Det er en glede å anbefale ratifikasjon av ILO-konvensjon nr. 182 av juni 1999 om forbud mot og umiddelbare tiltak for å avskaffe de verste former for barnearbeid. En samlet komite står bak dette. Det som er vondt, er at det er nødvendig med en slik konvensjon. Artikkel 3 i konvensjonen definerer de verste former for barnearbeid. Konvensjonen foreligger som vedlegg 1 til St.prp. nr. 79, og jeg siterer fra artikkel 3: «I denne konvensjon skal uttrykket «de verste former for barnearbeid» omfatte: a. alle former for slaveri eller forhold og fremgangsmåter beslektet med slaveri, så som salg av og handel med barn, gjeldsslaveri, livegenskap og tvunget eller obligatorisk arbeid, herunder tvungen eller obligatorisk rekruttering av barn for bruk i væpnet konflikt,b. bruk, fremskaffelse eller tilbud av barn for prostitusjon, for produksjon av pornografi eller for pornografisk opptreden,c. bruk, fremskaffelse eller tilbud av barn for ulovlige handlinger, særlig for produksjon og handel med narkotika, slik det er definert i de relevante internasjonale avtaler,d. arbeid som på grunn av sin art eller de omstendigheter det utføres under, kan være til skade for barnets helse, sikkerhet eller moral.» Som «barn» etter konvensjonen regnes alle under 18 år. Dette innebærer at det må gjøres endringer i vernepliktsloven. I Ot.prp. nr. 61 for 1999-2000 om lov om endringer i heimevernsloven og vernepliktsloven foreslås de nødvendige endringer. Det må også gjøres visse endringer i straffeloven. I Ot.prp. nr. 28 for 1999-2000 om lov om endringer i straffeloven mv.[[seksuallovbrudd]] ble det fremmet forslag som innebærer skjerpet forbud mot befatning med barnepornografi. I tillegg til et generelt forbud mot produksjon og overlatelse av barnepornografi til andre, foreslås det her å gjøre det straffbart å forlede noen under 18 år til å la seg avbilde som ledd i kommersiell fremstilling av bilder med seksuelt innhold samt å kriminalisere produksjon av slike fremstillinger hvor noen under 18 år er avbildet. Stortinget har allerede behandlet dette. Gjennomføring av konvensjonen ventes ikke å innebære administrative eller økonomiske konsekvenser av betydning. Pr. mai 2000 har 15 stater ratifisert konvensjonen. En rask ratifikasjon er et viktig signal internasjonalt. Jeg anbefaler komiteens innstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 3778]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3778]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3778]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3778]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3778]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Bastesen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil det bli foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
: St.prp. nr. 52 for 1999-2000, Om NSB Gardermobanen AS, og oppfølging av NOU 1999:28 Gardermoprosjektet omhandler to saker. Den ene er historien om Gardermoprosjektet, både bane og flyplass, den andre gjelder framtiden for flytoget. La meg starte med historien, dvs. oppfølgingen av NOU 1999:28. Bakgrunnen for saken er at regjeringen Bondevik i mai 1998 oppnevnte et utvalg som skulle foreta en bred gjennomgang av utbyggingen av Gardermobanen og av Oslo Lufthavn Gardermoen. Arbeidet skulle omfatte både planleggingsfasen og utbyggingsfasen, og en skulle fokusere på beslutningsprosesser, ansvarsforhold, organisering av arbeid, økonomiske anslag, kostnadsstyring, kvalitetsrutiner og informasjonsflyt. Miljøaspektene skulle ha særlig oppmerksomhet. Utvalget la fram sin rapport i september i fjor. Komiteens flertall, alle unntatt Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener at alt tyder på en mangelfull og utilstrekkelig planlegging av Gardermobanen. I og for seg tyder problemene knyttet til drift om vinteren og hensynet til grunnvannet på at det også har vært gjort noen feilvurderinger i planleggingen av flyplassen. Avvikene mellom de kostnadsanslagene for Gardermobanen som ble presentert for Stortinget, og de endelige kostnadstallene er uakseptabelt store. Å sette ned utvalget var både viktig og riktig. Det er avgjørende at vi kan lære av de feilene som er gjort. Evalueringsutvalget la fram en rapport på rundt 350 sider. Vi vet at overskridelsene har vært store. Uansett hvordan en regner, er de i milliardklassen. Vi vet også hvor stor interesse det har vært rundt problemene med bl.a. Romeriksporten. Derfor er det litt overraskende og litt bekymringsfullt at Regjeringen finner det tilstrekkelig å avgrense hovedkonklusjonene til utvalget samt sin egen vurdering av disse spørsmålene til seks og en halv side. Arbeiderpartiet sier i en egen merknad at de ikke vil «bagatellisere de problemer som har funnet sted, men ser det nå som viktigst at en ved senere utbyggingsprosjekter har tatt lærdom av de feilskjær som ble tatt under Gardermoutbyggingen». Med den gjennomgangen Regjeringen gir av evalueringsgruppens rapport, er jeg langt fra beroliget med tanke på at feil ikke kan bli gjort om igjen. Det er en rekke viktige punkter i evalueringsgruppens konklusjoner som burde vært nevnt. Evalueringsgruppens rapport har imidlertid allerede vært en del av grunnlaget for kontroll- og konstitusjonskomiteens behandling. Stortinget har vedtatt å sette ned en egen granskingskommisjon, som skal foreta en bred gjennomgang av utredning, planlegging, prosjektering og utbygging av ny hovedflyplass på Østlandet og av Gardermobanen. Det samme flertall i komiteen har i merknad gitt uttrykk for at «Eventuelle konstitusjonelle konsekvenser … vil bli vurdert når Stortinget får denne granskningskommisjonens rapport til behandling». Siden saken vil bli behandlet i Stortinget senere, vil jeg nå kun gå inn på noen viktige momenter. Evalueringsutvalget konkluderer med at organiseringen av utbyggingen som et AS, har vært på grensen av det formelt akseptable, men at organisasjonsformen likevel er å anbefale. Evalueringsutvalget anbefaler at kvaliteten på transportøkonomisk forskning må styrkes, og komiteen ber Regjeringen legge fram en vurdering av dette behovet i Nasjonal transportplan. Evalueringsutvalget peker også på en problemstilling knyttet til eventuell betaling for bruk av offentlig finansiert infrastruktur, f.eks. kjørevegsavgift i jernbanesektoren. Flertallet, alle unntatt Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, fremmer forslag og ber Regjeringen legge fram en vurdering av hvordan en bør organisere produksjon og prising av tjenester som utnytter faste anlegg, med særlig vekt på jernbanesektoren. Fra Kristelig Folkepartis side mener vi dette er interessant å få vurdert. Blant annet vil det gi NSB en bedre forhandlingssituasjon og større mulighet til innflytelse på Jernbaneverkets prioriteringer dersom betaling for bruk av kjørevegen er en viktig del av Jernbaneverkets inntektsgrunnlag. For oss er det imidlertid helt uaktuelt å innføre en slik kjørevegsavgift uten samtidig å styrke NSB tilsvarende. Evalueringsutvalget peker også på faren for strategisk budsjettering. Mange som er en del av prosessen før endelig vedtak i Stortinget, har interesse av at prosjektet de arbeider med, blir realisert. Det er kritikkverdig at departementet faktisk ikke omtaler denne problemstillingen i proposisjonen. Så til NSB Gardermobanen AS. Kostnadsutviklingen for NSB Gardermobanen AS har vært en lang og dyr historie. De investeringene som opprinnelig var anslått til 4 600 mill. kr, endte på 8 249 mill. kr. I tillegg kommer investeringer i tog, tilrettelegging for drift, og underskudd i de to første driftsårene. Et flertall – alle unntatt Arbeiderpartiet og SV – mener overskridelsene viser at planleggingen ikke har vært god nok. Dessverre er også driftsutgiftene større enn planlagt. Dette er knyttet til bl.a. drift av IT-systemer, økte vedlikeholdskostnader og økt antall servicepersonale. I tillegg var anslagene for flytogets markedsandel vel optimistiske. En samlet komite forutsetter at selskapet vil arbeide videre med å få ned både vedlikeholdskostnadene og driftskostnadene, også knyttet til IT-systemene. Flertallet mener det er grunn til å stille spørsmål ved at det er en garantiperiode på to år for materiell som har en anslått levetid på minst 20 år. At en aksepterte kortere garantiperiode for å få togsettene utviklet og levert raskere, virker ikke som en svært god forklaring. En av grunnene til økte driftskostnader er at Flytoget er pålagt å ha servicepersonale på alle avganger. Selskapet planla avganger uten servicepersonale på avganger med få reisende. Dersom departementet har visst at en slik bemanning ikke ville bli godkjent, er det kritikkverdig at de samtidig har presentert anslag for driftsutgifter for Stortinget der en slik lav bemanning har vært en del av grunnlaget. Departementet foreslår i proposisjonen at infrastrukturen, inkludert terminalen på OSL, overføres til Jernbaneverket, og at Jernbaneverket overtar garantiansvaret knyttet til boligeiere på Hellerud. Dette slutter en samlet komite seg til. Flertallet, alle unntatt Høyre, slutter seg også til at NSB BA overtar terminalen på Oslo S. En samlet komite ber likevel om at Samferdselsdepartementet i Nasjonal transportplan vurderer overføring av stasjoner som er i NSB BAs eie, til Jernbaneverket. Samtidig som infrastrukturen overføres til Jernbaneverket, foreslås det at det blir slettet gjeld til NSB Gardermobanen AS på 6 711 mill. kr, samt at NSB BA skyter inn 669 mill. kr i egenkapital i Flytoget AS. Dette får tilslutning fra flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet. Så til den framtidige organiseringen av Flytoget. Regjeringen har foreslått at Flytoget fortsatt skal være et statlig eid selskap 100 pst. eid av NSB BA. Fra sentrumspartienes side skal vi ikke legge skjul på at vi har vært i tvil om dette er den riktige løsningen. Vi er svært opptatt av at Flytoget skal ha en fri og selvstendig rolle, med mulighet for egen utvikling. Flertallet, alle unntatt Arbeiderpartiet og SV, understreker også at flytoget skal være en integrert del av flyplassen og flyreisen – og ikke en del av det generelle kollektivtilbudet i Oslo-regionen. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre har derfor lenge vurdert om vi skulle foreslå at selskapet ble gjort til et statlig eid selskap, lagt direkte under Samferdselsdepartementet. Når vi til slutt har landet på Regjeringens forslag, er det med en rekke forutsetninger. Disse er nedfelt i flertallsmerknader sammen med Arbeiderpartiet. Det er viktig at forutsetningene følges opp. Jeg forutsetter selvfølgelig at flertallsmerknader og romertallsvedtak blir tatt på alvor. Flertallet har lagt til grunn at Flytoget AS gis en svært stor grad av selvstyre og frihet til egen utvikling. Organiseringen av eierskapet må ikke være til hinder for at flytoget kan markedsføres som et selvstendig tilbud. Organiseringen som datterselskap må heller ikke forhindre at Flytoget gis frihet til å foreta sine disposisjoner ut fra hva som tjener Flytoget, uavhengig av hva det betyr for NSB-konsernet. Flertallet har lagt til grunn at et eventuelt overskudd i Flytoget skal synliggjøres. Dette er ikke minst viktig på bakgrunn av den omfattende sletting av gjeld som er gjennomført, og som folk flest er meget opptatt av – og har sterke meninger om. Flertallet forutsetter at Flytoget står fritt til å vurdere tilbud fra leverandører innen NSB-konsernet opp mot tilbud fra andre leverandører, og forutsetter også at Flytoget har frihet til å vurdere eventuelle konsernkontrakter opp mot andre tilbud. Vi vedtar i dag å slette en gjeld på 6,7 milliarder kr. Dersom det blir et overskudd i Flytoget, er det staten som har lagt grunnlaget gjennom investeringene. For sentrumspartiene er det avgjørende at et eventuelt overskudd skal kunne gå til nedbetaling av kostnadene ved utbyggingen. Flertallet, sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, har derfor forutsatt at departementet har lagt til rette for dette før transaksjonene knyttet til sletting av gjeld og etablering av egenkapital gjennomføres. Det samme flertallet har fremmet forslag om at Flytoget skal organiseres som et datterselskap i NSB BA med stor grad av frihet, i tråd med merknadene, og at organiseringen skal vurderes på nytt om to år. Kristelig Folkeparti er meget opptatt av jernbanepolitikk. Vi ønsker et sterkt og levedyktig NSB med meget gode togtilbud – togtilbud som med frekvens, punktlighet, komfort og ikke minst topp service skal føre til at folk i enda sterkere grad enn nå prioriterer tog framfor egen bil, eller også fly. Både av trafikksikkerhetshensyn og av hensyn til miljøet er dette viktig. Kristelig Folkeparti peker derfor på den positive gjensidige konkurranse mellom et mer selvstendig flytog og NSB BAs andre tilbud, slik at det totale togtilbudet stadig blir bedre. Kristelig Folkeparti støtter innstillingen.
Stortingsproposisjonen vi i dag har til behandling, dreier seg både om verdivurderinger, forslag til balanse og forslag til omorganisering av NSB Gardermobanen, og om oppfølging av det såkalte Mydske-utvalget, som hadde i oppdrag å evaluere planlegging og gjennomføring av både Gardermobanen og Oslo Lufthavn Gardermoen. La meg starte med det siste, altså evaluering av Gardermoprosjektet, i denne sammenhengen hovedsakelig begrenset til Gardermobanen. Etter min mening går flertallet i samferdselskomiteen – SV og Arbeiderpartiet er ikke med i det – langt i å trekke konklusjoner i forhold til det Mydske-utvalget tar opp i evalueringsrapporten sin. Dette er noe merkverdig ettersom de samme partiene i kontrollkomiteen og i Stortinget for kort tid siden ikke var i stand til å trekke noen som helst konklusjoner om Gardermoprosjektet, og derfor vedtok å sette ned enda en ny granskingskommisjon. La meg sitere hva sentrumspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre sa i innstillinga fra kontrollkomiteen: «Disse medlemmer viser til at det ikke har vært mulig, verken gjennom høringene eller i komiteens arbeid ellers med sakens dokumenter, å få tilfredsstillende svar på vesentlige spørsmål med betydning for vurderingen av ansvarsforhold og årsakssammenhenger.» Videre: «Disse medlemmer mener derfor det vil være behov for ytterligere granskning av denne saken utover det arbeidet som allerede er avdekket gjennom komiteens arbeid og de høringene som i den forbindelse ble gjennomført.» I innstillinga vi i dag har til behandling fra samferdselskomiteen derimot, går de samme partiene langt i å trekke konklusjoner. De sier bl.a.: «Flertallet mener en slik organisering av beslutningsprosessen bør legges til grunn for store utbyggingsprosjekter.» De sier også: «Sammen med de store overskridelsene knyttet til utbyggingen av infrastrukturen viser dette at hele Gardermobaneprosjektet har vært for dårlig planlagt.» Det vi har vært vitne til de siste ukene i forbindelse med utbygginga av hovedflyplassen og Gardermobanen, er et politisk spill. Mens de borgerlige partiene i kontrollkomiteen ikke klarte å gjøre noe som helst, og dermed også kritiserte det mandatet Bondevik-regjeringa gav Mydske-utvalget ved å opprette en ny kommisjon, er altså de samme partiene i samferdselskomiteen på flere områder klare når det gjelder hva som burde vært gjort annerledes. En mener altså i dag at de beregningene som ble gjort forut for utbyggingsvedtakene, var for dårlige. Jeg synes imidlertid at dagens flertall burde lese brevet tidligere samferdselsminister Dørum, som satt i sentrumsregjeringa – og jeg understreker nettopp hvilken regjering han satt i – skreiv til Riksrevisjonen 13. mars 1998: «Etter Samferdselsdepartementets oppfatning fikk Stortinget tilstrekkelig og relevant informasjon om grunnlaget for Regjeringens anbefaling om utbygging av Gardermoen og Gardermobanen.» Klokt talt av en klok mann! Sentrumspartiene burde lytte mer til Odd Einar Dørum. Arbeiderpartiet ønsker ikke på noen som helst måte å bagatellisere de feilene som er gjort undervegs ved bygginga av Gardermobanen. Det har skjedd ting som helt klart ikke skulle ha skjedd. Det viktigste vi nå kan gjøre, er å ta lærdom av disse feilene. Dessuten vil jeg si at siden beslutningen om å bygge Gardermobanen ble fattet i 1992, er det flere forutsetninger som har endret seg. Det blir fra flertallet gjort et stort poeng av at det er en mindre andel av flypassasjerene som kjører tog enn det som var planlagt. Ja, det er det. Men da må vi samtidig være klar over at de daværende beregningene baserte seg på at det ikke skulle gå ekspressbusser til og fra Gardermoen. I ettertid gikk en bort fra dette prinsippet og tillot ekspressbussser – med Stortingets velsignelse. Resultatet av det er at en har en total kollektivandel på bortimot 60 pst., i underkant av 40 pst. på tog og om lag 20 pst. på buss. Det er ganske sikkert at hvis det ikke hadde gått busser til Gardermoen, hadde mange av disse 20 pst. i stedet tatt tog. Det gledelige med dagens situasjon er at Gardermoen er i verdensklasse når det gjelder andelen som reiser kollektivt til og fra flyplassen. Så over til framtida for Flytoget og Gardermobanen. For Arbeiderpartiet er det avgjørende at vi nå sikrer høy samfunnsøkonomisk avkastning på de betydelige investeringene som virkelig er gjort, og at vi holder fast ved den ambisiøse målsettingen om å få flest mulig til å bruke tog og andre kollektive transportmidler til og fra Gardermoen. For å få dette til, må store deler av gjelda til NSB Gardermobanen AS avskrives. Stortingsflertallet er enig i dette. Dessuten ser jeg det som helt avgjørende at flertallet i dag slår fast at Flytoget skal være 100 pst. eid av NSB. Flytoget vil da bli et datterselskap i NSB-konsernet. Men flertallet, som her består av Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, mener samtidig at Flytoget skal sikres stor grad av frihet og sjølstendighet. Flytoget er spesielt, og skal også i framtida være spesielt. Organiseringa vil bli vurdert på nytt om to år. Det er også flertall for at Gardermobanens infrastruktur skal overføres til Jernbaneverket og dermed inngå som en del av det øvrige nasjonale jernbanenettet. Det er bra. Samtidig er det helt avgjørende at Gardermobanen har en topp teknisk standard, slik at Flytoget holder rutetabellen – hvert tiende minutt i begge retninger. For å få dette til, skal Flytoget og NSBs ordinære tog som bruker Gardermobanen, betale ei avgift på 81 mill. kr årlig til Jernbaneverket. Dette skal gjøres for å sikre midler til drift og vedlikehold av banen. Andelen som NSBs ordinære tog skal betale til Jernbaneverket av disse 81 mill. kr, vil heretter bli på 19 mill. kr i året, mens NSB betalte 31 mill. kr for sine tog i 1999. Jeg vil her peke på det stortingsflertallet sa i budsjettbehandlingen før jul, og som komiteflertallet gjentar i dag, om billettpriser og togtilbud. Avgiften som også NSB skal betale for vedlikeholdet på Gardermobanen, vil til sjuende og siste bli betalt av de reisende i form av dyrere billetter. Så langt høres alt greit ut. Problemet er at mange ikke har fått forbedret reisetilbudet. Spesielt gjelder dette situasjonen på Kongsvingerbanen. Jeg ber samferdselsministeren merke seg det stortingsflertallet her sier. Det er ikke til å misforstå. Departementet må sammen med NSB finne en løsning for Kongsvingerbanen. Det er ikke akseptabelt at de reisende betaler for et produkt de ikke får. Så lenge folk ikke har fått kortere reisetid, skal de heller ikke betale ekstra. Ved at avgiften som NSB skal betale for bruken av Gardermobanen, nå går ned til 19 mill. kr, må dette kunne ordnes på en enkel og grei måte. Så til slutt: Fra vedtaket om å bygge Gardermobanen ble fattet i 1992, har det vært mange skjær i sjøen. Mange har de vært som har skreket om skandaler og katastrofer. Og en god del problemer har det da også vært. Men i ettertid er i alle fall jeg glad for at stortingsflertallet for åtte år sia var så framsynte at de vedtok å bygge banen. En kan tenke seg til hvordan situasjonen hadde vært i dag uten Gardermobanen. Vi skal seinere i dag behandle Oslopakke 2, hvor nye dobbeltspor vest for Oslo og sør for Oslo inngår. Hadde ikke Gardermobanen vært bygd, måtte vi også ha bygd nytt dobbeltspor nord for Oslo. Det slipper vi, for det dobbeltsporet ligger der allerede helt fra Eidsvoll – og takk for det!
Fremskrittspartiet vil minne om at vi stemte mot Gardermoen og Gardermobanen i stortingsbehandlingene sesjonen 1992-93. Vi vil også vise til våre forslag, Dokument nr. 8:99 for 1997-98 og Dokument nr. 8:70 for 1998-99, og våre merknader i innstillingen til St.meld. nr. 31 for 1998-99. Fremskrittspartiet har hele tiden holdt fast på at Gardermobanen AS bør skaffe sin kapital fra det private marked. Utbyggingen av selve banen ble i St.prp. nr. 90 for 1991-92 anslått til 4 600 mill. kr. Nå ser man at det har kostet ca. 10 milliarder kr å realisere Flytoget fra Asker til Gardermoen. Utenom kostnadene for tilslutningssporet til Eidsvoll er prislappen på 8,3 milliarder kr. Staten har allerede ettergitt et lån på 1,7 milliarder kr, noe som Fremskrittspartiet stemte mot. Regjeringen foreslår nå å slette ytterligere 6,7 milliarder kr av gjelden. Fremskrittspartiet finner i denne saken grunn til å kritisere styring, fremdrift og økonomi, samt oversikt over og kontroll av prosjektet, og ser ikke på gjeldssanering som løsning for å få en riktig bedømmelse av de investeringene som er foretatt på Gardermoen. Dersom Arbeiderpartiet fremdeles ser på Gardermobanen som Norges mest lønnsomme bane, er det vanskelig å se lyset i enden av tunnelen for resten av jernbanenettet. Er det et lys der, er det trolig et motgående tog. Til sammenligning vil Fremskrittspartiet vise til Stockholms flunkende nye flytog, Arlanda Express. Selv om det har færre passasjerer og selskapet ikke har fått ettergitt gjeld, er det likevel lønnsomt. I Sverige gikk ikke Riksdagen med på å bevilge penger til byggingen av flytoget fra Stockholm sentrum til Arlanda. I stedet greide private initiativtakere å få et konsortium bestående av fem selskaper til å spa fram de nødvendige pengene. Utbyggingen ble gjennomført i samsvar med det opprinnelige budsjettet på 4,5 milliarder kr. Den 25. november i fjor ble Arlanda Express satt i drift. Arlanda Express og det norske flytoget er påfallende like dersom en ser bort fra at flytoget går i «vanlig» fart fra Asker til Oslo S. Reisetiden fra sentrum til flyplassen er omtrent 20 minutter, og distansen er ca. fem mil. På veien passeres et par tunneler. Billetten koster det samme som den norske. Den store forskjellen er at det ene toget er lønnsomt, det andre er det ikke. Arlanda Express regner med å gå i pluss neste år. Et halvt år etter oppstarten frakter Arlanda Express 13 pst. av de reisende til og fra flyplassen. Neste år skal andelen opp i 20 pst. Til sammenligning hevder Flytoget at de hadde en markedsandel på 34 pst. i fjor. I dag frakter Arlanda Express 7 000 – 8 000 passasjerer hver dag, og antallet øker med 1 000 pr. uke. Det regnes med at i 2001 skal de frakte 4,2 millioner passasjerer, tilsvarende 11 000 – 12 000 pr. dag, noe som vil gi en akseptabel avkastning på kapitalen som er investert. Flytoget fraktet 4,1 millioner passasjerer i fjor, og i år er målsettingen 4,6 millioner. Det er på langt nær nok til å forrente en investering på ca. 10 milliarder kr. Etter evalueringsgruppens syn kan en helt utelukke at Gardermobanen, med eller uten forlengelsen til Eidsvoll, kan bli et bedriftsøkonomisk lønnsomt prosjekt. Dersom Regjeringens forslag om å slette 6,7 milliarder kr går gjennom i Stortinget, sitter Flytoget igjen med et lån på 1,1 milliarder kr i tillegg til egenkapitalen på 700 mill. kr. I fremtiden trenger Flytoget med andre ord bare å forrente en balanse på 1,8 milliarder kr for å gå med overskudd, mens Arlanda Express altså må svare for hele investeringen på 4,5 milliarder kr. Gjort er gjort, og spist er spist, heter det i utredningen fra evalueringsgruppen! Vel, Fremskrittspartiets konklusjon er: La oss ikke spise mer! Gardermobanen AS er et aksjeselskap, og bør innrette seg etter det. Kan ikke selskapet betjene sin gjeld, er selskapet insolvent og plikter å melde seg konkurs. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiet stemme mot forslaget i proposisjonen om ytterligere tilskudd til Gardermobanen av offentlige midler eller ettergivelse av gjeld. Til slutt vil jeg ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre, som er inntatt i innstillingen.
Representanten Stensaker har tatt opp de forslag han refererte til.
Så er dommens dag her, da – evalueringstidspunktet for Arbeiderpartiet og tidligere stortingsrepresentant, senere statsråd, Sissel Rønbecks uttalelse om at Gardermobanen skulle bli Norges mest lønnsomme jernbaneprosjekt. Det ble den gangen sagt at dette skulle være et bedriftsøkonomisk lønnsomt prosjekt, og at staten skulle få en avkastning på investert kapital på ca. 7,5 pst. I 1995 vedtok Stortinget å forlenge Gardermobanen til Eidsvoll. Forlengelsen skulle koste 1,4 milliarder kr og marginalt svekke Gardermobanens bedriftsøkonomiske lønnsomhet. Utbyggingen av infrastrukturen skulle koste ca. 4,6 milliarder kr, men fikk en sluttsum på 7,5 milliarder. Det gir ikke et riktig bilde av regnestykket, for i tillegg kommer 1,5 milliarder kr i materiell, påløpte rentekostnader på 1,2 milliarder kr, grunnervervskostnader og merverdikostnader på ca. 1 milliard kr – samlet altså oppe i ca. 11 milliarder kr. Når en ser denne summen og samtidig vet at Flytoget ikke er i stand til å betjene i nærheten av denne gjelden, understreker det at forutsetningene som Stortinget ble forespeilet av arbeiderpartiregjeringen i 1992, var hinsides enhver realisme. Når en i tillegg vet at Mydske-rapporten i alle fall etter min mening avdekker at nødvendig kunnskap knyttet til beregningsmetoder var tilgjengelig den gang vedtaket ble fattet, blir troverdigheten til dem som utførte regneoperasjonen den gangen, lik null. Bruken av disse modellene ville vist at Gardermobanen rent bedriftsøkonomisk var et dårlig prosjekt. Hvorfor tilgjengelig kunnskap ikke ble brukt, kan en selvsagt spekulere på, men det er det andre som skal avdekke. Jeg regner med at erkjennelsen av at Gardermobanen var et dårlig prosjekt, etter hvert begynner å sige inn. Da kan vi muligens slippe å høre at det var mediefantaster, miljøfantaster og PR-kåte politikere som skapte kaos i Romeriksporten, og at det var de samme politikerne som senere gjorde vedtak om at busser skulle få lov til å kjøre til flyplassen, som er den virkelige årsaken til den økonomisk katastrofen. Det er nemlig ikke sant. Sannheten er at alle overskridelser innen norsk samferdsel blir som krusninger på havet i forhold til Gardermobanen. Så kan en spørre seg om noen har stått fram og tatt ansvaret for norgeshistoriens største skandaleprosjekt innen samferdsel. Til det er svaret så langt nei. I 1995 advarte Høyre mot å forlenge banen fra Gardermoen til Eidsvoll fordi Høyre mente at denne delen ville svekke prosjektet økonomisk. Det var ingen som ville lytte til det. Departementet skrev med kraftig penn følgende: «Samferdselsdepartementet vil peke på at utbygging av strekningen Gardermoen-Eidsvoll gir en marginal svekkelse av den bedriftsøkonomiske avkastningen. Totalt sett er avkastningen på strekningen Oslo-Eidsvoll svært god.» Må det være tillatt å si at etter dette har departementets bruk av ordet «god» fått en helt spesiell betydning for meg. Nå ligger altså regningen på bordet, ja bare delvis, for 1,7 milliarder kr av den «marginale svekkelsen» av Gardermobanen har jo flertallet allerede avskrevet. Det bidrar selvsagt til at et litt penere resultat fremstår, men det endrer ikke på realiteten: Dette prosjektet var heller ikke i nærheten av å være lønnsomt. Høyres mål i forbindelse med behandlingen av St.prp nr. 52 er på best mulig måte å sikre at staten – les: skattebetalerne – får mest mulig igjen for de investeringer som ble foretatt i Gardermoen på de premisser som den gang ble lagt. Målet til Høyre er ikke primært å styrke NSB BA, Jernbaneverket eller andre aktører, men å sørge for at et eventuelt overskudd i et fremtid lønnsomt flytog skal inn i statskassen til dekning av den gjeld som vi i dag avskriver, altså: på best mulig måte å realisere det som måtte være igjen av det målet som lå til grunn for det opprinnelige vedtak for bygging av banen. I den sammenheng er det noen forhold som vi tror vil påvirke det. Det er selvsagt en effektiv drift, et effektivt vedlikehold og et profesjonelt eierskap av Gardermobanen/Flytoget. Høyre aksepterer at infrastrukturen legges til Jernbaneverket, men vil understreke at regularitet og punktlighet er avgjørende for Flytogets konkurranseevne og derved for markedsandeler og inntjening. Det krever en infrastruktur av høy kvalitet. For å sikre en slik kvalitet bør Gardermobanen ha en spesiell status i forhold til Jernbaneverkets øvrige infrastruktur. Høyre mener at det best kan sikres ved at Gardermobanen leies tilbake til Flytoget AS, som på en langsiktig kontrakt har driftsansvaret for strekningen. Ved en slik organisering mener Høyre at en best vil sikre at f.eks. kjøreveisavgiften går til Gardermobanen og Flytoget og ikke til Jernbaneverkets øvrige infrastruktur. Høyre fremmer forslag om det i innstillingen. Høyre vil peke på at prognosene for vekst i flytrafikken inkluderer en større andel ferie- og fritidsreiser, og at Flytoget har en lavere markedsandel nettopp i det markedssegmentet. Dette gir usikkerhet knyttet til inntektene til Flytoget og medfører at fremtiden kan by på betydelige utfordringer for Flytogets lønnsomhet. Jeg gjentar derfor at Høyres mål er å gjøre Flytoget AS til et selskap som først og fremst har som mål å drive effektivt og lønnsomt. Det krever et effektivt eierskap som er opptatt av nettopp lønnsomheten. Høyre mener at det best kan oppnås ved å legge hele selskapet til Næringsdepartementet, og fremmer også forslag om det. Gjennom det vil Høyre understreke at dette selskapet ikke skal være en støttefunksjon for NSB BA, men et selskap som skal drive transport av passasjerer til og fra Gardermoen flyplass, og da som en integrert del av flyplassen. Høyre frykter at en annen organisering lett vil omgjøre Flytoget til et vanlig kollektivtransportmiddel, som derved underlegges helt andre kriterier enn lønnsomhet. Høyre vil understreke at investeringene i Gardermobanen i utgangspunktet skal betales fullt og helt av de som reiser med banen. Høyre mener derfor at alle som nytter kjøreveien til Gardermobanen, skal betale for den kjøreveien de benytter, for på den måten å dekke noe av de kostnader som infrastrukturen har påført storsamfunnet. Dersom det gjøres unntak for dette, kan resultatet fort bli at Flytoget i fremtiden blir et subsidiesluk som resten av Norge må betale for. Høyre vil videre peke på at en finner det urimelig at et selskap som skal trafikkere Gardermobanen, skal sitte med kontrollen over stasjonen – i denne sammenheng snakker vi om NSB, hvis det blir løsningen. Dette kan gi NSB BA et konkurransefortrinn i forhold til andre selskaper som skal trafikkere banen. Høyre deler derfor Jernbaneverkets oppfatning av at alle stasjoner langs hovedbanen, inkludert flytogterminalen på Oslo S, skal overføres til Jernbaneverket. Høyre vil peke på at vi står foran en liberalisering av jernbanen, der kjøreveien vil bli åpnet for andre aktører, og at NSB BA vil få konkurranse på sporet. Høyre er glad for at komiteen samlet ber om at denne problemstillingen blir drøftet i forbindelse med Nasjonal transportplan. Høyre legger ikke skjul på at vi også ønsker at Flytoget AS, når det er økonomisk fornuftig og forsvarlig, privatiseres, og at eventuelle inntekter gjennom en slik prosess skal gå inn i statskassen – inntekter for å dekke de utgifter som storsamfunnet har hatt, med de forutsetninger som lå til grunn den gangen vi fattet vedtak om å bygge banen. Høyre fremsetter også forslag om det. Med dette tar jeg opp de forslagene som Høyre har i saken.
Representanten Nilsen har tatt opp de forslag han refererte til.
På nytt debatterer Stortinget ei sak som gjeld Gardermobana. Utsetjing av ferdigstilling av Gardermobana, problem med lekkasje i Romeriksporten og saker vedrørande økonomien i dette prosjektet har vore gjengangarar i samferdselsdebattar den inneverande stortingsperioden. Etter eitt år med drift av Flytoget har det òg vorte kjent at i tillegg til dei store overskridingane når det gjeld utbyggingskostnadene, er driftskostnadene godt over dei opphavlege overslaga, og marknadsdelen for flytoget er lågare enn rekna med. All erfaring i ettertid viser at føresetnadene som vart lagde til grunn i planleggingsarbeidet og i gjennomføringa, i beste fall må seiast å ha vore svært så optimistiske. Eller sagt med reine ord: Gardermobaneprosjektet har vore for dårleg planlagt. Eg reknar med at granskingskommisjonen som Stortinget har sett ned, vil gje oss svar på mange av dei spørsmåla som kan stillast om planleggingsarbeidet. Vi må ha svar på spørsmåla for å ta lærdom av det som har skjedd. Sjølvsagt kan vi òg seie at når Gardermobana først er der, er dette eit godt tilbod til passasjerane. Men som politikarar kan vi ikkje berre setje ein strek over det som har skjedd på førehand, når vi i dag ser at dei fleste føresetnadene som låg til grunn for utbygginga, viser seg å vere feil. NSB Gardermobanen AS er i dag i ein situasjon der driftsutgiftene er større enn rekna med, og inntektene er lågare enn rekna med, slik at Gardermobana går med underskot, også dersom lånegjelda blir halden utanfor. Når situasjonen er slik, ser ikkje eg at vi har så mange val utanom å slette gjelda. I og med at utbygginga av Gardermobana er finansiert ved at staten har tilført NSB Gardermobanen AS kapital i form av ordinære lån og ansvarlege lån, vil det etter mitt syn ikkje vere noka god løysing å la Gardermobana gå konkurs. Den håplause økonomiske situasjonen i Gardermobana ville vorte godt synleggjord ved ein konkurs, men staten ville ikkje fått dekt inn noko av låna som var gjevne til Gardermobana. Tvert imot ville ein konkurs koste, ikkje berre økonomisk, men òg i form av dårleg omdømme. Dette ville ikkje Flytoget ha vore tent med. Senterpartiet vil difor støtte forslaget om sletting av gjeld. Men eg må få leggje til at eg forstår reaksjonane hos mange rundt om i landet når ein i dette samferdselsprosjektet med eit pennestrøk kan slette 6,7 milliardar kr i gjeld, utan at det skal få innverknad på inflasjonen. Samtidig sit f.eks. mange distrikt med bompengeselskap som har dårleg økonomi, og trafikantane må leve med stadig høgare bompengesatsar for at bompengeselskapa ikkje skal gå konkurs. Sjølv med sletting av Flytoget si gjeld viser det seg, som eg alt har nemnt, at Flytoget ikkje vil gå med overskot i dei næraste åra med dei driftsutgiftene som er i dag. Komiteen har vorte kjend med at Flytoget arbeider for å få ned driftskostnadene. Erfaringane frå eitt års drift av Flytoget viser at heller ikkje på driftssida har grunnlagsarbeidet vore godt nok. Tilgang på driftserfaringar frå høgfartsbaner i andre land burde gjeve grunnlag for betre overslag for vedlikehaldskostnadene. Saman med resten av komiteen går Senterpartiet inn for at infrastukturen til NSB Gardermobanen AS blir overført til Jernbaneverket, og at det blir inngått ein forpliktande avtale om drifts- og vedlikehaldsopplegg. Høg fart er eit av Flytoget sine føremoner. Dette krev godt vedlikehald. I proposisjonen er det føreslått at Flytoget skal førast vidare som eit statleg eigd driftsselskap, 100 pst. eigd av NSB BA. Senterpartiet gjev si støtte til dette, men på vilkår av at Flytoget, innanfor denne organiseringa, blir gjeve stor grad av sjølvstyre og høve til eiga utvikling. Flytoget må f.eks. kunne marknadsføre seg som eit sjølvstendig tilbod og må kunne gjere sine prioriteringar ut frå kva som gagnar Flytoget. Det er viktig å ha eit styre som er oppteke av det som tener Flytoget best. Sett på bakgrunn av den omfattande slettinga av gjeld som vi kjem til å vedta seinare i kveld, er det viktig at eventuelle overskot i Flytoget blir synleggjorde i framtida. Ei organisering av Flytoget slik fleirtalet har skissert i innstillinga, meiner eg kan tene Flytoget som selskap og også gjere Flytoget til ein spydspiss for all jernbanedrift i Noreg.
Vi snakker om historie og om framtidige rammebetingelser, en historie som av mange undervegs er betegnet som en skandale, et ord jeg skal være forsiktig med å ta i min munn. Jeg er redd for inflasjon, og at verdien av så sterke uttrykk skal bli devaluert. Men når vi sanerer 6,7 milliarder kr i gjeld, er det alvorlig – meget alvorlig! Det er også forunderlig i disse revidert budsjett-tider å høre på arbeiderpartirepresentanter når de vurderer at dette er de eneste kronene, de eneste milliardlånene, som ikke påvirker den hellige budsjettbalansen. Men for å ha det sagt: En flyplass på Gardermoen uten tilbringertjeneste på bane ville vært en virkelig skandale. Vi har allerede altfor mange biler på vegene i hovedstaden, og målsettinga må være å øke kollektivandelen. Jeg reagerer på at representanten Kofoed-Larsen siterer at alle partier, unntatt Arbeiderpartiet og SV, er med på kritikken av planarbeidet. Enten har hun ikke lest innstillinga, eller så tilslører hun virkeligheten, for den setninga var en del av et mye lengre punkt, hvor det stod andre ting som f.eks. vi i SV ikke kunne være med på. Det kan ikke være tvil om at det lå et utilstrekkelig planarbeid bak Gardermobaneprosjektet, og at de arbeidet under så vel tidspress som under økonomiske rammer som la et press. Det skulle ikke koste mer enn at kundene kunne betale ned investeringene. Både kostnadsoverskridelsene, miljøproblemene og setningsskadene er alvorlige. Da Gardermoprosjektet – etter en rekke utvalg, riksrevisjon og åpne høringer – ble behandlet i kontrollkomiteen, var SV beredt til å konkludere. Flertallet ville granske og kunne ikke dra noen konklusjoner. At de nå – etter å ha satt ned et granskningsutvalg – konkluderer i denne innstillinga på flere punkter, er bare et uttrykk for deres mangel på konsekvent holdning. Hvordan kan de konkludere i samferdselskomiteen når deres partikolleger i kontrollkomiteen ikke kunne dra en eneste konklusjon, men skulle snu alle steiner, uansett hvor mange som hadde snudd de samme steinene før? Derfor må jeg si at den framstillinga som kom fra representanten Kofoed-Larsen, er på sida av virkeligheten og tilslører den. Jeg syns flertallet er patetisk, men for Gardermobanen og NSB er det trist. De skal på nytt endevende alle arkiver, all korrespondanse og referater og forsøke å huske hva som har skjedd på møter, hvem som har sagt hva til hvem i hvilke samtaler og på telefon. Tid og krefter skal brukes på fortida og ikke på framtidas utfordringer. Jeg er også, i likhet med representanten Myrli, litt forundret over å se at komiteflertallet konstaterer at Flytogets andel av passasjerer er lavere enn forutsatt, mens de ikke vil ta inn som formildende omstendighet at forutsetningene er endret. Da Gardermobanen ble vedtatt bygd, var det en forutsetning at det ikke skulle være parallellkjørende busser. Denne forutsetninga ble endret av oss – av Stortinget – og resultatet er at kollektivandelen, summen av tog og buss, er betydelig høgere enn den forutsatte kollektivandelen. Det man burde ha gransket, er stortingsrepresentantenes hukommelse og deres evne til å lese dokumenter, også dokumenter som har vært i denne salen før. Flytoget er en kvalitetstjeneste. Det går raskt, det går ofte, det er punktlig, og det er bekvemt. Det som bekymrer meg, er forholdet mellom pris og marked, frykten for at togturen er priset såpass høgt at en del derfor velger bort toget. Jeg vil fortsatt holde på at vi har som målsetting å få en størst mulig andel av de reisende til å ta toget. Vi i SV støtter at Gardermobanen, infrastrukturen, overtas av Jernbaneverket, og blir en del av det øvrige jernbanesystemet i Norge. Men da har jeg en annen bekymring. Flertallet sier ja til kjørevegavgift for persontransport på Gardermobanen, som nå blir en del av Jernbaneverkets ordinære nett. Begrunnelsen er krav om høgere standard på drift og vedlikehold. Det er et nytt prinsipp for Jernbaneverkets kjøreveg. Jeg frykter for at det kan åpne for at det kan innføres på andre strekninger, for det er heller ikke samme vedlikehold- og driftsstandard på Raumabanen som på krengetogstrekningene. Da legger vi regninga på billettprisene, og det vil ikke styrke jernbanens konkurranseevne i forhold til veg. Når det gjelder dette med driftskostnadene: Hvis Stortinget hadde en evne til å ta beslutninger, og ikke bare til å utrede til evig tid – og det gjelder naturligvis også for Regjeringa – kunne man kanskje ha fått gjort noe med moms, investeringsavgift, materiell og en rekke slike ting som Stortinget lenge har ønsket å få en utredning av og kunne gi et svar på, men som stadig er blitt utsatt og ser ut til å bli liggende i departementet til evig tid. Det kunne også ha bedret driftskostnadene både for Gardermobanen og for NSB BA.
Presidenten er litt usikker på om representanten Myrvoll skal ta opp et forslag.
Jo, han kan tenke seg det.
Da har representanten Myrvoll tatt opp det forslaget han litt motvillig refererte til.
