali Vlada vodi politiku, predsednik države predstavlja državu, dakle, sve te institucije negde se prepliću u svojim nadležnostima i, da ne bi bilo sporova, ti odnosi moraju biti jako precizirani, u tome je važnost ovoga zakona. Mi ćemo naravno i kroz amandmane uspeti, nadam se, da ovaj zakon učinimo što je moguće boljim i efikasnijim, da služi na korist i našoj zemlji i našoj reformskoj ideji, da se institucije unapređuju i međusobno uspostavljaju svoje odnose. Mi smo glasali i većinom glasova je u načelu prihvaćen ovaj nacrt zakona; naravno, u ovoj raspravi učestvovaće i mnogi članovi Odbora i na kraju ćemo se izjasniti u načelu. Hvala vam.
Zahvaljujem prof. Dragoljubu Mićunoviću. Da li poslanici, članovi Odbora koji su izdvojili svoje mišljenje, žele reč? Reč ima gospodin Amdžad Migati. Izvolite.
Srpska radikalna stranka zaista je htela da dođe do jednog jedinstvenog zakona, a to je zakon o spoljnim poslovima; on nije stranački, nego je od opšteg interesa. Tokom prethodne sednice smo se dogovorili, ali Vlada je, umesto da te naše dogovore uvažava, pustila u proceduru zakon u redovnom postupku i tako je skratila mogućnost da popravimo taj zakon, jer je rok bio kratak za amandmane. Čak, amandmani nisu mogli da poprave taj tekst zakona, jer fale, po nama, dve važne glave. Da počnemo od te prve važne glave. Jedna glava bi obuhvatala i obradila odnose Skupštine Srbije i Ministarstva spoljnih poslova. Na primer, u toj glavi bi bila obaveza ministra da najmanje dva puta godišnje podnese izveštaj o radu svog ministarstva. Tako bi Skupština imala mogućnost da kontroliše rad, jer bez toga nema kontrolisanja rada Ministarstva. Takođe smo bili mišljenja da novi, predloženi ambasador, ne imenovan, treba da dođe da bi Skupština dala mišljenje i ocenu da li zaslužuje imenovanje ili ne, a posle toga, ako ga Vlada imenuje, da kontroliše rad kroz taj njegov program. Međutim, toga nema i ne može čitava glava da se popravi amandmanom, jer onda bismo dobili novi zakon. Drugo poglavlje koje je nama vrlo važno obuhvata pravilnik o radu Ministarstva, u smislu da treba odrediti taj pravilnik koji mora da ima šta će da sadrži i na osnovu toga ministarstvo da predloži Vladi, odnosno pre toga, i da se diskutuje na Odboru za spoljnu politiku, taj poslovnik, da bi ga Vlada usvojila. U sadašnjem zakonu ministar ima toliko ovlašćenje da je to van svakog demokratskog načela. Samo da napomenem, na primer, članovi 19, 21, 22, 26, 27, 23, 34, 37, 39, 41, 43, 45, 48; tamo piše da će ministar da propisuje. Tu ima veoma važnih stvari, na primer, imenovanje otpravnika poslova; kada ambasador završi svoj posao itd. ili je odsutan, otpravnik poslova vrši sve dužnosti ambasadora, a imenuje se bez ikakvog pravilnika. Kako? Tu mora da postoji određeni način imenovanja, kojeg ministar mora da se pridržava. Bez toga ćemo doći u situaciju, kao kada je bio nesretnik Drašković, da svako može da bude diplomata i svako može da predstavlja državu kako hoće, a primedbe domaće države gde je naša diplomatska misija uopšte se ne uzmu u obzir; imamo niz primedaba i imamo niz primera za to - idemo dalje, baš nas briga za spoljnu politiku, nego lična politika gospodina Draškovića, za koju vi znate vrlo dobro i kakva je bila. Isto, na primer, ima veoma zanimljivih stvari: za savetodavno telo (član 6.) predviđa se da ministar može da imenuje počasne savetnike. Za to uopšte nema nikakve potrebe i nepoznato je u praksi, jer ministar ima svoje savetnike koje je on zaposlio da ga savetuju, a strategija spoljnih poslova nije nadležnost Ministarstva, Ministarstvo je izvršna vlast. Strategiju mora da definiše Vlada, Skupština, predsednik. To je strategija koja nije kratkoročna, ona mora da bude dugoročna i da se ne menja sa promenom Vlade; strategija spoljne politike najvećim delom treba da bude jedinstvena, ako je to nacionalni interes. Šta to znači da stavimo ovde počasne savetnike, a da ne ulazimo u njihovo imenovanje... (Predsedavajući: Vreme.) Zahvaljujem, kasnije ću nastaviti dalje.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, izdvojeno mišljenje, pa potom narodni poslanik dr Nikola Žutić. Narodni poslanici koji su izdvojili svoje mišljenje mogu da govore do pet minuta. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, u vreme kada je Srbija bila država, u vreme kada je vlast u Srbiji vodila računa o interesima Srbije i srpskog naroda, diplomatija je bila na vrlo visokom nivou. Zahvaljujući "buldožer revoluciji", zahvaljujući tome što ste u vrlo kratkom vremenu survali diplomatiju, počeli ste da dovodite na mesta ambasadora, diplomata nesposobne ljude, nevične i neinformisane pre svega... Podsećam vas da su nekada diplomatiju Srbije vodili jedan Ivo Andrić, jedan Dučić, a da su diplomatiju u poslednje vreme vodili ljudi, jedan Vuk, ne mislim na Vuka Jeremića, koji je bukvalno urušio sve što je mogao, sve interese Srbije izvan... Podsećam vas da je Vuk Drašković svojevremeno, ne pitajući nikoga, ali je valjda bila vaša koaliciona obaveza da ga stavite na to mesto, potpisao sporazum po kome američki vojnici mogu da prošetaju kad hoće, da se zadržavaju koliko hoće, da nose od oružja šta hoće, da angažuju iz okruženja koga hoće i da bukvalno nikome ne odgovaraju. Ovaj zakon je zbog toga jedan od najvažnijih zakona koje Narodna skupština treba da usvoji. Međutim, kada pogledate sam Predlog zakona, mnogo je nedorečenosti, mnogo praznina i mnogo mogućnosti za proizvoljno delovanje i za samovolju pojedinaca. Zbog toga smo se na prethodnom sastanku dogovorili da se Predlog zakona izmeni, da se dopuni, da se određene izmene ugrade u Predlog zakona i da se takav dostavi narodnim poslanicima. Danas smo, a o istom predlogu smo već jednom raspravljali, bez da je ijedna tačka izmenjena, imali na Odboru za inostrane poslove ovaj predlog zakona. Srpska radikalna stranka je dala nekih 15 amandmana, koji bi tekst Predloga zakona apsolutno poboljšali. Smatrali smo da ćete između dve sednice Odbora za inostrane poslove u novi tekst ugraditi ove predloge. To se nije desilo. Mi ćemo pokušati da vam ukažemo, kada budu amandmani na dnevnom redu, da će tekst biti daleko bolji, da će onemogućiti samovolju. Jer, podsećam vas da je pre tog Vuka Draškovića bio izvesni Svilanović, jedna od najgorih epizoda srpske diplomatije. Danas, upravo zato što je prodao, bukvalno, srpske nacionalne interese, Svilanović negde u Evropi po nekakvim telima, nekakvim forumima naplaćuje dividendu za ono što je uradio. Podsetiću vas na još nekoliko stvari, gospodine ministre. Spoljnu politiku ne vodi samo Ministarstvo inostranih poslova. Spoljnu politiku, deo spoljne politike mogu da vode i ostala ministarstva. Nažalost, recimo, u Ministarstvu kulture zamenik ministra je Branislav Dimitrijević, sin Vojina Dimitrijevića, koji je bio direktor Soroša za Srbiju, a mislim da je i sada, samo ne znam lično. Njegova je izjava da je jedino rešenje pitanja Kosova i Metohije nezavisnost Kosova. To će vas iz Ministarstva naterati da nedeljama radite da biste ispeglali takve izjave, takvih neodgovornih ljudi. Upravo zbog toga Srpska radikalna stranka je izdvojila mišljenje i mi ćemo pokušati, zbog takvih stvari, da amandmanima i u daljoj diskusiji pripomognemo, a vi otvorite, odnosno imajte sluha za amandmane koji poboljšavaju zakon. Znate, bili smo došli u situaciju da nam... Iako je nekad diplomatija bila u belim rukavicama, nekad se znalo, ako diplomata stavi zarez ili tačku, šta to znači, u poslednje vreme imali smo diplomate koji su u kaubojskim čizmama dočekivali predstavnike zemalja u kojima se nalaze; imali smo diplomate koji se nisu treznili, i to da znate. Moraćete puno štošta da uradite. Uostalom, nećete morati još dugo, jer će uskoro SRS, preuzimajući sve poluge vlasti, i to obaviti.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Momiru Markoviću. Reč ima narodni poslanik dr Nikola Žutić. Izvolite, gospodine Žutiću.
Poštovani poslanici, ja ću kratko da dopunim kolege. Ponoviću ono što sam rekao i na Odboru za inostrane poslove. Na Odboru za inostrane poslove postavio sam pitanje vezano za sam naziv zakona. Zakon se zove - zakon o spoljnim poslovima. Koliko znam, u državno-pravnoj praksi Srbije zakon pod ovim naslovom nije nikada postojao. Da malo istorijski podsetimo da su u Kraljevini Srbiji donošeni zakoni o Ministarstvu inostranih dela; u Kraljevini Jugoslaviji bili su zakoni o Ministarstvu inostranih poslova. Po našem mišljenju, institucija treba da bude u prvom planu. Po meni, treba poštovati državno-pravnu tradiciju srpskog naroda i srpske države. Međutim, Ustav je nakaradno nazvao ovaj zakon - o spoljnim poslovima, pa se zakonodavac morao ipak pridržavati odredbe Ustavnog zakona. Znači, u suštini, krivica je i do Ustavnog zakona, zbog čega se ovaj zakon ovako naziva. Ministar je u svom ekspozeu istakao da je zakon moderan, elegantan i kratak. Nije pohvalno što je zakon kratak. Ja mislim da bi zakon trebalo da bude mnogo kompletniji i sveobuhvatniji. Po mišljenju nas iz Srpske radikalne stranke, neophodno je da se zakon dopuni odredbama o organizacionoj strukturi Ministarstva. Inače, u zakonu ima toliko detalja, na primer, o stručnom usavršavanju, o disciplinskom postupku, naknadni troškova stanovanja, zatim školovanja i tako dalje, ali nema, kao što sam rekao, osnovnih odredaba o strukturi Ministarstva. Smatram da je neophodno da se u zakon pod hitno ubace odredbe o organizacionoj strukturi Ministarstva, dakle o sektorima, odeljenjima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem dr Nikoli Žutiću. Obaveštavam narodne poslanike da je ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Demokratske stranke Srbije - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica Nikola Lazić, a Liberalno-demokratske partije Nebojša Ranđelović. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Ima reč narodni poslanik Nebojša Ranđelović, pa narodni poslanik Ivica Dačić, pa narodni poslanik Nada Kolundžija. Izvolite, gospodine Ranđeloviću.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, najpre bih želeo da izrazim zadovoljstvo što imamo ovoliko predstavnika Ministarstva spoljnih poslova u prvom redu. To je verovatno zbog toga što pred sobom imamo jedan tehnički, a u suštini korektno sačinjen zakon. Kada smo imali predloge zakona sa mnogo šupljina ministre smo morali da jurimo po hodnicima i da više puta prekidamo sednicu kako bismo sačekali da nas ministar udostoji svojim prisustvom. Pre nego što dam par suštinskih primedaba, koje su više pitanja nego primedbe, postavio bih jedno načelno pitanje za Vladu – dokle će Vlada da ima vizantijsko-otomanski pristup rešavanju političkih problema? Želim da pojasnim, to je beskonačno odugovlačenje, a potom brza, iznuđena i uglavnom loša rešenja. Želim da se podsetimo kako smo sa velikim zakašnjenjem rešavali probleme Ustavnog suda, imenovali sudije Ustavnog suda, a da ne nabrajam dalje šta smo sve radili i kakve smo probleme imali sa važnim, odnosno sistemskim zakonima, bez kojih nema izbora predsednika, bez kojih nema lokalnih izbora. Što se tiče Zakona o lokalnoj samoupravi, izgleda da nije napisano ni slovo, shodno činjenici da sam ja u tom odboru, a da nisam video nijedan red koji se tiče tih zakona. Napomenuo sam već da sa tehničke strane imamo, u suštini, jedan korektno napisan zakon. Samo ću postaviti par pitanja, a neka pitanja smo pokušali da rešimo i amandmanima. Najpre, konkretno, za član 8. On je prilično jasan, ali se može postaviti pitanje, jer u zakonodavstvima drugih država to postoji, da li je možda trebalo u članu 8. pobrojati funkcije diplomatske misije koje su navedene u Bečkoj konvenciji iz 1961. godine. Predloženi član 8. daje mogućnost da bude tako i da ne bude tako. Koliko me sećanje služi, u zakonu Republike Hrvatske su ove funkcije pobrojane. Doduše, ovde se kaže u drugom stavu člana 8 - opšteprihvaćena pravila međunarodnog prava, tako da se može zaključiti da taj pojam sublimira ovo što ja pitam. Konkretno mogao bi gospodin ministar da da odgovor na ovo, više tehničko, nego suštinsko, pitanje. Postavio bih pitanje vezano za član 15, koji se tiče postavljenja i opoziva šefa stalne diplomatske misije. Kako ne bih trošio previše vremena, neću citirati taj član. Taj član govori o postavljanju i opozivanju šefa stalne diplomatske misije. Možda je primedba i pitanje za gospodina ministra procedura po kojoj Vlada Republike Srbije o tome čini predlog predsedniku Republike Srbije. Možda je ta procedura suviše komplikovana, možda bi to trebalo da bude samo ovlašćenje predsednika Republike Srbije. Ustav nema ograničavajuće norme po tom pitanju, jer, što se tiče spoljnih poslova, u članu 112. stavlja to u nadležnost predsednika, dok se konkretno u članu 123, koji tretira nadležnost Vlade, spoljni poslovi uopšte ne pominju. Možemo da postavimo pitanje, zbog čega takvo rešenje, da li je to možda u skladu sa opštom intencijom Vlade da Republika Srbija ima slabog predsednika, ili su preovladali stručni razlozi? Shodno tome, mogu se postaviti pitanja, kakve su, u stvari, ingerencije predsednika u slučaju problema koje tretira ovaj član. Možemo da napravimo komparaciju, recimo, sa imenovanjem tužilaca. Tužioce bira Skupština, ali ih predlaže Vlada, tako da tužioca bez predloga Vlade nema. Tako i ovde, predsednik ima određene ingerencije, ali bez predloga Vlade ambasadora nema. Postavio bih pitanje vezano za član 18: zbog čega se Vlada opredelila da šef diplomatske misije treba da odgovara ministru spoljnih poslova, predsedniku Republike Srbije i Vladi Republike Srbije? Sama činjenica da odgovara ministru znači da odgovara i Vladi, jer je ministarstvo sastavni deo te vlade, pa bih voleo da dobijem objašnjenje zbog čega se predlagač zakona opredelio za ovakvo rešenje u Predlogu zakona. Član 20. tiče se postavljenja generalnog konzula. Takođe pitanje, zbog čega se predlagač zakona opredelio, jer postoje rešenja u raznim zakonodavstvima gde to radi predsednik i gde to radi vlada, da konzula ne postavlja i ne razrešava predsednik Republike Srbije? Što se člana 47. tiče, dužnosti koje proizilaze iz obavljanja spoljnih poslova, poslanička grupa LDP je podnela jedan amandman, pa ćemo se više zadržati na tome kada bude reč o amandmanima. Dakle, obrazložićemo svoj amandman i postaviti pitanje zbog čega je predlagač zakona imao takav pristup u davanju ovih rešenja. Poslednje pitanje koje bih postavio u prvom delu obraćanja ministru i uvaženim kolegama i koleginicama poslanicima tiče se članova koji se odnose na utvrđivanje plata i naknada. To je grupa članova od 49. do 56. člana. Smatramo da su previše opširni i detaljni. Možda bi tu problematiku detaljno trebalo razraditi, odnosno urediti podzakonskim aktima, a u zakonu zadržati samo osnovne odredbe o tome. To bismo takođe postavili kao pitanje gospodinu ministru, zbog čega je predlagač zakona imao takav pristup. Gospodine predsedavajući, preostalih 10 minuta zadržao bih za završnu reč na kraju rasprave u načelu o ovom predlogu zakona. Hvala.
Zahvaljujem ovlašćenom predstavniku LDP-a Nebojši Ranđeloviću. Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić. Pre njega, po Poslovniku reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Gospodine Mrkonjiću, neće Ivica Dačić da se naljuti, jer ovo što ću ja da navedem kao povredu Poslovnika poslužiće i njemu i svim poslanicima, a i javnosti, a i Gaši Kneževiću, pošto je on u nekoj specijalnoj funkciji ovde. Verovatno nije u pravnoj zabludi. Gospodine Mrkonjiću, imamo problema sa članom 136. našeg poslovnika. Stvarno treba da prekinemo rad i da obavestimo Vojislava Koštunicu: ili će on da uredi ovu njegovu vladu da ona radi po Ustavu i zakonu i u onom delu kada predlaže zakone, ili neka se raspuste, neka se samounište. O čemu se radi? Kao pravni osnov ili ustavni osnov za ovaj zakon pronađen je član 97. tačka 1. i tačka 16. Mi ovde funkcionišemo na bazi ustavnog osnova koji možemo da nađemo samo u članu 99. Član 97. propisuje koje su nadležnosti Republike Srbije kao države, ali član 99. kaže šta je nadležnost Narodne skupštine. Član 97. priča o tome šta se sve radi u Republici Srbiji sa gledišta države i državne vlasti. To može da se radi i u vidu programa, i u vidu uredbe, i u vidu odluke, i u vidu rešenja, i u vidu stava i preporuke, i uputstva, ali samo nešto se radi u formi zakona. To što se radi u formi zakona je nešto što je navedeno u članu 99. Šta vredi, ovde sve može da ide onako kako je neko zamislio, jer je dovoljno da ono parče vlasti, onaj deo Vlade kaže - to je naš atar, mi to radimo i mi to završavamo. Da li to ima veze sa Ustavom ili nema, nije bitno. Totalni haos imamo. Zašto? Bilo bi dobro da ovaj fizičar izađe i da nam objasni, ako se pozvao na član 97. tačka 1, međunarodni odnosi, neka mi kaže koji član u Predlogu zakona se odnosi na međunarodne odnose. Ako se pozvao na član 97. tačka 16, neka mi kaže koje odredbe se odnose na organizaciju državne uprave u oblasti spoljnih poslova. Nema objašnjenja. Malopre smo slušali "oca demokratije", samo ne znamo po kom osnovu. Da li vi znate da se Skupština više ne izuzima iz spoljnih poslova? Skupština mora i prethodno da se pita da li će neki međunarodni sporazum da se zaključi, a ne da bude dovedena pred svršen čin, kada svako u onoj vladi sedne, uzme pečat države, ode u inostranstvo i napravi neki sporazum. Mora i prethodno Skupština da se pita. To je u domenu međunarodnih odnosa, a vi nemate nijednu odredbu o tome. Nećemo da glasamo za ovaj zakon, jer ne dozvoljavamo da se parlament ponižava pred ovakvom vladom. Zato, u smislu člana 136, potrebno je da neko iz Vlade Republike Srbije ko se razume u ove stvari izađe i objasni šta znači ovaj projekat, šta znači izbor ovih ustavnih ovlašćenja za donošenje ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, predsednik poslaničke grupe SPS.
Zahvaljujem, gospodine Mrkonjiću. Nekako Skupština bolje funkcioniše kada vi predsedavate, pa mi je drago da imam priliku sada da govorim. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, želeo bih da dam nekoliko sugestija vezano za ono što se u ovom trenutku nalazi na dnevnom redu, ali imajući u vidu i globalnu situaciju u kojoj se Srbija nalazi. Oblast koju danas uređujemo zakonom je u ovom trenutku veoma važna za Srbiju, čak možda jedna od najvažnijih, jer je potreba za jedinstvenom spoljnom politikom veoma bitna u ovom trenutku u kom se Srbija danas nalazi. Ovo jeste Predlog zakona o spoljnim poslovima, međutim, po svojoj sadržini ovo je, u stvari, predlog zakona o Ministarstvu spoljnih poslova, ovo je predlog zakona o jednom nadležnom organu državne uprave i, praktično, o radnim odnosima zaposlenih u tom organu. Zato smo smatrali, podneli smo nekoliko amandmana tim povodom, ali generalno, o tome sam govorio i na sednici Odbora za inostrane poslove, slično je govorio i predsednik tog odbora narodni poslanik Dragoljub Mićunović, očigledno je da postoji potreba za definisanjem jedinstvene spoljne politike ove države i da se iznađe način kako da se dođe do koordinacije te spoljne politike. U svakom slučaju, Narodna skupština, preko svojih nadležnih odbora, naravno i preko predsednika skupštine i ljudi koji se nalaze u rukovodstvu Narodne skupštine, i predsednik Republike takođe imaju određena ovlašćenja, ono što proizilazi iz delokruga njihovog rada, koja se tiču spoljnih poslova. Spoljnu politiku utvrđuje Vlada. Tu spoljnu politiku koju utvrđuje Vlada sprovodi Ministarstvo, kao i drugi organi državne uprave, u okviru delokruga svog rada. Onda se postavlja pitanje kakva su ovlašćenja, kakva je uloga predsednika Republike i Narodne skupštine u spoljnoj politici, odnosno koji je to način na koji predsednik Republike i Narodna skupština ostvaruju svoje nadležnosti u spoljnim poslovima. Takođe, da li politika koju utvrđuje Vlada obavezuje predsednika Republike i Narodnu skupštinu ili ne i, u tom smislu, koliko je onda spoljna politika koju utvrđuje Vlada politika cele države, koliko je ona jedinstvena i obavezujuća, ne za Ministarstvo i za organe državne uprave, jer je to normalno i ne bi smelo da bude sporno, ali koliko je ona obavezujuća jedinstvena, vezano i za predsednika Republike i za Narodnu skupštinu. Zato bi bilo potrebno da se ovim zakonom o spoljnim poslovima definiše i način kako da predsednik Republike i Narodna skupština učestvuju u utvrđivanju jedinstvene spoljne politike. Ako toga nema, onda postoje visoki rizici za nejedinstvo u njenom tumačenju i sprovođenju. Kao ilustraciju navešću jedan primer. Vlada utvrđuje spoljnu politiku. Koja je spoljna politika Srbije u ovom trenutku, vezano za naše članstvo u međunarodnim organizacijama, naročito bezbednosnim? Predsednik Republike ima jedan stav, ministar inostranih poslova ima jedan stav, predsednik Vlade ima drugi stav. Ministar odbrane ima jedan stav, predsednik Vlade ima drugi stav, vezano za NATO. Gde je tu jedinstvena spoljna politika? Demokratska stranka Srbije se zalaže za vojnu neutralnost, Demokratska stranka se zalaže za članstvo u NATO-u. Nema jedinstvene spoljne politike. Ako definišemo da su odnosi između predsednika Republike, Narodne skupštine, Vlade i ministarstva takvi da postoji neka saradnja, kako se ona ostvaruje? Ovde ispada da govorimo kao o bilateralnim odnosima različitih država ili državnih organa. Mislim da morate pronaći način, bilo kroz neki savet, bilo kroz neku savetodavnu formu ili bilo kakvu, da postoji neki oblik komunikacije u kojem će učestvovati predsednik Republike, Vlada, kroz vaš organ državne uprave, i predsednik Odbora za inostrane poslove Narodne skupštine ili onaj koga Narodna skupština za to ovlasti, što se tiče koordinacije tih tumačenja spoljne politike. Naravno, ne mora spoljna politika ove države da bude jedinstvena, ali mislim da bi bilo dobro da to bude. Znate, kada se promeni Vlada obično se menja i spoljna politika, ali u ozbiljnim državama se ne menja spoljna politika kada se promene vlade, jer se osnovi spoljne politike i strateški pravci ne definišu od jedne do druge dnevnopolitičke situacije, nego se definiše strategija, koja se prati dugi niz godina. Zato je dobro da vi imate savetodavna tela, ali to ne može da zameni potrebu utvrđivanja jedinstvene spoljne politike. Narodna skupština ima svoju parlamentarnu diplomatiju. Predsednik Republike ima svoju liniju. On predstavlja Republiku Srbiju, samim tim i iznosi svoje stavove vezane za najvažnija spoljnopolitička pitanja. Nažalost, danas u Srbiji ne postoje čisto spoljnopolitička pitanja. Svako spoljnopolitičko pitanje u Srbiji je i unutrašnje političko pitanje, jer Srbija se sada, nažalost, ne definiše kako se odnosi prema događajima na Bliskom istoku ili Pacifiku, nego je svako pitanje spoljne politike danas i unutrašnja politika Srbije. Mi imamo svoje stavove i o tome. Ti stavovi su danas, uglavnom, osnovno pitanje, koje se i na samitima Buša i Putina razmatra, jeste pitanje Kosova. To za nas nije pitanje spoljne politike, ali je, nažalost, postalo pitanje spoljne politike. Naravno, sećate se svađe koja je nastala između tadašnjeg ministra spoljnih poslova Vuka Draškovića, Vlade i predsednika Republike oko pripreme, sadržine i potpisivanja sporazuma o tranzitu NATO trupa preko teritorije Srbije, potpisanog 18. jula 2005. godine. Ministar inostranih poslova je tada tvrdio da su Vlada i predsednik Republike bili o svemu pravovremeno obavešteni, da su dali saglasnost na sadržinu tog sporazuma, dok su ovi to javno demantovali. Takođe, tokom 2006. godine predsednik Republike Boris Tadić je u Vašingtonu potpisao sa državnim sekretarom Kondolizom Rajs tzv. SOFA sporazum o pravima američkih trupa na teritoriji Srbije. Da li je predsednik Srbije imao ovlašćenja da potpiše takav sporazum? Po Ustavu i zakonima nije. Da li ga je Vlada, koja po Ustavu utvrđuje i vodi spoljnu politiku, ovlastila da potpiše taj sporazum? Nije logično da Vlada ovlašćuje predsednika, niti da predsednik prima ovlašćenja od Vlade. Ali, ono što je još važnije, 2006, sad je kraj 2007. godine, mi nismo dobili na ratifikaciju i odobrenje taj sporazum. Da li to znači da postoje međunarodni sporazumi koje vi potpisujete, ili neko u vaše ime, a koji su tajna? Za koga su tajna? Vi znate da parlament radi i na zatvorenim sednicama. Kada će taj sporazum doći na ratifikaciju? To pitam zbog toga što postoje špekulacije oko tog sporazuma, koje vi morate da otklonite, da ga date na uvid javnosti, jer postoji tvrdnja da taj sporazum sadrži odredbu da se Srbija obavezuje da pripadnike američkih trupa neće isporučivati nijednom međunarodnom sudu, bez obzira na moguće optužbe za ratne ili druge zločine. Ako takva odredba postoji, podsetio bih vas da je ona suprotna Konvenciji o osnivanju stalnog Međunarodnog krivičnog suda, koju je Srbija ratifikovala. Mislim da je tada predsednik Savezne skupštine bio gospodin Mićunović, kada smo mi to uradili. Sa druge strane, ona je suprotna i stavovima Evropske unije. Nijedna država Evropske unije nije tako uradila sa Amerikom na bilateralnom planu. Prema tome... Ministar je malopre na sednici Odbora rekao da taj sporazum to ne sadrži. Ali, da li postoje međunarodni ugovori koji se potpisuju u tajnosti? Oni ne bi trebalo da postoje. Naročito se tajnost ne odnosi na parlament. Parlament je taj koji ratifikuje međunarodne ugovore. Da li predsednik Republike ima ovlašćenja da predstavlja Srbiju u zemlji i inostranstvu? Da li to predstavljanje podrazumeva i taj "ugovarački kapacitet"? To sam malopre rekao i na sednici Odbora za inostrane poslove, mislim da formulacija da Ministarstvo, uz predsednika Republike, predstavlja Srbiju, nije u skladu sa Ustavom Srbije. Ona je sporna. Ne mogu Srbiju da predstavljaju dvojica u isto vreme. Predstavljanje i zastupanje je samo jedno. Onaj ko predstavlja može da vas ovlasti da ga u njegovo ime predstavljate. Znači, ne može i predsednik Republike da predstavlja Srbiju i vi da predstavljate Srbiju. Najmanje može da je predstavlja organ uprave. Znači, naravno da su ambasadori... Ne treba brkati, vezano sa tim, ambasadore Srbije, koje ukazom postavlja predsednik Republike, naravno; vi ćete sad reći da su ambasadori u radnom odnosu u vašem ministarstvu, ali nemojte sebi davati veća ovlašćenja nego što ih imate po Ustavu Republike Srbije. Znači, ne piše bez veze u Ustavu to da predstavlja predsednik Republike, mogli ste da napišete da predstavlja i Vlada. Predsednik Republike predstavlja, to je kao kad imate u pravu onoga ko zastupa. Jedan zastupa, pa on ovlašćuje ko može još u njegovo ime to da čini. Znači, Ministarstvo, vi možete da predstavljate Vladu Srbije, vi ne možete da predstavljate Srbiju. Ko predstavlja Demokratsku stranku? Da li je predstavlja Boris Tadić? Ne može da je predstavlja i zamenik predsednika u isto vreme, ako ga ne ovlasti predsednik. Ko predstavlja poslaničku grupu DS? Predsednica poslaničke grupe. Da li može da predstavlja još neko u isto vreme, a da ga vi ne ovlastite? Takođe, mislim da je veoma bitno, mi smo to predložili, da diplomatija što više bude profesionalna služba, ali to znači da treba da uspostavljate instrumente i procedure koje garantuju profesionalnost diplomatije. Mislim da nije dobro da niste predvideli čak ni za diplomatska zvanja, ni za šefove diplomatsko-konzularnih predstavništava čak nije propisano da kandidati moraju imati visoko obrazovanje. Naravno, i akademik može da bude neko bez fakulteta. Ne znam da li imate u vidu nekoga da postavite ko nema to, ali, u svakom slučaju, mislim da to nije ..., visoko obrazovanje bi ipak moralo. Nalazimo se u 21. veku. Mi smo predložili da se pred skupštinskim Odborom za inostrane poslove moraju pojavljivati kandidati za ambasadore na tzv. javnim saslušanjima, odnosno na propitivanjima i nadam se da ćete to prihvatiti, to je apsolutno nesporno. Na kraju, generalno, ovaj zakon je potreban, između ostalog, i da bi se raspisali predsednički izbori. Međutim, mislim da je neophodno da Srbija ima jedinstvenu spoljnu politiku. To je važnije od zakona koji ste ovde predložili. Srbija se nalazi pred veoma važnim događajima na međunarodnom planu. Veoma je bitno kako ćete vi u Vladi Republike Srbije i u državnom pregovaračkom timu pronaći mehanizme i da li ćete imati jedinstvenu spoljnu politiku. Evo, konkretno, šta ukoliko se desi da dođe do jednostranog priznavanja nezavisnosti Kosova i Metohije? Šta ukoliko se desi da neke države prate SAD u svemu tome? Da li ste i koje ste mere pripremili? Vi ste kao Vlada pripremili Akcioni plan za slučaj nezavisnosti. U redu, ali hoće li Narodna skupština o tome da sluša preko medija ili ćete o tome da govorite poslanicima Narodne skupštine? Nažalost, u Srbiji se ustoličila praksa i kad dogovarate predsedničke izbore jedni kažu - bolje je da izbori budu sada, pre proglašenja nezavisnosti, drugi kažu - ne, bolje je da budu posle proglašenja nezavisnosti jer ćemo imati velike šanse. Ljudi, nama je cilj da ne bude nezavisnosti. Sa tog aspekta, imate li jedinstvenu spoljnu politiku u ovom trenutku? Da li će reakcije koje pripremate biti prihvaćene od svih vaših koalicionih partnera? Hoćete li vi ostaviti Srbiju bez jedinstvene spoljne politike posle 10. decembra? Kažete da pripremate mere protiv država koje će priznati jednostranu nezavisnost Kosova i Metohije. Da, ali da li to znači.. DSS se zalaže, ukoliko Evropska unija prihvati, jednostrano prizna nezavisnost Kosova i Metohije, kaže - nećemo u Evropsku uniju. Da li je to stav DS-a? Imate li vi jedinstvenu spoljnu politiku ili se pravite da je imate dok ne dođe 10. decembar? Nemojte da 11. decembra dođemo u situaciju da ne znamo šta da radimo. Mi smo ovde... Gospodine ministre, vi ste kao Vlada povukli jedan potez koji je nezabeležen u istoriji parlamentarizma, povukli ste budžet sa dnevnog reda Narodne skupštine. Zbog čega? Da biste izglasali zakone neophodne za raspisivanje izbora. Vama su izbori važniji od donošenja budžeta. Šta je predviđeno budžetom? A šta ako ga ne donesete? Donećete? Jeste li sigurni da znate šta će se sutra u vašoj koaliciji desiti? Mislim da ste previše zaljubljeni u svoju koaliciju, a da ste prevareni; znate, prevareni muževi obično poslednji saznaju za to. Bojim se da ste svi vi u ovoj koaliciji već odavno prevareni, samo što ćete poslednji saznati za to. U svakom slučaju, ne želim ništa dobro vašoj vladajućoj koaliciji, ali želim dobro Srbiji. Zbog toga ovo govorim, zato što smatram da Srbija u ovom trenutku treba da ima konsenzus oko osnovnih i temeljnih principa spoljne politike. Zato, gospodine ministre, ne znam kada će biti sednica o Kosovu i Metohiji, nemojte dovoditi Narodnu skupštinu u poziciju da post festum saznaje ono što vi pripremate kao neki skup mera, akcione planove svih ministarstava za Kosovo i Metohiju posle proglašenja nezavisnosti. Kada ste poslednji put održali sastanak sa političkim partijama u parlamentu što se tiče Kosova i Metohije? Držite sastanke, pojedinačne, u vezi sa tim kada ćete da raspišete izbore i ko će koga podržati na izborima. Ne treba nam predsednik bez zemlje. Čak sam siguran da ni zemlji ne trebaju takvi predsednici ni predsednički kandidati. U svakom slučaju, potreba jedinstvene spoljne politike je mnogo važnija od svega ovoga o čemu ovde govorimo. Zato vas pozivam da uložite maksimum napora da definišemo zajedničku spoljnu politiku ove države, jer ona danas brani ovu državu i ovaj narod. Podsetiću vas da ako izgubimo državu i narod, izgubićemo i svaku od naših političkih partija, jer partija ima mnogo, a ako ovaj narod izgubi svoju državu onda ćemo svi biti u jednoj veoma teškoj političkoj poziciji. Vladari možda zaboravljaju svoja obećanja, ali narod nikada. Zato, gospodine ministre, probajte da u zakonu definišete potrebu i način ostvarivanja jedinstvene spoljne politike. U spoljnoj politici nema stalnih ljubavi i stalnih neprijateljstava, ima samo stalnih interesa, to ste valjda naučili u Velikoj Britaniji. Ako govorite o ulasku u NATO ili u Evropsku uniju, hajde da definišemo šta nam je zajednički interes u ovom trenutku. Ako treba i da zaboravimo sve što je bilo sa NATO-om, da, ali šta nam je interes, hoće li NATO da ostavi Kosovo Srbiji? Ako je spreman i mi smo spremni da zaboravimo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Ivici Dačiću, šefu poslaničke grupe SPS. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, potpredsednik Narodne skupštine Republike Srbije, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, javljam se po članu 136. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Ovaj zakon ne može da opstane u ovoj formi i trebalo bi da ga povučete. Dakle, prva verzija ovog zakona, ili je to prva i konačna verzija, načinjena je, koliko znam, još krajem juna meseca. Vi ste nas obavestili, našu parlamentarnu delegaciju u Strazburu, da na sajtu Ministarstva inostranih poslova možemo da pogledamo kako to izgleda. Pravo da vam kažem, nisam to želela, s obzirom na to da ono što dođe u skupštinsku proceduru za mene predstavlja zakon o kome treba da razmišljam i da SRS u tom pravcu ulaže amandmane, ali vi ste se ovde, slučajno ili namerno, pozvali samo na jedan član Ustava. Zbog toga reklamiram član 136. Poslovnika, stav 2, po kome ste vi morali u obrazloženju da navedete ustavni osnov, razloge (naveli ste), objašnjenje osnovnih pravnih instituta i pojedinačnih rešenja. Kako je Srbija država u kojoj, kao što ste čuli od prethodnih govornika, a o tome je govorio i gospodin Mićunović kao predsednik Odbora (doduše, hvaleći zakon), Ustav, na način preplitanja nadležnosti kod Vlade, predsednika Republike i Narodne skupštine, reguliše posao koji se tiče inostranih ili spoljnih poslova, trebalo je da vi, pre svega, u Ustavu, pored člana 97. tačka 1, gde se govori o nadležnostima Republike Srbije i o činjenici da moramo da utvrđujemo međunarodni položaj i odnos sa drugim državama i međunarodnim organizacijama, definišete kakav je odnos predsednika Republike – budućeg izabranog predsednika, vi ćete za nekoliko meseci, ostaćete još neko vreme ministar inostranih poslova, imati gospodina Tomislava Nikolića kao sagovornika i predsednika države na tom poslu – i da uredite odnos Narodne skupštine Republike Srbije. Jer, mi smo imali situaciju da u više navrata poslanici SRS, članovi Odbora za inostrane poslove, od vaših saradnika traže da se pravno i institucionalno urede članovi zakona na osnovu međunarodno priznatih dokumenata. Kasnije, kada budem govorila u načelu, a naročito u pojedinostima, videćete, gospodine ministre, da neki pojmovi koje vi unosite u zakon ne postoje ni u Bečkoj konvenciji o konzularnim odnosima, ni u Bečkoj konvenciji o diplomatskim odnosima. Članovi vašeg ministarstva, vaše kolege, vaši saradnici, došli su na Odbor za inostrane poslove i slagali su narodne poslanike da to tamo negde postoji. Međutim, ja gore na stolu imam (nisam imala do malopre, donela mi je saradnica) Bečku konvenciju o konzularnim odnosima, i uporedila sam sa članom zakona, gde vi potpuno izmišljate nešto što nigde u svetu ne postoji. S druge strane, nacionalni savet za strategiju vođenja spoljne politike, odnos Narodne skupštine i Ministarstva inostranih poslova, Odbora za inostrane poslove... Gospodine ministre, mi ne možemo večito da gledamo, a naročito po inostranim kanalima i agencijama, šta vi izjavljujete, jer ovaj zakon je valjda trebalo da bude sadržajan, sveobuhvatan i da reguliše spoljnu politiku zemlje u ovako osetljivom trenutku, kada razgovaramo o sudbini Kosova i Metohije. Zašto onda ja treba vas u formalnom ili neformalnom razgovoru da pitam, je l' te, ministre, šta ste mislili kada ste rekli bićemo fleksibilni i velikodušni, i ne znam koje ste već izraze upotrebili dajući intervju za jednu stranu medijsku kuću, kada je u pitanju popuštanje šiptarskoj strani u pregovorima o statusu Kosova i Metohije. Znate, onda mogu da razmišljam da ćete vi sve da im date na izvol'te i da će to da bude iz okvira rezolucije koju je usvojila Narodna skupština Republike Srbije. Mnogo toga smo se nagledali u proteklih sedam godina, da ministri inostranih poslova, koji su vodili otvorenu antisrpsku politiku, kao što su to radili i Goran Svilanović i Vuk Drašković, zloupotrebljavaju funkciju i nadležnosti iz Ustava Republike Srbije i da Narodna skupština, kao najviše zakonodavno telo, uopšte nema uvid u to što vi radite. Kako vam to nije bio osnovni motiv da, recimo, jedan poseban član ili glavu zakona definišete tako da uredite vaš odnos prema Narodnoj skupštini? Pa, nećete valjda da se pojavljujete samo kada dolazite kao član pregovaračkog tima ili kada predlažete neki zakon? Dakle, veoma je loš zakon. Uopšte nije uredio tu vrstu odnosa, odnos predsednika Republike u vođenju spoljne politike iz okvira njegove nadležnosti predstavljanja Srbije, Narodne skupštine Republike Srbije koja utvrđuje, odnosno preko Vlade Republike Srbije, smernice za spoljnu politiku. Najbolje bi bilo da povučete ovaj zakon iz procedure ili da prihvatite sve radikalske amandmane. Čak ni to neće biti dovoljno, jer nedostaju dva nova instituta, a to je nacionalni savet za spoljnu politiku i odnos Vlade Republike Srbije, odnosno Ministarstva, prema Narodnoj skupštini.
Zahvaljujem koleginici Nataši Jovanović, potpredsedniku Skupštine. Reč ima Nada Kolundžija, šef poslaničke grupe Demokratske stranke.