Eg får starta med å konstatera eit faktum. Gardermoprosjektet er eit av dei største landbaserte prosjekta i Noreg gjennom tidene. For Venstre er det viktig å presisera at vi ønskjer eit best mogleg utbygt kollektivtilbod for reisande til og frå Oslo Lufthavn, og i så måte er Flytoget berebjelken i dagens kollektivtilbod. I tillegg har utbygginga av Gardermobanen gitt ein betre infrastruktur og dermed eit betre tilbod til alle som reiser med tog i denne regionen. Så store kostnadsoverskridingar som det er blitt i dette prosjektet, ikkje berre ved bygginga av infrastrukturen, men òg ved at planlagde driftskostnader har auka monaleg, viser at Gardermobanen har vore for dårleg planlagd. I tillegg har Flytoget mindre marknadsdel enn det ein hadde som føresetnad då Stortinget vedtok utbygginga av Gardermobanen. Venstre støttar forslaget om at NSB Gardermobanen sin infrastruktur blir overført til Jernbaneverket, og at den inngår som ein ordinær del av det statlege jernbanenettet. For Venstre er det likevel vesentleg at det blir inngått ein forpliktande avtale mellom Flytoget og Jernbaneverket som sikrar at banestrekninga held ein høg standard. Gode drifts- og vedlikehaldsopplegg for Gardermobanen er heilt vesentleg for at Flytoget kan framstå som eit sikkert og effektivt framkomstmiddel. Flytoget er ein del av tilbringarsystemet til flyplassen. Ein vesentleg føresetnad for at Venstre skal støtta Regjeringa sitt forslag om at Flytoget skal vera eit statleg eigd driftsselskap, eigd av NSB BA, er at Flytoget blir sikra stor grad av sjølvstyre og fridom over eiga utvikling. Flytoget må kunna marknadsførast som eit sjølvstendig tilbod og må ha fridom til å føreta sine disposisjonar ut frå kva som tener Flytoget – uavhengig av kva det har å seia for NSB-konsernet. Når Stortinget no slettar 6,7 milliardar kr av NSB Gardermobanen AS si gjeld, er det vesentleg for Venstre at framtidige overskot kan brukast til nedbetaling av desse kostnadene. Organiseringa skal vurderast på nytt om to år. Då får me svar på om organiseringa verkar i tråd med føresetnadene frå fleirtalet på Stortinget. Venstre vil ut frå dei erfaringane ein då har fått, vurdera om den føreslegne organiseringa er den beste for Flytoget, eller om det er andre måtar som ein kan vera betre tent med. Dei to alternativa ein ser i dag, er for det første eit statleg selskap, lagt under Samferdselsdepartementet – dette vil gi Stortinget moglegheit til å vurdera bruken av eventuelle framtidige overskot. – og det andre er ei privatisering, som Framstegspartiet og Høgre gjer framlegg om i sitt forslag nr. 2. Eg vil presisera at skal Venstre gå inn for å privatisera Flytoget, og dermed opna for konkurranse på sporet, må infrastrukturen vera vesentleg betre enn i dag. Dette krev store investeringar frå staten si side. Det kan bli spennande å sjå om Framstegspartiet og Høgre er villige til å prioritera dette, i sterk konkurranse med mange andre gode føremål. Regjeringa Bondevik sette ned eit utval som skulle føreta ein brei gjennomgang av utbygginga av Gardermobanen og Oslo Lufthavn Gardermoen. Alt tyder på ei mangelfull og utilstrekkeleg planlegging. Avvika mellom kostnadsoverslaga som blei lagde fram for Stortinget då utbyggingsvedtaket blei gjort, og dei endelege kostnadstala, er uakseptabelt store. Venstre meiner det er viktig at ein trekkjer lærdom av dei feila som er gjorde, og at det utvalet har lagt fram med omsyn til både planlegging og organisering, blir vektlagt. Heile komiteen peikar på behovet for å styrkja den transportøkonomiske forskinga og ber Regjeringa leggja fram ei vurdering av dette i samband med Nasjonal transportplan. Det er etter Venstre sitt syn viktig å styrkja den eksterne kvalitetssikringa ved alle store investeringar. Dette var også noko regjeringa Bondevik prioriterte ved å setja i verk strengare krav til styring ved alle investeringar som har ei kostnadsramme på over 500 mill. kr.
I St.prp. nr. 52 for 1999-2000 legger Samferdselsdepartementet fram en verdivurdering og forslag til endelig balanse for NSB Gardermobanen AS samt kommentarer og forslag til videre oppfølging av NOU 1999:28 Gardermoprosjektet. Et sentralt poeng for Regjeringen i forbindelse med verdivurderingen og forslag til endelig balanse for NSB Gardermobanen AS har vært å komme fram til en økonomisk og organisatorisk ordning som kan bidra til å styrke hele jernbanesektoren, for på den måten å kunne nå målet om økte markedsandeler for kollektivtrafikken. Det har derfor vært lagt stor vekt på å legge fram et opplegg hvor en kan opprettholde målet om samfunnsøkonomisk størst mulig avkastning på investert kapital, bl.a. ved at en høy andel av flypassasjerene skal reise med tog til og fra flyplassen. Det er samtidig lagt vekt på å opprettholde vedtaket om at investeringene som er nedlagt i Gardermobanen, skal kunne brukerfinansieres innenfor realistiske økonomiske forutsetninger. Jeg mener også at Regjeringen gjennom sitt opplegg har lagt vekt på å opprettholde Gardermobanen som en spydspiss innen NSB, som en servicevennlig bedrift som driver effektivt og rasjonelt. Med utgangspunkt i den organisasjonsmodellen som ble valgt for den statlige jernbanetransporten ved deling av forvaltningsbedriften NSB i desember 1996, med et organisatorisk skille mellom kjørevegen og trafikkvirksomheten, har Regjeringen funnet det mest hensiktsmessig at dette prinsippet også følges for NSB Gardermobanen AS. Etter min mening vil dette være den mest ryddige organisatoriske løsningen, samtidig som det gir Flytoget forutsigbare driftsvilkår, noe som er viktig ved etablering av et nytt togselskap. Regjeringen foreslår med utgangspunkt i de uavhengige vurderinger som er gjort av NSB Gardermobanen AS" verdi, at Flytoget etableres med en verdi på anvendt kapital tilsvarende 1 714 mill. kr. Dette medfører behov for å bevilge et tilskudd til avskriving av lån på 6 711,5 mill. kr. I tillegg legges det opp til et egenkapitalinnskudd i Flytoget på 669,5 mill. kr samt at staten yter et midlertidig lån på 1 118,6 mill. kr. Organiseringen med Flytoget som 100 pst. eid datterselskap av NSB BA, og dermed en del av NSB-konsernet, foreslås opprettholdt. Som motpost til gjeldssaneringen av statslånet til NSB Gardermobanen AS overtar staten ved Jernbaneverket eierskapet til infrastrukturen. På den måten styrkes det statlige jernbanenettet til fordel for den totale jernbanetransporten og kollektivtrafikken. Jeg har med glede merket meg at samferdselskomiteens flertall støtter hovedlinjene i Regjeringens forslag til ny organisasjonsstruktur for NSB Gardermobanen AS. I forslaget til balanse for Flytoget er det ført opp 424 mill. kr som knyttes til en fortrinnsrett på 30 år i ruteplansammenheng på Gardermobanen. At operatørene skulle betale for bruken av Gardermobanen, var et viktig prinsipp for Stortingets utbyggingsvedtak, og det vil derfor være prinsipielt galt å avvike fra dette så lenge det er betalingsevne fra selskapenes side. Det er derfor foreslått at ordningen med betalingen for bruken av Gardermobanen opprettholdes innenfor realistiske økonomiske rammer. Gardermobanen er en høyhastighetsbane, og det er derfor viktig å sikre en høy standard på denne banen. For å kunne ivareta dette viktige momentet legges det opp til at det som operatørene, dvs. Flytoget og NSB, betaler for å bruke banen, skal gå til Jernbaneverkets drift og vedlikehold av Gardermobanen. Det legges samtidig opp til at det inngås bindende kontrakter mellom Jernbaneverket og operatørene, herunder Flytoget, som inneholder økonomiske incitamenter for begge parter. Jeg har merket meg at flertallet i samferdselskomiteen går inn for at Flytoget AS organiseres som et datterselskap 100 pst. eid av NSB BA, men med en stor grad av frihet og selvstendighet som er nærmere skissert i Innst. S. nr. 237, og at denne organiseringen vurderes på nytt om to år. I den forbindelse blir det bl.a. pekt på at eventuelt driftsoverskudd, uansett størrelse, må kunne gå til nedbetaling av kostnader. I tråd med lov om aksjeselskap og statens jernbanetrafikkselskap er det styret i NSB BA sitt ansvar å forvalte konsernets eiendeler, herunder påse at selskapet drives i samsvar med lov og regelverk, og at virksomheten er tilfredsstillende organisert. Styret i NSB BA blir valgt av samferdselsministeren som generalforsamling. I styringen av NSB-konsernet er det viktig at konsernstyret har tillit til den eierstyringen som utøves. Som generalforsamling for NSB-konsernet legger jeg opp til en eierstyring som bidrar til at statens mål med eierskapet oppnås, samtidig med at statens kapital forvaltes best mulig innenfor det lov- og regelverk som til enhver tid gjelder. I tråd med behandlingen av St.meld. nr. 19 og Innst. S. nr. 138 for 1998-99 om NSB BAs virksomhet er avkastnings- og utbyttepolitikken viktige styringsredskaper i den samlede eieroppfølgingen av NSB-konsernet. Jeg vil samtidig vise til at størrelsen på utbyttet staten som eier kan ta ut fra NSB-konsernet, reguleres i regnskapsloven. Når det gjelder forslaget om at organiseringen av Flytoget vurderes på nytt om to år, finner jeg det naturlig at dette gjøres i forbindelse med stortingsmeldingen om NSB-konsernets virksomhet høsten 2002. Høyre foreslår at Gardermobanens infrastruktur skal leies tilbake til Flytoget. En slik ordning vil innebære at et operatørselskap gir så å si full kontroll over en av landets viktigste jernbaneforbindelser. Det undrer meg at Høyres medlemmer ikke finner dette problematisk ut fra konkurransehensyn. Etter min vurdering vil en ordning med tilbakeleie kunne medføre dårligere avkastning på den nedlagte kapital i banen, både med hensyn til å oppnå mest mulig kollektivtrafikk og å få inntekter fra operatørene i form av betaling for bruken av banen. Dette vil dessuten være en ordning som vil kreve unødig mye ressurser til administrasjon, samtidig som den vil være uryddig i forhold til de andre aktører innen jernbanesektoren, ikke minst i forhold til omverdenen og transportkundene. Når det gjelder oppfølgingen av Mydske-utvalgets tilrådinger, har jeg merket meg samferdselskomiteens merknader. Dette er merknader som jeg vil følge opp. På flere områder er det allerede satt i gang tiltak i tråd med Mydske-utvalgets tilrådinger. Jeg vil i den forbindelse også vise til omtalen i Gul bok 2000, hvor det gis en omtale av tiltak for bedre kvalitetssikring og håndtering av usikkerhet i store offentlige prosjekter. Flertallet har fremmet forslag om at det må foretas en vurdering av hvordan en bør organisere produksjonen og prising av tjenester som utnytter faste anlegg, med særlig vekt på jernbanetransport. Som det blir vist til i St.prp. nr. 52, har Transportøkonomisk institutt foretatt beregninger av kjørevegsavgiften for jernbanetransport. Utredningen Transportøkonomisk institutt har utført på oppdrag fra Samferdselsdepartementet, omfatter en generell vurdering av metode og utforming av kjørevegsavgiften. Rapporten omfatter også en fortolkning av innholdet i EUs jernbanepakke. Samferdselsdepartementet vil komme nærmere tilbake til dette i forbindelse med Nasjonal transportplan.
Det blir replikkordskifte.
Trafikken til og fra Oslo Lufthavn Gardermoen ble spådd å bryte totalt sammen når flytoget ikke var kommet i gang da flyplassen ble satt i drift. Dette skjedde jo ikke. Derfor synes det for meg som om prosjekter settes i gang ved at man overvurderer betydningen av prosjektene, og undervurderer kostnadene. Er statsråd Moe Gustavsen enig med sin partifelle Sissel Rønbeck, som var saksordfører i saken om bygging av Gardermoen, i det hun uttalte, at Gardermobanen ville bli Norges mest lønnsomme jernbaneprosjekt med en avkastning på 8 pst.? I fall svaret er ja, er det flere slike jernbaneutbygginger på planstadiet?
På det direkte spørsmålet om jeg er enig i at NSB Gardermobanen i dag framstår som det mest lønnsomme jernbaneprosjekt som finnes, og som har en avkastning på 8 pst., har jo virkelighetens verden vist at så er ikke tilfellet. Det er da heller ikke det interessante spørsmål som jeg regner med at også granskningskommisjonen kommer til å gå inn på. Spørsmålet er hva var bakgrunnen for at man kunne foreta disse vurderingene på et tidligere tidspunkt. Det regner jeg med at man kommer tilbake til, og det er jeg helt sikker på at representanten Stensaker kommer tilbake til senere. Det som er hovedpoenget med Gardermobanen, også i forhold til de uttalelser som har falt tidligere fra mine partikolleger i så måte, er at Gardermobanen har bidratt og bidrar til at Oslo Hovedflyplass er blant de hovedflyplassene i verden som har den absolutt høyeste kollektivandelen. Det skal vi være stolte av, og det skal vi sørge for skal bli videreført, og jeg er helt sikker på at det kommer Flytoget også til å videreføre i sin nye organisasjonsform.
Statsråden uttalte at han hadde registrert at flertallet i komiteen støtter hovedlinjen i Regjeringens framlegg. For Kristelig Folkeparti er det avgjørende at Flytoget får en spesiell stilling. Det har vi også gitt klart uttrykk for i merknadene våre, også i flertallsmerknader, og alternativet vårt var faktisk, sammen med et eventuelt flertall, å ta Flytoget ut av NSB. Jeg ble derfor litt i tvil om statsrådens holdning da han holdt innlegget sitt, og jeg har et spørsmål: Vil statsråden følge opp det som et flertall i komiteen har et romertallsforslag på og flertallsmerknader på? Jeg skal få sitere romertallsforslaget. Det står: «Flytoget AS organiseres som et datterselskap 100 pst. eid av NSB BA med en stor grad av frihet og selvstendighet i tråd med det som er skissert i Innst. S. nr. 237[[1999-2000]] Det er ganske avgjørende at vi kan være sikre på at dette blir fulgt opp, for at vi kan stå for den innstillingen, slik vi gjør i dag.
Jeg blir da nødt til å repetere noe av det jeg sa i mitt hovedinnlegg, og jeg siterer da følgende avsnitt: «Jeg har merket meg at flertallet i samferdselskomiteen går inn for at Flytoget AS organiseres som et datterselskap 100 pst. eid av NSB BA, men med en stor grad av frihet og selvstendighet som er nærmere skissert i Innst. S. nr. 237» – altså den innstillingen vi i dag behandler – «og at denne organiseringen vurderes på nytt om to år.» Jeg sier altså i klare ordelag at jeg vil følge opp det. Det jeg videre resonnerte over, var at jeg også tar for gitt at det i dette forslaget ligger innbakt at den friheten skal være så stor som det er råd innenfor gjeldende aksjelovgivning, som naturligvis Flytoget AS må forholde seg til. Når det gjelder spørsmålet om evaluering av denne organiseringen, sa jeg også senere i mitt innlegg at jeg så det som naturlig å komme tilbake til dette i forbindelse med NSB BAs virksomhetsplan i 2002, og det er ca. to år til.
Det kunne vært greit å vise til historien, men nåværende statsråd har intet ansvar for den, så det får vi ta i en annen sammenheng. Representanten Ringstad var imidlertid inne på et viktig poeng i sitt innlegg, og jeg tenkte jeg skulle spørre statsråden også. Vi har jo hatt en diskusjon i dette huset i ulike komiteer om Nordhordlandsbrua, som var et samferdselsprosjekt som sprakk betydelig. Det kan være veldig mye å kritisere det prosjektet for, men som sikkert statsråden er klar over, var det bompengebetalerne som måtte betale alt sammen. Det finnes veldig mange slike prosjekter i Norge hvor det ikke har vært snakk om at staten skal komme inn og hjelpe til med finansieringen, men hvor altså bompengene blir økt ved dette. Det er ikke så veldig viktig. Men rundt omkring i Norge er det jo slik at man lurer på hvorfor disse kostnadene på Gardermobanen, de skal staten ta, mens man i resten av Norge skal betale det av sin egen lommebok. Men hovedspørsmålet mitt går ikke der, det går på følgende: Hvis vi er enige om at vi må forsøke å få mest mulig tilbake av de ressursene som er lagt ned i Gardermobanen, at det selskapet sørger for å betale mest mulig tilbake igjen til fellesskapet gjennom statskassen for de investeringer som er gjort, da er mitt spørsmål til statsråden veldig enkelt: Er han enig i at det primære mål for Flytoget er at de utgiftene som har vært og de investeringene som er gjort, skal samfunnet forsøke å få igjen? Vil han ha det målet for øye når han går i generalforsamlingen? Jeg er også fullstendig klar over aksjelovens og konsernlovens begrensninger knyttet til dette, men det er et viktig spørsmål for meg. Er han opptatt av at samfunnet skal få tilbake igjen disse pengene, og at de ikke forsvinner i NSB-systemet?
Jeg er særdeles opptatt av at vi nå gir Flytoget et grunnlag som både er slik at selskapet skal ha det nødvendige incitament for å drive maksimalt økonomisk forsvarlig og til best mulig økonomiske resultater, samtidig som man skal ha en viktig rolle i tilbringertjenesten til Gardermoen. Når det gjelder de økonomiske aspekter, er det åpenbart at resultatet av Flytoget – som jeg forventer vil være i pluss, slik vi har forutsatt, etter ca. fire år – skal komme godt til syne, og at det også vil være i konsernregnskapet til NSB på en slik måte at man fra myndighetenes side også kan trekke utbytte fra NSB gjennom en slik indirekte handling. Men jeg vil samtidig understreke at flytogets vellykkethet ikke bare kan måles på hvor store plussresultatene blir, det er også et viktig mål å sikre en høy kollektivandel til flyplassen, både av miljømessige grunner og fordi jeg er helt sikker på at det er en god tilbringertjeneste som tjener de reisende.
I Senterpartiet er vi opptekne av at drifts- og vedlikehaldsopplegget skal vere på topp for alle jernbanestrekningar. Men høg fart, som er eit av Flytoget sine største fortrinn, stiller etter mitt syn spesielle krav til vedlikehald. Rask reisemåte, god regularitet og god service er avgjerande for at marknadsdelen for Flytoget skal haldast ved lag og helst aukast. Statsråden var i innlegget sitt innom temaet drift og vedlikehald, men sa ikkje så veldig mykje om det. Men han slo iallfall fast at Flytoget er eit høgfartstog, og at det derfor er viktig å sikre god standard. Eg vil be statsråden utdjupe litt nærare vurderingane sine av drift og vedlikehald som avgjerande grunnlag for ei vidare vellukka utvikling av Flytoget. Og eg har lyst til å spørje: Ser statsråden at Flytoget, med høg fart og den viktige funksjonen som Flytoget har som bindeledd mellom hovudstaden og hovudflyplassen, må sikrast eit optimalt drifts- og vedlikehaldsopplegg?
På representanten Ringstads avslutningsspørsmål vil jeg entydig svare ja. Det er svært viktig at Flytoget kan sikres de beste forhold for å kunne ha en høyest mulig regularitet, hastighet og komfort. Dette forutsetter jeg må prege den kontrakt som må inngås mellom Flytoget og Jernbaneverket. Det er helt nødvendig at Flytoget tilbys slike forutsetninger for at det kan bli nettopp det alternativet jeg selv beskrev i mitt tilsvar til representanten Nilsen.
Jeg må vedgå at vi er bekymret for rammebetingelsene for jernbanedrift i Norge. Det gjelder ikke minst på avgiftssida, det gjelder moms, investeringsavgift osv. Jeg har dessverre ikke fått noe hjelp fra Høyre og Fremskrittspartiet, som ellers stort sett er imot avgifter, til å jobbe med den saken. Og da vil jeg spørre statsråden: Regner han med at han får lov av Finansdepartementet til å gjennomføre noen reformer litt raskt, sånn at disse avgiftene absolutt ikke skal ramme jernbanedrifta – at vi får noen endringer, noen reformer i nær framtid? Da går vi videre til neste avgift: kjørevegavgifta for persontransport, som nå blir innført på ei strekning innenfor Jernbaneverkets nett. Ser statsråden på det som ett unntak, slik at det ikke er aktuelt å innføre kjørevegavgift for persontransport på øvrige strekninger ut fra den type begrunnelse at det er forskjellig krav til standard på vedlikehold, drift osv., for det er forskjell på Raumabanen og krengetogsstrekninger f.eks. Det finnes på en måte fem prioriteringer av jernbanestrekninger i Norge når det gjelder Jernbaneverkets øvrige nett. Men ser statsråden på dette som ett unntak, så man ikke behøver å frykte at dette vil spre seg? Dersom det er tid – det blir det kanskje ikke – kunne jeg tenkt meg å høre om statsråden er bekymret for om billettprisen på flytoget kan føre til avvisning av kunder, at potensialet kan være enda større hvis man kunne hatt en rimeligere pris.
Når det gjelder spørsmålet om avgifter, er det grunn til å se på visse sider, ikke minst når det gjelder investeringsavgifter, som kan være konkurransevridende i jernbanens disfavør. Det vil jeg se nærmere på og eventuelt komme tilbake til på måter som representanten Myrvoll vet man kommer tilbake til avgiftsspørsmål på. Når det gjelder kjørevegavgift, er en høyere kjørevegsavgift en null, for det er egentlig det som er det prinsipielt riktige å si her, riktig i denne sammenheng ut fra to faktorer: Det har for det første vært en forutsetning for bygging av denne infrastrukturen at den skulle brukerfinansieres. Så kan man da diskutere i hvilken grad man gjør det etter det som ventelig skjer senere i kveld. Det andre er en høyere kvalitet enn det øvrige nettet, og dermed kan man si at dette har gitt relevans for en særskilt kjørevegavgift for flytoget. Når det gjelder NSB BA, er det også her riktig å ilegge kjørevegavgift ut fra at man ellers i noen sammenhenger kan få en uønsket konkurransevridning. Men når dette gir seg utslag i billettpriser, må det være samsvar mellom den prisen man betaler, og det produktet man får. Og som komiteen har pekt på tidligere, er ikke dette tilfellet i alle sammenhenger, og det arbeider vi med. Når det gjelder prisen på flytoget, er det viktig at man her har et våkent øye for at prisen ikke virker avvisende, samtidig som prisen gir et nødvendig forretningsmessig grunnlag. Det er for å tilstrebe en slik prissetting vi har valgt å foreslå den egenkapitalen som dette selskapet settes opp med. Jeg håper og tror dette er et riktig grunnlag for å finne denne balansen.
Replikkordskiftet er omme.
Vedtaket om å bygge Gardermoen flyplass med tilbringersystem basert på jernbane ble fattet av Stortinget den 8. oktober 1992. Det bygget på St. prp. nr. 90 om utbygging og finansiering av hovedflyplass for Oslo-området på Gardermoen med tilhørende tilbringersystem. Det sies rett ut «at Gardermobanen skal sikre en så høy kollektivandel som mulig og over 50 %.» Videre: «Utbyggingen av Gardermobanen er en lønnsom investering med en beregnet realavkastning av investeringene på 8%.» Vedtaket om utbygging ble fattet med stemmene til Arbeiderpartiet og Høyre. Fremskrittspartiets forslag gikk ut på at en ville basere en ny hovedflyplass med tilbringertjeneste på privat utbygging, finansiering og drift. Fremskrittspartiet har i alle disse årene som har gått, stått fast på at Gardermobanen AS er et aksjeselskap og skal behandles deretter. Vi har ved enhver anledning hvor man har kommet og bedt om mer penger, stemt for at Gardermobanen AS må gå i det private marked og rette seg etter det. Hadde de andre partiene hørt på Fremskrittspartiet, hadde man ikke vært i den forpinte situasjonen som man er kommet opp i i dag. Alt som kunne gå galt, ser ut til å ha slått til. Hvorfor har det skjedd? Sissel Rønbecks uttalte i samferdselsdebatten i 1992 bl.a.: «Den foreslåtte høyhastighetsbanen til Gardermoen vil bli det mest lønnsomme jernbaneprosjektet vi så langt kan tenke oss i Norge.» Det manglet ikke på gode visdomsord i debatten den gangen. Til og med en kollektivandel opp mot 60 pst. trodde Sissel Rønbeck, ordfører for saken den gangen, var mulig. I dag står vi overfor den situasjon at Gardermobanen AS har blitt Norges dyreste samferdselsprosjekt. Vi har vært vitne til mange underlige samferdselsoverskridelser i den siste tiden, men Gardermobanen tar jammen kaka. Gardermobanen var kalkulert til 4,6 milliarder kr i 1992, og er siden økt til formidable 10 milliarder kr. Sporet Gardermoen-Eidsvoll er allerede lempet over til Jernbaneverket, en kostnad på 1,6 milliarder kr. To års driftsunderskudd skal skattebetalerne også dekke ved NSB Gardermobanen AS. Og nå renner milliardene så hurtig at menigmann for lengst har gitt opp å følge med. Hvilke andre AS-er i dette landet får slike gavepakker? Fremskrittspartiet har hele tiden ment at et AS, enten det er statlig eller privat, skal behandles likt. Allerede helt fra begynnelsen har det vært grunn til å kritisere styring, oppfølging av framdrift og økonomi, oversikt og kontroll av prosjektet Gardermobanen AS. Fremskrittspartiet ser heller ikke på gjeldssanering som en løsning for å få en riktig bedømmelse av de investeringene som er foretatt på Gardermobanen AS. For ettertiden er det best at Gardermobanen AS blir slått konkurs, og at helt andre aktører tar over. Nå fortsetter hele selskapet å være en del av NSB. Ikke engang å legge det under departementet som et eget statlig AS vil sentrumspartiene vurdere. Nei da, de følger Arbeiderpartiet og lar det fortsatt ligge under NSB, og dermed tror jeg dessverre ikke at siste kapittel i «storyen» om Gardermobanen AS er skrevet. Så litt til representanten Myrvoll, som sa at han ikke hadde fått noe drahjelp verken av Høyre eller Fremskrittspartiet når det gjaldt avgifter. Når det gjelder investeringsavgiften, har vi da hele tiden gått inn for at den skal fjernes, men vi har ikke gått inn for at det bare skal gjelde NSB. Vi går inn for at den skal fjernes for alle, fordi vi ønsker likhet.
Vi har fått en fantastisk forbindelse mellom Oslo og Gardermoen, den mest moderne som fins. Men til hvilken pris? – Det er det jeg er litt opptatt av. Hvis dette hadde vært en privat utbygging, hadde alle i styret og ledelsen måttet gå på dagen. Å mer enn fordoble kostnadene i forhold til anslaget hadde aldri blitt akseptert. Jeg frykter for at hadde det vært en privat næringsdrivende som hadde holdt på med dette her, hadde han brukt både momspengene og mer til for å klare å få alt i boks. Og da hadde han blitt satt inn, for det er nemlig ubetinget fengsel for å bruke momspengene. – Jeg trekker det bare fram som et apropos. Det har vært sagt masse i denne salen om Romeriksporten, som blant entreprenører ble kalt perleporten på grunn av fortjenestemulighetene under den store tettingsøvelsen. Vi snakker om milliarder. Prislappen er nå blitt over 10 milliarder kr totalt. Jeg lurer på om folk er klar over hvor mye penger dette er. Jeg skal prøve å illustrere. For en uke siden var jeg i Tromsø på representantskapsmøte i Norges Råfisklag, som er det største salgslaget vi har i Norge for bunnfisk. Totalomsetningen for Norges Råfisklag på første hånd var på 6,5 milliarder kr . Det inkluderer 30 pst. landinger fra Russland. For å nå opp i over 10 milliarder kr må altså hele fiskeriflåten som fisker bunnfisk mellom Vevang i sør og den russiske grensen i nord pluss den russiske flåten, arbeide gratis i 1½ år! De må drive sjøen 1½ år. Det inkluderer drift, det inkluderer fortjeneste, det inkluderer lønn til mannskap – alle kostnader. 1½ års arbeid gratis for å betale den formidable regningen for å frakte folk mellom Oslo og Gardermoen! Men det er ikke nok med det. Det pussige er at blårussen i Finansdepartementet har funnet ut at den aktiviteten kystbefolkningen holder på med, skaper inflasjon, mens å slette denne gjelden på 10 milliarder kr skaper ikke inflasjon. Vi skal ettergi 6,7 milliarder – totalt 7,3 milliarder kr skal vi sprøyte inn i dag. Det blir ikke inflasjon av det. Nei da, det gjemmes bort i en proposisjon, det skal ikke være med i statsbudsjettet engang. Det skal bare lures ved siden av, for det betyr ingen ting i nasjonaløkonomien. Det synes jeg er veldig merkverdig. Men saken er jo den at pengene allerede er brukt. Spist er spist, og drukket er drukket. Aktiviteten har vært der og har allerede skapt inflasjon. Jeg husker ved forrige reviderte budsjett, da ble det stilt kabinettsspørsmål i salen, for da var det konjunkturavgift som var på bordet fordi vi hadde så høy aktivitet. Det var hele dette området. Og det er det jeg er opptatt av, at all aktivitet, store investeringer her nede, skal man holde på med, men hvis det er en veistubb eller en tunnel eller et annet samferdselsprosjekt ute i distriktene, blir det inflasjon av det. Jeg forutsetter at samferdselsministeren i neste budsjett legger fram en lignende sum på 10 milliarder kr for å slette all bompengegjeld så folk kan få kjøre rundt uten å betale bompenger. Det ville være et passelig plaster på såret. Jeg er slett ikke imot at vi skal ha en god jernbane, vi skal ha de beste forbindelsene og den beste kommunikasjon som er mulig, men vi skal ha noe igjen vi som skaper verdiene ute i distriktet, og som skaper basisen for denne velstanden. 1½ års gratis arbeid – merk dere det! Folk i distriktene må få lov til å stille de samme kravene som folk i tettbygde strøk. Jeg har en bønn, hvis jeg får lov: Sørg for å gjøre opp de setningsskadene som er langs traséen på Gardermobanen. Det er masse folk som ikke har fått et skikkelig oppgjør.
Presidenten vil bemerke at det ikke er ansatt blåruss i Finansdepartementet, og ber representanten Bastesen i fortsettelsen la være å henvise til det.
En enstemmig samferdselskomite slår fast i innstillingen at vi må trekke lærdom av de feilene som er gjort i prosessen med Gardermo-prosjektet. Vi har noe å lære alle sammen av denne saken. Denne debatten viser tydelig at dette er tilfellet. Vi er nå i en situasjon hvor Stortinget har oppnevnt en kommisjon for å foreta en nærmere gransking av det som har skjedd. Da må jeg si at jeg finner det litt merkelig at de partiene som i kontrollkomiteen har ivret sterkest for gransking, er de som nå går lengst i å dra konklusjoner i denne innstillingen. Arbeiderpartiet og SV slår fast i innstillingen at vi ikke ser noe særlig behov for å få enda et utvalg som skal gjennomgå denne saken. Men når det først er nedsatt en slik kommisjon, synes jeg det er svært uryddig å dra bastante konklusjoner om denne saken før denne kommisjonen legger fram sin rapport. Når jeg har bedt om ordet i denne saken, er det først og fremst for å peke på hvilke muligheter og hvilket godt tilbud denne banen faktisk gir befolkningen. Selv om det har kostet, har vi fått et jernbanetilbud til den nye hovedflyplassen med kort transporttid, høy regularitet og god komfort. Dette er en viktig verdi i seg selv. Vi vet at de reisende stiller strenge krav til transporten, og dersom vi ikke hadde klart å gi dette tilbudet, er jeg overbevist om at kollektivandelen ville ha vært atskillig lavere enn vi ser i dag. Og vi vet at det ville ha hatt konsekvenser i form av vesentlig høyere biltrafikk på en strekning som allerede i dag er sterkt belastet. I tillegg har byggingen av banen ført til vesentlig kortere reisetid mellom Oslo og Lillestrøm for mange av jernbanens passasjerer. Det er en situasjon som jeg vil tro Lillestrøms innbyggere er svært fornøyd med. Og enda viktigere: Vi har fått en jernbanestrekning med høy kapasitet og kvalitet, og med doble spor på hele strekningen mellom Oslo og Eidsvoll. I likhet med representanten Myrli viser jeg til at vi senere i dag skal behandle bompengedelen av den såkalte Oslopakke 2, og vi vet hvilke kostnader det vil ha å bygge nye dobbeltspor mellom Asker og Ski. Byggingen av Gardermobanen gjør at vi slipper tilsvarende utbygging nordover. Det er slett ikke umulig at vi hadde måttet finne rom for tilsvarende investeringer nord for hovedstaden, som vi nå ser at må finne sin løsning mot øst og mot vest. Jeg sier ikke dette for å unnskylde eller for å gjemme bort de store overskridelsene vi har sett på dette prosjektet. Men etter å ha hørt debatten her i dag, synes jeg det kan være greit å minne om hvorfor noen av oss faktisk ville ha Gardermobanen i sin tid. Flytoget og Gardermobanen er i dag, sammen med de nye krengetogene, de fremste symbolene på det nye NSB, et NSB med et moderne togtilbud som kan konkurrere med privatbil og fly, med høy hastighet, god sikkerhet og god komfort. Jeg vil advare mot å undervurdere betydningen av dette.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Utbyggingen av Gardermobanen er finansiert ved at staten har tilført NSB Gardermobanen AS kapital i form av ordinære lån og ansvarlige lån. Etter åpningen av Romeriksporten 22. august 1999 kjører de fleste av NSB BAs tog også gjennom Romeriksporten. Da Romeriksporten ble tatt i bruk, fikk reisende med NSB BAs tog dyrere billetter, fordi NSB BAs tog også skal være med på å nedbetale NSB Gardermobanen AS’ gjeld, i tråd med forutsetningen fra Stortinget. Dette har rammet passasjerer på Kongsvingerbanen og i særdeleshet pendlerne som ikke har noe alternativ dersom de skal bruke tog til og fra jobben i Oslo. Pendlerne på Kongsvingerbanen har fått et påslag på billettprisen på 250 kr uten at de har fått tilbake noen fordeler. Passasjerene på Kongsvingerbanen har verken bedt om eller krevd at toget skal gå gjennom Romeriksporten. Det er faktisk NSB selv som har bestemt at det skal kjøres slik. En forutsetning for at NSB BAs tog skulle benytte Romeriksporten, var at togene skulle få vesentlig kortere reisetid. Jeg registrerer at mange av togene slett ikke har fått kortere reisetid til tross for at de benytter Romeriksporten. Pendlerne på denne banen har heller ikke fått bedre tog. Allikevel har billettprisene økt betydelig. Dermed er forutsetningen ikke lenger til stede. Vi som politikere må selvsagt ta noe av skylden for denne utviklingen, men slett ikke all skyld. Regjeringen foreslo og Stortinget slutter seg i dag til å redusere kjøreveiavgiften. NSB skal betale for å kjøre på Gardermobanen, men kjøreveiavgiften vil ikke bli helt fjernet. Dersom vi skulle ha fjernet kjøreveiavgiften på alle NSB BAs tog, måtte vi ha gjort det også for flytogene på Gardermobanen. Dette var det ikke økonomisk mulighet til å få til. Med det stortingsflertallet som var ved budsjettbehandlingen før jul, og med det flertallet sier i dagens innstilling, burde det være håp for pendlerne på Kongsvingerbanen. Pendlerne på Kongsvingerbanen har ikke fått kortere reisetid, heller ikke bedre tog, og det er vel ikke rettferdig at pendlerne skal betale for noe de ikke får glede av. Jeg forventer at denne ekstraavgiften fjernes. Av legning er jeg optimist, og jeg håper dette kan skje ganske raskt.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 3778]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3780]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Bastesen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Proposisjonen som vi behandler nå, inneholder mange saker. Flere av disse skal vi både debattere og stemme over i morgen i forbindelse med finansinnstillingen for revidert nasjonalbudsjett. Derfor vil jeg bare kommentere noen få punkt i denne samleproposisjonen. Det første punktet gjelder helikoptersikkerheten på norsk kontinentalsokkel. Departementet orienterer nå om at det blir nedsatt et offentlig utvalg som skal vurdere organiseringen av ansvar og roller for myndighetene når det gjelder helikoptervirksomheten på norsk kontinentalsokkel, og videre at det skal utarbeides konkrete mål og tiltak for å fremme flysikkerheten. Dette er en sak som har vært behandlet tidligere både i komiteen og i Stortinget, og en enstemmig komite legger nå til grunn at dette arbeidet får høy prioritet, og at det legges fram konkrete forslag for Stortinget så raskt som mulig. Det neste punktet som jeg vil kommentere, gjelder det nye økonomisystemet i Luftfartsverket, som òg er en sak til orientering for Stortinget. Riksrevisjonen tok i Dokument nr. 1 for 1999-2000 opp innføringen av nytt økonomisystem i Luftfartsverket. Saken ble satt «Til observasjon». En enstemmig komite har merket seg de betydelige kostnadene i samband med omlegging til dette økonomisystemet, ikke minst i forhold til flere av våre statsbedrifter og statsetater. Komiteen stiller spørsmål ved om det ikke har vært mulig eller er mulig å opparbeide en statlig kompetanse som kan bistå statsetatene i dette arbeidet. Den teknologiske utviklingen går fort. Den fører til at både økonomi og styringssystemer må endres om ikke så altfor lang tid, og jeg er overbevist om at her kommer det nye runder. Det tredje punktet gjelder bompengefinansiering av delprosjektet på ny Rv 546 Huftarøy-Hundvåkøy i Hordaland. Komiteens flertall, Arbeiderpartiet og Høyre, understreket òg i Budsjett-innst. S. nr. 13 for 1999-2000, altså budsjettet for 2000, at her kunne det åpnes for at utlegging av disse massene kunne finansieres med bompenger. Det samme flertallet er tilfreds med at departementet følger opp flertallets tilråding om at utlegging av disse overskuddsmassene i fyllinger mellom de to øyene kan dekkes med bompenger. Jeg finner det da noe merkelig at ikke resten av komiteen kan slutte seg til et sånt opplegg, og spesielt finner jeg det litt underlig at ikke Senterpartiet støtter opp om flertallets merknad. Det fjerde punktet som jeg vil berøre, gjelder sammenslåing av poster på vegbudsjettet. Post 31, Tilskot til rassikring, blir nå foreslått innlemmet i de ordinære riksvegbevilgningene fra og med statsbudsjettet for 2000. Når det gjelder post 32, Legging av fast dekke på riksveger, legges den posten nå inn i kap. 1320 post 30, som er riksveginvesteringer. Grunnen til denne omleggingen er at fast dekke på riksveger er en aktivitet innenfor riksveginvesteringer på lik linje med en rekke andre tiltak. Samferdselsdepartementet understreker nokså sterkt at målsettingen om fast dekke på alle riksveger innen 2003 står ved lag. Jeg har lyst til å understreke at nettopp legging av fast dekke kanskje ikke er så klokt dersom underbyggingen på disse vegene er for dårlig. Derfor er det mange tiltak som skal på plass før man kan legge svart dekke. Vi har eksempler i dette landet på fylker som har gått rimelig fort fram i så måte, som vi i dag ser resultatene av, med betydelig stor slitasje på disse vegene. Når det gjelder post 31, Tilskot til rassikring, understreker en enstemmig komite at man ønsker å få en samlet omtale i de årlige budsjettene med oversikt over rassikringsinnsatsen som blir gjort for hvert år. Komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre holder fast på at rassikring skal være en egen post. Jeg tror det er klokt at det nå ikke blir en egen post, for det vi allerede har merket etter at sentrumsregjeringen la fram sin rassikringsplan, er at det er skapt enormt store forventninger, ikke minst om at her skal det komme ekstra midler. Til slutt vil jeg omtale kap. 1370, som gjelder kjøp av posttjenester. Her er det en enstemmig komite som i likhet med Posten er opptatt av at kravene til de samfunnspålagte tjenestene i konsesjonen til Posten må være i tråd med statens vilje til å betale for disse tjenestene. Når denne posten nå blir redusert i revidert, understreker komiteen at departementet må komme tilbake til dette i forbindelse med framleggelsen av meldingen om Posten Norge BAs virksomhet, som kommer høsten 2000. Der peker komiteen på at det kan være mulig å finne en modell for statens kjøp av posttjenester, som har likhetstrekk med den vi har for statens kjøp av tjenester fra NSB BA. Jeg har lyst til å si at det er uheldig når vi endrer statens kjøp av tjenester midt i et budsjettår. Derfor må vi få et opplegg som gir mye større forutsigbarhet, ellers vil jeg nok tro at dette på sikt, hvis det fortsetter, vil føre til at tjenestetilbudet fra dem som utfører tjenestene, vil måtte endres i og med at staten endrer sine forutsetninger for offentlige kjøp. Med disse ord vil jeg anbefale innstillingen.
I St. prp. nr. 60 for 1999-2000, som inneholder en rekke saker, er også tildelingen av de fire nye mobilkonsesjonene en av sakene. Fremskrittspartiet mente til å begynne med at disse burde gå ut på ordinært anbud. Etter at det ble auksjonert bort lisenser i Storbritannia – og dette ble gjort i hele EØS-området – viste det seg at interessen var atskillig større enn det man tidligere hadde forutsatt. I Storbritannia fikk man hele 320 milliarder kr for lisensene, i Tyskland forventer man seg mer, og Danmark vil nå også bruke det samme prinsippet, og de antar å ta inn omkring 20 milliarder kr. I Norge har man kalkulert med at ved en utlysing innenfor EØS-området, er om lag 10 milliarder kr en realistisk sum å få inn ved en auksjon på disse fire mobilkonsesjonene. Regjeringen ville ha en tildelingskonsesjon på 100 mill kr pr. stk. samt en årlig frekvensavgift, som sikkert vil stige hvert eneste år. Nå er denne tildelingskonsesjonen kommet opp i 200 mill. kr pr. stk. i forliket. Fremskrittspartiet har kommet til at ved å auksjonere bort disse fire lisensene i det nye systemet og også tillate integrasjon i det eksisterende, så skulle det ligge godt til rette for økt konkurranse og lave priser for forbrukerne. Fremskrittspartiet mener at det vil være mer forutsigbart for utbyggerne at vi benytter auksjonsprinsippet. Fremskrittspartiet har derfor fremmet forslag om at de fire nye mobilkonsesjonene – UMTS – tildeles ved auksjon. Forslaget vil ikke bli lagt fram her, men det vil bli lagt fram under finanskomiteens debatt og tatt opp der. Av andre saker under samleproposisjonen vil jeg nevne at Fremskrittspartiet går imot å redusere bevilgningen til Jernbaneverket med 30 mill. kr. Arbeiderpartiet og Høyre har her flertallet som står for reduksjonen på 30 mill. kr. Her sier man også at krengetogene skal unntas, så det går vel ut over pendlerne, som igjen er flittige brukere av nærtrafikken og intercitybanene. Fremskrittspartiet har alltid i sin kollektive satsing hevdet at nærtrafikk og intercitybanene må moderniseres og bli mer effektive, og vil derfor opprettholde de 30 mill. kr denne gang. Så vil jeg få nevne at bestandig når man foreslår reduksjoner, er det veivedlikehold og veiutbygging det skal gå ut over. Det er ikke måte på iver når denne posten skal reduseres. Stoltenberg-regjeringen ville redusere vedlikeholdet. Legging av fast dekke på grusveier ville de redusere med hele 50 pst., og fylkesveiene gikk de også løs på. Jeg vil få minne om at statens utgifter både til drift, vedlikehold og investeringer i nye veier ikke er på mer enn om lag 10 milliarder kr pr. år, mens staten nå tar inn om lag 40 milliarder kr pr. år fra bilistene. Det er faktisk blitt slik at bileierne bidrar mer til statskassen enn statsskatten på inntekt og formue gjør. Til slutt vil jeg bare rette opp en inkurie i post 31, under Samanslåing av postar. Der skal Fremskrittspartiet stå sammen med sentrum istedenfor med Arbeiderpartiet, Høyre og SV.
Regjeringens forslag til revidert nasjonalbudsjett svarte på ingen måte til de forventningene som på forhånd var bygd opp. Kanskje gjelder dette i særlig grad samferdsel, som vår proposisjon omhandler, der sigarføringen til tider var svært høy mens Arbeiderpartiet var i opposisjon. Tidligere samferdselspolitisk talsmann for Arbeiderpartiet, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, kjørte det ene stormløpet etter det andre mot sentrumspartiene for løftebrudd og manglende oppfølging av bevilgninger til samferdsel. I Kristelig Folkeparti hadde vi derfor ventet oss at Arbeiderpartiet i revidert nasjonalbudsjett ville gi noen små – jeg gjentar små - signaler om et framtidig løft for samferdselssektoren. Det Regjeringen la fram, innebærer i virkeligheten kutt på svært mange samferdselsområder, og det kan derfor etter mitt skjønn, på bakgrunn av tidligere uttalelser, ikke oppfattes som noe annet enn et skikkelig tilbaketog. Det største kuttet rammet kjøp av ulønnsomme posttjenester. Men også riksveginvesteringer, legging av fast dekke på grusveger, fylkesveginvesteringer og jernbaneinvesteringer ble rammet. Den vinteren som ligger bak oss, har ført til store ekstrautgifter til drift av vegnettet i flere landsdeler. Både Vestlandet og Nord-Norge har hatt uvanlig store snømengder. Det har selvsagt også gitt store utgifter. Vinteren og våren har også vært kjennetegnet av en høy oljepris. Det har fått konsekvenser, bl.a. i form av økt pris for drivstoff til fergene. Ekstrautgiftene til drift av fergene er anslått til 145 mill. kr, og ekstrautgiftene til drift av vegnettet til 195 mill. kr. Regjeringen foreslår å kompensere for det meste av disse ekstrautgiftene. Men problemet, sett fra Kristelig Folkepartis side, er inndekningen, som rammer en rekke andre viktige samferdselsformål. Riksveginvesteringene foreslås redusert med 130 mill. kr, hvorav 110 mill. kr er ment disponert til drift, vedlikehold og ferger. De disponible midlene til legging av fast dekke på riksveger halveres. Rett nok skriver Regjeringen at målet om fast dekke på alle riksveger innen 2003 står fast, men når de kutter 50 av 100 mill. kr midt i året, må det nødvendigvis få konsekvenser for aktiviteten i år. Dette rammer i særlig grad distriktsfylker, som i utgangspunktet har svært små rammer fra før av. Tilskott til fylkesvegformål kuttes kraftig, med 102 mill. kr. Det er også nødt til å få konsekvenser for aktiviteten. Når regjeringspartiet så raskt løper fra sine løfter, er det til gjengjeld for Kristelig Folkeparti gledelig at sentrumspartiene sammen Høyre og Fremskrittspartiet retter opp en del av de etter mitt skjønn dramatiske kuttforslagene i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Sentrumspartiene har funnet inndekning og sikret at det er mulig å øke midlene til vegvedlikehold med 80 mill. kr. For oss er det helt avgjørende at dette bl.a. skal sikre tilstrekkelig med midler til at en ikke risikerer at fergetilbudet blir svekket. Proposisjonen antyder at det er mulig å spare penger ved å redusere noe på fergetilbudet der det er trafikkmessig grunnlag for det. Det kan bety å kutte første eller siste ferge. Det vil vi fra Kristelig Folkepartis side advare sterkt mot. De delene av landet som er avhengig av ferge, skal ikke fratas sine kommunikasjonsmuligheter over større deler av døgnet enn det som allerede er tilfellet. For Kristelig Folkeparti er det tvert imot en målsetting å utvide fergetilbudet på kveld og natt for å øke trivselen og legge til rette for større bo- og arbeidsmarkedsregioner, som jo er et av hovedmålene i Nasjonal transportplan. Kristelig Folkeparti har også bidratt til å sikre at noe av kuttet i midlene til fast dekke på riksveger blir lagt tilbake. I tillegg har vi skaffet flertall for å legge tilbake noe av kuttet på tilskuddet til fylkesveger. Desverre har vi ikke fått med oss et flertall på å legge tilbake de 30 mill. kr Arbeiderpartiet har kuttet i sterkt tiltrengte jernbaneinvesteringer. Proposisjonen omhandler en rekke bompengeprosjekt. I omtalen av flere av dem nevnes det at overskridelser utover 10 pst. skal dekkes av staten, i tråd med standardavtalen. Fra Kristelig Folkepartis side er vi i tvil om det er lurt med et slikt punkt i standardavtalen. Hvis en ser på den saken som Stortinget nettopp har debattert, Gardermoprosjektet, pekes det der på muligheten for strategisk budsjettering. Det kan ikke være tvil om at dette punktet i standardavtalen kan medføre samme mulighet innenfor vegsektoren. Vi skulle derfor gjerne ha sett at nettopp dette punktet i standardavtalen ble tatt opp til vurdering, gjerne i forbindelse med Nasjonal transportplan. Rassikring er et høyt prioritert område innen samferdsel for Kristelig Folkeparti. Vi er redd for at innsatsen kan bli svekket dersom rassikring ikke føres videre som en egen post i budsjettet. Rett nok blir også midler under andre poster brukt til tiltak med rassikringseffekt, men det trenger ikke å være noen motsetning mellom dette og det å ha en post for reelle rassikringstiltak. Vi må selvsagt unngå at midler over denne posten går til tiltak der andre motivasjoner ligger til grunn for ønske om utbygging. Vi opplever her på nytt at Arbeiderpartiet, med støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet – og SV, og det forundrer meg spesielt – drar inn en post i samferdselsbudsjettet som har spesielt stor betydning for Distrikts-Norge. Det finnes få rassikringsprosjekt i det sentrale østlandsområdet, og da kan det kanskje være lurt å skjule manglende innsats på dette viktige området for Distrikts-Norge i posten for de ordinære riksvegbevilgninger. Tilsvarende vil også innsatsen for fast dekke på riksveger bli mindre synlig hvis dette ikke videreføres som en egen post. Vi skal fra Kristelig Folkepartis side uansett følge nøye med på den informasjon som kommer i budsjettproposisjonen til høsten, og i Nasjonal transportplan, for å se om framdriften på rassikring og på legging av fast dekke på riksveger er på plass. Avslutningsvis vil jeg gjerne ta en kort visitt innom Luftfartsverket. I proposisjonen foreslås driftsresultatet i Luftfartsverket økt med 80 mill. kr ved å øke trekket på reguleringsfondet. Det står videre i proposisjonen at departementet legger til grunn at reduksjonen ikke vil få virkninger for Luftfartsverkets planlagte investeringer i 2000. Senere har det kommet ut informasjon fra Luftfartsverket om at dette kan få store konsekvenser for planlagt opprustning av regionale lufthavner. Jeg vil derfor be samferdselsministeren om å kommentere dette i sitt innlegg senere. Kristelig Folkeparti fant ikke inndekning for å kompensere også for denne posten, men jeg kan love at vi skal komme tilbake til saken i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan og budsjettet for 2001. For Kristelig Folkeparti er opprustning av regionale lufthavner svært viktig.
Det er slik at veldig mange av de sakene som står omtalt i denne proposisjonen, behandler vi i morgen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, så dette er en debatt som på en måte blir delt i to. Allikevel vil jeg kommentere noen av de tingene som ligger inne i denne proposisjonen som også vil bli tatt opp i morgen. Det første, som i grunnen overrasker meg, er det kuttet som nettopp representanten Sahl var inne på, på kortbanenettet. Jeg registrerer hva som står der, at man mener det ikke skal ha noen betydning i år 2000. Jeg tror nok dette er penger som på sikt også inngår i finansieringsplanene for Luftfartsverket, og at det derfor har konsekvenser hvis de ikke eventuelt blir ført inn igjen i budsjettet for 2000. Høyre er imot dette, nettopp av den grunn at det har vært kritisk i Luftfartsverket lenge når det gjelder finansiering. Det har vært gjort betydelige investeringer, og jeg tror at dette på mange måter forstyrrer de langsiktige planene for Luftfartsverket. Dette kommer også i tillegg til at flertallet nektet Luftfartsverket å bli AS, som hadde gjort det mulig for dem å låne pengene. Nå tar man altså fra dem pengene, så handlingsrommet for Luftfartsverket blir betydelig svekket, spør du meg. Når det gjelder reduksjon i veginvesteringer, er det vel ikke overraskende at Høyre er negativ til det og i revidert nasjonalbudsjett går inn for å føre tilbake de pengene som Regjeringen foreslår å kutte. Men det er ett område der som overrasker meg stort, og det har faktisk litt med den debatten om Gardermobanen som vi hadde tidligere i kveld, å gjøre. Her opplever man altså at fergepassasjerene i Norge, kollektivpassasjerene på fergene, plutselig skal få et prishopp på 5 pst. – den samme gruppen som også fikk et prishopp i statsbudsjettet for 2000 på ca. 4 pst., slik at dette samlet nærmer seg 10 pst. økning. Samtidig hørte jeg i diskusjonen rundt Gardermobanen at veldig mange var opptatt av at man ikke måtte få en påplussing i togprisen for kollektivpassasjerene. Sammenhengen her er ikke helt god. Én gruppe skal altså få betydelig påslag, mens andre ikke skal få det. For store deler av Kyst-Norge er faktisk dette det eneste kollektivtilbudet de har. Når det gjelder dette med grusveipakke, gjør jo historien at jeg smiler litt. Det er vel slik at denne grusveipakken opprinnelig var et budsjettforlik mellom Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti i sin tid. Så vi som husker litt tilbake, ser hvor lenge løftene varer. Når det gjelder det som står om disse bompengeprosjektene, er det jo enstemmighet i komiteen, så det er det ingen særlig grunn til å kommentere, for det som står der, er greit og hyggelig for mange områder. Så er det dette med tilskudd til rassikring. Jeg kan forstå at noen synes at det er greit å ha en egen post på statsbudsjettet, men det har en åpenbar ulempe, nemlig det representanten Sahl var inne på når det gjaldt taktisk budsjettering. Her kan man også få taktisk prioritering, nemlig ved at man ikke prioriterer et eneste rassikringsprosjekt innen fylket fordi man peker på en post som står på statsbudsjettet. Etter min mening må det jo være helt åpenbart at fylket selvsagt også skal prioritere prosjekter hvor rassikring er et problem. Fylket må selvsagt prioritere de prosjektene som de mener er de viktigste, ut fra de midler de har. Og spør du meg, er det absurd at man da skal trekke ut alle rassikringsprosjektene og la være å prioritere dem fordi det er statens oppgave. Jeg tror vi får en bedre prioritering enn det som blir gjort nå, og kan trøste representanten Sahl med at Høyre også skal sørge for at ikke distriktene kommer dårlig ut av dette der hvor rassikringsproblemet eksisterer. Så er det en liten morsomhet, og det er dieselkompensasjon til ekspressbuss fra Finnmark til Oslo. Det er litt morsomt fordi det faktisk er nåværende finansminister som var den ivrigste talsmann for at man skulle innføre dette. Det er jo slik at når man går inn døren i Finansdepartementet, endrer de aller fleste karakter, og det er bare å registrere at det har også tidligere fraksjonsleder og nestleder i samferdselskomiteen gjort, når han nå har skiftet jobb til å bli finansminister. Når det gjelder jernbanen, har vi understreket at vi er med på det kuttet på 30 mill. kr som Regjeringen legger opp til. Men vi har sterkt understreket, og også sendt brev om det, at vi forutsetter at dette ikke på noen måte skal svekke sikkerheten på jernbanen. Det har vi fått bekreftelse på, og derfor er vi enig i at det kan gjøres på denne måten. Jeg kunne sagt veldig mye om UMTS-lisensen og auksjonen til Fremskrittspartiet, men det kan vi komme tilbake til i morgen. Men det er selvsagt også en betalingsside ved dette. Det er nemlig slik at skal de ut på auksjon – vi skal jo ha en dekningsgrad i dette landet – vil det si at det er staten som må betale for dekningen av de områdene av Distrikts-Norge der disse auksjonærene ikke vil bygge ut, og det kan bli meget kostbart for den norske stat.
Som komiteleiaren var inne på, er det mange av enkeltsakene som er omtala i St.prp. nr. 60, som har nær samanheng med omprioriteringar og tilleggsløyvingar på statsbudsjettet for 2000, som vi finn i Innst. S. nr. 220 for 1999-2000, og som også er omtala der. Til mange av sakene i St.prp. nr. 60 har ikkje Senterpartiet spesielle merknader. Eg vil difor berre kommentere nokre få saksområde og enkeltsaker. I revidert nasjonalbudsjett har Regjeringa foreslått ein del endringar på samferdsleområdet. Ein del av endringane er omdisponeringar, men forslaget inneber òg reell nedskjering på samferdslesektoren. Og det er verdt å merke seg at Arbeidarpartiet i regjeringsposisjon ved fyrste høve reduserer løyvingane til samferdsleområdet. Akkurat det står jo i sterk kontrast til utsegner som dette partiet kom med i opposisjon. Eg er svært glad for at Senterpartiet saman med dei andre sentrumspartia, Høgre og Framstegspartiet har vore med på å hindre i alle fall nokre av dei nedskjeringane som var foreslått i revidert. Løyvingane til vegformål er – som eg trur dei fleste veit – på eit nivå som fører til at etterslepet på vedlikehald stadig aukar, og på investeringssida er midlane så små at fleire anlegg ikkje har effektiv drift. Dette fordyrar fleire anlegg. Knappe ressursar saman med auke i drivstoffprisar har ført til at fleire fylke har vurdert til dels dramatiske reduksjonar i ferjetilbodet. Hadde slike reduksjonar vorte gjennomførte, ville det gitt kraftig reduksjon i samferdsletilbodet i fleire distrikt. 80 mill. kr meir til drift og vedlikehald, slik eit fleirtal går inn for, gjev truleg rom for å oppretthalde ferjetilbodet, i alle fall saman med takstauke, som òg blir aktuelt. Ved budsjettbehandlinga hausten 1998 vart det oppretta ein eigen post for rassikring. Her er tydelegvis eg og Oddvard Nilsen usamde i vurderinga av ein slik post. Det har vorte utarbeidd ein eigen rassikringsplan, og i den planen er det godt dokumentert kor omfattande trongen for midlar til rassikring er. Geografien i landet er svært varierande frå landsdel til landsdel. Det viser seg òg igjen i omfanget av rassikringsprosjekt frå fylke til fylke. Vestlandsfylka og delar av Nord-Noreg har hovudtyngda av rasutsette vegar. Etter mitt syn er det slik at dersom vi verkeleg meiner å ta rassikringsproblema på alvor, må det synleggjerast vilje til å løyve midlar og satse på rassikringsprosjekt. Nybygging og kapasitetsauke på vegane skal derimot kome over ordinær ramme. Når eit fleirtal sluttar seg til at rassikringsposten frå statsbudsjettet for 2001 skal leggjast inn i dei ordinære riksvegløyvingane, må rassikringsprosjekt konkurrere med andre gode vegprosjekt. Eg forstår at det er dette både Høgre og Arbeidarpartiet meiner er det rette, men eg meiner det er uheldig. Rassikring er så viktig at dette området i størst mogleg grad må bli synleggjort. Folk som er avhengige av stadig å passere rasutsette strekningar, fortener at Stortinget viser vilje til å løyve konkrete midlar til eit slikt formål. Eg vil òg så vidt kommentere posten for investeringar i lina under Jernbaneverket. I forslaget frå Regjeringa ligg det inne at ein skal redusere investeringane med 30 mill. kr. Senterpartiet meiner investeringstrongen innanfor jernbaneområdet er omfattande. Spesielt er det viktig å oppretthalde investeringane knytte til auka tryggleik. Vi er difor ikkje samde i den føreslegne reduksjonen. Til slutt vil eg slutte meg til dei synspunkta som Jan Sahl og Oddvard Nilsen har framført når det gjeld Luftfartsverket. Eg skal ikkje gjenta det Sahl og Nilsen alt har sagt, men eg vil òg slutte meg til oppmodinga til statsråden om å kommentere situasjonen i Luftfartsverket. Ut frå det som har kome fram i media, er det så absolutt på sin plass.
Jeg får begynne med å bla, og den første røde streken i margen står ved sida av Luftfartsverket og de 80 mill. kr. Jeg må innrømme at jeg er særdeles skeptisk til de signalene som har kommet om hvilke investeringsprosjekt som kan bli rammet av det økte driftsresultatet på 80 mill. kr, og som vil medføre at man på sikt må redusere investeringene. Det har kommet signaler om at det kan gå ut over den teknisk operative standard på kortbanenettet, som jeg mener er et av de viktigste prioriterte områdene innenfor luftfarten. Jeg er litt overrasket over at det ikke er noen i komiteen som vil påpeke at det må man ikke redusere, og at SV ble stående alene i innstillinga. Vi var åpne for å endre merknaden hvis det var nødvendig for å få andre med, men det var ingen som ønsket det. Så blar jeg videre. Det var ikke overraskende at representanten Nilsen og Høyre ikke ville kutte på vegbevilgningene. Det er kanskje mer overraskende at vi i SV også sa nei denne gangen. Grunnen til det er for det første at det er foreslått kutt i tilskudd til fylkesvegformål og legging av fast dekke på riksveger, kutt som er veldig distriktsfiendtlige i sin profil – og det er i distriktene man har de største behovene for investeringer fordi man har et meget dårlig vegnett. Videre er det en reduksjon i riksveginvesteringene, og så er ikke departementet i stand til å presisere og konkretisere hvor reduksjonene skal tas. Jeg syns det er veldig dristig av oss å være med på reduksjoner når vi ikke vet hva det vil ramme. Jeg kan være med på å vurdere reduksjoner når jeg vet konsekvensene av dem. Når jeg ikke vet det, er jeg uhyre skeptisk. Så er det en sak som er litt interessant. Det er når flertallet i komiteen gir klarsignal for oppstart av Midtun-Hop. Jeg har etter at vi avgav denne innstillinga, fått et dokument i hende hvor det fra formannskapet i Bergen er sendt følgende spørsmål over til administrasjonen: «Formannskapet ber rådmannen legge fram en faglig vurdering av hvilke nye vegprosjekt og kryss-utbygginger som blir nødvendig dersom det nye vegprosjektet Midtun–Hop blir bygget.» Følgende svar kom den 12. mai fra rådmannen i Bergen: «Forventet anleggstart for Hop–Midtun er sommeren 2000, med ferdiggjøring av anlegget i 2002. I forslag til handlingsprogram til Nasjonal Transportplan, for perioden 2000-2002, er det fra Statens vegvesen Hordaland foreslått å bruke 60 mill. kr. til utbygging av krysset på Fjøsanger, og 50 mill. kr. til 4 kjørefelt på Sjølinjen i 2002.» Dette betyr at det ligger en ekstraregning på 110 mill. kr til nødvendige prosjekt som følger som konsekvens av Midtun–Hop. Det er én ting som det har vært reaksjoner på før i Stortinget, og det er at man ikke vet sluttsummen på prosjekt man går inn for, fordi det ene prosjektet man sier ja til, fører med seg nye investeringer. Jeg føler at her er vi borti et slikt spørsmål igjen, hvor man sier ja til å starte et prosjekt hvor resultatet er at nye prosjekt må bygges som følge av det første prosjektet. Jeg må si jeg hadde håpet at flertallet kanskje ble litt mer skeptisk til å gi klarsignal når man vet at i tidligere prosjekter har man kritisert at man sier ja, og så får man ikke alt på bordet når man sier ja. Jeg vil bare gjøre de øvrige partier oppmerksom på den tilleggsregninga som meget sannsynlig kommer. Så har vi den saken omkring rassikringsposten. Da må jeg bare få si til representanten Ringstad at det er ikke bare Arbeiderpartiet og Høyre som vil fjerne den. Det vil også SV. Grunnen til at vi ønsker å fjerne den, er at den ikke duger som rassikringspost. Den er for liten, den er for puslete. Men når det har som konsekvens at fylker ikke har lyst til å prioritere rassikring fremst i sine prosjekter, fordi de håper å få av en nasjonal post som ikke går av fylkets rammer, blir dette helt galt. Enten måtte en slik post vært så stor at den dekte behovet for investering til rassikring, eller så må den bort. Ettersom man ønsker å fjerne øremerking, vil jeg påpeke at dette er en øremerking. Jeg tror det er bedre å legge det inn i rammene, for når man lager rammene for fylkene, må man ta hensyn til de rassikringsbehovene som er der. Denne posten fungerte overhodet ikke ut fra det som burde være intensjonene med den. Jeg ble ikke ferdig, president.
I Venstre er ein glad for at ein har funne rom for å plussa på 80 mill. kr for å unngå reduksjon i ferjetilbodet, som ville ramma dei som bur og er næringsdrivande langs kysten vår. Dei ville fått eit redusert tilbod for å frakta gods. Signala var jo at dette spesielt ville ramma dei tidlege rutene og dei seine rutene. Det vil seie at det var ein del øyar i Noreg som kanskje ville fått lengre stengingstid. Det gjeld òg å sikra betre vedlikehald. Dei fleste som uttaler seg om vegnettet og infrastrukturen, ønskjer at ein får meir midlar til drift og vedlikehald. Målet med posten om legging av fast dekke er jo, som òg Regjeringa har skrive, at dette skal ein vera ferdig med innan 2003. Det er eg veldig glad for at Regjeringa har sagt. Ein har klart å plussa på litt på den posten, men ein vil jo vera 30 mill. kr på etterskot. Når det gjeld rassikring, har eg ut frå Venstres ståstad lyst til å seia at det å få ein eigen rassikringsplan, det var jo for å synleggjera dei prosjekta som ligg der. Eg registrerer at representanten Nilsen snakkar om at det kan innebera taktiske prioriteringar frå fylkas side. Den faren ser ein, men det kan òg innebera, som ein har sett ein del eksempel på, at ein har brukt rassikringsmidlar til feil ting. For ved å få ein eigen plan, ein eigen post, ville ein på ein måte få prioritert opp desse prosjekta, og Venstre var òg villig til å prioritera meir midlar til rassikring. Eg er veldig glad for at saka om bompengefinansiering og forskottering av ny veg ved Stokkajuvet på Rv 542 har kome. Anleggsmaskinar står klare. Det var faktisk på høg tid at saka kom til Stortinget, slik at ein kunne få rasjonell drift der. Så har eg lyst til å ta opp ei sak der kanskje Venstre òg sit i glashus, og det innrømmer eg. Det er fleire som har vore inne på det, både representanten Nilsen, representanten Sahl og representanten Ringstad. Det gjeld Luftfartsverket. Eg synest det er synd at me ikkje har funne rom for å plussa på dei 80 mill. kr. Det vil seia at det er 250 mill. kr igjen i reguleringsfondet, og eg deler representanten Nilsens uro over kva det kan få å seia. Eg trur at me i fleirtalet her i Stortinget som er med på dette, òg bør ta innover oss at det kan få noko å seia for investeringar på kortbanenettet og vidare drift på ein del flyplassar. Så vil eg seia meg lei for organiseringa i Luftfartsverket – og der sit Venstre òg i glashus. Korleis skal ein organisera Luftfartsverket i framtida? Eg har lyst til òg å få signal frå statsråden om det. Saka er send tilbake til Regjeringa. Men ein må nok sjå på denne saka på nytt for å sikra investeringane der. Så kjem det ein del prinsipielle spørsmål. Eg veit at styret i Luftfartsverket har diskutert og skal ta opp igjen til hausten det å satsa på hotellverksemd i nærleiken til flyplassane. Er det då ei offentleg forvaltingsoppgåve å byggja hotell i nærleiken av flyplassane? Det meiner me i Venstre bør vera opp til det private næringslivet å vurdera behovet for. Me veit at områda, areala, rundt flyplassane våre kanskje er eksproprierte og regulerte til andre formål, ein har betalt ein låg pris for det, og så skal ein gå ut og konkurrera på denne marknaden og kanskje setja i gang risikoprosjekt i konkurranse med andre. Eg står her med eit oppslag frå Bergens Tidende som går på hotellverksemd ved Flesland. Det reiser òg ein del problemstillingar knytte til det lokale sjølvstyret. Når ein har regulert eit område slik at ein skal ha ei tryggleikssone – og me ønskjer ikkje næringsutvikling altfor tett opptil ein flyplass – då får ein òg bruka dei areala og la dei liggja der og ikkje gå ut i konkurranse med næringslivet, men kanskje la dei kommunale folkevalde i sine kommuneplanar og reguleringsplanar få lov å bestemma litt om korleis areala skal brukast. Eg ønskjer å få ein del tilbakespel frå statsråden på dette, for det reiser ein del prinsipielle problemstillingar som me ønskjer å gripa fatt i. I Venstre vurderer me å ta dette opp som ei eiga sak før styret i Luftfartsverket held fram med sine planar.
St.prp. nr. 60, Om ein del saker på Samferdselsdepartementets område, er lagt fram parallelt med revidert nasjonalbudsjett 2000 og St.prp. nr. 61. Av dette følger det naturlig at samtlige bevilgningssaker er behandlet samlet av finanskomiteen i Innst S. nr. 220. La meg starte med å si at for meg som samferdselsminister ville det isolert sett vært ønskelig å unngå forslag om kutt i samferdselsbudsjettet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 2000. Dette ikke minst hva angår kutt i vegbudsjettet og Jernbaneverkets budsjett. Jeg er selvsagt kjent med at det er store underliggende behov på mange områder i samferdselssektoren, f.eks. i forhold til vedlikehold. Samtidig er det slik at landet er tjent med en budsjettpolitikk som legger til rette for en fortsatt høy sysselsetting. Ut fra de økonomiske utsiktene som nå foreligger, har Regjeringen kommet til at det er ønskelig å opprettholde stramheten i det 2000-budsjettet som ble vedtatt før jul. På grunn av betydelig økning i utgiftene over statsbudsjettet har det vært nødvendig å foreslå omfattende kutt. I denne sammenheng har derfor samferdselsbudsjettet måttet ta sin del. Jeg konstaterer at det er flertall for Regjeringens forslag om å øke Luftfartsverkets driftsresultat med 80 mill. kr. I denne forbindelse vil jeg få presisere at de overordnede målsettingene for luftfartspolitikken ligger fast, og at dette også gjelder for Luftfartsverkets investeringer. Forslag til framtidige investeringer i Luftfartsverket vil således måtte håndteres i de årlige budsjetter på vanlig måte. I forbindelse med forslaget som her fremlegges, har vi presisert, også i brev til komiteen, at de vedtatte investeringer for 2000 vil ligge fast. Det vil imidlertid kunne få konsekvenser for senere år. Det vil vi komme tilbake til i forbindelse med budsjettet for 2001. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt det vil ramme de regionale flyplassene, vil jeg si som så: Det vil ikke ramme disse spesielt. Jeg vet at man i denne sammenheng har henvist til medieoppslag, som vi også har gått litt etter i sømmene. Det viser seg at assisterende luftfartsdirektør ikke har uttalt seg på en slik måte, men nok mer er blitt tillagt dette. Når det gjelder organisering av Luftfartsverket, vil jeg også komme tilbake til dette. La meg bare si på det nåværende tidspunkt at hittil er saken etter min oppfatning preget av at ingen gode forslag er presentert. Vi vil også i den sammenheng komme tilbake til Luftfartsverkets virksomhet for øvrig, slik som representanten Vihovde var inne på. Som det framgår av St.prp. nr. 60, er vegbudsjettet for 2000 stramt. Det har framkommet behov for ekstra midler til ferjedrift og drift av vegnettet med til sammen 340 mill. kr. I proposisjonen er det foreslått dekket inn ved omdisponeringer fra andre områder på vegbudsjettet. I tillegg er det foreslått en netto reduksjon på vegbudsjettet på 73,5 mill. kr som en del av Regjeringens finanspolitiske opplegg. Flertallets påplussing på i alt 120 mill. kr vil bli anvendt på de områder som Stortinget angir. I forbindelse med de forskjellige konkrete vegsakene som er lagt fram i St.prp. nr. 60, er jeg glad for den støtten som Stortinget har gitt ved at flertallet ikke foreslår endringer i forhold til Regjeringens forslag. Jeg vil understreke at rassikring, uavhengig av om dette fortsatt er en egen post eller ikke, må være minst like sterkt fokusert som tidligere. Innen jernbaneformål vil jeg framheve viktigheten av høy grad av fokusering på sikkerhet. Dette er bakgrunnen for Regjeringens forslag om å øke budsjettet til Statens Jernbanetilsyn med 1,5 mill. kr for at tilsynet derigjennom bl.a. kan styrke bemanningen. Når det gjelder forslaget om kutt på 30 mill. kr i Jernbaneverkets budsjett, har Regjeringen forutsatt at dette ikke skal ha innvirkning på tiltak med betydning for sikkerheten. Jeg må dessverre konstatere at et flertall i Stortinget heller ikke denne gang har funnet plass til å bevilge 200 mill. kr som en siste del av det tilskudd til restrukturering som ble lovet ved etableringen av Posten Norge BA. Sett fra Postens side er det lite tilfredsstillende å leve med en slik usikkerhet, og utilfredsstillende sett i forhold til de tøffe omstillingene selskapet nå står overfor. Restbevilgningen til restrukturering av Posten har nå blitt utsatt en rekke ganger. Jeg har merket meg at flertallet går inn for at resttilskuddet skal legges inn i budsjettet for 2001. På denne bakgrunn vil jeg uttrykke et håp eller sterkt ønske om at diskusjonen om 2001-budsjettet blir siste gang vi debatterer denne saken. Når det gjelder tredje generasjons konsesjoner, UMTS, har Regjeringen lagt fram et forslag om å øke tildelingsavgiften. Erfaringene fra enkelte europeiske land den senere tid tyder på at konsesjonene for utbygging og drift kan være mer verdifulle enn tidligere antatt. Men Regjeringen har lagt sterk vekt på å bruke anbudsmetode med krav til utbygging som en viktig parameter for tildeling av slike lisenser. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet har ombestemt seg. Det må de for så vidt ha lov til, men jeg vil samtidig framheve at når de i sine merknader sier at de er bekymret for å velte kostnader over på brukerne, virker det noe underlig at man kan foreslå auksjon.
Jeg vil ta for meg luftfarten i dette innlegget og starte med å si at luftfarten i dag er den eneste kollektive transportformen der brukerne fullt ut dekker kostnadene til investeringer og drift av infrastrukturen gjennom kjøp av tjenester samt Luftfartsverkets salg av kommersielle tjenester. Som eneste transportform finansieres infrastrukturen i luftfarten fullt ut av brukerne selv. Like fullt har flyselskapene fram til nå valgt å bidra til å opprettholde de distriktspolitiske målsettingene som Stortinget har fastsatt. Det er derfor nødvendig å se nærmere på luftfartens rammevilkår. I dag betaler flyselskapene ikke bare luftfartsavgifter som finansierer hele systemet, men 30 pst. av de samlede avgiftene flyselskapene er pålagt, er fiskale, dvs. at de går rett i statskassa. Bare Norge har investeringsavgift, bare Norge har CO2-avgift, som isolert sett resulterer i en merkostnad for de norske flyselskapene, og som medfører en konkurranseulempe sammenlignet med utenlandske selskaper. Avgiften på flygning av passasjerer resulterer først og fremst i at prisen på flybilletter blir noe høyere enn de ellers ville ha vært. Det er helt nødvendig at alle avgiftene som er knyttet til luftfart, må gjennomgås og vurderes. I den forbindelse vil jeg vise til en rapport fra arbeidsgruppen for utredning av konkurransevilkår i luftfartsnæringen, oppnevnt av Finansdepartementet i juni 1999. Jeg forventer at Regjeringen kommer tilbake til oppfølging av denne rapporten. Det er viktig at også den samfunnsnytten luftfarten representerer, blir mer verdsatt. Stikkord her er næringslivets behov for rask tilgang til markeder, nøkkelbransjers behov for rask levering av deler og utstyr, helsevesenets behov for å frakte pasienter og medisin og rask sending av post og aviser. I revidert nasjonalbudsjett blir reguleringsfondet redusert med 80 mill. kr. Dette betyr at enkelte investeringer blir utsatt i tid. Dette er ikke noen god løsning på sikt, da dette gir liten forutsigbarhet, noe som er svært viktig for Luftfartsverket og ikke minst for luftfartens brukere. Beklageligvis har tidligere samferdselsministre også sett seg nødt til å spe på økonomien med å ta litt fra reguleringsfondet. Dette får vi vurdere i tida framover. Helt til slutt vil jeg igjen gjøre Luftfartstilsynet en visitt. Da dette ble opprettet 1. januar 2000, ble det fra samferdselskomiteen presisert at Luftfartstilsynet skulle ha en bemanning på inntil 120 stillinger. Dette bør Luftfartstilsynet forholde seg til. Jeg vil også understreke nødvendigheten av at det i Luftfartstilsynet bør være folk med luftfartsfaglig bakgrunn. Selvsagt er det nødvendig med jurister, men like viktig, av hensyn til sikkerheten, mener jeg det er at Luftfartstilsynet bemannes med flygere, flygeledere og annet personell med nødvendig faglig utdanning.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Sahls lange utlegning om Arbeiderpartiets løftebrudd. Da har jeg lyst til å beskrive situasjonen litt på veisektoren. Vi har brukt 190 mill. kr mer enn det som var forutsatt på vinterbrøyting. Når det gjelder fergedriften, manglet vi 160 mill. kr. Derfor var det nødvendig å foreta en omdisponering som tilførte drift og vedlikehold og fergedriften 350 mill. kr. Jeg har lyst å stille spørsmålet: Er det distriktsfiendtlig at vi skal legge asfalt i Nordland og Troms til sommeren? Og er det distriktsfiendtlig at vi skal opprettholde fergetilbudet? Representanten Sahl var også voldsomt opptatt av posttjenester. Da har jeg lyst å stille spørsmålet til representanten Sahl hvorfor de valgte å kutte – med et enkelt grep – 200 mill. kr i omstillingsmidler til Posten, i en situasjon hvor Posten er i en enormt stor omstillingsperiode. Sentrumspartiene springer nå fra regningen fra budsjettet før jul. De fremmer mange saker, og de har så mye mer penger. Slik var det ikke da disse partiene satt i regjering. Jammen har situasjonen forandret seg mye på tre måneder! Flere av sentrumsrepresentantene har også vært inne på dette med rassikring. Rassikringsmidlene er ikke borte, men de er flyttet inn i investeringsposten, der de hører hjemme. Hva var det som skjedde i 1999? Sentrumsregjeringen fremmet en egen rassikringsplan hvor de nappet ut alle rassikringsprosjekter fra gjeldende veiplan for perioden 1998-2001 uten å komme med en eneste ny krone, og fremmet planen som om det var en stor satsing på rassikring. Er ikke det å kaste blår i øynene på folk, så vet ikke jeg!
Jeg lyttet litt til representanten Faldet i stad og hennes syn på luftfartsavgifter. Det jeg følte litt behov for, var å spørre statsråden eller fraksjonslederen i Arbeiderpartiet om dette var uttrykk for Arbeiderpartiets nye luftfartspolitikk, eller om det var uttrykk for høyttenking fra representanten Faldet om hvordan hun kunne tenke seg at den burde være, for jeg ser for meg relativt store omlegginger hvis det innlegget var representativt. Grunnen til at jeg tok ordet var at jeg ikke ble helt ferdig med innlegget i stad. Jeg kan egentlig bare føye meg til de litt indignerte utsagnene fra samferdselsministeren når det gjaldt de 200 mill. kr. Det er særdeles pinlig for det politiske liv den måten man har flyttet den regninga på mange ganger, og det gir ikke noen særlig tillit til at det er mulig å stole på politikeres løfter. Disse 200 mill. kr er blitt flyttet og lovet ved neste runde flere ganger, og de er særdeles viktige i den fasen Posten er inne i. Jeg må også innrømme at jeg er veldig skeptisk til kuttet på 190 mill. kr på kjøp av ulønnsomme posttjenester. 90 mill. kr skal tas inn gjennom portoøkning, men når det gjelder de øvrige 100 mill. kr sies det også i svar fra departementet at «på heilt kort sikt vil reduksjonen ikkje få verknader på tilbodet av posttjenester». Og det sies videre at «Posten kan likevel ikkje gå med underskot i tenesteproduksjonen sin over tid». Jeg føler at de 100 mill. kr er for å få budsjettbalansen, og at det nok kommer til å få konsekvenser for kvaliteten på posttjenestene. Derfor syns jeg også det er uheldig. Så her er det gult kort til det flertallet som kutter de 200 mill. kr som har vært lovet i lang tid, men det er også i nærheten av gult kort til Regjeringa – iallfall påtale nå og i neste runde gult kort – for kuttet på kjøp av posttjenester.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3780]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Bastesen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det har de siste åra blitt svært så moderne her i Stortinget å prate om ulike samferdselspakker. På en måte var vel pakka vi har til behandling her i kveld, Oslopakke 2, den første pakka som Stortinget hadde til behandling – det er kanskje å gå litt for langt, men det var i alle fall Stortinget som tidlig i prosessen var med på å fatte et vedtak om at det skulle utarbeides en plan for forsert kollektivutbygging i Oslo- og Akershus-regionen. Det vedtaket fattet Stortinget høsten 1996. Seinere har den pakka fått navnet Oslopakke 2. Oslopakke 1 viser tilbake på Oslo-pakka, som den i sin tid het, hovedvegutbygginga i Oslo-området og opprettelsen av bomringen rundt Oslo for ti år tilbake og drøyt det. Oslopakke 1 kom jo i sin tid på beina fordi en måtte løse innfartsproblematikken i hovedstadsområdet. Mange av oss husker hvordan trafikken stod nedover Vålerenga – det var praktisk talt ikke mulig å komme inn og ut av hovedstaden til visse tider i døgnet. Så gjorde en et skippertak og fikk satt i gang utbygging av vegsystemet. En er ennå ikke ferdig, det gjenstår mange veger før Oslopakke 1 er realisert. Men i løpet av de siste ti åra har en altså sett at det holder ikke med den vegutbygginga som en har gjort i hovedstadsområdet. Hvis økningen i transportvolumet fortsetter på samme måten, vil også de nye innfartsvegene til Oslo om kort tid være sprengt, fulle av trafikk. Det er ingen god løsning at vi har fått nye veger inn til hovedstaden hvis resultatet blir at vi flytter trafikken fra de gamle, dårlige vegene og over på de nye motorvegene som bygges. Derfor tok altså lokale krefter initiativ til at det skulle utarbeides en plan for kollektivsatsing i hovedstadsregionen. Som sagt, Stortinget velsignet det i 1996, og gav marsjordre om at en plan skulle utarbeides. Det gjorde Oslo og Akershus. Det har i grunnen tatt lang tid – for lang tid vil jo jeg si – fra vedtaket ble fattet i 1996 og til vi i dag har den første runden av behandling av Oslopakke 2. Jeg ønsker å ha med disse ordene innledningsvis fordi det er svært få av de pakkene som Stortinget har hatt til behandling den siste tida, som det er Stortinget sjøl som har vedtatt skal utarbeides. Eller for å si det slik: Oslopakke 2 er så vidt jeg veit den eneste pakka Stortinget sjøl har vedtatt skulle utarbeides. Vi skal i dag ta stilling til en bit av finansieringsopplegget i Oslopakke 2, hvor det er skissert at kostnaden skal deles mellom brukere i form av økte bompengetakster og økte takster på de kollektive reisemidlene, i form av lokale bidrag og i form av ganske betydelige statlige bidrag. Det som foreløpig så langt er presentert, har ei total ramme på 24 milliarder kr. De to viktigste prosjektene i Oslopakke 2 er bygging av nye dobbeltspor fra Asker til Skøyen og fra Ski til Oslo. Det er mange prosjekter som inngår i den totale pakka, mange prosjekter som vil forbedre infrastrukturen for de kollektive transportmidlene rundt Oslo, men som sagt, de to dobbeltsporene er desidert de største prosjektene. Å bygge jernbane er i utgangspunktet et statlig ansvar. Men vi skjønner alle sammen at bare disse to helt fundamentalt viktige dobbeltsporene koster altså 13–14 milliarder kr. Finansiering av Oslopakke 2 og hvilke prosjekter som skal prioriteres, må vi sjølsagt komme tilbake til ved behandlinga av Nasjonal transportplan i høst, eventuelt på nyåret. I dag har vi altså fått oss forelagt og har til behandling prinsippene omkring finansiering av pakka og forslaget om å gi bompengeselskapet A/S Fjellinjen lov til å starte forhåndsinnkreving av økte bompengetakster, som da skal gå til kollektive transportformål. Men som sagt: Jeg understreker ganske så sterkt at den virkelige reelle runden om Oslopakke 2 må vi ta i behandlinga av Nasjonal transportplan. Det er et greit flertall i samferdselskomiteen som går inn for forslaget fra Regjeringa. At Fremskrittspartiet har sin holdning til saka er i grunnen ikke overraskende. Fremskrittspartiet har hele tida signalisert at de er motstander av pakka. Det var faktisk så vidt jeg husker bare Fremskrittspartiet som stemte imot da Stortinget i 1996 vedtok at det skulle utarbeides en slik plan. Det var bare seks stemmer i Stortinget mot forslaget. Så Fremskrittspartiet har i grunnen opptrådt ryddig hele vegen, sjøl om jeg er dypt og inderlig uenig med Fremskrittspartiet i saken. Det er i grunnen noe mer overraskende hvilken vending Høyre har tatt i saken så langt. Når jeg sier overraskende, er det fordi det ikke minst fra Høyre-byrådet i Oslo, med samferdselsbyråden i spissen, har ivret sterkt for å få på plass Oslopakke 2. Jeg registrerte også at byrådet var ute og roste samferdselsministeren for det framlegget han hadde lagt fram, da proposisjonen ble fremmet i statsråd. Jeg har i grunnen ingen ønsker om å starte noen polemikk med Høyre i forhold til det Høyre skriver i sine merknader. Jeg syns for så vidt Høyre har gode poenger i det de tar opp. Høyre signaliserer jo ikke at de er imot pakka – det syns jeg er gledelig, men ønsker altså at den totale behandlinga skal utsettes til behandlinga av Nasjonal transportplan, i og for seg også et reelt standpunkt, sjøl om jeg hadde håpet at også Høyre hadde vært med blant flertallet i dag. Det jeg spesielt har lyst til å uttrykke som er gledelig, er hva Høyre skriver om statens ansvar for å finansiere de to dobbeltsporene, for det er i utgangspunktet statens ansvar å bygge jernbane i Norge. Høyre skriver altså at en er villig til å være med på å finansiere de to nye dobbeltsporene med hjelp av ordinære midler. Sjøl om jeg altså ikke er helt fornøyd med den vendinga Høyre har tatt i saka, syns jeg i alle fall det er positive toner fra Høyre at en allerede nå signaliserer at en er interessert i å være med på å finansiere de to nye dobbeltsporene. Til slutt: Jeg anbefaler på det varmeste at vi slutter opp om innstillinga fra samferdselskomiteen. Jeg trur det er usedvanlig viktig at vi nå kan få på plass så mye som mulig, at bompengeselskapet Fjellinjen får tillatelse til å starte forhåndsinnkrevingen, og at vi kommer tilbake med signaler om at staten er interessert i å bidra med midler til Oslopakke 2, som da skal gå til å finansiere det som er statens eget ansvar; å bygge de to dobbeltsporene: fra Skøyen til Asker og fra Ski til Oslo. Vi ser sjølsagt fram til behandlinga av Nasjonal transportplan om noen måneder.
Arbeiderpartiets, sentrums og Høyres iver etter å skatteflå bilistene kjenner snart ingen grenser. Avgiftsoppfinnsomheten kommer på løpende bånd. Høyre-byrådet i Oslo – godt støttet av Arbeiderpartiet, som vanlig – satte i gang avgift på bruk av piggdekk, tillatt etter at det var gått igjennom i Stortinget. Dekkstøy- og rushtidsavgift er under vurdering. Bomringer settes opp på Jæren, i Østfold og i Vestfold. I innkrevingen fra bilistene ved alle bomstasjonene har en nå kommet opp i formidable 2,2 milliarder kr. Mindre og mindre av inntektene fra bompengeinnkrevingen går til bygging av veier. En hel del av disse bompengeinntektene går vekk – til administrasjon, til bomvakter og til renter. Det siste nå er at det lille som er igjen, heller ikke skal benyttes til veiutbygging. Nå har Arbeiderpartiet, sentrum og – helt utrolig – også det gode, gamle Høyre fulgt med: Bomstasjoner kan brukes til så mangt. Ideen har de sikkert fått fra de gamle historiene om landeveisrøverne som tolla alle som ønsket å ri gjennom deres område, bare at hesten i dag er erstattet med bilen. I dag går allerede 20 pst. av inntektene i Oslo-bomringen til andre ting enn veier. Utrolige 760 mill. kr av bompengene i Oslo har disse partiene hittil tatt fra bilistene for å bruke dem på kollektivtrafikken. Og det er bare i Oslo-bomringen. Jeg vil vise til vårt forslags punkt 2, hvor vi ønsker at hele dagens inntekt skal gå til veiutbygging, som var forutsetningen for Oslopakke 1. Før Oslopakke 1 er fullført, finner noen oppfinnsomme sjeler ut: Nå legger vi på ytterligere 2 kr i bomringen, og så kaller vi det Oslopakke 2. Snakk om pakke! Hadde man i rettferdighetens navn latt disse stakkars to kronene gått til Oslopakke 1, til veiutbygging, skulle jeg ha forstått det. Men nei, hele denne økningen skal gå til helt andre ting enn veiutbygging. Jeg må si at sannelig er det lurt å ha bilistene som melkeku! For nå skal bilistene i Oslo betale trikkeutbygging, de skal betale T-bane, og de skal betale jernbaneutbygging i Oslo-området mv. Hva blir det neste bilistene skal betale? Og når kommer NAF og de andre bilorganisasjonene på banen? Når tør NAF manne seg opp til å si at det bare er Fremskrittspartiet som står på skansen for mindre skatter og avgifter for bilistene? I år vil staten ta inn formidable 40 milliarder kr fra bilistene, derav hele 2,2 milliarder kr i forskjellige bomringer rundt omkring i landet. Statens utgifter er på litt over en fjerdedel. Bilistene er blitt Arbeiderpartiets, sentrums og Høyres store, store melkeku. Jeg vil få vise til Fremskrittspartiets forslag, som er tatt inn i innstillingen.
Representanten Thore Aksel Nistad har tatt opp det forslaget han refererte til.