Uvaženi gospodine predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, za Demokratsku stranku je ovo izuzetno važan zakon. Sa jedne strane, sa stanovišta ustavno-pravne potrebe da se reguliše ova važna oblast, a sa druge strane, zbog političke važnosti onoga što predstavlja međunarodni položaj i spoljna politika zemlje. Sa tog stanovišta mi analiziramo i razloge za donošenje ovog zakona, kao i njegov sadržaj. Ono što je potrebno naglasiti jeste da je donošenjem novog Ustava i Zakona o ministarstvima, kao i prestankom postojanja državne zajednice Srbija i Crna Gora, Srbija preuzela obavezu i, može se reći, dobila šansu da uređuje samostalno svoju spoljnu politiku. Želim samo da naglasim da za nas ova rasprava nije rasprava o strategiji i ciljevima spoljne politike, jer to prosto nije predmet ovog zakona o kojem mi danas razgovaramo. Mi danas razgovaramo o zakonu kojim se uređuje deo državne uprave koji je ovlašćen za organizaciju i sprovođenje politike koju utvrđuje Vlada u oblasti spoljne politike. Želela bih samo da napomenem da je važnost uspostavljanja institucija koje će biti u mogućnosti da sprovode spoljnu politiku od posebne važnosti kada živimo u vremenu i okolnostima u kojima je skoro svako pitanje unutrašnje politike i unutrašnjeg razvoja vezano za međunarodni položaj zemlje i za međunarodne odnose. Nikada kao sada sudbina jedne zemlje nije u toj meri zavisila od njenog međunarodnog položaja i njenesposobnostidaseintegrišeusvetsketokoveida ostvaruje dobre odnose sa drugim zemljama i sa drugim međunarodnim organizacijama. Skoro sva pitanja su povezana sa sposobnošću zemlje da vodi dobru spoljnu politiku, pa i pitanje ekonomskog položaja građana, pitanje njihovog ekonomskog prosperiteta, posebno je povezano za sposobnošću zemlje da vodeći dobru međunarodnu politiku ostvari dobre veze sa zemljama i na taj način omogući svojim građanima bolji i kvalitetniji život. Ono što je za nas bilo važno jeste da sa stanovišta ustavnih nadležnosti na neki način sagledamo da li ovaj zakon definiše sve ustavne nadležnosti posebnog državnog organa i da li postoje neke nadležnosti koje pripadaju nekom drugom državnom organu i u tom smislu postoji izvestan sukob u okviru ovog zakona. Mi zaista nismo našli da ovaj zakon na bilo koji način narušava ustavno određenje pozicije ovog državnog organa. Ovde su stavljene primedbe na to da ovaj zakon nije regulisao nadležnosti drugih izvršnih organa u spoljnoj politici, ali po našem dubokom ubeđenju, ovaj zakon ne bi ni smeo da reguliše nadležnost drugih organa, posebno ne nadležnost predsednika Republike koji svoje nadležnosti, vezano za spoljnu politiku, crpi iz Ustava i iz Zakona o predsedniku Republike. Ono što je za nas takođe bilo važno jeste da sagledamo da li postoje, pošto je bilo takvih primedaba, prevelika ovlašćenja ministra. Analizirajući ono što su najvažnije nadležnosti Ministarstva, dakle, svugde... Specijalne misije, osnivanje, zadaci specijalnih misija, to uređuje Vlada, na predlog ministra. Na inicijativu ministra, Vlada utvrđuje predlog o postavljenju stalnih šefova diplomatskih misija, ambasadora itd. Na predlog ministra, Vlada postavlja i razrešava generalnog konzula. Vlada, na predlog ministra i uz saglasnost države prijema, može za počasnog konzula postaviti lice... Otvaranje i zatvaranje predstavništava takođe je u nadležnosti Vlade, dakle, na predlog ministra Vlada donosi odluku o otvaranju i zatvaranju diplomatsko-konzularnih predstavništava. Takođe, odlučivanje o otvaranju i zatvaranju informativnih centara - na predlog ministra Vlada donosi odluku. Davanje saglasnosti za otvaranje predstavništava u Republici Srbiji, što je važno pitanje - na predlog ministra Vlada odlučuje o davanju saglasnosti. Kada je u pitanju imovina: "O pribavljanju, prodaji, davanju u zakup zemljišta, zgrada i poslovnih prostorija, kao i o kupovini stanova koji se koriste za potrebe diplomatsko-konzularnih predstavništava, na osnovu odluke Vlade... ". Dakle, o onome što su najvažnija pitanja, pitanja statusa i nadležnosti, odlučuje Vlada, a ne ministar. Logično je da ministar predlaže, jer je on zadužen za organizaciju i rad državnog organa i normalno je da je on taj koji formalno predlaže Vladi, ali za nas je bilo izuzetno važno da je Vlada ta koja donosi te odluke. Posebne uslove za sticanje i način sticanja i gubitka diplomatskog zvanja, na predlog ministra, takođe propisuje Vlada. U tom smislu, ono što je bila primedba na Odboru za inostrane poslove, a to je pitanje obaveza diplomatsko-konzularnih predstavništava u punom ostvarivanju funkcije parlamentarne saradnje, mislim da je to nešto što i dalje za nas ostaje kao jedno interesantno pitanje. Odbor za inostrane poslove smatrao je da diplomatsko-konzularna predstavništva treba da (i da to treba nekako i zakonom navesti) ostvaruju saradnju sa poslanicima koji su u parlamentarnim delegacijama ili parlamentarnim posetama zemalja u kojima su oni diplomatski predstavnici. Mislim da treba da pokušamo da nađemo zajedničko rešenje kako da to uradimo, da to prosto ne bi bilo prepušteno slobodnom tumačenju diplomatsko-konzularnih predstavništava. Svi poslanici koji su nekada putovali ili imaju kontakte i odlaze u parlamentarne posete, imali su različita iskustva sa našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Ovde se ne radi samo o tome da oni ponekad nisu imali osećaj da su to najviši predstavnici najvišeg zakonodavnog tela njihove države i da se na taj način odnose prema njima, već, sa druge strane, nisu shvatali da poslanici ponekad mogu da otvore vrata državi kroz svoje kontakte i svoje posete koje ostvaruju u tim državama. Dakle, mi smo vrlo često viđali ambasadore mnogih zemalja na međunarodnim skupovima na kojima smo mi bili, a često nismo viđali ambasadore svoje zemlje, što pokazuje da oni slobodno tumače da li to jeste interes države. Ovde se ne radi o potrebi da poslanike neko čuva i dadilja, radi se o tome da je interes države da ostvari što više kontakata u zemlji u kojoj je predstavnik, da otvori što više vrata da bi mogla da ostvaruje, u najboljem smislu, interese države. Mislim da bi u vezi sa tim trebalo pronaći neko rešenje. Demokratska stranka će glasati za ovaj zakon. Mislim da je on na vrlo jasan način uredio sva važna pitanja koja se tiču ovog organa uprave. Mislim da ne postoje nikakve opasnosti od prevelikih nadležnosti. Vrlo je jasno definisano da je to nadležnost Vlade, što je, naravno, iz ustavnog ovlašćenja Vlade da ona utvrđuje i sprovodi politiku, pa i spoljnu politiku. U tom smislu, Vlada je nadležna za najvažnija pitanja koja se tiču uređivanja ove oblasti. Mi ćemo glasati za ovaj zakon. Naravno, pažljivo ćemo proučiti sve amandmane koji su pristigli i prihvatićemo sve one amandmane koji doprinose poboljšanju ovog teksta. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, rasprava o Predlogu zakona o spoljnim poslovima ne može da bude suvoparna i ne može da se svede samo na to da smo mi narodni poslanici ustanovili da je zakon sve predvideo, da je zakon tehnički, da nisu tačne primedbe da su ministru data ovlašćenja. Dokazaćemo vam da ovlašćenja potiču iz Vlade. Ovo je jedan od onih zakona koje "traži" Ustav Republike Srbije da bi bili raspisani predsednički izbori i potpuno je jasno da je sa tom namerom i pisan. Šta se dešava u Republici Srbiji od dolaska DOS-a na vlast? Srbija gubi diplomatiju. Ja ovde vidim ljude za koje pretpostavljam da su proveli dosta vremena u diplomatiji i koji žale za vremenima kada je predstavnik Srbije morao da bude školovani diplomata. Posle petooktobarske revolucije vi ste uveli u praksu da postavljate ljude koji vama nešto znače na najviša mesta u diplomatiji. Da li su prolazili neke kurseve ili nisu, ne znam, pretpostavljam da je trebalo da znaju jezik, ali osnovni kurs, kurs iz patriotizma nijedan nije imao, čak ni oni koji sada ovde u sali sede, a bili su na tim mestima posle 5. oktobra. Od 5. oktobra do danas na ta mesta postavljaju se ljudi koji nisu prošli kurs iz patriotizma. Uostalom, gospodine ministre, i vi ste na ovu funkciju došli kao saradnik predsednika Republike, ne kao diplomata i kao čovek u koga ova Narodna skupština ima poverenje. Ne ljutite se. U poslednje vreme, ima tome nekoliko meseci, otkako ste svoja javna istupanja prilagodili stavovima SRS, u vama prepoznajem čoveka koji bi mogao da zastupa interese Srbije i u spoljnoj politici. Mada, taj gaf sa formiranjem nekog savetodavnog tela, u koje ste uveli izdajnike, nikada mi neće biti jasan. Ako odslikava pravu strukturu vaše ličnosti i način na koji želite da vodite spoljnu politiku, ne valja, a ako vas je neko naterao na to, izađite i recite ko vas je naterao da Gorana Svilanovića, jednog od njih, uzmete da vas savetuje. Znate šta? Zaista, u spoljnoj politici, u načinu kako treba voditi spoljnu politiku, u odbrani zemlje diplomatijom, Goran Svilanović nema čemu da vas nauči. Po onome kako ste vi nastupali, priznajem, dva puta u Strazburu, imate vi njega čemu da naučite. Vama nedostaje mnogo da potpuno, apsolutno jasno, kristalno čisto zastupate stavove Srbije u međunarodnim odnosima. Nije tačno da mi ovde ne treba da raspravljamo o tome šta se spremate da učinite. Kamo sreće da ste sa tim zadatkom došli u ovu Narodnu skupštinu da nam kažete i da potražite saglasnost za ono što nameravate da učinite. Doživeo sam ovde zvižduke kada sam pre više od godinu dana rekao da Srbija čak i prekidom diplomatskih odnosa treba da brani svoj suverenitet i teritorijalni integritet, svoje članstvo u UN, svoj potpis na povelji UN, svoj osnivački ulog u UN. Uglavnom, iz vaše stranke su dolazile te priče. Promeni se vreme, dođoste vi na te pozicije, gospodine ministre. Čak sam čuo kako izgovarate da ćemo na sve moguće načine braniti, a onda ste pre neki dan rekli - diplomatija, politika, sva sredstva iz diplomatije, politike... Naravno da nije vaše dalje da govorite o tome, to je na ministru odbrane, na predsedniku Republike, ali dođosmo blizu. Molim vas da u svim vašim odeljenjima u Ministarstvu spoljnih poslova izučavate Halštajnovu doktrinu. Nemačka, osuđena za genocid nad mnogim državama i narodima u svetu, dignuta na stub srama kao zločinačka država, odmah posle Drugog svetskog rata imala je ministra koji je rekao - ko prizna Istočnu Nemačku, sa njim nemamo diplomatske odnose. Da li je to bilo za smeh? Možda i jeste, ali je dalo rezultate, kao što će dati i ova nova srpska politika rezultate. Sve dok popuštate, dok saopštavate i nama i svetu da smo slabi, da ne možemo ništa da učinimo, da sve što nam je suđeno moramo da primimo na sebe, da je to izgubljeno pre 10, 15, 20 godina, sve dotle smo slabi. Kada kažete da smo jaki toliko koliko narod želi da brani Kosovo i Metohiju, a ubeđen sam da narod želi da Kosovo i Metohija ostanu u sastavu Srbije, jer je to znak da narod želi Srbiju, sve dotle vi imate snagu i tu snagu, gospodine ministre, slobodno koristite kao snagu SRS, mi vam nikada nećemo zameriti ako u svetu zastupate stav da nam Kosovo i Metohiju nikada niko ne može da otme. Ne vidim drugi razlog postojanja Ministarstva spoljnih poslova, izuzev sadašnje borbe za Kosovo i Metohiju. Sve drugo je rutina, sve drugo je... Čak i mnogo biznisa, koji je vaša stranka ubacila u diplomatiju, i to razumem, šta da radim, ali tako vi zamišljate politiku - kao jedno preduzeće. Molim vas da dobro razmislite, gospodine ministre. Ministarstvo spoljnih poslova je od 5. oktobra 2000. godine naovamo stranačko ministarstvo. Kako koja stranka dobije to ministarsko mesto, tako taj ministar ubacuje svoje prijatelje, komšije, šurake, pašenoge, ovog i onog na ministarska mesta. Ministri od karijere, ministri koji znaju posao gurnuti su u zapećak, bacani u penziju, njihovo mišljenje nikome više nije bilo važno. Važno je samo trenutno važeće mišljenje aktuelne vlasti, a to u spoljnim poslovima ne može da bude odlučujući faktor. U spoljnim poslovima država je za sto godina i ima istu spoljnu politiku. Kada menja spoljnu politiku? Sada je vreme, gospodine ministre, da Srbija razmisli o svojoj spoljnoj politici. Sada se svet deli na one koji nam žele dobro i na one koji nam žele zlo. Vi to jasno vidite, vi to dobro vidite, tim poslom se bavite, a ako to ne znate, sklanjajte se. Bolje čovek sam da kaže - velika su iskušenja preda mnom, ja za ovo nisam sposoban. Ako ste sposobni, recite nam istinu. Kakve su to priče o tome da mi moramo i dalje sa zapadnoevropskom unijom da razgovaramo o ispunjavanju svih uslova, o bacanju našeg suvereniteta pod noge EU, koja nam uzima Kosovo i Metohiju? Kakve su to priče o Rusiji kao nedemokratskoj zemlji, u kojoj nema demokratskih izbora, u kojoj su oligarsi ministri, kako sam čuo juče sa ove govornice, i niko iz vladajućih struktura ne reče - nije tačno, ljudi. Voleo bih da vidim ovde jedan plan rada Ministarstva spoljnih poslova, orijentaciju Ministarstva spoljnih poslova, da Ministarstvo ne troši pare na naše neprijatelje. Šta će nam to. Voleo bih da znam, pošto ste već ovde u sali, bilo bi dobro da iskoristite priliku da nam kažete šta nas to čeka. Potpuno ste angažovani u ovim pregovorima, i juče ste razgovarali sa "trojkom", valjda znate šta nas čeka. Ne bih mogao sebi da dozvolim da sam angažovan u nečemu mesec, dva, godinu, dve i da ne znam šta me čeka, a ne bih sebi dozvolio ni to da ja znam šta nas čeka, a da ne kažem drugima, posebno da ne kažem narodnim poslanicima i građanima Srbije. Dakle, gospodine ministre, ako je aksiom samoproglašenje nezavisnosti Kosova i Metohije, ne interesuje me to odlaganje zbog vaših predsedničkih izbora, Borisu Tadiću recite, ako ga čeka samoproglašenje nezavisnosti Kosova i njegova loša reakcija, meni je sasvim svejedno da li će pre toga biti izbori ili ne, da li će možda biti izabran ili ne, onaj ko se ne bude adekvatno ponašao u skladu sa samoproglašenjem nezavisnosti Kosova i Metohije neće biti predsednik Srbije, pa makar da je pola sata pre toga izabran, i vi to jako vrlo dobro znate. Dakle, gospodine ministre čujem da se u Ministarstvu spoljnih poslova pravi plan za ponašanje u slučaju samoproglašenja. Odakle vam hrabrosti da to radite sami, da ne tražite bilo čiju podršku i da ne prenesete breme odgovornosti na Narodnu skupštinu Republike Srbije? Ministar spoljnih poslova koji planira da na kurtoaziju svede odnose sa drugim zemljama koje priznaju Kosovo i Metohiju najjači je kada je tu odluku donela Narodna skupština, a ne ministar spoljnih poslova. Ministri su smenjivi, za 15 minuta. Vi ste mlad čovek i treba da budete ministar koji će imati dugu karijeru. Nekada je u Srbiji predsednik Vlade preuzimao Ministarstvo spoljnih poslova, da naglasi koliko je to bitno. U Srbiji, koja nije imala ni ovoliko predstavništava, ni ovoliko poslova oko spoljnih poslova, možda ni ovoliko problema. Vaš problem je vaša ideologija. Vaša ideologija je prozapadna; vi to nama predstavljate kao želju za boljim životom u Srbiji, i to lako može da prođe, samo ovakvi, kao što je većina građana Srbije u ovom društvenom stanju, na ovom nivou, otprilike žive u kanalizacijama na Zapadu. Oni čekaju u redovima da dobiju bilo kakav posao u toku dana, da odnesu parče hleba svojoj kući. Cela Srbija u proseku je na nivou tog življa na Zapadu. Mi tamo nećemo biti ljudi koji su bogati, ljudi koji imaju posao, ljudi koji imaju perspektivu. To nam slobodno recite, mi vam to nećemo zameriti, mi to znamo. Dakle, lako je predstaviti Zapad kao Meku i Medinu, teško je reći Zapadu u oči šta se od njega očekuje i šta smo spremni da ispunimo i do koje mere smo spremni da idemo. Niko nije lud da se na silu svađa sa Zapadom. Niko nije ni lud da dopusti Zapadu da uradi šta god hoće nad Srbijom, čak ni Demokratska stranka. Vi niste oni od pre godinu dana. Možda zbog izbora i možda ćete posle izbora ponovo da radite sve što ste radili pre godinu dana, a Srbija neka gleda i neka pamti. Ovog časa su karte podeljene. Nama oni u Strazburu, kojima ste predsedavali do pre neki dan, otimaju teritoriju Kosova i Metohije, nama oni u Briselu otimaju teritoriju Kosova i Metohije, nama Vašington otima Kosovo i Metohiju. Vi tu morate da se opredelite. Jasno je kako morate da se opredelite – kako većina građana misli. Mi smo svi zabrinuti i uplašeni, mi znamo kakve nas teškoće čekaju, ali to ne utiče na nas da damo svoju decu, da damo svoje kuće i svoje imanje i da kažemo – radite šta god hoćete, vi ste od nas jači. Onaj ko je ministar spoljnih poslova u Srbiji, njega geni moraju da vode. On mora tačno da zna šta starac u Srbiji misli, a šta dete koje je već zrelo da razmišlja o Srbiji i o njenoj spoljnoj politici i o tome hoće li Srbija da bude rob ili će da bude slobodna. Na svu sreću, vi niste uspeli za ovih sedam-osam godina da našu strukturu ličnosti promenite toliko da poželimo da budemo robovi. Previše je poniženja Srbija doživela, svaki građanin posebno, poniženja u odnosu na svoju veru, na svoj jezik, na svoju kulturu, na svoju istoriju, na svoje prijateljstvo, na svoje fabrike, na svoju vodu, na svoj vazduh, na svoju zemlju. Potpuno smo poniženi, do kraja. Iz toga mogu samo da popucaju obruči, nema više stišljivosti i mi sada samo možemo da eksplodiramo i da se odupremo svemu. Vi to vrlo dobro znate. Ne dajte da dođe do te tačke. Branite vi Srbiju kako bismo je mi branili i nikada vam nećemo reći ni reč. Baš me briga ko će konzulate da osniva i ko će da postavlja počasne konzule, savetodavna tela itd. Mene interesuje generalno politika i da li ću u tome imati saradnju sa vama, gospodine Jeremiću; ako ne budem imao, neće vas biti na mestu ministra spoljnih poslova. A ako dođe slučajno do tragedije da neka druga politika pobedi u Srbiji, radite šta vam je volja, mi ćemo nastaviti da se borimo, mi ćemo nastaviti da čekamo svoj trenutak. Ali, da nam ne prođu svi trenuci... Uz potpunu saglasnost Srbije, Republika Srpska više nije ni senka onoga što je postala u Dejtonu; uz potpunu saglasnost Srbije, za ovih sedam godina mi smo se potpuno udaljili od Kosova i Metohije, do te mere da ste imali, do pre samo nekoliko meseci, zvanične izjave da je sve izgubljeno, čak i rečeno kada je izgubljeno, potpisivanjem kog sporazuma. Sada je taj sporazum jedini oslonac i vi ga sada tumačite na način na koji smo ga mi tumačili, čak i u prošloj predsedničkoj kampanji kada je vaš kandidat odgovorio da to nije tačno. Sada vi kažete - tačno je. Neka, i naknadna pamet nije loša, jeste da je izgubljeno vreme, ali svaka pamet je dobra, pa i naknadna, naročito ako može da pomogne Srbiji. Ja ovaj zakon posmatram samo kao osnovu da što pre dođemo do predsedničkih izbora i da raskinemo dominaciju DOS-a, predugo je trajalo, sedam godina. Sedam godina je DOS na vlasti. Gledam Gašu Kneževića, sedi sada sa vama. U prošloj postavi uređivao je prosvetu, sada uređuje spoljne poslove. Ljudi, imate li vi meru, imate li vi znanje? Da li ste vi univerzalni eksperti? To znanje iz kvizova je dobro da se pobedi na kvizu, ali ni u jednoj nauci ne predstavlja nikakvo znanje. To je nekakvo opšte, enciklopedijsko, elementarno znanje. Nemate valjda univerzalne stručnjake za svaku namenu i samo ih povlačite, hoćeš da bude ministar vera, hoćeš da bude ministar poljoprivrede, hoćeš onoga, hoćeš onoga? Ne može, ljudi. Ako već školujete tu decu i svoje kadrove, školujte ih namenski; u policiji se školuje namenski - prvo Srbija, pa onda uska struka, diplomatija, što cenim. Mnogo mladih ljudi srećem sada u diplomatiji Srbije, ako ste ih naučili patriotizmu, sve znaju, nemojte da im postavljate uslov da znaju jedan jezik ili dva, pa to pokupite na Filološkom fakultetu. Uslov je Srbija, ovde, tu je uslov, i ovde. Ako bi to bio manir svake vlasti, onda bi svi sarađivali ovde između sebe. Što kaže gospodin Mićunović, onda Skupština ne bi bila suprotstavljena Ministarstvu spoljnih poslova, onda bih ja mogao da se složim da gospodin Mićunović bude predsednik Odbora za spoljne poslove, jer znam da ne razmišlja partijski, razmišlja srpski. Znam da ministar razmišlja srpski. Pa baš nije svejedno ko predsedava sednici Odbora, ali ako sednicu Odbora mora da vodi neko ko pripada Demokratskoj stranci, onda je to meni sumnjivo. Uvek kada zatražite da predsednik skupštinskog odbora bude iz stranke iz koje je ministar, meni je to sve sumnjivo. Odakle vam taj poriv? Odakle vam taj motiv? Čemu to? Čega se bojite? Da bi predsednik odbora iz Srpske radikalne stranke pozvao ministra na sednicu odbora, pa to je valjda normalno, da podnese izveštaj? To je normalno. Čemu služi Skupština? Da ministar bude bezbedan i na osnovu funkcije predsednika odbora? Ne valja, ministre. Gradite nove odnose i u svojoj stranci. Ako ste dobar ministar, recite – mene uopšte ne sekira to što će radikal biti predsednik odbora, jedva čekam da mi uputi primedbu, a ja imam argumente da mu odgovorim. Ne, nego mi dajte mog, iz moje stranke, da bude predsednik odbora, da me ne bi nešto pitao. Zato su svi ovi zakoni pod lupom radikala i zato su svi sumnjivi i zato ćete ih vi izglasati. Nije to sporno, država bez zakona nije država. Ali, država u kojoj ne poštuju zakone takođe nije država. Koliko vam treba vremena da kadrove Danice Drašković u Ministarstvu smenite? Koliko vam vremena treba, ministre? Hoćemo li doći do toga da kada dođe novi ministar mora vaše kadrove da smenjuje? Hoće li stvarno Srbija u svakom izbornom periodu da sve kadrove postavlja stranački? Hajde i time da se zadovoljimo, hajde to da bude. Imamo li mi toliko kadrova? Mislim da kad cela Srbija sabere sve sposobne, čestite i poštene ljude ima jednu dobru Vladu. A mi sada predstavljamo Srbiju tako da svaka politička stranka ima i Vladu, i Ministarstvo spoljnih poslova, i unutrašnjih poslova, i BIU obavezno, i Vojno-bezbednosnu agenciju i Generalštab, sve ima svaka stranka - nije tačno. Nije tačno, nego treba da napravimo atmosferu takvom da stranke mogu da sarađuju, da ljudi mogu da sarađuju, da sposobnog policijskog inspektora niko ne dira, kakva god da je vlast, da sposobnog oficira niko ne dira, kakva god da je vlast, da ambasadora niko ne dira, ako se nije obrukao i ako razvija dobre odnose između Srbije i zemlje u kojoj se nalazi. Eto, ja to tako prosto razmišljam. Ne razumem se u spoljnu politiku, ja to prosto zamišljam i mislim da celo vaše ministarstvo mora da bude u službi Srbije i da vi, ministre, to morate da potencirate i na tome morate da insistirate. Da li će biti Pera, Mika, Jova, Hasa, Fadil, uopšte me ne interesuje ko će biti ministar, ili ko će biti predstavnik. Ili Elvira, bilo bi mi čak drago da i Elvira bude, recimo, ambasador u Mađarskoj, eto. Ako može da vam pomogne ova naša diskusija, mi smo tu. Naravno, za zakon ne možemo da glasamo. Dali smo neke amandmane. Ministre, da znate i vi, kao što smo juče onog ministra obavestili, zakon je stigao u proceduru taman na vreme da na sedam zakona u roku od 24 sata možete da date amandmane. Ako vi mislite da smo mi dobro rastumačili ovaj zakon, nismo ga dobro rastumačili. Ako mislite da je dobro to što opozicija nije dobro rastumačila zakon, nije dobro. Zakon je dobar tek ako je opozicija imala vremena da ga dobro rastumači, da na njega da primedbe, a vi argumentovano na te primedbe da odgovorite. Ja bih voleo da ovaj zakon ne moramo da menjamo ni mi, kada posle januara dođemo na vlast. Hvala.
Zahvaljujem Tomislavu Nikoliću, šefu poslaničke grupe SRS. Reč ima mr Vuk Jeremić, ministar za inostrane poslove u Vladi Republike Srbije. Izvolite, gospodine Jeremiću.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, hvala vam za sve primedbe koje ste stavili. Hvala, gospodine Nikoliću, na ovim opštim primedbama i ovim opštim stvarima, za koje mislim da su zaista u ovom trenutku od apsolutno presudnog značaja. Slažem se sa vama da je ovaj spoljnopolitički trenutak u kome se nalazimo zaista ključan. To ne znači da ne moramo da usvojimo ovaj zakon, odnosno ovaj tehnički, slažem se da je to jedan izuzetno tehnički tekst. Ali, ja bih se osvrnuo, pre nego što pokušam da odgovorim na neke od ovih primedaba poslanika SRS, poslanika LDP-a, isto tako od gospodina Dačića, poslanika SPS-a, vezano za aktuelno stanje u pregovorima o Kosovu i Metohiji, mi smo od samog početka pregovaračkog procesa prilično redovno obaveštavali Skupštinu. To ćemo nastaviti da činimo i dalje, u skladu sa dinamikom pregovaranja. Pitali ste me kako, zašto, da li i kako bez znanja Skupštine Ministarstvo spoljnih poslova sprema mere odnosa, u slučaju priznavanja Kosova i Metohije. Želim da vam odgovorim na to direktno, pošto ste pominjali Holštajnovu doktrinu, pošto ste pominjali neke konkretne stvari, da Ministarstvo spoljnih poslova mesecima radi na predlogu mera koje su u spektru od vrlo mekanih do vrlo tvrdih mera, u smislu diplomatskih stvari koje možemo da uradimo. Naravno, tu se slažem sa vama da je Ministarstvo spoljnih poslova zaduženo za to da predloži Vladi mere iz domena diplomatije, odnosno međunarodnih odnosa. Holštajnova doktrina je ova poslednja instanca, odnosno najtvrđa moguća mera koju država može da preduzme. To je prekid diplomatskih odnosa sa svakim ko prizna određeni entitet za koji vi smatrate, odnosno za koji bi ova država smatrala da bi predstavljao flagrantno kršenje njenog suvereniteta i teritorijalne celovitosti. Mogu da vam kažem da je Holštajnova doktrina, kao poslednja mera, jedna od predloženih mera koje je Ministarstvo spoljnih poslova predložilo Vladi Republike Srbije. Naravno, pošto taj dokument, predlog, nosi obeležje državne tajne, ja o njemu ne mogu da razgovaram na otvorenoj sednici Skupštine Srbije. Ali, ja sam rekao da će Ministarstvo spoljnih poslova predložiti Vladi ceo set mera i mogu ovde da vam kažem šta je najblaža mera. Najblaža mera je da ne učinimo ništa. Najteža mera je da prekinemo diplomatske odnose, odnosno da pratimo Holštajnovu doktrinu. Između ima sedam ili osam raznih stepenovanja. Ministarstvo spoljnih poslova je razmotrilo svih sedam stepena za sve države sa kojima trenutno imamo diplomatske odnose. Taj predlog je otišao Vladi Republike Srbije. Vlada Republike Srbije će odlučivati o tim merama, u skladu sa Ustavom i zakonom. Ali, Ministarstvo spoljnih poslova je završilo taj predlog. Primio sam neke primedbe na profesionalizam tima koji ovde sedi sa mnom, ili sam ih bar tako shvatio, i želim da objasnim –profesor Gašo Knežević je glavni pravni savetnik Ministarstva spoljnih poslova, i to je mesto koje je predviđeno. To je mesto na koje ministar postavlja svog savetnika. Znači, kao i svuda, dozvolićete da ministar postavlja svoje savetnike. Znači, ja sam se opredelio da moj glavni pravni savetnik bude profesor Gašo Knežević. Isto tako, ja sam se opredelio da moj državni sekretar u Ministarstvu ne bude partijska ličnost, već profesionalni diplomata, naš bivši ambasador u Egiptu, u Londonu, ambasador Rajko Bogojević. Ja sam se, isto tako, opredelio za to da svi ljudi koji su došli u Ministarstvo spoljnih poslova sa mnom budu isključivo u kabinetu ministra. Kada ja više ne budem vršio ovu dužnost, oni će svi da odu sa mnom iz kabineta. Na profesionalna mesta u službi nije postavljen ni jedan jedini partijski čovek. Znači, prilikom mog dolaska u Ministarstvo sa mnom je došlo pet ili šest ljudi i oni svi sede u kabinetu. Kao što je u svakom normalnom sistemu, kada se promeni vlast, ode ministar, odu i njegovi najbliži saradnici, politički nameštenici, a diplomatski aparat ostaje nepromenjen. To je bila moja ideja i to je ideja ovog zakona. Gospodine Nikoliću, pitali ste me za kadrove koji su dolazili u prošlosti. Mogu da vam kažem da ste tu u pravu. Izuzetno mnogo kadrova je sa strane dovedeno u poslednjih nekoliko, dve ili tri godine. Ja sada ne znam čiji su to kadrovi, da li su to kadrovi... Verovatno su bili dosta bliski partiji koja je u tom trenutku okupirala Ministarstvo, ali mogu da vam kažem da su svi oni došli u Ministarstvo po osnovu nekih ugovora o delu, koji, nakon što je ovo ministarstvo postalo ministarstvo Vlade Republike Srbije, više nisu zakonski. Ja sam raskinuo sve te ugovore. Bio sam izložen dosta žestokim napadima u medijima zbog toga što sam povlačio ovog čoveka, onog čoveka, iz kulturnog centra, iz Kanade, iz Strazbura. Ja sam sve njih povukao po slovu zakona. Znači, mogu da kažem da sam primio sada jedno pitanje direktno iz poslaničke klupe - koliko sam ugovora zaključio. Nisam zaključio nijedan. U svakom slučaju, kakva god da je bila ranije neregularna situacija u Ministarstvu spoljnih poslova, nakon usvajanja ovog zakona za takvu vrstu neregularnosti više neće biti mesta. Ovo zaista otvara put ka formiranju jedne profesionalne diplomatske službe, moderno ustrojene, okrenute izazovima 21. veka, spoljnopolitičkim izazovima sa kojima se mi kao zemlja suočavamo u 21. veku. Naravno da je najveći spoljnopolitički izazov u ovom trenutku očuvanje suverenosti, teritorijalne celovitosti naše zemlje, samim tim i demokratskog poretka, samim tim i evropske integracije ove zemlje, samim tim i prosperiteta celog zapadnog Balkana. Takva nam diplomatska služba treba. Ovaj zakon omogućava da se takva diplomatska služba napravi. Niko ne može da porekne da se nalazimo pred dramatičnim i istorijskim iskušenjem. Što se tiče opredeljivanja, ovaj zakon ne insinuira nikakva opredeljenja. Ovaj zakon nije orijentisan u političkom smislu ovako ili onako. Vlada koja pobedi na izborima, na demokratski način, odlučuje kako će ovaj diplomatski aparat upotrebiti. Moj je zadatak, zadatak podnosioca ovog zakona, ne moj, nego Ministarstva spoljnih poslova i Vlade, da omogući da taj aparat bude profesionalan, efikasan, moderan i dinamičan. Onda će Vlada koja bude izabrana na izborima i koja za svoju predstavljenu politiku bude dobila većinu na izborima odlučiti kako da ga upotrebi i kakva će biti spoljna politika Republike Srbije. Ovo nije, nažalost, mesto i vreme da diskutujemo o spoljnoj politici Republike Srbije. Želim da dođem ovde i da u Skupštini podnesem ekspoze o spoljnoj politici Republike Srbije na način na koji je vidim ja, kao ministar, moja vlada. Ovo je sada momenat za diskusiju o zakonu. Pre nego što siđem sa govornice želim da vam kažem, verujte, danonoćno svi zaposleni u Ministarstvu spoljnih poslova Republike Srbije, na čelu sa ministrom, posvećuju vreme borbi, stalnoj borbi za očuvanje naše teritorijalne celovitosti. Pošto na vrlo transparentan način radimo posao, mislim da to može i da se vidi. Situacija je izuzetno teška. Ovaj problem sa Kosovom mi nemamo u poslednjih godinu dana ili u poslednje dve godine. Imamo ga jako dugo, kao što svi znamo, a trenutno su geopolitičke okolnosti takve da je situacija izuzetno teška, u smislu sprovođenja u delo onoga što želimo da sprovedemo u delo. To je očuvanje teritorijalne celovitosti. Mogu da kažem da smo u poslednjih šest meseci, koliko je ova vlada tu gde jeste, pomerili nabolje situaciju što se tiče budućeg statusa Kosova i Metohije. Podsetiću vas, u maju mesecu ova vlada je položila zakletvu u ovoj skupštini. U junu mesecu izgledalo je kao više nego izvesno da će biti sproveden u delo Ahtisarijev plan. Mi smo odbili Ahtisarijev plan; onda smo svojim diplomatskim i političkim aktivnostima uspeli da dođemo u situaciju da iskoristimo geostrateško okruženje u kome se ne slažu sve ključne članice u Savetu bezbednosti sa Ahtisarijevim planom i da ga pretočimo u novi pregovarački proces. Izgledalo je kao da je apsolutno nemoguće da počne novi pregovarački proces. Uspeli smo da dobijemo novu šansu. Tih novih 120 dana pregovora kojima je predsedavala tzv. pregovaračka trojka mi smo izuzetno dobro iskoristili. Predstavili smo mnogo planova o suštinskoj autonomiji. Svi ti planovi imaju jedan zajednički imenitelj, a to je da su apsolutno u liniji sa onim što je ova skupština usvojila kao pregovaračku platformu. Znači, nijednog trenutka nismo izašli iz pregovaračke platforme Skupštine Republike Srbije, a bili smo fleksibilni, otvoreni, spremni da prihvatimo apsolutno svaku sugestiju. Bili smo spremni da diskutujemo o svakoj tački tog našeg predloga. Na kraju su ti naši predlozi ostali u zapisniku. Na kraju je, isto tako, u zapisniku ostalo to da Albanci nisu bili spremni da razgovaraju ni o jednoj tački nijednog našeg predloga. Sa jednim takvim zapisnikom mi idemo u Njujork na sednicu Saveta bezbednosti. U Njujork idem večeras, da pripremim nastup premijera na toj sednici Saveta bezbednosti i da razgovaram sa generalnim sekretarom UN gospodinom Ban Ki Munom. Mi ćemo nastaviti da se borimo u svakom forumu u kome se vodi diskusija o Kosovu i Metohiji. Dok je to bio forum "trojke", učestvovali smo aktivno, agilno, principijelno i u skladu sa platformom usvojenom ovde u Skupštini i Rezolucijom Skupštine Republike Srbije. Učestvovali smo u tim pregovorima. Sada se pregovori sele u Njujork i idemo tamo i bićemo tamo izuzetno aktivni. Treba nam podrška da bismo sproveli u delo ono što želimo da sprovedemo u delo i tu postoji skoro potpuna saglasnost ove skupštine, koliko razumem. Neće nam biti dovoljna podrška samo jednog ključnog međunarodnog faktora, jer živimo u jednom multipolarnom svetu u kome ima mnogo važnih faktora. Možda je do juče bio samo jedan. Ima ih sve više i više. U ovakvom multipolarnom, multilateralnom okruženju naprosto ne možete, kada ste mala zemlja, sprovesti u delo svoje nacionalne interese bez podrške većine, ako ne i svih ključnih spoljnopolitičkih faktora. Albanci su mislili da mogu da sprovedu u delo nezavisnost, imajući samo podršku, u maju, SAD-a. Nije bilo dovoljno. Možemo nešto da naučimo od njih. Nije dovoljno kada imate podršku samo jednog od faktora. Kada ste mala zemlja morate da nađete načina da dobijete podršku od svih. To je zadatak diplomatije i to nekada nije lako. Zbog toga diplomatija nije jednostavan zanat. Zbog toga je diplomatija možda čak i umetnost nekada, a pogotovo u teškim istorijskim trenucima kao što je ovaj. Mi se trudimo najbolje što možemo. Zadatak je jasan: očuvati suverenitet i teritorijalni integritet zemlje, i tu se svi slažemo. Drago mi je da sam danas čuo reči podrške iz klupa odakle obično ne čujem reči podrške, što se tiče politike koja je zajednička. Kažem vam, ova bitka još uvek nije gotova, ova bitka mora da nastavi da se bije. Ova bitka se ne bije samo u jednoj prestonici, ova bitka se bije u mnogo prestonica. U svim tim prestonicama zapada, istoka moramo da budemo prisutni. Moramo da gradimo najbolje moguće odnose sa svima onima koji imaju snagu da utiču na to kako ćemo živeti sutra i u kojoj ćemo zemlji živeti sutra. Nažalost, nismo supersila i moramo da balansiramo. Moramo stalno da balansiramo između istoka i zapada. Nismo prvi put, kao Srbija, u situaciji da moramo da balansiramo između istoka i zapada. Mnogo puta smo u našoj istoriji morali da balansiramo između istoka i zapada. Ovo je još jedan momenat u kome moramo da balansiramo između istoka i zapada. Za to nam treba jasno političko opredeljenje, jasna politička vizija. Isto tako, treba nam jedan efikasan diplomatski aparat koji će u delo sprovoditi politiku za koju se, gospodine Dačiću, nadam da može da bude zajednička. Mi smo uvek činili sve da ona bude zajednička. Ako ne bude zajednička... Nažalost, u demokratiji nekada ne postoji zajednička politika; svako ima pravo na svoju politiku, vi ste, gospodo narodni poslanici, izabrani na ovom ili onom tiketu i imate pravo da vidite spoljnu politiku Srbije na ovaj ili onaj način. Ako nema zajedničke politike, onda većinska, jer tako kaže demokratija; ko ima većinu, taj kreira politiku. U ovakvim istorijskim trenucima najbolje je da ona bude jedinstvena i najbolje je da ona bude zajednička. Ova vlada će nastaviti da čini sve da čuva konsenzus i za taj konsenzus vrlo je važna Narodna skupština. Znači, gospodine Nikoliću, nećemo ignorisati Narodnu skupštinu. Gospodine Nikoliću, naravno, kao što smo i do sada, izveštavaćemo Narodnu skupštinu i pokušavaćemo da napravimo konsenzus, kao što smo to činili do sada, po najvažnijim državnim pitanjima, a pre svega što se tiče očuvanja suvereniteta i teritorijalne celovitosti zemlje. Za to nam treba što pre jedan obnovljen, dinamičan, efikasan, profesionalan, podmlađen diplomatski aparat. Činimo sve da ga napravimo u okviru zakona. Treba nam zakon, treba da ga regulišemo. Bilo je još puno pitanja. Kasnije u toku sednice želim da odgovorim na vaša pitanja. Neka su vrlo važna, neka su vrlo smislena. Neke amandmane ćemo usvojiti, jer su smisleni. Izvinjavam se što sam vam oduzeo malo više vremena. Hvala vam.
Za repliku se javio narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Razumem da je govornica ponela gospodina ministra, pa nam je bezmalo podneo izveštaj o pregovorima. Naravno, mi očekujemo taj izveštaj na osnovu svoje rezolucije, ali ga očekujemo kada Vlada bude u punom sastavu, pa kad tačka dnevnog reda bude - podnošenje izveštaja i usvajanje nove rezolucije o tome šta dalje raditi. Dakle, odnos Vlade prema Narodnoj skupštini regulisan je u članu 144. Ustava, koji kaže da Vlada Narodnoj skupštini podnosi izveštaj o vođenju politike. Tu nalazim uporište za to da tražim da Narodna skupština zna šta to priprema MIP, bez obzira na to što ste vi obavestili predsednika Vlade šta priprema Ministarstvo. Mislim da Vlada neće biti u stanju da sama donese mere o tome kako se ponašati u najgorem mogućem slučaju, nego da će za to morati da traži instrukcije od Narodne skupštine ili saglasnost, podršku Narodne skupštine. Ministre, prvo, niste čest gost u Narodnoj skupštini, a drugo, nikada niste imali prilike da imate negativne reakcije, do sada, narodnih poslanika. Nemojte da kažete da niste navikli na pozitivne reakcije. Svaki put kada je budućnost Srbije u pitanju, kad su nacionalni i državni interesi u pitanju, svaki ministar koji bude hteo da ih brani imaće podršku u ovoj sali, a imao je i do sada. Nikada nismo dobacivali ministru koji je izvršavao svoj posao kako treba, ponašao se u skladu sa Poslovnikom i sa zakonima. Ni vama nismo dobacivali zato što ste se prilično ponašali u skladu sa Poslovnikom. Najgora moguća stvar je to što nama diplomatiju vode zaposleni po ugovoru o delu. To je ono što je, u stvari, upropastilo našu spoljnopolitičku poziciju. Kada vi dovedete jednog književnika, da ga tako nazovem, sklonog alkoholu, svi znate da je notorna pijanica, on sam kaže "ja sam pijanica" i kada je on zastupao zemlju u nekoj od zapadnih zemalja, šta je on to tamo mogao da postigne? Kakav ugovor o delu? Ne služe valjda ti ugovori o delu da se upropasti Srbija, da se upropasti njen ugled u svetu? Diplomata, oficir, to je odlikovalo Srbina koji je vaspitan, koji je školovan, koji je umeren, koji zna. Taj je bio diplomata ili oficir. Ne može svako da bude diplomata. Što se tiče te dece koju školujemo za diplomate, proceniće iskusne diplomate da li može od njih da bude diplomata ili ne. Znači, vi školujete kadar koji pomaže diplomatama, a diplomate angažujete ad hok po ugovoru o delu. Ne valja. Prohte se nekom poslaniku da bude nagrađen i vi ga pošaljete da bude ambasador. Ne valja, nije u redu. Prvo, oslonjen je samo na svoje mišljenje i, drugo, eventualno na mišljenje svoje stranke. To su mu ograničenja. O tim ograničenjima bih voleo da razgovaramo malo više, zato što mi se čini da smo zapostavili srpsku diplomatiju. Nije tačno ono što je rekla gospođa Kolundžija, da mi sada prvi put imamo priliku da uređujemo srpsku diplomatiju. Tobož, u toj državnoj zajednici nikada nismo vodili srpsku diplomatiju. Nismo možda vodili po nekim uputstvima, ali smo uvek imali MIP. Tek je Nikola Šainović, na zahtev SRS, 1993. godine ukinuo MIP Republike Srbije. Uvek je Srbija imala MIP i Ministarstvo odbrane. Znaju to ovi ljudi koji sede pored vas. Zašto nisu brinuli o interesima Srbije? I sada očekujem, srpska diplomatija mora da brine ne o interesima regiona, već Srbije. Region je uglavnom neprijateljski raspoložen prema Srbiji. Ko su nam susedi? NATO. Da li je NATO naš prijatelj? Nije, gospodine ministre. Nije tačno da vi tražite još nekog saveznika u svetu za ovu našu ideju. Vi tražite od Amerike da prekine da nam otima Kosovo i Metohiju. Ne treba ona nama da bude saveznik u odbrani Kosova i Metohije. Odbrani od koga - od Amerike? Znači, nama treba da Amerika prestane da nam otima Kosovo i Metohiju. Mi saveznike u odbrani imamo. Postoje tako mali i hrabri narodi koji to otvoreno kažu. Video sam i šta je rekla ministar spoljnih poslova Kipra i šta je juče rekao Slovak. Mali, hrabar narod - nema nezavisnosti Kosova i Metohije. Da li biste vi tako rekli za situaciju u njihovoj zemlji? Ne biste, jer je neko iz našeg ministarstva pre nekoliko meseci u nekom odboru u UN glasao za blokadu protiv Kube. Instrukciju je morao da dobije iz Beograda. Znači, nikada nismo imali dovoljno hrabrosti da zastupamo slobodarske interese u svetu. Ja sam 1992. godine predlagao da Skupština SRJ donese rezoluciju o ukidanju blokade Južne Afrike, pa sam rekao "mi znamo šta je blokada, hajde mi da glasamo protiv svih blokada u svetu, jer znamo koliko to boli decu". Opet neka većina nije to prihvatila. Evo, prihvatili ste za Kubu. Čim se pomenula Republika Srpska, neće vladajuća većina da odbrani Republiku Srpsku. Ispada da ćete pre da odbranite Kubu od Amerike, nego da Republici Srpskoj date prava koja su joj data u Dejtonu i Rezolucijom Saveta UN. (Predsedavajući - Miloljub Albijanić: Hvala.) Nije "hvala", gospodine Albijaniću. "Hvala" je kad siđem sa govornice. Nemojte vi meni da govorite "hvala", nisam se vama ni obraćao, obraćam se gospodinu ministru. Uostalom, čujem da imate malo povišen šećer, gospodine Albijaniću. Čuvajte se. Za sve što budete hteli da preduzmete, ponavljam i nije me sramota, u odbrani srpskih nacionalnih interesa, u odbrani Kosova i Metohije, imate potpunu podršku SRS, ali kada izađete na taj put, sa njega skretanja nema, više vam ne da SRS. Kada vi povedete ovu veliku reku u odbranu Kosova i Metohije, nemojte da vam se desi kao nekim vašim prethodnicima, da na pola puta hoćete da stanete, jer mi ćemo sada da gazimo one koji hoće da stanu.
Reč ima narodni poslanik Balint Pastor, predsednik Poslaničke grupe manjina. Što se šećera tiče - 6,1, ali posle doručka i limunade sa medom, gospodine Nikoliću.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja bih, u ime SVM i Poslaničke grupe manjina, rekao nekoliko rečenica o Predlogu zakona o spoljnim poslovima i izneo bih nekoliko predloga u vezi sa ovim predlogom zakona, pa molim gospodina ministra da obrati pažnju na predloge koje ću malo kasnije izneti. Vrlo je bitno to što će Republika Srbija imati moderan zakon o spoljnim poslovima. Po svemu sudeći, ovaj zakon je moderan, ali novi zakon je uvek moderniji od onog zakona koji je već na snazi, od onog zakona koji je na snazi već više od 10 godina. Naravno, ovaj zakon nije savršen i ovaj predlog zakona se može poboljšati. Vrlo je bitno da se kaže da, nažalost, nije ni bitna suština ovog Predloga zakona o spoljnim poslovima. Sadržina ovog Predloga zakona o spoljnim poslovima mnoge i ne zanima, nego se na ovaj predlog zakona gleda kao na preduslov za raspisivanje predsedničkih izbora, što je vrlo loše jer bi se ovom temom trebalo malo detaljnije pozabaviti. Nije dobro što niko ne obraća pažnju na suštinu, nego se samo govori o formi. Svi vrlo dobro znamo da je donošenje zakona o spoljnim poslovima preduslov za raspisivanje predsedničkih izbora. Isto tako je preduslov, kao što je preduslov za raspisivanje izbora i donošenje zakona o vojsci, zakona o odbrani, o predsedniku Republike, o predsedničkim izborima i o službama bezbednosti. Nije tu predsednik Narodne skupštine, ali opet postavljam pitanje kada će opozicija ovog cenjenog doma steći pravo da sazna kada će predsednik Narodne skupštine raspisati predsedničke izbore i kada će ti predsednički izbori biti održani. Naravno da se priča po skupštinskim kuloarima da možemo očekivati raspisivanje predsedničkih izbora u toku sledeće nedelje i da će se prvi krug predsedničkih izbora održati 20. januara 2008. godine, ali smatram da bi bilo dobro da predsednik Narodne skupštine ovu informaciju potvrdi ili demantuje, i to zvanično, da se ne bavimo nekakvim pričama koje se pričaju po skupštinskim kuloarima, jer stvarno nije dobro što opozicija ne zna kada će ti izbori biti raspisani. Po svemu sudeći, biće raspisani u toku sledeće nedelje, jer Skupština radi danonoćno i plan je da se svi zakoni koji su preduslov za raspisivanje predsedničkih izbora donesu do petka tekuće nedelje. Zbog toga sam i rekao da se niko ne bavi sadržinom ovog vrlo važnog zakona o spoljnim poslovima, nego se na taj predlog zakona gleda kao na jedan preduslov za raspisivanje predsedničkih izbora. Malopre sam rekao da je vrlo važno to što će Srbija dobiti moderan zakon o spoljnim poslovima, ali da bi se ovaj predlog zakona mogao poboljšati. Sada ću izneti dva predloga. Molim gospodina ministra da odgovori na ova pitanja, odnosno da komentariše one predloge koje ću sad izneti. (Predsedavajući: Poštovani poslanici, molim vas, samo malo pažnje, da saslušamo gospodina Pastora.) Jedan od nedostataka ovog predloga zakona jeste da Narodna skupština nema nikakve nadležnosti u procesu postavljenja ambasadora i generalnih konzula Republike Srbije. O ovome sam već govorio pre nekoliko nedelja i na sednici Odbora za inostrane poslove Narodne skupštine Republike Srbije. Tada sam rekao da je vrlo dobro što je profesor Mićunović, kao predsednik Odbora za inostrane poslove, uveo tu praksu da članovi Odbora za inostrane poslove Narodne skupštine imaju priliku da razgovaraju sa postavljenim ambasadorima Republike Srbije. To je vrlo dobro, ali je loše što ne postoji mogućnost odnosno nadležnost Narodne skupštine da ima uticaja u procesu postavljenja ambasadora i generalnih konzula Republike Srbije. To što Narodna skupština nema uticaja u ovom vrlo važnom procesu nije, naravno, krivica profesora Mićunovića, nego je to zbog toga što sada važeći zakoni to ne dozvoljavaju i vrlo je loše što u ovom predlogu zakona ta mogućnost nije predviđena. Pre nekoliko nedelja smo o tom pitanju razgovarali i tada smo se dogovorili da će Ministarstvo spoljnih poslova ili Odbor za inostrane poslove Narodne skupštine uputiti jedan amandman na ovaj predloženi tekst i da će Narodna skupština imati nekakve nadležnosti pri postavljanju ambasadora i generalnih konzula. Naravno, ne smatram da Narodna skupština treba da ima pravo veta u ovim procesima, ali bi bilo vrlo bitno da Narodna skupština, kao najviši predstavnički dom Republike Srbije, ima nekakvog uticaja u procesu postavljenja ambasadora. Sa druge strane, to je tako predviđeno i u nekim zemljama u regionu. Pre nekoliko nedelja sam na sednici Odbora za inostrane poslove izneo primer Mađarske, gde pre postavljenja ambasadora ukazom predsednika Republike Narodna skupština Mađarske daje mišljenje o predloženom kandidatu za ambasadora te zemlje u nekoj drugoj zemlji. Mislim da bi neko slično rešenje trebalo da primeni i Srbija i da bi bilo vrlo bitno da i Narodna skupština ima nekakvog uticaja. Drugi predlog, koji su narodni poslanici Poslaničke grupe manjina i formalno predložili u formi amandmana, u vezi je sa poboljšanjem sadašnjeg stanja što se tiče zapošljavanja u Ministarstvu za spoljne poslove pripadnika nacionalnih manjina. Izneo sam pre nekoliko nedelja na sednici Odbora za inostrane poslove da pripadnika manjina praktično nema u Ministarstvu spoljnih poslova. Tada je ministar rekao da on zna i neke Bošnjake, i neke Mađare i pripadnike nekih drugih manjina u Ministarstvu, i to je svakako dobro, ali ta brojka sigurno ne odgovara srazmeri stanovništva, sigurno ne odgovara podacima iz poslednjeg popisa u Republici Srbiji. Tada sam rekao gospodinu ministru da mi, naravno, ne očekujemo da se uvede sistem "ključa", ne očekujemo da bude sistem kakav je postojao u sedamdesetim godinama prošlog veka u Ministarstvu, da se ambasadori postavljaju po sistemu "ključa", ali sam rekao da bi bilo vrlo bitno da se poboljša ta srazmera i da bi to bilo dobro iz više razloga. Jedan od razloga je taj što bi se poboljšali sadašnji katastrofalni pokazatelji o učešću pripadnika nacionalnih manjina u organima državne uprave, pa i u Ministarstvu spoljnih poslova i to bi bilo vrlo dobro. S druge strane, to je u interesu Republike Srbije. Tada sam izneo da je i u interesu Republike Srbije da u Ministarstvu na radnim mestima bilateralne saradnje, znači saradnje između Republike Srbije i Mađarske, ili Republike Srbije i Slovačke, Rumunije, Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Albanije, mogao bih da navedem tu još nekoliko zemalja, prvenstveno iz okruženja, budu zaposleni ljudi koji poznaju tu zemlju, koji imaju kontakte u tim zemljama, koji poznaju jezik tih država. Bilo bi u interesu Republike Srbije da na tim radnim mestima budu neki pripadnici nacionalnih manjina, a naravno da se to odnosi i na diplomatsko-konzularna predstavništva Republike Srbije; bilo bi dobro da to bude primenjeno i za diplomatsko-konzularna predstavništva. Mi smo formulisali jedan amandman, a taj amandman ne predlaže isključivo Savez vojvođanskih Mađara, nego ga predlažu i Romska partija, i Unija Roma Srbije, i Koalicija Albanaca Preševske doline i narodni poslanici Liste za Sandžak. Znači, svi oni narodni poslanici koji su ušli u Narodnu skupštinu na listi neke manjinske stranke. Taj amandman glasi ovako: "U cilju aktivnog uključivanja pripadnika nacionalnih manjina u rad Ministarstva, prilikom popunjavanja slobodnih radnih mesta preduzimaće se mere radi povećanja učešća pripadnika nacionalnih manjina u Ministarstvu." Isto tako bi se ovo rešenje primenjivalo i prilikom postavljanja ambasadora i diplomata visokih zvanja, kao i imenovanja ostalih diplomata. Mislimo da je ovaj amandman dobar, da je primenjiv, da ne znači uvođenje sistema "ključa" prilikom zapošljavanja. Još jednom da ponovim, bilo bi vrlo bitno da se usvoji ovaj amandman, ne samo zbog toga da se poboljšaju katastrofalni pokazatelji angažovanja pripadnika nacionalnih manjina u Ministarstvu spoljnih poslova, nego bi to bilo i u interesu Republike Srbije, prvenstveno kod bilateralne saradnje sa zemljama u okruženju. Molim ministra spoljnih poslova da prihvati ovaj amandman u ime Ministarstva i u ime Vlade Republike Srbije. Isto tako bi bilo dobro da se nekako formuliše i ovo rešenje da Narodna skupština ima uticaja prilikom postavljenja ambasadora. Gospodin ministar je malopre rekao da se radi na tome da diplomatska služba, odnosno diplomatski aparat bude efikasan i mlad. Tome bi sigurno doprinelo i uključivanje pripadnika nacionalnih manjina u rad Ministarstva za spoljne poslove. Vrlo mi je žao što je ministar izašao dok sam ja govorio, da ministra ne interesuje amandman koji su predložili svi pripadnici manjina u Narodnoj skupštini, svi autentični predstavnici nacionalnih manjina, ali se nadam da će pomoćnici ministra preneti sve ovo što sam govorio i da će biti usvojen ovaj amandman, jer je usvajanje ovog amandmana u interesu Republike Srbije i Ministarstva za spoljne poslove. Hvala lepo.
Hvala, gospodine Pastor. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, po Poslovniku.
Žao mi je što ću za trenutak da prekinem ovu idilu između ministra i Srpske radikalne stranke, ali po članu 25. narodni poslanik ima pravo da bude obavešten o svim pitanjima potrebnim za vršenje funkcije narodnog poslanika. Dakle, a u vezi sa raspravom koja je juče vođena ovde, moram da kažem da su LDP i Čedomir Jovanović do sada preko 20 puta optužili osobu koja se predstavlja kao portparol DSS-a, a čije je ime Andreja Mladenović. Danas je 20. put kako se ta osoba nije pojavila na suđenju u postupku koji protiv njega vodimo zbog klevete. Znači, matrica je jasna... Još uvek nije oborio rekord, rekord drži Dejan Mihajlov, on 27 puta nije došao do sada. Gospodin Mladenović se, s obzirom na laži koje svaki dan saopštava medijima, vrlo brzo približava ovom rekordu. Dakle, matrica je poznata: jedna osoba, u ime vladajuće koalicije ili DSS-a, saopšti laž; tu laž tabloidi, Miškovićeve novine, tajkunski i ostali listovi, RTS vrte non-stop. Mi tužimo, probamo kroz institucije ove zemlje da rešimo taj problem što se takve laži stalno govore, a te osobe se ne pojavljuju na sudu dok predmet ne zastari. S obzirom na to da je juče tema rasprave ili jedna od tema rasprave bila izjava te osobe, smatrao sam da je jako važno da parlament zna da se ta osoba, koja je po našem mišljenju lažov, ne pojavljuje na sudu. U konkretnom slučaju ne radi se o toj izjavi, radi se o nekoj drugoj, ali tužili smo ga i za onu koja je citirana juče. Dvadeset puta izbegava da se pojavi pred sudom i tako daje mogućnost da se ta njegova laž i glupost dalje širi. Pozivam parlament, ako je moguće, da na bilo kakav način utvrdi gde je ta osoba. Dakle, on se nije pojavio na sudu zato što mu nije moguće uručiti poziv. Zamislite, DSS ne zna da takva osoba postoji. Pa, ta osoba se predstavlja kao njihov portparol! Dakle, ako iko može da pomogne da se tom stvorenju uruči poziv i da on konačno dođe na sud i dobije priliku da pred institucijama ove zemlje objasni zašto i u čije ime te svoje laži govori... Dakle, ponoviću još jednom, Andreja Mladenović, portparol jedne od stranaka vladajuće koalicije, Koštuničine stranke, dvadeseti put se nije pojavio na suđenju. Stoga molim gospodu poslanike, dok se ta pitanja na sudu ne reše, da više tu osobu ne citiraju, bar dok ne utvrdimo da postoji, a to da postoji pokazaćemo tako što će se pojaviti na sudu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Ne znam šta vam je ovo trebalo, gospodine Andriću, da prozivate SRS. Nema nikakve idile između ministra spoljnih poslova i SRS, ima našeg stava da će onaj ko želi da brani Srbiju imati našu podršku i da ćemo vas sprečiti da Šiptarima pripadne Kosovo i Metohija.
Narodni poslanik Nikola Žutić, po Poslovniku.
Poštovani poslanici, gospodine predsedavajući, ministar mi nije odgovorio na pitanje vezano za organizaciju Ministarstva. Listajući ovaj zakon vidi se da ni obrazloženje nije u skladu sa osnovnim tekstom zakona. Tako, na primer, u obrazloženju zakona se kaže da se zakonom o spoljnim poslovima uređuje delokrug i organizacija Ministarstva spoljnih poslova. Te organizacije nema u osnovnom tekstu. Dalje, govori se – unutrašnje uređenje Ministarstva spoljnih poslova uređuje se u skladu sa Ustavom, dok se zakonom o spoljnim poslovima propisuje da se Ministarstvo sastoji od organizacionih jedinica u zemlji i diplomatsko-konzularnih predstavništava u drugim državama i pri međunarodnim organizacijama. Dakle, u obrazloženju jasno stoji da je zakon propisao organizaciju, međutim, u osnovnom tekstu zakona o tome nema reči. Prosto je neverovatan nesklad između osnovnog teksta i obrazloženja. Samo toliko. Hvala.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe Srpska radikalna stranka, Demokratska stranka, Demokratska stranka Srbije - Nova Srbija - dr Vojislav Koštunica, Socijalistička partija Srbije, Liberalno-demokratska partija i poslanička grupa Vojvođanski poslanici. Dajem reč narodnom poslaniku Aleksandru Martonu. Izvolite.
Hvala, gospodine Albijaniću. Poslanici Lige socijaldemokrata Vojvodine podržaće svojim glasovima u danu za glasanje ovaj predlog zakona. Smatramo da je postavljanje kvalitetnog okvira za međunarodne odnose naše države, kao i regulisanje međusobnih odnosa državnih organa u međunarodnim odnosima trebalo mnogo ranije biti postavljeno kao pitanje o kojem bi razgovarali predstavnici građana u najvišem zakonodavnom telu Republike Srbije. Poslanici Lige socijaldemokrata Vojvodine smatraju da sa ovim zakonom diplomatija Republike Srbije može počivati na zdravim osnovama, i to želimo da pohvalimo. Ipak, valja istaći da mnogo štošta u ovoj državi počiva na dobrim zakonskim rešenjima ali nas je dnevnopolitička zbilja uverila da konačna rešenja ne moraju uvek biti dobra. Inače, protiče sedmi mesec od formiranja nove republičke vlade i moramo istaći da, bez obzira na nezadovoljstvo radom Vlade u globalu i pre svega njenog premijera Vojislava Koštunice, ministar Jeremić zaslužuje visoku ocenu, pre svega zbog svoje agilnosti i želje da se u što većoj meri popravi međunarodni položaj Republike Srbije. Pravo je pitanje kakva je trenutna spoljna politika Republike Srbije. Postoji li jedna spoljna politika ili možda i dve? Ko sve nastupa sa pozicije nosilaca prava učešća u međunarodnim odnosima Republike Srbije? Mi u Ligi socijaldemokrata Vojvodine smo i ranije isticali da smatramo da ne postoji samo jedna Vlada Republike Srbije, znači, ona koju vodi premijer Koštunica, nego dve: jedna, Koštuničina i druga, Đelićeva. Takva je i spoljna politika – dve priče o NATO-u, dve priče o EU, dve priče o strateškim partnerima u Evropi, dve priče o odnosima sa Rusijom, dve priče o odnosima sa zemljama u komšiluku. Setimo se nedavnog primera savetnika Vojislava Koštunice Aleksandra Simića, koji je našeg prvog suseda - Republiku Crnu Goru nazvao kvazidržavom. To svakako nije bio primer dobre međunarodne politike Srbije. Pretpostavljam da se ministar Jeremić, uveren sam u to, sasvim sam siguran, nije složio sa ovakvom ocenom savetnika premijera, ali je činjenica da se neko drugi, a ne nadležni organ, bavio pitanjima spoljnih odnosa Republike Srbije. Srbija treba da vodi mudru politiku, mudru spoljnu politiku, da gradi dobre odnose poverenja sa Evropskom unijom, sa SAD, Ruskom Federacijom, Kinom, arapskim državama, državama regiona. Treba da, po uzoru na Bugarsku i Rumuniju, stremimo jačanju naše spoljnopolitičke pozicije i ugleda. Sofija i Bukurešt, glavni gradovi Bugarske i Rumunije, danas su centri brojnih međunarodnih asocijacija, pa ne protekne niti jedan dan a da se u ovim prestonicama ne održi neki važan sastanak na ministarskom ili parlamentarnom nivou. Da li Vlada Republike Srbije može Srbiju načiniti takvom državom? Mi u Ligi socijaldemokrata Vojvodine smatramo da može i mora, ali za to nam je potrebna jedinstvena platforma, bez lutanja i jeftine nacionalističke demagogije. Liga socijaldemokrata Vojvodine podržava i podržavaće napore ministra Jeremića da i dalje stremi ka dovođenju Srbije u red normalnih svetskih država. Na kraju, poručio bih gospodinu Jeremiću da mora više računa da povede i o AP Vojvodini. Postoji dogovor ministra Vuka Jeremića i predsednika Izvršnog veća Vojvodine Bojana Pajtića o zastupljenosti kadrova iz Vojvodine u srpskoj diplomatiji. Smatramo da je to važno, ali ne i dovoljno. Valja urediti ovo pitanje sistematski, a ne da zavisi od dobre volje ministra, koja sada postoji, ali pitanje je da li će postojati kada na funkciji bude neki drugi ministar. Dakle, 27% stanovništva Republike Srbije živi na teritoriji AP Vojvodine i smatramo da Vojvodina mora da ima i srazmernu zastupljenost. Mislim da je dobra sugestija od nas iz Lige socijaldemokrata Vojvodine ministru Jeremiću da o pitanjima zastupljenosti AP Vojvodine i njenih kadrova u srpskoj diplomatiji mišljenje mora da da i AP Vojvodina i mislim da se na taj način mogu doneti kvalitetna kadrovska rešenja. Na kraju, LSV i SVM, još jednom da istaknem, podržavaju ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vesna Pešić, a zatim narodni poslanik Bojana Aleksić, pa zatim narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovani poslanici i poslanice, poštovani predstavnici Ministarstva spoljnih poslova, prvo što bih rekla to je da ovde postoji jedan mali nesporazum zbog imena ovog zakona i onoga na šta se zakon stvarno odnosi. Ovo nije zakon o spoljnim poslovima, i to je bila rasprava sa mojim prethodnicima, poslanicima i ministrom, zato što ovde nema spoljne politike, spoljnih poslova u smislu delovanja strategije prioriteta. Mi smo juče kada je bilo reči o odbrani i Vojsci imali koncepciju odbrane, pa onda posle toga institucija koja treba to da radi. Znači, mi nemamo ovde te elemente. Ovozaista nije zakon o spoljnim poslovima, nego zakon o radu Ministarstva spoljnih poslova. Znači, to bi bio tačan naziv ovog zakona. Onda tu nastaje nesporazum, zato što ljudi traže koncepcijske elemente, a ovo je zaista, u pravom smislu, tehničkizakonoorganizacijiMinistarstva spoljnih poslova, tako da to stvara zabunu i onda imamo preopširne rasprave, jer ovde toga nema. Znači, mi možemo tražiti da se nekim drugim dokumentom i zakonom to reši, ali ovo je zaista, u pravom smislu, tehnički zakon o organizovanju Ministarstva spoljnih poslova, i to je prava reč, tako da smo zbog ovih nesporazuma koji su postojali gubili vreme, a očigledno nije trebalo. Ako je to tako, mislim da bi se time otklonili brojni nesporazumi do kojih bi moglo da dođe. Jedan od takvih nesporazuma, na koji ću da skrenem pažnju, nastaje zato što ovde kod organizacije Ministarstva spoljnih poslova ne možemo da odredimo kapacitete i potrebe srpske diplomatije. Kao što znamo, bila je jugoslovenska diplomatija, koja je imala jednu spoljnu politiku, politiku nesvrstanih itd. i velike države, pa onda SRJ, pa onda Srbija i Crna Gora, tako da potrebe sada, nakon što je Srbija postala nezavisna država, ne možemo da odredimo bez ovih nekih uvodnih koncepcijskih strateških pitanja koji je stvarno kapacitet diplomatije države Srbije, koja je nezavisna država. Zašto to kažem? Zato što nisam primetila da je došlo, zbog odvajanja Crne Gore, do smanjivanja ili procenjivanja šta je potrebno, niti postoji neka javna rasprava, kolika je diplomatija zaista danas u Srbiji potrebna. To govorim kao narodni poslanik, koji treba da vodi računa o tome kako se troše sredstva iz budžeta, jer kada je reč o Ministarstvu to je pokriveno sredstvima građana. Znači, mi nemamo uopšte procenu, niti mogućnost da raspravljamo o tome koji opseg diplomatije je danas Srbiji potreban i kako se taj opseg diplomatije uopšte određuje. Znači, toga nema, nema kriterijuma, niti možemo da procenjujemo, niti možemo da kažemo da je prevelika, niti da je ona mala. Ja neki put, kao pozajmljeni funkcioner u tom ministarstvu, čujem, možda nije tačno, ali čujem da se otvara konzulat u Dominikanskoj Republici. Da li je tačno ili nije tačno, ne znam, ali priča se. Hoću da kažem da ima takvih priča i, umesto da kažem na kraju, ja ću to reći sada, nema dovoljno dobre komunikacije, niti bilo kakve odredbe o radu Ministarstva. Kolega Pastor je rekao da nema uloge Narodne skupštine, ali nema ni regulisanih odnosa javnosti sa Ministarstvom spoljnih poslova, kada već govorimo o radu Ministarstva spoljnih poslova i organizaciji tog ministarstva, regularnog odnosa sa javnošću. Nema predviđenih konferencija za štampu, pa, recimo, mene zovu iz „Blica“ i pitaju zašto je ministar Jeremić... Nije važno da li se odnosi na njega, može bilo kome da bude upućena primedba. Kažu, mi smo čuli da on razrešava 183 i vraća 183 radnika. A ja kažem, molim vas, gospodine iz „Blica“, da li vi možete da se obratite Ministarstvu ili ja, zato što imate moj broj telefona, treba da vam dam odgovore na pitanja na koja ja stvarno ne mogu da odgovaram po kom osnovu se ljudi vraćaju? Zašto? Zato što treba da budu opravdani svako razrešenje i povratak pre isteka roka, to treba u javnosti da bude obrazloženo zato što je to, to građani ne znaju, veoma skupo, kada se vraćate odande, tu se plaćaju kontejneri itd; znači, ima razloga da se u javnosti sve to opravda. Odnosi sa javnošću nisu regulisani, a ima tih pitanja koja jesu veoma važna. Svaki put, dakle, ako je zaista takva premetačina u Ministarstvu, da se izađe i da se javnosti obrazloži, a ne da zovu bivše ambasadore i da postavljaju takva pitanja. Znači, nema tog člana, ja sam tražila gde je odnos sa javnošću u radu samog Ministarstva, ali toga nema, pa i to pokušavam da kažem. Takođe, kada je reč o samom organizovanju službe Ministarstva, ono što sam već naglasila, takođebibilodobro, s obzirom na ovu politizaciju o kojoj mi u Skupštini stalno govorimo, da se ambasadori postavljaju po političkoj liniji, da su to isključivi kriterijumi, da se vrlo često zaboravlja da li uopšte znaju strane jezike, ne znaju strane jezike, pa odlaze penzioneri za ambasadore, a na to ću posebno skrenuti pažnju, što je takođe prekršaj i unutrašnjeg propisa samog Ministarstva, da se napravi jedna strateška procena kakvi su ciljevi samog Ministarstva. Recimo, da li može da se kaže da će u bliskoj budućnosti 80% diplomatskih službenika biti postavljeno po profesionalnoj liniji, a 20% po političkoj. Zašto to kažem? Zato što sve države koje su potpuno profesionalizovale svoju diplomatiju takođe imaju jedan procenat postavljanja i van toga. To nije nešto neuobičajeno i to nije isto što i Ustavni sud. Neki kriterijumi, kada je reč o diplomatiji, moraju se uvažavati i moraju se poštovati, ali potrebna je prognoza šta bi bilo idealno i čemu bi trebalo da težimo, koji procenti bi tu bili dobri itd. Takođe bi trebalo da bude nekako... Volela bih da sam našla u ovom zakonu, jer se već pominjalo da diplomatija treba da bude moderna, profesionalna, gospodin ministar je to rekao, nekakve kriterijume profesionalizacije, ciljeva profesionalizacije, kada se to može dostići, koji bi to omer u Srbiji odgovarao, mislim da bi i to moglo da se kaže. Ali, o tome zaista nema ni reči; zakon je toliko tehnički da o ovim pitanjima, koja se odnose zaista na samu organizaciju Ministarstva, a malo su šireg obima, u ovom zakonu uopšte ništa nema Takođe, rekla bih, da ne čitam član, mislim da je to član 42, gospodine ministre, molim vas da obratite pažnju, da je jako šturo obrazloženo razrešenje. Zaista može da bude veoma proizvoljno. Da ne čitam sada član 42, ali ako baš hoćete, da pogledamo: "Pored razloga za razrešenje sa položaja..." itd. – jedna rečenica. A, razrešenja su dosta važna, zato što, kao što znate, kolaju priče, i tačno je da uvek svaki... I vaš šef partije je nadležan, kao predsednik Republike, sada će da potpisuje nameštenja, a ne znam ko potpisuje, valjda Vlada, razrešenja. Trebalo bi obrazložiti. Kada idete na to obaveštavanje javnosti zaista da vidimo kako se i kada razrešavaju. To je veoma šturo određen član. Kada je reč o razrešenjima zaista bih očekivala malo jasnije i da dopunite taj član 42. Da nastavimo onu prethodnu diskusiju, kada je reč o tome kako se popunjavaju radna mesta, jer takođe postoje članovi, da li su 34, 35, nije važno, kako se popunjavaju konzularna predstavništva i diplomatska predstavništva u inostranstvu. Mogu da kažem nešto prema sopstvenom iskustvu - dok sam bila ambasador u Meksiku, verujte mi, ja sam bila sama tri meseca, zato što je moj prvi sekretar, odnosno otpravniku poslova, u statusu savetnika, istekao je mandat i vratio se. Ja sam tri meseca bila sama u ambasadi, sem domaćih službenika, onih koji su bili zaposleni, šofer i sekretarica. Ja sam potpuno sama obavljala sve poslove, bez ikakve potrebe. Posle toga sam videla da se puni ambasada u Meksiku i sekretarima, i ovima i onima. Zašto? Kakvo je opravdanje za to? Nijedna bivša jugoslovenska republika nije otvorila ambasadu u Meksiku. Meksiko je za to vreme spustio diplomatske odnose sa nama na nivo otpravnika poslova, a mi smo poslali ambasadora i punili ambasadu novim službenicima. Znači, nema kriterijuma ovde kako se uopšte i na osnovu čega planira to, zato što vidim da zaista mnogi ljudi (i ja to sa punim razumevanjem kažem) koji rade u Ministarstvu, budući da su u Ministarstvu jako male plate, sede na ivici stolice i čekaju da budu poslati u inostranstvo. Tako se bez ikakve potrebe pune te ambasade nepotrebnim službenicima. Mislim da to nije dobro razrešeno. Konačno bih htela da kažem da sam se nekako osećala kada sam radila u tom ministarstvu, da su brojni ambasadori... I meksički ambasador u Beogradu je uvek dolazio na konsultacije u Meksiko i posećivao me, jer je imao redovne konsultacije ambasadora sa ministrima u januaru mesecu. To je gotovo poznata stvar da svi ambasadori dolaze na konsultacije, prolaze dodatnu obuku, oni koji su već ambasadori. Verujte mi, nikada nikakvu konsultaciju... (Vuk Jeremić, sa mesta: 16. decembra će svi ambasadori biti.) Dobro, ja vam samo zbog zakona kažem da ovde ne stoji obavezna konsultacija ambasadora, nisam našla član o obaveznim konsultacijama. Dok sam videla da je u drugim državama obavezna konsultacija, u organizaciji našeg ministarstva ja tu obaveznu konsultaciju nisam našla. Govorim vam iz iskustva, a gledala sam onda zakon. To nisu nikakve strašne primedbe. Samo kažem, kada sam radila videla sam da nema, pogledam da nema konsultacija, nema odnosa sa javnošću, pa vam onda predlažem, ako već radite na tehničkom zakonu, da taj tehnički zakon uradite tako da on dobro organizuje to ministarstvo, ako već nema ovog drugog dela - prioriteta spoljne politike, o čemu su neki drugi poslanici govorili. Nema obaveznog člana o konsultacijama i nema čak ni komunikacije. Ako ja, kao ambasador, tražim instrukciju po određenom pitanju, pitaj ti odande do milog Boga, ništa tebi iz Ministarstva neće stići. Ne znam da li još neko ima ko je bio... Piši ti pisma, čekaj odgovore za bilo šta, odgovora nema. Ti si prepušten sam sebi, ti treba da izražavaš državnu politiku... Neki traže da polažemo i neke škole iz patriotizma, a ja sam završila te najviše škole. Prema tome, možda mi nije bilo potrebno, ali drugima je potrebno, ali kada tražite konsultacije, instrukcije o određenim pitanjima, nema odgovora. Ako tražite instrukciju od Ministarstva povodom nekog određenog pitanja, vi možete pitati, pitati, pitati, ali odgovora nema. Komunikacija između diplomatsko-konzularnih predstavništava i Ministarstva je veoma teška, ona ne funkcioniše i vrlo često su ljudi u diplomatsko-konzularnim predstavništvima prepušteni sami sebi, ne mogu da dobiju instrukciju od samog ministarstva. Pored toga, htela bih da kažem još samo ovo. Molim vas da se zavede red, iskustvo, da vam i to prenesem... Svaki obrazovan čovek koji prođe jednu obuku, nije diplomatija tako neka strašno velika stručnost, kako oni to hoće da prikažu... Ono što je moje iskustvo, verujte mi da iskusni ambasadori, koji ostavljaju najbolji utisak, govore engleski, francuski, nemački. Mi u Nemačku šaljemo ambasadora koji govori engleski, to je apsolutno nedozvoljivo. Tamo gde je mali jezik, gde se ne govori mnogo, to može, ali u velike zemlje to ne može. Vi šaljete, recimo, ambasadora u Meksiko... To je kontinent na kome se govori španski. Ja sam sa svim ambasadorima, ruskim, nemačkim, francuskim, govorila španski. Niko tamo nije hteo da govori engleski. Posle mene je otišao ambasador koji ne zna španski. Molim vas da se obrati pažnja, ovde gde su ovi članovi o stručnosti, to je pitanje ugleda zemlje da naš ambasador, ako ode u zemlju gde je u pitanju veliki jezik, govori taj jezik; to mora da se uvede kao apsolutni kriterijum. Slažem se sa gospodinom Pastorom da odnosi sa Skupštinom nisu regulisani, kao ni odnosi sa javnošću.
Reč ima narodni poslanik Bojana Aleksić, a zatim narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, gospodine ministre, ja se slažem da je ovo jedan tehnički zakon. Ovo je jedan dobar tehnički zakon, koji predstavlja preduslov za aktivnosti u oblasti spoljne politike. Tačno je da on proizilazi iz Ustava Srbije, ali ono što je mnogo važnije, a što još uvek niko nije rekao, to je da je posle gotovo sto godina ovo prvi zakon države Srbije iz oblasti spoljne politike, odnosno spoljnih poslova. Da podsetim da od kraja Prvog svetskog rata, završetka Drugog svetskog rata do prošle godine Srbija nije imala ministarstvo spoljnih poslova, da je ministarstvo spoljnih poslova, odnosno resor spoljnih poslova bio u rukama raznih Jugoslavija koje su se različito zvale, na kraju u nadležnosti državne zajednice Srbija i Crna Gora. Bili smo često u situaciji da srpski nacionalni interes, zarad kompromisa sa narodima sa kojima smo živeli, podređujemo interesima drugih naroda. Sada prvi put možemo slobodno da branimo naš nacionalni interes, kada govorimo o spoljnoj politici i kada kontaktiramo sa državama sveta. Ovo je, naravno, jedan dobar zakon. Demokratska stranka Srbije će ga podržati. On je podeljen, kao što je ministar rekao, u šest poglavlja i definiše, pre svega, nadležnosti Ministarstva. Najveći deo zakona posvećen je nadležnostima Ministarstava, kao i organima koje Ministarstvo postavlja, odnosno ministarstvo radi jednim delom u zemlji, osniva naše ambasade u inostranstvu i konzularna predstavništva i rukovodi radom, znači, tim našim predstavništvima u inostranstvu i samo ovde vodi spoljnu politiku. Spoljnu politiku Ministarstvo inostranih poslova, odnosno ministar inostranih poslova predlaže Vladi Republike Srbije, a Vlada je ta koja usvaja spoljnu politiku. Kada je ova vlada, koju čine Demokratska stranka, Demokratska stranka Srbije, G17 plus i Nova Srbija, preuzela vlast, ona je i sve ove stranke su u svojoj predizbornoj kampanji definisale svoje spoljnopolitičke prioritete, a to su, pre svega, odbrana Kosova i Metohije, odnosno odbrana teritorijalnog integriteta i suvereniteta države Srbije i želja Republike Srbije da u skorije vreme postane članica Evropske unije, znači, ta evropska orijentacija Srbije. Istovremeno, spoljnopolitički prioritet je kako saradnja sa zemljama članicama Evropske unije, tako i saradnja sa velikim silama kao što su Ruska Federacija, Sjedinjene Države, Kina, Indija i ostale velike zemlje. To je nešto o čemu nije potrebno posebno da se izjašnjavamo u ovom trenutku, jer je to definisano programom Vlade, koji smo i mi u ovoj skupštini odobrili onog momenta kada smo za Vladu glasali. U ovom momentu vodi se žestoka diplomatska inicijativa, pre svega, u cilju očuvanja Kosova i Metohije u sastavu Srbije. Prilika je da se kaže da svi državni organi, predsednik, premijer, ministar inostranih poslova, ministar za Kosovo i Metohiju i ostali koji u tome pomažu, zaista vode jednu lavovsku borbu i da su pokazali da se nećemo tek tako lako predati i da će učiniti sve da se taj naš prvi cilj, ostanak Kosova i Metohije u Srbiji, ostvari. Možemo da iskoristimo ovu priliku da im u tome poželimo puno uspeha, mada se ovaj parlament o tome već dosta puta izjašnjavao. Ovde u zakonu se kaže da je jedna od važnih nadležnosti Ministarstva da se bavi koordinacijom različitih državnih organa, u cilju sprovođenja spoljne politike. Među tim organima koji se pominju u zakonu ne pominje se Narodna skupština Republike Srbije i Odbor za inostrane poslove Republike Srbije, čiji sam ja član, i to je nešto o čemu smo na Odboru razgovarali i o čemu su govorile i moje kolege iz Odbora za inostrane poslove. Iskoristiću priliku da dam nekoliko sugestija ministru. Mada nema mesta da to stoji u zakonu, ali parlamentarna diplomatija je isto toliko važna koliko i diplomatija koju vodi Vlada Srbije, tim pre što parlament Srbije, odnosno delegacije srpskog parlamenta su članice više evropskih i svetskih skupština, gde se takođe donose neke veoma važne odluke, počevši od Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, koja je svakako najznačajnija i čiji značaj verovatno nije potrebno posebno da podvlačim, ali tu je i Skupština OEBS-a, Skupština NATO-a, crnomorske i ekonomske saradnje itd. Znači, mi poslanici ovog parlamenta smo u prilici da na tim skupštinama prezentujemo spoljnu politiku države Srbije i spoljnopolitičke prioritete, da se i mi borimo za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Srbije, s jedne strane, i za evropski put Srbije, sa druge strane, što su dva paralelna procesa od izuzetnog značaja. Vrlo često se nama koji smo parlamentarci i koji se bavimo tom parlamentarnom demokratijom dešavalo da nam nedostaje malo brifinga od strane Ministarstva inostranih poslova, naročito kada su u pitanju neke teme koje nemaju direktne veze sa našom zemljom, nego sa odnosima nekih drugih država. Nekada smo u prilici da i o tome moramo da se izjašnjavamo, pa nije loše da i o tome nešto više znamo. Ne bi bilo loše da postoji češća saradnja između spoljnopolitičkog odbora Skupštine Srbije i Ministarstva spoljnih poslova. Takođe, podvukla bih dobru praksu, o kojoj su prethodnici govorili, da osobe koje se imenuje za ambasadore dolaze obavezno pre svog odlaska na Odbor za inostrane poslove da izlože svoju platformu. To je u neku ruku savetodavnog karaktera, ali je izuzetno važno i zbog toga što će spoljnopolitički odbor ovih dana formirati, odnosno već su formirane parlamentarne grupe prijateljstva, koje se takođe bave diplomatijom, i važno je da članovi tih grupa prijateljstva budu u kontaktima i sa osobama koje odlaze u naše ambasade i u Evropi, i van Evrope, na drugim kontinentima, upravo zbog te koordinacije, koja je svakako neophodna. To je otprilike ono što bi bila moja sugestija. Još jednom ću iskoristiti priliku da vam poželim uspeh u daljem radu, kao i ostalim predstavnicima naše države, u izuzetno važnoj misiji i u izuzetno važnoj borbi koja se ovih dana vodi. Prijatno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik predsednika poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije, a zatim narodni poslanik Borko Ilić. Izvolite, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine ministre, mi danas raspravljamo o jednoj jako važnoj temi, ali moram reći, u ime poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije, da važnost teme ne prati sadržaj zakona. Treba biti pošten, pa reći da ovo nije zakon o spoljnim poslovima Republike Srbije; ovo je zakon o radnopravnom statusu Ministarstva i zaposlenih. Jer, bez uvrede, da je ovo zakon o spoljnim poslovima Republike Srbije, onda bi se on kretao između ustavnih odredaba o spoljnoj politici, pa bi, po mom mišljenju, trebalo da razradi mnogo toga što ovde nije rečeno. Naime, u članu 123. Ustava Republike Srbije stoji da Vlada utvrđuje i vodi politiku. U članu 112. Ustava stoji da predsednik predstavlja Republiku Srbiju u zemlji i inostranstvu. U članu 124. stoji da je Vlada odgovorna Skupštini za politiku Republike Srbije. U članu 97. stoji da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje međunarodni položaj Srbije i odnose sa drugim državama i međunarodnim organizacijama. Bilo bi logično da u ogromnom delu ovog zakona bude uređen odnos između ovih institucija, i da vidimo u tom kontekstu i položaj Ministarstva, ali i položaj Skupštine. Vi ste pomenuli da imate želju, ali niste imali vremena, da nas upoznate sa onim što jeste politika Vlade. Mi ne znamo šta je politika Vlade iz oblasti spoljne politike. Mi imamo ekspoze gospodina Koštunice, evo ga tu, ali to je ekspoze Vlade od 15. maja. Mnogi poslanici koji ovo slušaju i građani Republike Srbije će se lako složiti, kada budem naveo konkretne primere, da Vlada ne brani ono što je predsednik Vlade izneo kao elemente spoljne politike, ili bar ne svi ministri u Vladi. Znate kako, imamo retku priliku da vas vidimo ovde, retko nam dolazi na dnevni red tema spoljne politike; dobijemo zakon o spoljnim poslovima, a pričamo o statusu zaposlenih i o tome da li će imati pravo na nadoknadu i ovo. To, po mišljenju nas socijalista, nije zakon o spoljnim poslovima. Sigurno zakon u jednom delu treba da sadrži ove elemente, ali zakon o spoljnim poslovima bi trebalo da sadrži nešto potpuno drugo. Čini mi se da bi bilo logično da u zakonu o spoljnim poslovima, pored obaveze Vlade, ministra da podnosi ekspoze o spoljnoj politici, da eventualno poslanici o tome raspravljaju, da se vidi uloga odbora Skupštine Republike Srbije. Ako koristimo iskustva drugih, zašto, primera radi, nismo predvideli mogućnost da naš Odbor za inostrane poslove razgovara sa kandidatima za ambasadore. Ne treba možda to da bude uslov za imenovanje, ali da vidimo kakve su nam osobine budućih ambasadora, pored onih psihofizičkih, da li su i u ovom drugom delu obavljanja poslova kompetentni da taj posao zajednički rade. Potpuno sam ubeđen da većina narodnih poslanika Republike Srbije apsolutno u ovom trenutku stoji iza onoga što se zove spoljna politika ili državna politika Republike Srbije, vezano za Kosovo i Metohiju, ali nisam ubeđen da tako stvari stoje što se tiče ostalog. Dozvolite mi, gospodine ministre, čitam ekspoze predsednika Vlade gde kaže - temelji i pravci naše spoljne politike ... i tako dalje, i kaže - naporedo s tim, posebna pažnja biće posvećena daljem unapređenju odličnih odnosa sa Rusijom. Od vanevropskih država Srbija ima poseban interes da razvije dobre odnose sa SAD, a među drugim vanevropskim državama spoljnopolitički prioriteti su Kina i Indija. Znate kako, gospodine ministre, kada čujemo ministre Vlade Republike Srbije, neki mnogo veću pažnju posvećuju odnosima sa NATO-om. Ako mislite da su odnosi sa NATO-om deo, suština odnosa sa Amerikom, okej, i to treba reći, ali to nije deo spoljne politike Vlade Republike Srbije. Čak smo juče kritikovali gospodina Šutanovca što je sebi dozvolio da govori o njegovom odnosu prema NATO-u, partijski da, ali državno ne, dok država ne uredi to pitanje. To su te stvari gde se razlikuje profesionalizam, državno, partijsko ili lično. Ja mislim da svi mi treba da insistiramo da što više bude profesionalnog i što više državnog. Kada pominjem profesionalizam, vi ste pomenuli podmlađivanje diplomatije. Svaka čast mladim kadrovima, ali držite se ovih profesionalaca, jer će vam oni dati dobar savet šta uraditi u određenom trenutku. Mi smo našu diplomatiju devedesetih godina, zbog sankcija, izolovanosti itd., doveli u jedan čudan položaj, kada nije bilo moguće osvežiti na pravi način, ali, nažalost, posle 2000. godine doživeli smo sunovrat, jer je svašta bilo u diplomatiji. Mi smo ponešto čuli i od naših kolega koji su bili u SMIP-u, pa su imali prilike da nam kažu o šikaniranju koje su doživeli, sve pod firmom da nisu podobni da brane profesiju i interese države Republike Srbije. Onda smo čuli da je svakojaka vrsta ljudi, da ne pominjem profesionalizam, jer toga nije bilo... Svaka čast većini, ali je bio dobar broj onih koji nisu imali profesionalne uslove da se bave tim diplomatskim poslom - od toga da konobar, kelner dobije da vodi neku diplomatsku misiju. Nažalost, i toga je bilo, to je katastrofa. A da ne pominjem ljude koji su vodili Ministarstvo inostranih poslova. Za mene su frapantna dva primera. Ministar spoljnih poslova državne zajednice Srbije i Crne Gore gospodin Vuk Drašković je sebi dozvolio da javno kaže neistinu da je Srbija činila etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji. Sada uporedite tu izjavu ministra spoljnih poslova jedne suverene države, u vreme kada se vodi spor pred Međunarodnim sudom u Hagu, a pogotovu u kontekstu onoga što je Haški tribunal tada radio. Ili, izjava ministra spoljnih poslova pre njega, gospodina Svilanovića, koji nam je javno najavljivao ko će biti predmet optužnice Haškog tribunala. Oni su se bavili više svojom sudbinom u tim vremenima i kako biti, evo sada biram najblaži izraz, dobar sa nekim koga oni verovatno preferiraju ili ko prema njima ima određene obaveze. To nije bila spoljna politika države. Mi još uvek ne znamo šta je spoljna politika i ovaj zakon neće biti zakon o spoljnim poslovima ili o spoljnoj politici Srbije. Mi imamo samo ekspoze predsednika Vlade, imamo vaše izjave. Mislim da bi Skupština Republike Srbije što pre trebalo da dobije izveštaj, barem u onom delu, gospodine ministre, na koji se odnosi ovaj zakon u onim prvim članovima, sa kojima se ja slažem, sa ovim ostalim ne, bez uvrede, koji govori da Ministarstvo inostranih poslova analizira međunarodne odnose Srbije sa drugim državama, međunarodnim organizacijama, govori o nacionalnoj bezbednosti... Sve nam to treba, a mi to nemamo. Mi to nemamo, a znate kako, čini mi se da bi Narodna skupština Republike Srbije trebalo da bude sa tim upoznata, ne ovako preko jednog zakona ili jedne tačke, primera radi oko Kosova, nego generalno da znamo. Ako je Srbija već 17 meseci samostalna država, onda je krajnje vreme, to smo rekli juče gospodinu Šutanovcu, da znamo i šta su nam strategija nacionalne bezbednosti, strategija odbrane, šta je doktrina odbrane i šta je spoljna politika, šta je sadržaj te spoljne politike. Sve to treba da znamo da bismo ličili i mi malo na jednu ozbiljnu državu. Dok sve to ne znamo, sve su to izrazi pojedinačni, nažalost, ponekad potpuno suprotstavljeni, i zbunjujete i narodne poslanike, a zbunjujete i građane Republike Srbije. U ime poslaničke grupe spremio sam dosta toga, ali imaju i moje kolege nešto da kažu. Ja ću skrenuti pažnju gospodinu ministru samo na nekoliko nedorečenosti u ovom zakonu o spoljnim poslovima. Mislim da bi to trebalo rešiti. Naime, to je vezano za nadležnosti Ministarstva. Prva formulacija je - predstavlja, uz predsednika Republike... Ustav je vrlo eksplicitan, vezano za nadležnosti predsednika Republike, ne možete mu uzeti nadležnosti. Vlada vodi i utvrđuje politiku. Ministarstvo je organ uprave, a uprava ne može predstavljati Republiku u inostranstvu. Ovaj savet, ako to radite da biste, kako bih rekao, naknadno formalizovali nešto što već postoji, to je jedna stvar, ali mislim da su ove formulacije, ovde iznete, vrlo loše. Ima još puno toga. Skrenuću samo pažnju na još jedan stav. Molim vas, gospodine ministre, član 15. ovog zakona kaže da Vlada utvrđuje predlog o postavljenju šefa stalne diplomatske misije, o čijem postavljenju, po dobijanju agremana, odlučuje predsednik. Izvinite, "po dobijanju agremana", u Ustavu Republike Srbije, vezano za nadležnosti predsednika Republike, tako ne stoji. Predsednik Republike postavlja i opoziva ambasadore, po dobijanju agremana, pa onda predsednik... Odnosno, valjda bi bilo logično da se pre toga postigne saglasnost između predsednika i Vlade oko kandidata. Jer, može se desiti, gospodine ministre, hipotetički, da dobijemo agreman, a predsednik kaže - neću da ga postavim. Šta smo onda uradili? Izbrukali smo zemlju. To je hipotetički vrlo moguće. Mi sada imamo skupštinsku većinu i predsednika iz iste političke opcije, a imali smo u prethodnom periodu kohabitaciju. Znači, moglo se praktično desiti ili da predsednik odbije ili da ne postavlja ambasadore, kao što je nažalost bilo u jednom dužem vremenskom periodu. O ostalim stvarima, kroz amandmane. Hvala vam.
Hvala, gospodine Obradoviću. Ima reč narodni poslanik Borko Ilić. Nije tu. Ima reč narodni poslanik Stefan Zankov. Izvolite, gospodine Zankov.
Dame i gospodo narodni poslanici, zakonom o spoljnim poslovima potrebno je regulisati jednu izuzetno važnu materiju, posebno u trenutku u kome se Srbija nalazi, a najviše zbog pregovora i, ja bih rekao, odbrane Kosova i Metohije. Nažalost, ovaj predlog zakona, kao što smo čuli od prethodnika, a i po mom mišljenju, zapravo je nešto drugo. Nema za osnovni cilj da popravi ili reguliše stanje u ovoj oblasti, već mu je osnovni zadatak da se što pre donese, da bi mogli da se raspišu izbori za predsednika Republike. To su vaše osnovne muke i brige vezano za ovaj predlog zakona. Da nije toga, ko zna kada bi sve to došlo na dnevni red. Jer da je drugačije, vi biste ove zakone pustili u skupštinsku proceduru mnogo ranije, ne biste čekali minut do dvanaest. Vi imate jasan signal sa Zapada (kad kažem vi, mislim na DOS, sve vas zajedno, koji ste opet uspeli da formirate Vladu) kada će separatisti jednostrano proglasiti nezavisnost Kosova i Metohije, odnosno vi žurite jer znate da Boris Tadić neće imati šanse ako se izbori održe posle toga. I ovako su mu šanse pod znakom pitanja, ali ovo je definitivno i sigurno. Kako ćete objasniti građanima da nam oni koji su vaši prijatelji, a pokušali ste da nam objasnite da su i naši, dakle Amerikanci i drugi sa Zapada, otimaju Kosovo i Metohiju? Kako ćete građanima objasniti da su nam prijatelji i da zbog toga stremite nekim evroatlantskim integracijama. Vi ste govorili još 2000. godine da čim padne Slobodan Milošević i njegov režim, to će rešiti mnoga pitanja, između ostalog i pitanje Kosova i Metohije. Tvrdili ste da je to demokratsko pitanje, a ne teritorijalno, kao što smo mi oduvek pričali, da se radi o čistoj otimačini teritorije. Šta se desilo kada je Milošević pao sa vlasti, i njegov režim? Još ste slavili po trgovima Srbije, a šiptarski separatisti i teroristi su napravili haos u oblasti Preševa, Bujanovca i Medveđe. Želim da se vratim na osnovnu temu. Svesni ste da su šanse Borisa Tadića u tom scenariju nikakve i sve radite u koordinaciji, u trouglu DS - Tači, Čeku, kao eksponenti separatista - Amerikanci, odnosno ti vaši prijatelji sa Zapada. Da je Tadić moralan čovek, kao što nije, ne bi mu stalo do fotelje nekoliko godina, da bude predsednik Republike, kada je budućnost Srbije dovedena u pitanje. Da je častan, kao što nije, ucenio bi svojom funkcijom, i ne bi ni pristao da se kandiduje, svoje prijatelje sa zapada i rekao bi - prevarili ste nas više puta. Ali ne, sve se radi u dogovoru, o kome sam malopre govorio. To nisu spoljni poslovi, niti je to neka spoljna politika. To je izdaja države i naroda. Vi od 2000. godine vodite podaničku, ulizivačku spoljnu politiku, jer mislite da će se zločinci smilovati. Ne, oni vode ozbiljnu i istrajnu spoljnu politiku, a nažalost po nas antisrpsku, jer je i antiruska. To je druga stvar. To nije nešto na šta mi možemo toliko da utičemo. To je politika od koje oni ne odustaju, pa ko god da je na vlasti u Srbiji. To je ozbiljna spoljna politika; nažalost, rekao sam kakva je prema nama. Sećam se, kada ste bili opozicija, da ste govorili da smo izgubili ratove i medijske ratove, jer nismo platili oglase u američkim i zapadnim medijima, da bi to promenilo, navodno, njihove stavove. To ste mogli tada da pričate, jer ste bili opozicija, ali mislim da danas ni sami u to ne verujete, niti bilo ko ozbiljan može u to da veruje. Samo neuki ljudi ili plaćeni da to rade mogu u to da veruju. Posledice ovakvih katastrofalno loših procena skupo koštaju Srbiju. Ko su vam diplomate od 2000. godine? Ambasadori? Jasno vam je samo ako pogledate ko su bili ministri spoljnih poslova: Goran Svilanović, Vuk Drašković i nešto malo i Vuk Jeremić. Kakvi onda mogu da budu ambasadori koje će predložiti ovakvi ljudi, to će zaključiti sami građani. Čuli smo čak da ste, gospodine ministre, ''dali'' šest ambasadorskih mesta Vojvodini. Dogovorili se sa Bojanom Pajtićem. Interesuje me da li je to partijski dogovor ili je neki dogovor po teritorijalnoj liniji pravljen. I jedno i drugo nije dobro za Srbiju. Ministar spoljnih poslova Srbije mora da bude pravi advokat države Srbije, koji brani Srbiju i njene zvanične stavove po svaku cenu, a ne onaj koji se neprestano izvinjava svima za sve što su učinili Srbiji i srpskom narodu, kao što to radi Boris Tadić. Reč ne smeju da kažu u odbranu srpskih interesa i svoje zemlje i svojih građana. Vi ste napisali, Vlada, jednu pogrešnu stvar u Zakonu o predsedniku Republike, da se najblaže izrazim, gde kažete da bivši predsednik kada se nađe u inostranstvu uživa diplomatsku i konzularnu zaštitu. Posle ste prihvatili amandman koji sam podneo u ime SRS. Problem je u vašem razmišljanju. Ono je više nego očigledno. Vi ne shvatate da država mora da štiti svakog građanina podjednako, bilo gde da se nalazi, na svakoj tački zemaljske kugle. Šta je Ministarstvo spoljnih poslova uradilo za naše državljane u Hagu? Vi morate i njih da štitite. Ne činite ništa da im pomognete, već samo da im otežate odbranu. Ne smete da delite ljude na takav način. Vaše razmišljanje je jasno, ali ste to popravili jednim amandmanom. Završavam, zbog mojih kolega. Ministar spoljnih poslova Srbije ne treba da bude srpski ministar američkih spoljnih poslova. Prestanite da slušate savetodavce koje ste probrali, verovatno, u onom savetodavnom telu po tome što mrze sopstveni narod. Tražite oslonac u prijateljskim zemljama; pre svega mislim na Rusiju, jer bi bez nje separatisti već proglasili nezavisnost na Kosovu i Metohiji. Želim da pitam ministra: da li je, gospodine ministre, Srbija podržala Hrvatsku za nestalnu članicu Saveta bezbednosti i na osnovu čije odluke? Ako se već ugledate na Hrvatsku, setite se da su oni slali delegaciju vlade da vide šta je sa lipicanerima, a vi se setite, isto tako, kakav je vaš stav prema vašim državljanima i građanima koji se nalaze u inostranstvu. Što se tiče spoljne politike, još samo jedna konstatacija, nemojte da hrlite u NATO. Nemojte da pričate da nećete braniti Kosovo i Metohiju svim sredstvima. Možda i nećemo, ali nemojte to da pričate. To ne smete da radite. Ne može se voditi spoljna politika ako se ne voli država i ne oseća kao svoja. Tako se ponašate i vi, i vaš mentor Boris Tadić. Verujem da će posle izbora Tomislava Nikolića za predsednika Republike naša spoljna politika biti onakva kakva treba da bude, dostojanstvena, a ne mazohistička. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovan Damjanović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle ovih ozbiljnih razgovora koji se vode u Narodnoj skupštini, evo i lepe vesti za romsku zajednicu. Danas sam bio na razgovoru sa dr Milenkom Cvetinovićem, državnim sekretarom za telekomunikacije Republike Srbije i Slobodanom Laketom, zamenikom ministra za telekomunikacije. U razgovoru sam izneo sva dosadašnja dešavanja oko naših medija, kako su ukinuti, i činjenice koje se tiču našeg životnog standarda, koji je danas u našoj državi na najnižoj lestvici, na marginama socijalne, ekonomske, obrazovne i stambene politike. Tražio sam da nam se, po afirmativnim merama i stečenim pravima u Ustavu naše države, Zakonu o zaštiti nacionalnih manjina i njihovih prava, po svim međunarodnim deklaracijama i poveljama i po preporukama Evropske zajednice, omogući jedna frekvencija, a to je četvrti provajder mobilne telefonije. Objasnio sam zašto to tražimo. Mi u privatizaciji nismo učestvovali, niti nam je omogućeno da učestvujemo. Mi, romska populacija, nismo dobili nijednu firmu ni za 5, 10 evra, ni za 100.000, ni za 500.000 evra. Zato kao narod imamo i prava i obavezu u našoj državi i tražimo da se romskom narodu u ovoj državi omogući ovo. Kada je u pitanju zahtev romske zajednice, naišao sam, konačno, na razumevanje i državnog sekretara i zamenika ministra. Rečeno je da podnesem zahtev i da ima mogućnosti da se to sprovede. Takođe sam razgovarao o tome da se omogući jedan kompjuterski centar, kompjuterski kol-centar, gde bi mogli svi Romi i raseljena lica, i Romi i neromi, da dobiju sve informacije potrebne za njihov lakši život, da imamo u svim većim centrima školu koju ćemo upravo za te mlade ljude da oformimo za rad na kompjuteru, čime ćemo im omogućiti lakšu integraciju i da se zaposle. Mislim da će naša država tada dobiti više intelektualnog kadra, mladih ljudi će manje biti na ulicama, manje će imati posla MUP. Smatram da je ovo jedan veliki pomak i napredak i za našu državu, što je afirmativnog karaktera, a i za narod koji živi tako, da se oporavi.