Oslopakke 2 innebærer en etterlengtet satsing på kollektivtrafikken i Oslo og Akershus. Vi er mange som har sett fram til dette med forventning. Saken har tatt lang tid, ikke minst fordi det har vært nødvendig at både Oslo kommune og Akershus fylkeskommune aksepterer bruk av bompenger til finansiering av kollektivtiltak. Trafikksituasjonen i Oslo og på vegene inn til Oslo er uholdbar i rushtrafikken, det har vel de fleste av oss merket. Prognosene tilsier at trafikkveksten vil fortsette. Lufta i Oslo er allerede sterkt forurenset, og biltrafikken er en viktig kilde til forurensning. Derfor er vi nødt til å gjennomføre tiltak som kan legge til rette for at framtidig trafikkvekst kommer i form av økt kollektivtrafikk. Biltrafikken er i tillegg svært arealkrevende. Arealene i hovedstaden er for verdifulle til at vi kan bruke dem til å bygge stadig bredere veger. Oslopakke 2 er planlagt som et spleiselag mellom staten, Oslo kommune og Akershus fylkeskommune. I tillegg skal trafikantene bidra. I første omgang økes bompengene for biltrafikken med 2 kr og billettprisene for kollektivreisende med 75 øre. Proposisjonen fra Regjeringen presenterer ikke de enkelte prosjektene i Oslopakken. Vi tar i dag derfor ikke stilling til enkeltprosjekter og hvorvidt de skal være en del av Oslopakke 2. Det gjelder heller ikke de prosjektene som er nevnt i proposisjonen. Av de viktigste prosjektene som sannsynligvis blir en del av Oslopakke 2, er nytt dobbeltspor fra Skøyen til Asker og fra Oslo til Ski. Begge deler er viktige prosjekter for å avlaste innfartsårene til Oslo. Proposisjonen gjengir en del forutsetninger som Oslo kommune og Akershus fylkeskommune har lagt til grunn for sine vedtak. Vi tar i dag ikke stilling til disse. Det betyr heller ikke at vi har akseptert disse forutsetningene. Det gjelder bl.a. den statlige andelen, den endelige bompengeandelen og Oslos og Akershus" andeler av kostnadene. Fra Kristelig Folkepartis side ser vi heller ikke dagens vedtak med tanke på bompenger og bompengeperiodens varighet som et endelig vedtak. Jeg vil understreke at et flertall bestående av sentrumspartiene, SV og Arbeiderpartiet forutsetter at Stortinget ved behandlingen av Nasjonal transportplan skal ta stilling til omfanget av Oslopakke 2, andelen statlig finansiering og prinsippene for kostnadsfordeling. Denne merknaden er avgjørende for at vi fra Kristelig Folkepartis side har kunnet akseptere å åpne for innkreving av bompenger og brukerbetaling. Jeg håper at Regjeringen, når den legger fram Nasjonal transportplan, viser at den er i stand til å se investeringer i sammenheng, og at en satser på kollektivtrafikk der det er grunnlag for det, i stedet for ytterligere storsatsing på veiinvesteringer akkurat der. Kristelig Folkeparti støtter innstillingen. Så en liten merknad til representanten Thore Nistad, som i det virkelige liv, fra Stortingets side, faktisk har gått inn for bompengefinansiering av Rv 35 fra Lunner til Gardermoen, i hans eget fylke. Så det er enkelte ganger bompengefinansiering også kan være brukbart, tror jeg vi kan si.
Representanten Nistad hevet seg til de store høyder her når det gjaldt bompengeprosjekter, og representanten Kofoed-Larsen minnet om ett prosjekt. Jeg kan jo minne om et par andre. Hvis jeg ikke husker helt feil, stemte Fremskrittspartiet for Trekantsambandet, som er et bompengeprosjekt. De stemte også for Hardangerbrua, hvis jeg ikke tar helt feil – det ble ikke realisert, men det var tross alt et bompengeprosjekt. Så historien viser at det er nok ikke helt riktig at Fremskrittspartiet aldri har stemt for bompengeprosjekter i dette hus. Jeg tror det er langt flere tilfeller også, skal jeg være helt ærlig. Men så til saken. Høyre har i dette huset over lang tid vært med på å godta brukerfinansiering gjennom bompenger. Det har vi gjort under følgende forutsetninger: Det skal være lokalpolitisk enighet om prosjektet. Prosjektet skal være gitt prioritet, og det skal være definert. Det skal være en klar fordeling mellom bompenger og statlige bidrag, og bommene skal bort når prosjektet er nedbetalt. I løpet av de siste årene har vi sett en stadig glidning bort fra disse forutsetningene. Bompengeprosjektene blir mindre og mindre konkrete, og bompenger nyttes til alle ønskelige formål. Statens bidrag er høyst usikkert, og bompengene – bidraget – dras nesten ut i et evighetsperspektiv. Bompenger er faktisk i ferd med å gli bort fra å være et konkret spleiselag på et prosjekt, til å bli en ny permanent statlig skatt. Det er derfor ikke overraskende at de partiene som ivrer mest for økt brukerbetaling, er de samme partiene som ønsker økte offentlige inntekter ved å skattlegge private mer. Høyre har flere ganger advart mot den glidningen som vi ser nå – jeg har faktisk flere ganger gjort det fra denne talerstol. Jeg vil understreke at dette gjør det mer og mer vanskelig for Høyre å være med på slike prosjekter. Vi ønsker å holde fast på de klare forutsetningene som i sin tid lå til grunn for bompengefinansiering. Oslopakke 2, slik som den foreligger pr. i dag – og som i grunnen ikke er noe Oslopakke 2, men utelukkende en finansieringsplan i første omgang – er et godt eksempel på utviklingen og hvor det bærer hen. Flertallsvedtaket knyttet til Oslopakke 2 i denne saken dreier seg om det som ganske riktig står i proposisjonen. Hovedhensikten med proposisjonen er å gi hjemmel for å innføre trafikantbetaling i form av økt bompengetakster, og det er det hele. I proposisjonen står det ikke hvilke prosjekter som inngår, men at man vurderer hvilke prosjekter som skal inngå i pakken for å redusere kostnadene og øke samfunnsnytten. Det eneste som er sikkert, er at bilistene skal betale 2 kr, og kollektivpassasjerene 75 øre. Men hva staten skal bidra med, og hvilke prosjekter som skal inngå, sies det intet om i proposisjonen. Prinsippet om at bommene skal bort når prosjektet er nedbetalt, er erstattet med: « … og utrede strategier som kan være med på å øke den samfunnsøkonomiske nytten av Oslopakke 2.» For de som skjønner det, skal dette leses som veiprising. Det betyr evigvarende bommer. Alt dette viser at Høyres forutsetninger knyttet til bompengeinnføring ikke er i nærheten av å være oppfylt. Høyre kan selvsagt ikke være med på et slikt vedtak. Vi ønsker å få klarlagt hva staten skal bidra med, hvilke prosjekter som skal inngå, hva pengene konkret skal brukes til, også knyttet til de veiprosjektene som eventuelt foreligger. Det skal bli uhyre interessant å se hva det flertallet som ønsker å stemme for den bompengeinnføringen som vi vedtar i dag, vil bidra med av statlige midler når vi kommer til behandlingen av Nasjonal transportplan. Jeg tror at Oslos befolkning ikke skal være særlig optimistisk når det gjelder det statlige bidraget, jeg frykter at Oslos befolkning må betale mye og lenge. Så vil jeg bare understreke i forhold til det som representanten Myrli var inne på, at Høyre mener at det å bygge jernbane er en statlig oppgave. Derfor fant vi det også riktig i innstillingen å understreke nettopp det. De to dobbeltsporene er uavhengige, spør du oss. Vi mener at det har en sammenheng med kollektivtransporten i Oslo, men det har også betydning for NSB og hele landets jernbanenett. Derfor kan de ses helt separat fra dette.
I St.prp. nr. 64 blir Stortinget invitert til å gjere vedtak om å auke bompengetakstane til delvis finansiering av tiltak i ein plan for forsert kollektivutbygging i Oslo og Akershus. Stortinget er i utgangspunktet ikkje invitert til å gjere vedtak om noko anna enn auke av bompengesatsane. Departementet seier i klartekst at det m.a. står att eit omfattande arbeid for å kvalitetssikre kostnadsoverslaga. Utgreiing av kva prosjekt som skal inngå i Oslopakke 2 for å redusere kostnadene og auke samfunnsnytten, er heller ikkje gjennomført. Ja, departementet seier det slik: «Det foreliggende grunnlagsmaterialet er svakere enn det som kreves for en bompengeproposisjon der det også tas stilling til utbygging av prosjekter.» Det er dessutan naturleg at tiltak for gjennomføring fyrst skal drøftast i samband med Nasjonal transportplan, og at endeleg avklaring skal skje i samband med dei årlege budsjetta. Sjølv om proposisjonen så klart dokumenterer at grunnlaget for å ta stilling til andre sider ved denne saka enn bompengesatsen ikkje er til stades, kjem Samferdselsdepartementet med ei vurdering av mange fleire sider ved Oslopakke 2 enn berre bompengespørsmålet. Eg finn det heilt unaturleg og umogeleg å ta stilling til sider ved Oslopakke 2 som Samferdselsdepartementet seier må utgreiast nærare, kvalitetssikrast eller sjåast i samband med Nasjonal transportplan. Eg er samd i det som eit nesten samla storting tidlegare har sagt om kollektivutbygging i Oslo- og Akershus-regionen. Det må vere eit mål å auke kollektivdelen i denne regionen. Dette må ein leggje til rette for, med både infrastruktur og materiellsatsing for ulike transportformer. Det stadig aukande trafikkproblemet i denne regionen kan ein ikkje løyse berre ved å leggje til rette for auka privatbilisme. Kollektivdelen må aukast. Oslopakke 2 skal verke som eit spleiselag, med finansiering frå staten, Oslo kommune, Akershus fylkeskommune og frå trafikantane sjølve. Men St.prp. nr. 64 gjev ikkje grunnlag for å ta stilling til omfanget av Oslopakke 2. Som fleirtalet i komiteen har sagt i merknadene, reknar eg med at ein vil kome med nærare omtale av dei enkelte prosjekta i Nasjonal transportplan. Fyrst ved handsaminga av denne planen vil vi kunne ta stilling til omfanget av Oslopakke 2, kor stor den statlege finansieringsdelen skal vere, og prinsippa for kostnadsdeling. I denne omgangen støttar Senterpartiet forslaget om at det blir gjeve løyve til å auke bompengesatsane.
Det kan ikke herske tvil om at det er behov for et kollektivløft i hovedstaden. Det går ikke an å «vegbygge» seg ut av transportsituasjonen. Ja, man kan åpne en ny veg med større kapasitet, hvor man flytter trafikkorken et stykke videre – og så må man i gang med nye prosjekt. Og mens man da fyller byen og områdene rundt med biler, får man et stadig dårligere miljø, helseproblemer, flere trafikkskader osv. Derfor er det en god intensjon i det som ligger her i Oslopakke 2 – en god intensjon om at man skal ha et kollektivløft, og at vegbrukerne også skal være med på å betale det. Men, det blir for puslete ut fra behovene. Vi trenger et mye større løft enn det det legges opp til her, og jeg håper at det kan gis signaler i den retning. Jeg er helt enig med saksordføreren, representanten Myrli, som bl.a. var inne på de jernbaneinvesteringene som trengs til de to dobbeltsporene i Oslo-området som har en prislapp på 13-14 milliarder kr. Med det investeringsnivået som er på jernbaneinfrastrukturen i dag, ville det, hvis man brukte hver krone på disse sporene, tilsi ti års investeringer. Men så vet vi det at det også skal skje andre ting på norsk jernbanenett – på Østfoldbanen eller Vestfoldbanen, profilutvidelse av tunneler på Bergensbanen eller Nordlandsbanen. Hvert enkelt prosjekt er kanskje ikke så veldig dyrt, men noen av pengene må gå utenfor dette området også. Og hvis man i tillegg skal ha statlige bidrag til T-banering osv., ser vi at her blir det snakk om veldig store statlige midler, og det vil ta veldig, veldig lang tid. Derfor tror jeg at brukerne, hvis man skal nå de målene, de gode intensjonene som ligger her, er nødt til å betale mer. Jeg vet at det ikke er populært å si det, men la oss da heve bompengesatsen til 20 kr! En femmer ekstra betyr 300 mill. kr året i ekstra inntekter til å bruke på dette løftet. Da kan vi få gjort dette i et mye kjappere tempo, og nå resultater. Når vi så kommer til behandlingen av Nasjonal transportplan, og jeg ser at rammene for jernbaneinvesteringene blir tredoblet framover i forhold til i dag, er det ingen som er lykkeligere enn meg! Da skal vi greie å få til disse dobbeltsporene rimelig raskt. Men jeg har liten tro på at vi ser noen dobling, eller tredobling. Derfor tror jeg nok at Oslo og Akershus bør ta noen signaler om at de, hvis de ønsker å få realisert rimelig raskt det som de regner som statlige oppgaver hvor staten skal betale hele regningen, må gå inn for brukerfinansiering når det gjelder jernbaneprosjektene. Vi vet jo også at det ligger andre prosjekter i kjømda, det skal f.eks. skje en tilknytning til Fornebu-området. Jeg skal ikke ta opp debatten om hvor glupt dette med IT Fornebu er, for det vedtaket er jo dessverre gjort. Men kanskje skal de som etablerer seg der ute, betale for transportløsningene – jeg er i tvil om dette, jeg ser ikke bort fra at man prøver å sende en del av regninga til staten. Det er altså ganske store investeringer som må gjøres i dette området for å få til kollektivløsningene – det skal dessuten gjøres investeringer i resten av landet. Jeg vil da si følgende: Det er gode intensjoner i Oslopakke 2. De skal vi gi vår klare tilslutning til, samtidig som det er viktig at vi sier fra om at det kreves et større tempo, som igjen betyr høyere brukerbetaling. For øvrig er det bra at det står et bredt flertall bak ønsket om en kollektivsatsing. Jeg er også veldig glad for at det med den politiske sammensetninga vi har i Oslo, er et flertall der som tenker i de baner – ja, både jernbanen og T-banen. Så vi får komme tilbake til de mer konkrete tingene når vi får Transportplanen til behandling og håpe at det blir et raskt kollektivløft i hovedstaden.
Først til det formelle: Det formelle er at man i dag gir adgang til å starte en ekstraordinær bompengeinnkreving og trafikantbetaling for å sikre en forsert kollektivutbygging i Oslo-området. Det andre formelle er at hvilke prosjekter som kommer, og i hvilken rekkefølge, er knyttet til Nasjonal transportplan. Så til det reelle: Da vil jeg først si at de som ønsker resultater, bør være veldig forsiktig med å erklære prosjektene som ektefødte barn av det ene eller det andre parti. Dette blir ikke til uten at man er villig til å dra sammen. For eksempel er det slik at det ville ikke blitt noe flertall i Oslo bystyre uten at man hadde forsert grenser på tvers av den tradisjonelle høyre-venstreaksen. Og det vil ikke bli skapt noen resultater hvis debatter som det er naturlig å føre i Akershus fylkesting og Oslo bystyre, automatisk blir ført over til Stortinget. Det blir bare skapt løsning dersom et bredt flertall har en vilje til å forstå at kollektivsatsing i en storbyregion som Oslo-området er en livsviktig miljøsatsing og tar konsekvensen av det. Og det hjelper ikke å ha vært sæddonator til dette prosjektet, hvis man ikke er villig til å være jordmor og føre det videre. Det er de faktiske forhold. Så får vi komme tilbake til barnets oppvekstvilkår senere. Når det gjelder de praktiske forhold i denne delen av landet, skal jeg kun komme med to kommentarer. Jeg er overbevist om at uansett hva man kaller det, Oslopakke 2 eller hva, så vil det norske jernbanenettet ikke kunne fungere uten at det skjer noe ytterligere med kapasiteten mellom Oslo og Asker. Stortinget vil rett og slett oppleve at satsinger bl.a. i Vestfold ikke vil kunne føre fram fordi situasjonen i dag er slik at Vestfoldbanen bruker lengre tid til Oslo enn det den gjorde for 20 – 25 år siden, fordi det ikke er kapasitet mellom Oslo og Asker. Så helt uavhengig av om vi kaller dette Oslopakke 2 eller hva som helst, så er dette et prosjekt en må velge å gjøre noe med, dersom en skal ha det jernbanenettet man har, og det skal ha en fornuftig prioritering. Så får man komme tilbake til en realistisk kostnadsberegning av det og hvordan det skal sikres. Dernest vil jeg tilføye: Helt uavhengig av barnets navn, Oslopakke 2 eller jernbanesatsing, vil det være helt unaturlig ikke å se kollektivtransporten i Oslo og Akershus, Østfold og Buskerud i en sammenheng. Det er en sammenheng. Det er et meget omfattende bo- og arbeidsmarked som man må forholde seg til, der man enten kan løse transportoppgavene ved enda mer veiutbygging enn det som allerede ligger i Oslopakke 1, enn det som ligger i Drammenspakken osv., eller om en skal bestemme seg for at kollektivsatsingen på en viss måte kan holde tritt. Det er en avveining som jeg venter i spenning på, når Regjeringen skal behandle Nasjonal transportplan. Jeg har et poeng til. Jeg tror at, uavhengig av investeringenes størrelse, er det et selvstendig behov for å få til et samarbeid mellom de som driver kollektivselskapene i disse fire fylkene, og staten for å sørge for at man utnytter de ressursene man til enhver tid har, på en mest mulig effektiv måte. For min del er jeg tilhenger av en modell som jeg vil kalle for en norsk utgave av pavevalget. Som kjent er pavevalget slik at man stenger kardinalene inne i et rom, og der blir de inntil de blir enige, og hvis de ikke blir enige, er det riktig kjedelig. Den norske utgaven av dette kan bestå i at fylkene Oslo, Akershus, Buskerud og Østfold, med et klart flertall, sammen med staten i mindretall, går inn i et rom, og man kan kalle rommet for hva man vil, og man kan komme ut igjen og være uenig, og verden blir i hvert fall ikke dårligere enn før, og man kan komme ut igjen og bli enige om noe, og verden kan bli bedre og mer samordnet. Jeg vil spesielt utfordre samferdselsministeren til å vurdere en slik tenkning. Det er ikke en tenkning som er basert på at man kan kommandere noen, men det er en tenkning som er basert på det beste i den norske dugnads- og spleistradisjonen, nemlig at man enten kan bli vinner i fellesskap, eller taper i fellesskap. Og i denne situasjonen er det også slik at det å være taper i verste fall ikke blir dårligere enn status quo. Men vi er nødt til å finne noen grep, og vi kan ikke vente med disse organisatoriske grepene til vi har ferdigutredet fylkeskommunens stilling eller oppgavefordelingen mellom forvaltningsnivåene i Norge. Da kommer vi uansett til å vente en stund før vi får se de praktiske resultatene. Jeg tror også den tenkningen jeg her har skissert, har en viss betydning for andre storbyområder i Norge, men jeg vil ikke gå inn på det, for det er ikke naturlig å gjøre det i denne sammenheng i dag. Når mange distriktsrepresentanter her har en bekymring, er det lett å forstå det, for det er ingen tvil om at mange av samferdselsoppgavene utover landet har lidd under det som jeg i en tidligere fase av mitt liv kalte for «statsfinansiell idioti». Og den statsfinansielle idiotien kan vi se landet rundt i form av gjenspikrede tunneler. Jeg tror det er en oppgave for Stortinget, ganske tverrpolitisk, å sørge for at den snevre sosialøkonomiske forståelse av samferdselsinvesteringers nytte blir sprengt. Det ser jeg fram til ved senere runder her i salen.
Det er et stort behov for videre utbygging av kollektivtrafikken i Oslo og Akershus. Hovedstadsregionen er landets mest folkerike, og trafikken både på vegnettet og jernbanenettet er i stor grad preget av køer og kapasitetsproblemer, slik at både næringsliv og andre trafikanter påføres høye transportkostnader. Trafikken skaper miljøproblemer, og reduksjon av disse problemene er viktig både lokalt og regionalt. Utbygging av kollektivtrafikken i Oslo og Akershus har vært prioritert på 1990-tallet. 20 pst. av bominntektene fra Oslopakke 1 er brukt til dette formålet. I tillegg kommer statens satsing på jernbanen. Staten har også bidratt direkte ved å legge til rette med kollektivinvesteringer innenfor de ordinære vegprosjektene, og også ved alternativ finansiering med riksvegmidler og bompenger til banetiltak. I tillegg kommer statens direkte prioritering av utbygging av jernbanen. Men satsingen har ikke vært tilstrekkelig til å unngå betydelige kapasitetsproblemer, og det ventes fortsatt vekst i trafikken. Det er derfor viktig å etablere alternativ og supplement til økt vegkapasitet og dermed nødvendig å forsere utbyggingen av kollektivtrafikken i denne viktige regionen. Oslo kommune og Akershus fylkeskommune har tidligere i år fattet de nødvendige vedtak om takstøkning i bomringen og på kollektivtrafikken. Regjeringen har derfor nå kunnet legge fram den også av Stortinget etterspurte proposisjonen om Oslopakke 2. Hovedhensikten med proposisjonen er å gi hjemmel for å innføre økt trafikantbetaling i form av økte bompengesatser i bomringen rundt Oslo. Det forutsettes i tillegg økt trafikantbetaling på kollektivtrafikken. Disse midlene vil sammen med statlige bevilgninger og lokale bidrag bli nyttet til å forsere kollektivutbyggingen i Oslo og Akershus. I proposisjonen blir det i denne omgang redegjort prinsipielt for hvilke formål statlige midler, lokale bidrag og trafikantbetaling skal brukes til. I Oslopakke 2 er det bred enighet om prinsippene for finansieringen av de ulike tiltakene. Dette medfører at staten tar fullt ansvar for dobbeltsporene Skøyen–Asker og Oslo S–Ski over statsbudsjettet. Oslo kommune og Akershus fylkeskommune har ansvar for buss, T-bane og trikk – med bidrag til finansiering av infrastruktur fra staten og ved bompenger. I tillegg kommer statens direkte ansvar for riksvegene. Kollektivmidler fra riksvegbudsjettene for Oslo og Akershus – inkludert kollektivmidlene fra Oslopakke 1 – alle ekstraordinære bompenger og bidrag over lokale budsjetter vil gå til infrastruktur for buss, T-bane og trikk. All ekstra betaling fra kollektivtrafikanter er forutsatt å gå til nytt materiell. I bompengeproposisjoner kreves det vanligvis mer konkret avklaring av utbyggingens omfang, prioritering av prosjekter, kostnadsoverslag og finansieringsplan. Bompengepakker omfatter imidlertid mange enkeltprosjekter som er forutsatt gjennomført til ulik tid. Vurderingen av både behov, prosjektutforming og prosjektrekkefølge vil ofte endre seg over tid, noe som skaper behov for en viss fleksibilitet. Plangrunnlaget for prosjektene er ofte på et overordnet nivå, og usikkerheten i de totale kostnadene kan derfor være stor når en bompengepakke legges fram. Det vil derfor være nødvendig å revurdere bl.a. omfanget av pakken og tidspunktet for realisering i forbindelse med rullering av Nasjonal transportplan og de årlige budsjettene. Jeg vil imidlertid understreke at vanlige krav til plangrunnlag og kostnadsoverslag forutsettes å foreligge før det enkelte prosjekt tas opp til bevilgning og anlegget startes – dette vil selvsagt også gjelde for prosjektene i Oslopakke 2. Som Stortinget er kjent med, vil Regjeringen komme nærmere tilbake til de økonomiske rammene for Oslopakke 2, samt statens andel, i forbindelse med Nasjonal transportplan. Til tross for at det gjenstår betydelige avklaringer i arbeidet med Oslopakke 2, mener Regjeringen at det er viktig at de lokale vedtakene blir fulgt opp. Tidligst mulig innføring av økt trafikantbetaling vil styrke den økonomiske rammen for pakken, og det gjenstår også en del praktisk arbeid før innføring kan skje. Det er derfor positivt at Stortinget nå fatter de nødvendige vedtak. Jeg er for øvrig helt enig med representanten Dørum i at det vi nå står foran, vil forutsette et bredt og godt samarbeid mellom de ulike kommuner, fylkeskommuner og staten. Jeg har notert meg de tanker representanten Dørum gav uttrykk for, og vil forsøke å etablere samarbeid på flere måter. Det er mulig at de tankene som representanten gav uttrykk for, kan være anvendelige i så måte.
Representanten Dørum pekte på at vi ikke måtte krangle om farskapet i denne saken, og det er jeg enig i. Jeg tror vi skal ha et kollektivt ansvar for dette, da bortsett fra Fremskrittspartiet, som ikke vil ha noe med denne saken å gjøre. Det vi står overfor, er en veldig spesiell sak og en svært viktig sak. Det er både en betydelig kollektivsatsing, og det er en betydelig miljøsatsing vi her står overfor. Og det er en sak som det lokalt er arbeidet med i temmelig mange år, fordi man lokalt ser hvilke trafikkutfordringer man har. Allerede i dag er trafikkbildet i Oslo og Akershus til tider temmelig komplisert, med lange køer, med unødvendig forurensning, med unødvendig tidsbruk osv. Og man er helt klar over at dette vil fortsette å utvikle seg i verre og verre retning fremover. Derfor har man nå sett hva som er nødvendig å gjøre – man har definert mulige kollektivsatsinger fremover. Det er ingen tvil om, som representanten Myrvoll sa tidligere, at det å bygge veier for å komme seg ut av trafikkproblemene i disse områdene av landet er en umulighet. Det må satses på kollektivtrafikken, og det er det vi er helt tvunget til å gjøre. Jeg er enig i at vi må se hele regionen under ett og legge opp til en type felles transportidé for dette området. Da vil jeg håpe at det også er mulig å se på hvilken evne man har til å flytte deler av trafikken fra land og over på sjø, at sjøveien også blir en del av kollektivtransporten og kollektivtilbudene i denne regionen. Det ligger godt til rette for det, skulle jeg tro, og man bør se på hvilke muligheter som finnes. Så til dette med navnet «Oslopakke 2». Det er klart at det spiller ingen rolle hvilket navn barnet har, bare man elsker det. Men dette er nok et navn som ikke uten videre slår godt an ute blant folk når vi kommer utenfor Oslogryta og Akershus. For det blir jo slik at dette er nok en gigantsatsing i dette området. Men her er jeg helt enig med representanten Dørum i at dette er en satsing og en løsningsmodell som har betydning langt utenfor Oslo, Akershus og Buskerud. Uten at man får til disse løsningene, vil det være en slags propp i begge ender av Oslo, som får voldsomme ringvirkninger for trafikken totalt sett. Så et par ord til representanten Nistad, som gir oss et bilde av at bilistene er mennesker som egentlig ikke tilhører samfunnet, bilistene er bilister – og bare det. Når de har betalt sine bompenger, skal disse pengene gå til bilistene og ikke til noe annet. Nå er det altså slik – og jeg snakker ut fra egen erfaring – at jeg av og til er bilist, at jeg av og til reiser med kollektivtransport, at jeg av og til – ikke av og til, at jeg hele tiden er far, og mine barn har hatt behov for andre typer av løsninger i samfunnet osv. Det blir, synes jeg, for så vidt spennende og underholdende, men det henger ikke på greip hvis man skal plukke ut ulike typer av roller vi har i samfunnet, og så gjøre det til særordninger. Det er altså slik, og det har sikkert også representanten Nistad oppdaget, at bilister av og til kan ta trikken, av og til kan gå i fjellet, av og til kan gjøre ulike ting. Når vi har et samfunn, så er det snakk om et totalt spleiselag – hvordan man organiserer dette totalt sett – og derfor er det litt urimelig å lage denne type grenser og denne type ideer, med øremerking i forhold til hvem som har innbetalt, og hvilken rolle de hadde akkurat da de gjorde det. Jeg tror ikke det er noen gunstig måte å organisere og drive et samfunn på.
Politiske moteord og begreper har en tendens til å være mer forvirrende enn veiledende. Oslopakke 2 er et slikt eksempel. Det er nemlig verken en pakke eller noe spesielt rettet mot Oslo, slik det nå foreligger. Det er mulig det kan bli en pakke, det er mulig det kan bli mer på Oslo, men slik er det iallfall ikke nå. Jeg skjønner at man i distriktene kan ha problemer med å se behovet for en milliardpakke til Oslo, hvis det var slik å forstå. Men de fleste som skal bruke kollektivsatsingene her, altså dobbeltsporene Skøyen–Asker og Oslo–Ski, vil ikke være oslofolk. Det er faktisk et nasjonalt anliggende å ha jernbane som fører inn til hovedstaden. Jeg vet ikke noe sted hvor det defineres som en lokal sak. Det er en nasjonal sak. Så kan man si at en videreutbygging av T-baneringen i Oslo er i Oslo. Når det ikke er en pakke, er det fordi de pakkene folk flest får, får man vanligvis ved en avslutning eller på en bursdag f.eks. Men vi her i salen anses vel ikke som folk flest. Det følger ingen forpliktelse med pakken. Her er det faktisk slik at pakken er uten ende og uten konklusjon. Det er ikke fire sider på den, og den er ikke pakket inn. Man kan si det sånn: Dette er – hvis man skal bruke et velvillig begrep – en delvis plan for en del kollektivprosjekter, og så må man nå åpne for betalingen. Saksordfører sa det egentlig veldig godt selv, nemlig at den virkelige, reelle runden – jeg gjentar uttrykket den virkelige, reelle runden – og virkelig og reell er det samme, så han sa det til og med dobbelt opp – kommer når vi skal behandle Nasjonal transportplan. Det er jo helt rett. Da vil man, som Høyre påpeker i innstillingen, forhåpentligvis konkludere når det gjelder hvilke prosjekter, endelig kostnadsramme, statlig bidrag, lokale bidrag, brukerbidrag, og kanskje ha avsluttet utredningene. Det siste er jo å håpe. Det å utrede etter at prosjektene er vedtatt i Stortinget, er ikke noe anbefalelsesverdig. I samferdselssektoren har det kostet milliarder. La oss håpe det da kan ligne en pakke, for Oslo, Akershus og resten av landet – altså en kollektiv- og samferdselspakke. Det er begrunnelsen for at Høyre i innstillingen sier at det egentlig ikke er nødvendig å behandle dette nå, men det er blitt en slags politisk symbolsak å haste. Oslo, som skal innkreve penger fra bilistene, sier at en slik innkreving av økte satser ikke vil starte før man er forvisset om statens bidrag, og forvisset om statens bidrag er man ikke før Stortinget har vedtatt dette. Det siste baserer seg på byrådens uttalelser. Slik sett hadde det ikke hastet, men det er greit å få det på plass på et vis, men virkelig «på plass» – som saksordfører så godt sa – kommer det ikke før til høsten. En liten runde også til saksordfører, representanten Myrli, fra Akershus: Når man bruker uttrykket bomringen «rundt» Oslo, vil jeg anbefale nærmere åstedsbefaring. Den står i Oslo. Det er en ganske stor forskjell, fordi det er faktisk en del av denne byens befolkning som er av den oppfatning at betaling for lokaltrafikk ikke er en riktig måte å betale for bl.a. kollektivsatsinger i andre fylker på. Slik kan det føles. Jeg tror man også hadde følt det slik om vi hadde satt opp en bom i representantens hjemkommune, midt i kommunen, f.eks. mellom svømmehallen og barnehagen, og man hadde innkrevd en slags avgift for en T-banesatsing i Oslo. Man hadde nok følt det litt fremmed, særlig om vi sa at bomringen stod rundt vedkommende kommune. Et lite ord til slutt også til statsråden: Man har jo rett når man sier at ikke alle veiprosjektene er avsluttet. Her innkrever man penger fra bilistene for å finansiere veiavlastende tiltak. Jeg tror det er ganske viktig på lengre sikt overfor bilister og borgere i sin alminnelighet at man kan se en viss sammenheng mellom det man betaler for, og det man får igjen. Derfor vil jeg anbefale at man også i det videre løpet av det som nå kalles Oslopakke 2, ser på tunnelprosjekter som ikke er avsluttet. Statsråden vil også være vel kjent med behovet for å skaffe tomt for en ikke ennå herværende operabygning. Den krever en ekstraordinær veisatsing. Jeg sier ekstraordinær fordi den vel ikke normalt samfunnsøkonomisk går inn i prioriteringen, men er nødvendiggjort av andre behov. Og stortingsflertallet for det tilhører statsråden og hans parti. Til slutt vil jeg også peke på veiprosjekter i Oslopakke 1 som ikke er fullført, som er tatt ut, og som i dag er en hemsko for miljøet og trafikken. I tillegg vil jeg peke på nye veiprosjekter som har betydelig samfunnsøkonomisk nytte og gir store miljøgevinster – Oslo Vest, Mosseveien og ut av Oslo Vest, for å si det kort.
Jeg hørte meget nøye hva representanten Dørum sa. Det er greit – enig med Dørum! Men det er også et faktum at Oslopakke 2 er et ektefødt barn av Arbeiderpartiet, med to fedre, nemlig tidligere byrådsleder Rune Gerhardsen og Akershus" fylkesordfører Ragnar Kristoffersen. Og Arbeiderpartiet passer godt på dette barnet. Det er over fire år siden de tok initiativ til denne pakken. Det har tatt lang tid. Det har vært en periode preget av krangel mellom staten på den ene siden og Oslo kommune og Akershus fylkeskommune på den andre siden om hvorvidt de lokale vedtakene var klare nok for at Bondevik-regjeringen kunne fremme sak for Stortinget om Oslopakke 2. Uansett forsinkelser takker jeg samferdselsministeren, som fremmet stortingsproposisjonen i mai, og roser samferdselskomiteen for rask behandling i komiteen. Jeg er glad for at Stortinget behandler proposisjonen i dag, og at Stortingets flertall støtter proposisjonen. Etter min mening burde Oslopakke 2 vært kalt Østlandspakken, siden det er det viktigste samferdselstiltak på Østlandet nå. Biltrafikken i Oslo–området er økende. Det er mange som pendler med bil inn til Oslo fra nabofylkene. Dette medfører økt forurensning og støy, særlig i bydeler i Oslo sentrum og i Groruddalen. For å redusere biltrafikken må det iverksettes tiltak for å gjøre kollektivtrafikken mer attraktiv. Samtidig må det iverksettes begrensninger i bilbruken og tiltak for å redusere transportbehovet. Kollektivtrafikken må bygges ut, slik at tilgjengeligheten bedres og reisetiden kortes ned. Fremkommeligheten for kollektivtransport må gjøres bedre, bl.a. gjennom flere kollektivgater og egne trafikkfelter. Et viktig ledd i opprustningen av kollektivtrafikken i Oslo og Akershus er iverksettelse av Oslopakke 2. En markert satsing på kollektivtrafikken i Oslo og Akershus gjennom en samfinansiering med staten vil bidra til utbygging av infrastruktur for kollektivtrafikken i Oslo-området. Jeg konstaterer at alle parter har bidratt til at Oslopakke 2 kommer til å bli den største kollektivsatsingen i Oslo-området. Miljøsituasjonen, spesielt i Oslo, krever gjennomgripende tiltak for å endre trafikkmønsteret, tiltak som kan vri transporten fra personbiler over til kollektivtransport. Oslopakke 2 er et skritt i riktig retning.
Dei talarar som heretter får ordet, får ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg har fått flere visitter her. Først var Kristelig Folkeparti og Høyre ute og minnet om at Fremskrittspartiet også hadde stemt for noen bommer rundt omkring. Det er helt riktig, vi har gjort det, og vi har det klart i programmet. Jeg har ved enhver anledning sagt at der hvor vi har en bru som kan erstatte en ferje, kan vi gå inn for en bom der vi har en alternativ gratis vei. Representantene Nilsen og Kofoed-Larsen henviste til at jeg hadde gått inn for Rv 35. Ja, det er helt riktig, men der har altså bilistene et valg. De kan fortsette å kjøre på den gamle veien og la være å betale, eller de kan kjøre på den nye, fine veien og betale 10 kr. Jeg kan ikke skjønne at det skal være så vanskelig for Høyre å fatte at vi i Fremskrittspartiet ønsker valgfrihet, men det er vel kanskje noe som er forlatt i Høyre, at man ikke har valgfrihet der lenger. Avgiftsmanien har tydeligvis fullstendig grepet Høyre. Nå er det økte avgifter både på sigarer og piggdekk som rår i Høyre. Dørum var opptatt av at ingen måtte ha farskapet til denne pakken, at flere måtte dele på det, at man ikke måtte minnes på hvem som hadde farskapet, men jeg skal love Dørum og alle de andre her at Fremskrittspartiet år etter år klart og tydelig skal fortelle hvem som har farskapet til Oslopakke 2, hvem som har ilagt den skatten for bilistene. Det skal jeg i hvert fall love. Jeg tenker at resultatet en gang i natt blir at alle partiene, unntatt Fremskrittspartiet, har farskapet til denne ekstra avgiftspåleggelsen. Men det er ikke for sent å snu ennå! Så ble det sagt noe om bilistene. De kunne gå på en trikk, og de kunne gå på en buss, og er det da så urettferdig at det skal være høye bilavgifter? Vel, når jeg tar bussen, betaler jeg for det. Jeg kan ikke skjønne at det er så urimelig at jeg skal betale for å benytte bussen eller trikken. Hvorfor skal andre være med og betale halve billetten når jeg går på trikken? Det skjønner jeg ikke. Det er vel greitt så lenge en får en gratis lunsj, men det er alltid noen som må betale for den.
Jeg beklager å måtte ta ordet igjen, men etter statsrådens innlegg ber jeg ham om å merke seg hva flertallet sier vi tar standpunkt til i dag, og hva vi har tenkt å ta standpunkt til senere. Jeg siterer fra innstillingen – fra hva et flertall som består av medlemmer fra Arbeiderpartiet, sentrumspartiene og SV, sier: «Flertallet viser til at det i proposisjonen ikke er lagt opp til at en skal ta stilling til omfanget av Oslopakke 2, og at en nærmere omtale av de enkelte prosjekt vil bli presentert i Nasjonal transportplan. Flertallet forutsetter at Stortinget ved behandlingen av Nasjonal transportplan skal ta stilling til omfanget av Oslopakke 2, andelen statlig finansiering og prinsipper for kostnadsfordeling.»
Fremskrittspartiet har aldri vært interessert i å skjønne hvor mange døde og skadde som ligger langs vegene. De har aldri vært interessert i å skjønne hva slags helseproblemer bilismen skaper, ikke minst i byene, hvor tallet på astmatiske sykdommer osv. bare øker. De har aldri vært interessert i å skjønne det. Fyll opp vegene med biler – og blir det fullt, så bygg flere veger – er deres svar. Men jeg skal ikke bruke mer tid på Fremskrittspartiet. Det er et par Oslo-representanter som har snakket om distriktsrepresentantenes frykt for investeringer her nede. Jeg blir alltid litt fortvilet over det. Jeg er en av dem som har sagt at vi må bygge jernbane i Oslo-gryta, som har forsvart nødvendigheten av Gardermobanen, som har sagt ja til opera, og som har sagt ja til Bjørvika-prosjektet. Og kommer jeg nordover, sies det: Du bruker så mye penger der nede! Og så kommer det Oslo-representanter som sier at alt vi har her, er nasjonalt, og derfor må staten ta seg av det. Det dere har der ute, er regionalt eller lokalt. Det er viktig at også Oslo-representanter prøver å tenke at noe av det vi skal ha, ikke er nasjonalt. Det er ikke slik at vi må ha et nytt dobbeltspor Asker-Skøyen og Oslo-Ski av nasjonale grunner. Hvis vi prioriterer de togene som kjører gods, og regionale tog, som på en måte har utstrekning utover i landet, så trenger vi ikke noen nye. Da kan vi si at vi ikke har plass til lokaltogene. Jeg ønsker ikke å si det, for jeg mener vi trenger dem. Men det går ikke an å framstille all lokaltrafikk på jernbane her i Oslo-området som om den er av nasjonal interesse. Jeg syns også at representanter for Oslo skal begynne å tenke sånn at de også har lokale interesser, og ikke framføre alt som nasjonalt. Da ville vi få en mer konstruktiv debatt mellom representanter fra distriktene og representanter her nede. Det er også noe jeg har lyst til å si til statsråden: Han sa at dobbeltsporet Oslo–Ski og Asker–Skøyen er statens ansvar, men da må han ha mye penger. Han må ha søkkende mye penger, fordi vi har lovet litt med hensyn til sikkerhet på jernbanen, og der skal det gjøres en jobb. Vi vet det trengs noen krysningsspor her og der – kanskje ikke så veldig dyrt, men det koster litt – litt profilutvidelse. Arbeiderpartiet har dessuten vært med på å si en del positivt om nødvendigheten av å investere på Østfoldbanen og på Vestfoldbanen. Jeg husker også Eidangertunnellen, som har vært på kartet lenge, og jeg skal ikke nevne Ringeriksbanen. Det finnes investeringsprosjekter på jernbanesiden også utenfor Oslo og Akershus. Jeg tror faktisk representanten Foss kanskje også skal huske på at Høyre aldri har hatt spesielt mye penger til jernbane. Og er det et nasjonalt ansvar å få til Oslo–Ski og Skøyen–Asker, da må Høyre hoste opp litt mer penger enn det de bruker å gjøre til jernbane.
Representanten Foss sa at det ikke følger forpliktelser med pakker. Det er mulig det, men ettersom det i dag har vært mye diskusjon om farskapet til Oslopakke 2, følger det iallfall, uten at jeg er noen ekspert på området, en del forpliktelser med farskap, så vidt jeg vet. Jeg er egentlig litt overrasket over noe av den vendinga saken har fått i dag, med det Høyres representanter har sagt fra denne talerstolen. Komiteleder Nilsen sa bl.a. at vi ikke kjenner til hvilke prosjekter staten skal bidra til. Jeg har bare lyst til å understreke at det ikke er slik at Stortinget nå vedtar at vi skal sende sjekker ut til Oslo og Akershus, som de nå kan bruke til hva de vil. Det staten skal bevilge over statsbudsjettet i årene som kommer, skal gå til å bygge de to før nevnte dobbeltsporene. Jeg må innrømme at jeg egentlig ikke skjønner hva som er problemstillinga hvis statlige midler utelukkende skal gå til jernbaneinvesteringer, som også Høyre sier i innstillinga: «Det er en statlig oppgave å bygge jernbane.» Jeg skjønner, som sagt, egentlig ikke hva som er problemstillinga. Jeg håper at vi, etter de siste dagene hvor vi har hatt litt separasjon fra Høyre, blir gode venner igjen i forbindelse med Nasjonal transportplan, så vi unngår «skilsmisse» og får dette på plass. Jeg syns det er litt overraskende, og også litt skuffende, at det nå sies at de to dobbeltsporene skal sees separat. Da lurer jeg på hvorfor Stortinget vedtok at det skulle utarbeides en samlet plan for kollektivutbygging. Skulle ikke jernbaneinvesteringene være med i den samlede planen? Det er jo hele tankegangen bak Oslopakke 2 at jernbaneinvesteringer og øvrige kollektivinvesteringer skal sees i sammenheng. Men statens bidrag over statsbudsjettet – og jeg understreker det enda en gang – skal gå til jernbaneinvesteringer. Jeg håper at vi nå får flertall for det som ligger i innstillinga fra komiteen, og at vi i forbindelse med Nasjonal transportplan kommer tilbake til rammene for finansieringa av jernbaneutbygginga fra staten sin side. Og som sagt, vi har diskutert farskapet til «barnet» Oslopakke 2 her i dag. Det kan vi gjerne diskutere, men når det gjelder framtida til barnet, kan vi iallfall konkludere med at barnet trenger betydelig grad av kontantstøtte i årene som kommer.
Jeg skal ikke delta i debatten om farskapet, men det er fristende å konstatere at representanten Nistad på vegne av Fremskrittspartiet vel må anses å være barnløs. Når det gjelder dette med bystyrets vedtak og Akershus fylkeskommunes vedtak, er det riktig som representanten Foss sier, at det ligger en forutsetning om at man vil se de statlige bidragene før man igangsetter innkrevingen. Men der ligger også poenget, fordi det kreves en god del forberedelsesarbeid for å kunne øke bompengetakstene. Og det er nødvendig å bruke tiden fra nå og fram til man ser det som jeg regner med man vil finne som tilfredsstillende rammer i Nasjonal transportplan, når den tid kommer. Derfor er det ikke likegyldig om man tar standpunkt til dette nå eller senere. Når det gjelder dette med bygging av veger og kollektivtrafikk, er det helt nødvendig at vi får vegavlastende tiltak i denne regionen. Det gir bedre framkommelighet på vegene. Man kan ikke framstille det slik at det enten er veger eller kollektivtrafikk; det er dog en viss mengde mennesker som skal fram på den samme strekningen. Jeg vil understreke at det også er nødvendig – og det vil jeg komme tilbake til – med konkrete vegprosjekter. Vi må ha plass til to tanker i hodet samtidig, og begge disse tankene og enda flere vil vi komme tilbake til i Nasjonal transportplan. Jeg er fullt bevisst på hva flertallet legger opp til at vi vedtar i dag, nemlig å hjemle en høyere bompengeinnkreving, og at de forbeholder seg at man vil komme tilbake til prioriteringene i transportplanen. Jeg vil vise til det jeg sa i mitt hovedinnlegg, i forhold til Kofoed-Larsens innlegg. Når det gjelder representanten Myrvoll, og om vi har mye penger til jernbane, er svaret: Ja, vi må satse mye på jernbane de nærmeste årene dersom vi skal realisere disse prosjektene og også andre nødvendige prosjekter.