Reč ima narodni poslanik Jelena Marković, a posle nje narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo, slažem se sa onim što su svi danas izjavili, od ministra, do pozicije i opozicije – da je pred Srbijom užasno težak period, u kome će verovatno jedno od najtežih bremena nositi srpska diplomatija, s obzirom na to da se državni interesi ne štite samo u državi, nego i van nje, u međunarodnim forumima i u različitim svetskim metropolama. Svesni smo i činjenice da srpska diplomatija, ili naša diplomatija ranije, dok nismo bili nezavisna država nego zajednica, nije uvek odgovarala na te izazove koji su pred nju postavljani. U tom smislu, ovaj zakon predstavlja kvalitativni iskorak, s obzirom na to da će se zakonski, uvođenjem nekih novih pravnih instituta, omogućiti da imamo moderniju i efikasniju diplomatiju. Ministar i njegov tim verovatno su svesni glavnih problema koje javnost vidi, a koji se tiču diplomatije. Prvi prigovor odnosi se na glomaznost državnog aparata u diplomatiji, a drugi se tiče stručne osposobljenosti diplomata i diplomatskih kadrova koji u našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima rade. Zato je dobro što ovaj zakon predviđa različite pravne mehanizme da dođemo do toga da imamo sposobniju diplomatiju, sposobnije i modernije Ministarstvo inostranih poslova. Sa ove govornice se jutros čulo da je politika važnija od zakona. Ne slažem se sa tim. Mislim da treba da imamo dobre i valjane zakone, koji će onemogućiti da vodimo privatnu politiku, nekonzistentnu politiku i politiku koja nije u skladu sa interesima države i njenih građana. U tom smislu, osvrnula bih se na nekoliko delova zakona ili novih institucija koje ovaj zakon predviđa. Pri tome, prvo mislim na mogućnost osnivanja savetodavnih tela, predviđenih članom 6, koja smatram jako važnim, naročito jer je predviđeno da je to funkcija koja nije plaćena, da je to jedno mesto, jedna sinekura koja ima samo počasni karakter, a sa druge strane, omogućava ministru inostranih poslova i njegovom timu da dobiju ekspertizu, znanje ljudi koji, po prirodi stvari, nisu zaposleni u MIP-u, ali koji imaju veliko znanje iz različitih međunarodnih foruma i krugova u kojima se kreću. Naravno, ministar, zajedno sa Vladom, kasnije autonomno donosi mišljenje i stavove koji će biti pravac kojim se država kreće, ali mislim da je neophodno da ovakva savetodavna tela postoje, da se čuju i neka različita, oportuna mišljenja. U tom smislu, pozdravljam činjenicu da je ministar ovaj pravni institut već iskoristio. Druga stvar je u vezi sa ovom primedbom koje smo svi svesni i koja se ovde više puta čula, a to je pitanje stručne osposobljenosti i profesionalnih kapaciteta diplomata. Dakle, ne bih da uđem u to da kritikujemo sve, ali je činjenica da neki nisu u prošlosti na adekvatan način obavljali tu funkciju. Mislim da je jako važno što su ovim zakonom uvedene obavezne provere znanja, ne samo znanja stranih jezika, nego stručnog znanja i da, u tom smislu, te poslove ubuduće obavlja diplomatska akademija, s tim što bih sugerisala ministru, iako mu zakon omogućava da organizuje povremene provere znanja, da to budu redovne, periodične provere znanja kojima će biti obuhvaćeni svi zaposleni, a koje će omogućiti da imamo visokoprofesionalne kadrove. Drugo, što smatram takođe važnim, to je mogućnost da se zaposle bez polaganja ispita oni koji su, kako zakon kaže, već pokazali visoke rezultate u naučno-istraživačkom radu, imaju diplomatsko iskustvo i iskustvo rada u međunarodnim organizacijama. Mislim da ne treba bežati od toga da Ministarstvo spoljnih poslova proba da privuče naše kadrove koji sada rade u međunarodnim organizacijama i po jednoj skraćenoj proceduri ih stavi u redove srpske diplomatije. Ono što je takođe važno, to je da se ovde daju jasne smernice radu diplomatske akademije, koja će ne samo proveravati znanje, nego i pružati znanje zaposlenima u MIP-u. Ali, daje se mogućnost da oni koji ta znanja ne pokažu, nemaju doživotno mesto i doživotne sinakure, nego budu uključeni u jedno tržište znanja i umeća i, u tom smislu, kada ne odgovaraju i ne ispunjavaju propisane zahteve koje pred njih trenutak i služba postavljaju, u tom slučaju ne mogu doživotno da obavljaju svoju funkciju. U tom smislu, ovaj zakon je prilično fer. Pošto smo mi uvek skloni da imamo dosta povike na diplomate, često nesvesni toga koliko je teško biti diplomata jedne siromašne zemlje, koja je u prilično nezavidnoj međunarodnoj situaciji, meni je drago što se jedan deo zakona bavi i pravima zaposlenih. Pozdraviću ono što je ministar podvukao, a to je da ovaj zakon po prvi put utvrđuje pravo na zdravstveno osiguranje zaposlenih, jer smo mi verovatno bili jedina zemlja koja svojim diplomatama nije pružila zdravstveno osiguranje i zaštitu, te su se oni nalazili u prilično teškom položaju u stranim državama bez takvog osiguranja. Takođe, govoreći ovoga puta kao žena koja se bori za prava žena, pozdravljam još jednu novinu u ovom zakonu, a to je, verovatno ste primetili, jedan član zakona koji zabranjuje ministru da povuče sa službe u inostranstvu ženu koja je na porodiljskom odsustvu. To je jedna dobra pravna zaštita i mogućnost da i žene potpuno ravnopravno učestvuju u diplomatskoj službi. Sa govornice podsećam ministra na ono čega je i on svestan, da je naša mreža diplomatsko-konzularnih predstavništava relikt nekog drugačijeg doba, drugačije raspodele sila, drugačije spoljne politike koju je ova država imala i da treba da iskoristi svoje pravo i predloži Vladi da ta mreža postane racionalnija. Pretpostavljam da će se time smanjiti negodovanje i povika na Ministarstvo koja postoji. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a zatim narodni poslanik Nataša Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predlagač zakona je naveo četiri razloga za donošenje ovog zakona. Inače, pravi razlog je da se stvore zakonski uslovi za raspisivanje izbora za predsednika Republike. S obzirom na to da je načelna rasprava, navešću deset razloga, samo taksativno, zbog čega ovaj zakon nije dobar, a kada bude rasprava u pojedinostima razgovaraćemo detaljnije. Prvo, kada se govori o zakonu o spoljnoj politici očekuje se da se ovim zakonom uvede više reda u ovu važnu oblast, a to se pre svega odnosi na razgraničenje i razradu nadležnosti ključnih subjekata spoljne politike, Vlade, predsednika Republike i Narodne skupštine, a to je izostalo ovde. Dakle, ne govorim da ovaj zakon treba da odredi nadležnosti predsednika Republike, jer je to Ustav uradio, već kako oni svoju funkciju da ostvare i svoje nadležnosti kada je u pitanju spoljna politika. Dakle, ostavljeno je na milost i nemilost, pukom kretanju odnosa političke moći na unutrašnjoj političkoj sceni. Tačno je ono što su kolege navele, ovo je zakon o spoljnim poslovima samo po nazivu. Inače, pravi naziv za ovaj zakon je zakon o Ministarstvu spoljnih poslova. I kada bi to tako bilo, to čak ne bi bio zakon. Naravno, govori se o nadležnom organu za državnu upravu i radnim odnosima zaposlenih, da ne nabrajam dalje. Postavlja se pitanje, ako je zakonska materija ovako regulisana, kakve su onda uloge i ovlašćenja predsednika Republike, Narodne skupštine u spoljnoj politici, odnosno na koji način ti najviši državni organi ostvaruju svoje nadležnosti u spoljnim poslovima. Treće, ako zakonom o spoljnim poslovima nije predviđeno da predsednik Republike i Narodna skupština učestvuju u utvrđivanju jedinstvene spoljne politike, onda su veliki rizici od nejedinstva u njenom tumačenju i sprovođenju. Valjda bi trebalo svima da bude jasno: unutar naše države možemo da se raspravljamo, napolju svi treba da štitimo državu i državne interese. Dakle, veliki su rizici, ne samo kao potencijalna opasnost, već poduže i kao deo stvarnosti. Uostalom, dijametralno su različiti stavovi predsednika Republike i predsednika Vlade u odnosu na pitanja članstva zemlje u NATO-u, što svakako nije i ne sme da se tretira kao dnevnopolitičko ili stranačko, već kao strateško pitanje. Vojna neutralnost ili članstvo u NATO-u je srž strategije, a ne teren za iskazivanje slobode mišljenja najodgovornijih predstavnika države. To nedostaje. Dalje, peto, nadležnost i procedura za potpisivanje međunarodnih sporazuma nisu jasno regulisane. Ko sve i na koji način i u kojim oblastima može preuzimati obaveze za Srbiju u međunarodnim odnosima? U praksi je došlo do ozbiljnih nejasnoća pa i javnih političkih sukoba najviših državnih organa oko procedure i ovlašćenja za vođenje pregovora i potpisivanje međunarodnih ugovora, uključujući i najosetljivije kao što su u vojnoj oblasti. Imamo primer onog nesretnika Vuka Draškovića, koji je kada je potpisivao sporazum o prolasku NATO trupa izjavljivao da su predsednik Vlade i predsednik Republike upoznati sa tim, da su dali saglasnost, oni to demantovali, a posledica je bila da je svet mogao da zaključi da je ovo neozbiljna država. Gospodine ministre, zašto ne saopštite javnosti, da bi se izbegla svaka špekulacija dalje, da li je predsednik Republike potpisao taj tzv. SOFA sporazum? Ako jeste, na temelju čega? Šta je ustavni i zakonski osnov za to? Ako nije, zašto ne kažete da nije, da se ne bi pravile oko toga špekulacije itd? Šesto, ovim zakonom nije jasno definisano koji se međunarodni ugovori obavezno podnose na ratifikaciju. Ustav kaže da Narodna skupština ratifikuje međunarodne sporazume ako je to zakonom predviđeno. Kojim? Sedmo, u članu 5. tačka 5) predviđeno je da Ministarstvo predlaže Vladi učlanjenje, odnosno učešće Republike Srbije u međunarodnim organizacijama. Nije jasno ko odlučuje o učešću u međunarodnim organizacijama. To nije jasno iz ovog zakona. Članstvo Srbije u međunarodnim organizacijama tiče se njenih strateških opredeljenja i ono predodređuje okvir međunarodnog položaja zemlje i nije to tako nevažno pitanje. Treba li o članstvu, recimo, u Partnerstvu za mir, u NATO-u da odlučuje Skupština? Inače, mi se zalažemo za to da se o članstvu u NATO-u odlučuje na referendumu. Osmo, moderna diplomatija je pre svega ekonomska diplomatija i poluga za ostvarivanje zaštite ekonomskih i tehnoloških interesa svake zemlje. U ovih 27 tačka navedenih u članu 5. nijedna tačka nije mogla da pripadne tome. Mislim da je to veliki nedostatak ovog zakona. Deveto, moderna diplomatija je profesionalna diplomatija. Toliko smo slušali danas primera kakvi su već bili u prošlosti, da ne gubimo vreme na tome, od ambasadora koji nisu znali strani jezik, preko zapošljavanja, preko određivanja ambasadora ličnih, tazbinskih, ne znam kojih, ličnih ginekologa, seksologa i već ne znam koga itd. U stvari, problem kod ovog zakona je što nema jasno naznačenje da je diplomatija profesionalna služba, niti da se uspostavljaju instrumenti i procedure koje garantuju profesionalnu diplomatiju. Nema ni institucije javnog konkursa. Široko su otvorena vrata za prijem premeštaja, i da ne nabrajam dalje. Naravno, ovakvo ovlašćenje koje ministar ima u zakonu ostavlja neograničene mogućnosti za nastavljanje i produbljivanje prakse prijema po kriterijumima stranačke podobnosti, prijateljstva, rođaštva i svake druge vrste nepotizma, na uštrb profesionalizma i stabilnosti diplomatske službe i profesije. I, sasvim na kraju, deseto - ako predlagač pretenduje da to bude moderan evropski zakon, zašto u zakonu nije našla mesto institucija saslušavanja kandidata za ambasadore u parlamentu? To je već praksa u mnogim zemljama. Ova institucija bi svakako bila brana preteranim improvizacijama. Ona bi delovala preventivno, jer bi samo njeno postojanje odvraćalo predlagače da predlažu apsurdna i sumnjiva imenovanja, a možda bi podstaklo same kandidate da se povuku zato što ne žele javno blamiranje u skupštinskom odboru, pred kojim bi bili izloženi neugodnim pitanjima kako o poslu ambasadora tako i lične i privatne prirode. Naveli smo taksativno samo ovih desetak razloga zbog kojih mislimo da predloženi zakon nije dobar, a detaljnije o tome kad bude rasprava o pojedinostima. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, zakon o spoljnim poslovima koji je pred nama kritikovan je zbog nedostatka onoga što zakon o spoljnim poslovima ne treba da ima, a to je strategija spoljne politike i veze sa drugim državnim organima, čija nadležnost u okviru spoljne politike treba da se definiše drugim zakonima. Dakle, u ovih desetak minuta pokušaću u dva dela da obrazložim svoje razloge za prihvatanje ovakvog zakona, u prvom delu primedbe koje imam na neke članove zakona, a u drugom delu komentar na ovo što se do sada čulo o strategiji spoljne politike, o kritikama predstavnika unutar Ministarstva spoljnih poslova u prethodnom periodu, dakle, odnosi se na državnu zajednicu Srbije i Crne Gore, Saveznu Republiku Jugoslaviju, Socijalističku Federativnu Republiku Jugoslaviju, Kraljevinu Jugoslaviju, pa sve do nezavisne Srbije 1878. godine, tek toliko da ne ostanemo na zabludama i neistinama koje se sa neverovatnom lakoćom izriču sa ove govornice. Dakle, član 58. je član koji me zanima u ovom zakonu iz prostog razloga što za priličan broj ljudi, sa različitim imenovanjima, u Ministarstvu treba da reguliše zdravstveno, penziono i socijalno osiguranje. Činjenica je da sa zdravstvenim osiguranjem imamo problema kao zemlja i imali smo ih u prethodnom periodu zbog nepotpisanih sporazuma sa zemljama u kojima smo imali diplomatsko-konzularna predstavništva, ali isto tako je činjenica da prvenstveno supružnici, koji nisu imenovani od strane Ministarstva na bilo koju od funkcija, nego naravno iz porodičnih razloga prate svoga muža ili svoju ženu, ili su odrasla deca, imaju problema sa iznosima penzijskog i invalidskog socijalnog osiguranja. Ovaj član 58. je napisan nejasno. Pročitaću član u celosti. Dakle, odnosi se na pravo na produženo osiguranje i povratak supružnika na posao i glasi: "Za vreme trajanja rada u diplomatsko-konzularnom predstavništvu supružnik zaposlenog ima pravo na uplatu penzijskog i invalidskog osiguranja iz sredstava Ministarstva, pod uslovom da je bio zaposlen ili registrovan kod nadležne službe za zapošljavanje pre odlaska u inostranstvo." Drugi stav: "Vreme koje je zaposleni proveo na radu u diplomatsko-konzularnom predstavništvu računaće se njegovom supružniku, koji je kao nezaposlen bio prijavljen kod nadležne službe za zapošljavanje, u staž osiguranja koji se izjednačava sa radnim stažom." Poslednji stav: "Sredstva potrebna za osiguranje prava iz ovog člana obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije." Moja intervencija na ovaj član nije amandmanska iz prostog razloga što znam težinu problema. Ovakav član, koji se odnosi na prava supružnika imenovanih lica u Ministarstvu, verovatno nije mogao biti bolje formulisan, ali intervencija je javna i zbog stenograma Skupštine, jer želim da ispostavim obavezu i ministru i Ministarstvu da se internim dokumentima Ministarstva inostranih poslova sasvim jasno precizira šta su obaveze Ministarstva u ispunjavanju prava supružnika i rođaka onih koje Ministarstvo imenuje na bilo koju od funkcija. To nije pitanje novca koliko je pitanje samopoštovanja i poštovanja prema onima koje u naše ime šaljemo da zastupaju interese države Srbije u bilo kojem od diplomatsko-konzularnih predstavništava. Druge dve primedbe koje su se čule i od opozicionih stranaka i od pripadnika koalicije odnose se na položaj Narodne skupštine i delim sa svima vama stav da predstavnici, dakle, službenici, bez obzira da li su imenovani za ambasadora ili do atašea, moraju odlukama Ministarstva imati neke obaveze prema Narodnoj skupštini, odnosno prema Odboru za spoljne poslove Narodne skupštine Republike Srbije. Ono čemu sam sklona jeste da to precizno napišemo u zakonu o Narodnoj skupštini, dakle, ne samo kada je u pitanju spoljna politika, ne samo kada je u pitanju Ministarstvo spoljnih poslova, nego i druga ministarstva. Dakle, na šta su sve obavezni pre nego što donesu odluke, jer se podrazumeva da su obavezni da dolaze da podnose izveštaj i da su obavezni da dolaze na saslušanja. Taj deo veze između Narodne skupštine, odnosno Odbora za inostrane poslove i Ministarstva, odnosno Vlade mora biti detaljno razrađen u zakonu o Narodnoj skupštini. Četvrti put sam potpisala predlog zakona o Narodnoj skupštini, u želji da se tim zakonom Skupštini obezbedi osnovno što svaka skupština u regionu, svaka skupština u zemlji u tranziciji ima, a to je samostalan budžet Narodne skupštine i da mi narodni poslanici u tom zakonu o Narodnoj skupštini, a na osnovu Ustava, odredimo na šta su obavezni svi oni koje mi treba da kontrolišemo. To zavisi od nas 250 i videvši da imamo saglasnost oko toga da želimo da slušamo i ambasadore i druga imenovana i ovlašćena lica u Ministarstvu, ne sumnjam da će nam uspeti. Sada drugi deo, o onome što se čulo o strategiji spoljne politike, ima li je, nema li je i ko je sprovodi. Podsetiću vas da smo voljom naroda Crne Gore maja 2006. godine postali nezavisna država i da je ministar Vuk Jeremić zaista prvi ministar spoljnih poslova Srbije, i to nakon skoro sto godina. Primedbe koje se iznose u ovoj skupštini slikaju sve teškoće kroz koje smo kao država prošli, jer su spominjana dva imena, ministar Vuk Drašković... Očekivala bih od sadašnje opozicije da više kritikuje period rada ministra Draškovića između 21. maja 2006. i maja 2007. godine, jer je to razlog za kritiku sa kojom bih se verovatno u velikom delu saglasila. Bio je ministar državne zajednice Srbija i Crna Gora, kao što je to bio i Goran Svilanović. Strategije su podnošene u bivšoj Skupštini državne zajednice Srbija i Crna Gora, odnosno u Skupštini SRJ. Neki od vas, koji su bili u toj skupštini, mogli su i da saslušaju strategiju i da u toj instituciji, koja više ne postoji, kontrolišu šta je od strategije primenjeno, šta nije. Često se zaboravlja, u naletu želje opozicije da se kritikuje sadašnja vladajuća većina, da je u periodu 2001. bila koaliciona vlada u SRJ, sa gospodinom Žižićem iz SNP-a iz Crne Gore, pa onda sa gospodinom Pešićem, kao premijerom, kada je gospodin Žižić podneo ostavku juna 2001. godine zbog odluke da se radi ispunjavanja obaveze prema Haškom tribunalu Slobodan Milošević izruči Hagu. Dakle, to je kontekst u kome su ova dvojica radila. Treba biti mnogo maštovit pa povezivati taj kontekst sa onim što je trenutno zakon o spoljnim poslovima, ali to je sloboda kritike opozicionih stranaka i prvo ću braniti potpunu slobodu i kreativnost pri toj kritici. Ono što nedostaje je zahtev za strategiju spoljne politike koja bi bila tema razgovora ovde u našoj skupštini. Umesto toga, opet se s lakoćom prezentuje - a šta je to urađeno sa Kosovom, pri čemu je ova skupština dala i platformu pregovaračkom timu, pri čemu je ova skupština, mahom jednoglasno, proglasila svoju volju za sve one koji će učestvovati u spoljnopolitičkom poslu odbrane interesa države Srbije. Tako da kada se te dve stvari uporede, onda je vrlo lako oboriti kritiku koja se odnosi na trenutno nepostojeću na dnevnom redu strategiju spoljne politike. Samo kratko o istoriji spoljne politike Srbije, pošto spadam u nepopularne političarke koje će osporiti svakome pozivanje na čuvenu i svetlu tradiciju istorije demokratije, istorije spoljne politike Srbije, pošto je ona realno kratka i više u trenucima u udžbenicima i u kratkim poglavljima, nego što je nešto čime bismo mogli da se ponosimo. Paradoksalno, ali spoljna politika o čijim dobrim rezultatima možemo govoriti, kada je Srbija u pitanju, spada u jednopartijski period. Spada u ono što je jednopartijska država – SFRJ, pa FNRJ imala kao rezultate spoljne politike u raznim segmentima. Pre toga, u Kraljevini Jugoslaviji, odnosno Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca teško da možete da govorite o uzletima i dometima spoljne politike Srbije, a još pre toga možete da govorite samo o danima, godinama i decenijama kada je Srbija bila objekat nečije spoljne politike, retko ili nikako subjekt. Završiću sa jednim dobrim mestom i jednim dobrim događajem koji Srbija danas ima. Mesto su Sremski Karlovci, a zgrada je Kapela mira, gde je potpisan Karlovački mir i gde prvi put imate zgradu sa četiri ulaza u koju su ulazile četiri strane koje je trebalo da potpišu ugovor o miru koji su onda ljudi koji su tu živeli trebali da pretvore u realnost. Nikada pre nemate takav događaj i retko posle. Završavam sa pričom o Kapeli mira zato što jesmo ipak bili učesnici i u tim događajima i smatram da je to jedan od dobrih događaja i jedan od, kako se to kaže, svetlih događaja, na koji možemo da se pozivamo kada govorimo o svim događajima iz spoljne politike u kojima je teritorija na kojoj danas živimo, naša država Srbija, bila prečesto objekt, a previše retko subjekt. Sa željom da ministra zovemo i na Odbor za inostrane poslove na saslušanja i sa potpunom izvesnošću da će se pojaviti u Skupštini sa strategijom spoljne politike, nadam se da ćemo svi zajedno razgovarati o tome šta je to što Ministarstvo mora da učini, a nakon usvajanja zakona o spoljnim poslovima što Skupština mora da učini da bi Srbija u budućnosti, u eri moderne, javne diplomatije, bila sve više subjekt, a sve manje ili nikako objekt spoljne politike. Hvala vam.
Hvala vam, gospođo Čomić. Hvala svim narodnim poslanicima na vrlo konstruktivnoj diskusiji. Hvala vama, ministre, i vašim saradnicima. Određujem pauzu od jednog sata. Nastavljamo rad u 15.05 časova.
Poštovane koleginice i kolege, nastavljamo popodnevni rad. Jedno obaveštenje, radićemo i nakon 18 časova po tački dnevnog reda koja bude u toku, ali ne duže od 20 časova. Stići će ministar. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović.
Želim da kažem da je pred nama jedan izuzetno važan zakon zato što on tretira jednu oblast važnu za svaku državu, a to je spoljna politika. Spoljna politika svake savremene države mora da ide u korak sa tendencijama koje karakterišu savremeni svet.Ono što je karakteristično za svetske procese jesu različiti, na momente i kontradiktorni procesi, koji se međusobno prepliću. Sa jedne strane to su integrativni procesi i procesi regionalizacije, međusobne saradnje, a sa druge strane, to su razne neuralgične tačke, krizne tačke uopšte na planeti. Ono što je takođe karakteristika savremenog sveta od 1945. godine, od završetka Drugog svetskog rata, pa do danas jeste jedna dinamična struktura, odnosno dinamična globalna struktura. Sećamo se da je do 1990. godine svet bio bipolaran. Rušenjem Berlinskog zida počeli su određeni trendovi jedne unilateralne slike planete, međutim, danas vidimo da svet sve više postaje multipolaran i da različiti vrednosni sistemi egzistiraju, ili se nameću ili počinju da žive na određenim područjima na raznim kontinentima. Svet je, dakle, jedno dinamično mesto, kinetika je ta koja karakteriše savremene procese, umesto statičnog sistema koji je nekada važio, u davno prošlim vremenima. Za svaku zemlju, pa tako i za našu, važno je da mi definišemo naše mesto u takvom svetu i upravo zbog toga spoljni poslovi moraju biti uređeni na efikasan način. Mislim da je pred nama jedan dobar tekst Predloga zakona, koji predstavlja neophodan pravni okvir za vođenje spoljne politike. Dosadašnja rešenja koja smo imali i koja još uvek postoje velikim delom su anahrona, prevaziđena i jedan ovakav zakon nam je u svakom slučaju neophodan. To je i naša obaveza iz Ustavnog zakona. Ovaj zakon koji se nalazi pred nama bazira se i na Ustavu Republike Srbije, na ove dve bečke konvencije, ali i na Zakonu o ministarstvima, odnosno u mnogim svojim segmentima ovaj zakon razrađuje nadležnost Ministarstva spoljnihposlova i drugih državnih organa. Ono što je ovde bitno istaći, i to je inkorporirano u ovaj zakon, jeste to da Vlada utvrđuje spoljnu politiku, a drugi državni organi, na prvom mestu Ministarstvo spoljnih poslova sprovodi tu politiku. Iz člana 5. ovog zakona ja ću navesti samo nekoliko nadležnosti, odnosno poslova koje obavlja Ministarstvo spoljnih poslova, to su prve tri-četiri tačke, kaže – Ministarstvo predstavlja, uz predsednika Republike, Republiku Srbiju u odnosima sa drugim državama, međunarodnim organizacijama, sudovima i drugim međunarodnim institucijama, kao i sa njihovim predstavništvima u Republici Srbiji; štiti interese Republike Srbije, njenih državljana i pravnih lica u inostranstvu; predlaže Vladi spoljnu politiku koju ona utvrđuje; predlaže Vladi uspostavljanje i prekid diplomatskih odnosa sa drugim državama; predlaže Vladi učlanjenje, odnosno učešće Republike Srbije u međunarodnim organizacijama i integracijama, kao i u drugim oblicima međunarodne saradnje. Dakle, u ovom zakonu imamo dva segmenta nadležnosti prava i obaveza državnih organa. Na prvom mestu je Ministarstvo spoljnih poslova, i to su odnosi ovog ministarstva sa drugim državnim organima unutar Republike Srbije, i imamo eksternu komunikaciju, odnosno poslove koje ovo ministarstvo obavlja na međunarodnom planu. Valja istaći da se sva ova zakonska rešenja baziraju na nekoliko načela, a to su načela saradnje, koordinacije i komunikacije. Napomenuo sam na početku izlaganja, a to je važno istaći, da postoji konkretizacija svake oblasti koja je predviđena Zakonom o ministarstvima. Ja ću navesti samo neke, to je da Ministarstvo predlaže Vladi uspostavljanje ili prekid diplomatskih odnosa sa drugim državama; učlanjenje, odnosno učešće u međunarodnim organizacijama; usvajanje strategije razvoja spoljnih poslova i drugih mera kojima se oblikuje spoljna politika Vlade; organizuje zvanične posete na diplomatskom i državnom nivou; organizuje sisteme informatičkih, telekomunikacionih, kurirskih i drugih veza sa diplomatsko-konzularnim predstavništvima Republike Srbije u inostranstvu. Ono što ovde posebno treba istaći kao kvalitet ovog zakona, a to je jedan fakticitet koji postoji, jeste stručno usavršavanje u okviru naše diplomatsko-konzularne službe i postojanje diplomatske akademije koja u velikoj meri doprinosi formiranju stručnih kadrova i potpuno drugačijeg i mnogo stručnijeg načina vođenja spoljne politike. Srbija, svakako, ne samo da pretenduje, već i zaslužuje jedno posebno, lidersko mesto u regionu. Smatramo da će ne samo kroz ekonomiju, kroz razvoj ljudskih prava i kroz sve one druge oblasti, nego sigurno i kroz vođenje spoljne politike to lidersko mesto u regionu, koje joj u svakom slučaju pripada, i da dobije. Zahvaljujem se na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, potpredsednik Skupštine.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što sam rekla jutros kada sam reklamirala član 136. Poslovnika, mi srpski radikali smatramo da je ovaj zakon o spoljnim poslovima trebalo da bude urađen sveobuhvatnije. Možemo da se sporimo i oko naziva, čula sam od koleginice Čomić da ona ne deli taj pravno sledbenički istorijski aspekt srpske države koji je izneo profesor Žutić, ali dobro. Neka se i zove zakon o spoljnim poslovima, ovaj to nije u pravom smislu reči. Priznali ste i sami, gospođo Kolundžija, da on više uređuje sam rad Ministarstva nego što definiše nešto što smo mi srpski radikali očekivali. Mi ne mislimo da to nije moglo da se uradi ovim zakonom. I te kako je moglo, zato što je ostalo dosta nepoznanica – neke od njih ste i vi sami, koleginice Čomić, priznali – kada je odnos Skupštine i samog ministarstva u pitanju. To je veoma važna karika u definisanju onoga šta je spoljna politika Srbije u osetljivom trenutku, a taj osetljivi trenutak, nažalost, za nas traje već više decenija. Moram sada da se pozovem na jednog od velikana svetske diplomatije, koji je predstavljao uzor svim diplomatama širom sveta i koji je definisao političku situaciju ovde u Srbiji i na Balkanu, gospodina Henrija Kisindžera. On je još davnih devedesetih godina na jednom skupu u Drezdenu rekao da je Balkan opterećen i bremenit mnogim problemima i da će ovde pojam nacionalnog, nacionalne države, etničkog, istorijskog, kulturnog i svakog aspekta svih naroda i Srba pravoslavne, i muslimanske i katoličke veroispovesti, kako je to govorio i pisao u svojim knjigama i naš predsednik profesor doktor Vojislav Šešelj, imati veoma važnu ulogu u definisanju i zaokruživanju celina u smislu nacionalnih i odnosa tih država prema spoljnom svetu. Da je Kisindžer bio u pravu, a i dr Vojislav Šešelj, govori i ovo gde mi sada dolazimo i naša kritika na račun srpskih "diplomata", pojedinih, a pre svega oštra kritika zbog antisrpske spoljne politike koju su vodili Goran Svilanović i Vuk Drašković. Jer, u tom periodu mračne dosovske vladavine, od 5. oktobra pa sve do juna meseca, kada smo počeli otvorenije da razgovaramo, i možda sa većim intenzitetom političara koje predstavljaju, ali ne dovoljno, jer još uvek nemamo izveštaj pregovaračkog tima, ali hajde da se osvrnem na jednu, drugu rezoluciju i platformu o Kosovu i Metohiji, da razgovaramo o tome dokle možemo da idemo i dokle treba da idemo u zaštiti državnih i nacionalnih interesa, mi u pravom smislu reči nismo imali ... To ova uvažena gospoda treba da znaju, pošto su to profesionalne diplomate, osim gospodina Gaše Kneževića, za koga zaista ne znam kako je, iz kog bubnja izvučen da bude taj glavni pravni savetnik, pošto je svoje nepravo pokazao kao predstavnik dosovske vlasti od 5. oktobra. Ali, pošto je tu na tom mestu na kojem jeste, svakako treba da prati šta će dalje da se dešava u procesu rešavanja sudbine Kosova i Metohije. Ono što nama nedostaje nije samo taj odnos Ministarstva inostranih poslova prema Narodnoj skupštini Republike Srbije. To jeste naša osnovna zamerka, to je trebalo da bude posebno poglavlje u zakonu, koje će jasno da definiše da ministar inostranih poslova treba najmanje dva puta godišnje, a u kakvom vremenu mi živimo i kakva nas iskušenja čekaju i kakvi izazovi i više puta ako treba, i jednom mesečno, na sednici Odbora, da podnosi izveštaj. Možda ministar Jeremić nije upoznat sa činjenicom da ministar unutrašnjih poslova najmanje dva puta godišnje podnosi izveštaj o svom radu. I, ako je za jednu državu unutrašnja bezbednost i stabilnost važna, i da ministar dođe dva puta pred narodne poslanike (ja sam član Odbora za odbranu i bezbednost, evo već u drugom mandatu sam i u tom odboru), veoma je važno da mi imamo jedan pregled, sveobuhvatan pregled aktivnosti, pa makar to bila i statistika, kakav je nekada Jočićev izveštaj, ali sa mogućnošću da taj odbor traje satima i da mi propitujemo ministra. Malo je vremena i stvarno ću morati... zbog mnogobrojnih kolega srpskih radikala koji će da govore o ovoj veoma ozbiljnoj temi za jednu državu. Nama je posebno važno, jer verujemo da će izabrani predsednik Srbije za dva meseca biti gospodin Tomislav Nikolić, da se definiše spoljna politika zemlje na način na koji će on to moći, kao odgovoran državnik i čovek, da reprezentuje. Osvrnuću se na onaj deo kada sam jutros govorila da zakon čak nije usklađen sa pravno-normativnim, prepoznatljivim, definisanim rešenjima u postojećim konvencijama. Bečka konvencija o konzularnim odnosima... Najpre sam mislila da ste se pozvali u članu 7. na Bečku konvenciju o diplomatskim odnosima, ali onda ste vi uveli nešto pored ovog saveta, gde savetodavno telo ima počasnu prirodu, pa su vam počasne prirode i Svilanović i svi oni koje je kao takve izabrao Vuk Jeremić da ga nešto savetuju, a u stvari sve gori od goreg, što se tiče odnosa prema srpskom nacionalnom pitanju pre svega. Mislila sam na član 7. u kome se govori o uspostavljanju nekakve agencije, odnosno mogućnosti da u rangu generalnih konzulata mi imamo konzularnu agenciju. To ne poznaje međunarodna, odnosno diplomatska praksa u svetu. Ako ste se pozvali baš na tu Bečku konvenciju o konzularnim odnosima, videćete da to tamo ne postoji. Ona poznaje u članu 9. samo klasu šefova konzulata i kaže se - šefovi konzulata se dele na četiri klase i te klase su generalni konzul, konzul, vicekonzul i konzularni agent. Na kraju, završiću time (jer, evo, ističe taj sedmi minut po našem internom dogovoru) kako mi srpski radikali, i verujem milioni građana, vidimo Srbiju u odnosu prema spoljnom svetu i očuvanju, pre svega, Kosova i Metohije i državnih i nacionalnih interesa. Tako što nećemo, za razliku od vas, pre svega iz Demokratske stranke, da ponavljamo - idemo u Evropu, put u Evropu itd. Mi smo odavno u Evropi. Opet da se vratim na jednu drugu čuvenu rečenicu pomenutog Henrija Kisindžera, kada se upitao - koji je telefonski broj Evrope. Naravno, ja to neću da upitam sa skupštinske govornice, jer mi uopšte nije ni važno, važno mi je da odnos zemalja Evrope... Pre svega, Ruska Federacija ima prema Srbiji takav prijateljski, odgovoran odnos u ovom momentu kakav jeste, a onda i sve druge države i velike sile sveta koje su spremne da nas podrže u očuvanju naše države i očuvanju onoga što mi Srbi jesmo, a jesmo miroljubiv, pravdoljubiv narod i narod koji je čitavog života stremio da sarađuje i da neguje prijateljske odnose sa svima onima koji nas poštuju, cene i koji znaju da smo mi oduvek samo branili ono što je naše.
Po Poslovniku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se na osnovu člana 225. stav 1. Poslovnika koji kaže da narodni poslanik ima pravo da bude obavešten o svim pitanjima potrebnim za vršenje funkcije narodnog poslanika. Moje pitanje je vrlo vezano za dnevni red, odnosno za tačku dnevnog reda, jer smo danas u prepodnevnom delu sednice čuli neke komentare, koje ja baš nisam razumela. Recimo, jedna koleginica je rekla da je bitno da je zakon prilično fer. Zaista ne razumem kako izgleda nefer zakon, znam samo kako izgleda nefer primena zakona i kako izgleda kada zakon nije jednak za sve i kada ni svi nisu isti pred zakonom. To znaju svi građani Srbije od 2000. godine do dana današnjeg. Ista ta koleginica je rekla da je dobro što imamo tu diplomatsku akademiju i da je dobro da mladi ljudi polože taj ispit, što svakako jeste dobro, ali je onda dalje rekla da i kada polože ispit i zadovolje na osnovu tog ispita, pa onda budu raspoređeni na neko radno mesto, pa se u međuvremenu dođe do saznanja da nisu zadovoljili, da više ne zadovoljavaju, onda oni idu na "tržište znanja". Prvo, ne znam šta je "tržište znanja", a drugo, da li je na ovaj način nama rečeno da se i u ovom ministarstvu i u diplomatiji ozakonjuje apsolutno politička, odnosno partijska država u ovom segmentu, jer, nažalost, Srbija inače jeste partijska država na svim nivoima, od Ustavnog suda, preko ministarstava, Vlada nije sporna, do najnižih organa u lokalnim samoupravama. Ministar nije trenutno ovde, ali nadam se da negde bar sluša, da mu kažem da mu je vrlo loš izbor gospodin Gašo Knežević za savetnika, jer se mi sećamo Gaše Kneževića. I vi se sigurno sećate onog vašeg istorijskog, gospodine Kneževiću - on ili ja, kada ste se zainatili da isterate dr Vojislava Šešelja sa Pravnog fakulteta. Naravno, taj spor ste kod suda izgubili, pa su sudije koje su to presuđivale imale problema sa dosovskim ministrima. A poznati ste, gospodine Kneževiću, i po tome što ste sa ovog mesta rekli, i u svim medijima, da to što ste vi mimo zakona smenili doktora Vojislava Šešelja (završavam ovom rečenicom) sa Pravnog fakulteta nije ništa sporno, jer ste vi već uradili nacrt zakona i da vi to činite na osnovu zakona koji se primenjuje, mada nije donet i nije stupio na snagu. Ako ćete tako da savetujete Vuka Jeremića, alal vam demokratija.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Radovan Radovanović. Izvolite.
Hvala lepo. Gospodo predsedavajući, kolege i koleginice narodni poslanici, predstavnici Ministarstva, ovo moje javljanje je na osnovu našeg Poslovnika i njegovog člana 225. Koristim priliku da pročitam deo, odnosno 1. stav člana 46. našeg Ustava koji kaže doslovce: "Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja, kao i sloboda da se govorom, pisanjem, slikom ili na drugi način traže, primaju i šire obaveštenja i ideje." Imamo još po neki sličan član. Razlog za javljanje je to što po drugi put u Aranđelovcu nisu uspeli da organizuju najprostiju tribinu. I, nešto što me je posebno juče pogodilo, to je da smo sa ove govornice u ovom domu čuli da se ponovo slobodarska Srbija podigla, kako bi zaustavila različita mišljenja. To jednoumlje, kada je bilo u Srbiji, uvek je dovodilo ne samo do nazadovanja, nego nas je prikovalo za dno u Evropi, i mnogo šire. Zato vas molim, ako je ovo kampanja za predsednika Republike Srbije, nisam strašljiv čovek, ali izražavam svoju bojazan da ovaj stil, znači, jednoumlja i proglašavanja svih ostalih za nesposobne, za bolesne, za narkomane, neće dobro doneti, pogotovo u ovom trenutku kada se lome koplja oko teritorije i građana Republike Srbije na Kosovu i Metohiji. Hvala vam lepo.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Znate, kolega Radovanoviću, ko gubi ima pravo i da se ljuti; tako vam je to u demokratskom svetu i tako je to kada narod odlučuje šta hoće i šta neće. Dakle, nije u pitanju nikakav medijski, niti politički, ne znam kakav linč, kako ste vi to hteli da predstavite. Ja celoga dana odgovaram na razna pitanja novinara na tu temu, zato što je to isfabrikovana laž od strane gubitnika, a gubitnici su promoteri antisrpske histerije, preko te pomenute emisije ili, kako kažete, tribine "Peščanika", i pokušali su u dva navrata u jednoj šumadijskoj opštini, u Aranđelovcu, gde inače imamo demokratski izabranog predsednika, radikala, i vrlo široku koaliciju čiji je osnovni stožer Srpska radikalna stranka i ostale političke stranke koje su odlučile da ta opština ide putem napretka; tamo se radi, gradi, izgrađuje, neguju se nacionalne istorijske vrednosti, neguje se princip demokratije. U situaciji kada 1.000 ljudi dođe da poseti jednu takvu, kako vi kažete, tribinu ili najavljeno snimanje, izvinite, a zašto onda ta gospoda, kojih je bila šačica, nisu ostala da razgovaraju na tu temu? Zbog toga što nisu imali istomišljenike i sagovornike za tu temu, a verovatno je trebalo da sagovornici budu oni koji će da kažu - ne treba nam Kosovo i Metohija, mi Srbi treba da budemo porobljeni, mi treba slepo da slušamo šta nam kažu, mi ćemo, kao ti novinarčići ili kvazinovinarčići, analitičari, da se prodajemo za šačicu ili ne znam za koliko para koje im uplaćuju njihovi mentori Soroš i ostali. Vidite da to narod neće. Nemate razloga da se ljutite. Izvolite pa ih vi pozovite u sredinu u kojoj vi živite, možda tamo narod hoće, ali čisto sumnjam, jer odavno su građani Srbije, bez obzira da li su Srbi ili predstavnici neke nacionalne manjine, prepoznali takve destruktivne ideje i takve pojedince kojima je samo novac, njihov lični novac i njihov duboki džep važan, a nikako interesi ovog naroda i ove države. I drugi, i treći i peti put, ne znam koliko puta da se vrate, uvek će imati sagovornike, ali u liku naroda koji je napaćen i koji nije ostrašćen, za razliku od onih koji su došli da tako nešto promovišu, naroda koji ne želi takve ideje i koji ne želi takvu, već drugačiju, bolju, napredniju, pre svega rodoljubivu i patriotsku Srbiju. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović. Nije tu. Onda narodni poslanik Saša Valjarević, a neka se pripremi narodni poslanik Srboljub Živanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je veoma važan Predlog zakona o spoljnim poslovima. U prepodnevnoj raspravi govorile su moje kolege iz Srpske radikalne stranke, a i gospodin Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe, danas je dosta toga rekao o samom zakonu i uopšte o našoj diplomatiji, koja je trenutno u veoma, veoma lošem stanju. Urušavanje naše diplomatije počelo je još od 2000. godine, posle "buldožer revolucije", kada je za ministra inostranih poslova bio imenovan gospodin Goran Svilanović, koji se zdušno trudio da ne zastupa srpske interese, nego je vodio antisrpsku politiku i slepo slušao svoje mentore koji su ga i postavili na to mesto. S obzirom na to da je bio postavljen na tako važnu funkciju on je trebao u tom trenutku, kao što je bilo tada od 2000. godine krenulo da se obećava da će se rešiti pitanje i Kosova i Metohije i da će Srbija ući u određene integracije evropske i da će brz put u Evropsku uniju biti. Međutim, od svega toga videli smo samo da je Goran Svilanović uspeo sebe da obezbedi; kada više nije bio ministar imenovan je od strane Evropske unije na određenu funkciju, koju je obavljao sve dok ga ponovo nisu vratili u Ministarstvo inostranih poslova, gde je sada savetnik ministra gospodina Jeremića. Iskreno, ja imam pozitivno mišljenje o tome da treba mlade ljude postaviti na određene funkcije, međutim, ne verujem da to što imaju takve savetnike poput Gorana Svilanovića može išta dobro da donese ovoj Srbiji, s obzirom na to da je on za vreme svog mandata pokazao koliko se zalaže za Srbiju, za srpske interese i za očuvanje Kosova i Metohije i za rešavanje pitanja Kosova i Metohije tada. Posle toga na scenu stupa, ja mislim, najveće zlo koje je moglo da se zadesi, a to je postavljenje Vuka Draškovića za ministra inostranih poslova. Njemu je njegova supruga delegirala ko će mu biti gde ambasador, pa je onda krenulo da se postavlja po stranačkoj liniji, a i čak po privatnoj liniji. Tako su određeni ambasadori postavljeni u veoma važnim državama, gde je trebalo da uspostavimo jake diplomatske odnose radi rešavanja problema koje smo imali u svojoj državi i u okviru svoje države. Imali smo slučaj da je svog ličnog lekara predložila i da je on imenovan za ambasadora; pa smo imali određene pisce, koji su nas brukali u državama gde su bili ambasadori, jer su se nedolično ponašali na tako važnoj funkciji. Svaki ambasador predstavlja našu državu i treba da bude, prvo, školovan diplomata i treba da ima osnovni kodeks ponašanja, kao jedan predstavnik države. Posle toga dolazi nam imenovanje nove vlade. Gospodin Jeremić je sada već nekih šest meseci na toj funkciji i na tom položaju kao ministar inostranih poslova. Gospodin Nikolić je takođe i danas rekao - kad god bude zastupao interese Srbije i interese očuvanja Kosova i Metohije, imaće podršku Srpske radikalne stranke. Međutim, čini mi se da se u nekim svojim nastupima verovatno zaboravi i počne da zastupa interese samo svoje stranke. Bilo je primedaba danas i na tekst ovog zakona. Što se tiče Odbora za inostrane poslove Narodne skupštine Republike Srbije, gde su poslanici SRS izdvojili mišljenje, moglo se čuti koje su to sve primedbe. Jedna od tih primedaba odnosila se na to što u ovom zakonu nije bilo člana u kome se jasno definiše kako se kontroliše rad Ministarstva inostranih poslova, jer Skupština, po Ustavu Republike Srbije, za koji smo svi glasali, osim pojedinih stranaka, kontroliše rad kompletne Vlade, a ujedno i Ministarstva inostranih poslova. Pored toga, bio je predlog da se u okviru Ministarstva inostranih poslova podnose izveštaji Narodnoj skupštini, gde bi prvo nadležni Odbor za inostrane poslove, a i sama Skupština mogli da vrše kontrolu rada Ministarstva inostranih poslova i toga kakvu politiku sprovodi Ministarstvo inostranih poslova. Pored toga, baš da bi se izbeglo ovo o čemu sam govorio i da se više ne postavljaju ili ne imenuju ambasadori koji nemaju adekvatnu stručnu spremu, niti su kao ličnosti pogodni da budu na tako važnim funkcijama, Odbor za inostrane poslove Skupštine Republike Srbije treba da izvrši kontrolu, odnosno da obavi razgovor sa predloženim kandidatima za ambasadore. Međutim, videćemo da li će se kroz amandmane koje je podnela Srpska radikalna stranka uvažiti sve ovo o čemu smo govorili, da bi se eventualno popravili neki delovi ovog zakona, da bismo mogli u okviru ovog predloženog zakona da ispravimo ono što nije prihvaćeno, a bilo je predloženo. Bilo je obećanje ministra da će se tekst zakona koji je tada bio u razmatranju promeniti. Hvala.
Zahvaljujem. Ima reč, po Poslovniku, narodna poslanica Milena Stanković, pa kolega Vladan Batić, pa koleginica Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, javljam se na osnovu člana 225. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Došla sam da bih vas obavestila o tome šta se zapravo sinoć desilo u Aranđelovcu i kakav je bio dalji tok tog događaja. Mislim da je važno da mi svi ovde to znamo. Hvala. Tribina nije održana, ali ne zato što su to sprečili građani Aranđelovca, nego zato što je održavanje tribine bilo sprečeno od strane organizovane grupe huligana, koju je predvodio predsednik opštine Topola gospodin Dragan Jovanović, inače kadar Nove Srbije. Doduše, bili su potpomognuti jednom manjom grupom lokalnih radikala. Ono što bih ja ovom prilikom htela da napomenem jeste da je to zaista veliki skandal, zato što predsednik opštine predstavlja zapravo jednu instituciju. Institucije postoje da bi zastupale javne interese, dakle interese građana, a ovde je gospodin Dragan Jovanović došao i najgrublje ugrozio ne samo interese građana, nego i njihova ljudska prava. Jer, Ustav Republike Srbije u članu 46. reguliše slobodu mišljenja i izražavanja i kaže: "Jemči se sloboda mišljenja i izražavanja, kao i sloboda da se govorom, pisanjem, slikom ili na drugi način traže, primaju i šire obaveštenja i ideje." Ovi ljudi su zaista želeli samo da se vide, da razgovaraju i da promovišu jednu knjigu, da šire te ideje u koje veruju, zašto da ne? Njih je predstavnik jedne institucije u tome najgrublje sprečio i to je zaista za svaku osudu. Atmosfera u Aranđelovcu je juče bila jako loša, jako napeta. To je bila atmosfera linča, vrlo slična onoj atmosferi koja je juče stvorena ovde u parlamentu Republike Srbije prema poslanicima LDP-a od strane nekih poslanika SRS, zdušno potpomognutih od strane predsednika parlamenta gospodina Olivera Dulića. Dalje, šta se dešavalo? Organizatori ove tribine su bili izloženi najstrašnijim pretnjama. Oni i njihove porodice su veoma ugroženi, preti se njihovim bebama. Pretnje zvuče ovako - znam te, šetaš se parkom, nosiš bebu u kenguru, ubiću i tebe i bebu. Mislim da je to nešto o čemu svi ovde treba da brinemo. Ali, atmosfera koja je u ovom parlamentu postojala samo još više ohrabruje ljude koji se tako ponašaju, koji tako govore da i dalje nastave tako da govore. Određeni, vrlo bitni, faktori u ovom društvu, političke partije, nevladine organizacije su osudile ovaj događaj. Jako je važno, molim vas još samo jednu rečenicu, da je izostala osuda predsednika Republike Srbije gospodina Borisa Tadića, koji je na tribini koja je održana povodom, kako je tada rečno, oslobođenja Srebrenice, rekao da je to sloboda govora. Podsetiću vas da su na toj tribini negirani zločini koji su izvršeni u Srebrenici. Ono što je moralo da se desi jeste glasna i javna osuda ovog strašnog događaja koji se desio u Aranđelovcu, i od strane predsednika ove države. Hvala vam.
Zahvaljujem. Po Poslovniku ima reč narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite, kolega.
Dame i gospodo narodni poslanici, po članu 226. tražim objašnjenje od ministra za kulturu i od predsednika Republike povodom sinoćnjeg događaja u Aranđelovcu. Ja sve te stvari posmatram fenomenološki i principijelno. Dakle, pre 17 godina prekinuta je predstava o svetom Savi. Plašim se da nam se istorija ponavlja. Tada je počelo nešto što se loše završilo. Plašim se da je i sinoć počelo nešto što će se loše završiti. Dakle, uopšte nije važno, što se tiče emisije "Peščanik", nikad u životu nisam gostovao u toj emisiji, sijaset puta su razni negativni komentari bili upućeni na moju adresu, ali ja pokušavam da branim princip. Ako se u Srbiji u 21. veku pokušava linčovati jedna grupa ljudi koja je došla da iznese neke svoje stavove na jednoj tribini, onda to nije pokušaj njihovog linča, nego je to linč nad javnom rečju, nad vaspitanjem, nad kulturom, nad pravom na suprotno mišljenje. Srbija zaista iz dana u dan, kao početkom devedesetih, postaje gulag javne reči, medijski geto, koncentracioni logor jednog drugačijeg kulturnog modela, tamnica suprotnog mišljenja. Tako ne možemo napred. To se uvek loše završava. Ajde da izvučemo neke pouke iz istorije. Ne vrede ovde epovi, mitovi, legende. Ovde svakog dana imamo roštiljijade, kobasicijade, slaninijade, kupusijade i razne druge jade. Hajde da odemo malo u suprotnom pravcu, bez neprestanog potenciranja mitova, legendi. Ostavimo istoriju istoričarima. Manimo gusle. Oni koji su na čelu države slepi su više od slepog guslara Filipa Višnjića. Od nekada lepe manifestacije u Guči napravili su najprimitivniju vašarčinu i onda je proglasili za nacionalni brend, gde su glavni artikli majice sa likom Legije i Ratka Mladića. Zato pozivam i ministra za kulturu i Borisa Tadića da dignu svoj glas, jer je opasno kada se sprečava pravo na suprotno mišljenje i na javnu reč. To se u Srbiji završavalo ratovima, a posle ratova kapitulacijama.
Zahvaljujem. Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, pa onda narodni poslanik Vuković.
Dame i gospodo narodni poslanici, osnov mog javljanja je član 87. Poslovnika Narodne skupštine, koji obavezuje članove Vlade da učestvuju u radu parlamenta. To se sada konkretno odnosi na gospodina Vuka Jeremića koji je bio prisutan tokom prepodnevnog dela sednice, pokazao interes za ono što narodni poslanici govore sa ovog mesta, učestvovao u raspravi. Evo, već 45 minuta traje popodnevni deo sednice, a ministra još nema. Vi ste, gospodine predsedavajući, bili u obavezi da prekinete sednicu dok se on ne pojavi. Nedopustivo je da mi svakodnevno trpimo negativan odnos skupštinske većine i ministara u Vladi Republike Srbije prema parlamentu. Očigledno je da se njima, zapravo, ne radi i da skupštinska većina gotovo i ne učestvuje u radu. Neki ministar koji dođe, dođe tu da drži predavanje narodnim poslanicima. Onaj koji taman pokaže da uvažava Narodnu skupštinu i da je shvatio gde je došao to posle pauze zaboravi. Predsednik parlamenta se ponaša kao da su građani Srbije zaboravili, recimo, da smo mi juče sat i po vremena pre podne kasnili sa početkom sednice zato što skupštinska većina zapravo nije imala većinu. Mislim da je u najmanju ruku nemoralno da zato što skupštinska većina ne može da se organizuje i ne može da obezbedi potreban broj narodnih poslanika za početak rada, da u nastavku, kada se konačno skupe, juče radimo do 22 časa, danas do 20 časova, sutra ko zna do kada. Više se ne zna ni koji je radni dan ovog parlamenta, ni kada se završava, a što je najbitnije, ne zna se kada počinje. Mora da počne, a da bi počeo mora da se obezbedi određen broj narodnih poslanika koje Poslovnik predviđa, što skupštinska tzv. većina, odnosno vladajuća koalicija sve češće nije u prilici. Gospodine Jeremiću, javila sam se da vas opomenem zato što niste ovde došli posle pauze. Rekla sam da ste u prepodnevnom delu pokazali zainteresovanost za rad po ovom predlogu zakona. Odgovarali ste na neke komentare narodnih poslanika. Očekujem da ćete tako da nastavite i u popodnevnom delu. Upozoravam vas da ste kasnili 50 minuta.
Zahvaljujem. Ministar je sada prisutan. Reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Jadranko Vuković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po Poslovniku, član 226, pitanje za ministra Jočića. Dobio sam neku informaciju i želim da je on proveri. Dragoljub Marković, "Krmivo produkt", Čeda Jovanović, Ljubiša Buha Čume su nakon 5. oktobra 2000. godine već u decembru počeli sa poslovima trgovine na istoku (Turska, Sirija, Pakistan i Avganistan) hemikalijama koje su sastavni deo heroina i sintetičkih droga. Radi se, ne znam ni da pročitam, o anhidridu sirćetne kiseline i BNK. Kanali za snabdevanje su bili iz Holandije, a čitav posao je već ranije bio razrađen, jer se Čume time bavio i pre promene vlasti. Prema raspoloživim podacima, odrađeno je oko 42 cisterne navedenih hemikalija. Čeda Jovanović je osmislio da se tako stečen milionski kapital uloži u legalne tokove i opere preko firme "Difens roud". Od tako stečenog kapitala Čeda Jovanović je privatizovao firmu "Madera", koja ima 27 lokala širom Beograda, na ime svog tasta Mijata Savića. Za direktora "Difens rouda" Čeda je predložio Sašu Aleksa, koji sada živi u SAD. Mašine za asfaltiranje su kupljene od tog kapitala, a paravan je bila druga firma, koja ih je navodno uzela preko "Komercijalne banke". Tražim od ministra da ovo proveri. Prosto ne mogu da verujem, ali dobio sam, kao član Odbora za bezbednost, ovu informaciju. Zahvaljujem.
Hvala. Reklamiranje Poslovnika, narodni poslanik Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, član 225. Gospodine ministre, zamolio bih vas za objašnjenje, a tiče se nečega što u zadnje vreme je bio glavni deo spoljne politike, pregovora o Kosovu i Metohiji. Mene zanima ko je kreator, u najmanju ruku začuđujućih, predloga da se status Kosova i Metohije uredi po uzoru na Hongkong, Olandska ostrva i u poslednjih par dana na južni Tirol, Kataloniju ili Baskiju. Mislim da su ta poređenja, u najmanju ruku, ne samo neadekvatna, nego potpuno nelogična. U Hongkongu i u Kini žive Kinezi. Oko Hongkonga su se svi dogovorili, a ovde ne može niko da se dogovori. Hongkong je trgovinska, finansijska i pomorska metropola, Kosovo je jedan od najnerazvijenijih delova Evrope. Istorijske okolnosti su potpuno obrnute itd. Dakle, ko je kreator takvih ideja, koje niko u međunarodnoj zajednici nije ozbiljno hteo ni da komentariše? Dalje, u spoljnoj politici, u diplomatiji, kada je sudbina Kosova u pitanju, ko je dao generalno punomoćje Vladimiru Putinu da Rusija štiti interese Srbije. Da vidimo iskustva iz prošlosti, kada ih je zaštitila. Sećate se onih arhivskih snimaka RTS-a, NATO intervencija, ruska prekomorska flota krenula iz Crnog mora. Da li još putuje? Nikad nije stigla. Ovde neki navijaju sat po Kremlju. Ovde seintonira ruska himna, ovde se slavi Rusija, ovde se priželjkuje da Srbija bude pokrajina Rusije, a onda u okviru te pokrajine Kosovu valjda autonomija. Dakle, ovde se tvrdi da će Rusija sačuvati našu kolevku.Zašto nije svoju? Pa, Kijev je bio prestonica carske Rusije. Ovde su neki, kada je u pitanju spoljna politika i diplomatija, kao što malopre rekoh, slepi više od Filipa Višnjića. Ovde se vodi ona politika iz vremena Broza - daj desni žmigavac, a skreni levo. Izgleda, vaš automobil ima još više žmigavaca, pa se da ka Briselu, a ide ka Kijevu, pa se da ka Vašingtonu, a ide ka Kremlju ili ka Moskvi. To je jedna nedosledna, nekonzistentna, nakaradna spoljna politika. Ovde se za sve osuđuje Vuk Drašković. Taj sporazum koji je on potpisao, a onda ga ratifikovala država, to je jedini realni domet spoljne politike u poslednjih nekoliko godina. Ovde se kritikuju ljudi, a zaboravlja se, i to od strane onih koji se pozivaju na istoriju, da su Dučić, Rakić, Šantić, Crnjanski bili ambasadori Srbije. Pa onda su i Velikić, i Dušan Kovačević i Grujica Spasojević sasvim reperezentativni ambasadori u današnjem vremenu.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Nije ovo po Poslovniku, ovo je redovna diskusija koja se tiče Predloga zakona. Na početku moram da obavestim ministra, ako vas je savetovao ovaj Gašo Knežević, ćorav posao, od ovoga nema ništa. On ima sklonost da bude u zabludi. Svi propisi koje su on, Lilić, Hiber, Vodinelić i još neki donosili ovde, pisali, bili kreatori, ti zakoni su apsolutno neprimenjivi. Oni su tipovi destrukcije. On je ugasio srpsku školu u Moskvi. A šta je pogasio po Srbiji, da vam ne pričam. Primenjivao je nacrte zakona koji nisu ni doneti i rekao "ja ili on". To "ja" je on, i on je zakon. Sve izvan toga ne postoji. Ako vas je on savetovao, onda mi je potpuno jasno zašto je ovo nakaradni zakon. Ipak obaveštavam Vojislava Koštunicu, on je lepo uspeo da ovo spakuje u jednu formu koja ništa ne znači. Ako pogledate šta je napisano u članu 1. Predloga zakona, onda ćete da vidite da ono što je sadržaj zakona ne odgovara temi, ne odgovara predmetu zakona. U članu 1. ste napisali da se uređuju međusobni odnosi državnih organa u obavljanju spoljne politike, ali nijedan odnos nije uređen ovim zakonom. Ovde je data samo jedna stereotipna formulacija ili loše prepisivanje nečega što postoji u Ustavu, da spoljnu politiku vodi Vlada, ali ste zaboravili na jednu distinkciju između toga ko predstavlja državu i ko vodi politiku. Tu gde treba da se uredi, niste hteli da uredite. Zašto? Zato što postoje dve veličine. Onaj ko predstavlja smatra da i zastupa, i da bi on predstavljao i zastupao on mora da ima ministra inostranih poslova tu na dohvat ruke, a Vlada trenutno, u ovom sazivu i sastavu, zna da postoje parcele, da postoje međe dokle može i odakle ne može. Ništa od tih odnosa nije uređeno ovim zakonom. Nešto ste uredili iz oblasti statusa lica koja u određenom zvanju rade u Ministarstvu inostranih poslova, ali i za to gotovo da postoje međunarodni standardi, te je potpuno nebitan deo ovog zakona, ali dobro je što postoji. Ono što je suštinsko, toga nema. Ne znamo kakve su komunikacije u vođenju spoljne politike, jer u inostranstvu može da nas zastupa i MIP, ali može i bilo ko drugi. Tako imamo tužioca za ratne zločince koji sedne sa svojim pajtašima iz BiH i Hrvatske, napravi neki sporazum; po tom sporazumu se radi, po tom sporazumu se razmenjuju informacije, po tom sporazumu se hapse, privode, saslušavaju lica. Narodna skupština to nije ratifikovala ovde ili, da budem precizniji, nije potvrdila taj sporazum, a čini mi se da tužioci nisu ni ovlašćeni da državu predstavljaju i zastupaju u inostranstvu, na način da zaključuju sporazume i time stvaraju prava i obaveze za Republiku Srbiju. Znam, vi ste nemoćni, tu je mnogo jača Nataša Kandić. Kad ona kaže, to je zakon. Nisam u pravu? Ona vas i ne vidi. Zašto vi sebi dajete neki značaj? Kod nje je mali Boris Tadić, a vi mislite da ste neka veličina za nju. Sada mi je jasno, svi otporaši su u DS, i oni koji su upadali u "Jugopetrol" i oni koji su pravili društvo njima. Izgubila se ta vaša revolucionarnost, za istinu, za pravdu, za ideju. Ovaj zakon ništa ne donosi, ni dobro ni loše, zato što se i ne može primeniti. Ono što je međusobni odnos nadležnih organa sadržano je u dva člana, a opisano rečima: saradnja i koordinacija. Pri tom ste zaboravili da ugradite barem jedno poglavlje koje bi trebalo da definiše da su delovi Ministarstva koji rade u inostranstvu, ambasade i konzularna predstavništva naše države, ovlašćeni da primenjuju naše propise u onim oblastima gde postoji nadležnost nekog drugogministarstva, a da se radi o prenetim upravnim poslovima koje na toj stranoj teritoriji, na tom eksteritorijalnom području primenjuju naši organi. To je trebalo da razradite, da ne može svaka šuša iz bilo kog ministarstva da ode u inostranstvo i da zastupa našu državu. Ne može. Alfa i omega mora da bude MIP. Po logici stvari, ministar spoljnih poslova je drugi čovek Vlade. Ministar je najveći organ u državi. Vlada nije najveći organ. Ministar je, kao pojedinac. Prvi je ministar to što mi zovemo premijer i on treba da ima neko ministarstvo, ali je uvek drugi ministar spoljnih poslova. Sada vidite kako smo mi predstavljeni sa drugim čovekom u inostranstvu. Sada ćemo da se zabavljamo ovde nekim rešenjima, da li žena ima pravo dok joj muž radi u inostranstvu itd. Za nas su važna ova tri-četiri člana, a iz njih se ne vidi ništa. Dalje, samo da vas podsetim, bez namere da nekoga kritikujem, to je i bog kritikovao, nema više šta da se priča, kada je došao Sokrat, zvani Svileni, on je zabranio one uobičajene komunikacije - depeša itd., već je ona njegova Maja dala raspis, pa su sve ambasade običnim faksovima komunicirale sa Ministarstvom. Samo da vas podsetim, tamo je glavni bezbednjak bio Goran Petrović. Ne znam ko vodi to naše Ministarstvo spoljnih poslova, ali prema onome kako se tamo radi, šta se radi, vidi se da ima puno nepotizma, kako onog rodbinskog, tako i onog stranačkog, vidi se da se tamo uhlebljuju neki, vidi se koja je jagma, koja je gužva da se dođe. Imamo i među poslanicima dva-tri kandidata, dve gospođe koje ozbiljno ističu svoju kandidaturu da se uključe u diplomatiju, jer su ovo prevazišle odavno. Mnoge stvarikoje moraju da se reše nisu rešene. Samo da vas podsetim na jednu stvar. Bez obzira na to što mi Poslovnikom definišemo zakonodavni proces, mislim da je u ovom zakonu moralo da bude nekoliko odredaba da Narodna skupština mora da bude uključena od prvog dana kad počnu neki pregovori. Bilo da su u pitanju neki bilateralni odnosi, neki međunarodni ugovor sa nekom stranom državom, Narodna skupština mora da bude uključena, da ne bi dolazila pred svršen čin. Mi smo proteklih godina nevoljno ovde diskutovali, a vi nevoljno glasali za neke sporazume koji su toliko očigledno bili loši za Srbiju, ali vi ste rekli - moramo da glasamo jer neko je to potpisao, ako Skupština to ne ratifikuje, onda se država bruka. Da se država ne bi brukala, parlament, kao najviši organ vlasti, mora od prvog dana da bude u procesu pregovora, razgovora obaveštavan, da mi vidimo koja je strategija, koja je platforma sa kojom vi nastupate prema inostranstvu. Što se tiče Hongkonga, ispada da je Batić u pravu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Srboljub Živanović.
Dame i gospodo poslanici, spoljnom politikom trebalo bi da se bave najviši organi zakonodavne i izvršne vlasti. Politički antagonizam je najviše izražen baš na tom međunarodnom planu, gde, u stvari, ta spoljna politika ponekad treba da odigra najbitniju igru, a to je igra koja je najvažnija ponekad za državu. Danas, ako pogledamo, u ovom svetu polarizacije gde se stvara novi svetski poredak... Velike sile su još od 1918. godine, tadašnji predsednik Sjedinjenih Američkih Država Vilson je pokušao još tada da uvede nekakvu demokratizaciju u celom svetu, ali zbog izolacije tadašnje države nije uspelo, propalo je. Drugi put su pokušali kada je Truman Maršalovim planom pokušao takođe da primeni tu svoju demokratizaciju, ali mu to nije uspelo zbog veličine Sovjetskog Saveza. Evo, dame i gospodo, iz trećeg puta to je uspelo ljudima koji vladaju danas Amerikom, a to su Buš i Klinton. Uspeli su da stvaraju ili da stvore taj novi svetski poredak baš zbog toga što je došlo do ukidanja, do uništenja te ravnoteže, odnosno do raspada Sovjetskog Saveza. Ali, ponekad čovek mora i da se zapita, običan građanin koji... Otkako je ova Demokratska stranka došla na vlast, oni izgleda koriste građane Srbije za jednokratnu upotrebu; onda kada im je potrebno da dođu na vlast pokušavaju da im se približe i obećavaju im sve i svašta, a posle toga, kada sednu u sedlo, više ne poznaju nikoga. Onda samo rade za sebe i za svoju političku partiju. Već možemo videti, otkako je gospodin Jeremić došao na kormilo spoljne politike... Malo ko od nas zna da je 2003. godine bio savetnik ministra za odbranu, a vi znate ko je u to vreme bio ministar - Davinić, i kakve su se sve malverzacije dešavale u vojsci. Znači, mogao je još i tada, kao savetnik, da otkrije šta se dešava. Sada vidimo kako svojim političkim manevrom pokušava ovde da nas ubedi ili da deluje kao čovek koji je veliki patriota, koji misli o državi Srbiji, misli o najvažnijem pitanju, jer se nalazi u ovom pregovaračkom telu za odbranu Kosova i Metohije. Ali, postavljam pitanje gospodinu ministru, kako i na koji način oni u tom telu deluju ako nemaju određeno ovlašćenje kojim im je kredibilitet dala ova skupština. Ona im je dala da pregovaraju i da vode bitku za Kosovo i Metohiju, a ne da traže i da nalaze određene metode koje oni preporučuju ljudima iz Kontakt grupe. Dalje, postavio bih pitanje, dame i gospodo, da li će i sadašnji ministar odlaziti na jutrenje kada ga pozove predsednik SAD, kao što je prethodni ministar Vuk Drašković odlazio, i to bez odobrenja tadašnjeg parlamenta, Savezne skupštine, ili sada gospodin ministar treba da dobije ovlašćenje republičkog parlamenta? Takođe, vrlo je bitno da kada se radi o odlučivanju o bilo kom vitalnom pitanju vezanom za spoljni plan, sadašnji ministar ne bi smeo bez odobrenja republičkog parlamenta da deluje ili da se uključi u realizaciju tog pitanja. Dame i gospodo, ono što je najvažnije, treba znati da je Kosovo i Metohija kolevka srpstva, kako životna tako i duhovna, i tu ne sme biti bilo kakvog odstupanja, nego isključivo - Kosovo i Metohiju ne damo. Hvala vam.
Narodni poslanik Amdžad Migati.
Stvarno sam imao nameru da predložim ministru da Vlada da amandman i da se poboljša taj zakon, međutim, vidim da je ministar izašao i sad ne znam svrhu toga. Govoriću samo o onome gde nema amandmana, jer ćemo govoriti i na Odboru o amandmanima, a tu bih apelovao na predsednika Odbora i ministra da pokušaju zajednički da nađemo amandmane i da popravimo ovaj zakon. Na primer, član 5. tačka 19; mi smo na Odboru već pokazali da je on suprotan Ustavu, jer Ustav nalaže da Ministarstvo štiti ljudska i procesna prava, kao i interese svojih državljana u inostranstvu. To mora da bude posebno naglašeno. To ne može da bude u saradnji sa ministrom za dijasporu. To je apsurdno. Onda, tačka 20 – sprovodi glasanje u saradnji sa Ministarstvom za dijasporu, itd. Najveća obaveza Ministarstva u tom pogledu je da zaštiti interese građana Srbije i njihovo ljudsko i procesno pravo. To mora da bude naglašeno, drukčije ne može. Takođe bih savetovao ministru, ukoliko on to prihvati, da nađe rešenje za taj kulturno-informativni centar, jer ne može da bude samo pod ingerencijom Ministarstva inostranih poslova. Tu mora da se deli ingerencija. Administrativna ingerencija mora da bude pod pokroviteljstvom Ministarstva inostranih poslova, ali kulturno-informativna ne može, postoji diplomatska praksa. Ministarstvo za kulturu i informacije imenuje za Ministarstvo spoljnih poslova atašea ili savetnika koji će da vrši te poslove. Onda komunikacija ide na sledeći način: on odgovara, njegov ministar je ambasador, koji odgovara ambasadoru inostranih poslova. Ne možemo da otimamo jednu oblast, kao oblast kulture, da stavimo na silu u Ministarstvo spoljnih poslova. Tu mora da bude takva saradnja kakvu diplomatska praksa poznaje. Gospodine ministre, član 17, šta će vama specijalni izaslanik? Vi nemate pravo na to. Imate pravo, u okviru vašeg ministarstva, da pošaljete državnog sekretara ili vašeg savetnika kao vašeg izaslanika, sa vašom ličnom porukom, ali ne možete da imate specijalnog izaslanika. To pravo ima samo predsednik Republike, koji može da bira bilo koga, ili ličnog ili specijalnog izaslanika. Čak ni predsednik Vlade nema pravo na to, nego ima pravo da iz reda ministara i državnih savetnikapošalje svog izaslanika. Ovde se podrazumeva da može bilo ko van Ministarstva da bude vaš specijalni izaslanik, ali ta kategorija u diplomatskoj praksi postoji samo za predsednika Republike ili Vladu, zavisi od sistema. Kod nas smo počeli da mešamo jedno i drugo, republički parlamentarni, oba imaju ali predsednik Vlade ne može bilo koje. Ako ste mislili na tzv. tihu diplomatiju, to je sasvim druga kategorija, kojom ne treba javno da se bavi nego da dođe do rezultata pa onda može javno, kroz institucije. Znate, ta institucija mogu da budu bilo koja dvojica koji imaju uticaja negde, da ih pošaljete, da se dogovore pa onda na osnovu toga može da bude izaslanik predsednika ili kategorija koja postoji. Ne mislim na vas lično, ali svaki ministar može da pravi haos sutra, ili njegova supruga, ili njegov brat, jer ima zakonskih uslova, a to ne postoji, jer vi imate vaše savetnike, državne sekretare i pomoćnike. Nemojte misliti da je to upućeno lično vama, ali ne može toliko ovlašćenja da ima ministar, da propisuje bilo šta tamo bez nekakvih zakonskih osnova. Svugde gde propisuje ministar mora da se doda na osnovu poslovnika, jer poslovnik mora da odredi kako se to vrši, a ne ministar samovoljno, onda u svakoj situaciji imamo drugi propi; to mora da bude određeno, ne može da bude samovoljno. Mislim da su to osnovi demokratije. Imate član 51, koji je vezan sa članom 64... Ministre, kada je u pitanju član 51, prihvatili smo da bude naknada troškova za zdravstveno osiguranje, međutim, vi hoćete to da primenite za godinu dana, a to je nehumano. To i do sada nije bilo u redu, a sad vi nastavljate tu praksu, ako nema u sadašnjem budžetu, tražite od rezerve budžeta, jer zakon mora da stupa na snagu kompletno, a ne delimično. Taman obradujete te ljude koji rade, imaće zdravstvenu zaštitu, pa se onda kaže - e, ne može sad, za godinu dana. To nije u redu, jer državni budžet uvek ima rezervu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Vuk Jeremić.
Hvala, gospodine predsedniče. Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, kao prvo, želim da se zahvalim na velikom broju izuzetno konstruktivnih predloga, amandmana i primedaba koje sam danas čuo. Mogu da kažem da se slažem sa većinom amandmana koji su danas predloženi i biće preporuka Vladi od strane Ministarstva spoljnih poslova da ti amandmani budu prihvaćeni. Oni se odnose na određene tehničke detalje ovog zakona. Zaista mislim da predstavljaju konstruktivan doprinos poboljšanju teksta ovog zakona, za koji sam već danas imao prilike da kažem da ima vrednost, odnosno mislim da je važan za ustrojavanje regulative u kreiranju i sprovođenju u delo naše spoljne politike u ovim izuzetno složenim geostrateškim okolnostima i spoljnopolitičkim izazovima sa kojima se naša zemlja danas suočava. Hteo bih da odgovorim na primedbu poslanika Batića, vezano za Hongkong. Shvatam da je identično gledište kao gospodin Batić imao i gospodin Krasić, vezano za pitanje Hongkonga. Želim da iskoristim ovu priliku da kažem da su primeri Hongkonga, Olandskih ostrva i nekih drugih suštinskih autonomija koje postoje ovog trenutka u svetu bili iskorišćeni od strane pregovaračkog tima Republike Srbije da bi povukli funkcionalne komparativne paralele između predloga koji je ponudio pregovarački tim Republike Srbije. To je predlog zasnovan na suštinskoj autonomiji, to je predlog koji je dobio skoro apsolutnu podršku u ovom domu, dakle, pričamo o jednoj čvrstoj, gotovo apsolutnoj većini u ovom parlamentu. Tokom pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije argument prištinske strane i argument nekih međunarodnih činilaca u ovim pregovorima je bio taj da suštinska autonomija ne funkcioniše nigde sem na papiru, odnosno da naš predlog za suštinsku autonomiju nije realan, da ne može da zaživi i da kao takav predstavlja, sam po sebi, opstrukciju ovog pregovaračkog procesa. Naš argument je bio - to nije tačno; suštinske autonomije postoje, suštinske autonomije predstavljaju partnerstvo između matice i te specijalno regulisane teritorije koja funkcioniše pod zajedničkim suverenim krovom, odnosno uz puno očuvanje teritorijalne celovitosti i integriteta matice. U ovom slučaju to je matica Srbija, u slučaju Hongkonga to je Narodna Republika Kina, u slučaju Olandskih ostrva to je Republika Finska. Mi smo povlačili komparativne paralele upoređujući modele koji i te kako funkcionišu u praksi, nijednog trenutka ne odustajući, nijednog trenutka ne skrećući sa pravca one jasno definisane platforme koja je usvojena u ovom domu. Prema tome, gospodine Batiću, gospodine Krasiću, ovaj model Hongkonga nije predstavljen kao predlog Republike Srbije. Postoji samo jedan predlog Republike Srbije i to je predlog suštinske autonomije, za koji ste i vi glasali, za koji ste i vi, gospodine Batiću, i vi, gospodine Krasiću, glasali u jednom od saziva. Prema tome, naš predlog za budući status Kosova i Metohije je suštinska autonomija, mi od tog predloga ne odustajemo. Onog trenutka kada su se završili pregovori pod rukovodstvom „trojke“ mi se selimo u Ujedinjene nacije, odnosno u Savet bezbednosti i tamo ćemo se boriti za nastavak pregovora koji će voditi postizanju kompromisnog rešenja koje će biti takvo da nijednog trenutka ne dovede pod znak pitanja očuvanje teritorijalne celovitosti i suverenosti naše zemlje. Moram da se osvrnem i na neka pitanja koja se odnose na Ministarstvo spoljnih poslova, da li ima tu puno nepotizma. Ja mislim da to nije slučaj i mislim da ga nema, a ako je nekada u nekim ranijim konstalacijama Ministarstva spoljnih poslova tako nečeg bilo, mislim da ovog trenutka prostora za to nema. Morao bih da se osvrnem na jednu personalnu konstataciju gospodina Arsića. Ja nisam bio savetnik u Ministarstvu odbrane za vreme ministra Davinića, bio sam savetnik u Ministarstvu odbrane isključivo za vreme ministra Borisa Tadića. Zajedno sa Borisom Tadićem otišao sam i ja iz Ministarstva. Verovatno ste omaškom napravili tu konstataciju. Nisam nikada imao prilike da savetujem gospodina Davinića kao ministra odbrane Srbije i Crne Gore. Još jednom želim da vam se zahvalim na svim ovim primedbama. Veliki broj primedaba koje sam danas čuo je zaista izuzetno konstruktivan i pokušaćemo da uzmemo u obzir većinu njih, jer one zaista imaju, rekao bih, suštinsku sadržinu i pozitivan karakter. Mislim da bi veliki broj njih zaista mogao da obogati tekst ovog zakona, tako da taj zakon može da izgleda bolje, može da pruži dobru, solidnu osnovu za regulaciju kreiranja naše spoljne politike, sprovođenja u delo naše spoljne politike, kao i suštinske reforme naše diplomatske službe. Nadam se da će rezultat biti takav nakon usvajanja ovog zakona, nadam se da ćete nam pomoći i da ćemo jako brzo usvojiti ovaj zakon. Mislim da će rezultati biti vidljivi izuzetno brzo. Mislim da su rezultati čak i do sada, u ovim teškim okolnostima do kraja nereformisane diplomatske službe, do kraja neregulisanog Ministarstva spoljnih poslova, bili takvi da nisu baš za potcenjivanje. Mislim da je rezultat srpske diplomatije, ako ništa, onda bar u poslednjih šest meseci, bio takav da je stvar pomerio sa jednog opšteg, globalnog gledanja da će Ahtisarijev plan biti primenjen i da će nadzirana nezavisnost Kosova i Metohije postati stvarnost do toga da smo ipak došli u jednu situaciju kada to više nije toliko očigledno. Naravno, ja tu ne želim da potcenim nijednog trenutka principijelnu poziciju međunarodnih faktora. Gospodin Batić je pričao o principijelnoj poziciji Rusije. Ja želim ovde da kažem da je pozicija Ruske Federacije u celom ovom kosovskom procesu, odnosno pregovorima o budućem statusu Kosova i Metohije bila izuzetno čvrsta, principijelna, u skladu sa međunarodnim pravom i sa normama međunarodnog prava, i mi izuzetno cenimo takav principijelan stav Ruske Federacije. Međutim, pozicija Srbije u ovim pregovorima o Kosovu i Metohiji nije uvek koincidirala sa pozicijom Rusije, i to moram da kažem. Pozicija Srbije je od početka bila da nema govora o narušavanju suvereniteta i teritorijalnog integriteta Republike Srbije. Meni je izuzetno drago da je pozicija Ruske Federacije u poslednjih godinu-dve bila pobuđena do tog nivoa da zaista principijelno stane iza ovakvog gledanja na međunarodni poredak, na Povelju UN, na Rezoluciju 1244 i ona je zaista bila principijelna i u skladu sa međunarodnim pravom. Mi to izuzetno cenimo. Nalazimo se tu gde se nalazimo, ponovo je diskusija o Kosovu prenesena u UN, u Savet bezbednosti, a ja tamo putujem već koliko za sat i po vremena. Prema tome, ja ću vas zamoliti za razumevanje, dame i gospodo narodni poslanici, da me izvinite zato što zaista moram da krenem na put, i nadam se da ćete prihvatiti ovo što vam sada budem rekao. Ja moram da krenem na put za Njujork, a moj državni sekretar, ambasador gospodin Bogojević će me zamenjivati i ja se nadam da nećete imati ništa protiv toga, ali ovo je jedan izuzetno delikatan trenutak. Mislim da u ovom momentu zaista treba da uložimo sve napore da očuvamo državno jedinstvo, da održimo zajedničku politiku po pitanju Kosova i Metohije. U narednih nekoliko nedelja i nekoliko meseci bićemo pod dramatičnim pritiscima sa svih strana sveta. Mi imamo jednu principijelnu i čvrstu poziciju po pitanju budućeg statusa Kosova i Metohije, po pitanju evropske budućnosti i za tu čvrstu i principijelnu politiku ja tražim vašu podršku, tražim podršku cele ove kuće, jer usvajanjem ovog i ovakvog zakona o spoljnim poslovima Republike Srbije omogućava se efikasnije, dinamičnije, ekonomičnije, modernije, pragmatičnije sprovođenje u delo državne spoljne politike koja će očuvati teritorijalnu celovitost naše zemlje, koja će očuvati Srbiju na putu evropskih integracija, koja će očuvati ceo zapadni Balkan na putu učvršćivanja mira, stabilnosti i prosperiteta. Za to nam treba moderna diplomatska služba, za to nam treba diplomatski aparat 21. veka, za to nam treba ustrojstvo spoljnih poslova Republike Srbije koje je u skladu sa izazovima 21. veka, u skladu sa modernim normama diplomatije, koje je kreativno, fleksibilno, koje je u stanju da se uhvati u koštac sa problemima sa kojima se, nažalost, ova zemlja suočava na početku 21. veka i time čini zaista jednu manjinu nacija, zemalja u Evropi. Zašto smo došli ovde, zašto se danas nalazimo u ovoj poziciji, zbog čega se danas konfrontiramo sa izazovima sa kojima se nijedna ili skoro nijedna druga zemlja, bar ne na evropskom kontinentu, ne konfrontira, mislim da nije ni vreme ni momenat da o tome pričamo. Nalazimo se u izuzetno teškoj situaciji. Hajde da pođemo od konsenzusa, nalazimo se u izuzetno teškoj situaciji i zbog toga što se nalazimo u teškoj situaciji potrebne su nam energične, efikasne, savremene mere i potrebno nam je da ustrojimo, definišemo, kanališemo odnose sa međunarodnom zajednicom, na Istoku, na Zapadu, u multilateralnim organizacijama koje će nam omogućiti da se pod ovako teškim okolnostima izborimo sa nacionalnim izazovima, sa izazovima naše teritorijalne celovitosti, naše suverenosti, sa izazovima naše integracije sa regionom i sa kontinentom i omogućiti da u narednoj deceniji 21. veka omogućimo prosperitetan život za sve naše građane, za sve naše građane u Pokrajini Kosovo, za naše građane u Srbiji i za sve žitelje zapadnog Balkana. Za to nam treba jedan moderan pogled unapred, moderna diplomatska služba. Ovaj zakon, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, omogućuje formiranje takve moderne diplomatske službe. Hvala vam na vašim primedbama. Jedan značajan broj tih primedaba je i te kako smisaon, uključićemo ih, ja ću predložiti da one budu prihvaćene. Mislim da će većina biti prihvaćena. Hvala vam na tome, hvala vam na vašoj konstruktivnosti, na vašim kritikama, zaista sam ih saslušao pažljivo. Pokušaću da uključim što više njih, a ja vas molim da me izvinite, ja zaista uvažavam ovaj dom, uvažavam sve vas, dame i gospodo narodni poslanici, ali moram na put u Savet bezbednosti. Hvala vam mnogo na vašoj pažnji.
Povredu Poslovnika reklamirao je narodni poslanik Dragan Todorović. Gospodine Todoroviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo je falilo da se rasplačem pred ovolikim zahvaljivanjem ministra. Gospodine ministre, samo kratko, neke opservacije povodom ovoga što ste govorili vezano za Kosovo i Metohiju, odnosno pregovarački tim i ono što ste vi pokušavali da uradite, kao pokušaj ili obećanje, ukoliko se bude usvojio ovaj zakon, da će se neke stvari vezane za diplomatiju popraviti. Prvo, ono što je najbitnije, a što je vezano za Kosovo i Metohiju, naš pregovarački tim i vi kao ministar inostranih poslova imali ste jasno ograničenje i opredeljenje u kom pravcu da idete, a to su rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije i po tom pitanju nema nikakvih dilema. Čak mogu da razumem da ste vi u nastojanju da dođete u situaciju da za našu državu nađete najpovoljnije rešenje tražili neke izlaze predlažući određene modele kao što su Hongkong, Olandska ostrva itd, verujući možda... Ali, ako je to bio razlog, onda je to greška i to govori da vi niste imali predstavu sa kakvim pregovaračima i sa kakvim namerama se srećete, mada smo mi, ako se sećate, i u Strazburu rekli da je to što mi možemo da uradimo vrlo jednostavno. Mi samo možemo da ne pristanemo na rešenje koje Amerikanci i EU pokušavaju na sve moguće načine da nametnu. Vi ste polazili sa pretpostavkom da ćete eventualno stalnim inovacijama ili inicijativom dobiti neke prednosti u ovom pregovaračkom procesu. Međutim, oni su se ukopali na početnim pozicijama, koje su za njih bile apsolutno najbolje moguće, a to je plan Martija Ahtisarija. Praktično, oni su vas stavili u poziciju... To što ste vi okolo predlagali nešto, sve vreme su vas vraćali - da li vi prihvatate plan Martija Ahtisarija ili ne. Vi znate da je sada osnovna stvar da li će se plan Martija Ahtisarija, kao predstavnika UN, odnosno generalnog sekretara, nametnuti u okviru UN, odnosno Saveta bezbednosti. Ono što je za nas dobro, to je principijelni stav Rusije i tu ne postoji nikakva šansa da se to promeni. To je jedino naša šansa. Ovo drugo, da nijedan državni organ nikada, ni po kakvu cenu, ne sme da prihvati nezavisnost Kosova i Metohije. Sada dolazimo do onog drugog, dan D. Šta ćemo uraditi onog momenta ukoliko se desi da neka institucija na Kosovu i Metohiji proglasi nezavisnost, šta ćemo mi uraditi prvo u tom slučaju, a onda ukoliko neke države to budu uradile? Po nekim informacijama, Vlada sprema određene mere. Mi ćemo videti koje su to mere, šta one podrazumevaju. Sada samo ukratko vezano za Ministarstvo inostranih poslova. Gospodine Jeremiću, ne mogu unapred da sumnjam da ćete vi pokušati da dovedete Ministarstvo inostranih poslova u poziciju da može da funkcioniše na način koji bi bio koristan za državu, jer znam sa kakvim se vi problemom susrećete. Sedmogodišnji problem je izazvan, prvo, postavljanjem Gorana Svilanovića, otvorenog izdajnika Srbije, koji je sada član ove krizne grupe i koji se otvoreno zalaže za nezavisnost Kosova i Metohije, kao što se zalagala i njegova stranka, a to je onaj Građanski savez. Vi imate jednog predstavnika Građanskog saveza u vašem ministarstvu. Druga stvar, ono što nije uništio Goran Svilanović dodatno je uništio Vuk Drašković. Još jedan čovek u tom ministarstvu, Vojin Dimitrijević, punih sedam godina uništava Ministarstvo inostranih poslova; gole izdajnike postavlja i na ambasadorska mesta i svuda po inostranstvu. Zato smo mi sigurni, kakav god da je zakon, da vi teško možete sa tim problemima da izađete na kraj.
Povredu Poslovnika reklamirali su narodni poslanik Slobodan Maraš, narodni poslanik Vidoje Jovanović. Onda replika, narodni poslanik Zoran Krasić. Pošto ministar mora da ide, ako se slažete, povreda Poslovnika ima prednost nad replikom, ali da damo reč gospodinu Krasiću, dok je ministar tu. Gospodine Krasiću, izvolite.
Pošto je replika, onda to može i na ličnost. Gospodine Jeremiću, vi ste samo jednu reč koju sam na kraju rekao loše protumačili, a to je bila reč "izgleda". Sada ću da vam objasnim šta u mojoj interpretaciji onoga što je ispričao gospodin Batić znači "izgleda". Izgleda da je u pravu kada se čudio kakvu ste sličnost našli između Kosova i Metohije i Hongkonga. Ja sam znao da ćete vi da natrčite na to. Gospodin Batić je samo zaboravio jednu stvar da vam kaže. Postoji samo jedna sličnost: i jedna i druga lokacija su carstvo droge. Ni jedna druga sličnost ne postoji. Istorijski aspekt, pogrešan primer ste uzeli. To da vam bude primer za suštinsku autonomiju, to je nemoguće. Sve ste pogrešne primere uzimali, računajući da na taj način imate, kako vi to pričate, aktivnu ulogu, kreirate pozitivnu atmosferu itd. Ne odstupajte od suštinske autonomije. Ona je zacementirana Rezolucijom 1244. Nema jačeg argumenta. Zaobiđite sve one gluposti prethodne vlade, regionalizacija, kantonizacija itd. Još jedna stvar, malo me poslušajte. Diplomate su škrte na rečima i ne smeju mnogo da pričaju, ali uvek diplomata kada nešto kaže vodi računa o pravilnoj upotrebi termina. Vi ste malopre rekli da postoji neka sličnost, jer je Kina matica i Srbija je matica. Nije tačno. Ako je nešto matica, nešto suprotno je dijaspora. Nije nama Kosovo i Metohija dijaspora. Kosovo i Metohija je u sastavu Srbije. Nema matice, nema pritoke, nema ničega. To je jedno celo, vi ste fizičar, jedan kroz jedan. Vodite računa o tome. Nemojte tim rečima da pokazujete koja je vaša strateška pozicija. Vaša strateška pozicija minus deset. Ne valja. Vi u pregovorima treba da zastupate unitarističku državu, pa u pregovorima da dođete na suštinsku autonomiju i da malo vi popuštate. Ja, evo, godinama jurim po Evropi da nađem onog Badentera, svuda ga pomeraju, i u Francuskoj sam namerno bio juna meseca računajući on je senator, pa ćemo njega tamo da sretnemo i da mu objasnim malo o onom njegovom izveštaju kako je po kolonijalnim principima delio bivšu SFRJ. Ali ga nema, beži, čim čuje da je došla srpska delegacija, on ne dolazi danima u Pariz. Jurim ja još neke. Tako se ponašajte. Tresnite im ono što kažete čvrsto, a ne da nastupate meko.