Representanten Nistad har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad avgrensa til 1 minutt.
Representanten Myrvoll hevdet at Fremskrittspartiet ikke var opptatt av døde og skadde i trafikken. Jo, det er absolutt det vi er. Vi ønsker å bygge ut motorveg klasse A. Disse vegene er fem ganger så sikre som de små vegene. Vi vil ha omkjøringsveger for å redusere trafikkulykkene med 20 pst. Det er noe som vil medføre at vi får redusert antallet skadde og døde i trafikken. Til slutt vil jeg bare i forbindelse med statsråd Gustavsens uttalelse si at ja, jeg har barn, men jeg betaler pakkene til barna mine selv.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 10.[[Votering, sjå side 3780]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering, sjå side 3781]]
Ingen har bede om ordet.[[Votering sjå side 3781]]
Bare en kort kommentar. Når disse lønnsjusteringene blir behandlet i Stortinget, er det alltid tilrådd av Regjeringen at man skal ha full dekning for lønnsoppgjøret. Og Stortinget slutter seg alltid enstemmig til, det er aldri en kommentar til det. Jeg bare minner om det. Før i dag har vi diskutert kommuneøkonomien. Der foregår det ikke like greit, der er det problemer både med å finne dekning for de lønnsoppgjørene som staten forhandler fram sjøl for lærerne, og ikke minst for de nødvendige lønnsøkningene som kommer som følge av de forhandlingene som føres i kommunesektoren. Det er et stort behov for å få en god lønns- og arbeidsgiverpolitikk i offentlig sektor generelt, for vi står overfor et stort behov med hensyn til å rekruttere og beholde kvalifiserte og dyktige fagfolk. Jeg vil bare minne om det. Jeg går sjølsagt inn for innstillingen, men jeg må si at denne forskjellsbehandlingen liker jeg svært dårlig.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 13.[[Votering, sjå side 3781]]
Trygdeoppgjøret for 2000 er i havn, og et flertall i sosialkomiteen har med glede merket seg at det er oppnådd enighet mellom Norsk Pensjonistforbund, Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, Landsorganisasjonen i Norge og Regjeringen i drøftingene om dette oppgjøret. Avtalen mellom de nevnte organisasjoner og Regjeringen innebærer en økning i grunnbeløpet på 2 140 kr, til 49 090 kr, med virkning fra 1. mai 2000. Ved behandlingen av statsbudsjettet høsten 1999 vedtok Stortinget nye retningslinjer for regulering av pensjonistenes inntekter, og det framgår av protokollen fra drøftingene mellom organisasjonene og Regjeringen at disse retningslinjene er lagt til grunn. Det framgår videre av protokollen fra drøftingene at den forventede årslønnsvekst for alle grupper i 2000 vil bli 3,9 pst, og at resultatet av drøftingene gir en vekst på årsbasis på 4,2 pst. Det er også meget positivt at det nå er enighet om at en skal ta hensyn til både forventet og historisk lønnsutvikling i forbindelse med fastsettingen av grunnbeløpet. Dette innebærer at vi i årene som kommer, kan få en regulering av grunnbeløpet som er i tråd med inntektsutviklingen ellers i samfunnet. Folketrygden som bærebjelke i det norske velferdssystemet er også drøftet av partene, og det er positivt at partene er åpne for en dialog om de utfordringer folketrygden står overfor i årene som kommer. Jeg vil gi honnør til partene for stor ryddighet i drøftingene og for å ha kommet fram til en omforent anbefaling av trygdeoppgjøret for 2000. Jeg tar opp de forslag som ligger i innstillingen.
Representanten har teke opp dei forslaga han refererte til.
Saksordfører Bendiks H. Arnesen viste til at partene også i drøftingene så på folketrygden som en bærebjelke i framtiden. Ja, det er riktig det, og derfor er det også viktig at tilliten til denne bærebjelken blir opprettholdt. Men da kan man ikke over tid utsette denne bærebjelken for så mye rust at den til slutt bryter sammen. Og det er nok det vi har sett over lang, lang tid når det gjelder de enkelte trygdeoppgjør i denne sal. Vi har sett en bevisst underregulering av grunnbeløpet. Det har skjedd i de aller fleste av de 15 siste år. Kjøpekraften til pensjonistene sett i forhold til kjøpekraften til lønnsmottakere er blitt betydelig dårligere. Det har vært gjennomført det som – jeg vil si – er såkalte forhandlinger. Det har vært avholdt møter den 30. og 31. mai. Og mitt første spørsmål til statsråden er: Hvordan kan man legge til grunn at den forventede årslønnsveksten for alle grupper i 2000 vil bli 3,9 pst.? Alle de tall jeg har sett i media når det gjelder den forventede årslønnsveksten, har vært betydelig høyere, 4,6 pst. og utover det, men det er mulig man har latt være å ta med de to feriedagene, at de er blitt holdt utenfor. Formannen i Norsk Pensjonistforbund sier i Fædrelandsvennen den 6. juni at pensjonistene vil få en kroneregulering når lønnsmottakerne til neste år tar ut sine to nye feriedager. Dette finner jeg ingenting om i protokollene, og jeg har lest dem rimelig grundig. Dette håper jeg i hvert fall statsråden kan komme med en forklaring på. Hva er det som ligger her i de 3,9 pst. når det gjelder den forventede årslønnsveksten? Og hva er sagt i eventuelle forhandlinger om hva man vil komme tilbake igjen til når det gjelder de to feriedagene? Fremskrittspartiet har i de senere år forsøkt i denne sal å få økt grunnbeløpet, nettopp med tanke på at kjøpekraften til pensjonistene ikke står i stil med den utviklingen som inntektsmottakere har hatt. Derfor har Fremskrittspartiet, som det eneste partiet i sosialkomiteen, et annet forslag enn det som foreligger fra Regjeringen. Vi fremmer derfor vårt forslag om å øke grunnbeløpet med 2 870 kr. Når det vises til at man har forhandlet ut fra retningslinjene, da er det helt korrekt. Det er man forpliktet til, for det er jo Stortinget som har laget retningslinjene. Men det er fortsatt det samme problemet i disse retningslinjene som har ligget der i mange år, og det er de to ordene at man skal ha «om lag» den samme inntektsutvikling. Så lenge man har de ordene i retningslinjene, risikerer man at grunnbeløpet blir underregulert i forhold til inntektsutviklingen for den øvrige befolkningen. Herved vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag, som står i innstillingen.
Representanten Harald T. Nesvik har teke opp det forslaget han viste til.
Kristelig Folkeparti finner det gledelig å konstatere at partene i trygdeoppgjøret har funnet fram til enighet på tross av store avstander mellom kravene fra organisasjonene og tilbudet fra staten. Som kjent krevde organisasjonene en økning av grunnbeløpet på 2 870 kr, mens det ble enighet om 2 140 kr. Dette gir en vekst av grunnbeløpet på 4,2 pst. I tillegg ble det fra organisasjonene krevd en opptrappingsplan for økning av grunnbeløpet. Dette er ikke imøtekommet. Tallmaterialet i proposisjonen viser at grunnbeløpet fra 1997 til 1998 økte med 5, 8 pst., og fra 1998 til 1999 økte det med 4,5 pst. Når man i tillegg ser på den kraftige veksten som var i minstepensjonen ved trygdeoppgjøret våren 1998, viser tallmaterialet klart at det var under Bondevik-regjeringen at pensjonistene fikk de beste trygdeoppgjørene. Samtidig vet vi at i begge disse årene ble det brudd i forhandlingene. Dette finner Kristelig Folkeparti gir grunn til ettertanke. Kristelig Folkeparti finner det viktig at minstepensjonen er av en slik størrelse at man kan leve av den. Den kraftige økningen av minstepensjonen i 1998 var helt nødvendig for at minsteytelsene skulle komme opp på et akseptabelt nivå. Av de trygdemottakerne som i 1997 fikk sosial stønad, hadde om lag 20 000 fått slik stønad hvert år fra 1993 til 1997, 6 000 av disse var uføretrygdede. Én skal ha uttalt at folketrygden er en trygd laget av menn for menn. La oss se på noen tall vi finner i proposisjonen: I 1967 tjente 82 pst. av mennene i yrkesaktiv alder opp tilleggspensjon i folketrygden, mens kun 31 pst. av kvinnene gjorde dette. I 1998 var det 79 pst. av mennene og 66,8 pst. av kvinnene som tjente opp pensjonspoeng. Andelen kvinner som tjener opp pensjonspoeng, har vært i kontinuerlig vekst siden 1967. En annen interessant tabell i proposisjonen er den som viser gjennomsnittlig pensjonspoeng for kvinner og menn. I 1967 var gjennomsnittlig pensjonspoeng for menn 3,55, mens det var 1,88 for kvinner. I 1998 er gjennomsnittlig pensjonspoeng for menn 4,41 og for kvinner 3,13. Vi ser at det har vært en sterk vekst i gjennomsnittlig pensjonspoeng for kvinner, men vi bør merke oss at menn hadde et høyere gjennomsnittlig pensjonspoengtall allerede i 1967. Kvinners lave poengtall skyldes at en stor del av kvinnene er deltidsarbeidende og at vi har et todelt arbeidsmarked hvor de tradisjonelle kvinnearbeidsplassene er lavere betalt enn menns arbeid. I tillegg er det et problem at mange av kvinnearbeidsplassene er de tyngste arbeidsplassene vi har, ikke minst innenfor omsorgssektoren. Dette fører til at mange kvinner ikke klarer å gå ut i fulltidsarbeid. I mange, mange år framover vil menn ha langt høyere utbetalinger fra folketrygden enn kvinner. 39 pst. av alderspensjonistene og 23 pst. av uførepensjonistene mottar minsteytelser fra folketrygden. De aller fleste av disse er kvinner. En av de store utfordringene vi står overfor, er hvordan vi skal møte framtidens utgifter i folketrygden. Proposisjonen viser at antall uføretrygdede fremdeles vokser. Stadig flere makter ikke å delta i arbeidslivet. Vi vet også at mange ønsker å være i arbeid, men makter ikke å komme inn i arbeidslivet, ikke minst gjelder dette mange funksjonshemmede. Kristelig Folkeparti mener vi må sette inn tiltak som medfører at flere kan bli i arbeid. Vi må satse på et mer inkluderende arbeidsliv. Det er viktig at det legges til rette for at den enkelte kan benytte sin restarbeidsevne.
Ved fjorårets oppgjør kom det ikke til enighet mellom partene omkring oppjustering av grunnbeløpet i folketrygden. SV valgte den gang en ganske tilsvarende tilnærming som Fremskrittspartiet, ved at vi ønsket å øke grunnbeløpet med mer enn det som flertallet den gang gikk inn for, og det ut fra argumentasjonen om at man skal ha en utvikling også i pensjonene i dette landet som tilsvarer den vanlige lønnsutviklingen i arbeidsmarkedet. Vi registrerer i år at partene er kommet til enighet, og SV ser ingen grunn til å gripe inn når begge parter er enige om et oppgjør. Det er grunnen til at vi i år ikke gjør det vi gjorde i fjor, nemlig å legge inn eget forslag. Vi vil dermed støtte det oppgjøret som har funnet sted.
Det hadde på bakgrunn av noen av de innleggene som har vært, vært fullt mulig å gjøre dette til en bred politisk debatt om pensjonssystem og ulikheter. Det er nå engang slik at vi har et pensjonssystem som avspeiler inntektsforskjellene i det yrkesaktive liv, og det har man inntil man har gjort noe mer grunnleggende med det. Vi synes at når partene har kommet til enighet om en justering, vil det virke påfallende, når man først har forhandlingssystemer for disse pensjonene, om man skulle komme med avvikende forslag. Vi mener også at når man har funnet frem til et slikt samarbeid, og vi synes det også følger opp de retningslinjene som er lagt fra Stortinget, burde det egentlig ikke være noen grunn til at ikke Stortinget enstemmig sluttet opp om dette i dag. Hvis ikke, undergraver man egentlig bare spørsmålet om hvorvidt man skal ha forhandlinger på området. For Høyres vedkommende synes vi det har vært viktig å få forhandlinger som et korrektiv, og vi synes også det er viktig at vi følger det når det har blitt enstemmighet. Vi synes det opplegget som nå foreligger, virker som det er i tråd med det som ble lagt av føringer og retningslinjer ved budsjettet i høst.
Som tidligere talere har sagt, er folketrygden en bærebjelke i vårt velferdssamfunn, og det er positivt at vi også har et forhandlingssystem som gjør at det kan bli enighet mellom staten og de parter som berøres. Nå kan en selvsagt stille spørsmål, som bl.a. Fremskrittspartiet gjør i innstillingen, om hvorvidt representativiteten er til stede i forhandlingssystemet, men jeg synes en skal ha respekt for dette forhandlingsopplegget. Det er et ryddig opplegg og en stor ryddighet i drøftingene, sa saksordfører, og det er jeg for så vidt enig i. Men det er med en viss undring en ser på årets forhandlinger og enighet, fordi man i disse forhandlingene har oppnådd relativt lite i forhold til hva kravet var. Det er et relativt stort sprik i kronebeløp mellom krav og det det ble enighet om når det gjaldt månedstillegg, og man har heller ikke kommet til enighet, slik som organisasjonene krevde at partene skulle bli, om en opptrappingsplan for grunnbeløpet for å kompensere for tidligere underreguleringer. Denne opptrappingsplanen har vært etterlyst før og har vært en del av grunnlaget for at man har hatt problemer med forhandlingene. I år derimot er altså forhandlingene sluttført med forlik, og en stiller spørsmål ved om det nærmest er litt vær- og vindavhengig om man blir enig i disse forhandlingene, eller ikke. Hvilket politisk klima som råder og hvilke politiske vinder som blåser, har en viss innflytelse her, tyder det på. Men det er bra at man har kommet til enighet. Derimot er jeg, i likhet med representanten Nesvik, også i tvil om den beregnede årslønnsveksten på 3,9 pst. er tilstrekkelig når vi ser hva slags lønnsoppgjør vi har hatt. For øvrig kan en være noe bekymret for utviklingen når det gjelder folketrygden og trygdeutbetalinger. Økningen i antall uføretrygdede har vært nevnt her, og også utviklingen med en stadig større andel med høye tilleggspensjoner gjør at det kanskje er grunn til å diskutere trygdesystemet vårt grundigere ved en senere anledning.
Jeg kan i og for seg godt være enig i at det er nødvendig å ha en løpende debatt om trygde- og pensjonssystemene som vi har i dette landet. Men for det første har vi nå det vi har, og for det andre er det vi forhandler om, og det Stortinget tar stilling til, ikke trygde- og pensjonssystemet som sådant, men regulering av G. Det er det vi har ført drøftinger med organisasjonene om, og det er det vi har kommet til enighet om. G er på mange måter grunnpilaren i pensjons- og trygdesystemet vårt, og har virkning på en rekke områder i forhold til pensjons- og trygdeutbetalinger. Derfor er det viktige sider det Stortinget har pekt på både i dag, i komiteinnstillingen og også tidligere, at G reguleres på en slik måte at man har om lag samme inntektsutvikling for pensjonsmottakere og trygdede som man har for lønnstakergruppene. Nå vil dette variere alt etter hvilke lønnstakergrupper man sammenlikner med. Derfor er det behov for i det drøftingssystemet vi har med organisasjonene, at man har kontinuerlig administrativ kontakt, slik at man i hvert fall i utgangspunktet blir enig om hva det er vi skal diskutere, drøfte og forhandle om. Og vi legger vekt på at vi skal fortsette det løpet, at vi før de reelle forhandlinger settes i gang, der krav og tilbud presenteres, skal ha drøftet igjennom beregningsgrunnlaget. Nå er det slik at lønnsoppgjøret sett under ett hadde en lønnsutvikling for lønnstakere i Norge i 2000 beregnet til 3,9 pst. Det er det lønnstillegget man får, det er det beregnede overheng, og det er den beregnede lønnsglidning. Det er ikke én lønnstaker i dette land som får ut verken én krone eller en tiendedels time i ferie – det er til neste år. Man kan derfor ikke ta utgangspunkt i beregninger som også inneholder avsetningene til feriepenger, i årets oppgjør. Det aksepterte også de organisasjoner vi hadde drøftinger med. Så vi vil få en utfordrende oppgave til neste år med å diskutere hvordan vi skal finne balansen mellom lønnsutvikling, velferdsutvikling, altså forhold der lønnstakerne velger å ta ut noe av sin lønn i ferie og hvordan dette skal slå inn i forhold til oppgjøret og regulering av G. Men det er noe vi da får diskutere til neste år, og som i og for seg ikke påvirker lønnsoppgjøret i år. Men derfor har vi, i motsetning til hva vi har gjort i lønnsoppgjørene for øvrig, sagt at vi har regulering av drøftinger og forhandlinger også til neste år i tilknytning til regulering av G, mens vi for de andre lønnstakergruppene allerede har fastsatt at det er en toårig avtale. Så Stortinget vil få ny runde knyttet til disse spørsmålene til neste år. Men jeg er fullt klar over at det blir utfordrende, det blir en utfordrende diskusjon, og det blir en utfordrende prosess, i hvert fall å bli enige om hva som skal være beregningsgrunnlaget. Derfor har vi vært opptatt av, både i forhold til folketrygdens fremtidige utfordringer og i og for seg også for å kunne drøfte beregningsgrunnlaget, at vi har et tett og nært samarbeid med disse organisasjonene i løpet av hele året. Avslutningsvis må jeg få si at det er helt åpenbart at Stortinget og Regjeringen kommer til å stå foran store utfordringer i å diskutere fremtidens trygde- og pensjonssystem i dette landet. Men det vi må være opptatt av hele tiden, og det har noe med troverdigheten ved de avtaler vi har inngått, å gjøre, er at vi ikke svekker den kontrakten vi har inngått med det norske folk gjennom å etablere folketrygden som bærebjelken i vårt trygdesystem. Utfordringen føler jeg ligger mer i å forhindre at folk for tidlig går av med pensjon, enn å diskutere regler og størrelser på den pensjonen de skal ha. Det som er vår største utfordring, er å forhindre at vi har et arbeidsliv som utvikler seg slik at folk blir nødt til å uførepensjonere seg i 55-årsalderen i stedet for å kunne utnytte sin kompetanse og arbeidskapasitet helt til oppnådd aldersgrense.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Statsråden innledet med å si at her snakker vi om trygdeoppgjøret, og her dreier det seg om regulering av G. Det var det viktig at vi hadde klart for oss. Og så avsluttet han innlegget med å snakke om den andre vinklingen, mot arbeidslivet. Og der er jeg for så vidt enig med statsråden, det er klart vi har en rekke utfordringer på det området. Jeg vil bare komme med et par små kommentarer, først til Kristelig Folkeparti, som uttrykte sin bekymring bl.a. for kvinner når det gjelder pensjonsutviklingen, og bekymringer rundt det som har med inntektsutviklingen å gjøre. Jeg trodde at Kristelig Folkeparti nettopp hadde sittet i regjering og hatt anledning til å gjøre noe med akkurat dette. Men allikevel, det samme partiet leverte jo to trygdeoppgjør og fortsatte å underregulere det som hadde med grunnbeløpet i folketrygden å gjøre – så det er en interessant vinkling. Representanten Gløtvold var også inne på en del ting som jeg er enig i, men til representanten Gløtvold også – Senterpartiet deltok også i den regjeringen som gikk av for noen uker siden. Så til representanten fra Høyre, Erna Solberg. Vel, jeg er ikke overrasket over Høyres syn, for Høyre har da alltid gått inn for det som Regjeringen har kommet med, enten det har vært enighet eller ikke. Jeg har vært med på bare tre trygdeoppgjør, der jeg har vært saksordfører på de to foregående, og Høyre har da aldri kommet med et eneste innspill i forbindelse med trygdeoppgjøret. Man kjøper det som kommer fra Regjeringen, enten det er enighet eller ikke. Derfor er jeg ikke så veldig overrasket. Og de har til enhver tid, mens jeg har vært her i alle fall, også spilt på lag med Arbeiderpartiet og fortsatt underreguleringen av grunnbeløpet. Jeg spør meg selv når man skal slutte å underregulere grunnbeløpet. Og da kommer jeg litt til representanten Ballo. Fremskrittspartiet og SV har i de foregående trygdeoppgjørene vært delvis enige om en del punkter. Blant annet har vi hatt den samme bekymringen når det gjelder underreguleringen av grunnbeløpet. Og jeg synes det er litt trist at ikke SV, som jeg faktisk hadde ventet mest av i denne saken, kunne fulgt opp litt i forbindelse med å ta igjen litt av det tapte når det gjelder underreguleringen av grunnbeløpet. Vi kan ikke fortsette med en underregulering, for da kommer pensjonistene i en situasjon der gapet mellom det man hadde som lønnsmottaker, og det man får utbetalt som pensjonist, gjør at en ikke er i stand til å opprettholde en viss levestandard. Derfor håper jeg at man før eller siden vil fjerne disse ordene «om lag», som man henger seg på gang på gang når det gjelder regulering av grunnbeløpet. Det virker som om ordene «om lag» er det store smutthullet når det gjelder regulering av grunnbeløpet i folketrygden.
Jeg har ikke tenkt å forlenge denne debatten veldig mye, men jeg oppfatter at det Fremskrittspartiet sier, er rent spill for galleriet – og det er heldigvis heller ikke fullsatt. Når det gjelder drøftingen, må man jo opptre noenlunde ryddig. Jeg synes også at det i det som Ola D. Gløtvold trekker inn, tydelig skinner igjennom at han mener at her burde partene ha forholdt seg annerledes, nemlig stukket flest mulig kjepper i hjulene for det oppgjøret – for det gjorde de i fjor. Det er jo på en måte det man kan lese ut av Gløtvolds innspill. Det samme blir signalene fra Fremskrittspartiet, nemlig at partene, i hvert fall da Pensjonistforbundet og andre deltakende organisasjoner, som Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon og LO, ikke skulle vite sitt eget eller medlemmenes beste. Det synes jeg i beste fall er en ganske arrogant tilnærming. Det må være så pass stor grad av ryddighet når man har drøftinger eller forhandlinger, at man faktisk respekterer det resultat man kommer fram til når partene er enige, og at man ikke blander seg inn i et oppgjør. Derimot, hvis partene ikke blir enige, som tilfellet var i fjor, så skulle det da også bare mangle om ikke Stortinget skulle bruke den innflytelsen det er gitt. Og der er jeg uenig i forhold til den tilnærming Arbeiderpartiet gjerne velger, nemlig at man sier at man ønsker ikke å legge seg bort i Regjeringens tilnærming. Det er jo nettopp det Stortinget er invitert til å gjøre hvis partene ikke er enige. Nå er partene enige, og da er det ingen grunn til at Stortinget skal komme med andre – avvikende – forslag enn det partene selv har kommet frem til.
Harald T. Nesvik har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad.
Representanten Ballo viser til spill for galleriet. Vel, det er ikke det! Det beløpet Fremskrittspartiet fremmet her i sitt forslag, er identisk med det pensjonistorganisasjonene, FFO og LO krevde i forhandlingene. Så har jeg tidligere stilt spørsmålet hvorvidt det har vært reelle forhandlinger, fordi det nærmest minner om et diktat. Fremskrittspartiet står på sitt forslag. Det er på linje med det organisasjonene bad om, og vi tar organisasjonene på alvor.
En meget kort replikk til representanten Ballo. Jeg ønsker ikke at partene skal stikke kjepper i hjulene for hverandre på en utidig måte. Men det som var min undring, var at man fikk brudd både i 1998 og i 1999, da man hadde de beste trygdeoppgjør som har vært de senere år, og at man hadde en så grei konklusjon og tilnærming i år, når det er såpass stor avstand og beløpene ikke er større.
Bare helt kort: Representanten Nesvik synes å antyde at det ikke har vært reelle forhandlinger. Det vil jeg sterkt ta avstand fra. Vi behandler de organisasjoner som forhandler med staten, med den største respekt, og det har vært gode drøftingsmøter innledningsvis og knallharde forhandlinger i løpet av prosessen. Så å tro at det er noen her som driver noe spill for galleriet, det ville i beste fall være en meget stor misforståelse. Så sier representanten Nesvik at G er underregulert. I år er G overregulert, fordi Stortinget har lagt vekt på at man også skulle søke å ta hensyn til utviklingen over tid og slik man ser lønnsutviklingen framover. Derfor er rammen på 4,2 pst., mens rammen for lønnsoppgjøret, det som faktisk utbetales i år, er 3,9 pst.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.[[Votering, se side 3782]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 40 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 35 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 15 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Bastesen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe, og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmene av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Innledningsvis finner jeg grunn til å minne om at St.meld. nr. 19, Om norsk landbruk og matproduksjon, bl.a. tok utgangspunkt i St.prp. nr. 8 for 1992-1993, Landbruk i utvikling. Meldingen videreførte den politikken som var ført på 1990-tallet av Arbeiderpartiet. Når Regjeringen Bondevik gjorde det, kan det bare skyldes erkjennelsen av at den prosessen som ble igangsatt av tidligere landbruksminister Gunhild Øyangen, var nødvendig. Etter Arbeiderpartiets mening gir St.meld. nr. 19 en god beskrivelse av de utfordringene norsk jordbruk står overfor. Den skisserer også en rekke tiltak som godt kunne vært foreskrevet av en arbeiderpartistatsråd. Regjeringen Bondevik pekte bl.a. på følgende politiske hovedsatsingsområder: Å møte forbrukernes krav om lavere priser og å opprettholde konkurransekraft i markedet er avgjørende for å sikre norsk matproduksjon framover. Forskjellene i matvarepriser til våre naboland burde derfor reduseres.Konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri er forverret de siste årene. En del av denne industrien er avhengig av konkurransevilkår på linje med industrien i EU. Det er også avgjørende for jordbruket å ha et marked i balanse. Og det sies i meldingen at prisfastsetting skal være hovedvirkemiddelet for å unngå permanente overskuddsproblemer.Regjeringen Bondevik pekte også på at det ved WTO-forhandlingene ville bli størst press mot produktivitetsrettet støtte som omfatter både skjermingsstøtte og prisstøtte over budsjettet. Stortinget sluttet seg til Bondevik-regjeringens ovennevnte konklusjoner. På grunn av de tidligere regjeringspartienes opptreden i tilknytning til dagens sak, finner jeg grunn til å minne om dette. En av næringens hovedutfordringer ser vi i dag klarest i den økende grensehandelen med våre naboland, spesielt Sverige. Og der skal prisene bli enda lavere. Denne utviklingen må næringen møte aktivt. Det er bare gjennom en forutseende og offensiv holdning vi kan unngå å bli overkjørt. Et av de virkemidlene som Regjeringen Bondevik beskrev, var behovet for en moderat utvikling i retning av større driftsenheter, noe komiteflertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, sluttet seg til. I meldingen sies det bl.a. at de økonomiske virkemidlene knyttet til type produksjon, antall dyr, areal og produksjonsmengde i mindre grad bør gjøres gjeldende for de mindre brukene. På bruk hvor det ligger til rette for yrkesmessig drift, er inntektsmulighetene i større grad knyttet til produksjonen av jordbruksprodukter, og regjeringen Bondevik ville prioritere denne type driftsenheter ved utformingen av de økonomiske virkemidlene. Det er dette dagens regjering tar på alvor. Også i framtiden vil norsk jordbruk være fullstendig avhengig av store offentlige overføringer. Men overføringene kan ikke bli større enn i dag, nærmere 13 milliarder kr, tvert imot. Stortinget har tidligere sagt at overføringene må ned. Da blir vi nødt til å prioritere, i den forstand at skal noen få mer, må andre få mindre. Å forespeile noe annet vil være å lure både seg selv og næringsutøverne. Det er beklagelig at organisasjonene brøt årets jordbruksforhandlinger. Næringen ville uten tvil tjent på å komme fram til en avtale, både på kort og lang sikt. De burde vite at det ikke nyttet å gå til Stortinget for å få et bedre resultat. Som følge av bruddet er også samarbeidsklimaet mellom næringen og myndighetene blitt forsuret, for å si det mildt. Det har ikke gjort situasjonen bedre at de tidligere regjeringspartiene ikke har gjort annet enn å piske opp stemningen etter at forhandlingsbruddet var et faktum. Som representanter for de ansvarlige myndighetene burde de ha bidratt til å dempe motsetningene, ikke forsterke dem. Da er det et langt mer konstruktivt bidrag Bonde- og Småbrukarlaget kommer med når de gir uttrykk for at utfordringene ikke kan møtes med økte overføringer, men at det bør foretas omprioriteringer innenfor den gitte rammen. Den utfordringen bør myndighetene ta imot ved neste korsvei. La meg presisere at jeg ikke dermed tar Bonde- og Småbrukarlaget til inntekt for det som i dag ligger på bordet; det har jeg ikke grunnlag for. Jeg håper at det, på tross av sentrumspartienes partipolitiske råkjør, vil være mulig å gjenskape et godt samarbeidsklima mellom myndighetene og organisasjonene. Etter mitt syn vil det være viktig for bl.a. å hindre at de tunge prioriteringene som fortsatt må gjøres, får utslag som ingen ønsker. Det kan organisasjonene bidra til ved sin nærkontakt til den enkelte utøver. Og det er som kjent når endringene skjer, at muligheten for innflytelse er størst. Sentrumspartiene har brukt hardt skyts mot Arbeiderpartiet i denne saken. Ord som løftebrudd, utroskap, uærlighet og svik har svirret i luften. Saklig sett finnes det ikke grunnlag for en slik overreaksjon. Årsaken kan bare finnes i deres partitaktiske vurderinger, hvor behovet for å distansere seg fra Arbeiderpartiet og deres egne standpunkter i regjering har vært avgjørende. Det forhold at partiene i dag ikke fremmer egne alternative forslag, men bare vil sende hele saken tilbake til Regjeringen, underbygger en slik antakelse. I motsetning til Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre mente Arbeiderpartiet alvor med å støtte de tiltakene som vi ble enige om: Da vi støttet meldingens understreking av at det var viktig å sikre inntektsmulighetene på bruk der selve næringsdriften har betydning for rekrutteringen, mente vi alvor.Da vi skrev at yrkesutøverne i landbruket er selvstendig næringsdrivende og at næringens egen tilpasning ville ha avgjørende betydning for den faktiske inntektsutviklingen, mente vi det.Da vi sa at vi ville sikre aktive utøvere en inntektsutvikling på linje med andre grupper og samtidig pekte på at en god utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger i økende grad ville få betydning for at en slik inntektsutvikling kunne oppnås, mente vi det. Vi mente ikke at inntektsutviklingen utelukkende skulle sikres gjennom overføringene eller bevilges over statsbudsjettet på linje med lønnsøkningen for statsansatte.Da vi støttet Bondevik-regjeringens konklusjon om at de økonomiske virkemidlene i jordbruksavtalen måtte omfordeles, mente vi det. Og alt dette var vi sammen med sentrum om. Selvsagt kan graden av strukturvirkningene diskuteres. Dersom sentrumspartiene virkelig hadde ønsket å dempe virkningene, kunne de oppnådd det. Arbeiderpartiet var villig til å diskutere det. Men de valgte å kjøre en kynisk partipolitisk taktikk uten å ta hensyn til dem som nå blir berørt av endringer som de samme partiene tidligere har vært med på å åpne for. Da partiene så at det de hadde vært med på, uansett ville få konsekvenser, våget de ikke å ta medansvar, men valgte total ansvarsfraskrivelse. Som sagt må noen få mindre når andre skal få mer av samme kaken. Det er ingen grunn til å legge skjul på at dagens forslag kan ramme ulikt, og at noen gårdsbruk som vi ønsker å ta vare på, kan få en vanskeligere situasjon. Jeg vil derfor henstille til departementet å vurdere de praktiske og økonomiske utslagene som tilskuddsendringene vil få, spesielt for kombinasjonsbrukene, fram mot neste forhandlingsrunde. Tidspunktet for når skattefradraget skal få full virkning, har også utløst en kraftig ordbruk. Dersom en leser meldingens formuleringer i sammenheng, er det vanskelig å forstå at det kan tolkes annerledes enn departementet gjør. Skattefradraget skal kompensere for tapte inntektsmuligheter når målprisene reduseres. Skattefradraget og reduksjonen skal tilsvare hverandre. Dessuten finnes det ikke en eneste stavelse som kan tolkes dit hen at halvparten av fradraget, flere hundre millioner kroner, er ment som ren nettooverføring uten noen form for gjenytelse. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre har også kjørt hardt på at bondens inntekt vil gå ned med 5 000 kr. Jeg hadde forventet at de, som ansvarlige politiske partier, samtidig ville gjort det klart at det regnestykket ikke var basert på de reelle inntektene. For ærlighetens skyld burde de samtidig ha sagt at hvis de faktiske inntektene og skattefradraget legges til grunn, tilføres jordbruket 200 mill. kr, noe som tilsvarer et pluss på 5 000 kr. Avslutningsvis vil jeg gi honnør til Høyre. Det er ikke ofte jeg gjør det. Da sentrumspartiene sviktet, stilte Høyre opp og tok ansvar, slik at næringen også kommende år vil ha et oppgjør å forholde seg til. Det står det respekt av. Min konklusjon på dette innlegget vil være: For det første: Det er ikke grunnlag for sentrumspartienes anklager om at Regjeringen bryter med Stortingets vilje. Heller ikke er det grunnlag for å hevde at Arbeiderpartiet forlot sin politiske linje ved samarbeidet med sentrumspartiene. At de ikke våget å stå løpet ut, kan ikke lastes Arbeiderpartiet. For det andre: Samarbeidet mellom organisasjonene og myndighetene må snarest gjenopprettes, slik at vi i fellesskap kan møte framtidas utfordringer.
Det blir replikkordskifte.
Jeg kunne være enig med saksordføreren i en god del av det han sa, og særlig det at matvareprisene må ned i forhold til Sverige. Det er nok en god del politikere i denne sal som ikke er opptatt av at vi i Norge skal få så lave matvarepriser, men Kari og Ola nordmann protesterer mot norsk landbrukspolitikk ved å valfarte til Sverige, for der har de faktisk en mulighet, en sikkerhetsventil, til å unngå det som politikerne bestemmer her i Norge. Her må vi gjøre noe, hvis vi i det hele tatt skal få solgt store deler av vår produksjon og det som i dag er overproduksjon. Jeg er enig med saksordføreren og det som er sagt i landbruksmeldingen her, prisforskjellene mellom Norge og våre konkurrenter må ned. Men da stiller jeg spørsmålet: Hvordan skal vi klare det? Vi har jo dette skattegrepet og reduksjonen av målprisene, men i og med at markedsprisene i Norge ligger relativt langt under målprisene på en del varer, er jo mye av det alt tatt ut. Og når vi vet at Agenda 2000 og andre ting internasjonalt gjør at prisene blir redusert ganske mye der, vil vel det bidra til, med det som ligger i jordbruksoppgjøret, at prisforskjellene vil øke. Hva kan Arbeiderpartiet bidra med for å bøte på det, som jeg ikke har oppdaget i jordbruksoppgjøret? Og så en annen ting. Jon Olav Alstad, arbeiderpartimedlem og bonde, går ut i Nationen i dag og sier: «Dropp jordbruksoppgjøret.» Han sier nøyaktig det samme som Fremskrittspartiet har foreslått i to av sine forslag, at man skal oppheve den eksisterende ordning med jordbruksavtale og få bevilgningene over statsbudsjettet. Norge er faktisk det eneste landet i verden, så vidt jeg vet, som beholder en antikvert ordning. Vil Arbeiderpartiet nå følge opp kollega Alstad og forsøke å vurdere å oppheve denne antikverte ordningen?
Når det gjelder spørsmålet om hvordan vi skal klare å få prisene ned slik at vi kan konkurrere med Sverige, er det på mange måter et tusenkronersspørsmål som det ikke finnes noe enkelt svar på. Det finnes slett ikke noe enkelt svar på det hvis vi skal opprettholde jordbrukets multifunksjonelle rolle slik som den er i dag. Det er det jo stort flertall for her i denne salen. Da vi behandlet jordbruksmeldingen, merket jeg meg at til og med Fremskrittspartiet var med på formuleringer om livskraftige bygder over hele landet, vakre kulturlandskap osv. Det sier seg selv at det her ligger vanskeligheter når vi skal få ned prisene. Jeg tror det er veldig viktig at vi klarer å få til en balanse, og at alle ledd i kjeden må medvirke med det de har å gi. Da er det veldig bra at statsråden allerede har tatt initiativ til å få en dialog med aktørene, for det er jo i alles interesse å møte denne utfordringen, det er ikke bare i politikernes interesse. Det er i primærlandbrukets interesse, det er i Rimi-Hagens interesse, og det er i alle i næringsmiddelindustriens interesse å møte denne konkurransen. Når det gjelder å avskaffe oppgjøret og forhandlingene, må jeg bare si at det er lov til å tenke høyt i Arbeiderpartiet. Jeg merket meg at én begrunnelse var at bonden Alstad faktisk ikke følte at Bondelaget ivaretok hans interesser da de brøt forhandlingene. Han hadde rett og slett ikke råd til en situasjon der organisasjonene på vegne av bøndene gav avkall på store midler gjennom et brudd. La meg bare til slutt si at Arbeiderpartiet fastholder at vi skal ha forhandlingsinstituttet.
Dagen i dag er ein trist dag. Eit godt forhandlingsresultat dei to siste åra, eit godt forlik om landbruksmeldinga mellom sentrum og Arbeidarpartiet som gav optimisme og tru på at det var mogeleg å satse igjen i landbruket, er med eitt slag endra. Det er òg ein annan ting som er trist. Det er det at det er representanten Gunnar Breimo som til dei grader må gå i felten og gå til angrep på oss andre, når vi veit at han har stått for haldningar i denne saka som har hatt veldig mykje til felles med sentrums. Eg skal ikkje trøyte representanten Breimo eller forsamlinga med sitat i forhold til heile den utviklinga, men dei er mange, dei er interessante, og dei er heilt konsekvente på at dei i utgangspunktet har gått ut på det same som sentrumspartia har stått for, heilt til det har vore ei intern partibehandling i Arbeidarpartiet. Difor skal eg ikkje strø meir salt i opne sår i forhold til det. Eg har lyst til å stille representanten Breimo to spørsmål. Det eine gjeld inntektsutviklinga. Med det resultatet som ligg føre i år, vil ein då oppnå det som vi var einige om at ein skulle ha i inntektsutvikling, på linje med andre? Dersom ein ser dette over tid, vil utviklinga i år føre med seg at ein får den stigninga som andre grupper får, som er rekna til ca. 5 000 kr? Det andre spørsmålet går på det som representanten Breimo sa i debatten. Han var glad for at Høgre var parkert. At resultatet no fører med seg at Høgre støttar det, at Høgre gjev ros til resultatet, mens dei gav sterk kritikk av forliket, er ikkje det ein indikasjon på at framlegget til oppgjer har nærma seg Høgre, eller er det Høgre som har snudd?
Hvis det er en trist dag i dag, må det være fordi vi opplevde et brudd i forhandlingene. Det var organisasjonene som brøt. Det var ikke staten. Ifølge media var det et betydelig beløp som staten var villig til å legge inn i tillegg til det første tilbudet. Det er mulig det har vært gode forhandlingsresultat i to år tidligere, med økte overføringer. Men samtidig er situasjonen den at overproduksjonen aldri har vært større. Markedssituasjonen har aldri vært vanskeligere enn den faktisk er i dag, og det har den blitt i løpet av de samme to årene. Jeg stiller spørsmålet: Er det en sammenheng? Iallfall er det avslørende at det ikke er nok bare å pøse offentlige penger inn; det må også andre grep til for å håndtere det. Ellers kan man ikke garantere en inntektsutvikling. Den formuleringen som var lagt inn, var ment over en tid. Det er veldig mye opp til næringen selv å forholde seg slik at de kan ta ut gevinsten, slik at de kan følge med. Men vi skal drive en aktiv jordbrukspolitikk som legger forholdene til rette. Jeg må minne om at forhandlingene handler om inntektsmuligheter. Som jeg sa i innlegget mitt: Det er ikke opplegget at det skal være et spørsmål om bevilgning over statsbudsjettet om denne næringen skal ha den samme inntektsutvikling som andre næringer.
Det ble brukt en del sterke ord i innlegget til Breimo om de interne forholdene med sentrum, og det er klart på en dag som Lilletun betegner som en «trist dag» – det er kanskje en skilsmissedag, eller jeg vil heller si at ekteskapet blir erklært ugyldig, for det er inngått på premisser som viser seg ikke å stå seg i virkelighetens lys. Jeg må spørre Breimo om noe rundt hele forhandlingsinstituttet. Arbeiderpartiet har så vidt jeg vet, på de 20 siste årene bare greid én gang – muligens to ganger – å komme til enighet med begge organisasjonene. Har det noen hensikt å fortsette med dette skuespillet, som dette i realiteten har utviklet seg til, når vi ser på hva som har skjedd, ikke minst i år? Nå hørte jeg Breimo svare på en tidligere replikk at Arbeiderpartiet gikk for det. Men det jeg kunne tenke meg å spørre om, er: Er Breimo styrket i troen på dette instituttet? Føler han at disse to organisasjonene tar det totale ansvar for de prioriteringene vi må gjøre også innenfor dette området, ved å bruke 13 milliarder kr i direkte tilskudd og 7 milliarder kr i skjermingsstøtte? Føler han at f.eks. næringsmiddelindustriens interesser blir tilstrekkelig ivaretatt? Føler han at man er tilstrekkelig opptatt av konkurranse i den industrien som skal produsere av de varene som den norske bonden fremstiller? Føler han at man er opptatt av kostnadene mellom det punkt da bonden avleverer varen, og til den forefinnes i forretningene? Har vi et institutt som tar det totale samfunnsansvar i forhold til disse tingene? Eller kan det tenkes at vi på dette området burde gjort som vi gjør i forbindelse med statsbudsjettet for øvrig? Vi diskuterer beløpene, prioriterer mellom alle formål, legger premisser og føringer, og Regjeringen får forestå detaljfordelingen av pengene. Er han styrket i troen, eller er han svekket?
Jeg må innrømme at jeg kanskje brukte noen harde ord i innlegget mitt, og det gjorde jeg fordi jeg føler en viss bitterhet over at vi ikke klarte å få til et samarbeid med sentrum fortsatt. Det var et sterkt ønske for meg å få det til, for jeg mener fortsatt – og det mener Arbeiderpartiet også – at et samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum vil være det beste med tanke på alle de samfunnsinteressene som jordbruket skal ivareta for oss. Når det da ble brudd, er jeg også litt bitter fordi vi, som jeg sa i innlegget mitt, kunne, hvis sentrum hadde villet, fått til en litt mykere start med strukturvirkningene. Vi kunne ha dempet strukturvirkningene litt – det som går på areal og antall dyr. Vi var villige til å diskutere det, men vi ble møtt med en kald skulder. Når det gjelder forhandlingsinstituttet, må jeg bare si at jeg ikke betrakter det som et «skuespill». Det arbeid som organisasjonene legger ned i forkant av disse forhandlingene, viser helt tydelig at de også mener alvor med sitt engasjement. Men jeg må også innrømme at hvis vi opplever stadige brudd framover, vil de som ønsker å kvitte seg med dette instituttet, klart kunne få vann på mølla. Her har organisasjonene også en stor utfordring. Jeg ser det som utrolig viktig at vi tar vare på dette forhandlingsinsituttet. Hvis vi skal møte de svære utfordringene som denne næringen må møte, må vi få til samarbeid mellom disse aktørene og myndighetene. Det er helt avgjørende. Hvis vi ikke får til det, tror jeg at vi bare kan skyte en pil etter de fine målsettinger vi har satt oss om landbruk over hele landet osv.
Replikkordskiftet er omme.