Povredu Poslovnika reklamirao je narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvolite, gospodine Maraš. Nakon njega narodni poslanik Vidoje Jovanović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, moram da se izvinim svima vama što ću malo odlutati od ove teme, ali zbog javnosti želim da kažem neke stvari. Malopre smo dobili od sekretara Skupštine dopis u kome nas obaveštava da je stigao predlog od strane Vlade, a potpisao ga je potpredsednik Vlade gospodin Đelić, da se zakon o budžetu za 2008. godinu razmatra po hitnom postupku. Gospodin Dulić, predsednik Skupštine, rekao je da je to povoljnije za poslanike zato što možemo da podnosimo amandmane do samog dana zasedanja. Međutim, problem je u tome što je zakon o budžetskom sistemu dostavljen Skupštini sa 15 dana zakašnjenja i prekršen je Zakon o budžetskom sistemu, odnosno član 14. Takođe, prekršen je i član Zakona o budžetskom sistemu koji se odnosi na to u kom roku mora da se usvoji budžet, a to je 30. novembar. Sutra je već 5. decembar. Samo bih želeo zbog javnosti da kažem da odgovornost za to što će budžet biti donet kasnije, protivno članovima zakona koji to regulišu, snosi Vlada Republike Srbije. Vlada Republike Srbije već više puta zakone ne šalje na vreme i onda pokušava preko određenih ministara da stvara sliku u javnosti da narodni poslanici ne rade svoj posao na način koji je predviđen, odnosno da zbog nas nešto kasne. Potpuno razumemo nameru vladajuće koalicije da prođu prvo zakoni koji su neophodni za raspisivanje predsedničkih izbora i nemamo problem sa tim. Mi imamo problem sa tim što zakon o budžetskom sistemu, odnosno o budžetu kasni. Imamo problem sa tim što u pismu koje smo dobili od gospodina Đelića imamo molbu da na svaki način i što pre usvojimo taj predlog, da se ne bi prouzrokovale štetne posledice na rad državnih organa i organizacija. Svaku štetnu posledicu koja bude nastupila zbog toga što je moguće da će budžet biti usvojen kasnije nego što je predviđeno snosi Vlada Republike Srbije. To sam morao da kažem zbog javnosti, a mi se svakako radujemo raspravi o budžetu, zato što imamo puno primedaba na ovaj budžet i kada to bude počelo u ponedeljak iznećemo sve svoje primedbe i predloge da se taj budžet popravi. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vidoje Jovanović. Molim vas samo da navedete član Poslovnika, nisam hteo da vas prekidam, gospodine Maraš. (Slobodan Maraš, sa mesta: 138.) 138. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Poštovani gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 226. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Stvarno se izvinjavam što to možda nije tema, ali je veoma važno pitanje, koje ne trpi odlaganje. Na osnovu informacija koje su od predstavnika opština iz Zlatiborskog i Mačvanskog okruga i drugih sredina dobili poslanici Socijalističke partije Srbije, a imam informaciju da su i drugi poslanici iz pozicije bili pozivani i zamoljeni od strane sindikata i radnika u organima državne uprave da postave pitanje hitnog rešavanja odnosa Vlade prema organima uprave kada su u pitanju plate i kada je u pitanju dogovor sa prosvetarima. Činjenica je da u ovom momentu imamo prekid razgovora između Vlade i sindikata u organima uprave, pravosuđa, u društvenim organizacijama i prosveti, što predstavlja problem jer još uvek imamo prekid rada u jednočasovnom trajanju u organima uprave, a prosveta radi skraćeno, 30 minuta traje čas. Zamolili su nas, evo, pozive su dobijali poslanici iz Zaječara - Ninoslav Dimitrijević, Miletić Mihajlović iz Petrovca na Mlavi, Bojan Dimitrijević iz Raške, mene su zvali iz Zlatiborskog okruga itd., 85% opština podržava stav da su plate u organima uprave male; 15% ne, iz razloga što te opštine verovatno ne primenjuju postojeći zakon, odnosno uredbu. Ja ću na kraju postaviti pitanje Vladi i resornim ministarstvima, šta će učiniti u tom delu. Istina je da je došlo do prekida dijaloga, da se plate u državnim organima kreću od 12.000 do 22.000 i da se novim predlogom zakona o budžetu za 2008. godinu predviđa povećanje od svega 10% za 12 plata predviđenih za radnike u organima uprave. S obzirom na visinu plata koje oni sada imaju, to je izuzetno malo, i teško je zadržati kadrove u organima uprave. Želim da vas obavestim da su zahtevi sindikata bili: socijalni dijalog, povećanje zarada i potpisivanje kolektivnog ugovora. Vlada u ovom momentu ne želi da potpiše kolektivni ugovor, odlaže ovo potpisivanje do 31. decembra. Čujemo da će budžet biti razmatran po hitnom postupku. Ako bude usvojen član 24, sa 10% povećanja, od toga nema ništa. Nema dijaloga i nema dogovora. Građani će imati probleme kada je u pitanju rad državnih organa, moguć je štrajk od 10. decembra, prosveta će raditi sa 30 minuta a štetu imaju deca. Postavljam konkretna pitanja: šta će Vlada uraditi, da li će potpisati kolektivni ugovor pre 10. da ne bi došlo do štrajka, da li će potpisati kolektivni ugovor sa organima lokalne samouprave pre donošenja budžeta da bismo član 24. uspeli da promenimo, umesto 10% povećanja da bude veći procenat, i da li će uspostaviti dijalog i dogovor sa prosvetarima da izbegnemo ovu agoniju što se tiče skraćenih časova, jer tu trpe deca. Hvala vam lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zorica Stevanović, pa potom narodni poslanik Jadranko Vuković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u današnjoj načelnoj raspravi o Predlogu zakona o spoljnim poslovima čule su se neke, po meni, čudne, da ne kažem zabrinjavajuće diskusije. Rečeno je da sa ovim zakonom Srbija ulazi u ozbiljnu tranziciju. Da li to znači da smo do sada bili u nekoj neozbiljnoj tranziciji ili da uopšte nismo bili u tranziciji i da su zakoni koji su doneti do sada bili neozbiljni, a tu konkretno mislim na Zakon o predsedniku, na Zakon o izboru predsednika i na druge zakone koje smo doneli? Srpski radikali, znajući da ste vi u svakom pogledu neozbiljni, ulažu amandmane koji bi zakone uredili, onemogućili bi vam zloupotrebu zakona i sprečili da zakoni odgovaraju samo vama, a omogućili bi da zakoni odgovaraju svim građanima Srbije. Čak je rečeno i to da u pomenutom ministarstvu rade ljudi po ugovoru o delu. Mene interesuje da li je gospodin Jeremić primljen po ugovoru o delu? Ko mu potpisuje ugovor o delu i na koje vreme? Da ne raspravljamo sada o svim diskusijama, ja bih da se malo osvrnem na tačku dnevnog reda. Jedan od poslova Ministarstva spoljnih poslova, kako to predviđa zakon o spoljnim poslovima, sadržan je u tački 2) člana 5. pomenutog zakona. Ja bih sada da citiram jedan deo: "štiti interese Republike Srbije, njenih državljana i pravnih lica u inostranstvu". Postavljam pitanje, da li naše Ministarstvo inostranih poslova, ministar inostranih poslova, ambasadori naše zemlje, kao i šef stalne diplomatske misije štite interese profesora doktora Vojislava Šešelja pred nelegalnim Haškim tribunalom? Naravno da svi znate odgovor na ovo pitanje - ne štite. Zašto je to tako, odgovor takođe svi znaju, pošto od predsednika države Srbije, funkcionera u Ministarstvu spoljnih poslova, ministra spoljnih poslova, pa do ambasadora i službenika u ambasadi svi štite samo interese svoje stranke, koja je odlučila da baš njih imenuje na te funkcije. Pogledajte, na primer, hrvatsku Vladu i njeno ministarstvo spoljnih poslova – dokazanim zlikovcima, ubicama i ustašama pružaju svu pravnu i finansijsku pomoć. Amerika je, recimo, u stanju da zarati ako njihova vlada, kao i javno mnjenje, smatra da su u nekoj stranoj državi ugrožena prava njenih građana. Samo država Srbija ćuti kada se nad srpskim patriotama primenjuju nacističke metode u haškom kazamatu. Nije prof. dr Vojislav Šešelj jedini nevino optužen u Hagu, ima ih još, a ni njihova prava se ne štite. Dakle, šta se može rešiti zakonom i kojim se poslovima Ministarstvo spoljnih poslova može baviti u korist Srbije dok je ova politička garnitura na vlasti? Sećate se valjda ko je u bivšoj zajedničkoj državi Srbiji i Crnoj Gori bio ministar spoljnih poslova, koje smo ambasadore i konzule imali? Valjda građani Srbije znaju ko nas i sada predstavlja u svetu i ko nam je ministar spoljnih poslova. Doduše, on ima jednu dodatnu kvalifikaciju - najbolje je brisao tablu u školi u kojoj je predsednik Demokratske stranke, nažalost, aktuelni predsednik Srbije, Boris Tadić predavao. Sva je sreća da će uskoro, posle predsedničkih izbora na kojima će pobediti Tomislav Nikolić, oni biti bivši predsednik i bivši ministar. Verujem da se poštenim građanima Srbije smuči kada vide osmehe na licu Tadića, Koštunice i Jeremića, dok im belosvetski moćnici prete oduzimanjem velikog dela teritorije Srbije. Zlikovac kakav je nesumnjivo Karla del Ponte je uvaženi gost i partner naše vlade, predsednika, izgleda posebno i ministra spoljnih poslova. Vreme i Srbija se izgleda mnogo brže menjaju. Srbiji je potrebno mnogo sposobnih i poštenih ljudi, poštenija vlada, ministar spoljnih poslova koji će uživati ugled u svetu. Ali, Srbiji je pre svega potreban novi predsednik Republike koji će biti čovek koji zaista izražava jedinstvo Republike Srbije i na pravi način predstavlja Republiku Srbiju u zemlji i inostranstvu i sledi spoljnu politiku koju utvrđuje radikalska vlada. Taj čovek je, naravno, Tomislav Nikolić.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jadranko Vuković, nakon njega narodni poslanik Vjerica Radeta, pa onda narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Vukoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, primetno je da ministri, to važi i za gospodina Jeremića, u svojim međunarodnim istupima ne vode računa o utvrđenoj politici zemlje, niti o raspoloženju naroda i njegovih predstavnika u parlamentu, već sprovode stranačku politiku, kao što je to juče pokazao ministar odbrane Dragan Šutanovac. Bili ste juče svedoci kada je na kraju rasprave o zakonima o vojsci i odbrani gospodin Šutanovac za ovom govornicom izgovorio, ne mogu ga citirati - vi ste se uplašili od naše pobede. To ne priliči nijednom ministru, pa ni njemu. Ministri moraju da parlamentu podnose račune o stanju u oblasti za koju su nadležni, a ne da nastupaju politikantski. Dame i gospodo narodni poslanici, zar nije politika naše zemlje saradnja sa velikom Rusijom, u svakom pogledu? Zašto se gospodin ministar (nije tu, preneće mu njegove kolege) nije udostojio da svom kolegi u Moskvi čestita pobedu Putinove partije na parlamentarnim izborima u Rusiji, a znate da naša spoljna politika i svi ministri u Vladi Srbije trčkaraju oko Putina i Rusije kada vam nešto treba? Pitam vas zašto lažno dezinformišete građane Srbije da će gospodin Putin podržati Borisa Tadića na predsedničkim izborima u Srbiji? Zar vam nije jasno da Putin i rusko rukovodstvo trenutno ne podržavaju vas koji ste na vlasti zbog vas, nego zbog srpskog naroda i Srbije. Vas nikako ne mogu da podrže, jer se zalažete za sve ono što je protiv njih, kao što je NATO, razmeštanje raketnih sistema oko Rusije, stavljanje naše vojske za obuku pod američku ingerenciju. Sa druge strane, posebno vam ne služi na čast to što vrlo često vređate Rusiju. Bili smo i ovde svedoci, nažalost, izjava predstavnika i nekih opozicionih stranaka da im smeta ruska himna, zbog čega su juče tokom rasprave o zakonima o vojsci i odbrani morale da reaguju moje kolege, na čelu sa gospodinom Todorovićem, i da se u ime SRS ograde od takvih izjava. Na kraju, predstavnicima Ministarstva želeo bih da uputim jedno pitanje koje sam namenio ministru spoljnih poslova. Poznato vam je da su prethodni ministri gospodin Drašković i gospodin Davinić ukinuli za vojna lica i za članove vojnih misija status nosioca diplomatskih pasoša. Je l' tako? Bečka konvencija im priznaje diplomatski status. Sećate se da je kao posledica ove odluke... Odnosno, sećate se slučaja pukovnika Brankovića koji je bio uhapšen u Bugarskoj, pa je bugarski sud to rešio na pozitivan način. Prema našim saznanjima, pod pritiskom i sugestijama predsednika Evropske zajednice. Zašto ovo govorim? Zato što su gospodin Drašković i gospodin Davinić to verovatno namerno ukinuli, da bi se vojna lica mogla hapsiti u inostranstvu bez povrede Bečke konvencije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Srpska radikalna stranka ima još 31 minut. Sledeći govornik je narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, danas govorimo o Predlogu zakona o spoljnim poslovima. Za ovaj predlog je sam ministar rekao da predstavlja samo tehnički zakon. Naše pitanje je, a ceo dan pitamo ministra - koji zakon reguliše suštinu spoljnih poslova Republike Srbije? To što je u ovom zakonu regulisano zaista jeste samo tehnički deo nadležnosti, savetodavna tela, zaštita interesa, počasni konzuli, posebne odredbe o radnim odnosima u Ministarstvu; to zaista nije bio zakon koji smo mi očekivali. Istina je da je Narodna skupština u obavezi da, u skladu sa Zakonom o sprovođenju Ustava, donese i ovaj zakon, odnosno već je trebalo da bude donet, ali nismo očekivali da se narodnim poslanicima dostavi ovako sklepan tekst. Kao što je rekao šef naše poslaničke grupe gospodin Tomislav Nikolić, mi, nažalost, nismo imali vremena da uložimo amandmane na sve one članove na koje imamo primedbe, jer smo Predlog zakona dobili, odnosno četiri predloga zakona dobili smo sa mogućnošću od svega 24 časa za podnošenje amandmana na sva četiri zakona. Ipak smo podneli amandmane na nekoliko članova. Mislili smo da je neophodno da se predsednik Republike uključi i kroz ovaj zakon u spoljne poslove. Predvideli smo da Vlada uređuje spoljnu politiku koju sprovodi, ovde piše - ministarstvo, a mi smo rekli - i predsednik Republike. Jer, predsednik Republike, prema Ustavu, izražava jedinstvo Republike Srbije i predstavlja Republiku Srbiju u zemlji i inostranstvu, mora da sledi spoljnu politiku koju utvrđuje Vlada. U još nekoliko članova smo imali takođe istovetan amandman. Danas ne govorimo pojedinačno o članovima zakona, jer nam je ministar najavio da je usvojio pet ili šest naših amandmana, ali mi ne znamo koji su to amandmani, pa ćemo ostaviti taj deo rasprave za raspravu o zakonu u pojedinostima. Ministar je ovde rekao jednu vrlo interesantnu rečenicu. Rekao je da su posle promena 2000. godine zatečeni vrlo nejasni i nedefinisani odnosi u zemlji kada je u pitanju spoljna politika. To je rekao ministar koji je član DOS-a. Podsećam, te 2000. godine DOS je posle petooktobarske revolucije došao na vlast, došao je u SRJ, pa je taj DOS uništio tu državu, pa napravio neku kvazidržavu koja se zvala zajednica Srbija i Crna Gora, pa doprineo značajno separatističkom režimu Mila Đukanovića da se i ta država razgradi; konačno, eto, imamo Srbiju u granicama u kojima je sada imamo. Tražimo od Ministarstva spoljnih poslova, od Vlade Republike Srbije, od predsednika države da Srbija ostane u tim granicama, s obzirom na činjenicu da postoji ozbiljna opasnost koja se nadvila nad delom naše Republike Srbije, nad Kosovom i Metohijom. Očekujemo, zaista, od svih nadležnih u državi da ni na koji način ne dopuste da ta paklena zamisao uspe. Očekujemo da narodni poslanici i ovaj parlament donesu odgovarajuće zaključke nakon izveštaja pregovaračkog tima i ove "trojke" sa kojom su pregovarali. Danas od ministra nismo dobili konkretne odgovore na pitanja koja smo mu postavili. Rekao je da Ministarstvo ima neki plan, da taj plan ima nekih sedam stepena i da je taj plan državna tajna. Nismo zadovoljni time da bilo kakav plan te vrste može biti državna tajna za narodne poslanike i za građane Srbije, ali videćemo, očekujemo da će Oliver Dulić zaista konačno zakazati tu sednicu posvećenu Kosovu i Metohiji, pa ćemo da vidimo sa čim će da nas upoznaju članovi pregovaračkog tima. Nisam bila u prilici da pitam ministra dok je sedeo ovde na šta je mislio kada je sa Bojanom Pajtićem izjavio da će Vojvodina dobiti određen broj ambasadorskih mesta u zemljama u kojima Vojvodina ima poseban interes. Koje su to zemlje u kojima bi Vojvodina mogla da ima poseban interes? Valjda u svim zemljama sa kojima imamo diplomatske odnose Srbija ima poseban interes, celovita Srbija ima poseban interes. Pitanje je, naravno, šta će se dešavati u međunarodnim odnosima posle skoro izvesnog samoproglašenja Kosova i Metohije, odnosno Kosova, i otcepljenja, na taj način, Kosova i Metohije. Ministar je priznao da je i Halštajnova doktrina jedna od mogućnosti koju će Ministarstvo predložiti Vladi Republike Srbije, videćemo da li će to zaista tako i biti. Takođe, nisam stigla da pitam ministra šta je mislio kada je rekao da je Srbija spremna da bude vrlo širokogruda kada je u pitanju status Kosova i Metohije. Šta podrazumeva ta širokogrudost? Mislim da je veliki nedostatak ovog zakona (brzo govorim, jer imamo još vrlo malo vremena) to što nije regulisao potpisivanje međunarodnih ugovora i predvideo da Narodna skupština te međunarodne ugovore najpre vidi, pa onda da se dozvoli njihovo potpisivanje, a ne da nas ministar i Vlada dovode u situaciju da ratifikujemo nešto što znači mnogo novca, mnogo zaduženja za građane Srbije. Nikad izveštaja o tome gde je taj novac i gde su te pare potrošene. Žao mi je, takođe, što danas ministar spoljnih poslova nijednom rečenicom nije spomenuo odnose Srbije sa Hrvatskom po pitanju Republike Srpske Krajine i nije objasnio zašto nisu prihvatili naš predlog o izglasavanju rezolucije, vezano za očuvanje Dejtonskog sporazuma u Republici Srpskoj.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a posle njega narodni poslanik Milosav Miličković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, šteta što je ministar morao da otputuje, jer bi, čini mi se, imao sluha za neke predloge i primedbe opozicionih stranaka, a pre svega SRS, jer ovi što ga savetuju uglavnom ga pogrešno savetuju. Samim tim što se u tom savetodavnom telu nalaze razni Svilanovići, razni Kneževići, normalno je da čovek ne može očekivati od njih da bude dobro savetovan. Pokušaj da se rasprava o ovom zakonu svede na suvoparnu raspravu je, kao što vidite, propao. Srpska radikalna stranka je očekivala sveobuhvatan zakon, koji bi rešio sve, bar sistematizovao sve odnose nas sa svetom, sveta sa nama. Mislim da smo umesto toga dobili jedan polovičan, uglavnom neupotrebljiv zakon, zakon koji će unutar Ministarstva spoljnih poslova regulisati neke stvari, i to delimično. Posle ovog zakona se ništa nabolje promeniti neće. Dokaz za to su vam upravo ovi članovi 6. i 7, na koje je Srpska radikalna stranka podnela amandmane. Velika greška. Ministar kroz ovaj član 6. pokušava da ozakoni ono što je već urađeno i što će mu se obiti o glavu, upravo mislim na ova savetodavna tela. Kaže, ministar može da osniva savetodavna tela, sastavljena od uglednih stručnjaka iz odgovarajućih oblasti. Ugledni stručnjaci iz odgovarajućih oblasti su onaj Goran Svilanović, bivši, na nesreću države, ministar inostranih poslova, čovek koji se od prvog trenutka jasno i nedvosmisleno zalagao za nezavisnost Kosova. Možda može da se razume to njegovo ponašanje, ali ne može da se opravda, jer je čovek između očevine i ujčevine izabrao ujčevinu, ali to je njegov problem. Naravno, ovde prisutan Gašo Knežević, čovek koji je prednacrt zakona sprovodio na Pravnom fakultetu raskidajući radni odnos sa jednim od najuglednijih profesora u svetu danas, prof. dr Vojislavom Šešeljem. Tada je taj isti Gašo Knežević rekao – on ili ja. Podsećam vas, to je onaj ministar prosvete što je u tzv. igraonicama, u kampovima kroz igru terao devojčice da skidaju brushaltere. Zaboravili ste, to je taj, Gašo Knežević. Dakle, zašto je onda ovakav polovičan i loš zakon došao pred Narodnu skupštinu? Vrlo jednostavno, uslov da se raspišu predsednički izbori je donošenje i ovog zakona. To je skarabudženo na dve, na tri, doneto pred Narodnu skupštinu i pred narodne poslanike da o tome raspravljaju. Ko su ambasadori? Danas su nam spočitavali iz ovog koalicionog bloka, pa su rekli da je Dučić vrhunski intelektualac, Ivo Andrić, vrhunski intelektualac, bili su ambasadori. Apsolutno se slažemo sa tim da su Dučić i Andrić bili vrhunski intelektualci, bili su i pisci. Međutim, ono što ste vi posle "buldožer revolucije" slali u ambasadore nije dostojno ni cipele da očisti Dučiću i Andriću. Podsećam vas da je čovek otišao za ambasadora, otišao pijan, vratio se pijan, pojma nema ni dan-danas ni gde je bio, ni šta je radio. Samo još dve rečenice jer moram da prekinem, ima još nekoliko govornika. Ministar kaže da postoji široka lepeza onoga što Srbija može da uradi s onima koji priznaju nezavisno Kosovo sutradan posle samoproglašenja. Mi iz SRS-a sve vreme govorimo da treba prekinuti diplomatske odnose. Jeste, od mrkog pogleda do prekida diplomatskih odnosa. Prekid diplomatskih odnosa, to je ono kako država Srbija može da odgovori onima koji će se drznuti sutra da legalizuju otimanje dela teritorije. Još samo jedna rečenica, državna spoljna politika nisu čarape, pa da možete svaki dan da ih menjate. Ozbiljne države ne menjaju državnu politiku ni po 100 godina. Od dolaska DOS-a, od "buldožer revolucije" do sada se najmanje četiri puta menjala državna politika. Za sada toliko, a sve što imam još da kažem reći ću povodom amandmana.
Reč ima narodni poslanik Milosav Miličković, a nakon njega narodni poslanik Milorad Buha.
Na Predlog zakona o spoljnim poslovima se može dati mnogo primedaba, ali kao osnovnu bih izneo onu da je suviše mnogo članova zakona posvećeno statusnim pitanjima diplomata i ostalog osoblja u MIP-u, pa su mnoga značajna pitanja ostala bez neophodnih detalja ili čak nisu ni obrađena. Neke od osnovnih primedaba ću izneti. U Predlog zakona je opravdano uvedeno da diplomate moraju da budu kvalifikovane kroz odgovarajuće školovanje i polaganje ispita u diplomatskoj akademiji. Predviđaju se čak i povremene provere znanja. Ipak, u članu 39. stav 1. ostavlja se široka mogućnost da se za ambasadore postave i lica sa odgovarajućim iskustvom čak i u nekim drugim organizacijama, da li i u nevladinim organizacijama koje su najčešće plaćene agenture tzv. međunarodne zajednice. Postoji realna opasnost da se ceo taj stav preširoko primenjuje, da se pojave novi slučajevi onih koji pojma nemaju, a najčešće nemaju ni odgovarajuće diplomatsko ponašanje. U nedavnoj prošlosti to su, između ostalog, bili Vesna Pešić, Borka Pavićević, Basara, Milan St. Protić, Gordana Aničić itd. U ovom zakonskom predlogu se vrlo malo, ili čak nimalo, pominju prava i obaveze Narodne skupštine u formiranju državne politike koju su dužni da sprovode diplomate i ministarstva. Najviše se pominju prava ministara, manje Vlade. Treba u član 2. uvrstiti rečenicu da jedan od najvažnijih delova državne politike čine rezolucije, deklaracije i sl. Narodne skupštine Republike Srbije. Takođe, treba uvrstiti obavezu izvršne vlasti da se svi rezultati državne i spoljne politike često razmatraju i ocenjuju u Narodnoj skupštini. Sada bih postavio jedno pitanje - kada će sadašnji ministar Vuk Jeremić, Buljubašić, Pozderac, dati bar na uvid i na neophodnu ratifikaciju ugovore koje je nikada izabrani ministar Vuk Drašković potpisao, a naročito ugovor o prolasku i boravku NATO trupa na teritoriji Srbije i ugovor o potpunom imunitetu vojnika SAD za zločine učinjene na teritoriji Srbije? Da li je i sadašnji ministar inostranih poslova potpisivao slične ugovore po nalogu svojih instruktora koji su ga školovali u SAD, u zloglasnoj školi za upravljanje državom "Džon Kenedi", ili možda po savetima njegove uvažene "savetnice" Sonje Liht? Takođe, još jedno pitanje - kada će Narodnoj skupštini biti dostavljen na ratifikaciju ugovor SOFA, koji su potpisali Kondoliza Rajs i Boris Tadić? U članu 6. se govori da ministar samostalno formira savet – a već ga je, pre usvajanja ovog zakona, nezakonito formirao – sastavljen od "uglednih stručnjaka". Da li su ti ugledni stručnjaci zaista Branko Kovačević, Goran Svilanović, Vojin Dimitrijević, Gašo Knežević, Sonja Liht? U članu 46. u stavu 3. piše da se diplomatska akademija bavi međunarodnom saradnjom i sa fondacijama stranih zemalja. Da li to znači da će sarađivati i sa mnogim ozloglašenim nevladinim organizacijama, kao što su Soroš, Krizna grupa itd? Da li to znači da će kao gostujući predavači biti pozvani Marti Ahtisari, Medlin Olbrajt, Holbruk, Goran Svilanović i slični? Što se tiče članova koji se bave statusom diplomata, u članu 59. se kaže da se porodiljsko odsustvo koristi u Srbiji samo na lični izričiti zahtev. Verovatno je neophodno da poštovana gospođa prima veliki devizni dodatak i kada opravdano ne radi, a zbog vrste svog rada treba da živi van Srbije. Kada ne radi, zašto se onda privremeno ne vrati u Srbiju i živi kao ostale građanke Srbije? Na kraju, članovi 62. i 64. su kontradiktorni. Predlog novog zakona se dosta razlikuje od postojećeg zakona, Zakona o inostranim poslovima Srbije i Crne Gore. Stupanjem na snagu predloženog zakona prestaje da važi postojeći zakon. Kako je onda moguće da podzakonska akta, koja su u skladu sa sada važećim zakonom, važe do 1. januara 2009. godine, a neka od njih će biti u kontradikciji i sa novim zakonom? Neophodno je bilo da se, paralelno sa izradom Predloga zakona, pripreme i promene u podzakonskim aktima, ali to je najverovatnije rezultat brzine kojom je pravljen ovaj zakon, da bi se stekli uslovi za raspisivanje predsedničkih izbora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, a posle njega narodni poslanik Slaviša Topalović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prema predlogu ovog zakona, predlagač je predvideo da od ovog zakona napravi sistemski zakon u oblasti spoljnih poslova. Međutim, u samom predlogu nema osnova da se ovaj zakon proglasi sistemskim zakonom u oblasti inostranih poslova. Dve primedbe se odnose na to zašto ovaj zakon nije sistemski zakon. Pre svega, zato što u sebi ne sadrži nacionalnu strategiju u oblasti inostranih poslova. Drugo, odnosi državnih organa u oblasti inostranih poslova i njihove nadležnosti nisu jasno definisani, niti utvrđeni. To su moja dva razloga, a postoji daleko više, jer ste se više bavili pravima koja imaju činovnici, što je trebalo regulisati nekim drugim zakonima; to ste mogli regulisati podzakonskim aktima, za to imate osnova i u Ustavu i u drugim zakonima. Ono što je bitno reći jeste da se dolaskom novog ministra očekivao zaokret u oblasti spoljnih poslova. Lično sam očekivao da će uneti određene novine, s obzirom na to da je naglašavao da će napraviti remont, u smislu podmlađivanja kadrova u MIP-u. U tom pravcu je išao sa određenim aktivnostima, međutim, kada je spomenuo savetodavno telo koje će pratiti Ministarstvo i kada je spomenuo određene ljude koje će uključiti u Ministarstvo shvatio sam da smo džabe krečili, nema od toga ništa. Ministar reče, na jednoj od konferencija, da će u savetodavno telo uključiti Gorana Svilanovića, Vuka Draškovića, Sonju Liht, Bojana Dimitrijevića i ostale istaknute lidere DOS-a koji su radili najviše protiv interesa ove države. Znači, ništa ozbiljno ne možemo očekivati u toj reformi u oblasti inostranih poslova. Ono što zameram dosadašnjim ministrima, a i ovom ministru, to je što ništa nije učinjeno u smislu zaštite interesa i prava Krajišnika u Republici Srpskoj Krajini i u Republici Srbiji. Vlada Republike Srpske Krajine u progonstvu, na čijem sam čelu, bar u 20 dopisa obraćala se Ministarstvu spoljnih poslova i tražila zaštitu pre svega imovinskih prava, a i ostalih prava Srba u Republici Srpskoj Krajini u Republici Hrvatskoj. Ministarstvo ne korespondira s Vladom. Hajde da kažem da to razumem, međutim, ne mogu da shvatim poziciju Ministarstva inostranih poslova koje prenebregava sve ono što se desilo u periodu od 1991. do 1995. godine, genocid i etničko čišćenje, paljenje, uništavanje, devastiranje imovine Srba u Hrvatskoj. Molio bih da mi odgovorite na pitanja, kao poslanik postavio sam ovde nekoliko pitanja koja se tiču zaštite prava Krajišnika, zaštite njihove imovine koja je ostala tamo, onih prava koja su pre svega imovinska prava, stečena prava od penzija. Od drugih stečenih prava moramo ovde spomenuti i stanarsko pravo; u vlasništvu Srba bilo je 50.000 stanova, međutim, niti jedan stan u društvenom vlasništvu sa stanarskim pravom koje su imali Srbi nije vraćen. To je zločin prema Srbima i to je nastavak genocidne politike hrvatske vlasti, a ova vlast u svemu tome aktivno učestvuje. Evo, s obzirom na vreme koje teče, moraću vam spomenuti jedan nemio događaj koji se desio pre dvadesetak ili nešto više dana - u selu Jasekovac u Republici Srpskoj Krajini, odnosno danas Republici Hrvatskoj, porušeni su spomenici najvećeg Srbina, Nikole Tesle, uz još dvadesetak spomenika. Ovo ministarstvo i državni organi Republike Srbije nisu učini ništa da se uputi protestna nota hrvatskim organima i da se traži zaštita imovine Srba. Ne samo u ovom slučaju, nego i u hiljadama drugih slučajeva gde se ruši, uništava, nema zaštite, nema protestnih nota, jednostavno, od strane državnih organa Republike Srbije se prema Hrvatskoj ne čini ništa da se ta imovina zaštiti. Bitno je reći da se u periodu od 2005. godine vodi intenzivna antisrpska politika od strane hrvatskih državnih funkcionera, gospodina Mesića, Sanadera, Ljube Juričića itd. Opet niti jedna nota nije otišla prema tim državnim organima. Između Srbije i Republike Hrvatske potpisan je još 1996. godine sporazum o normalizaciji odnosa, gde se u članu 2. kaže da će dve strane ugovornice raditi u skladu sa međunarodnim pravom, poštovati suverenitet, teritorijalni integritet, nezavisnost druge strane ugovornice. Šta je učinjeno od strane Ministarstva inostranih poslova kada su u Tirani u julu mesecu ove godine predstavnici vlada, odnosno premijeri Hrvatske, Albanije i Makedonije otvoreno rekli da se zalažu za primenu Ahtisarijevog plana? To je direktan atak na suverenitet, teritorijalni integritet Republike Srbije. Ništa od protestnih nota itd. Sramotno je to što činite, sramotno je prema Krajišnicima to što ne preduzimate ništa. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Slaviša Topalović.
Dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je što je ministar morao da otputuje, a ovde nam u sali ostavio svog savetnika Gašu Kneževića. Dobar deo zakona, tačnije oko 80%, prepisan je iz prethodnog zakona o spoljnim poslovima, što je i navedeno u obrazloženju ovog zakona. Osvrnuo bih se na član 5. Predloga zakona - poslovi Ministarstva. U članu 5. tačka 4) stoji da Ministarstvo predlaže Vladi uspostavljanje i prekid diplomatskih odnosa sa drugim državama. U redu je što Ministarstvo može da predloži prekid i uspostavljanje diplomatskih odnosa sa drugim državama, ali u tački 4) člana 5. bi trebalo da stoji da bez saglasnosti Vlade Ministarstvo ne može da uspostavi i prekine diplomatski odnos sa bilo kojom državom. Neko od vas bi možda prokomentarisao - to se podrazumeva; ne, gospodo, to se ne podrazumeva, jer nije naznačeno precizno i konkretno u tački 4) da Ministarstvo može bez saglasnosti Vlade da uradi bilo šta. Evo, na primer, ministar predloži Vladi na sednici Vlade, Vlada kaže da će razmotriti taj predlog i ostane jedno vreme status kvo što se tiče tog predloga, a onda ministar na osnovu svojih ovlašćenja i poslova Ministarstva smatra da se Vlada nije negativno izjasnila u odnosu na njegov predlog i krene po svom nahođenju u realizaciju tog predloga, tj. uspostavljanje i prekid diplomatskih odnosa sa drugim državama, i to sve uradi bez saglasnosti Vlade. Onda dođe do diplomatskog skandala, Vlada nije dala saglasnost, ne stoji iza te odluke, ministar se pravda kako je poslao predlog, a Vlada mu nije odgovorila negativno pa je shodno tome on procenio, a ne postoji član zakona koji ga obavezuje na to da sačeka saglasnost Vlade. U tački 5) člana 5. piše da Ministarstvo predlaže Vladi učlanjenje, odnosno učešće Republike Srbije u međunarodnim organizacijama i integracijama, kao i u drugim oblicima međunarodne saradnje. Potpuno identičan problem kao tačka 4), bez saglasnosti Vlade ne može, i ovde je to izostavljeno u ovoj tački 5) člana 5. Ministarstvu je ostavljeno da se samovoljno ponaša. Znači, obavezno mora da stoji i u tački 5), kao i u tački 4) člana 5. zakona o spoljnim poslovima da bez saglasnosti Vlade Ministarstvo ne može da odlučuje. Identično je i u tački 16) člana 5. ovog zakona, opet Ministarstvo predlaže, ali nigde ne stoji da bez saglasnosti Vlade može da odluči. Na primer, može da se provuče kroz tekst određeni predlog koji nije u interesu države Srbije. Ko će biti odgovoran za to, kada u zakonu ne piše da je ministar obavezan da dobije saglasnost Vlade na taj predlog? Član 6. - savetodavna tela, to je nešto novo što nije prepisano iz prethodnog zakona. "U cilju stručnijeg i svestranijeg formulisanja predloga strategije spoljne politike i unapređenja ukupnih aktivnosti Ministarstva, ministar spoljnih poslova može da osniva savetodavna tela sastavljena od uglednih stručnjaka iz odgovarajućih oblasti, čije bi angažovanje u savetodavnim telima bilo počasne prirode." To vam je član 6. Znate, imate ovde angažovanje određenih lica čije će angažovanje kasnije u savetodavnim telima biti počasne prirode, pa mi recite da li je to angažovanje Gaše Kneževića, Gorana Svilanovića i ostalih? Ministru se daje veliko pravo, daje mu se ovlašćenje da bez saglasnosti Vlade, po svom ličnom nahođenju, osniva savetodavno telo ne odgovarajući nikome za svoje postupke. Ukratko, da li je Vlada sigurna da će osnivanjem savetodavnog tela sastavljenog od "uglednih stručnjaka" doći do unapređenja rada Ministarstva, ili će to biti samo pokriće za uvlačenje pojedinih ljudi koji nisu naklonjeni interesima Republike Srbije u savetodavno telo Ministarstva za inostrane poslove, da oni kroz svoje lične stavove, preko Ministarstva, sprovode predloge ko zna koga i ko zna čije države i Vlade? Pošto će oni biti u Ministarstvu u cilju stručnijeg i svestranijeg formulisanja predloga strategije spoljne politike, onda ne mogu ministru tek tako da se daju odrešene ruke da sam bira koga će u to savetodavno telo, bez saglasnosti Vlade. Član 39 - Posebne mere za unapređenje diplomatskog kadra Ministarstva: "U izuzetnim slučajevima, kada potrebe diplomatske službe to uslove, ministar može bez sprovođenja konkursa doneti rešenje o prijemu u radni odnos na neodređeno vreme", pazite sad, "lica sa odgovarajućim iskustvom u naučnoistraživačkom radu, značajnim diplomatskim iskustvom, profesionalnim znanjima i veštinama ili iskustvom u radu u međunarodnim i drugim organizacijama". Predlagač zakona pokušava ovim Predlogom zakona o spoljnim poslovima da provuče kako oni iznose u novom predlogu neke posebne mere za poboljšanje diplomatskog kadra Ministarstva, pa predlažu izuzetnu mogućnost zapošljavanja bez konkursa lica sa odgovarajućim iskustvom. Dame i gospodo, nije to samo predlog rešenja zapošljavanja novih kadrova DS-a, to je legalizovanje dosadašnjeg ilegalnog zapošljavanja ljudi bez konkursa u prethodnih sedam godina, otkako je DOS došao na vlast. Podrazumeva se ovim zakonom, ako ga usvojite ovako nakaradnog, da to radite i ubuduće. Pa se još u obrazloženju člana 39. kaže da se u savremenoj diplomatiji ugled jedne zemlje, između ostalog, procenjuje i na osnovu broja domaćih eksperata koji rade za ugledne međunarodne organizacije, pa se onda navode UN, OEBS, Savet Evrope, Međunarodni komitet Crvenog krsta i ostale nevladine organizacije. Da li svi ti tzv. eksperti zadovoljavaju sve kriterijume da bi mogli eventualno da budu zaposleni u Ministarstvu inostranih poslova? Kod nas je opštepoznato da po Srbiji vršljaju tajne službe drugih država. Vi ste im svojom vladavinom tokom sedam godina to omogućavali. Sada ovim zakonom dajete ogromna ovlašćenja ministru, kako bi nastavio da na platni spisak Vlade Srbije dovodi lica koja se vode kao eksperti, a prvi kriterijum, i najvažniji, koji oni ne zadovoljavaju, jeste odanost svojoj zemlji i da rade u njenom interesu. Oni ne rade u interesu svoje zemlje i niko od njih nije patriota. Znači da se i u Ministarstvu spoljnih poslova za sve pita neko drugi, neka druga vlada strane države, a ne pita se Vlada Srbije, ne pita se Vlada za koju je narod Srbije glasao. (Predsednik: Vreme, gospodine Topaloviću.) Izvinjavam se, malopre sam razgovarao sa ministrom, rekao sam da imam sedam strana spremno za njega. On je rekao - pošto moram da odem, vi to pročitajte da bih imao u stenogramu. (Predsednik: Lepo je što ste vi razgovarali sa ministrom, gospodine Topaloviću, ali ova skupština ima svoje vreme. Ali, evo, završite, privodite kraju. Izvolite.) Gospodo iz vladajuće koalicije, pošto moram da završim, skratiću svoje izlaganje. Ovaj Predlog zakona o spoljnim poslovima je napisan tako da daje ogromna ovlašćenja ministru spoljnih poslova. To je dokazano i mogli ste da čujete tokom današnje rasprave izlaganja poslanika SRS. Zato bih poručio ministru, koji sada nije tu, ima svoje savetnike, gospodine Kneževiću, barem ovo biste mogli da mu prenesete, ima dosta amandmana na ovaj vaš predlog zakona, samo SRS ima sedam amandmana, prihvatite te amandmane kako bi ovaj zakon koliko-toliko bio primenljiv u praksi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, današnji Predlog zakona ima za cilj da oblast spoljnih poslova uredi u skladu sa Ustavom Srbije i Ustavnim zakonom. Do sad su spoljni poslovi bili definisani jednim prilično uopštenim okvirom, odnosno Zakonom o inostranim poslovima Srbije i Crne Gore, koji se primenjivao i po razdruživanju zajednice. Iako je Srbija pravni naslednik Srbije i Crne Gore, suštinski taj zakon nije bio u stanju da celovito i temeljno odgovori zahtevima diplomatije samostalne Srbije. Ovim se svakako neću složiti sa mojom uvaženom koleginicom Gordanom Čomić, koja je u prepodnevnom delu rasprave rekla da naša država tokom istorije vrlo često nije uspevala da veštom diplomatijom dođe, čak i u nepovoljnim okolnostima, do određenih ciljeva. Počev od sporazuma koji je sklapao sa Vizantijom, Ugrima, Mlecima, nemačkim kraljem Fridrihom Barbarosom još Stefan Nemanja se može posmatrati kao preteča srpske diplomatije, zatim preko svetog Save koji je svakako veštinom pregovora isposlovao autokefalnost SPC, preko Miloša i Mihaila Obrenovića koji su diplomatskom veštinom i pažljivim odmeravanjem postizali istorijski bitne uspehe u unapređenju državnih i nacionalnih interesa. Osim vladara, naša država je kroz istoriju diplomatije imala mnogo mudrih glava, kao što su episkop Isaija Đaković, koji je tokom tursko-ugarskog konflikta uspeo da isposluje veća prava za Srbe. Takođe, naučnici i političari, poput Jovana Ristića, koji je na Berlinskom kongresu 1878. godine uspeo da se teritorija Srbije poveća za četvrtinu, da se sačuvaju dobri odnosi sa svim velikim silama. Dalje bih samo spomenuo ugledne pisce poput Ive Andrića, Rastka Petrovića, Stanislava Vinavera, Miloša Crnjanskog, kao i Jovana Dučića. Svakako ne bi bilo pošteno ne spomenuti i Slobodana Jovanovića. Spoljna politika, koja najpre mora biti jasno definisana i strateški utvrđena u samoj državi, treba da u potpunosti bude usklađena sa politikom Vlade, koja je po Ustavu nadležna za to pitanje. Realizacija spoljne politike mora biti takva da je ona prilagođena savremenim izazovima, tradiciji i ne sme biti ni snishodljiva, ni konfrontativna. Diplomatija mora da vodi računa da joj postupanje diktiraju državni interesi, a ne emocije. Naša diplomatska praksa, za razliku od nekih drugih država koje u potpunosti primenjuju princip profesionalne diplomatije, ili onih u čijim ministarstvima spoljnih poslova dominiraju partijske podele, do sada je praktikovala mešovit princip, gde značajan deo kadrova dolazi iz same kuće, a angažovani su i ljudi s kojima to nije slučaj. Iskustvo prethodne državne zajednice Srbija i Crna Gora u domenu spoljnih poslova se ne može pohvaliti preteranom efikasnošću. Prosto, samo ustrojstvo načina na koji su spoljni poslovi vođeni, a koje jepodrazumevalo određenu vrstu ključa, nije davalo mogućnost da se u punom kapacitetu promovišu interesi država članica jer su, po pravilu, odnosno po ključu, uvek postojali kadrovi kojima nije bio u interesu opstanak državne zajednice, a pojedini nisu raspolagali elementarnim veštinama i obrazovanjem za obavljanje ovog posla. Diplomata poznanstva i prijateljstva koja stekne mora koristiti samo u korist zemlje koju predstavlja i u čijoj je službi. U novijoj istoriji Srbije je bilo i pojedinaca koji su svojim samovoljnim ponašanjem dovodili do toga da je matična država morala da ih opoziva, što nije niti česta, niti vrlo prijatna praksa za državu koja šalje takvog diplomatu. Naša zemlja se nalazi u vrlo složenom i specifičnom periodu, kada se borimo za očuvanje Kosova i Metohije u sastavu Srbije. Snaga argumenta naše politike treba da se temelji na istini, konsenzusu naše politike, jer se prosto suprotstavlja jednom snažnom finansijsko-političkom lobiju koji već decenijama intenzivno radi na odvajanju južne pokrajine. Platforma o Kosovu i Metohiji koju je usvojila Skupština Srbije predstavlja ne samo osnov za aktivnosti pregovaračkog tima već i spoljnopolitički okvir i obrazac za zastupanje stavova po ovom pitanju. To je pravi primer na koji se način utvrđuje dugoročna i stabilna politika, u saradnji sa svim relevantnim državnim organima koji imaju dodira sa diplomatijom. Usaglašen stav po pitanju Kosova i Metohije upravo je lucidan primer da državna politika ne treba da bude jednostranačka, a neophodno je da dugoročni ciljevi ne treba da budu menjani svakog dana, sa dolaskom nove garniture na vlast. Ozbiljne države tu stabilnost imaju, vrlo teško se menja utvrđeni pravac politike, što, nažalost, možemo videti na primeru spoljne politike po pitanju Kosova i Metohije određenih država čija se politika uopšte nije promenila, iako je došlo do promene administracije u tim državama. Iako zakon ne govori o strateškim pravcima i prioritetima, na šta i ne pretenduje, po pitanju spoljne politike, jasno je da naša spoljna politika mora da vodi računa da bude usklađena sa stvarnim interesima naših građana, na opštepriznatim načelima međunarodnog prava, Povelje UN, Ustava Republike Srbije i uz puno poštovanje Rezolucije 1244 SB UN. Bitno je da se rukovodimo principima poštovanja suvereniteta i teritorijalnog integriteta, nemešanja u unutrašnje poslove suverenih država, što očekujemo i od svih ostalih. Posebnu pažnju treba obratiti na unapređenje i jačanje odnosa sa susednim državama koje poštuju ova načela. Takođe, naš prioritet u ovoj oblasti definiše strateško opredeljenje ka evropskim integracijama, pod istim uslovima kao i za sve ostale, kao i dalje jačanje odnosa sa Rusijom, vanevropskim silama Kinom i Indijom, kao i postizanje boljih odnosa sa SAD. Naravno, ne treba zaboraviti ni tradicionalno prijateljske države sa kojima Srbija ima istoriju dobrih odnosa. Specifične interese Srbija ima na Balkanu i u srednjoj Evropi. U ovom kontekstu bitno je spomenuti Sporazum o specijalnim i paralelnim vezama sa Republikom Srpskom, u skladu sa Dejtonskim sporazumom. Poredbilateralnih odnosa, veliku pažnju je neophodno posvetiti učešću naše države u multilateralnim organizacijama poput UN, Saveta Evrope, OEBS-a itd. Iz ponuđenog rešenja bitno je izdvojiti da Ministarstvo spoljnih poslova predlaže članstvo u međunarodnim organizacijama, Vladi predlaže eventualni prekid diplomatskih odnosa sa određenim državama, ukoliko je to neophodno. Savetodavna tela kao modalitet unapređenja rada i utvrđivanja strategije jesu kvalitetno rešenje, ali ona ne mogu imati ekskluzivno pravo utvrđivanja dugoročne i sveobuhvatne spoljne politike Srbije. Od značaja su i stavke koje precizno utvrđuju postupak za otvaranje naših stranih predstavništava, kao i diplomatska zvanja. Uvođenje stavke koja definiše materijalna i socijalna prava članova porodica i pokrivanje troškova zdravstvenog osiguranja naših diplomata je vrlo bitno iz vrlo očiglednih razloga. Takođe, veoma je bitno precizno definisanje kulturnih centara koje Srbija ima u svetu i nadam se da će to podstaći otvaranje novih, jer pored onog u Parizu Republika Srbija nema više nijedan kulturni centar. Mislim da je to nedopustivo, jer mnogo je skuplje nemati mrežu kulturnih predstavništava svoje zemlje, nego odvojiti dodatna sredstva za to. Moramo slediti put nekih zemalja iz šireg okruženja koje su ovde organizovale i dane svoje kulturne baštine, a tek potom slale svoje privredne i političke delegacije. Važan vid međunarodne aktivnosti jeste parlamentarna diplomatija. Naime, Narodna skupština aktivno učestvuje u radu više međunarodnih tela kroz stalne, pridružene i posmatračke delegacije. Kroz takav rad brani interese države, a najsvežiji primer je nova rezolucija o Kosovu i Metohiji koju Parlamentarna skupština SE priprema, a koju naša stalna delegacija pokušava da izmeni u suštinskim stvarima, odnosno delu gde autor navodi zašto ova srpska pokrajina treba da bude nezavisna. Mogu da izrazim žaljenje što u ovom zakonu koji je pred nama nije bilo mesta za definisanje unutrašnje organizacije MUP-a, ali sam uveren da će to biti učinjeno određenim podzakonskim aktima. Mislim da ovaj zakon, iako nije idealan, svakako jeste prihvatljiv, jer je to temelj koji će se u budućnosti nadgrađivati u skladu sa potrebama i eventualnim nedostacima koji će biti vidljivi. Koliko sam razumeo, gospodin ministar je najavio prihvatanje određenog broja amandmana, čime će biti poboljšan tekst ovog zakona.
Zahvaljujem se. Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O OSNOVAMA UREĐENjA SLUŽBI BEZBEDNOSTI REPUBLIKE SRBIJE (načela) Pre nego što uđemo u postupak, dajem reč Vladanu Batiću, po Poslovniku.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ja nemam nikakav referat, a i ne bih da se bavim prošlošću. Gospodine predsedniče, predlažem da u okviru ovog postupka oko izmena Poslovnika uvedete praksu, radi ubrzanja rada parlamenta, kada već u koaliciji ne možete da se dogovorite, da napisane referate poslanici mogu da predaju u pisanom obliku, bolje nego da nešto pričaju ovde a niko ih ništa nije razumeo. Ono što sam ja hteo da kažem, to je po članu 226. Poslovnika. Želeo sam, mada mi niste na vreme dali reč, a i ministar je otišao, da upitam, pored onoga što sam govorio o spoljnoj politici u domenu Kosova i Metohije... Druga najvažnija tema spoljne politike i diplomatije bile su evropske integracije. Ovde su mnogi najavljivali brz ulazak u Evropsku uniju i druge evroatlantske integracije, a stigli smo do parafiranja Sporazuma o asocijaciji i stabilizaciji. Paraf znači predugovor. Predugovor se zaključuje kada prodavac nema poverenja u kupca, pa prvo napravi predugovor, pa on mora da ispuni sve obaveze, pa tek kada ispuni sve obaveze, onda ide ugovor. Potpisala ga je posle nekoliko dana i Bosna i Hercegovina, ali to je samo mali početak. Albanija je Sporazum o asocijaciji i stabilizaciji potpisala pre pet godina. Srbija mora da učini mnogo više na planu borbe protiv korupcije, monopola, kriminala. Ponovo su crne hronike pune; ubistva, eksplozije, razbojničke krađe na sve strane. Ovde pravosuđe nije nezavisno. Ovde danima pitamo kako je moguće da bivši predsednik Ustavnog suda i dalje prima platu predsednika Ustavnog suda od 230 hiljada dinara, ali malo mu je to, pa je postao član Upravnog odbora „Službenog glasnika“, da se malo pomogne teška materijalna situacija Slobodana Vučetića. Dok tako radimo teško da ćemo prići EU, pogotovo što ovde imamo jednu opštu rusifikaciju Srbije, što nam se događaju onakve stvari kao sinoć u Aranđelovcu. Hteo sam da kažem, istine radi, da je Boris Tadić osudio to što se sinoć dogodilo u Aranđelovcu, pokušaj da se spreči javna reč, pravo na suprotno mišljenje. To su sve stvari koje nas udaljavaju od evropskih integracija i o tome je nešto trebalo da nam kaže ministar spoljnih poslova. Hvala.
Zahvaljujem se. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Zakonodavnog odbora, Odbora za odbranu i bezbednost i Odbora za pravosuđe i upravu. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, želi reč? (Da.) Reč ima ministar Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Vlade Republike Srbije predstaviću Predlog zakona o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije u nameri da vam pojasnim osnovna rešenja iz ovog predloga zakona, a u nadi da će, nakon rasprave u načelu i u pojedinostima, ovaj zakon biti usvojen. Ovaj zakon tekstualno je relativno kratak i u pet glava uređuje sledeće osnove službi bezbednosti, a to su: načela rada službi bezbednosti, njihova pozicija u bezbednosno-obaveštajnom sistemu, posebno u okviru bezbednosno-obaveštajne zajednice koja se na ovaj način uspostavlja, usmeravanje i usklađivanje rada službi bezbednosti i, na kraju, nadzor nad radom službi bezbednosti kroz jedno dosta detaljno uređen odnos Narodne skupštine i službi bezbednosti. Ovaj zakon ima dve ključne prednosti u odnosu na postojeća normativna rešenja: prva je što stvaranjem bezbednosno-obaveštajne zajednice omogućava efikasniji rad službi bezbednosti u Republici Srbiji, a druga je što putem istog mehanizma, ali posebno putem mehanizma odnosa nadležnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije i službi bezbednosti, uspostavlja daleko viši nivo kontrole, demokratske kontrole službi bezbednosti. Koje su ključne novine koje uvodi Predlog zakona o osnovama uređenja službi bezbednosti? Bezbednosno-obaveštajni sistem Republike Srbije se definiše kao jedinstveni sistem. Bezbednosno-obaveštajni sistem svake države predstavlja jedinstvo, sveobuhvatnost više elemenata službi bezbednosti, drugih organa, organizacija i subjekata koji imaju određenu ulogu u bezbednosno-obaveštajnom sistemu, aktivnosti, mera i, na kraju, normativnog okvira. Zatim, osniva se poseban organ, odnosno telo, a to je savet za nacionalnu bezbednost, a za operativno usklađivanje rada službi bezbednosti biro za koordinaciju rada službi bezbednosti. Takođe, umesto dosadašnjih pet službi bezbednosti, u budućnosti će postojati samo tri službe bezbednosti u Republici Srbiji. To su: BIA, kao posebna organizacija, Vojno-bezbednosna agencija i Vojno-obaveštajna agencija, kao organi uprave u sastavu Ministarstva odbrane. Kao što je očigledno, Služba za istraživanje i dokumentaciju u Ministarstvu spoljnih poslova i Služba bezbednosti u Ministarstvu spoljnih poslova više neće biti službe bezbednosti. U trećoj glavi utvrđuje se položaj službi bezbednosti u okviru sistema obaveštajne zajednice koja se uspostavlja ovim zakonom i u prvom odeljku ustanovljava se savet za nacionalnu bezbednost, a u drugom odeljku biro za koordinaciju. Savet za nacionalnu bezbednost ima jasno definisane nadležnosti u članu 5, a članovi saveta su: predsednik Republike, predsednik Vlade, ministar odbrane, ministar unutrašnjih poslova, ministar pravde, načelnik Generalštaba i direktori službi bezbednosti. Savetom predsedava predsednik Republike i on na sednicu saveta može pozvati i rukovodioce drugih državnih organa, u skladu sa potrebama rada saveta. Savet ima svog sekretara, a to je po funkciji šef kabineta predsednika Republike. Savet ima kancelariju, koju kao službu Vlade osniva Vlada Republike Srbije, što znači da kao služba Vlade podleže svim propisima kojima podležu druge službe Vlade. Kancelarija obavlja određene administrativne i stručne poslove za potrebe saveta. U odeljku drugom ustanovljava se biro za koordinaciju, koji treba operativno da uskladi rad službi bezbednosti i da izvršava zaključke saveta po pitanjima iz svoje nadležnosti. Potpuno je jasno da će upravo rad biroa za koordinaciju omogućiti efikasniji rad službi bezbednosti i da će to biti neophodan elemenat postojanja te buduće obaveštajne zajednice, koju, nadam se, napokon ustanovljavamo ovim zakonom. Biro za koordinaciju čine direktori službi bezbednosti i sekretar saveta, a u radu biroa mogu da učestvuju predstavnici Ministarstva spoljnih poslova, direktor policije, načelnici uprava policije, republički javni tužilac, direktor Uprave carina i rukovodioci drugih državnih organa, organizacija i institucija, u skladu sa potrebama. Međutim, ono što je možda i najznačajnije za demokratsku civilnu kontrolu službi bezbednosti nalazi se u četvrtoj glavi, koja nosi naziv - Nadzor nad radom službi bezbednosti. U članu 15. se utvrđuju načela nadzora, a u članu 16. je razrađen skupštinski nadzor, odnosno nadzor odbora Narodne skupštine. U ovom trenutku to je Odbor za odbranu i bezbednost, a ukoliko u perspektivi dođe do razdvajanja, to će verovatno biti onaj odbor za bezbednost. Takođe, predviđen je i niz obaveza koje direktori službe bezbednosti imaju prema nadležnom odboru Narodne skupštine, a posebna obaveza je redovno podnošenje izveštaja, kao i vanredno podnošenje izveštaja, po zahtevu odbora. S druge strane, direktor službe je dužan da na zahtev odbora omogući uvid u dokumentaciju, prostorije, aktivnosti službi, izuzev u slučajevima koji su ovde taksativno navedeni, a koji su svi u skladu sa uporednom praksom, posebno onom praksom koja se pominje kao adekvatna i potrebna i u međunarodnim organizacijama, nevladinim organizacijama, kao što je Ženevski centar za kontrolu naoružanja. Slučajevi kada se ne mogu dobiti odgovori su sledeći: identitet sadašnjih i bivših saradnika službi bezbednosti; podaci o pripadnicima službi sa prikrivenim identitetom; podaci o trećim licima kojima bi otkrivanje tih podataka moglo da šteti; metode pribavljanja obaveštajnih i bezbednosnih podataka; podaci o akcijama koje su u toku; način primene posebnih postupaka i mera; podaci i informacije koje su pribavljene razmenom sa stranim službama i međunarodnim organizacijama, i tajni podaci i informacije drugih državnih organa u posedu službe. Ovo je međunarodni standard koji je primenjen i u ovom zakonu, a koji, nadam se, ni na koji način neće onemogućiti demokratsku civilnu kontrolu službi bezbednosti, pre svega neće onemogućiti Odbor za odbranu i bezbednost (odnosno budući odbor koji će se možda zvati samo odbor za bezbednost) da ovu kontrolu i vrši. Na kraju, u prelaznim i završnim odredbama utvrđeno je da će se do dana stupanja na snagu zakona kojim će se posebno urediti partikularno rad svake službe bezbednosti primenjivati odredbe Zakona o BIA, kao i Zakona o službama bezbednosti SRJ, koje nisu u suprotnosti sa odredbama ovog zakona. Moje uverenje je da ovaj relativno kratak zakon, od svega 23 člana, zaista daje jednu solidnu osnovu za efikasniji rad i bolju kontrolu službi bezbednosti, i bolji i efikasniji rad celog našeg bezbednosno-obaveštajnog sistema. Iskreno se nadam da će naša služba bezbednosti u okviru jedne obaveštajne zajednice, koja se na ovaj način stvara, imati priliku da efikasno razmenjuje sve informacije i podatke do kojih su došli, a da će najviši državni organi imati potpuno jasnu priliku, šansu, mogućnost da budu izveštavani o svemu onome što službe, po logici stvari, u svom poslu obaveštavanja i izveštavanja moraju da izveste. Stoga vas pozivam da ovaj zakon usvojimo, a da nakon toga, na osnovu ovog zakona, Vlada pripremi i prateće zakone, koji bi se konkretno odnosili na rad pojedinih službi.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za odbranu i bezbednost narodni poslanik Ivica Dačić, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu narodni poslanik Miroslav Petković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanik doktor Vladan Batić, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za pravosuđe i upravu, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, za izdvojeno mišljenje pet minuta.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kao poslanik Demohrišćanske stranke Srbije ja neću glasati za ovaj zakon, a to neće učiniti ni poslanička grupa LDP, zbog niza nedostataka i zbog toga što ne odgovara potrebama trenutka i vremena, što ne rešava suštinske probleme i što neminovno podseća i budi one ružne i loše asocijacije iz minulih vremena. Gospodine ministre, ne znam kako vama uvek padne zadatak da branite neki zakon sa kojim nemate mnogo veze, pogotovu zakon koji niste vi pisali. Ali, to već nije moja briga, nego Vlade čiji ste član. U zakonu se vidi, a vi ste to obrazložili, da Služba za istraživanje i dokumentaciju pri Ministarstvu inostranih poslova neće biti u sklopu službe bezbednosti. Šta će onda ona biti? Da li će to biti neka ilegalna služba van sistema, odnosno službi bezbednosti, kao i sama služba bezbednosti MIP-a? Drugo, u okviru budućeg saveta za nacionalnu bezbednost mnogo više mesta će zauzimati pripadnici službe vojne bezbednosti. Odbor za bezbednost Skupštine Srbije ima, što se dispozicije njegovih ovlašćenja tiče, dispozicije normi kojim se regulišu njegova ovlašćenja, čak, reklo bi se, jednu pozitivnu i vrlo idiličnu ulogu. Međutim, nema sankcije, šta ako se šef Bezbednosno-informativne agencije i pripadnici drugih službi bezbednosti oglušuju o ono što od njih zahteva skupštinski Odbor za bezbednost. Dakle, nema nikakvih konsekvenci, nema nikakvih sankcija i nema mogućnosti da Odbor za bezbednost Narodne skupštine realizuje ono što bude njegova odluka. Inače, čim pomenemo službu bezbednosti, ona budi vrlo ružne asocijacije na minula vremena. Službe bezbednosti u ovoj zemlji imale su ozloglašene eskadrone smrti koji su likvidirali sve one koji nisu bili po volji političkim moćnicima, ljudima koji su bili na vrhu vlasti, i ta podsećanja su, u najmanju ruku, tragična. Sada kada ovaj predlog zakona stavimo u korelaciju sa Predlogom budžeta... Kad već pominjem Predlog budžeta, danas smo dobili predlog od potpredsednika Vlade gospodina Đelića da se o budžetu raspravlja po hitnom postupku, uz napomenu da bi nedonošenje budžeta na vreme izazvalo katastrofalne posledice. Nisu narodni poslanici povukli Predlog budžeta da bi se sada delila lekcija šta će biti ako bude, za to je odgovorna Vlada i sam potpredsednik Vlade gospodin Đelić. Dakle, vraćam se na ono vreme kada je tadašnji predsednik Savezne Republike Jugoslavije, izabran septembra 2000. godine, uprkos protivljenju svih koalicionih partnera, zadržao na mestu šefa službe bezbednosti čoveka koji je umešan u mnoga najteža krivična dela, pod čijim pokroviteljstvom su najveći kriminalci, zločinci, sa legitimacijama službe bezbednosti, ubijali po Srbiji, od Ibarske magistrale, preko Ćuruvije, preko Stambolića i niza najmonstruoznijih ubistava. Nadam se da se ta praksa nikada neće nastaviti na taj način. Ali, kada na proslavama službi bezbednosti vidimo ne državne funkcionere, nego tajkune, gospodare iz senke, onda to i dalje budi negativne asocijacije. Dakle, ponavljam, moramo biti vrlo obazrivi kada su službe bezbednosti u pitanju, jer kada imamo u vidu ono što se sinoć dogodilo u Aranđelovcu, kada imamo u vidu da smo se vratili u devedesete godine, onda se plašim da i službe bezbednosti ne dobiju ono mesto koje su imale tih tragičnih godina. Hvala vam.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, kao ovlašćeni predstavnik LDP-a. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Markićeviću.
Gospodine predsedniče, pozivam se na članove 225. i 226. S obzirom na to da je danas više puta pominjan lep grad, neko kaže gradić, jedan od najlepših u Šumadiji, i u tom kontekstu pominjana je Nova Srbija, dužan sam da kažem nekoliko reči. Poštovani, zgrožen sam izveštajem Radio-televizije B92 o neodržavanju tribine radio-emisije "Peščanik". Kakvo je to objektivno informisanje kada B92 ne pusti nijednog sekunda da nešto kaže onaj koga čak i fašistom nazivaju. Teško mi je naći prave reči da opišem takav osećaj posle jednog političkog događaja u kome sam učestvovao najviše zato da se smire strasti. Na jednoj antisrpskoj tribini usred Šumadije čuje se i glas onih Srba koji Srbiju nose u srcu i ne prodaju je za šaku krvavog novca. Jasno se može videti, a lokalne televizije su integralno puštale snimke, da nikoga nisam uvredio niti jednim gestom, ali, prosto, gospoda iz "Peščanika" nisu mogla da veruju da pristalica njihovih ideja nema u Šumadiji. Kada već nemaju pristalica, onda se ne libe da na najgrublji način izvređaju one koji drugačije misle. Za utehu mi je da su me proglasili vođom pobune protiv B92, a pošto su sve bune kretale iz Šumadije, ili uglavnom, nadam se da će ova iskra pobune protiv belosvetskih dahija probuditi i druge sredine da pruže otpor. Još jednom hvala onima koji su došli sa nama da nas podrže, uprkos hladnom vremenu, prisustvu policije u neverovatno velikom broju, osvetlali su obraz Šumadije. Predsednik opštine Topola Dragan Jovanović, a ja dodajem - i potpredsednik Nove Srbije. Što se tiče mojih kolega koji su pre mene ovde govorili da je neko osudio mogu da kažem i da lično posvedočim da je bilo dosta pripadnika i Demokratske stranke. I biće na svakom mestu. Neko pominje devedesete godine - tako je, ja vidim sličnosti sa devedesetim godinama, onda je bila jedna "TV Bastilja" i završila je kako je završila. Što se tiče ove "TV Bastilje" koja se zove Televizija B92, ne želim im to, ali sve mi se čini da će isto tako završiti. Hvala vam.
Zahvaljujem se. Nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, ovlašćeni predstavnik LDP-a, a neka se pripremi narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničkog kluba SRS. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, pre nego što počnem da se bavim samim meritumom ovog zakona, rekao bih par načelnih stvari. Govoreći danas o zakonu o spoljnim poslovima rekao sam da je glavna odlika Vlade Republike Srbije vizantijsko-otomanski pristup rešavanju problema, što se i večeras pokazalo kao tačno. Večeras ćemo o jednom ovako važnom zakonu razgovarati pred polupraznom salom, u kasnim večernjim časovima. Da situacija bude još zanimljivija, kada smo se dogovorili da se produži rad, vaši koalicioni partneri, gospodo demokrate, javili su se za reč i to dovodi celu priču o ovom zakonu u cajtnot. Šta bi bilo da smo se mi iz LDP-a javili u osam minuta do šest, kada je vaš ovlašćeni predstavnik završio svoje izlaganje, da smo iskoristili svojih dvanaest i po minuta koliko nam je ostalo? Toliko o konstruktivnom pristupu vladajuće koalicije rešavanju problema i o opstruktivnom pristupu LDP-a. (Predsednik: Na čemu se ja zahvaljujem.) Sada bih se pozabavio zakonom o osnovama uređenja službi bezbednosti. Pred poslanicima se nalazi Predlog zakona koji treba da reguliše uređenje službi koje su najviše mistifikovane u našem društvu. Ima li razloga za mistifikaciju? Trebalo bi da nema, ali je opšteprihvaćeno mišljenje u društvu da za to ima i te kako mnogo razloga. Obe službe se optužuju da prete, ucenjuju, prisluškuju, pa i ubijaju. Svi mi koji se u ovom parlamentu, a i van njega, bavimo politikom i pretendujemo da budemo ozbiljni političari možemo sebi da postavimo ova pitanja i, ubeđen sam, da na njih damo solidno precizne odgovore. Pretpostavljate i sami kakvi su ti odgovori. Sada se pred nama nalazi Predlog zakona koji bi trebalo da na savremen način, podoban civilnom društvu, uredi postavljena pitanja. Kako Vlada pristupa tom problemu? Već sam rekao par reči o opstrukciji i pristupu opstrukciji. Sada bih dodao i to da, umesto najodgovornijih za funkcionisanje ovih službi, Vladu predstavlja ministar Marković, kao da se radi o običnim organima državne uprave, a ne o službama bezbednosti u ovoj državi. Gospodin ministar se ovde pred nama muči čitajući članove ovog zakona, umesto da oni koji su najodgovorniji za rad ovih službi dođu i meritorno, na odgovoran način izlože poslanicima šta stoji u ovom zakonu, šta se od njega očekuje i kakav je njegov karakter. Kako onda da uopšte govorimo o reorganizaciji ovih službi, o pitanju političke pripadnosti ljudi koji rade u njima, o nasleđu prethodnog režima, o zloupotrebama, kako da uopšte zađemo u meritum ovog nedorečenog zakona, kada su zbog ovakvog odnosa Vlade prethodna pitanja praktično nerešiva, odnosno praktično na njih nema odgovora? Sam naziv ovog zakona jeste - zakon o osnovama uređenja službi bezbednosti. Šta to znači "osnovi" i šta uopšte znači "zakon o osnovama"? Zakon sa takvim nazivom bi možda bio svojstven državi sa federalnim uređenjem, gde se zakonodavstvom republika pristupa na detaljniji način regulisanju ovih pitanja koja treba da reguliše ovaj zakon. Shodno činjenici da Srbija nije federalna država, bilo je neophodno da se u Srbiji donese ozbiljan zakon o službama bezbednosti, a ne tehnički zakon, koji se zove zakon o osnovama uređenja službi bezbednosti. Sada bih prešao na samu analizu ponuđenih članova. Prvi deo nosi naziv Osnovne odredbe. U članu 2. regulisana su, odnosno data su načela delovanja službi bezbednosti. Stav 1. daje detaljan pristup ovom problemu. Pitanje je da li stav 2. treba da izgleda ovako kako izgleda, odnosno da li je potreban. Stav 3, koji kaže da pripadnici službi bezbednosti ne mogu biti članovi političkih partija, jeste važan i treba ga snažno podržati, međutim, shodno sadržini čitavog zakona, pitanje je koliko je primenljiv u sadašnjoj konstelaciji snaga i političkih interesa. U drugoj glavi, koja se zove - Službe bezbednosti, član 4. reguliše koje će sve službe bezbednosti biti obuhvaćene ovim zakonom i organizovane u našoj državi. Pominju se Bezbednosno-informativna agencija, Vojno-bezbednosna agencija i Vojno-obaveštajna agencija. Moj prethodnik, gospodin Batić, postavio je pitanje šta je sa službama ove prirode u Ministarstvu spoljnih poslova, odnosno sa Službom za istraživanje i dokumentaciju i Službom bezbednosti Ministarstva inostranih poslova. Gospodin ministar je malopre naveo da te službe neće postojati. Postavlja se pitanje, ko će se nadalje baviti njihovim poslom i onim što je neophodno za nesmetan rad Ministarstva inostranih poslova, odnosno onim poslovima koje takve službe u ministarstvima inostranih poslova u zemljama celog sveta rade. Ako budu i dalje postojale ove službe, odnosno ako budu vršile poslove kojima su se do sada bavile, da li će se one tretirati kao ilegalne službe? Jer, član 1. stav 2. ovog predloga zakona eksplicitno navodi: "U Republici Srbiji zabranjeno je osnivanje i rad službi bezbednosti mimo odredaba ovog zakona." To znači da te poslove, izgleda, niko neće obavljati ili će ih obavljati na ilegalan način. Treća glava nosi naziv - Usmeravanje i usklađivanje rada službi bezbednosti. Član 5. utvrđuje nadležnost saveta za nacionalnu bezbednost, i to je sasvim u redu. Međutim, član 6. određuje sastav ovog saveta i on kaže da su članovi ovog saveta: predsednikRepublike, predsednik Vlade, ministar odbrane, ministar unutrašnjih poslova, ministar pravde, načelnik Generalštaba Vojske Srbije i direktori službi bezbednosti. Osnovno je pitanje da li je ovaj savet stručno ili političko telo, ili stručno-političko telo. Ako je samo političko telo, šta će tu direktori službi bezbednosti i načelnik Generalštaba? Dovoljno je što su tu premijer, predsednik i nadležni ministri. Ako je ovo stručno-političko telo, zbog čega njegova struktura favorizuje vojsku? Zbog čega tu ne bilo mesta, na primer, i za direktora policije? Dalje, član 7. u istoj ovoj glavi utvrđuje položaj sekretara saveta za nacionalnu bezbednost. To je šef kabineta Republike i on tu dužnost obavlja po položaju. Ali, već u članu 8, koji reguliše kancelariju saveta, stoji u stavu 1: "Vlada će uredbom obrazovati kancelariju saveta za nacionalnu bezbednost (u daljem tekstu: kancelarija Saveta), kao službu Vlade, koja obavlja stručne i administrativne poslove za potrebe Saveta." Onda se dalje ovo razrađuje po stavkama. Pitanje koje postavljamo jeste zbog čega se ovaj posao, ingerencije daju Vladi? Ako tim poslovima rukovodi šef kabineta predsednika Republike po položaju, kao sekretar, o čemu sam malopre detaljnije govorio, zbog čega se organizovanje ovakvog tela izvlači iz nadležnosti predsednika i stavlja u nadležnost Vlade? Ili se to takođe uklapa u opštu intenciju slabljenja predsednika u odnosu na svemoćnu Vladu? Član 11. i član 12. u istoj ovoj glavi utvrđuju biro za koordinaciju, njegovu nadležnost i sastav. Ovo telo je niži organ u odnosu na savet i bavi se usklađivanjem rada službi bezbednosti i izvršavanjem zaključaka saveta o pitanjima iz svoje nadležnosti. Dakle, bavi se operativnim poslovima. Postavlja se pitanje (to jeste tehničko pitanje, ali može da bude i suštinsko) zbog čega je u obavljanje čisto operativnih poslova uključen i sekretar saveta, koji po funkciji ne treba da bude operativac? Na kraju, posvetio bih pažnju glavi koja se tiče nadzora nad radom službi bezbednosti. Dakle, ovaj deo zakona tretira pitanje nadzora i deluje, barem je meni tako delovao, kao najbolje uređen deo zakona. On predviđa, tako kaže član 15, nadzor nad radom službi bezbednosti, koji se zasniva na sledećim načelima, pa ređa načela, pa onda ide skupštinski nadzor, odnosno nadzor resornih odbora u Skupštini i tako dalje. Ali, nameće se utisak da je pristup ovako važnom pitanju samo deklarativan, jer norma koja za sobom ne povlači sankciju ima obično samo deklarativan karakter. Kakve su sankcije za rukovodeće ljude u službama bezbednosti ako ne postupaju po načelima, odnosno po odredbama ovog zakona koje se tiču nadzora? Kada je, da podsetimo, skupštinski Odbor za bezbednost zahtevao da njegovoj sednici prisustvuju ministar policije Jočić i direktor Bezbednosno-informativne agencije gospodin Bulatović i da se izjasne po pitanju hapšenja generala Tolimira, dotični se uopšte nisu pojavili i za takav postupak nisu trpeli nikakve sankcije. Kako se uz ovakav deklarativan pristup rešavanju suštinskih problema može skinuti pomenuto mistifikovanje rada ovih službi? Zahvaljujem na pažnji. Gospodine predsedniče, ostatak vremena iskoristio bih za završnu reč. Hvala.
Naravno, gospodine Ranđeloviću. Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničkog kluba SRS. Neka se pripremi narodni poslanik Dragan Šormaz, potom narodni poslanik Ivica Dačić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kako se primiče ustavni rok za raspisivanje izbora, tako je i Vlada, i to celokupna vlada, ne jedan njen deo koji je zainteresovan za održavanje izbora, ne drugi njen deo koji nije zainteresovan, odlučila da pomalo ponižava Narodnu skupštinu Republike Srbije. Ako je Ustavni zakon za sprovođenje Ustava apsolutno jasan i ako je odredio rok do 31. decembra ove godine, odnosno najkasnije 60 dana od dana donošenja određenih zakona, onda je Skupština trebalo da se upusti u donošenje tih zakona, a ne zakona koji liče na zakone koje je propisao Ustavni zakon za sprovođenje Ustava, kao da smo mi mala deca. Ustavni zakon nije tražio da se regulišu osnove službi bezbednosti, nego da se regulišu službe bezbednosti. Vi vrlo dobro znate kolika je razlika u tome i vrlo dobro znate da sada imate još godinu dana po Ustavnom zakonu, a to znači koliko god hoćete, vremena, dok se ne promeni vlast, da sami odlučujete kako će raditi službe bezbednosti. Ne može to u jednom demokratskom, civilizovanom društvu. Ne može bez zakona da radi služba bezbednosti. Ako nas vraćate na Zakon o BIA, ako nas vraćate na Zakon o funkcionisanju VBA, ako nas vraćate na Zakon o službama bezbednosti SRJ, zašto nam onda pišete ovaj zakon? Šta je uredio ovaj zakon tako dobro da nam predlagač onako cinično kaže - ovo je bio jedan od uslova da se održe izbori za predsednika Republike. Šta je to uredio ovaj zakon kada se nijedna služba u njemu ne pominje? Pominju se samo, zamislite čuda, nadležnosti Narodne skupštine, predsednika i Vlade, kaže, u nadzoru nad radom službi bezbednosti. Istovremeno, Vlada i predsednik apsolutno komanduju službama bezbednosti, preko saveta, preko različitih svojih delovanja, i još će i da nadziru ono čime sami komanduju. Samo Narodna skupština može da vrši nadzor nad službama bezbednosti. Ne može predsednik Republike. Ne može Vlada. Ne može niko, osim Narodne skupštine. To treba ovde da piše u zakonu apsolutno jasno. Šta je sve u ovom zakonu, a besmisleno je komentarisati zakon koji ništa ne reguliše. Gospodine Duliću, ako vam je uslov da raspišete izbore zakon kojim se uređuju službe bezbednosti, taj uslov nije ispunjen, čak i da ovaj zakon bude donet. Istovremeno, u budžetu predviđate sredstva i za BIA i za sve druge službe bezbednosti koje će valjda postojati u ovoj državi. Zašto vam je toliko stalo da regulišete službe bezbednosti pre izbora za predsednika Republike? Zašto nije predložen zakon, prepisivani su vam Zakon o spoljnim poslovima i Zakon o predsedniku i izboru predsednika. Zašto ne prepisaste 90% odredaba postojećih zakona? Zamenite, pa umesto reči ''Jugoslavija'' - ''Srbija'', a umesto ''Srbija i Crna Gora'' - ''Srbija'', pa još pomalo našminkate i dobijamo zakon Srbije. Ako prethodni zakoni nisu bili u skladu sa Ustavom, ko će da procenjuje koje odredbe su u koliziji sa Ustavom i ne mogu da se primenjuju i koje odredbe su u saglasnosti sa Ustavom pa mogu. Tema je škakljiva. Službe bezbednosti, kako kažete, a posebno neke kolege koje sada nisu na vlasti, služe i da ubijaju ljude. Tako sva nerešena ubistva u Srbiji pripišete službama bezbednosti i završili ste posao. Iako ste vi sami obećavali, iako je Zoran Đinđić kao predsednik Vlade rekao da za rešavanje, recimo, ubistva Slavka Ćuruvije nije pitanje koliko će meseci proteći, nego koliko će nedelja ili dana proteći dok ne objavite ko je ubio Slavka Ćuruviju. Sedam godina kasnije mi čekamo odgovor na to pitanje. Postoji velika mogućnost da neki od vas znaju, ali da im smrt i monstruozno ubistvo Slavka Ćuruvije služi da neke ljude drže u strahu ili da stalno narodu pričaju o tome kako je prethodni režim, koji je sada ojačao i ne znamo zašto, šta je sa vama ljudi, bio umešan u monstruozno ubistvo. Kada ćemo to reći? Kada mi procenimo da je došlo vreme. Tačno je da su pojedine službe koje neko svrstava u službe bezbednosti učestvovale u našim ratovima. Zašto da ne učestvuju? Predsedniku Skupštine je mesto u ratu kada mu država ratuje. O šta bi se ogrešio predsednik Skupštine ako bi se odazvao na poziv u rat kada mu država uđe u odbrambeni rat? Ni o šta. Ogrešio bi se ako ne bi ispunio svoju svetu dužnost, ako ne bi ispunio svoju patriotsku obavezu. Zato mi smeta što u službi želite da obezbedite i ideološku neutralnost. Znači, naveli ste političku neutralnost, grubo ste nešto što je verovatno materijalna neutralnost nazvali interesna neutralnost. Zašto služba bezbednosti ne bi imala neki interes? Zašto ne bi imala interes da sve u zemlji bude kako treba, u skladu sa zakonom i sa Ustavom? Zašto ne bi imala interes da odbrani zemlju kada je napadnu? Zašto joj zabranjujete da ima interes? Zašto joj zabranjujete ideologiju? Neka joj Ustav i zakoni budu ideologija. Kako da lišite čoveka ideologije? Vi možete da ga lišite ideologije koja nije u skladu sa zakonom, ali morate da mu navedete šta mu to zabranjujete. Ideološka neutralnost, šta to hoćete da radite, lobotomiju? Šta da ostane od ljudi? To što radi u službi bezbednosti ga sada sprečava da voli državu - i to je ideologija; da voli slobodu - i to je ideologija; da ne posluša naređenje koje bi ga uvelo u zločin - i to je neka ideologija, ili da naredi izvršenje zločina. Morali ste bar malo da se potrudite da napišete jedan dobar zakon, zato što ovo nije zakon. Pogledajte, Vrhovni savet odbrane, u stvari, ovaj savet za nacionalnu bezbednost. Šta je savet za nacionalnu bezbednost – predsednik Republike, predsednik Vlade, ministar odbrane, ministar unutrašnjih poslova, ministar pravde, načelnik Generalštaba, direktori službi bezbednosti. To je Vrhovni savet odbrane. Šta su mu poslovi? Koordiniše, predlaže, razmatra, prati, daje mišljenja. Više radi biro za koordinaciju, u kome su nekakvi zaposleni i činovnici i operativci, u kome je republički javni tužilac, predstavnici Ministarstva spoljnih poslova. A zašto nisu predstavnici Republičkog javnog tužilaštva? Gde vam je ovde predsednik Vrhovnog suda? Zar njemu nije bilo mesto u birou za koordinaciju? Šta rade službe bezbednosti? Prate i prisluškuju, presreću u razgovoru. Pa zar nije mesto tu predsedniku Vrhovnog suda da kaže - ljudi, ovo može, a ovo ne može. Koliko rešenja vi dugujete po ovim osnovama službi bezbednosti? Kada će to biti? Do izbora za predsednika Republike? Ne, neće. Sačekaćete izbore za predsednika Republike. Samo jednu stvar treba da znate, promenom predsednika Republike menja se skupštinska većina. To morate sada da shvatite, pa borite se grčevito da vam ostane ovaj predsednik, tu neću da vam smetam. Ako mislite da će ostati ovakvo stanje u Skupštini promenom predsednika, grdno se varate. Narod više niko ne sme da laže. Narod više niko ne sme da obmanjuje. Ovakve zakone više ne smete da poturate narodnim poslanicima. Mora da se definiše odnos predsednika Republike i predsednika Vlade, pa čak i ako nisu iz iste stranke, ko će koga da sluša i ko će u šta da se meša. Najbolje napraviti kolektivnu odgovornost, mešovito telo. Kako će da odlučuje savet za nacionalnu bezbednost, ne znate. Čiji je glas presudan? Ne znate. Da li je konsenzus u pitanju kada odlučuju, ili većina? Šta ako se mimoiđu po političkim partijama kojima pripadaju, jedni vuku na jednu, drugi na drugu, treći na treću stranu. Gde je koordinacija službi bezbednosti u vojsci i u civilu, apsolutna, a ne da jedni hapse, drugi da puštaju, ne da se tuku po ulicama Beograda. Vi vrlo dobro znate u kojim se to sve slučajevima desilo. Kakvo je ovo ovlašćenje direktoru službe bezbednosti da bude sprečen da prisustvuje sednici odbora Narodne skupštine? Sami sebi da ograničavamo nadležnosti Narodne skupštine? Mora da bude na sednici odbora. Ne može uopšte da bude sprečen. Odložićemo sednicu odbora, ali da nam odmah posle toga dokaže, za sat ili dva, šta je radio u prethodnih sat ili dva, a ne da dođe kroz mesec dana kao da se ništa nije desilo. A ništa se nije ni desilo, te službe sad rade tako da se ništa i ne dešava. Koga smeju oni da prate, Amerikance? Pa, Amerikanci prate njih, još im daju naloge kako će da obavljaju posao. Gde idu na kurseve, ko ih uči novim tehnologijama? Oni koje treba da prate, oni koji su opasnost za našu zemlju. Vi ste napravili kakofoniju, vi ste napravili mešavinu u tim službama bezbednosti, u odbrani zemlje, a to je ta vaša želja da uđemo u NATO, a NATO će da nas brani od NATO-a, da uđemo u CIA, CIA će da nas brani od CIA. Šta će nam onda država, šta se ovde pravite važni da hoćete svoju himnu, svoju zastavu? Iza toga treba da se stane, ispred toga treba da se ide, a ne da se ljubi američka zastava, a da se ima svoja služba bezbednosti. Ne može. Vama je američka ambasada zatvorila jednu ulicu u Beogradu, imaju rampu, podižu i spuštaju kada oni odluče da neko prođe jednom ulicom u Beogradu. Kada vam je palo na pamet da se pobunite protiv toga? Ne smete reč da im kažete. Šta su oni uradili sa našom ambasadom? Zaboravili ste kako to izgleda. Dali ste im najbolju lokaciju u Beogradu da naprave ambasadu, dali ste im vojne objekte, vojne instalacije izmeštate da bi se Amerikanci raširili na Dedinju. Koji je njihov interes da imaju tri-četiri hektara na Dedinju, da im to zauzima ambasada, da im pevaju ptičice dok mi ovde gladujemo? Izglasaćete vi ovaj zakon, ali šta Srbija dobija time? Od sutra, kada bude izglasan zakon, šta će da se desi što je zakon regulisao? Ne, kada se nešto desi, vi ćete reći - pogledaj Zakon o službama bezbednosti SRJ, pogledaj Zakon o BIA Republike Srbije, donet 2002. godine. Nije cilj Ustava i Ustavnog zakona bio da nas podseća na zakone koje smo već doneli i da od nas traži da ih primenjujemo ako su u skladu sa Ustavom. On je tražio da donesemo zakone koji su u skladu sa Ustavom. Vi ste nesposobni za to. Vama je godinu dana bilo malo da donesete šest zakona i da ovu zemlju pretvorite u demokratsku. Što nas vređate ovde i kažete - službe bezbednosti odgovaraju demokratski izabranim vlastima. Da li ste tako rekli? Kako drugačije mogu da budu izabrane vlasti u Srbiji? Od prvih višestranačkih izbora, koje to vlasti nisu bile demokratski izabrane, koje godine? Hajde, junaci. Čak i one godine kada ste vi bojkotovali izbore, da li su bili demokratski i slobodni izbori? Jesu. Čuj, "demokratski izabranim vlastima". Koja vlast nije izabrana demokratski? Ona koju bi mogle da uspostave te službe, ali njih onda baš briga da čekaju demokratske vlasti, kad oni sami uspostave službu. Videli ste 5. oktobra kako izgleda kada te službe ne slušaju i ne poštuju zakon. Hiljade pripadnika tih službi bilo je u Tašmajdanskom parku i u ulici ispod televizije. Niko nije intervenisao da spreči paljenje Skupštine. Procenili su oni koga treba da slušaju. Procenili su oni da vi dolazite na vlast i odmah su ušli u vašu službu. Nije ih interesovao zakon. Da li mislite da je daleko kritična tačka kada će ponovo da procenjuju? Nije, samo što ih mi nikada nećemo stavljati u tu dilemu. Mi nikada od njih nećemo zahtevati da procene da mi dolazimo na vlast da bi pogazili zakon, da vas skinu i da ne izvrše svoju dužnost. Jadne su vam te službe koje nisu sačuvale zgradu Skupštine SRJ, jadne su vam službe koje nisu sačuvale policijsku stanicu u ulici Majke Jevrosime. Jadne. Posle toga ste od njih napravili službu. To lamentiranje nad novim šefom BIA koji nije postavljen u roku od pet dana... Šta bi se promenilo? Samo bi onaj Rade Marković otišao mesec dana ranije u zatvor. Šta bi drugo bilo promenjeno? Bio bi uhapšen Ratko Mladić? Do 2004. godine ste ga čuvali u Beogradu, družio se sa vama, a u zatvoru su oni koji su mu kuvali ručak dok se on družio sa vama, u zatvoru su oni koji su ga vozili po Beogradu, gde ste vi stajali mirno da prođe. To je bio posao službi bezbednosti. Ili imate službe bezbednosti ili nemate. Nisu dobre kada vas slušaju, a loše kad slušaju druge, nego su dobre kad poštuju zakon. Donesite taj zakon po kome ćemo moći potpuno da kontrolišemo službe bezbednosti. Čak i mi smo spremni za taj zakon da glasamo, a dotle, ovo je magla pred predsedničke izbore.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS - NS - dr Vojislav Koštunica, a neka se pripremi narodni poslanik Ivica Dačić.
Narodni poslanici Demokratske stranke Srbije i Nove Srbije glasaće za Predlog zakona o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije. Kao što smo do sada čuli u izlaganjima poslanika, tačno je da su nam potrebni novi zakoni o svakoj od ove tri službe posebno, ali za početak su potrebne osnove. Ovim predloženim zakonom se, u stvari, uređuju osnove bezbednosno-obaveštajnog sistema Republike Srbije, usmeravanje i usklađivanje rada službi bezbednosti u Republici Srbiji i nadzor nad njihovim radom, što je takođe i te kako potrebno za budući rad sve te tri službe, a kasnije će, naravno, ovim zakonima (nadam se da će biti vrlo brzo u skupštinskoj proceduri) svaka od tih službi biti pojedinačno obrađena i da će svaka od njih imati jasne nadležnostii jasnu kontrolu kroz te zakone. Ovaj zakon nam, ako hoćemo da pričamo realno i iskreno, kao Narodnoj skupštini, čak nudi mnogo veće nadležnosti nego što smo imali do sada po pitanju kontrole službi bezbednosti. Sam zakon ima četiri dela. Čuli smo da je kratak, ali ne znači da je zbog toga loš. Mislim da je dobar zakon. Zakon u svom prvom delu u članu 3, bezbednosno-obaveštajni sistem, kaže da službe bezbednosti jesu deo jedinstvenog bezbednosno-obaveštajnog sistema Srbije. Ono što je najvažnije, za razmatranje pitanja od značaja za nacionalnu bezbednost on predviđa osnivanje saveta za nacionalnu bezbednost. Do sada smo slušali u javnosti kritike zbog osnivanja tog saveta, zato što je on osnovan uredbom. Na ovaj način i taj deo neće biti više sporan, jer samo osnivanje saveta za nacionalnu bezbednost će, donošenjem ovog zakona, biti zakonski regulisano i sam njegov rad je zakonski regulisan, a ne uredbom, kako je to do sada bio slučaj. Takođe se precizira koje su to službe bezbednosti. To su, već je to rečeno, BIA, kao posebna organizacija, Vojnobezbednosna agencija i Vojnoobaveštajna agencija, kao organi uprave unutar sastava Ministarstva odbrane. Što se tiče usmeravanja i usklađivanja rada službi bezbednosti (a zašto je ovo bitno, niko to ne spomenu do sada), u našoj istoriji i istoriji rada službi bezbednosti, svi vrlo dobro to znamo, do sada je bilo više nesaradnje između službi bezbednosti, pre svega vojnih i nekada DB-a ili sada BIA, nego što je bilo saradnje. Bilo je veoma teško uskladiti njihov rad za određene stvari koje su za državu bile i te kako važne i potrebne, da oni zajednički rade i da zajednički koriste svoj pun kapacitet u interesu države i građana Srbije. Na ovaj način, ovim zakonom počinjemo da i taj deo problema rešavamo. Svi znaju, naročito poslanici koji su godinama unazad članovi Odbora za odbranu i bezbednost, da je upravo saradnja između tih službi bila često korak spoticanja i često je usporavala državu u nekim veoma važnim trenucima. Usmeravanje i usklađivanje tog rada se prenosi na savet za nacionalnu bezbednost i ovde se sad jasno, kroz deset članova, govori o tome kakav je način rada saveta, koje su mu nadležnosti, sastav. Zatim, još jedno veoma važno telo je biro za koordinaciju. Biro za koordinaciju čine direktori svih službi bezbednosti i sekretar saveta, a ono što je bitno jeste da će taj biro u suštini popraviti ono o čemu sam malopre govorio, a to je da će on doprineti boljoj saradnji službi bezbednosti nego što je to bio slučaj do sada. Za nas narodne poslanike je naročito važan ovaj četvrti deo. U ovom delu, koji se tiče nadzora nad radom službi bezbednosti, sada se mnogo više i mnogo bolje definiše taj nadzor nad njihovim radom, nego što je bio do sada slučaj. Skupštinski nadzor je u članu 16. Tu jasno piše šta je to što Narodna skupština nadzire u službama bezbednosti. Takođe, zakonom je regulisana i sednica Odbora. Veoma je važan drugi stav u članu 17. ovog zakona koji kaže da sednice Odbora mogu biti zatvorene za javnost. U tom slučaju predsednik Odbora obaveštava javnost o radu Odbora, saglasno odlukama donetim na sednici Odbora. Do sada smo imali, poslednjih nekoliko godina, jednu neprijatnu situaciju, blago rečeno, na sednicama Odbora za odbranu i bezbednost kada se podnosi izveštaj Bezbednosno-informativne agencije - poslanici koji su članovi Odbora na dan održavanja sednice mogu da pročitaju taj izveštaj, ali zbog prisustva medija ne mogu da komentarišu na sednici Odbora važne delove tog izveštaja. Na poslednjoj sednici Odbora za bezbednost, kada smo imali izveštaj Bezbednosno-informativne agencije, to znaju članovi Odbora, čak je jedan poslanik pred medijima izneo jedan podatak koji nije smeo da iznese a koji stoji u samom izveštaju. Zbog toga je dobro što imamo i obavezu čuvanja tajne u članu 20. samog zakona, kao što imamo i jasno rečeno šta je to što Odbor vrši kao neposredni nadzor u članu 19. Siguran sam da će na taj član biti i u ovoj raspravi i u amandmanskoj raspravi određenih primedaba. Ako bude bilo, onda ćemo pokušati da objasnimo Narodnoj skupštini zašto ovako treba da stoji. Verovatno će biti sporan ovaj deo koji kaže da "članovi Odbora ne mogu od službi bezbednosti tražiti podatke o", pa je nabrojano nekoliko stvari među kojima, recimo, akcije koje su u toku ili o pripadnicima službe sa prikrivenim identitetom. Potpuno je logično da ne može da se traži od direktora službe bezbednosti da tako nešto iznese i narodnim poslanicima. Postoji možda samo par zemalja u svetu gde se i takve stvari čine, ali opet na zatvorenim sednicama, opet uz obavezu čuvanja tajne. Recimo, jedan od primera za tako nešto su Sjedinjene Američke Države, ali pitanje je da li oni svojim senatorima i kongresmenima... Čak znamo za slučajeve da je njihova Centralna obaveštajna agencija (CIA) obmanjivala senatore i kongresmene. Znamo za slučaj Iraka, gde su oni obmanuli... Uostalom, kao i što je u Engleskoj bio slučaj sa parlamentom, gde su poslanici obmanuti po pitanju naoružanja koje ima Irak. Dakle, pitanje je, i kad imate određene nadležnosti, da li možete ikada do kraja da kontrolišete da li je tačno to što vam se predstavlja. Ovo rešenje je rešenje koje je u skladu sa demokratskim načelima i principima u svim zemljama, bilo da se radi o zemljama zapadne Evrope ili istočne Evrope. Ovaj zakon je nešto što je dobro i prihvatljivo za poslanički klub Demokratske stranke Srbije i Nove Srbije i mi ćemo, ponavljam još jednom, glasati za njega. Sada bih zamolio predsedavajućeg da mi omogući da reagujem, nisam želeo ceo dan da se javim po Poslovniku da bi rasprava išla u željenom toku i da bismo mogli da nastavimo posle šest sati rada i na ovom zakonu, ali bih kao član Odbora za odbranu i bezbednost želeo da reagujem na ovaj napad na pripadnika policije Nebojšu Trajkovića od strane divljaka na stadionu Crvene zvezde. Biću kratak, ako mi dozvolite, a ako ne, onda ću morati da se javim po Poslovniku. (Predsedavajući - Miloljub Albijanić: Imate li vremena, gospodine Šormaz?) Imam vremena, ali nije tačka dnevnog reda, zato vas pitam da li dozvoljavate, da se ne bih javljao po Poslovniku. (Predsedavajući: Izvolite.) Zaista bih morao da reagujem na ovo što vidim da u našim medijima nazivaju te ljude koji su napali ovog časnog i poštenog policajca, koji je dobro obavljao svoj posao, huliganima. To nije srpska reč i ne treba ih tako nazivati, treba ih nazivati onim što oni jesu a to su divljaci i kriminalci, a zna se kako država treba da postupa sa divljacima i kriminalcima. Želim da podržim sve ono što je ministar rekao juče kada je posetio povređenog policajca, svaku reč koju je ministar rekao. Mislim da mi kao Narodna skupština... I, videćemo sutra, ako budemo imali vremena, na Odboru za odbranu i bezbednost o tome takođe da razgovaramo i da se dogovorimo da i mi kao Odbor posetimo povređenog policajca, gospodina Trajkovića. Zaista je došlo krajnje vreme i ceo taj slučaj je dokaz da smo dobro uradili što smo nedavno izmenili Zakon o sprečavanju nasilja na sportskim priredbama, što smo pooštrili kazne. Ovo se desilo zbog toga što oni koji su dužni da taj zakon primenjuju, znači pravosuđe, nisu do sada izricali kazne onako kako zakon predviđa, ali nadam se da ćemo jedinstvenim stavom i opštim pritiskom kroz javnost već jednom doći i do situacije kada će se takve stvari rigorozno kažnjavati. Ovo je, po mom mišljenju, bio apsolutno pokušaj ubistva, pa izlazi čak iz okvira tog zakona i treba izgrednike najstrože kazniti. Ono što je najveći problem, a vezano je za sport, ne samo za fudbal nego i za košarku, jer se takve stvari dešavaju u košarci... Danas smo drugorazredna reprezentacija u košarci, a do pre samo nekoliko godina smo bili svetska sila. Razlozi za to leže u Košarkaškom savezu Srbije, kao i u Fudbalskom savezu Srbije. Problem su, znači Fudbalski savez Srbije, recimo konkretno za fudbal, kao i klubovi, pre svega oni koji su najjači, a to su Crvena zvezda i Partizan. Rešenje treba tražiti tu. Treba biti oštar i mi kao država treba da reagujemo. Ne treba više Fudbalski savez Srbije... Pogrešno je za srpski fudbal da Crvena zvezda i Partizan budu, znam da ovde ima najviše navijača tih klubova, ali je pogrešno da ti klubovi budu privilegovani. U te klubove treba ući i treba proveriti njihovo poslovanje i način na koji se radi ovo što se radi sada, jer imamo dokaze. Pogledajte samo izjave nekih ljudi iz Fudbalskog saveza Srbije gde sekretar zajednice prvoligaša, koga inače poznajem, gospodin Miodrag Janković, kaže - nismo razmišljali o tome da prekidamo prvenstvo jer time ne bismo postigli nikakav efekat, samo bismo lišili fudbala one koji dolaze da gledaju utakmice. Tim ljudima koje bismo lišili mogućnosti da gledaju fudbal uskratili bismo priliku da gledaju, prvo, jedan loš prvoligaški fudbal u našoj zemlji. S druge strane, veoma mali broj ljudi bismo lišili, jer su nam prazni stadioni zbog takvog ponašanja klubova i zbog divljaka koji dolaze na te utakmice ne zato da gledaju sport i fudbal, nego da rade neke potpuno druge stvari, koje nemaju mnogo veze sa sportom. Pogledajte samo izjavu generalnog sekretara Fudbalskog saveza Srbije, Zorana Lakovića, koji kaže sledeću stvar – znam da su potrebne žestoke kazne za klubove zbog ovakvih incidenata, ali takvu odluku nije lako doneti. Znate zašto takvu odluku nije lako doneti? Zato što Fudbalski savez Srbije potpuno kontrolišu Crvena zvezda i Partizan. Naravno da ih oni ne mogu kazniti, jer su zavisni od ta dva fudbalska kluba. Najsramotniju izjavu, po meni, rekao je generalni sekretar Crvene zvezde Zoran Damjanović, koji je juče na konferenciji za štampu pokušao da negira krivicu Crvene zvezde za taj, kako neko kaže, incident, a ja pričam o divljačkom kriminalnom napadu na srpskog policajca. On je pokušao da negira krivicu kluba Crvena zvezda kao organizatora i da tu krivicu prebaci na Ministarstvo unutrašnjih poslova, tako što je rekao da su oni uradili sve što je trebalo u organizaciji, a da su za pretres navijača koji dolaze na stadion krivi policajci koji nisu dobro pretresli navijače koji su ulazili na severnu tribinu. Osnovano sumnjam, i cela Srbija to zna, da su u stvari policajci dobro uradili svoj posao, buduća istraga treba da ide u tom pravcu, a da su oni koji su organizovali utakmicu, to je FK Crvena zvezda, preko ograde, iznutra dodali pirotehnička sredstva toj grupi navijača. To rade klubovi u Srbiji i svi mi to znamo. Znači, ne unosi se na spoljni ulaz, nego klubovi iznutra daju navijačima pirotehnička sredstva, a onda se događa to što se događa. Ovo mora jednom javno da se kaže. Iskoristio sam večeras priliku da to kažem za skupštinskom govornicom, svidelo se to nekom ili ne. Privilegovanih u zemlji Srbiji, onih koji se bave kriminalom, pa makar to bili i fudbalski klubovi Zvezda i Partizan, ne sme biti. Na ovaj način su, ubeđen sam, oni koji su iskoristili pirotehnička sredstva protiv srpskog policajca došli do tih pirotehničkih sredstava i na taj način su posle činili to što su činili. Oni brukaju srpski sport. Brukaju one kojima smo se ponosili ove godine, brukaju i one koji nemaju veze sa fudbalom, poput Novaka Đokovića, Ane Ivanović, Jelene Janković, brukaju svakog od nas, svakog građanina Srbije na takav način. Svi mi moramo da se udružimo i da taj deo i taj problem u našem društvu već jednom rešimo. Hvala, izvinite još jednom; da sam se javio po Poslovniku takođe bih o ovome govorio, ali mislim da je bilo uputno i da već jednom ovakve stvari treba reći. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku.