Om våren vies landbruket spesiell oppmerksomhet i samband med forhandlingene mellom myndighetene og jordbrukets organisasjoner om jordbruksoppgjøret. Særlig i år er det skapt store forventninger på grunn av tolkninger av signaler som er kommet fra ulikt hold. Og da går det som det går: Organisasjonene reagerer svært negativt på statens tilbud og kaller det «løftebrudd». Dette følges opp med ulovlige aksjoner med møkkaspredning, organisert traktorkjøring på gjennomfartsårer, strømnektaksjoner og andre markeringer for misnøye. Det er ikke første gangen bøndene truer med aksjoner fordi de ikke er fornøyd med beløpenes størrelse på de sjekker Stortinget skriver ut, og er grinete for at det ikke er fritt fram for årelating av det norske folk. La meg ta noen eksempler. Vi husker alle Malvik-aksjonen og Dovrefjell-aksjonen våren 1995, som bl.a. resulterte i en skattenektaksjon. Men bøndene har mange muligheter til å vise oppfinnsomhet når det gjelder aksjonsformer. Dovrefjell-aksjonen antydet at det kunne bli aktuelt å dra møkkaspredere ut på veiene. I tillegg vurderte man å blokkere meieriene, slik at melken ikke kom ut til forbrukerne. Det eneste de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen vil oppnå med flere aksjoner, utenom å få oppmerksomhet, er å komme på kant med Forbruker-Norge og hisse opp folk flest mot landbruksnæringen. Det eneste aksjonistene kan oppnå, er å sette fortgang i nedskjæringene av overføringene, og at bøndenes organisasjoner setter seg utenfor når det gjelder innflytelse overfor utviklingen i næringen. Mange forbrukere vil selvfølgelig juble over et slikt resultat. Det er også oppsiktsvekkende at landbruksorganisasjonene ikke tar avstand fra alle former for ulovlige aksjoner, både i navnet og gavnet. Dette bidrar til å redusere tilliten til organisasjonene, slik vi ser det. Man skulle nesten tro at organisasjonenes frontfigurer hadde skylapper for øynene, fordi man ikke ville snakke om virkelighetens verden. Det er faktisk grunnlag for å bruke ord som «problemblindhet». Man er mest opptatt av å la tingene gå som før, og det betyr gigantoverføringer til de mange som med den største fornøyelse er villig til å årelate samfunnet, koste hva det koste vil. Det virker som om konservative krefter i organisasjonene er villig til å risikere vår felles fremtid, forbruke arvesølvet på norsk sokkel, isolere oss fra Europa og sette oss tilbake i økonomisk utvikling bare de kan beholde sine egne privilegier. Istedenfor å diskutere en overlevelsesstrategi for norsk landbruk og en nødvendig reformpolitikk, tviholder man på historien, og satser alt på at skuta skal stå av stormen denne gangen også. Slik vi ser det, burde man konsentrere oppmerksomheten om hvordan man kan utvikle et norsk konkurransedyktig landbruk som vil kunne stå imot konkurransen når importvernet ytterligere svekkes. Men det er bare Fremskrittspartiet som er villig til å gå inn for en del upopulære tiltak med omstillinger av tilstrekkelig styrke. Istedenfor å gå inn i den helt nødvendige gjennomdrøftingen, videreføres det meste av gammelt tankegods i et ordrikt jordbruksoppgjør der man truer med å gjennomføre ulovlige aksjoner når man ikke får det som man vil. Det er da folk flest bør være glade for at rørleggerfirmaer ikke har et tilsvarende lønnsoppgjør med staten. Går vi til Regjeringens tilbud i jordbruksforhandlingene, er hovedinnholdet en marginal endring blottet for nødvendige reformer. Bøndene får fortsatt omkring 13 milliarder kr i overføringer, og importvernet koster norske forbrukere 7 milliarder kr, til sammen ca. 20 milliarder kr. Tingene går stort sett som før. Påstanden fra organisasjonshold om at Regjeringen svikter landet og bøndene må betegnes som ren propaganda. Vi i Fremskrittspartiet mener Regjeringen ikke gir signaler til jordbruket om nødvendigheten av en kraftig kursomlegging. Vi opplever likevel et sosialdemokratisk forsøk, selv om det betyr mye ord og liten endring til å bryte en negativ trend. En kompensasjonsordning i skatteligningen i den størrelsesorden det legges opp til, vil ikke være tilstrekkelig til å forhindre at de prisforskjeller vi i dag har mellom Norge og våre naboland, vil øke ytterligere når Agenda 2000 gjennomføres. EUs landbrukspolitikk har klare målsettinger om å redusere prisene med 10 til 20 pst. de nærmeste år. Og når det anslås at virkningen av full gjennomføring av Agenda 2000 blir mer enn 1 milliard kr, betyr det at norske forbrukere må belage seg på større prisforskjeller, slik at det blir enda mer lønnsomt å handle matvarene f.eks. i Danmark og Sverige. Internasjonale avtaler burde også være en god anledning til å fremtvinge helt nødvendige endringer i norsk landbruk. I de forestående WTO-forhandlinger vil Norge bli møtt med sterke krav om tollreduksjoner på landbruksprodukter, og i de mest ekstreme tilfeller kan tollsatsene bli halvert. Rimi-Hagen og andre vil ikke unnlate å ta inn matvarer som i andre land er billigere enn dem som produseres her hjemme. Derfor bør de riktige grep tas i nær fremtid, slik at næringen kan rasjonalisere, effektivisere og senke prisene lenger frem. Vi ønsker ikke lenger at oljepengene skal bli brukt til å slippe å ta upopulære avgjørelser og problemer med omstillinger i landbrukssektoren. Landbrukets tillagte distriktspolitiske oppgaver, slik som å sikre bosetting utenfor sentrale strøk, har vært en til dels mislykket og åpenbart kostbar måte å forsøke å oppnå dette på. Basert på tilgjengelige tall fra OECD og Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning for perioden 1972 til 1996, er et anslag for den samlede støtten på 900 milliarder kr målt i 1996-kroner. I denne perioden forsvant nesten halvparten av alle bruk her i landet. Hva har så det norske folk fått igjen for å avstå fra denne formuen? Skal en være velvillig, kan en si at landbrukspolitikken er en meget dyr måte å bremse sentraliseringstendensene på her i landet. Men det vil være mer riktig å hevde at man egentlig utarmer distriktene, gjør dem mindre i stand til å utvikle et bærekraftig næringsliv og således bidra til å forsterke sentraliseringstendensene. Mange konkurranseutsatte virksomheter finnes i distriktene. Store deler av denne virksomhet kjemper en hard kamp for å overleve i den internasjonale konkurransen, og verre vil det bli. I denne kampen må den i tillegg til egne kostnader bære sin del av utgiftene til verdens dyreste landbrukspolitikk. Landbruksnæringen vil gradvis bli utsatt for konkurranse i årene som kommer, enten man liker det eller ikke. Det logiske vil da være å liberalisere lovverket og redusere ambisjonen om å styre bruksstrukturen i takt med denne utvikling. Når landbrukets utøvere i tiden fremover må ta større ansvar for egen inntekt, burde forholdene legges til rette istedenfor å tviholde på et lite hensiktsmessig lovverk. Dette kan gjøres gjennom å redusere omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt. Jord- og konsesjonslovgivningen står sentralt i dette bildet. Landbrukspolitikken har kjørt landbruket opp i et hjørne. Bøndene har etter hvert blitt fratatt sin eiendomsrett, sin selvråderett og gjort avhengig av politikernes gunst. De er blitt fratatt alle vesentlige eierfunksjoner av politikere og byråkratiet gjennom konsesjonslover, slik at bøndene ikke fritt kan kjøpe eller selge landbrukseiendommer, velge driftsform, ikke selv bestemme antallet høner eller antallet svin de ønsker å produsere, ikke kunne begynne melkeproduksjon uten å få kjøpt melkekvote av staten og mye, mye mer. Den norske bonde er bastet og bundet på hender og føtter av kvote- og reguleringsordninger, og hvis de ikke følges, og han tenker og handler selv, blir han kriminalisert. Det er derfor et sterkt behov for en ny landbrukspolitikk som krever radikale endringer av rammebetingelser for jordbrukets og bygdenes samlede næringsliv. Det som etter vår mening må gjøres, er å gi driftige bønder mer spillerom for egen utvikling gjennom bl.a. å oppheve alle produksjonsbegrensninger, oppheve konsesjonsgrenser for ervervsmessig husdyrhold, avvikle restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer, oppheve konsesjons-, bo- og drivepliktsbestemmelsene osv. Og like viktig: Særlovgivningen innenfor bondesamvirket begrenser konkurransen og presser prisene oppover, og må derfor avvikles. Ut fra det som er sagt, ønsker vi også å avvikle ordningen med næringsavtaler, enten det gjelder en jordbruksavtale, fiskeriavtale eller en reindriftsavtale. I en nedbyggingsfase for støttetiltak kan bevilgningene foretas over det ordinære statsbudsjettet. Vi fremmer forslag om dette. Vi er også imot å gi en hel yrkesgruppe av næringsdrivende eksklusive inntektsgarantier et helt år fremover. Vi har ingen hotellavtale eller byggmesteravtale. Jordbruksavtalen er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en komplisert affære med stort byråkrati koblet til helt uoversiktlige forhold, hvor kun noen ganske få personer har den fulle oversikt når viktige detaljspørsmål blir avgjort. Til denne avtalen er knyttet over 100 tilskudds- og støtteordninger som er kombinert med et enormt og detaljert regelverk. Alle disse landbruksbyråkratene som sysler med dette, må bøndene bære på ryggen. Det er et sterkt bidrag til at rasjonelle, konkurransedyktige og profesjonelle matvareprodusenter i Norge glimrer med sitt fravær. Deregulering og konkurranseeksponering vil være nøkkelord dersom norsk landbruk skal ha livets rett i noen større utstrekning i tiden som kommer. Vi er alle interessert i en blomstrende og fremtidsrettet landbruksnæring som kan stå på egne ben uten å belaste noen andre i samfunnet. Svaret på hvor mange som har livets rett, hvor brukene ligger og størrelsen på dem finner vi ikke hos byråkrater og politikere, men gjennom en styrt og gradvis eksponering av næringen for vanlige konkurransevilkår. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag som er inntatt i innstillingen.
Representanten Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Årets jordbruksoppgjør var imøtesett med forventning og spenning fra Kristelig Folkeparti og sentrum, som hadde fått til et politisk kompromiss om landbruksmeldinga. Innstillinga innebar visse justeringer i konsesjonsgrensa, la føringer for odelslovutvalget, la opp til lette i vilkår for samdrift og gav en åpning mot å satse mer på de bruk som lever av dette, enn det statsråd Gjønnes hadde lagt opp til. Kompromisset vektla likevel de mindre bruks store betydning for distriktspolitikken og vektla behovet for gode vilkår for de 80 pst. av brukerne som i dag kombinerer jordbruksinntekt med annen inntekt. Vi anså dette kompromisset som viktig for næringa og svært viktig distriktspolitisk. Stor var derfor skuffelsen da statens tilbud kom med negativt utslag på inntektsmuligheter for ni av ti sauebruk og to av tre melkebruk. Bruk under 100 dekar som er ryggraden i landbruket, har alle fått et negativt tilbud som forskrekker. Jeg oppfatter dette som en uvennlig tolkning av komiteflertallets syn da innstillinga om den nye landbrukspolitikken ble behandlet. Det er likevel godt og i tråd med kompromisset at Regjeringa følger opp flertallets syn på skattefradraget. Dette støttes sjølsagt av sentrum, og vi er glad for at dette kommer på plass på riktig måte fra 2001. Men vi forutsatte at skattefradraget, slik som innstillinga foreviser, skulle gjøres fullt ut for år 2000, som en del av omstillingsgrepet med skatt og målprisreduksjon. Det er derimot ikke tilfredsstillende at Regjeringa halverer dette for år 2000. En slik tolkning av meldinga og innstillinga hadde vi ikke trodd var mulig da det står ordrett hvordan dette skal gjøres. Spesielt vanskelig ble hele oppgjøret når Regjeringa heller ikke putter noen friske penger inn i ramma. Hvordan i all verden tenkte Regjeringa at den skulle få med seg organisasjonene først og i etterkant sentrum på et slikt opplegg? Vi har nå erfart at i løpet av to uker har Stoltenberg-regjeringa klart å bryte ned den tilliten, optimismen og det pågangsmotet sentrumsregjeringa møysommelig hadde bygd opp i forhold til landbruksnæringa og Bygde-Norge. Men rett skal være rett: Arbeiderpartiet bidrog sjøl til en forsterket optimisme ved at de stilte seg bak landbruksmeldinga, og vi var sammen om flertallsmerknader i innstillinga til landbruksmeldinga. På bakgrunn av dette er det utrolig trist, og jeg vet at mange i Arbeiderpartiets egne rekker hadde helt andre forventninger til oppgjøret enn det tilbudet som ble lagt på bordet fra deres egen regjering. Distrikts-Arbeiderpartiet vant kampen om meldinga og innstillinga, og de urbane sosialøkonomer i partiet vant oppgjøret. Vi er enig i og viser til lang praksis for at Regjeringa ved brudd i forhandlinger fremmer statens opprinnelige tilbud som forslag fra Stortinget. Vi vil fastholde dette som en hovedregel og normal praksis. Imidlertid må vi presisere og understreke at ved forhandlingene i år var det en helt spesiell situasjon da Stortinget like før hadde behandlet hovedlinjene i en framtidig landbrukspolitikk gjennom behandling av St.meld. nr. 19 for 1999-2000, Om norsk landbruk og matproduksjon. Etter at Regjeringas tilbud ble lagt fram, har de i realiteten ikke vist vilje til å rikke seg en millimeter, verken når det gjelder rammer eller skattegrep for år 2000. Vi er flere som har undret oss over hva strategien til Arbeiderpartiet egentlig var, hvis den ikke var å få subsidiær støtte fra Høyre i siste runde. Hva var det som gikk galt? Hvilken taktisk feilbedømming begikk regjeringa Stoltenberg hvis den hadde til hensikt å få avtaler med partene eller med sentrumspartiene? Eller var strategien å få alle på plass med rå maktbruk og trusler om å gjøre alt mye verre om vi ikke ble med på det? Min vurdering er at enten ville ikke Arbeiderpartiet, eller så har de utøvd et dårlig stykke politisk håndverk i forhandlingene. Uansett, dette er bare trist for det forhåpningsfulle politiske kompromisset, det er trist for næringa og for den delen av verdiskapingspotensialet og entusiasmen som nå er skuslet vekk. Jeg skulle gjerne ha sett at sentrum var uten dette nærings- og distriktspolitiske valgkampkortet ved neste stortingsvalg. Dette oppgjøret gjør meg bare trist og motløs. Arbeiderpartiet er bitter på sentrum, ifølge flere utspill i media. Ja, angrep er det beste forsvar. Men det hjelper så lite på situasjonen. Jeg forstår at det er forbitrelse i Arbeiderpartiet, sjøl om den nå rettes mot oss, fordi jeg vet at det egentlig er en intern forbitrelse i Arbeiderpartiet over at den politiske ledelsen i statens delegasjon skuslet bort denne muligheten til å iverksette det politiske kompromisset med sentrum. Vi kan ikke godta denne uvennlige tolkningen av kompromisset av 9. mai. For oss i sentrum var ikke dette politiske kompromisset en avtale om sekundær støtte. Regnestykket er blitt en het sak i etterkant av forhandlingene. Dette har tatt litt oppmerksomhet fra de store linjene, men saka i seg sjøl har etter hvert blitt en viktig krig om virkelighetsbeskrivelse og skyldspørsmål. Her spilles det på fordommer mot landbruksorganisasjonene, at de alltid har regnet seg fram til hva de vil. Jeg reagerer veldig sterkt på at landbruksministeren ikke bare er uenig i landbruksorganisasjonenes beregninger, men regelrett beskylder dem for å jukse. I virkeligheten er det Regjeringa som har endret regnemåte undervegs, slik at et minus blir et pluss etter at en har sett bort fra at en har tatt bort 200 mill. kr som bøndene har fått i tidligere avtaler til utkjøp av melkekvoter. Jeg har selv deltatt i dette oppgjøret i flere år og tror jeg kjenner maktspillet rundt tallgrunnlag og utregninger ganske godt. Her har vel alle parter sine metoder for framstilling, men ingen slår staten i framstillingsteknikker. Det har jeg lært. Når deres maktposisjon nyttes til å framstille bøndene som dumme i tillegg, fordi de ikke forstår forskjell på pluss og minus, er dette et spill vi ikke kan delta i. Jeg er klar over at dette er harde ord, men noen må fortelle at keiseren ikke er kledd i 9. mai-klær. Nei, keiseren er naken. Så får de som vil, lukke øynene og tro på landbrukshoffets uttalelser: Se hvor fin han er, og bonden får pluss 5 000 kr! Selv om vi ikke blir enige om hva som måtte være rett, bør en kunne komme fram til en enighet om hvordan dette skal regnes, og det må regnes på inntektsmuligheter, fordi det er det som er målsettinga i landbruksmeldinga. Det var veldig positivt under forrige oppgjør, da jordbruket presset staten til å øke målprisen på sauekjøtt vesentlig, og at jordbruket faktisk lyktes med å få ut denne prisen. Det er altså ikke slik at målprisene automatisk ikke oppnås, slik det kan høres ut på diskusjonen rundt regnemåten. Alt er ikke bare luft. En viktig kritikk av statens opplegg går ut på at det i praksis etter all erfaring vil øke overproduksjonen i landbruket og svekke muligheten til å ta ut målpris. Avstanden mellom inntektsmulighetene og det som i praksis er mulig å få ut av markedet, vil dermed øke. Ved den regnemåten departementet har lagt seg på her, har de en egeninteresse i å øke overproduksjonen for å få til et prisfall for å få et gunstigere utgangspunkt for å måle inntektsutvikling ved neste avtale. Dette er et nakketak på næringa som heller ikke bidrar til å øke inntekter på gårdene til tross for økt produksjon pr. driftsenhet. Man setter jordbruket til å grave sin egen økonomiske grav. Oppgjøret straffer sliterne i norsk landbruk. De som møysommelig har bygd opp et 12-14 kyrs bruk i håp om å skaffe en årsinntekt på det, er nå svært usikker på sin framtid. Jeg tror ikke det bare skyldes sentrums og faglagenes orientering. De kan regne selv. Likeså de som har bygd opp et allsidig bruk med flere husdyrproduksjoner. Den store skuffelsen var at det var veldig liten vilje til å endre på disse skjevhetene. Behovet for omstilling nevnes ofte som en trylleforklaring på alt som ikke er greit i dette oppgjøret. Spørsmålet er ikke om en trenger omstilling, men hvordan og hvor fort. Ting tar tid, og det tar tid også å omstille. Man kan heller ikke omstille 75 000 småbedrifter fra et departementskontor med diktat. Hvis behovet for omstilling er så stort, er det jo desto viktigere å ha en konstruktiv dialog med næringenes organisasjoner og utøvere. Jeg opplever oppgjøret som en kortsiktig tenkning rundt omstilling av 75 000 småbedrifter. Dette opplegget motiverer ikke, men det skaper derimot frykt og usikkerhet, og det var det vi ikke trengte nå. Turisme er også nevnt som en tilleggsnæring. Men selv her vet vi at vi har store problemer med å få god lønnsomhet. Det krever mer markedsføring og mer perfeksjonering, og det tar tid. Spesielt for næringssvake områder vil det ikke være annen mulighet enn et 12 kyrs bruk eller 80 vinterfôrede sauer. Opplegget blir så brutalt for dem som sitter i næringssvake områder med 12 kyr og får beskjed om at de ikke har en framtid i denne næringa heller. De ser ingen omstillingsmuligheter på kort sikt. De føler seg sviktet. Kunne vi ikke unngått dette? Alt er ikke tapt selv om noen muligheter er tapt. Som landbruksministeren ser også jeg store nærings- og verdiskapingspotensialer på gårdene, i landbruket og i Bygde-Norge. Det er viktig framover å ta vare på de gode mulighetene. Vi i Kristelig Folkeparti vil gi full støtte til arbeidet med verdiskapingsprogrammet og håper departementet lykkes med å gjøre dette brukerorientert, og at det gir faktisk støtte til å øke verdien også på 12 kyrs bruk som vil skape noe mer av råvarene sine. For all del: Hold konsulentfirmaene unna. I all framtid vil det være viktig å produsere mat i Norge, selv på de områder som ikke er høyeffektive. Det er noe grunnleggende i all natur- og ressursforvaltning i en verden med stadig økende befolkning og stadig redusert produksjonskapasitet. Til slutt vil jeg fremme mindretallsforslagene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Representanten Karlstrøm har tatt opp de forslag hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Jeg vet ikke om jeg skal driste meg til noe humoristisk i denne sammenheng. Men jeg satt og tenkte da man ble beskyldt for utroskap, på mannen som gav uttrykk for at han hadde store nok problemer med å være tro om han ikke skulle være utro også. Det passer vel kanskje i denne sammenhengen. Jeg synes nok at representanten Karlstrøm tegnet et veldig dystert bilde av situasjonen, for det er ikke slik etter dette oppgjøret, tross alt – og det må Karlstrøm også kunne innrømme – at det bare er å slå av lyset over det ganske land. Det er ikke engang begynnelsen til en slik utvikling. Jeg tror at hvis vi ikke foretar oss noe, vil man kanskje fortere komme i den situasjonen. Jeg har et par spørsmål. Det gjelder det med skattefradraget og full virkning for hele året. Der har jeg i et innlegg gitt uttrykk for at leser man bare siste passusen i det avsnittet, kan man tolke det dit sentrumspartiene gjør. Men hvis man går inn og ser sammenhengen dette står i – jeg gikk selv på den smellen og misforstod, jeg leste bare den biten da jeg ble spurt av en journalist – vil man se at det ikke kan tolkes på annen måte enn slik departementet gjør. Mitt spørsmål blir da: Hva er det som egentlig tilsier at man skulle mene på den måten å gi flere hundre millioner kroner til denne næringen, uten noe slags vederlag, for det vil jo bli konsekvensen? Så vil jeg også spørre: Kan ikke Randi Karlstrøm innrømme iallfall at hvis man legger faktiske inntekter til grunn og skattefradraget, blir det et pluss generelt sett?
Nå er det slik at mange ikke har råd til å skru av lyset heller. Mange er jo bundet opp i gjeld i landbruket, så de kan jo ikke bare slutte. Jeg ser heller ikke det store poenget i det å tyne bøndene lengst mulig for å se hvor lenge de holder seg i næringen. Jeg synes signalene er ganske tydelige fra det vi har fått fra praktikere, som har regnet på hva dette har å si for dem selv, hva slags faktisk utslag det har og hvordan de vurderer sin situasjon og sin framtid. Det tar jeg faktisk på alvor. Når det gjelder skattefradraget og operasjonen der, har det i hele vinter når dette har vært diskutert, vært snakk om at man skal ha det fra 1. januar år 2000. Dette er en engangsoperasjon, og det var en del av den operasjonen å innføre skattefradraget samtidig som man reduserte målprisene. Og det å redusere målprisene er ganske vanskelig for landbruket å gå inn på, men i den operasjonen er det da en gest med det at man får det gode først – altså skattefradraget kommer, full pakke år 2000. Det har hele tiden vært snakket som om det var dealen, det var avtalen. Jeg reagerer veldig på at man så lett omtaler den forskjellen mellom inntektsmuligheter som er fremforhandlet året før, og de faktisk oppnådde prisene. For hvis man hele tiden tar utgangspunkt i hva man faktisk har oppnådd, viser det seg at man faktisk har tatt fra jordbruket, eller man underslår på en måte det de har forhandlet seg til året før. Man må ikke blande. Når man regner, bør man være konsekvent med å snakke om inntektsmuligheter eller faktisk utvikling, og så må man navngi det med rette ord og ikke blande de to regnemåtene for å finne den framstillingen som passer best.
Jeg vil i likhet med Breimo også komme inn på skattegrepet. Fremskrittspartiet var imot denne kompensasjonsordningen i skatteligningen, fordi vi ser på bønder som selvstendig næringsdrivende, og vi vil at alle selvstendig næringsdrivende skal ha lik behandling skattemessig. Men Kristelig Folkeparti hadde en annen oppfatning. Dessuten oppfattet vi det slik at dette ikke bidrog til å løse noen strukturproblemer i landbrukspolitikken. Men Kristelig Folkeparti var også, som representanten nevnte, enig i at man skulle ha denne ordningen, og at den skulle gjelde for hele året. Og da kom jeg til å tenke på at i en god del utkantkommuner i Norge er kanskje et sted mellom 10 og 20 pst. av de som skatter til kommunen, bønder. Vi vet jo at inntektsskatten er totalt 28 pst., og så vidt jeg husker, er over halvparten av dette beløpet til kommuner og fylkeskommuner. Og det vil jo bety at en rekke utkantkommuner vil få reduserte inntekter på grunn av denne ordningen. Vi vet jo at kommuner og fylkeskommuner i Norge har hatt store problemer – ja, i fjor var det vel samlet underskudd på 12 milliarder kr. Og mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti blir da: Hvordan ønsker man å kompensere for dette inntektsbortfallet til kommuner og fylkeskommuner? Og så var det jo en annen mening med dette skattegrepet, og det var at man skulle få økt rekruttering i en del kommuner. Men vil det ikke være sånn at en del hobbybønder og deltidsbønder som sitter med noen teiger her og der, nå vil sitte med dette fordi det vil lønne seg for dem, for de får mindre skatt? Hvordan ser Kristelig Folkeparti på den problematikken, og vil de intensjonene som Kristelig Folkeparti har i landbrukspolitikken, bidra i den retning?
Litt av tankegangen bak skattegrepet er jo det at man skal hjelpe folk med å klare seg sjøl. Og landbruket er jo en lavinntektsnæring, og det er det i de fleste land. Det er ikke sånn som med fiskeri, der man kan ta den store lotten. Dette er en lavinntektsnæring med forholdsvis lav avkastning på kapitalen. Blant annet har Tyskland en slik ordning der man har et skattefradrag. De første 200 000 man tjener kan man bruke til å leve på. Et annet alternativ var at man kunne øke budsjettstøtten. Man kan jo også kombinere begge deler. Men jeg tror faktisk det var et nødvendig og et riktig grep å gjøre. Når det gjelder dette med skatteinntektene i kommunene, har ikke dette noen direkte innflytelse på skatteinntektene i kommunene, for de fleste kommunene er jo minsteinntektskommuner der det er skatteutjamning. I tillegg beregner man jo skatteinntektene til kommunen på en slik måte at dette ikke vil slå direkte inn.
Ordet trist har gått veldig mye igjen i dagens debatt, og ikke minst rakk representanten Karlstrøm å benytte ordet opptil flere ganger. Jeg synes at mest trist er det jo at det ser ut til, hvis representanten Karlstrøm er representativ for sentrum, at man har valgt å melde seg ut av hele landbruksdebatten. Man har samtidig valgt å fri seg fra Gjønnes, som har farskapet til landbruksmeldingen, og som helt klart slo fast at norske matvarepriser måtte ned på grunn av våre WTO-forpliktelser. Og det er trist at man ikke fra sentrums side anviser en eneste ambisjon annet enn mer penger. Men jeg har ikke sett 50 flate øre mer fra sentrumspartiene i denne debatten enn det som Regjeringen og Høyre subsidiært kommer på bordet med. Det er forunderlig at man fra Kristelig Folkeparti velger å bruke hovedinnlegget til å fokusere på bruk opp til 100 dekar. Og det er forunderlig at man ikke bruker ett sekund på å nevne behovet for lavere matvarepriser, og at man ikke bruker ett sekund på å fokusere på hvordan man skal få bukt med overproduksjonsproblematikken og få en balanse i markedet. Men det jeg registrerer, er at man akter aktivt å rendyrke en politikk som viderefører overproduksjon, og som skaper ytterligere pessimisme hos norske bønder. Hvorfor ønsker ikke Kristelig Folkeparti i en situasjon hvor kapasiteten i norsk landbruk må noe ned, å prioritere bonden som henter sin hovedinntekt fra gården? Men jeg registrerer at heller ikke sentrumspartiene til denne bonden bidrar med 50 øre mer enn Regjeringen og Høyre bidrar med.
Nå tror jeg kanskje ikke at representanter fra Høyre er helt enig i den virkelighetsbeskrivelsen, for jeg syns Gabrielsen hadde andre kommentarer når det gjaldt om Arbeiderpartiet fulgte Gjønnes, eller om vi fulgte Gjønnes. Når jeg omtaler disse brukene på under 100 dekar, er det fordi det er en gruppe på 32 000 private næringsdrivende i Norge som driver bruk på den størrelsen, og de er ganske viktige for næringsstrukturen i veldig mange bygder over hele landet. At de får et negativt signal i denne avtalen, føler jeg blir veldig galt, for flere av disse driver faktisk heltidsvirksomhet på brukene. Det er vanskelig i avtalen å treffe godt, det skal jeg innrømme, og derfor bør man kanskje være litt forsiktig med de grep man gjør i en avtale, for det kan fort virke for – la meg bruke ordet brutalt. Mange vet ikke hvordan de skal klare å skaffe seg inntekt framover; bl.a. de som bor i en del næringssvake områder, har ikke andre alternativ. Når jeg ikke snakker så veldig mye om å få matvareprisene ned, er vel ikke det helt riktig. Jeg følger helt Gjønnes" opplegg. Poenget med skattegrepet var jo at det skulle gjøres sammen med målprisreduksjoner. Det var jo det som var poenget. Så Gjønnes var i høyeste grad opptatt av det. Kristelig Folkeparti var i høyeste grad opptatt av at vi skulle lykkes i dette oppgjøret – og det på en måte som også ble en god måte for næringa.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Jeg føler at sjelden har det vært en mer dyster stemning i denne salen. Nå har jo ikke jeg vært her i så mange år, men jeg kan ikke huske det har vært et så dystert bilde knyttet til en næring – og det før Senterpartiet har hatt ordet! Men jeg må jo si at det denne våren har vært nærmest et landbrukspolitisk vårslipp. Yrheten var meget stor hele vinteren. Bondelaget hadde prisverdige initiativ i de fleste fylkene, der vi hadde meget interessante og givende debatter med mange bønder til stede. Vi hadde innstillingen til landbruksmeldingen, St.meld. nr. 19, med saksordfører Breimo. Vi har nå innstillingen om jordbruksoppgjøret med den samme saksordføreren. Verdien av den innstillingen vi hadde da vi behandlet St.meld. nr. 19, er med den innstillingen som nå foreligger, lik null. Jeg sa i mitt innlegg den 9. mai at de klamme omfavnelsene som sentrum og Arbeiderpartiet der stod for, var noe av det mest naive skuespill jeg noensinne hadde sett. Hvis man virkelig trodde at det ut fra det skulle være mulig å få til et landbruksoppgjør som disse to partene kunne slutte seg til, så må jeg si at da levde man totalt i naivitetens verden. Det var applaudering fra organisasjonene i vår for dette fantastiske forliket. Organisasjonene kunne ikke få hyllet det nok. Verdien av det ser vi nå – det er verdt null. Aldri i mine sju år på Stortinget har jeg sett at to parter som så ut som turtelduer halvannen måned tidligere, har hatt en innstilling hvor de bare slår hverandre i hodet med sitater fra den forrige innstillingen, hvor de ikke var uenige om én setning. Det er trist at ikke arbeiderpartiregjeringen lyttet til forhenværende saksordfører Hanssen og trakk den meldingen slik at vi kunne hatt en reell behandling av norsk landbrukspolitikk for de neste år. Men hvem er det som er blitt lurt av Arbeiderpartiet og sentrum? Det er det ikke min jobb å gå inn og prøve å skille på engang, det ser ut til at de greier å klore ut øynene på hverandre på en aldeles utmerket måte – og da blir det få klarsynte til stede etter at de er ferdig med det. De som er blitt lurt, er selvfølgelig først og fremst bøndene, som representerer en næring som har behov for langsiktighet i forhold til det de skal til med. Nå har man altså ikke en landbrukspolitikk, etter mitt skjønn, som er nedfelt i en stortingsinnstilling som er noe å støtte seg på når en ser de tolkningalternativene som foreligger, og som en kan lese i dagens innstilling. Det er svart-hvitt. Og dette såkalte ekteskapet tror jeg vi herved skal anse som ikke inngått. Det er selvfølgelig også fristende i dag å ta fram en del sitater, ikke minst fra saksordføreren, men jeg skal la det ligge; jeg har bare ti minutter – hadde jeg hatt en time eller to, kunne jeg jo tatt fatt på det. Men en ting vil jeg allikevel ta med. I dagens lederartikkel i Nationen kan man lese at Arbeiderpartiets Breimo den 20. mai mente at tilbudet i forhandlingene brøt med Stortingets vedtak – og det sier en representant for regjeringspartiet – og i dag forsvarer han det heltemodig, men sier likevel i en replikkordveksling at Arbeiderpartiet var villig til, gjennom forhandlinger med sentrum, å dempe de største utslagene av strukturvirkningene av Regjeringens eget forslag. Det syns jeg kanskje er litt spesielt å si i en debatt der saksordføreren, fra regjeringspartiet, i hvert fall skal prøve å forsvare det som måtte komme. Men det skilsmissebrevet som vi i dag behandler, er det etter mitt skjønn ingen grunn til å lage en dyster stemning rundt. Den eneste muligheten norsk landbruk har, er at vi tar vekk det bindet vi har for øynene, tar skylappene til side og lager en politikk beregnet på virkelighetens verden og ikke luller oss inn i forestillinger som ikke forefinnes. Etter mitt skjønn bør vi avvikle forhandlingsinstituttet. Når Høyre i kveld likevel kommer til å stemme imot det, er det ikke fordi næringspolitisk talsmann er imot det, men vi har ikke debattert temaet. Jeg vil undres om vi etter dette til neste år vil gå inn for å beholde det. Jeg registrerer også at kombinerte bønder og stortingsrepresentanter i Arbeiderpartiet nå begynner å komme på tanker som er interessante. Men hva mener så Høyre om landbrukspolitikken, om det som er materialisert i den proposisjonen som vi i dag har til behandling? Ja, da har vi altså valgt ikke å kaste blår i øynene på de næringsutøverne som står i den næringen. Det er en 70 000 – 75 000 årsverk som er knyttet til dette. Spørsmålsstillingen vi etter mitt skjønn må ha, er: Hvordan skal vi innrette denne næringen for å møte de utfordringene vi har i framtiden? De utfordringene vi står overfor, er vel kjent for alle i denne salen. De er nedfelt i St.meld. nr. 19, beskrevet av Gjønnes på en aldeles grei og objektiv og fornuftig måte, der det står at vi må møte forbrukernes krav om lavere priser. Hvorfor må vi det? Er det fordi det er veldig viktig for oss å få ned matvareprisene? Selvfølgelig er det hele den virkeligheten som omgir oss i våre naboland; der faller prisene på disse produktene. Den grensehandelen vi nå opplever, er først og fremst et problem ikke for handelsstanden i Østfold, men for den norske bondestanden. Derfor må vi legge det til grunn. Konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri er helt avgjørende for titusener av arbeidsplasser i de samme distriktene. Det må vi også ta hensyn til. Vi må få et jordbruk som produserer i balanse, og vi har WTO-forhandlinger å ta hensyn til. Vi kan ikke fristille oss fra den virkeligheten som det er. For å lage en politikk for å nå de målene må man selvfølgelig, som når man lager en omelett, knuse noen egg. Det er jo kul umulig å få gjort kursendringer uten at man for å komme på den nye kursen må bort fra den gamle, og da betyr det selvfølgelig en omfordeling mellom dem som er i landbruket pr. i dag. Og da må man foreta prioriteringer mellom dem som etter mitt skjønn driver mer hobbypreget enn andre. Så får man velge hva man vil. Så er jeg klar over at det er andre hensyn å ta i landbrukspolitikken enn bare til den enkelte bonde. Man snakker om sysselsetting, bosetting, miljø, beredskap, kulturlandskap osv. Det andre spørsmålet vi må stille, er: Er det slik at det for all framtid er gjennom liter og kilo til norske bønder at vi kan oppnå disse målene? Svaret er selvfølgelig nei. I år 1900 var det altså 500 000 bønder, i 1950 var det 300 000, i år 2000 er det 75 000, og om femten år – hvis vi følger St.meld. nr. 19 fra sentrumsregjeringen, er det 35 000 bønder. Da sier det seg selv at det er ikke disse 35 000 bøndene som kan opprettholde bosettingen i Distrikts-Norge. Da må vi være villig til å se på alternative anvendelser av noen av disse kronene for at vi i de samme distriktene kan få arbeidsplasser som står seg mot framtidens utfordringer, som også distriktene i Norge vil stå overfor. For Høyre er det derfor gledelig at vi har fått inn flertallsmerknader som sier at departementet fram mot jordbruksoppgjøret i 2001 skal se på om vi kan ha en måloppnåelse med alternativ anvendelse av dette. Man må jo spørre seg: Har landbrukspolitikken i dette landet vært vellykket, når man ser på de parametrene man har vært enige om skal oppnås? Da er det veldig vanskelig å si at det har vært meget vellykket. Når man ser på det antall milliarder man har brukt, er det ganske åpenbart at det er mange av de målsettingene man har hatt, som man ikke oppnår. Man luller seg etter mitt skjønn for lenge inn i en forestilling om at landbruket skal løse alle disse oppgavene. Det vi må gjøre, er å sørge for at vi har en strukturutvikling som minst har det tempoet som det legges opp til her, og da betyr det kort og godt at folk som driver hobbypreget virksomhet, får finansiere det med andre ting enn over statsbudsjettet. Vi kan ikke holde på med å bruke offentlige midler for å finansiere folk som synes det er festlig å ha 15 sauer gående rundt huset. Hvorvidt folk har 15 sauer eller samler på frimerker, er skattebetalerne totalt uvedkommende. Når det er slik at de som i dag og i kveld ringer inn, folk som driver med to årsverk innenfor kjøttproduksjon og melk, og irriterer seg grønne over naboer rundt som driver hobbypreget virksomhet og har økonomisk utbytte langt mer enn det de selv har, og når det er slik at nesten halvdelen av norske bønder har næringsinntekt på 36 000 kr og mindre, så må en jo forstå at det er jo ikke dette som bærer distriktene. Og hvis vi ikke tar i bruk de strukturgrep, de teknologiske utviklingsmulighetene som ligger i bygdene, kommer vi til å dø en stille død, de av oss som bor på bygdene. Til sentrum vil jeg bare si helt til slutt: Jeg kan ikke begripe, etter den retorikken og sigarføringen, at man ikke har evnet å fremme et forslag til endring av de fire kapitlene i statsbudsjettet som har med landbruksmeldingen å gjøre.
Det blir replikkordskifte.
Det er ikkje noko nytt for oss som har opplevd representanten Gabrielsen i salen her, at han og Høgre som regel har dei rette svara på det meste – i deira eigne auge, vel å merke. Men dersom vi tek utgangspunkt i St.meld. nr. 19, må representanten Gabrielsen vere samd i at den la til rette for ei utvikling i retning av det som også Høgre ønskjer, nemleg at dei som har landbruk som hovudyrke, skulle få ein større del av dei overføringane som vi yter tilskot til i dag og i framtida. Dersom det er nokon som har hoppa av St.meld. nr. 19, må det vere sentrumspartia. For det er nettopp den retninga oppgjeret no har, nemleg at vi må prioritere overføringane i retning av dei som har dette som yrke, eller som i alle fall har den vesentlege delen av inntekta si frå landbruksnæringa. Høgre vil avvikle forhandlingsinstituttet. Eg må ærleg vedgå at etter det som har hendt i år, begynner òg eg å stille spørsmål om det er den rette måten å gjere det på i framtida. Det kunne vere greitt å få vite om Høgre har gjort seg nokon tankar om kva som skal kome i staden.
At Høyre har de rette svarene i egne øyne, kan ikke komme som noen overraskelse. Og tidvis kan man få det inntrykk også når man hører Opseth, at han ikke er helt ubesnæret av egne utsagn. Når det gjelder retningen på norsk landbrukspolitikk, er den beskrevet i St.meld. nr. 19. I tillegg til å ha lest meldingen har jeg reist land og strand rundt sammen med bl.a. Gjønnes, hans statssekretær og hele hans horde fra Landbruksdepartementet, og jeg har debattert dette sammen med Bondelaget og med daværende saksordfører Hanssen. Det var noen svært trivelige seanser vi hadde. Vi var selvfølgelig ikke enige om alt, men det var trivelig og lærerrikt – i hvert fall for meg. Det som er helt sikkert: I St.meld. nr. 19 anvises det ingen kurs tilbake fra en strukturutvikling som har det i seg at det går sju bruk ut av produksjon hver dag, og at det er en avgang på 2 500 årsverk. Det er vanskelig objektivt å fastslå om den vil resultere i 2 700 eller i 3 100 i en periode, om det vil bli mer enn disse 2 000. Men det er ingen tvil om fremskrivingen av strukturen i norsk landbrukspolitikk, basert på St.meld. nr. 19 – det er bare spørsmål om man skal bruke 12 år, 15 år eller 17 år på å komme dit. Det er tempoet vi diskuterer, ikke «om». Det er ingen innstillinger på hele 1990-tallet om norsk landbrukspolitikk som jeg kan se peker tilbake til den virkelighet som en gang var, men det er noen som prater som om det er det de gjør. Det er det inntrykk en får når en hører at e-mailen nesten har brutt sammen i dag, og telefonene, og når de refererer til folk de har snakket med i salen – det er som om de har lansert en alternativ vei. Det er ikke gjort. Vi diskuterer ikke retning, vi diskuterer tempo.
Før Gabrielsen går ned: Presidenten er litt usikker på om forslagene fra Høyre er tatt opp.
Det er ikke gjort. Jeg tar herved opp Høyres forslag.
Representanten Gabrielsen har da tatt opp de forslagene han refererte til.
Jeg kan forstå at representanten Gabrielsen er utålmodig, for norsk landbrukspolitikk rikker seg omtrent ikke av flekken. Det er ett steg fram og to tilbake. Selv om han er ny i denne komiteen, har han grunn til å være utålmodig. Men én ting kan være positivt ved at det går så langsomt: Da må vi regne med at det relativt raskt vil fremtvinges nye initiativ for å endre politikken, på grunn av internasjonale forhold, WTO osv., som Gabrielsen var inne på. Det er også positivt, sett fra vår side, at man neste år kan regne med at Høyre støtter Fremskrittspartiets forslag om å avvikle ordningen med jordbruksavtaler, et forslag vi har fremmet i hele denne perioden. Vi har gått foran, trukket opp løypa og bidratt til å fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kuer – og tatt belastningen med det. Så kommer de andre etter. Men hvorfor skal alltid vi her i Norge være den dårligste gutten i klassen? Vi ser at det i Norden og ellers i Europa er konkurransepolitikken som kommer hele veien. Til og med Finland, som har langt dårligere økonomi enn Norge, er nå inne i en kraftig strukturendring innenfor landbrukssektoren. De skjønner at det er nødvendig. De kan ikke fortsette i de gamle sporene og betale det dette koster, når det ikke egentlig er nødvendig. Det er ikke noen fornuftig politikk på sikt heller, sier man i stort sett alle andre land. Så noe annet – jeg regner med at vi får støtte fra Høyre til neste år: Vi har en annen lov som også gjør mye vondt på landbrukssektoren, og det er omsetningsloven. Konkurransetilsynet sa i sin årsmelding for 1999 at den bidrar til langt høyere matvarepriser i Norge enn det som er nødvendig, fordi den hemmer konkurransen. Da tenker jeg på den interne konkurranse – vi har jo et tollbasert vern. Kan vi regne med at Høyre internt vil jobbe med denne saken, slik at vi kan få støtte fra Høyre også når det gjelder å avvikle omsetningsloven?