Zaista je nekorektno od vas iz vlasti da ćutite dok se sednica ne produži, a da onda počnete da govorite o stvarima koje uopšte nisu na dnevnom redu. Otvarate temu o kojoj bi moglo da se diskutuje i da se sa sednice izađe sa jasnim zaključcima, a vi sada koristite priliku da samo iznesete svoje stavove. Pa, ovde treba imati malo i obraza, četiri godine je predsednik Vlade iz DSS-a, ministar policije iz DSS-a. Na čija leđa pada teret javašluka i ovakvih događaja u kojima ljudi stradaju? Na teret narodnih poslanika? Šta, mi smo krivi što se dešavaju napadi na policiju ili policije na narod ili šta se sve već dešava? Preuzmite odgovornost. Je l' zakoni ne valjaju? Pa, menjali ste ih. Kad smo vas ubeđivali da nije dobro i da policiji mora da se stavi u zadatak da obezbedi sportska takmičenja, vi ste rekli - ne, klubovi da obezbede, a policiju da angažuju po pozivu, ako hoće. To je bila vaša osnovna ideja, to je upropastilo bezbednost na stadionu. Ko je kriv ovde? Poslanici SRS-a? Poslanici DSS-a? Poslanici DS-a? Niko, vlast, izvršna vlast. Ne prebacujete to. Ko je tamo poslao policajca koga poznaju svi ti huligani, koji se tuku s njim svake subote? Ko ga je poslao u civilu da ih snimi, da ih prati? Gde je odgovornost tog komandanta ili komandira koji ga je poslao? On je bio žrtveno jagnje. Nekome je trebalo to da se desi da bi moglo da se priča, kao što pošalju ženu policajca noću da je neko, eventualno, napadne, ali je obezbede. Ovaj policajac nije bio obezbeđen, on je pušten sam u razularenu masu. On je žrtvovan, i vi to vrlo dobro znate. Čija je odgovornost? Policije. Čija je odgovornost dalje? Predsednika Vlade. Šta pravosuđe? Je l' stiglo pred pravosuđe? Nije. Ne mogu da kažem da je krivo pravosuđe. Ako izreknu male kazne onda su oni krivi, ali ovaj slučaj još nije ušao u proces. Mi sad pričamo o onome što se desilo na stadionu, što nije smelo da se desi. Ko je kriv? Klubovi - u redu. Policija - kriva je policija. Taman posla da se ubijamo po ulicama, policija nije kriva ni za šta. Šta je onda svrha policije? Šta je svrha Službe bezbednosti? Je l' su imali procenu šta će da se desi ako jedan žandarm koji... Vi znate s kim navijači najviše vole da se tuku? Sa žandarmima i sa interventnom. Kažu, oni se tuku kao i mi. Dobro, svaka im čast. Obično policija beži. Oni se svi znaju, ime i prezime, ulicu, adresu, matični broj jedni drugima znaju, prozivaju se ko se s kim tukao prošle nedelje. Neko je poslao jednog od njih u civilu, sa kamerom, da ih slika šta rade. Razmislite malo. Da ti navijači imaju dovoljno mozga ne bi radili ovo što rade. To nije ljubav prema klubu. To nema veze. Ali, kada su klubovi organizovali prve klubove navijača, kad su počeli da im plaćaju put na nekakve utakmice, pa oni tamo demoliraju čak i avion kojim lete, vama to ništa nije smetalo. Vi ste išli na stadione da mašete kada vas pozdravljaju ti navijači - care, javi se, ovamo onamo. Jeste li nekad videli radikala u upravi bilo kog kluba? Smenjivali smo po opštinskim odborima kad neko uđe u sport, pa mu održimo vakelu pa kažemo - čoveče, to je kriminal, tu nema mesta za tebe. Gde su vaši aktivisti? Gde je Demokratska stranka? Cela je u sportu. Vi na taj način računate da vladate državom. Kad se obrukate, vi samo zamenite ljude, dođu drugi. Hajde da otvorimo raspravu o tome, nemojte ovako da nas iznenađujete, sad hoćemo baš o službama bezbednosti da govorimo. Spremni smo mi i za ovu raspravu, ali svako da podnese svoj teret odgovornosti: poslanici, ako su vam odbili dobar zakon, Vlada koja vam je predložila loš zakon, a MUP, pa šta mu je drugi posao, šta je toj upravi u Beogradu posao, nego da obezbedi sportska takmičenja. Iskreno da vam kažem, u srcu nosim FK Partizan. Nisam otišao na utakmicu bar dve ili tri godine. Ne bi mi dlaka s glave falila, ali hoću da povedem svoje unučiće na utakmice. Dok to ne obezbedite nema od sporta ništa. Kad su Englezi svojim huliganima napravili takve zakone i takve kazne da je to sad porodični skup, onda to možemo i mi, mi smo civilizovaniji od njih i mirniji narod. Samo što vi to nećete. Vi pravite izvore nestabilnosti, vi šurujete sa jednima, drugima. Ko se hvalio da su navijači učestvovali u događajima petog oktobra? Ko će sad da ih hapsi? Pa, niste ih uhapsili kad su palili Skupštinu.
Narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Javljam se kao član Odbora za odbranu i bezbednost, da reagujem na prvi deo izlaganja gospodina Šormaza. Vi ste, kolega Šormaz, pokazali žal za prošlim vremenom i rekli ste jednu neistinu. Rekli ste da je neprijatno to što su sednice Odbora za odbranu i bezbednost na kojima se razmatraju izveštaji BIA javne. Moram da vas podsetim da je Srpska radikalna stranka bila inicijator toga i da vas podsetim (ne mogu da se setim da li ste vi bili tada član Odbora, mislim da niste, znam da je bio kolega Mamula) kako je to izgledalo pre otvaranja sednica za javnost. Naime, pučisti su posle 5. oktobra (nadovezaću se na ovo o čemu je govorio predsednik naše poslaničke grupe) na osnovu, rekla bih, izdaje koju je izvršio deo Službe tog dana, kada je vlast predala u ruke onih koji su na ulici krenuli da traže pravdu i demokratiju i dovela do takvog stanja da su na čelu BIA, Službe državne bezbednosti došli ljudi koji su duboko kriminalizovani... Mi smo 2004. godine imali jednu jedinu sednicu u sazivu Odbora, čiji je predsednik bio gospodin Milorad Mirčić, za narodne poslanike, za čitavu javnost, u zgradi koja predstavlja neki tabu; sećam se da je Bogoljub Pejčić, sa spiskom pitanja Danice i Vuka Draškovića, kao član Odbora krenuo u tu zgradu, a u toj zgradi su nas sačekali ljudi, među kojima je bio izvesni Goran Živaljević, koga je Danica Drašković sa svojim mužem, u svojoj maniji gonjenja ili već u svom dobro poznatom maniru, optuživala za sve i svašta. Kada je došao poslanik Čotrić na tu zatvorenu sednicu gde se tako konspirativno govori, on čita mučenik imena svih onih koje optužuju Vuk i Danica Drašković i kaže - na tom spisku je i Goran Živaljević, a ovaj kaže - ja sam taj, ja sam zamenik direktora BIA. To je bila više nego smešna situacija. Na takvoj, zatvorenoj sednici, gde kao u vreme Ozne i kožnih mantila morate da ostavite i da deponujete vaš privatni mobilni telefon, pa vas gledaju ovako ili onako, maltene vam upere lampu u toj prostoriji, gde mi narodni poslanici treba da kontrolišemo službu na toj zatvorenoj sednici, osim tog bisera Čotrića mi ništa nismo mogli da saznamo, kao ni na svim sednicama posle toga, zbog toga što su frizirani izveštaji. Niko nije nepatriota, niko nije neodgovoran. Članovi Odbora za odbranu i bezbednost, gospodine Šormaz, bez obzira na to iz koje su stranke, jesu ljudi koje su delegirale poslaničke grupe i svi mi znamo, jer smo ljudi koji vodimo računa o bezbednosti svoje zemlje, naroda, mi srpski radikali smo patriote, i verujem da i drugi poslanici, kolege koje su u Odboru, razmišljaju tako da ne žele da im država bude na izvol'te, ne mogu i nemaju šta ni pred novinarima, kao onomad, da kažu, a da to nije opštepoznata stvar i da nije čak bolje obrađeno u nekim nedeljnim ili nekim tabloidnim časopisima. Čak i tamo ima više informacija nego u izveštaju Odbora, odnosno BIA. Osim toga, u izveštajima BIA se pojavljuju neistinite stvari, kao što je laž da je general Tolimir uhapšen u Republici Srpskoj, a ne na Bežanijskoj kosi. Želim da poslanicima koji nisu bili prisutni ispričam jednu više nego smešnu situaciju. Na pitanje kolege Petra Jojića direktoru BIA... A to bi mu isto odgovorio i da je bila zatvorena sednica, kao što postoji mogućnost po članu 17. Zakona, u izuzetnim slučajevima. Dakle, Petar Jojić pita Radeta Bulatovića – izvinite, da li se prisluškuju narodni poslanici? On mu odgovara – koliko ja znam, u ovom trenutku ne. Zaključite sami. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, replika. Samo vas molim da ne izazivamo dalje replike.
Ja sam izneo svoj lični utisak i imam pravo na to da se osećam neprijatno na Odboru na kome ne mogu da postavim pitanje koje želim direktoru BIA-e. Nisam rekao da se Odbor oseća neprijatno. Možda neko voli samo da sedi, da se slika i da ništa konkretno ne radi. Ja nisam takav čovek. Sa druge strane, takođe ne želim da ulazim u to da li je nešto što piše u izveštaju laž ili ne, to je opet lični utisak onoga ko čita. Želim samo da kažem, vezano za ono što je gospodin Nikolić ovde izgovorio, to je klasična demagoška zamena teze, ja nijednog trenutka nisam kritikovao niti narodne poslanike, niti Narodnu skupštinu, niti sam pomenuo bilo koju poslaničku grupu, ni one koji su glasali za ovaj zakon, ni one koji su glasali protiv ovog zakona. Možda je nastupio strah da se ne kaže ko je glasao protiv ovog zakona, koji je daleko oštriji nego što je bio prethodni, koji je potreban i pokazuje se da je potreban. Ja pohvaljujem Narodnu skupštinu koja je donela taj zakon. Jasno sam rekao ko je krivac – klubovi, kao organizatori tih događaja, i pravosuđe, koje ne reaguje na adekvatan način. Bilo je oko 40 presuda do sada, nešto više, i sve su bile blage, po ovom zakonu o kome govorim. Nisu bile adekvatne. U Engleskoj je naročito mirno i naravno da je mirno, zato što se zakon doslovce primenjuje godinama unazad, zato što je čak onima koji čine takve izgrede po 10 godina zabranjivano da izađu iz stana u vreme održavanja utakmica Premijer lige ili Prve lige u Engleskoj; ne smeju da izađu iz stana, a znate da se tamo utakmice igraju petkom, subotom, nedeljom i ponedeljkom, u vreme odigravanja tih utakmica. Znači, primena zakona je problem, a policija radi svoj posao u skladu sa zakonom. Ona je dužna da obezbedi objekat spolja, iznutra je dužan klub, i tako je u svim zemljama, bilo da se nalaze u istočnoj, bilo u zapadnoj Evropi, osim kada su u pitanju utakmice visokog rizika, onda se primenjuju posebne mere i policija je, naravno, više prisutna. Ova utakmica nije bila utakmica visokog rizika. To je bila utakmica, podsećam vas, Crvena Zvezda – Hajduk; Hajduk iz Kule, da neko ne pomisli da je Hajduk iz Splita, jer to bi bila utakmica visokog rizika. Zato iznutra nije ni bilo potrebe za većim brojem policajaca, što je dokaz da nije sport bio uzrok, nije utakmica bila uzrok incidenta, nego najobičnije divljaštvo i određeni broj kriminalaca... Što je najgore, a to sam zaboravio malopre da pomenem, jedan od onih izgrednika koji su napali policajca je bio redar koji je radio za fudbalski klub Crvena zvezda.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Nešto vam je teško da govorite, gospodine Albijaniću, može Milutin da vas zameni. Vidim da jedva govorite, valjda vam je mrsko što se javljamo po Poslovniku, ne znam o čemu se radi, ali Skupština je mesto gde mi treba da sučelimo mišljenja i da odgovorimo jedni drugima na eventualne nesporazume i nedoumice. Ja sam se javila po članu 46. Poslovnika, opet kao član Odbora za odbranu i bezbednost, da vam kažem, gospodine Šormaz, da je, u vašem dobro poznatom maniru, prva rečenica bila potpuno nekorektna, da ne upotrebim neku drugu reč. Vi kažete – ja sam se osećao neprijatno, a ja ne znam da li neko dolazi tamo da se slika ili već šta. Ako to spočitavate bilo kom srpskom radikalu, onda ste se grdno prevarili, jer da nije bilo nas, gospodine Šormaz, nikada ne bi mogla javnost da sazna po kom principu i kako radi BIA u onom delu u kome javnost može da sazna. Drugo, da su te sednice zatvorene, kako vi predlažete, evo, pošto se vi osećate neprijatno, nikada ne bi mogla javnost da vidi iz izveštaja MUP-a i onoga o čemu razgovaramo sa direktorom BIA na koji način ste slagali kada je u pitanju hapšenje slavnog srpskog generala Tolimira. Što se tiče slikanja ili ne, gospodine Šormaz, ja kao narodni poslanik, kao srpski radikal i kao član Odbora već dugi niz godina čekam odgovore i od BIA, MUP-a na pitanja koja aktivno postavljam na početku svake sednice Odbora. Prvo, kada ćete da vratite džip koji je vlasništvo Srpske radikalne stranke, koji je oteo vaš prethodnik Dušan Mihajlović, tadašnji ministar unutrašnjih poslova? Kada ćete prof. dr Vojislavu Šešelju da isplatite nagradu od gotovo milion evra, sada to konvertujte koliko je maraka, za tri otkrivena ubistva koja su se desila u Srbiji u vreme kada je prethodnik... Valjda ste naslednici, govorim vama, jer ste predstavnik vlasti, iz vaše je stranke ministar. To je bilo ubistvo ministra odbrane Pavla Bulatovića i još dva ubistva koja su se desila, Momira Gavrilovića... Ni do dana današnjeg nismo dobili odgovore od ministra unutrašnjih poslova Dragana Jočića, koji ga je nasledio, dokle se stiglo sa tim. Inače, gospodine Šormaz, koliko su dobre te sednice i koliko upornost znači, kao što znači upornost srpskih radikala, pokazuje to što sam posle dve godine od načelnika policijske stanice Beograd, koji je bio prisutan na sednici i kome je gospodin Bulatović dao reč, dobila odgovor na pitanje da li je Danica Drašković naručila atentat na predsednika SRS profesora doktora Vojislava Šešelja, y čemu je učestvovalo izvesno lice iz Pančeva itd. Naravno da sam dobila potvrdan odgovor, jer srpski radikali, a pogotovo naš predsednik koji uvek o svemu zna... Jer, znate, i njegove knjige, "Laufer mi javlja", koje je pisao o Čoviću i o duvanskoj mafiji itd. i ubistvu ministra odbrane Pavla Bulatovića dovoljno govore o tome da smo i te kako obavešteni, ali dozvolite da javnost Srbije o svim tim kriminalnim radnjama i o svim tim ubistvima treba i te kako da zna, a državnu tajnu i ono što su strogi operativni podaci naravno da će svako da čuva, jer je obavezan i po Ustavu i po zakonu ove zemlje da to radi.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne znam zaista zbog čega smo produžavali današnji rad sa namerom da se završi ili bar privede kraju ovaj zakon, poslednji u nizu zakona koje smo u obavezi da donesemo u skladu sa Zakonom o sprovođenju Ustava, kada je gospodin Šormaz, ničim izazvan, pokrenuo ovde jednu priču koja nema apsolutno nikakve veze sa dnevnim redom. Razumela bih da ste o tome, kolega Šormaz, govorili po Poslovniku, ali ste govorili o Predlogu zakona i prešli ste na zakon koji već odavno primenjujete i koji ste doneli. Dakle, ne znam šta je to demagoško u diskusiji gospodina Tomislava Nikolića kada vam je samo skrenuo pažnju da ste vi na vlasti četiri godine, da ste vi doneli Zakon o sprečavanju nasilja na sportskim terenima, da je taj zakon bio donet u vreme onog prvog DOS-a, pa ste ga vi menjali. Mi smo vam i prvi i drugi put skretali pažnju da neredi i nasilje na sportskim terenima mogu da se spreče samo ako nadležni državni organi, odnosno policija, budu adekvatno uključeni u to. Šta ste vi u tom zakonu uradili? Obavezali ste sportske klubove da oni angažuju policiju ako procene da je to potrebno i da, naravno, ministar policije, sećam se da tako stoji u zakonu, zaključuje ugovor da ugovori naknadu koju određeni klub treba da plati itd. Tada smo vas upozoravali da će sve to dovesti do problema na sportskim terenima, da ne može da se dozvoli sportskim klubovima da oni sami procenjuju da li im treba pet ili 55 policajaca na nekom sportskom događaju. Obaveza je policije, obaveza Ministarstva unutrašnjih poslova je da vodi računa o javnom redu, da štiti svakog građanina, pa bio on na ulici, na sportskom terenu ili na bilo kojem drugom mestu. Vi nas tada niste slušali. Podsećam vas, i tada smo bili kolege poslanici, imali smo veliki broj amandmana i mislim da nijedan ili gotovo nijedan amandman poslanika Srpske radikalne stranke na predlog tog zakona nije prihvaćen. Posledica toga je loš zakon, a primena zakona je opet vama na dušu, gospodine Šormaz. Ne mislim vama lično; da li je odgovoran Dragan Jočić ili Dušan Petrović, vi se o tome dogovorite u Vladi Republike Srbije. (Dragan Šormaz, sa mesta: Ni jedan ni drugi.) Nije ni jedan ni drugi? Pa rekli ste malopre ovde da je odgovorno pravosuđe, a mi kažemo da su odgovorni i policija i pravosuđe. Dakle, dogovorite se u Vladi ko je odgovoran i dogovorite se kada ćete konačno početi da radite svoj posao i da štitite građane. Em ste građane ostavili bez posla, em im smanjili plate, em smanjili penzije, em još dozvoljavate i ovakve incidente, da se životi ljudi dovode u pitanje na sportskim terenima, koji treba da budu mesta za opuštanje.
Da li se još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Izvolite, narodni poslanik Ivica Dačić, predsednik poslaničke grupe SPS.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja ću govoriti o zakonu koji je na dnevnom redu. Želim odmah na početku da kažem da ovo zaista nije zakon koji je predviđen Ustavnim zakonom. Ovo nije zakon koji je neophodan za raspisivanje predsedničkih izbora. Samo bih podsetio na tu činjenicu, kao i na ono što je izjavio predsednik Skupštine Oliver Dulić, da će on raspisati izbore, doneli mi bilo koji od ovih zakona ili ne. Znači, sa tog aspekta ovo je predlog zakona koji jeste potreban, samo ne spada u neophodan uslov za donošenje do kraja godine, kako bi se raspisali predsednički izbori. Ovo je samo deo oblasti koja obuhvata službe bezbednosti. Tačno je da je u Ustavnom zakonu predviđeno da do kraja godine treba da se donese zakon iz oblasti službi bezbednosti, a ovo je zakon koji se već dugo vremena priprema. Oni koji su bili u prethodnim mandatima znaju dobro da se već godinama govori o potrebi stvaranja obaveštajno-bezbednosne zajednice, odnosno potrebi objedinjavanja i koordinacije raznih obaveštajno-bezbednosnih službi. Dve su osnovne vrednosti u ovom zakonu. Prvo, što se, umesto uredbom, sada zakonom reguliše rad saveta za nacionalnu bezbednost i, drugo, što se na jedan neposredniji, konkretniji način definiše uloga nadležnog odbora. Koji će to biti odbor zavisiće od Poslovnika o radu Narodne skupštine. U ovom trenutku je to Odbor za odbranu i bezbednost Narodne skupštine Republike Srbije, čiji sam ja predsednik. Na početku bih želeo da kažem da se zaista može postaviti pitanje saveta za nacionalnu bezbednost i njegovog ustavnog osnova. Nadležnost je Narodne skupštine Republike Srbije; po članu 99. tačka 6), Narodna skupština Republike Srbije nadzire rad službi bezbednosti. Prema tome, gospodine ministre, niko od onih koje ste ovde pomenuli ne može da nadzire rad službi bezbednosti. To može samo Narodna skupština Republike Srbije. Sve ovo ostalo može da se zove koordinacija, usklađivanje, ali ne može biti nadzor. Navedite mi jedan ustavni osnov gde se to ovlašćenje daje predsedniku Republike, Vladi Republike Srbije ili savetu za nacionalnu bezbednost. Razumem potrebu da se formira savet za nacionalnu bezbednost, razumeo sam i to da ste morali da ga formirate uredbom, zato što su iz međunarodne zajednice bili nestrpljivi da sačekaju donošenje zakona, ali ne razumem zašto niste predvideli savet za nacionalnu bezbednost kada ste pisali Ustav Republike Srbije. Ne možete vi zakonima, posebno uredbama, dopunjavati one organe koje ste zaboravili u pisanju Ustava i davati im nadležnosti koje oni uopšte nemaju. Tu je Žarko Korać, on je bio potpredsednik Vlade, on je bio član onog bivšeg Saveta za nacionalnu bezbednost; u prošlom mandatu Skupštine, da li vi znate da je Zoran Živković bio na čelu Saveta za nacionalnu bezbednost godinu dana i, evo, Žarko Korać je bio član Saveta za nacionalnu bezbednost i kada je bio u opoziciji? Da li je tačno ili nije, gospodine Korać? Nisu vas razrešili funkcije. Nisu vas razrešili, a niste se ni sastajali. Zoran Živković je, kao predsednik Vlade, bio na čelu tog saveta u vreme Vlade Vojislava Koštunice. Savet za nacionalnu bezbednost se ne može formirati ad hok donošenjem zakona ili uredbama. Ovde je pozitivna stvar to što se išlo na donošenje zakona. Sada Savet za nacionalnu bezbednost postoji po uredbi Vlade Republike Srbije. On ne može da ima ovlašćenja koja sada ima, jer mu ta ovlašćenja ne daje Ustav. Ovim zakonom on dobija određena ovlašćenja, ali ne može nikada dobiti ovlašćenje da nadzire rad službi bezbednosti. Vi ste to definisali, nadležnosti saveta za nacionalnu bezbednost, i nigde ne piše da nadzire rad službi bezbednosti. Tako je. U članu 3, bezbednosno-obaveštajni sistem, kaže se: "Rad službi bezbednosti je pod nazorom Narodne skupštine, predsednika Republike, Vlade, saveta za nacionalnu bezbednost i javnosti." Šta to znači? Kako vi možete ovde da dajete ovlašćenja organima koja oni nemaju po Ustavu? Molim vas, kada budemo definisali sve ovo, jedno je pitanje da li neko ima pravo da usklađuje, koordinira i sve ostalo, ali ne može da nadzire; tačno se zna šta je nadzor, i to pravo ima samo Narodna skupština Republike Srbije. Želim da kažem da je pozitivna stvar u ovom predlogu zakona to što nadležni odbor Narodne skupštine konačno dobija neka ovlašćenja koja do sada nije imao. Ovde su članovi Odbora za odbranu i bezbednost Narodne skupštine Republike Srbije... I do sada su naše nadležnosti, iako imamo ustavnu kategoriju prava da nadziremo rad službi bezbednosti, bile isključivo u tome da jednom u šest meseci razmatramo izveštaje o radu Bezbednosno-informativne agencije. Čak je na poslednjim sednicama bila dilema da li uopšte usvajamo taj izveštaj ili ga samo razmatramo, što je apsolutno bespotrebna dilema, jer kada neko nešto razmatra on treba i da ga usvaja. Ovde možda u Poslovniku piše da razmatramo zakone, ne znam da li piše da ih usvajamo, normalno je kad ih razmatrate da ih i usvajate. U svakom slučaju, ako ne usvojite izveštaj o radu Ministarstva unutrašnjih poslova, Bezbednosno-informativne agencije ili Ministarstva odbrane, što sada nemamo ni kao ovlašćenje, vi nemate nikakvu konsekvencu tim povodom. Ovde je najzad Odbor Skupštine dobio neke nadležnosti koje može da koristi. O tim nadležnostima se, naravno, može diskutovati, i na Odboru smo raspravljali o tome da li i do koje mere se može ići u kontrolu zakonitosti itd. nekih mera koje primenjuju službe bezbednosti, a naročito za one akcije koje su u toku. Takođe, ja imam razumevanja za stav bezbednosnih službi, jer svaka služba bezbednosti se malo opire kontroli; u logici službe bezbednosti je da nema kontrolu, nego da ona kontroliše. U svakom slučaju, vi imate akcije koje su u toku, na primer, imate akcije koje su bile u toku i za koje smo kasnije ustanovili da su bile nelegalne, kao što je bilo prisluškivanje narodnih poslanika, novinara za vreme vanrednog stanja. U to vreme, znači, vi niste imali pravo da imate uvid u akciju koja je u toku. Tu se zaista postavlja pitanje, ali ono mora biti skopčano... U nekim zemljama to pitanje je regulisano tako da odbor skupštine ima pravo, odnosno parlament, da ima uvid u te akcije u toku, ali, naravno, drugačiji je način izbora članova tog odbora. To znači da i mi koji kontrolišemo to treba da poštujemo proceduru i sve ono, a ne da budemo ti koji će da ugroze neke bezbednosne akcije koje su u toku. To su sada stvari koje se tiču pojedinosti u svemu ovome. Želim da pohvalim ovaj tekst koji se tiče nadležnosti Odbora. Koje god da su nadležnosti, iako su sada manje nego što bi trebalo da budu po našem mišljenju, veće su nego što ih trenutno imamo, mi trenutno nemamo ni jednu. Zato mislim da je ovaj zakon neophodan, i to sigurno nije zakon koji je definisan Ustavnim zakonom. U prelaznim i završnim odredbama se definiše da će u narednom periodu biti donet zakon o Bezbednosno-informativnoj agenciji, odnosno o Vojnobezbednosnoj agenciji itd. Želim samo ovde da postavim jedno pitanje koje je suštinskog karaktera. Naime, mislim da u ovom trenutku u Srbiji postoji mnogo državnih organa koji imaju pravo na sprovođenje posebnih mera, znači sa posebnim ovlašćenjima, i posebnih postupaka. To su postupci i mere koje se tiču narušavanja prava: prisluškivanje razgovora, pravo na snimanje, narušavanje nepovredivosti stana itd. Koji su to organi koji danas imaju to pravo? Danas u Srbiji može da vas prisluškuje Bezbednosno-informativna agencija, Vojno-bezbednosna agencija, Vojno-obaveštajna agencija i Ministarstvo unutrašnjih poslova; ima pravo da vas prisluškuje Uprava carina i deo Ministarstva finansija koji se odnosi na kontrolu pranja novca. Do sada je to ovlašćenje imala čak i Služba za istraživanje i dokumentaciju u okviru Ministarstva inostranih poslova, takozvani SID, koji se više ne definiše kao služba bezbednosti. Ja sada vama postavljam pitanje svima vama, i vama, gospodine ministre, ko kontroliše sve te organe koje sam naveo i koji nemaju status službi bezbednosti? Uprava carine nije služba bezbednosti. Ko kontroliše zakonitost njenog rada u prisluškivanju građana? Ko kontroliše zakonitost rada onih koji se bave istraživanjem pranja novca itd? Znači, mislim da je jedno pitanje ovde nejasno, a to je da se kontrola službi bezbednosti definiše... I, službe bezbednosti same po sebi nisu ono što je policija, ono što je vojska, službe bezbednosti su ono što se nekada zvalo tajna policija. Ali, ako osnovna stvar službi bezbednosti jeste i službe bezbednosti su one koje mogu da vas tajno kontrolišu, ako neki državni organi imaju ovlašćenja da vas tajno kontrolišu, oni moraju da imaju status službi bezbednosti i moraju da budu pod kontrolom i pod nadzorom ovog parlamenta. Mislim da je u Srbiji mnogo proširen spisak onih koji imaju pravo da kontrolišu, prisluškuju i da narušavaju prava građana. To se, naravno, i u svetu dešava. Sve se opravdava borbom protiv terorizma, organizovanog kriminala, međunarodnog kriminala, pranja novca, narkotika, trgovine ljudima itd. Vi znate da je u Americi to bio jedan od osnovnih razloga i doneti su razni zakoni, dekreti o prisluškivanju posle 11. septembra. Ovde je reč o tome da imate klasične zloupotrebe ovih službi u našim uslovima. Evo, navešću vam jedan primer, kada je Odbor za bezbednost raspravljao i tražio uvid u spisak ljudi koji su prisluškivani za vreme vanrednog stanja. Ja bih vas podsetio samo na jednu stvar, tada nisu prisluškivani ljudi na osnovu odluke, odnosno saglasnosti predsednika Vrhovnog suda, nego bez te saglasnosti, bez odluke. To je moglo u vreme vanrednog stanja, koje je potpisala Nataša Mićić, i neke odredbe su kasnije poništene odlukom Ustavnog suda. Tada je došlo do prisluškivanja jednog broja ljudi, političara, novinara; na tom spisku se nije nalazio čovek koji je tada rukovodio službom, odnosno bio direktor Bezbednosno-informativne agencije, gospodin Rade Bulatović. Da li iko normalan u ovoj državi veruje da tadašnje rukovodstvo BIA nije prisluškivalo Radeta Bulatovića, koga su uhapsili za vreme vanrednog stanja? Znači, klasičan primer da nisu dati tačni podaci, jer je nemoguće, na tom spisku su se nalazili razni ljudi, nalazili su se novinari. Vi sada pričate o SPS-ovim izrazima pre 2000. godine. Znate li zašto su tada prisluškivani - da sarađuju sa stranim službama u vreme vanrednog stanja, sa američkim službama. Neko će reći da su to ostaci bivšeg režima u tim službama. Naravno, jer su na čelu bili... I, znate šta, među vama su sve ostaci bivšeg režima. (Zoran Krasić, sa mesta: Ponovi još jedanput.) (Predsedavajući: Molim vas, gospodine Dačiću.) Hoćete da dokumentujem ili hoćete da vam ovako govorim? Znači, ja tražim, u ime SPS-a, da se otvore svi dosijei koji postoje u BIA. [[Aplauz.]] Tražim da se otvori i saopšti spisak svih saradnika Državne bezbednosti od 1945. godine do danas, i pre 1990. godine, pa ćete videti koliko među vama ima ne ostataka bivšeg režima, nego kreatora bivšeg režima, i to ne režima Miloševića, nego jednopartijskog sistema, Titovog, koga ste toliko podržavali i hvalili pre 1990. godine. Uostalom, neki od njih su tokom rasprave o prošloj tački dnevnog reda sedeli u prvom redu. Istina, ne na mestu ministra. U svakom slučaju, što se toga tiče, čak mogu da vam dokumentujem i žalbe tih ljudi na brisanje iz evidencije bivše komunističke partije. Govorili su da su se oni, eto, pokajali, pa će se ispraviti i tako dalje. Sada su ti ljudi oni koji nam obrazlažu zakone i koji vam pišu zakone. Navedite jednog od nas koji je završio komunističku školu u Kumrovcu. Koliko ih ima među vama? U svakom slučaju, nema ih možda prisutnih, ali da vam kažem – ako je neko među nama završio, taj se bar ne stidi, a vi em što ste završavali, em hoćete i to da zaboravite i da izbrišete. Ne može se istorija baš tako menjati. U svakom slučaju, to nije tema o kojoj želim danas da govorim. Službe bezbednosti o kojima danas govorimo moraju da budu pod kontrolom i nadzorom Narodne skupštine Republike Srbije. Mi pozdravljamo tekst ovog zakona koji se tiče nadležnosti Odbora. Predlažemo i tražimo od ministra da definiše tačno ko ima pravo nadzora, kao što piše u Ustavu, i da se ne daju savetu za nacionalnu bezbednost veća ovlašćenja nego što ih ima po Ustavu. Naravno, želim ovde da kažem da službe bezbednosti, isto kao pripadnici MUP-a, pripadnici Ministarstva odbrane i pripadnici Vojske Srbije, mogu u narednom periodu biti pred velikim izazovom i pred velikim iskušenjem. Ja ne želim da se političke stranke nadmeću u tome ko bi više uništio te službe i ko bi više uništio vojsku, policiju i sve ostalo. Dosta smo to radili na štetu jedni drugima. Za ovaj narod i za ovu državu je bitno da ima jaku vojsku, jaku policiju, dobre službe bezbednosti, da bi se zaštitila ova država i ovaj narod, a ne da ima jaku vojsku, policiju i službe bezbednosti da bi se međusobno kontrolisali i međusobno sami sebe istrebljivali. Pozitivno je i dobro je što će doći do koordinacije vojnih i civilnih službi bezbednosti. One se nikad nisu volele. Isto kao što je bilo, nažalost, i u ratu nekoordinacije vojske i policije, što će se valjda rešiti ovim novim zakonom o odbrani. Srbija se nalazi pred brojnim izazovima. Na svim sastancima Odbora na kojima smo govorili isticani su podaci da se može očekivati da uoči proglašenja nezavisnosti Kosova i Metohije dođe do određenih bezbednosnih izazova na jugu Srbije ili na Kosovu i Metohiji. Zato je i uloga svih ovih službi bezbednosti mnogo jača i mnogo značajnija od međustranačkih nadmudrivanja i prepucavanja. Partije ne treba da se takmiči u tome ko će da kontroliše te službe, u smislu ko će biti na njihovom čelu, nego mi svi zajedno treba da se nadmećemo u tome kako će te službe raditi u skladu sa zakonom i Ustavom i u interesu ove države i ovog naroda. Jer, nadležnost Republike Srbije jeste odbrana i bezbednost zemlje. Sve što je u skladu sa interesima odbrane i bezbednosti zemlje mi ćemo podržati. Sve što ide u partijskom interesu mi ćemo žestoko osuđivati. Hvala vam puno.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku podnele poslaničke grupe SRS, Demokratska stranka Srbije - Nova Srbija - Vojislav Koštunica, SPS i LDP. Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula. Izvolite, gospodine Mamula. Potom ima reč narodni poslanik Žarko Korać.
Ništa ljudsko nije savršeno, pa ni zakoni, pa ni ovaj zakon. Međutim, ovaj predlog je jedan korak dalje u uređenju polja rada službi bezbednosti, uređenju njihovih nadležnosti i odgovornosti. Naravno, u prelaznim i završnim odredbama se vrlo jasno ističe da će o službama bezbednosti biti doneti posebni zakoni, ali da će se još primenjivati Zakon o Bezbednosno-informativnoj agenciji, koji nije suprotan ovom predlogu zakona, i Zakon o službama bezbednosti Savezne Republike Jugoslavije iz 2002. i 2004. godine, koje je preteklo vreme. U trenutku donošenja oni su odgovorili svojim dužnostima, odnosno onoj svojoj sadržini koja je bila predviđena, ali mislim da ih je preteklo vreme. Ovaj predlog zakona je veoma važan zbog toga što ipak usklađuje na određeni način odgovornost državnih organa kada je reč o službama bezbednosti. Do sada je to bilo uređivano uredbom. Međutim, zakon ipak, kao izvor prava, na najbolji način može da uredi ovu oblast. Ipak treba reći da i najbolja zakonska rešenja mogu da se zloupotrebe, tako da je najvažnije da se uspostavi klima korektnog rada, gde nema zloupotreba, ili da one budu svedene na najmanju moguću meru, odnosno da se uspostavi načelo profesionalizma čija su dva osnovna temelja znanje i savest. Dakle, to je u svim oblastima, pa i u ovoj oblasti. U zakonu je precizirano da postoje samo tri službe bezbednosti, a o tome je do sada bilo reči. Posebnu odgovornost ima savet za nacionalnu bezbednost zbog usmeravanja i usklađivanja rada službi bezbednosti i biro za koordinaciju koji ima vrlo važnu ulogu zbog usklađivanja operativnog rada službi bezbednosti. Međutim, za mene je ovde najbitnije poglavlje koje se odnosi na nadzor nad radom službi bezbednosti. Ovde je bilo reči o tome da parlament ima veću odgovornost, odnosno Odbor. Ovde je bilo reči i o tome da ima veću nadležnost, a ja mislim da Odbor ima sada veću odgovornost. Naravno, odgovornost je ograničena; što bude bilo više ovlašćenja u tom odboru, biće više i odgovornosti. Ali, sada mislim da ovaj odbor ima vrlo važnu odgovornost, s obzirom na ovo kako je sada definisano. Vrlo je teško naći ravnotežu između rada službi koje se bave bezbednošću i otvorenog društva. Veoma je teško imati demokratski poredak i istovremeno uskladiti rad tajnih službi i njihovu odgovornost. Mislim da je u obrazloženju napomenuto da je demokratsko načelo da se ne vrši nikakva provera članova Odbora za bezbednost, ali mislim da je demokratsko načelo da se vrši ta provera, pa i da se vrši službena provera, naročito ako odgovornosti Odbora budu bile veće. Mi smo imali prilike da čujemo, recimo, iz EU da je bilo više primedaba na rad naših službi bezbednosti, ali, eto, nedavno je jednom rezolucijom Saveta Evrope utvrđeno da u EU postoje tajni zatvori, tajna hapšenja, tajni letovi. Kada je reč o tajnim hapšenjima, naši građani i vojnici 1999. godine na Kosovu su među prvima bili mete i žrtve tajnih hapšenja, što je, takođe, obelodanjeno. Kada je reč o neposrednom nadzoru, tu je predviđeno šta Odbor nema pravo da čini. Kada se pogledaju uporedno pravna rešenja u Evropi, vidi se, recimo, da skandinavske zemlje, a naročito Norveška, odboru daju izuzetno velika ovlašćenja, dok, recimo, u Španiji, iz razumljivih razloga, i u Velikoj Britaniji, dok je delovala Irska revolucionarna armija, ta ovlašćenja nisu bila tako velika, odnosno kontrola je bila mnogo veća. Stoga smatram da ovaj predlog zakona treba prihvatiti kao osnov za zakone o službama bezbednosti koje tek treba da donesemo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Žarko Korać, a zatim ministar.
Poštovani narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, rekao bih da ovaj krovni zakon bar pokazuje neku koncepciju o tome kako se vidi položaj, hajde da kažemo novi položaj službi bezbednosti u našoj zemlji. Biću kratak, s obzirom na poodmaklo vreme. Pod jedan, nismo čuli nikakvo obrazloženje zbog čega je naša zemlja ukinula jednu od postojećih službi bezbednosti, koja se zove SID - Služba za istraživanje i dokumentaciju, odnosno obaveštajnu službu Ministarstva spoljnih poslova, koju ima većina zemalja sveta. Ni jedno jedino obrazloženje za to nismo čuli. Mene interesuje, moguće da su to neki razumni argumenti, ali vas upozoravam da će od sada ljudi koji rade u toj službi i ljudi koji se bave obaveštajnim zadacima u okviru diplomatije biti van zakona. Znači, oni više neće biti regulisani zakonom i od ovog trenutka, odnosno kada zakon bude donesen i stupio na snagu, ta služba prestaje da postoji. Dakle, nikakvo obrazloženje za to nismo dobili i meni je to više nego neobično. Rekao bih da je ključna tema, koju su pokretali mnogi pre mene i koja jeste ključna tema demokratskog društva, kontrola službi bezbednosti, ovim zakonom zapravo vrlo rđavo definisana. Želim da vas podsetim da ovaj zakon ima koncepciju da celokupnu kontrolu službi bezbednosti vrši Skupština Srbije, odnosno njen odbor. To je moguće rešenje, iako mnoge zemlje nisu išle tim putem i mnoge demokratske zemlje su imale, naravno, velike probleme sa tom kontrolom, jer ovde jesu suprotna dva principa: želja službe da sačuva svoje podatke i tajnost operacija i pravo i potreba demokratskog društva da ima uvid u te operacije. Što se tiče ovog rešenja ovde, gde se, iz meni nejasnih razloga, kaže da članovi Odbora za bezbednost neće biti kontrolisani, želim da vam pročitam nešto što mislim da je veoma važno. Šta se ne sme postaviti, niko, znači niko po ovom zakonu ne može da postavi sledeća pitanja, a ta pitanja su, u stvari, kontrola rada službe: identitet sadašnjih i bivših saradnika službe (naročito bivših); podaci o pripadnicima službe sa skrivenim identitetom; podaci o trećim licima kojima bi otkrivanje tih podataka moglo da šteti; podaci o metodima pribavljanja obaveštajnih i bezbednosnih podataka, akcijama koje su u toku itd. Poštovani narodni poslanici, kako se onda ostvaruje kontrola rada službe, kada niko ova pitanja, po ovom zakonu, ne sme da postavi? Da ne budete u nekoj zabludi, savet se u vladi Đinđićevoj, Živkovićevoj nije zvao za nacionalnu, nego za državnu bezbednost. Dakle, to je, po meni, mnogo primerenije, ali to je tehničko pitanje kako se zove. Ovde se vrlo jasno govori da ovaj savet, u kome se nalaze predsednik Republike, predsednik Vlade, ministar odbrane, ministar unutrašnjih poslova, ministar pravde, načelnik Generalštaba Vojske Srbije i direktori službi bezbednosti, faktički daje političke instrukcije službi, okvir za njen rad i služba podnosi izveštaje, koji su takođe političkog karaktera. Poštovani narodni poslanici, pročitajte pažljivo ovaj zakon i recite mi ko u ovoj zemlji sme da postavi pitanje službi, a koje jeste najvažnije za građane Srbije, koje su to akcije u toku, konkretne, na osnovu čega su one određene i koje mere i prema kojim licima se primenjuju? Služba bezbednosti, naša, odnosno BIA, shodno ovom zakonu, i dve vojne službe bezbednosti faktički više nemaju nikakvu direktnu kontrolu. Njih kontroliše samo direktor službe i on samo u političkom smislu odgovara savetu i, takođe, Odboru, koji nema prava da postavi pitanje, zvali vi to otvorena ili zatvorena sednica. Da završim, ne kažem da je rešenje da bilo koji član Odbora za bezbednost po automatizmu ima prava da pita za akcije u toku. Ali, onda se mora napraviti jedno mešovito telo, gde bi možda Odbor za bezbednost Skupštine Srbije i Vlada Republike Srbije delegirali jedno malo zajedničko telo, recimo, kao u Engleskoj, koje ima tri, četiri ili pet ljudi, koje bi bilo stvarni kontrolor rada službe bezbednosti. Moram da vam kažem da takvo telo, recimo, u Engleskoj, ima prava na potpuni uvid u to koje su akcije u toku, prema kome se primenjuju, koja se sredstva koriste i sl. Ovde dolazimo u jednu potpuno apsurdnu situaciju da je stvar dobre volje direktora agencije, ili nekoga ko vodi agenciju, da li će takve podatke i kome izneti. Još jedanput, ovde se kaže da kada se radi o neposrednom nadzoru, a to je jedino telo koje ima nadzor, znači, neposredni nadzor, član 19, članovi Odbora ne mogu od službi bezbednosti tražiti podatke... Pročitajte pažljivo šta ne mogu tražiti, pa mi, poštovane gospođe i gospodo narodni poslanici, recite šta vas onda još interesuje o službi bezbednosti. Nemate prava čak ni da tražite podatak o tome ko je nekada bio član službe. Služba se ovde u potpunosti zaštitila. Ovaj zakon je sa tog stanovišta smešan. Kao čovek za njega neću glasati. Možete smatrati da od ovog trenutka, ako ovaj zakon bude izglasan, ne govorim o drugim članovima, protiv kojih nemam ništa, niko u Srbiji nema prava od direktora službe da traži osnovni podatak koje su akcije u toku. Sve sam ovo rekao zbog nečega, pa mi dopustite da budem ličan. Čovek koji danas vodi službu je kada je došao na to mesto, početkom 2004. godine, sastavio jedan spisak ljudi koji su prisluškivani, na kom sam bio i ja. To izjavljujem sa skupštinske govornice, sa svakom moralnom i materijalnom odgovornošću i doći će vreme kada ću ja to vama dokazati. Naravno, grupa koju je on sastavio nije vođena kao - politički protivnici režima, nego je vođena kao grupa ljudi koji hoće da sruše ustavni poredak. Dakle, nema više tzv. političkih protivnika, ali nažalost, pod skrivenim formulacijama su prisluškivani oni ljudi koji su se smatrali politički nepodobnim. Poštovani prijatelji, da li ovakav zakon dozvoljava bilo kome kontrolu ovakvog karaktera? Treba da verujem na reč da će oni da rade to u skladu sa principima demokratskog društva. A, to što su ljudi koji vode ovu državu članovi saveta, nemam ništa protiv ovog spiska, kada pogledate pažljivo, i od njih mogu biti sakriveni ovi podaci, jer oni dobijaju samo neke opšte informacije. Da li znate koje je bilo obrazloženje ove akcije koja je trajala dva puta po tri meseca? Nije dobila nikakve rezultate. Materijali su uništeni, i to nedavno, i sve je bilo u skladu sa zakonom. To je bila eklatantna zloupotreba. Tvrdim vam da ni ovaj zakon, nažalost, takve zloupotrebe ne sprečava, jer niko nema prava da zaista pogleda koje se akcije sprovode i u kom cilju. Hvala.
Reč ima ministar u Vladi Srbije, gospodin Milan Marković. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, u dosadašnjoj diskusiji je bio jedan broj vrlo interesantnih pitanja, mada moram priznati da je meni lično posebno intrigantno ovo što je rekao gospodin Korać, i uznemirujuće, s obzirom na to da je gospodin Korać ovde izneo neke činjenice koje vređaju demokratski karakter ovog društva. Bilo bi dobro da nakon usvajanja ovog zakona, koristeći instrumente iz ovog zakona, Odbor za odbranu i bezbednost pokuša da proveri te podatke, jer ukoliko bi bilo istina to što je rekao gospodin Korać, a ne verujem da gospodin Korać svesno iznosi neistinu, prosto je moguće da su pogrešne informacije koje su do njega došle, ali ako je istina tako nešto, to zaslužuje apsolutnu pažnju i ovog parlamenta i javnosti, i odgovarajuće mere. Zaista mislim da niko nikoga ne sme da prisluškuje, ili bar ne bi smeo da prisluškuje, van procedure koja je utvrđena zakonom. Kada je u pitanju BIA, takva povreda prava na privatnost je moguća samo ukoliko odobri predsednik Vrhovnog suda. Prosto želim da živim u uverenju da je u Srbiji to tako, ali moja želja da živim u tom uverenju ne mora da znači da mislim da je to baš tako, ali nadam se da jeste tako. Krenimo redom što se tiče ovih drugih pitanja. Gospodin Ivica Dačić, predsednik Odbora, pokrenuo je niz interesantnih pitanja. Smatram da je njegova diskusija bila vrlo kvalitetna. Razgovarao sam sa gospodinom Dačićem, predsednikom Odbora, i dogovorili smo se da sutra na Odboru amandmanom izmenimo stav 4. člana 3. Predloga zakona. Mislim da "nadzor" ne odgovara kao termin u tom stavu, da treba da uzmemo onaj standard "demokratska civilna kontrola" i da pod taj standard treba da unesemo i zaštitnika građana i institucije koje su sada navedene. To možemo rešiti sutra na Odboru. Gospodin Dačić je postavio pitanje ko sve može da prisluškuje i kako. Mislim da je to pitanje koje bi Odbor trebalo da uputi, u krajnjem slučaju, Vladi Republike Srbije. To nije tajna. Sve je to uređeno odgovarajućim propisima i bilo bi dobro da Odbor ima ažurirano koja to ovlašćenja državni organ ima, na osnovu kog zakona i ukoliko se odstupa od prava na privatnost ličnosti ili prava utvrđenih Ustavom, da se vidi koja je procedura i ko odobrava takvo odstupanje. Jedan narodni poslanik je pitao zašto se predsednik Vrhovnog suda ne nalazi među članovima saveta. Jednostavno, po prirodi stvari, predsednik Vrhovnog suda ne treba da bude član tog saveta. Uloga predsednika Vrhovnog suda u ovim procesima regulisana je u članu 14. Zakona o BIA, kada govorimo o ovoj vrsti poslova, i on, po logici stvari, ne treba da bude deo ovog tela. Dakle, sudski organi ne treba da budu deo ovog tela. Takođe je pitao zašto javni tužilac, a ne predstavnik tužilaštva. Zato što je javni tužilac inokosni organ. To je vrlo kratak i jasan odgovor. Postavljeno je pitanje šta ako ovi rukovodeći ljudi neće da dođu na sednicu Odbora parlamenta. S obzirom na to da su u pitanju, shodno Zakonu o državnoj upravi, posebne organizacije i organi uprave u sastavu ministarstava, logično je da to podleže političkoj odgovornosti. To je isto kao kad ministar kaže - neću da dođem negde; onda je to politička odgovornost pred ovim parlamentom. Mi smo i u prošlom sazivu imali primedbe u odnosu na ministre koji se nisu pojavljivali pred parlamentom ili nisu bili na odborima kada se raspravljalo o nekim temama. Dakle, mislim da je to odgovor na pitanje. Ne može nikako drugačije da se reši pitanje nedolaska na sednice Odbora vladinih funkcionera, odnosno funkcionera koji su odgovorni Vladi, nego da je to politička odgovornost. Postavljeno je pitanje zašto je, navodno, vojska favorizovana u ovom savetu, pa je poslanik uporedio direktora policije sa načelnikom Generalštaba. Zaista, vojska i policija su bitno različiti segmenti društva i ne može se praviti takva vrsta poređenja. Jedno su oružane snage, jedno je civilni subjekt; dakle, policija i vojska su sasvim različiti i ne može da se povlači takva paralela. Više poslanika je pomenulo pitanje šta će biti sa službama bezbednosti u okviru MIP-a. Nema nikakve dileme da taj potencijal koji postoji u MIP-u može da nastavi da radi niz poslova koje je i do sada radio. Karakteristika službe jeste uglavnom da se usredsređuje na prikupljanje tajnih podataka i da prilikom svog rada koristi tzv. specifične metode. U tome se službe razlikuju od drugih organa, službi, organizacija. Veliki deo posla i Službe bezbednosti i Službe za informaciju i dokumentaciju MIP-a i jeste bio usmeren na javne podatke, a prikupljanje javnih podataka, analiza tih javnih podataka nije ono što je markantno obeležje službi, tako da će oni značajan deo svog posla svakako da obavljaju. Pitanje upotrebe specifičnih sredstava i prikupljanja tajnih podataka će ostati ovog puta samo u onome što jesu službe, a to su dve u okviru Vojske, obaveštajna i bezbednosna, i BIA, koja će, u stvari, preuzeti ove zadatke koje je i do sada vršila, a koji su delom bili u nadležnosti službi u okviru MIP-a. (Predsedavajući: Gospodine ministre, zamolio bih vas da završite.) Završavam. Ovo bi bili odgovori na ono što se do sada pojavilo u ovoj, rekao bih, dosta konstruktivnoj raspravi. Nadam se da ćemo sutra nastaviti istim tempom.
Hvala, gospodine ministre. Hvala, dame i gospodo narodni poslanici, na konstruktivnim diskusijama. Završavamo današnji rad. Nastavljamo sutra u 10 časova. Reč će imati narodni poslanik Milica Vojić-Marković.