La meg si i forhold til dette med å støtte og ikke støtte: Hvis vi skulle komme til at her bør noe gjøres annerledes, er det primært ikke for å støtte noen som helst, da er det fordi vi mener at det er rette måten å gjøre det på. Det at Fremskrittspartiet har dette standpunktet, verken påskynder eller forsinker en slik prosess. Jeg vil betegne det som ikke riktig det som Hedstrøm sier, at strukturutviklingen i norsk landbruk står på stedet hvil. Det er feil. Det er bare å lese statistikk, så ser man at bruksstørrelsen øker år for år, man ser utviklingen når det gjelder antall årsverk osv. Der er det definitivt en utvikling. Skal man gjøre endringer i en hel næring, som omfatter så mange enkeltindivider, kan man ikke ta 180° -vendinger. Fremskrittspartiet har spesialisert seg på dette med at hvis man i 100 km fart framover plutselig bråvender uten egentlig å stoppe, så er man på vei andre veien. Så enkelt er det ikke. Her har man tross alt en del man skal ta hensyn til. Når det gjelder omsetningsloven og reguleringen: Omsetningsrådet, i all sin prakt, kan vel ikke akkurat sies å være det mest vellykkede vi har. Jeg mener definitivt at flere av de produksjoner som i dag er strengt regulert i forhold til omsetning, burde frigis – definitivt. Jeg ser ingen grunn mot det, og jeg registrerer at også produsentene innenfor kraftfôrkrevende produksjoner begynner å komme på disse tankene. Jeg fikk ikke besvart siste del av Opseths spørsmål, om hva jeg vil ha isteden for jordbruksforhandlinger. I debatten om statsbudsjettet, i desember, vil jeg prioritere dette opp mot alt mulig annet og legge visse føringer for hvilke premisser Regjeringen skal legge til grunn når de fordeler disse tingene – i en alminnelig landbrukspolitisk debatt, ikke i en slik sandpåstrøingsaffære som vi har nå.
Høgre sine representantar har vore veldig opptekne av at det er mykje «tristhet» her i dag. No er jo ikkje dette ei mentalhygienisk øving, og eg er ikkje veldig forundra over at ikkje representanten Gabrielsen er trist, for han har fått tilbake Arbeidarpartiet så nær seg som han ikkje hadde tort å håpe på sjølv då han brukte store ord då vi diskuterte her den 9. mai. Så at han har ein god kveld, det er ikkje noko overraskande. Han snakka om den feststemninga som hadde vore ute i landet då ein debatterte landbruksmeldinga. Det er ein fenomenal jobb som er gjord med førebuinga til meldinga, med dei debattrundane som har vore, der mange har delteke, med behandlinga her i Stortinget, og det var i ferd med å verte skapt ein optimisme. Og så seier Gabrielsen og andre: Det er heiltidsbøndene vi ville støtte denne gongen. Men heller ikkje dei får støtte i dette opplegget! Det vi ser no, er at melding etter melding – seinast i kveld på Dagsrevyen – tyder på at dei som driv på heiltid, faktisk går ned i inntekt dei òg. Er det feil, etter representanten Gabrielsens meining, eller er det slik? Og kva med kombinasjonsbrukarane – meiner representanten Gabrielsen at det berre er spekulasjon at ein driv fleire produksjonar, eller kan det vere at ein utnyttar ressursgrunnlaget på ein god måte? Og med den naturen vi har, vil vi nokon gong kunne produsere like billig i heile landet som ein kan i nabolanda våre, f.eks. Danmark? Representanten Gabrielsen har vore med og sagt i innstillinga at vi skal ha eit levedyktig landbruk i heile landet. Så til slutt ei lita filosofisk vurdering. Det er heilt rett, det representanten Gabrielsen seier, at Arbeidarpartiet ikkje på mange år har klart å få eit landbruksoppgjer i hamn med ein avtale. Sist vi klarte det før sentrumsregjeringa, var under regjeringa Syse, der Høgre/sentrum hadde regjering. Er Høgre innforstått med at dei må innta ei ganske anna holdning, og at dei faktisk må føre ein annan landbrukspolitikk, dersom det skal bli ei alternativ regjering til arbeidarpartiregjeringa der Høgre er inkludert, eller skal dei halde fram med å ture fram som no?
Hvem som turer fram, avhenger tydeligvis av – jeg holdt på å si – hvem som turer. Den feststemningen jeg snakket om på disse debattmøtene, må endelig ikke tolkes dit hen at det kom av det innholdet som forefantes i St.meld. nr. 19, for uansett hvor jeg kom, hadde Bondelaget naturlig nok samme standpunkt, uansett i hvilket fylke jeg var, hadde de samme manus. Og det som gikk igjen, og som drev daværende statsråd Gjønnes til vanvidd, var karakteristikken av inntektsmålsettingene i meldingen. Det var det verste Norges Bondelag hadde sett siden krigen – og da fikk man inntrykk av at det var krigen 1940-45 det dreide seg om, og ikke noen priskrig om et eller annet på 1990-tallet. Så det var ikke akkurat hælene i taket overalt hvor en kom. Men jeg hadde inntrykk av, særlig da jeg i kaffepausene stod og snakket med bøndene, at det ikke var vanskelig å få aksept for at her må det dramatiske omprioriteringer til blant dem vi overfører penger til i norsk landbruk – og det var ikke hobbybøndene de hadde i tankene. Når det gjelder kombinasjonsbruk, er dette helt klart bruk som kommer dårligere ut enn andre. Hvorfor gjør de det? Jo, fordi overkompensasjonen har vært bort i natta. Nå blir det mindre ille enn det har vært. Men det er jo ikke et lineært system, det er fremdeles en kraftig overkompensasjon for dem som driver smått og urasjonelt – definitivt er det det, det er ennå langt å gå. Og er det én ting jeg er sikker på, er det at i kommende landbruksoppgjør eller i kommende landbrukspolitikk vil man måtte fortsette dette. Det er det helt åpenbart at man må. Når det gjelder om det er spekulasjon i kombinasjonsbruk: Det er både–og. Det er veldig mange som driver kombinasjonsbruk, som sammen med vedkommende byråkrat på landbrukskontoret slår opp og ser etter hvor mye en bør ha av hvert for å få maks ut. Det er vel kjent. Spør dem som er leverandører av utstyr til disse, og du vil få svar. Men mange driver kombinasjonsbruk som eneste mulighet. Derfor har jeg uttalt at dette er en av de tingene man må se på – ved siden av en del av svineprodusentene, som kan synes å komme dårligere ut enn man muligens har hatt til hensikt.
Replikkordskiftet er slutt.
Rindal kommune skriver: «Dersom årets avtale blir lik Statens tilbud vil man kunne stille spørsmål om Stortingets troverdighet.» Det spørsmålet stilles nå overalt. Så upålitelig kan ingen være uten at det får følger. Det gikk en uke fra Arbeiderpartiet var del av flertallet som beskrev en samlet felles oppfatning om landbrukspolitikken her i salen, til Regjeringen la fram tilbud i jordbruksforhandlingene. Ingen utenom den indre kretsen i partiet er enig i at det var den samme politikken. Forskjellen er så dramatisk stor at det er utenkelig for sentrumspartiene å støtte det forslaget som nå ligger her. Ingen utenfra har gjort forsøk på å få oss til det, og slett ikke de organisasjonene som så seg nødt til å bryte forhandlingene. Hvilken bonde kan nå føle seg trygg i en næring der det må tenkes langsiktig, men der det ikke er en flertallsenighet om de lange linjer? Det innledes nå en kraftig omlegging med usikker retning. De minste brukene vil Arbeiderpartiet ha bort. Men at de allsidig drevne heltidsbrukerne som er ryggraden i distriktsjordbruket, også skulle rammes, var overraskende. Enda mer overraskende var det at moderne og store grisefjøs skulle gjøres ulønnsomme. Ved neste korsvei kan Arbeiderpartiet, frivillig eller under tvang fra høyre, rykke stolen bort under dem som denne gangen ble vinnere. Kanskje blir det de mange som nå kan bli lurt til å satse på store fellesfjøs ut fra meget gunstige støttevilkår, men som i neste omgang kan miste disse. La meg sitere fra et annet brev, et seks siders brev håndskrevet natt til 4. juni fra en kubonde med tre årsverk: «Enten vet dere ikke hva dere gjør, eller så er dere ekstremt kyniske.» Slik startet det brevet. Det er mye sorg, sinne og utrygghet i de mange henvendelser som er kommet. Det ikke å bli verdsatt, og få økonomien enda mer forverret med beskjed om at det dreier seg om beskjedne justeringer til beste for landbruket, må være bittert. Arbeiderpartiet fortjener at den eneste rosen kommer fra Hegnar, VG, Dagens Næringsliv og Gabrielsen. Arbeiderpartiet har oppfunnet en ny matematikk ved presentasjonen av årets tilbud. Den 9. mai sa Arbeiderpartiet og sentrum at aktive brukere skal sikres en inntektsutvikling på linje med andre grupper. Det er enighet om at andre grupper har en inntektskurve som peker tydelig oppover. Etter Hanssens nye matematikk kan bondens inntektskurve gå bratt nedover og gjerne havne under 100 000 kr pr. årsverk, og likevel ha betydelig vekst hvert eneste år. Jeg håper at Arbeiderpartiet snarest mulig innser at slik talltriksing aldri vil bli akseptert som noe annet enn det det er. Arbeiderpartiet og høyrepartiene påstår at Norge er i en tvangssituasjon, og at vi må redusere overføringene av hensyn til WTO og produsentprisene av hensyn til prisene i Sverige. En ny rapport fra OECD viser imidlertid at overføringene har økt i alle EU- og OECD-land med 30 pst. på to år, og i USA med 70 pst. på de samme to årene. I Norge går overføringene nedover, som i Australia – denne gang med 860 mill. kr i gul boks. Presset kommer ikke utenfra. Grensehandelen er meget tapsbringende for norsk landbruk og samfunnet ellers. Drivkreftene er høy matmoms og høye avgifter på tobakk, alkohol og bensin. Prisundersøkelser viser at svenske priser er 12 pst. lavere enn i Norge, det samme som forskjellen i matmoms. Verdens Gang dokumenterte 27. oktober i fjor at den norske matkurven er den billigste i verden målt i arbeidstid og uten moms. Med moms havnet Oslo på 8. plass, 2 pst. bak Stockholm. Men grensebutikkene har mye lavere priser, særlig på utvalgte kjøttvarer. Senterpartiet mener det er dokumentert at omsetningen av kjøtt fra butikker som etableres inntil grensen, kan rammes av de internasjonale reglene for dumping. Senterpartiet vil legge fram slik dokumentasjon og kreve at Regjeringen følger opp både dette spørsmålet og et allment krav om redusert matmoms. La meg minne om at priskuttet denne gang gir en innsparing på 600 kr årlig for en familie på tre. En halvering av matmomsen vil for den samme familie utgjøre 5 000 kr. Det monner, hvis prisene skal ned. Til slutt vil jeg minne om sentrale prisfakta fra Norge: Pris på svinekjøtt i butikk har steget med 7 pst. de siste fire år, til tross for en reduksjon på 14 pst. i prisen til bonden. Bildet er det samme for storfekjøtt. Tallene er fra Statistisk sentralbyrå og Budsjettnemnda for jordbruket. Disse tallene skyldes kraftig effektivisering i primærproduksjonen, og primærprodusentene – bøndene – fortjener ros. De har gjort jobben. Det mangler ikke vilje til omstilling og nyskaping i landbruket. Jeg er overbevist om at landbruket ønsker et samarbeid med myndighetene og ikke en konfrontasjon, som det nå er blitt under den nye statsråden. Det må innebære at statens tilbud i jordbruksoppgjøret ikke skal være å oppfatte som diktat. Det må gis anledning til å ta ut prisgevinster på varer der hensynet til markedsbalansen tåler det – f.eks. nå på poteter, grønnsaker og sauekjøtt. Det må også innebære at det ikke brukes statlige penger på en måte som øker en rådyr overproduksjon. Et fullt frislepp når det gjelder størrelse på fellesfjøs, er også et dårlig signal, når næringen selv ønsker begrensninger.
Det blir replikkordskifte.
Sjølv om eg er djupt usamd i den framstillinga som representanten Lund har av det som har skjedd her i huset på jordbrukspolitikkens område i vår, vil eg absolutt ikkje påstå at representanten Lund og sentrumspartia fer med triksing. Men eg vil så sterkt eg kan få understreke at landbruksministeren og Regjeringa har full støtte for det jordbruksoppgjeret som no er lagt fram i St.meld. nr. 19, og ikkje minst i innstillinga. Dei som prøver å bortforklare det, kan gjerne få lov til å gjere det til dei er både blå og grøne, men dei kjem ikkje noko lenger av den grunn. Det er dekning – så lenge har eg vore i dette huset at eg veit korleis innstillingar skal lesast.[[Munterheit i salen]] Kva var det så som skjedde i 1998? Jau, avtaleprisane vart heva med 325 mill. kr, og i 1999 vart dei heva med 330 mill. kr. Kva vart resultatet? Jau, i 1998 mangla det 338 mill. kr på at avtaleprisane vart oppnådd, i 1999 var det 846 mill. kr som mangla på at målprisen vart oppnådd – og i 2000 blir det om lag 1 milliard kr. Og så er det i denne situasjonen vi får den agitasjonen, med Bondelaget og sentrumspartia i spissen, som går på at bøndene tapar i titalls tusen. Men dersom ein reknar på den faktiske avtalen og på inntekta, går det i pluss. Eg begrip ikkje kvifor sentrumspartia og bondeorganisasjonane skal skape den pessimismen i norsk landbruk som dei no medverkar til kvar einaste dag.
Vi får mange henvendelser fra hele landet i saker som denne. Det fikk vi da vi hadde meldingen til behandling, og det får vi nå. Og det er ingen av dem som henvender seg til oss, som synes at dette er greit. Vi har ikke fått noen henvendelser hvor en har sagt at Senterpartiet og de andre sentrumspartiene nå skal gå i forhandlinger og gå tilbake på det vi har sagt, at dette ikke er bra nok. Det er full enighet om at dette er dramatisk for norsk landbruk, og det er ikke få vi har fått henvendelser fra. Opseth påstår fortsatt at det er de som står for det vi ble enige om i forbindelse med meldingen. Ansgar Gabrielsen har ikke vært så triumferende i dag når han har beskrevet hva som har skjedd med Arbeiderpartiet siden 9. mai. Men jeg tror – og det er min bestemte oppfatning – at det er denne beskrivelsen som er rett: Arbeiderpartiet har lagt fram et forslag til jordbruksoppgjør som muligens Høyre hadde tort å legge fram – men sannsynligvis tøffere enn det Høyre hadde tort å legge fram. Og siden vi trodde at vi hadde kommet til en enighet med Arbeiderpartiet som holdt vann, er det da jeg sier at neste gang må vi tinglyse avtalene vi har med Arbeiderpartiet. Og sånn kan vi ikke ha det i Stortinget. Så må vi få lov til å si fra om at inntektsmålsettingen ikke bare var ment for de aller største brukene, den var ment ned til «de bruk», som det er formulert, «der jordbruket bidrar vesentlig til inntekt og arbeid». Og det er ikke bare de brukene som er over to årsverk. Det er de brukene som er ryggraden i distriktsjordbruket, som har allsidig produksjon, og som vi nå får beskjed fra om at også de går kraftig ned i inntekt, til tross for at det var dårlig nok fra før.
Komiteens leder, Morten Lund, har i dag kommet med et utspill i mediene der han har kritisert svenske matvarepriser og har påstått at svenskene bedriver dumping. Han har også kritisert at de har bygd butikker der det nesten ikke bor folk. Det er riktig at det er mange steder på den svenske siden av grensen hvor det bor lite folk, og hvor det kanskje bor mer elg. Men markedet for disse svenskene er Kari og Ola nordmann. Jeg har aldri hørt denne påstanden før, at svenskene har bedrevet dumping i dumpingordets rette forstand. Jeg har undersøkt litt i dag, og det er riktig at man har høyere priser i f.eks. Stockholm enn i Strømstad. Men dette er jo en helt logisk og normal markedstilpasning i et land der man har konkurransepolitikk og man ikke har den styringen og reguleringen som i Norge. Og at det er litt lavere priser i Strømstad-området, tjener jo Kari og Ola nordmann på, og alle svensker som bor i dette området, så det er i grunnen en glimrende politikk. Men jeg vil forfølge dette, for jeg føler at det er en ganske alvorlig påstand å si at svenskene bedriver dumping. Kan Morten Lund på noen måte dokumentere det, for jeg har aldri hørt dette tidligere?
Norge er medlem av WTO. Vi er med der fordi vi vil ha kjøreregler for internasjonal handel, og mange ganger har vi sagt at de kjørereglene er viktige ikke minst for de små landene. De kjørereglene skal beskytte næringslivet i landene mot konkurranse som ikke er lovlig, og det å sende varer inn i et annet lands område til en pris som er lavere enn det som kan forsvares, er å betrakte som dumping. Da komiteen var hos HSH, fikk vi lagt fram prisundersøkelser som viste at om vi satte inn en pris på null kroner pr. kg til norske matvareprodusenter, så ville produktene likevel fortsatt bli altfor dyre i forhold til dette. Senterpartiet har dokumentasjon som tyder på at prisene på den svenske siden av grensen er langt, langt lavere enn det som kan tillates ut fra WTOs regelverk. Og det skal vi legge fram. Jeg har brukt som eksempel at hvis vi i Norge la ut laks til salg i store mengder på norsk side av grensen til 20 kr pr. kg, når 50 kr pr. kg var vanlig pris, kom vi til å bli anklaget for dumping. Jeg tror at den handelen som nå er i ferd med å utvikle seg i og med utbyggingen på svensk side, kan bli et langt, langt større problem for oss hvis vi ikke reagerer nå. Derfor har vi tatt opp denne saken i dag, bl.a. ut fra det vi hørte på radioen i morges fra Kjell Opseth, at nå må vi ned på svenske priser. Men svenske priser er ikke bare én pris, det er et helt spesielt prisnivå inn til den norske grensen, og jeg snakker ikke om Strømstad.
Morten Lund hadde en opplysning som jeg synes er trist: Senterpartiet hadde ikke fått noen telefoner fra noen som var fornøyd. Det viser jo hvilket negativt bilde de må ha spredd, for vi har faktisk fått opptil flere telefoner til Høyres sekretariat, og det er faktisk blomsterkvaster på kontoret mitt som kan tyde på at det i hvert fall er noen bønder som er fornøyd. Men om det er det at de ikke er fornøyd med Senterpartiet, eller at de ikke har fått noe tilskudd til å kjøpe blomster, vet ikke jeg – eller om det ikke er linjer nok. Men onde tunger har tidligere sagt at Senterpartiet ikke har noen landbrukspolitikk, de er imot alt. Enhver endring er de imot, og de lanserer ikke egne alternativer. Det kan ikke jeg si noe om, for jeg har bare syv års erfaring fra dette huset. Hva som har foregått tidligere, vet jeg ikke. I forbindelse med den innstillingen vi behandler her, var det jo en utmerket anledning for Senterpartiet til å vise Stortinget, det norske folk og den norske bondestand hva Senterpartiet og sentrum eksakt ønsker å gjøre på de fire kapitlene i statsbudsjettet som har med landbruksoppgjøret å gjøre – satt inn hvor grensen skal gå for grovfôrtilskuddet, hva som skal være dyretilskuddet, hva man ønsker å endre. Man kunne fått votert over et helt konkret tilfelle. Hadde man brukt energien på å lage et alternativ istedenfor på mye av det andre man har brukt den til, så hadde man virkelig hatt noe å slå i bordet med etter mitt skjønn. Men nå er det retorikk og tomme ord etter mitt skjønn når man i forslags form går inn for å sende dette tilbake til Regjeringen for nye forhandlinger, hvilket man vet ikke blir vedtatt. Men det hadde vært interessant å se et fullstendig opplegg over hva Senterpartiet ønsker. Til slutt kunne jeg tenke meg å spørre: Hva er årsaken til at Senterpartiet vil begrense den frie bondens anledning til å drive i samdrifter, som de 350 samdriftene som er etablert, er så veldig begeistret for, og som jeg også tror presidenten er begeistret for?
Presidenten skal ikkje kommentera det, men gir ordet til Morten Lund.
Grunnen til at vi er skeptiske til samdrifter, er at det har landbruket vært, det har staten vært, det har flertallet i denne salen vært, fordi en har sett at det å drive sin egen gård, drive i sitt eget fjøs, er noe helt annet enn å bygge ut store fjøs som om noen år blir til ett fjøs og ikke lenger er samdrift. Vi ser at det blir store strukturomlegginger i landbruket framover hvis det ikke blir innført begrensninger, og det er ikke mer enn én uke siden det var et stort flertall i Stortinget som mente at vi trengte begrensninger på samdrifter når det gjelder volum, og når det gjelder antall deltakere. Og det mener vi fortsatt, og vi får sterke signaler utenfra om det. At folk ringer til Høyre og sier at det er fint at Høyre nå har fått nakketak på Arbeiderpartiet, er det klart at Høyres medlemmer er glad for – det fins jo mange medlemmer av Høyre. Jeg syns det er kjekt for representanten Gabrielsen at han får de telefonene. Og representanten Gabrielsen har da hatt en fin tid, fordi det har skjedd det som har skjedd med Arbeiderpartiet den senere tiden. Når det gjelder spørsmålet om hvorfor vi ikke har lagt fram et detaljert opplegg for inntektsmulighetene i landbruket neste år, er det fordi vi ikke er på Stortinget for å sitte og lage beregninger og komme med disse detaljene. Det skal andre gjøre. Vi skal trekke opp de politiske retningslinjene for jordbrukspolitikken, og vi skal godkjenne jordbruksforhandlingene og resultatet derfra. Det er det vi nå har foreslått, og vi ser at det som kommer, ikke er i samsvar med de retningslinjene flertallet har trukket opp, og som ble godkjent i Stortinget 9. mai. Derfor har vi sagt at Regjeringen får starte forfra, finne fram innstillingen, prøve å lese den og så gjennomføre forhandlingene fram til 15. juli.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Det jordbruksoppgjøret som vi er invitert til å diskutere og vedta i dag, betyr store endringer for landbruket. Det er en retningsendring, men jeg tror dessverre at Arbeiderpartiet har rett når de sier at de har dekning for det de gjør i den stortingsmeldinga som foreligger. Det var en av grunnene til at SV var svært kritisk til den og til dels hadde et svært avvikende syn på hvordan meldinga skulle ha vært. Nå har vi i hvert fall i den perioden jeg har hatt ansvaret for dette området, hatt det slik at vi har stemt for de avtaler som er framforhandlet. Det hadde vi også gjort i år hvis det hadde vært en enighet. Det er det ikke i år, og i og med at SV ikke sitter i næringskomiteen og det heller ikke har vært mulig å påvirke noe av det som har skjedd der, så har vi sett oss nødt til å legge fram et eget forslag for å skissere hvordan vi mener dette skulle ha vært. Og jeg er faktisk enig i at hvis dette skulle kunne vedtas i Stortinget, så måtte det ha vært framlagt med endringer på statsbudsjettet. Jeg ber om forståelse for at jeg ikke har hatt mulighet til å gjøre det. Den hovedretningen som SV ønsker på dette, er at norsk landbruk er nødt til å konkurrere på kvalitet og ikke på pris og mengde. Der tror jeg at flertallet går i en retning som rett og slett ikke lar seg gjennomføre, for norsk landbruk kan aldri klare den konkurransen. Den eneste konkurransestrategien vi kan klare, er at man konkurrerer på kvalitet, og at man gir forbrukeren den maten forbrukeren vil ha, og at det er en allianse mellom landbruket og forbrukeren på kvalitet, som kan sikre at man kan ta ut en pris i markedet. Jeg ønsker altså et miljø- og dyrevennlig norsk landbruk som garanterer forbrukeren trygg mat. For å klare å gjennomføre dette innenfor forsvarlige rammer – og SV mener at vi skal ha de samme totalrammene som Regjeringa nå har – har vi ment at det har vært nødvendig å sette et tak på overføringene til de store brukene. Jeg er også klar over at dette ikke er like populært i alle kretser, men vi mener faktisk at det er riktig. Vi ønsker å satse på kombinasjonsbrukene, og vi gjør det fordi vi vet at det er der man får flest arbeidsplasser ut av pengene, det er der man får mest distriktspolitikk for pengene, og vi ser også at det er i disse produksjonene det er enklest å få til en økologisering av produksjonen og å kunne satse på kvalitet. Vi frykter industrialiseringen av landbruket, som vi tror at den retningen man nå har gått inn på, kommer til å fremme. Vi ser at det er en konkurransestrategi som vi tror vil mislykkes, og da ender vi opp med et minimalt landbruk. Vi ender opp med at landbruket betyr svært lite for distriktspolitikken, og det er trist, og vi ender opp med store problemer med å kunne holde oppe alle de andre gode funksjonene som landbruket har i Norge. SV har også vært fundamentalt uenig i at man skal innføre et skattefradrag, rett og slett fordi vi er prinsipielt uenig i at man skal gå inn med fradrag i inntekt til yrkesgrupper. Jeg er klar over at organisasjonene har sett at dette har vært en mulighet de har til å øke sin totale avkastning av bruket, og det ser ut til at det er i denne retning man tenker å gå. Men ved denne korsveg velger SV å markere sin prinsipielle motstand mot den vegen man har gitt seg ut på. Før har man fjernet investeringsavgiften – det var mest til de store og minst til de små – det var feil retning. Så tok man vekk avgiften på kunstgjødsel – det var feil retning. Og så gjør man nå et skattegrep. Og jeg spør: Hvor ender man? Hvilken yrkesgruppe er den neste hvor man skal gjøre dette? Og hvor er da skattefundamentet for velferdsstaten, som vi er opptatt av? Jeg må også si at jeg er litt skuffet over at både denne regjeringa og den forrige ikke har vist litt mer oppfinnsomhet når det gjelder å bruke de avgiftsmuligheter man faktisk har lov til innenfor WTO-systemet, der man kan legge avgift på miljøuvennlige produksjonsformer eller oppførsel, og legge det tilbake igjen i oppgjøret krone for krone uten at det påvirker rammen. Det kan man, nemlig. Og SV hadde ønsket at man hadde gjort det, og at man hadde brukt disse pengene til å styrke det økologiske landbruket. Jeg tar opp det forslaget som er omdelt i salen.
Representanten Andersen har teke opp det forslaget ho gjorde greie for. Det vert replikkordskifte.
Man kan selvfølgelig lure på hvorfor Høyre tar replikk på SV i en landbruksdebatt, for vi vet jo at vi er uenig i de aller vesentligste spørsmålene på det området. Karin Andersen tilhører et parti som fortsatt bruker ordet «sosialistisk», og vi vet jo det at det første sosialister gjør, er å legge private næringsdrivende i lenker. Og de aller første som blir lagt i lenker, er alltid bøndene. Sånn sett får vi bare respektere at vi der har en noe forskjellig innfallsvinkel til dagens debatt. Ellers var dette et meget ærlig innlegg. Det satte jeg pris på – med en liten reservasjon kanskje. Karin Andersen sa at SV ønsker et miljø- og dyrevennlig norsk landbruk. Jeg synes nok det lå en underliggende premiss i den formuleringen om at så ikke er tilfellet i dag. Hvis det er riktig, vil jeg meget sterkt ta avstand fra det. Vi har et særdeles miljø- og dyrevennlig og kvalitetsbasert norsk landbruk i dag. Hvis det er slik – og det er det vel – at SV med de samme rammene vil gjøre det enda mer ulønnsomt å være liten og urasjonell, at man skal produsere på kvalitet istedenfor på pris og mengde, betyr jo det i alle andre næringer at man skal ta ut en høyere pris. Men er det slik at man skal leke litt gammeldags landbruk, og det er statsbudsjettet som skal betale for den type virksomhet, blir vi selvfølgelig uenige. Men hvis det er slik som det alltid er ellers i produksjon hvis man legger vekt på høy kvalitet istedenfor mengde og pris, er det alltid med det formål å ta en høyere pris fra forbruker. Så hvis Karin Andersen kan bekrefte at det er det hun vil, vil jeg gjenta det jeg sa innledningsvis: Da er det nok et nokså urealistisk forslag, men det er i hvert fall et ærlig forsøk.
Det er helt riktig at SV ønsker et mer miljøvennlig og dyrevennlig landbruk enn det vi har i dag. Vi har sagt at vi ønsker en stor satsing på generell økologisering. Vi ønsker å styrke det økologiske landbruket, ikke først og fremst fordi vi tror det er usunt å spise den vanlige maten, men fordi vi mener at det er mer miljøvennlig i forhold til naturkvalitetene å produsere på økologisk måte, og derfor satser vi på det. Jeg har òg vært svært opptatt av å øke dyrevelferden. Det er nødvendig, spesielt i forbindelse med dyretransport. Det dør svært mange – altfor mange – dyr bl.a. i transport. Det er tall som jeg kan opplyse Hernæs om. Jeg har tallene liggende nede hos meg. Jeg synes at vi alle burde være opptatt av det. Vi har òg vært opptatt av hvordan f.eks. forholdene er i kyllingproduksjonen. Jeg kan ikke skjønne at vi ikke skal greie å få til en mer dyrevennlig produksjon på det området. Det tror jeg faktisk at forbrukerne etter hvert vil etterspørre. Det er nok slik at svært mange forbrukere ikke har den minste sans for at den maten man har spist, ikke har vært håndtert på en verdig måte, som de levende vesener de faktisk har vært. Så spør Hernæs om SV fortsatt ønsker å ha overføringer fra statsbudsjettet til landbruket. Ja, vi gjør det. Jeg har sagt at vi ikke har tenkt å bruke mer penger enn det Regjeringa gjør, men vi tror at vi må opprettholde en ganske stor støtte over statsbudsjettet til landbruket. Der er vi helt ærlige. Men vi ønsker faktisk å dreie disse pengene. Grunnen til at vi ønsker å satse på kombinasjonsbrukeren, er at vi tror det er en framtidsstrategi med hensyn til rekruttering, fordi bondeyrket er ensomt. Veldig mange ungdommer ønsker å kombinere bondeyrket med et annet yrke, og det synes vi er bra.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Det har vært diskutert hvorvidt dette er en trist dag eller ikke. Jeg har registrert så langt i debatten at her er det ulike oppfatninger, og jeg vil bidra med en vurdering av konsekvensene av det som skjer her i dag. Det vil bli en vanskelig situasjon for mange, og for noen vil det kanskje til dels bli en dramatisk situasjon. Jeg frykter at altfor mange, kanskje flere enn det som har vært vanlig de siste årene, vil velge å legge nye planer for sitt liv framover, planer som ikke vil tjene verken jordbruket eller de distriktene hvor de har bodd tidligere. Det er noen av de konsekvensene som en må innse skjer etter en såpass kraftig endring i jordbrukspolitikken som skjer i dag. Det er alltid interessant å prøve å forstå det som skjer i et historisk perspektiv. Det er ikke så lett å vurdere dagens jordbruksoppgjør, som skjer i Stortinget og ikke gjennom forhandlingsinstituttet, i en slik sammenheng, for det er så sterke strukturelle krefter som virker på jordbruket, helt uavhengig av dette, kanskje vel så sterke utenfor jordbrukspolitikken som innenfor. Men det er like fullt grunn til å legge merke til at det har vært en betydelig avvikling av store deler av norsk jordbruk gjennom de siste 20-30 årene. Dagens oppgjør vil definitivt bidra til å forsterke en slik utvikling. Arbeiderpartiet har ikke brukt forhandlingsinstituttet mange ganger – jeg tror i moderne tid svært sjelden – for å oppnå framforhandlede løsninger. Arbeiderpartiets historiske rolle er ikke å bruke forhandlingsinstituttet, men å gi et relativt dårlig åpningstilbud og så bringe det inn for Stortinget til en avklaring, slik vi opplever her i dag. Sannsynligvis er mye av dette en villet utvikling, men også en utvikling som ville ha skjedd på grunn av andre strukturelle virkninger. Jeg synes allikevel det er en observasjon – det må være lov å reflektere fra denne stol – at selv om dette til tider har gått fort, ikke minst i tidligere landbruksminister Øyangens periode, har det foregått med en viss stil. Jeg må si at statsråd Hanssens debut ikke har hatt den samme stilen. Jeg tror nok at han kommer til å skrive seg inn i historien som en som har tatt noen grep han ikke helt overskuer konsekvensene av. Jeg skal ikke legge meg bort i rammene for dette oppgjøret. Jeg opplever at det er en regjerings ansvar å legge også jordbruksoppgjøret inn i et samlet finanspolitisk grep, og at en har respekt for det fra Stortingets side, selv om en kan ha meninger om at den forrige regjering var i stand til å komme fram til anstendige jordbruksoppgjør innenfor stramme og gode finanspolitiske opplegg. Det jeg vil ta fatt i, er de – dramatiske er et for sterkt ord – relativt kraftige strukturgrep som tas i den sammenheng, og som tas i kombinasjon. Jeg tror jeg tør våge den påstand at det ikke er noen som overskuer konsekvensene av det som skjer på dette området. Skattegrepet, som isolert sett ville være et spennende grep fordi det vil være robust, kombineres med veldig sterke strukturelle grep i tilskuddsordningene. Virkningene i sum av såpass kraftige grep som dette er så store at jeg i dag gjerne vil ha nevnt at dette tror jeg ikke noen – selvfølgelig ikke landbruksministeren, som ikke har vært så mye borti dette, men heller ikke hans fagfolk i Landbruksdepartementet – tør spå konsekvensene av. Skattegrepet – som i seg selv var et ganske radikalt grep – burde en ha prøvd isolert ett år før en gikk inn og målte noen priser, og ikke gått inn i de sterke strukturelle endringene i tilskuddsordningene. Det interessante er at mange av dem som ikke leser det politiske spillet, men ser på dette fra utsiden, hadde nok forventninger til landbruksmeldingen som ble behandlet denne våren, og trodde at nå var det et taktskifte. Arbeiderpartiet skulle gå vekk fra sin historiske rolle i jordbrukspolitikken og begynne å føre en annen politikk sammen med sentrum. Jeg sitter ikke i næringskomiteen og kan ikke sette ord på de følelser og avtalebrudd som jeg forstår både komiteens leder og andre har gitt uttrykk for. Jeg registrerer det og tror at det kommer til å ha politiske konsekvenser når Arbeiderpartiet skal ha venner. Jeg tror rett og slett det er så enkelt som at Stoltenberg-regjeringen, som brøytet seg fram i mars, hadde behov for å avpolitisere mye denne våren ved rett og slett å akseptere de fleste politiske saker den forrige regjering hadde liggende til behandling i Stortinget, og som Stortinget har arbeidet med nesten hele denne våren. Og så er det jo slik at en stortingsmelding langt på vei er for et seminar å regne – eksamen er ved anledninger som denne, og det er det en skal følge med på.
Det vert replikkordskifte.
Representanten Sponheim tegnet et veldig negativt bilde av Arbeiderpartiet som forhandlingsmotpart, og jeg vil gjerne at han dokumenterer at Arbeiderpartiet historisk sett ikke har oppnådd å få til avtaler. Det var vel en tid på 1990-tallet vi ikke oppnådde avtaler med begge partene. Men at vi har framforhandlet avtaler som har blitt lagt fram for Stortinget og blitt godkjent, er vel regelen og ikke unntaket.
Det er bare å se på statistikken fra de siste 10, 15, 20 årene, så ser vi at Arbeiderpartiet har lyktes usedvanlig sjelden med å nå fram til avtaler med begge partene i jordbruksoppgjøret. Vi fikk en endring i hovedavtalen som gjorde det mulig å komme fram til avtale med én, og det har skjedd ved noen få anledninger, men en kan ikke si at Arbeiderpartiet har noen ærerik historie når det gjelder å komme fram til en jordbruksavtale slik som det er tenkt gjennom hovedavtalen – gjennom forhandlinger og et framforhandlet resultat med begge partene. Det er ganske påfallende at det har måttet andre regjeringer til i denne perioden for å få det til. Jeg må også få si at jeg tror det vi opplever i dag, er et uttrykk for en maktkamp som foregår internt også i regjeringspartiet, hvor det er sterke krefter som faktisk ser annerledes på betydningen av distriktsjordbruk. Da snakker jeg ikke om det marginale hobbyjordbruket som representanten Gabrielsen trakk fram, men om de mange virkelige sliterne rundt omkring i distriktene som driver med ti-tolv kyr og noe annen husdyrproduksjon, kanskje kombinert med planteproduksjon, som drar årsverket opp til det dobbelte av det de fleste andre opplever, og som nå får et sviende slag. Jeg vet at representanten Breimo gjerne skulle ha sett at det var en annen ordning for dem, og det er ganske dramatiske virkninger for akkurat disse. Hvis ikke representanten Breimo ser det, skal jeg gjerne invitere ham med på en studietur til Hardanger i sommer. Han skal få et behagelig opphold også.
Det var heldigvis en helt annen undertone i Lars Sponheims innlegg enn i innleggene til representantene fra de to andre tidligere regjeringspartiene. Bortsett fra formuleringen «sviende slag» om den type produksjoner som han definerte, så var innlegget holdt i en svært nøktern og ordentlig tone. Jeg er litt skuffet over at det ikke er mulig å utfordre de tidligere regjeringspartiene litt på hva slags oppgjør de hadde tenkt å legge frem. Selvfølgelig er det Stortingets ansvar, men det er ikke så enormt lenge siden disse partiene var i regjering. De må ha gjort seg noen tanker i forbindelse med landbruksmeldingen om hvilke rammer de skulle gå inn for i det tilstundende jordbruksoppgjøret. Det hadde blitt litt mer kjøtt på benet hvis vi hadde ant litt om dette – for det må være ganske mange milliarder kroner de ønsker seg i økte overføringer for å få til den retorikken de forsøker å legge opp til. Om dette er en trist dag eller ikke, kommer jo litt an på øynene som ser. Jeg synes at det tristeste i denne debatten er at en næring i Norge som, i likhet med i de fleste land, er meget avhengig av politisk konsensus, politiske overføringer og økonomisk støtte, velger å legge seg ut med det store stortingsflertallet og søker allianse med partier som ikke er i nærheten av å kunne få avgjørende innflytelse på den politikken som blir ført. Jeg har lyst til å minne om – jeg må ta et lite forbehold – at det var noen titusener postkort som Bondelaget sendte til regjeringen Bondevik, og som den daværende landbruksminister satte særdeles liten pris på. Vi har altså med en næring å gjøre som står bak den politikken som føres, som ikke akkurat utmerker seg med stor optimisme.
Jeg takker jo for den smule rosende ord at jeg holdt et innlegg i en nøktern og ordentlig tone. Jeg må innrømme at jeg aldri har brukt anledningen gjennom de årene jeg har vært her, til å engasjere meg mye i landbrukspolitiske debatter. Det har delvis sammenheng med at dette er noe så sjeldent som selve faget jeg er utdannet i. Det gjør at en blir så nyansert at det ikke er lett å engasjere seg med de store ord, som det ofte kreves i politikken. Og grunnen til at jeg synes det er viktig å ta ordet i dag, er at det i dag er et tidsskifte. Det tror jeg nok en del kommer til å oppleve framover. Det er selvsagt slik at det ikke vil være mulig for meg å stå her i dag og reflektere rundt hva en sentrumsregjering ville ha gjort, men jeg er helt overbevist om at vi ikke ville ha kommet med et slikt åpningstilbud som dette, først og fremst på de strukturelle sidene, med de dramatiske virkningene det har. Det kan jeg være ganske kategorisk på, for dette er etter mitt skjønn et hasardiøst løp, og virkningene kan bli ganske vanskelige. Skrittene må nok gås i en noe mer forsiktig retning enn det som her skjer, selv om man ønsker gå i en slik retning. La meg si at jeg har vært veldig mye opptatt av at jeg synes det er en tone – hvis en skal være positiv på slutten av svaret i denne replikken – som ligger i den stortingsmeldingen som ble behandlet i mai, som jeg håper og tror at også regjeringspartiet står ved videre framover. Det er de mange muligheter som ligger for bøndene i kraft av at de er næringsdrivende og kan være næringsdrivende. De kan leve av et regnskap og ikke av en lønn. Det har begynt å bli en eksklusiv kunnskap, og det gir noen muligheter til verdiskapingsprogram eller hva man måtte kalle det. Uansett ligger det noen muligheter her som jeg iallfall tror det bør kunne samles et bredt flertall om at flere bønder bør kunne utnytte. De er dyktige mennesker som vet å kunne snu seg når de ser mulighetene.
Det var jo konstruktivt at representanten Sponheim på tampen av førre svar på replikken frå representanten Hernæs gav uttrykk for at bøndene er sjølvstendig næringsdrivande, og at dei har høve til å skaffe seg inntekter på andre måtar, og også til å påverke sine inntekter på bruket på ein heilt annan måte enn mange andre har. Verdiskapingsprogrammet er nettopp det at ein legg til rette for at det er mogleg. Vi kombinerer altså ei endring i struktur gjennom overføringar med å ta til orde for eit verdiskapingsprogram som det er mogleg å gjere seg nytte av. Så seier representanten Sponheim at vi har hatt ein nedgang i talet på bønder. Ja, det har vi hatt kvart einaste år i lang tid. Men det faktiske forholdet er at det aldri har vore meir produktiv jord på bruka enn det er i dag. Og det er jo det som er det viktige for nasjonen Noreg, at det dyrka og produktive jordbruksarealet blir brukt. Og det er eg heilt sikker på kjem til å skje også i framtida, sjølv om vi får strukturendringar. Eg merkar nok på tonen til den tidlegare næringsministeren at han i noko større grad enn dei to andre representantane frå den tidlegare sentrumsregjeringa som var oppe på talarstolen, har forståing for dei strukturendringane som no skjer.
Igjen synes jeg det er viktig å si at det langt på vei i dag er innrømmet direkte her fra talerstolen av saksordføreren at han gjerne skulle sett en del av de kraftige strukturgrepene annerledes. Og det er disse jeg først og fremst peker på er ganske dramatiske, ikke minst for kombinasjonsbrukene. Nå skyldte saksordføreren først og fremst på at hadde sentrum villet, så skulle man gjort noe med det. Men det er faktisk slik at Arbeiderpartiet står fullt og helt bak det som nå er sagt. Og vi har sagt at vi ikke kan ta ansvar for så kraftige grep. Jeg vil gjerne understreke igjen at jeg tror ikke alle helt forstår konsekvensen av virkningene av dette i sum. Ellers så er jeg en ihuga tilhenger av de kombinasjonene som representanten Opseth her gir uttrykk for. Jeg tror de er mange, og jeg tror de kommer til å bli flere. Men det er jo nettopp kombinasjonene innenfor jordbruket som i ganske dramatisk grad i dag angripes gjennom de vedtak som gjøres. Likevel får vi håpe og tro at det kan bli andre interessante næringskombinasjoner med utgangspunkt i et gårdsbruk med en viss jordbruksproduksjon. Vi får håpe for manges vedkommende at det kan åpne seg andre muligheter for kombinasjoner. Jeg har en gang spøkefullt sagt at det for bygdene kan være like bra med 20 mål og IT som med 100 mål og ku. Jeg håper det vil være rom for begge deler framover, men etter de vedtakene som gjøres i dag, er jeg ikke så sikker på om 100 mål og ku vil bli like vanlig framover.
Då er replikkordskiftet omme.
Jeg vil starte med å si meg lei for at det ikke var mulig å komme fram til en forhandlingsløsning ved årets jordbruksforhandlinger. Regjeringen strakk seg etter min vurdering langt både når det gjelder ramme og i fordelingsspørsmål for å få til en avtale. I en bruddsituasjon har Regjeringen fulgt vanlig praksis ved å fremme en proposisjon for Stortinget, basert på statens tilbud. Skal forhandlingssystemet fungere, må det være slik at jordbruket oppnår mer med en avtale, enn når det blir brudd. Regjeringens forslag til jordbruksoppgjør følger opp St.meld. nr. 19, Om norsk landbruk og matproduksjon. Forslaget er i tråd med flertallsinnstillingen til denne meldingen, som ble behandlet her i salen den 9. mai i år. Sentrumspartiene hevder i klare ordelag i innstillingen vi behandler i dag, at dette på flere punkter ikke er tilfellet. Det gjelder bl.a. inntektsutvikling, koblingen målpris og skattegrep, fordelingsprofil og vektlegging av markedsbalanse. Dette er påstander jeg tar klar avstand fra. Jeg mener situasjonen er den motsatte av det sentrumspartiene hevder. Når sentrumspartiene ser konsekvensene av flertallsinnstillingen til landbruksmeldingen i praksis, løper de fra ansvaret. Det kan ikke vi være med på. For å ta inntekt først. Stortinget har lenge understreket at jordbruket består av selvstendig næringsdrivende, med stort ansvar for egen inntektsutvikling. Det gjorde Stortinget – inkludert sentrumspartiene – senest ved behandlingen av landbruksmeldingen. Som premiss for inntektsutviklingen sa Stortinget: «God utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger vil i økende grad få betydning for at en slik inntektsutvikling kan oppnås.» Stortinget har aldri garantert jordbruket en inntektsutvikling uavhengig av effektivitet, kostnadsutvikling eller markedstilpasning. Og dette er selvfølgelig viktig. Årsaken til at det har vært en svak inntektsutvikling i jordbruket de siste årene, skyldes jo forhold jordbruket for en stor del selv har ansvaret for. Det er først og fremst overproduksjonsproblemene som har ført til sviktende inntekt. Derfor er det også slik at markedstiltak nå vil være svært inntektsbringende. Det blir videre vist til at vi trikser med tall når vi viser til at forslaget i praksis vil gi inntektsøkning i avtaleperioden for de fleste typer bruk. I proposisjonen er det vist både endrede inntektsmuligheter og faktisk utslag i avtaleperioden. Det faktiske inntektsutslaget for jordbruket blir vesentlig forskjellig fra de minus 400 mill. kr i budsjettkutt av to grunner: 1. Det faktiske prisutslaget anslås å bli minus 300 mill. kr av de 900 mill. kr som målprisene reduseres med. Dermed vil inntektene kunne øke med 200 mill. kr i forhold til det faktiske nivå før oppgjøret.2. Mye av bevilgningsreduksjonen på 400 mill. kr kan i tillegg gjennomføres gjennom innsparinger på områder som ikke rammer den enkelte bondes inntektssituasjon. Det er riktig at vi i jordbruksoppgjøret bare kan forhandle om inntektsmuligheter. Men i resultatkontrollen registreres den faktiske utviklingen. Og den faktiske utviklingen er for selvstendig næringsdrivende også avhengig av utviklingen på områder som ikke omfattes av jordbruksavtalen. Når det gjelder pris- og skattegrepet, hevder sentrumspartiene at vi ikke følger opp behandlingen av landbruksmeldingen. For det første: La oss slå fast at skatteordningen har en inntektsverdi for jordbruket før skatt på 900 mill.kr, eller 14 000 kr. pr. bruk. Det la også jordbruket til grunn i sitt krav. For det andre: I innstillingen til landbruksmeldingen sa flertallet, som inkluderte sentrumspartiene, følgende: «Flertallet slutter seg til at det innføres et inntektsfradrag ved beskatning som gir kompensasjon tilsvarende de reduserte målpriser.» Det er derfor meget godt grunnlag for å si at Regjeringen følger opp både innstillingens ordlyd og intensjon. Hensikten med skatteordningen er å kompensere for de reduserte målprisene. Målprisene reduseres med 900 mill. kr, og skatteordningen vil bli foreslått innført med tilbakevirkende kraft fra 1. januar 2000, men med halv virkning for skatteåret 2000, fordi målprisreduksjonene får jo også halv virkning i år 2000. Dermed kompenserer skatteordningen fullt ut for målprisreduksjonene både i år 2000 og i påfølgende år. Når det gjelder fordelingsprofil har årets jordbruksoppgjør to hovedutgangspunkt: 1. gjennomføring av pris- og skattegrepet, inkludert utflating av strukturprofilen i produksjonstilskuddene til areal og husdyr, som Stortinget har bedt om, og2. ordinær fordeling av oppgjørets ramme, som må baseres på Stortingets generelle forutsetninger om fordelingsprofil Prisreduksjoner og skatteordningen alene vil gi en omfordeling til fordel for de minste brukene. Derfor var Stortingets premiss at strukturprofilen i produksjonstilskuddene skulle flates ut, slik at dette grepet kunne gjennomføres mest mulig strukturnøytralt. Om fordelingsprofil generelt sa flertallet, som igjen inkluderte sentrumspartiene: «Flertallet er enig i at det er nødvendig å omfordele jordbruksavtalens økonomiske virkemidler i retning av bruk som har ressursgrunnlag til å gi et viktig bidrag til sysselsetting og inntekt.» Regjeringens forslag følger opp dette. Gjennom fordelingsprofilen ønsker vi å legge til rette for at det skal være mulig å ha et yrke som bonde. Dette er også i tråd med de vurderinger sentrumspartiene gjorde omkring rekruttering i landbruksmeldingen. Samtidig vil jeg peke på at det fortsatt er en sterk strukturprofil igjen i de økonomiske virkemidlene. Regnet pr. ku, vil budsjettstøtten til bruk med mellom 5 og 10 kyr på Vestlandet fortsatt være dobbelt så stor som for bruk med mellom 30 og 40 kyr. Endringene i produksjonstilskuddene må vurderes sammen med det faktum at skatteordningen virker som et produksjonsnøytralt tilskudd på 14 000 kr pr. bruk – en budsjettstøtte med samme verdi for jordbruket som en tilskuddsordning på 900 mill. kr. Samlet sett gir årets jordbruksoppgjør en beregnet faktisk inntektseffekt for enkeltbruk på pluss 5 000 kr pr. årsverk – ikke minus 5 000 kr, slik jordbruksorganisasjonene og representanter for sentrumspartiene påstår. De aller fleste bruk får en positiv inntektsutvikling når en tar hensyn til den faktiske markedssituasjonen, og tar hensyn til alle relevante forhold. Det undrer meg at organisasjonene og sentrumspartiene gir en så feilaktig framstilling av disse forholdene. På den måten villeder de etter min mening næringens utøvere og offentligheten. Jeg har sett det som nødvendig i mitt innlegg å imøtegå de urimelige påstandene fra sentrumspartiene om oppfølgingen av landbruksmeldingen. La meg til slutt si at gjennom Regjeringens forslag til jordbruksoppgjør legges det et godt grunnlag for videreutvikling av landbruket, et landbruk i tråd med det forbrukerne etterspør. Gjennom den sterke satsingen på et verdiskapingsprogram skal vi bidra til økt mangfold, spennende variasjon og økt aktivitet på nye områder. Det finnes et kjøpekraftig marked for dette i dag som ikke er godt nok utnyttet. Samtidig skal prisreduksjoner på volumvarene gi økt marked også for disse. Det vil bidra til redusert grensehandel og trygghet for investeringer i næringsmiddelindustrien i Norge. Det gjennomføres viktige forbedringer i markedsordningene for melk og korn, og det foretas en målrettet forbedring av virkemidlene overfor økologisk landbruk. Slike forbedringer og effektivisering er også et viktig grunnlag for fortsatt legitimitet for landbrukspolitikken og et sterkt jordbruk med aktive produsenter.
Det vert replikkordskifte.
Først en kommentar til statsrådens forklaring av virkninger og tolkninger av avtalen. Det styrker meg i min tro på at modellen med en jordbruksavtale er svært lite egnet. Når det er så mange forvillelser og forskjellige tolkninger ute og går etter at vi har jobbet med først landbruksmeldingen og så jordbruksavtalen, er det et tydelig bevis på at denne ordningen ikke fungerer som den skal, og bør avskaffes. Jeg skal ta opp et annet tema som er nevnt i proposisjonen, og det er dette med markedsordningen for melk, som vi nå har hatt i ca. tre år, og som har vært kritisert. Tine Norske Meierier er regulator, og bl.a. Synnøve Finden har kritisert ordningen, fordi hun mener at Tine har kommet med gale kalkyler og at det har vært kryssubsidiering. Jeg tok opp saken i Stortingets spørretime i januar 1999 med den foregående landbruksministeren, som innhentet informasjon fra Tine, som konkluderte med at det ikke var noe mislighold på området. Så har vi fått en rapport fra NILF som sier det helt motsatte. Her har vi hatt både prisdumping og kryssubsidiering, altså helt uakseptable forhold. Dette skulle være en markedsordning som skulle likestille aktørene konkurransemessig på foredlingssiden. Nå skal det gjøres noe med dette systemet. Vi kan ikke fortsette å ha det slik at Tine først feilinformerer departementet, og at statsråd Gjønnes så feilinformerer Stortinget. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Når man nå skal endre disse utjevningssystemene innenfor markedsordningen, tar man da høyde for at man får en uavhengig kontroll, slik at man sikrer seg for dette i framtiden, og ikke stoler på Tine, som ikke er tilliten verdig? Det er jo bevist gjennom rapporten fra NILF.
Vi har jobbet veldig mye med den nye markedsordningen for melk i tilknytning til årets oppgjør. Staten la selvfølgelig mye arbeid i det i forkant av vårt tilbud, og vi var i en dialog med organisasjonene så lenge at dette var ett av de temaene som Statens forhandlingsutvalg og organisasjonene snakket ganske grundig igjennom. Et av de momentene man da var opptatt av, var å få korrekte tall, slik at man kunne forholde seg til størrelser som man kunne gå god for beskrev virkeligheten på en rett måte. I så måte har man bygd opp en betydelig kompetanse på dette området i Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, som også ble trukket inn i forbindelse med forhandlingene. Når vi nå er ferdig med dagen i dag, skal vi gå videre med å utrede hvordan den nye markedsordningen formelt skal fungere i praksis. Det er i hvert fall min intensjon at for å få dette til å fungere i tiden som kommer, vil det være viktig at man kan trekke inn ressurspersoner i gjennomgangen av tallmaterialet, slik at alle parter kan føle trygghet knyttet til hvordan de faktiske forhold beskrives.
Kristeleg Folkeparti og sentrum står sjølvsagt bak dei premissane som vi var med og skreiv inn i innstillinga, og som statsråden siterte frå i sitt innlegg. Men samstundes er det slik at når ein skriv ut ein medisin, er det òg vanlegvis ei dosering knytt til den medisinen. I den grad ein begynner å ta heile medisinglaset eller heile medisinpakka på ein gong, vil det kunne få ganske dramatiske konsekvensar. Difor vert det for lettvint når statsråden meiner at ein kan gå så langt ein vil i den retninga som ein er samla om og seier ein skal gå i, og at ein kan ta ut dei grepa med ein gong. Det er vel òg slik at når ein behandlar ei melding, reknar ein med å ha lagt ei retning for ganske lang tid. Difor reagerer eg på korleis ein brukar dei premissane. Så til taldiskusjonen. Eg registrerer at statsråden seinast på Dagsrevyen i dag skulda faglaga for å jukse med tal. I den siste delen av innstillinga er det eitt brev frå Bondelaget, og det er eitt brev frå departementet. Slik som eg ser det, har ikkje brevet frå departementet nekta for realitetane i det som Bondelaget greier ut om. Og den måten faglaga greier ut om tal på, tek utgangspunkt i dei åra som no ligg bak oss, heilt frå 1995. Så er det klart at den reelle oppgangen er 5 000 kr ut frå dei oppnådde prisane. Det er rett, men då har ein altså endra måten å skildre på kva inntektsmoglegheiter som ligg der ut frå forhandlingane. Så eg vil spørje statsråden: Er det feil i historieskrivinga til Bondelaget her? Er ikkje det som går føre seg, ein diskusjon om korleis tal kan brukast? Og vil ikkje det å skulde nokon for juks vere eit svært dårleg bidrag til å skape eit samarbeidsklima mellom statsråden og ei næring?
Jeg har lyst til å starte svaret til representanten Lilletun med å sitere fra et intervju med landbruksministeren i VG, som har følgende ingress: «Færre kyr, færre bønder, større gårdsbruk og billigere mat. Det er fremtidens landbrukspolitikk». La meg også dra noen få korte sitat. Landbruksministeren sier: «Jeg er overbevist om at den avskallingen vi har hatt av gårdsbruk de siste årene vil fortsette. Det betyr større driftsenheter. Dette vil føre til et mer effektivt landbruk, som er nødvendig for å få ned matvareprisene.» Det står videre: «Landbruksministeren mener norske bønder fortsatt skal tjene omtrent det samme som sammenlignbare grupper. Dette målet skal fortsatt ligge der, men det går ikke an å garantere en inntekt til landbruket. Derimot skal myndighetene gi mulighet for inntekt, dette betyr at den som er kreativ vil tjene mest. Vi må i mye større grad stille krav til kreativitet og nytenkning i landbruket.» Og et siste sitat: «Ja, jeg tror overføringene til landbruket blir redusert på sikt.» Dette sa landbruksministeren den 27. august 1999, og hans navn var Kåre Gjønnes. Jeg synes at landbruksministeren her gjør rede for en svært god landbrukspolitikk, som jeg føler at jeg kan stille meg helt og fullt bak, og som jeg mener vi har fulgt opp i årets jordbruksoppgjør. Når jeg har brukt begrepet «fusk», har jeg brukt det med utgangspunkt i følgende: Når landbruksorganisasjonene har gått ut og sagt at staten har gitt sine egne ansatte 5 000 kr i økt lønn, mens vi får 5 000 kr i minus i inntekt, er det en faktisk feil beskrivelse. Og det er gjentatt gang på gang til tross for at i hvert fall jeg har forsøkt å korrigere det ved å si hvordan den faktiske utviklingen blir. Da opplever jeg det som å beskrive virkeligheten bevisst feil.
Ja, dette er ikke enkelt, skjønner jeg. Jeg så at lederen i Bondelaget og generalsekretæren ristet på hodet da statsråden nå prøvde å forklare dette og vice versa. Det jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om, er akkurat det som går på tolking av den innstillingen som vi hadde i forbindelse med St.meld. nr. 19. I den innstillingen vi i dag behandler, har sentrumspartiene en særmerknad, ja det er i realiteten bare særmerknader i hele innstillingen. En ting er at det står at Regjeringen mislykkes totalt, men det er en åtte-ti ganger det gjentas at Regjeringen bevisst legger opp til en politikk som står i direkte motstrid til det Stortinget har sagt. En regjering som bevisst legger opp til en politikk klart i motstrid til det Stortinget har sagt, og sågar har sagt det for meget kort siden, er relativt alvorlige greier. Det som etter mitt syn også er alvorlig, og som jeg også sa i innlegget mitt, er at denne landbruksmeldingen og denne innstillingen vil måtte få begrenset verdi for ettertiden ved at det er en så total uenighet om forståelsen av disse tingene. Føler statsråden at det på en måte er med på å svekke hele muligheten til å forankre den landbrukspolitikken som skal føres, i det Stortinget har sagt? Det jeg kunne tenke meg å spørre om til slutt, er i forhold til det som går på det saken dreier seg om i dag, nemlig jordbruksoppgjøret. Er det instituttet etter statsrådens syn et velegnet virkemiddel å bruke på dette området? Eller deler han stortingspolitiker Alstads syn om at dette kanskje har kommet til vegs ende? Andre talere fra Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for at de i hvert fall ikke har fått noen styrket tiltro til det, snarere tvert imot.
Til det første spørsmålet fra Gabrielsen vil jeg si at jeg har ment at den innstillingen som Stortinget vedtok i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 19, danner et godt grunnlag for å forankre utviklingen av norsk landbrukspolitikk i årene som kommer. Jeg husker også fra debatten den kvelden at jeg var utfordret på hvorvidt jeg trodde at samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og sentrum ville vedvare. Spørsmålet var særlig knyttet opp til spørsmålet om overføringsnivået i norsk landbruk i årene som kommer. Da gjorde jeg det klart at jeg er en statsråd som representerer et parti som har et program som sier at overføringene i norsk landbruk sakte og gradvis må bygges ned, og at det nok vil bli krevende å få dette samarbeidet til å fungere, ikke minst med den premissen som ligger der for regjeringspartiet. Jeg beklager som sagt at vi ikke greide å få til en avtale. Jeg synes det er synd at vi her i Stortinget ikke greier å bygge videre sammen med dem som vi greide å lage innstillingen sammen med. Like fullt føler jeg at den innstillingen som ligger der, gir et godt nok grunnlag for styringen i årene som kommer. Så kort til det siste spørsmålet fra Gabrielsen. Det står i den innstillingen veldig klart at jordbruksforhandlingene skal opprettholdes som et instrument, og det er et standpunkt jeg har. Samtidig skal jeg innrømme at i den grad jeg noen gang har vært i tvil om det standpunktet, har det vært en tvil som har oppstått de siste dagene.
Før det ble bestemt at landbruksmeldingen ikke skulle trekkes, hadde vi en del møter med Arbeiderpartiet for å finne ut hva som kunne forandres den ene eller andre veien, for at vi kunne stå sammen om en innstilling til landbruksmeldingen. Og et av punktene som Arbeiderpartiet gav litt på, var at distriktshensynet skulle forsterkes, altså betydningen av distriktsjordbruket. Nå har da komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, sagt at det ser ut som at vi ikke helt har lyktes med det. Departementet skal derfor til de neste forhandlingene se etter om det ikke kan lykkes litt bedre. Et annet område der det ble forsterket og forbedret i forhold til meldingen fra Gjønnes, var inntektsmålsettingen. Det ble sagt at politikken skal sikre inntektsmuligheter på linje med andre. Og det betyr at det skal være en økning i avtalte inntektsmuligheter fra ett år til det neste når de andre gruppene har en økning i sin inntektskurve. En inntektskurve som går nedover for bøndene på grunn av at inntektsmulighetene det ene året blir dårligere enn det andre, er ikke innenfor en slik målsetting. Når det da oppdages rundt omkring i landet at det er sånn, at inntekten neste år blir mindre enn før, er det ikke fordi sentrumspartiene villeder, men det er rett og slett fordi bønder kan regne. Som selvstendig næringsdrivende har de lært seg å regne. De kan å telle penger, de kan å sette opp regnestykker, og det er derifra det kommer signaler om at sånn utvikler det seg. Så til slutt et spørsmål: Hva er årsaken til at det ikke er mulig å øke prisene på poteter, sauekjøtt og grønnsaker nå, når det ikke er overproduksjon på de produktene som jeg nevnte her?
Jeg har ingen problemer med å sitere målene knyttet til inntektsutviklingen i norsk landbruk. Men det som forbauser meg, er at fra sentrumspartiene siterer man aldri hele merknaden, men bare innledningen. For etterpå sier man også, som jeg siterte i mitt innlegg, og som jeg gjerne vil gjenta her nå: «God utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger vil i økende grad få betydning for at en slik inntektsutvikling kan oppnås.» – Så er hele merknaden sitert. Det betyr at årets jordbruksoppgjør legger til grunn at det kan sikres en god inntektsutvikling også i norsk landbruk gitt at vi i sum greier å iverksette de tiltakene som sentrumspartiene sammen med Arbeiderpartiet har påpekt er nødvendig for å få det til. Og i proposisjonen er det krystallklart gjort rede for to måter å se virkningene av årets jordbruksoppgjør på. Det ene er å se på virkningene knyttet opp til inntektsmuligheter, og det andre er å stille følgende spørsmål: Hva slags økonomisk situasjon har en bonde i dag i ulike produksjoner? Hva får han i pungen i dag, og hva vil han få som følge av den nye jordbruksavtalen? Og det jeg har forsøkt å påpeke som en del av virkeligheten i hvert fall, er at i forhold til de faktiske inntektene i dag vil de aller fleste bønder faktisk få mer inntekt som følge av jordbruksoppgjøret. Og det synes jeg tilhører sannheten når man vurderer virkningene av årets jordbruksoppgjør.
Jeg vil spørre statsråden om virkningene av dette jordbruksoppgjøret på et av de områdene som jeg og SV mener er en viktig, framtidsrettet markedsstrategi for landbruket, nemlig økologi. Norge er en økosinke, og jeg har erfaring for at diverse landbruksministre bruker økologi som pynt bare ved festtaler. De har en strategi som heter Godt Norsk, og Godt Norsk er ikke godt nok når en skal møte den store forbrukeretterspørselen som kommer til å komme på økologi. Det ser vi rundt omkring ellers i verden. Og da skulle man jo tro at man ønsket å bu seg på dette og være god på det, slik at det ikke blir importen som skal ta dette volumet når det kommer. I 1999 var det 10 pst. av økostorfekjøttet som kom fram til forbruker. For lam var det 20 pst. Og økoprodusentene skal altså mer enn andre leve av det de produserer i et marked som nesten ikke eksisterer. I statens opprinnelige tilbud lå det 3,5 mill. kr i støtte til de økologiske organisasjonene. Og det vi vet, er at det er de beste medspillere statsråden og Landbruksdepartementet kan ha hvis vi skal nå målet om 10 pst. økologisk areal om ni eller ti år. Det var det enighet om i behandlingen av landbruksmeldingen. Og erfaringer fra andre land viser også at det må være sterke organisasjoner i bunnen for å få dette til. Hva er grunnen til at man har tatt dette bort, og er det statsrådens mening at her bør man styrke mer framover? Og i tillegg til det: Hvorfor er ikke økologisk landbruk koblet opp mot verdiskapingsprogrammet? Verdiskapingsprogrammet er svært bra, SV støtter det av hele sitt hjerte, men hva er grunnen til at man har valgt å ikke legge det inn allerede fra starten?
Det som er hovedproblemet innenfor norsk økologisk landbruksproduksjon akkurat nå, er at bare litt mindre enn 2 pst. av arealet i dag er økologisk dyrket. Det er ikke spesielt mye, og målsettingen er at vi skal opp til 10 pst. Men så er det slik at bare ca. 20 pst. av de dyrene som tilhører dette økologisk dyrkede arealet, er økologiske husdyr. Og bare ca. 20 pst. av det kjøttet kommer fram til markedet som økologiske produkter. Derfor har vi i oppgjøret vært veldig opptatt av at vi nå først og fremst må prøve å stimulere til at i det minste de dyrene som sokner til det arealet som er økologisk dyrket, blir fullt økologisert kjøtt. Som et virkemiddel for det har vi flyttet arealtilskuddet for økologisk produksjon over fra areal- til husdyrtilskudd, nettopp med sikte på å få fram mer kjøtt av det økologiske arealet som finnes. Vi tror at det er et hensiktsmessig virkemiddel, og det får vi evaluert når vi har sett på det en stund. Når det gjelder spørsmålet om økologi og satsingen på økologi som en del av verdiskapingsprogrammet, tror jeg at jeg er helt enig med representanten Karin Andersen, satsingen på økologisk produksjon hører hjemme i verdiskapingsprogrammet. Men verdiskapingsprogrammet kommer først i gang nå utover høsten og vil vel ikke være oppe og gå skikkelig før rundt årsskiftet, mens det med å satse på økologiske markedsstrategier på en måte er et arbeid som er i gang, og en prosess som må få gå på egne bein i år, men som så bør integreres i verdiskapingsprogrammet når det er oppe og går skikkelig.
Replikkordskiftet er omme.
Det meste er vel for så vidt sagt i denne debatten, vi er kommet langt på natt, men jeg synes jeg må delta jeg også. For Kystpartiet handler landbruksoppgjøret om bosettingsmønsteret i dette landet. Det handler om sysselsetting, og det handler om Bygde-Norge og kulturlandskap. Det handler om matsikkerhet, og det handler om matdistribusjon og ikke minst beredskap. Vi hadde en liten demonstrasjon utenfor huset her i dag, og det gikk på dette med patentdirektiv. Det er jo en debatt som pågår akkurat nå om det. Hvis det blir vedtatt, som forespeilet, står vi i den situasjonen at vi ikke har kontroll med vår egen matforsyning lenger. I dag er det fire distributører av mat i dette landet. Det er de som bestemmer om det skal bli mat til folket rundt i distriktene. Forsvinner de små landbrukseiendommene ute i distriktene, hvordan kan man da være sikker på at man i det hele tatt får mat? Er det en handelsmann som ikke er medlem i en av disse kjedene, får han simpelthen ikke fatt i produkter å selge til befolkningen. Dette er store kjeder, og jeg vet at i hvert fall en av kjedene forhandler med utenlandske selskap for å bli oppkjøpt. Vi risikerer at det er utenlandske selskap som kjøper opp kjedene, og som skal stå for matdistribusjonen rundt i landet. Patentdirektivet på toppen – full kontroll! Det er det vi diskuterer når vi diskuterer jordbruksoppgjør. Det diskuteres mattrygghet og i det hele tatt matdistribusjon. Jeg synes det blir litt rart når det i motsatt Gjest Baardsen-stil blir tatt fra de små og gitt til de store. Det hjelper lite med skattelette hvis det ingenting er å beskatte. Det er også et trekk i tiden at rovdyrproblematikken vokser. Staten tar en del, rovdyrene tar sin del. Det blir lite igjen å slakte og få på salgslaget, slik at man kan betale sine lån og sine forpliktelser. Det må gå an å se disse tingene i sammenheng. Jeg må minne om at dette ser mer ut som ren avfolkningspolitikk. Jeg har sagt det før fra denne talerstolen, det ser nesten ut som vi ikke har råd til å ha folk i dette landet. Det er det spørsmålet som melder seg. Alt skal gjøres om i penger. Alt skal selges, bit for bit. Hvis sunn mat blir en mangelvare i dette landet og vi ikke har kontroll med vår egen situasjon, at vi har blitt husmenn i vårt eget land, da hjelper det lite at vi har mange millioner på bok i utlandet.
Regjeringa Stoltenberg har sett seg som mål å omstille offentleg sektor. Statsministeren har sagt at for å få det til er det ein viktig føresetnad at dei tilsette er med på laget. Det krev at det vert investert i å lage ei felles plattform og forståing både for behovet for omstilling og for måten å gjennomføre det på. Eg er einig i ein slik strategi. Eg trur det er heilt nødvendig. Når vi skal satse på å omstille landbruket, er det ikkje eit godt utgangspunkt å satse på ei linje med konfrontasjon og skuldingar om juks og fanteri. Eg vil håpe at ein er villig til å endre denne strategien og kome tilbake til det som var ei felles plattform. Det er vidare stadig diskusjonar om utrekninga av inntektene. Skal ein rekne med det potensialet for inntekt som ligg der, eller skal ein berre gå ut frå arealprisane, som departementet har sagt er grunnlaget for desse 5 000 kronane? Eg synest ein burde grunngje korfor ein har endra måten å rekne ut på, og beskrive den endringa. Og ein burde kunne leggje vinn på å kome fram til ei felles forståing i forhold til det. Så hadde statsråd Hanssen eit sitat frå tidlegare statsråd Gjønnes. Sjølvsagt stiller Kristeleg Folkeparti seg bak det han har sagt. Men igjen vil eg tilbake til medisineringa, som statsråden ikkje kommenterte – han sa ikkje at dette skulle skje i neste oppgjer. Det var ei utvikling på sikt det var snakk om. Statsråd Hanssen sa akkurat no at det tek ei stund før vi får verdiskapingsprogramma opp og stå. Ja, det gjer det. Det gjeld òg dei andre nye inntektsmoglegheitene som ligg der. Då må det verte heilt urimeleg at ein for å nå inntektsmålsetjinga skal klare å ta ut dei tinga allereie no og seie at det er ein føresetnad for å nå inntektsmålet. Eg meiner at det må brukast tid, og ein må bruke lengst tid i oppstartingsfasen. Det burde vere ein rimeleg måte å gjere det på. Statsråd Hanssen svarte òg på eit spørsmål frå representanten Gabrielsen i forhold til forståinga av fellesinnstillinga. Det galdt om ein skulle skjere ned på ramma, om ein skulle vidareføre eller auke. Då seier statsråd Hanssen at han hadde sitert Arbeidarpartiet sitt program, og at det òg ville vere viktig i tillegg til fleirtalsinnstillinga. Då har eg eit spørsmål til statsråd Hanssen: Er det slik når ein har skrive ei felles innstilling, at Arbeidarpartiet sitt program tel like mykje som den innstillinga? Då vil eg seie at vi må begynne å skrive fellesinnstillingar på ein annan måte, og det må stå ein fotnote: I dette tilfellet gjeld fellesinnstillinga, og ikkje Arbeidarpartiet sitt program. Eg vil seie det på den måten at innstillinga seier ikkje noko om nivået, og då går det an å tolke det i to retningar. Men ut frå dei andre måla ein skal nå, skal eg erkjenne at det som òg Gjønnes sa, er ei utvikling som er logisk på sikt. Men då er spørsmålet: Kor mykje skal ein starte med å ta ut? Og då er det slik at dei fleste som har innsikt i eit landbruksoppgjer, og dessverre er det eit fåtal som har det, erkjenner at større grep ikkje har vore teke i ein jafs enn det som er teke i år. Det er sagt her frå saksordføraren at det er sørgjeleg at vi ikkje ville vere med og dele kaka litt annleis for å få vekk dei verste utslaga. Det er interessant å høyre at saksordføraren seier dette i forhold til noko som hans regjering har lagt fram. Problemet med det er jo at her var det altså ete ganske mykje av kaka før ein skulle begynne å fordele. Derfor var det vanskeleg å få til ei skikkeleg fordeling. Eg ser at tida er ute, men eg skulle til slutt spurt om: Kva med dei som går ned dramatisk, som t.d. svineprodusentane?
Som ny representant etter regjeringsskiftet i mars og som medlem av næringskomiteen synes jeg det har vært interessant å være med på behandlingen av landbruksmeldingen og andre næringssaker, og jordbruksavtalen, som vi har i dag. Men jeg har også hatt en spesiell opplevelse om hva slags politisk retorikk som blir brukt, og språkbruk som ikke er spesielt avklarende, men som kanskje heller tilslører. Her gjelder spesielt bruken av begrepene «målpris» og «markedspris». Det er ikke lett for folk som leser aviser og ser på TV, å skjønne forskjellen og skjønne virkningen av den forskjellen når vi bruker disse begrepene i våre resonnementer. I aviser landet over har vi sett at bøndene får en inntektsnedgang på 5 000 kr, mens statsråden påstår at han skal snu fortegnet og si at det er pluss 5 000 kr. Jeg hadde en interessant samtale med en lønnsmottaker som mente han hadde prøvd å sette seg inn i landbruksoppgjøret via aviser og TV. For ham var det i hvert fall helt klart – nå er det mulig at han var tungnem – at når det ble sagt inntektsnedgang, så var det et reelt tall. Sånn var det i hvert for ham hvis han fikk 5 000 kr mindre. Det var et reelt tall. Randi Karlstrøm var jo opptatt av at vi skulle være presise i språkbruken, slik at vi forstod det, og at andre kunne forstå det. Det er jo ikke så ofte vi har sett i mediene at de 5 000 kronene er en nedgang i inntektsmulighet. Det kunne være en oppgave å gå gjennom alle aviser og TV og se hvor mange ganger det har vært sagt og skrevet. Det er jo ikke vanskelig å forstå at den lønnsmottakeren som jeg hadde en diskusjon med, tok det bokstavelig, at det var 5 000 kr ned i kontanter i pungen, og ikke en inntektsmulighet som var borte. Når forskjellen i markedspris og målpris har blitt så stor som den har blitt, sies det at det er bittert å måtte innse at den kanskje må ned. Men hva slags alternativer er det? Når pristapet i 1998 er på 338 mill. kr, i 1999 på 846 mill. kr og i 2000 er beregnet til 1 248 mill. kr, så er vel det en situasjon og en utvikling som gjør at noe må gjøres. Og det er jo det Arbeiderpartiet her har forsøkt å få til. Så har Arbeiderpartiet blitt fratatt all troverdighet i denne debatten, og ganske store ord har blitt brukt. Da er det interessant å se hva lederen for Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, Leif Forsell, har sagt. Jeg regner ham som en troverdig person. Jeg har lest mye om hva han har sagt, både i EU-saken og i landbrukssaker. Han sier at «statens tilbud ikke fører til en nedgang på 5.000 kroner per årsverk med de markedsprisene som er i dag». Da tar han jo tak i den reelle situasjonen og prøver å beskrive den, som landbruksministeren har gjort. Jeg kan godt sitere hva Leif Forsell sa til Hamar Arbeiderblad til slutt i det samme intervjuet: «Grensehandelen har økt mye og de internasjonale handelsbetingelsene endrer seg. Det peker sterkt i retning av at norske jordbruksvarer er for dyre. Industrien krever også lavere råvarepriser. De bøndene som nå skyter på landbruksministeren ser bort fra de utenforliggende problemene. Summen av utfordringene er formidable». Så er det gjort et poeng av her at det aldri blir et omforent oppgjør i landbruksforhandlingene med Arbeiderpartiet, og at det er gjort store prestasjoner ved å få det til. Det er klart at alle ønsker at det skulle ha vært et omforent oppgjør, som kan godtas. Men når vi ser på de tallene som Bondelaget presenterte for oss, at etter et slikt jubeloppgjør blir den reelle nedgangen i 1999 på 7 800 kr, da må det være lov til å stille spørsmål om dette kan være et så veldig godt oppgjør. Men så er det jo slik at om et år eller noe, hvis vi bare smører oss med tålmodighet, får vi se det virkelige resultatet. Da får vi alle sammen huske hva vi sa på forhånd, og så får vi gå tilbake og se hvem som har fått rett.
For nøyaktig et år siden uttalte komiteflertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, at «Regjeringen i det videre arbeidet med stortingsmeldingen om landbrukspolitikken også må legge til grunn målsettingen om lavere næringsoverføringer». Statsråd Hanssen har jo tidligere i dagens debatt sitert tidligere landbruksminister Gjønnes på hans tilsvarende målsetting. Denne merknaden kom etter at Stortinget hadde sørget for at den samlede innsats fra det offentlige til norsk landbruk – i form av budsjettstøtte og avgiftslettelser – økte med hele 1 765 mill. kr for de to foregående år. Det var allerede klart for et år siden at trenden med økning i budsjettstøtten måtte snus. Videre innså en enstemmig komite for et år siden at Norge i de da kommende WTO-forhandlingene ville bli møtt med krav om reduserte tollsatser og begrensninger i anledningen til å fortsette med markedsregulering gjennom subsidiert eksport. Disse åpenbare fakta synes sentrumspartiene å ha glemt i dag, og velger bevisst eller ubevisst å se bort fra den virkelighet vi befinner oss i. Ja, vi må nesten gå så langt som å minne dagens sentrumspartier om tidligere statsminister Lars Korvalds korrekte observasjon om at Norge er et land i verden. Dette megetsigende utsagn åpenbares iallfall i dag for norske bønder. Dette er åpenbart blitt kvelden for de store klisjeer. Begrep som «fjerning av småskalajordbruket» og «rasering av distriktsjordbruket» dukker opp. Og representanten Odd Roger Enoksen forteller i media i dag at årets jordbruksavtale betyr en rasering av jordbruket i store deler av landet. Jeg vil si til Enoksen og hans likesinnede: De sitter med et hovedansvar for dagens situasjon. Varsellampene burde ha vært tent for lengst. Konsekvensene av våre internasjonale avtaler er ikke av ny dato. De har dyrket en politikk som har avlet overproduksjon. De har rendyrket en statisk landbrukspolitikk, der alle er blitt tapere – både bøndene, forbrukerne og skattebetalerne. Dette har skapt en pessimisme i norsk landbruk som er større enn på mange år. Og det skjer samtidig som den samlede støtten til norsk landbruk aldri har vært større enn i dag. De har forhindret konkurranse i norsk landbruk. De har overlatt til omsetningsråd og landbrukets organisasjoner etter det reneste bukken og havresekk-prinsippet å passe på balansen i markedet. Landbrukspolitikken har vært feilslått. Derfor velger de samme representantene i dag å krydre debatten med elendighetsbeskrivelser som driftige norske bønder burde ha vært spart for i dag. Det finnes ingen objektive kriterier som er relevante i debatten i dag. Når noen av landets fremste politikere vet om, men lukker øynene for de mange strukturelle problemer norsk jordbruk sliter med, så er dette alvorlig. Det er i dag rett og slett ikke lenger mulig å betale seg ut av norsk landbruks politikerskapte problemer, enten vi liker dette forhold eller ikke. Debatten føres på et nivå hvor jeg forstår at bonden har grunn til å føle seg skuffet – fordi det har vært stilt store forventninger, fordi jordbruksoppgjørsdebatten handler mer om hvem som skal vinne billige politiske poeng, enn om hvilke politiske grep som må foretas overfor norske bønder og norske forbrukere. Som Høyre tidligere har gjort rede for, er det noe uvirkelig over det som har skjedd i landbrukspolitikken, og det som har skjedd i dette hus fra forrige måned og til i dag. Jeg minner igjen om at sentrum og Arbeiderpartiet skrev seg sammen i hvert bidige ord i en 100 siders innstilling om landbruksmeldingen. I dag er sensuren, som Høyre advarte mot, at det egentlig er behov for en ny melding – bare vel en måned etter at den forrige behandlingen var avsluttet – fordi sentrum i dag velger å se bort fra de strukturelle problemene som norsk landbruk allerede står opptil knærne i, og fordi sentrum lager et utadrettet skuespill ved å appellere til kryssende interesser som rett og slett ikke lar seg forene. Sentrum velger faktisk også å annullere sin egen landbruksmelding som utkom i regi av tidligere landbruksminister Gjønnes. Til slutt: Jeg registrerer at på tross av at den norske stat bruker over 20 milliarder kr i støtte til norsk landbruk, et utgangspunkt med stor kvalitet i produksjonen og svært gode miljøbetingelser, er det ingen som snakker om mulighetene. Jeg tror ikke norske bønder skal vente at Stortinget skal være best i stand til å dra opp denne mulighetsdebatten. De er best i stand til å gjøre det selv.
Som vi har hørt tidligere i debatten, er det ingen grunn til å betvile at utviklingen i de handelsavtalene som vi er tilsluttet, de handelslekkasjer som vi ser som følge av en økende grensehandel, og de problemene som vi ser norsk næringsmiddelindustri stadig sliter med i forhold til konkurransesituasjonen, gjør at det er behov for dramatiske strukturendringer i norsk landbruk, fordi norsk landbruk er råvareprodusenten i forhold til de utfordringene som jeg listet opp, men også for de produktene som skal videreforedles. Vi ønsker at vi skal være i stand til å ha et aktivt jordbruk, som er levende rundt omkring i Distrikts-Norge, som samtidig kan sikre stabil og trygg matforsyning, men som også kan sørge for at vi gir forbrukerne et produkt som de finner akseptabelt innenfor det som kan sies å være konkurranseutsatte priser. Dette er de elementene som har vært viktige for Regjeringens utgangspunkt for det tilbud som vi har lagt fram for jordbruksorganisasjonene. Jeg er ikke overrasket over at en slik omlegging kan oppfattes som dramatisk og vanskelig å håndtere, og jeg er heller ikke overrasket over at en slik omlegging er problematisk for jordbruksorganisasjonene. Det vil alltid være slik at interesseorganisasjoner kan synes det er vanskelig å fremme politikkendringer, som nødvendigvis må være ubehagelige for de enkelte medlemmer av organisasjonen. Men fordi utfordringene er så store, hadde jeg likevel både håpet og forventet at organisasjonene skulle se nødvendigheten av det som er foreslått, og søke å støtte opp om denne omleggingen, og at vi sammen gjennom forhandlingsinstituttet skulle søke å skape en plattform for det videre arbeid. Jeg er derfor veldig skuffet over at det ikke var mulig å komme fram til en avtale med organisasjonene på dette grunnlag. Jeg skjønner at det er vanskelig. Men det kommer til å bli enda vanskeligere i årene som kommer, for behovet blir bare større og større. Vi kan ikke utsette disse strukturendringene. Det gjør bare problemene større i årene som kommer. Men jeg har vanskelig for å se hvordan vi skal få dette til hvis vi ikke kan greie å dra organisasjonene og alle partier på Stortinget med i denne prosessen, der vi gjennom forhandlingsinstituttet skal kunne diskutere oss fram til de løsninger som gjør at vi kan oppnå de målsettingene som faktisk også mellompartiene her i dag har sagt at de ser at vi må. Men det tar bare litt tid før de er villig til å ta takene. Da kan det blir for sent. Da kan strukturendringene faktisk komme for sent. Da er det mange som har forlatt yrket før man får på plass strukturendringene. Jeg er enig i at vi er nødt til i månedene som kommer, bare å bitene tennene sammen og gå inn i en dialog med organisasjonene for å se om det ikke er mulig gjennom den dialogen å få til det som gjør at vi skal lykkes bedre i forhandlingsinstituttet til neste år. Men i likhet med landbruksministeren er jeg av den oppfatning at hvis vi heller ikke i den videre prosess lykkes med å få til en dialog om det som faktisk er utfordringene, kan det bli slik at det er organisasjonene selv som spiller forhandlingsinstituttet ut av den politiske bane.
Det blir replikkordskifte.
Jeg syns det var et meget godt innlegg av statsråden. Han grep fatt i problemstillingene – at vi ikke kan se oss tilbake her, det må foregå strukturendringer og i en relativt rask hastighet hvis det norske landbruket skal overleve. Hvis vi utsetter dette i tid, er det jo den norske bonden og det norske samfunnet som vil tape. Det burde være et minste felles multiplum som alle partier egentlig burde forstå og gå inn for, og ikke bruke all verdens vikarierende argumenter for å sementere en struktur som den norske bonde og det norske samfunn ikke er tjent med. Jeg leste en betenkning fra LO Industri, tror jeg det var, som hadde en del gode synspunkter på det, som jeg håper at Arbeiderpartiet vil jobbe videre med. Det er gjort en del undersøkelser, bl.a. fra Bergensforskere, som sier at vi kan opprettholde alle vesentlige mål som det politiske miljø er enig i når det gjelder landbrukspolitikken, men ved å dyrke 5 mill. dekar istedenfor 10 mill. dekar og med halve antallet bønder. Vi vet også at professor Normann Aanesland ved Landbrukshøgskolen i Ås sier at vi med beste teknikk kan opprettholde 10 mill. dekar full produksjon, men med 23 000 bønder. Det er altså fullt mulig å gjøre dette annerledes enn i dag. Og vi vet jo, og det har jo tidligere statsråder som har ansvaret for arbeidsmarkedet, sagt, at det er store områder i Distrikts-Norge der man mangler arbeidskraft. Ville det ikke da etter en viss omskolering og omstilling av særlig yngre arbeidskraft være fornuftig å kanalisere dem inn innenfor nye områder der de kan bidra til en større økonomisk verdiskaping? Det blir mitt spørsmål til statsråden.
Vi skal ha et landbruk i framtiden også, vi skal ha unge krefter som skal inn og drive dette landbruket videre, vi skal satse på bruk som er levedyktige, og som kan skape et inntektsgrunnlag som gjør at det er til å leve av, og vi skal også sørge for at det blir mulig å kombinere ulike næringer på en slik måte at man kan skaffe seg et yrke som gjør at man faktisk kan leve av dette, og ha en inntektsutvikling som står noenlunde i stil med det resten av samfunnet har. Problemet er altså i og for seg ikke å omskolere folk som i dag er i landbruket, til å gjøre noe annet. Problemet er å få landbruket omskolert slik at vi kan bruke de ressursene som er i landbruket, på best mulig måte for både landbruket og befolkningen for øvrig. Og jeg ser ikke bort fra at det må være mulig å kombinere arbeid i landbruket og den familiestrukturen vi har der, med mange av de store oppgavene som vi har innenfor offentlig sektor i framtiden, men det er ikke først og fremst et landbrukspolitisk spørsmål, det er også et spørsmål i forhold til skole, utdanning og arbeidsmarked.
Det gler sjølvsagt både meg og Kristeleg Folkeparti og sentrum at statsråd Kosmo no slår heilt klart fast at han ynskjer at vi skal ha eit landbruk også i framtida, at vi skal ha mange som er sysselsette der, og at vi skal ta vare på det multifunksjonelle. Men så understrekar han sterkt den omstillinga som trengst. Og det har mange gjort her i dag, og vi har erkjent at det trengst omstilling. Men eg har lyst til – sidan Kosmo er utnemnd til superministeren som skal omstille offentleg sektor – å prøve eit resonnement på statsråd Kosmo. Når han no skal omstille offentleg sektor, har både han og statsministeren sagt at det er nødvendig å ha dei tilsette med. Det er punkt 1. Eg går ut frå at han er samd i at det også gjeld i landbruket. Punkt 2 er at det er sagt at det er ynskjeleg å få meir over frå administrative ting direkte til teneste, pleie, undervisning og liknande, og det høyrest veldig logisk og rett ut. Men er det slik at ein då fyrst budsjetterer inn gevinsten og så omstiller etterpå, eller er det faktisk slik at ein fyrst finn ut korleis ein skal gjere det, ein gjennomfører tiltaka, og når ein har fått ein avtale som gjer at ein får omstilt folka, kan ein òg kome vidare? Kva er det som gjer at ein innanfor landbruket kan ta ut gevinsten fyrst og så forvente at dette skjer etterpå? Vi er samde om eit verdiskapingsprogram. Det er viktig. Det er ikkje oppe og står enno, men det skal i gang. Ein del andre nye inntektsmoglegheiter er òg skisserte i meldinga og i innstillinga. Dei er ikkje oppe og står enno. Men her tek ein altså fyrst ut gevinsten, og så seier ein at landbruket sjølv er ansvarleg for at det blir inntekt nok. Spørsmålet mitt til statsråd Kosmo er: Ville det ikkje vere klokt å bruke same tenking og metodikk her som ein gjer når ein skal omstille elles?
Først må jeg understreke at folk som jobber i landbruket, er selvstendig næringsdrivende og ikke offentlig ansatte. Så det er helt umulig å bruke den samme strategien på omstilling av offentlig sektor i forhold til dette med å dra de ansattes organisasjoner og rettigheter og plikter som de har behov for i en omstillingsprosess, og sammenligne det med jordbruket. Det er jo derfor jeg sier at det er så intenst viktig at vi får med jordbruksorganisasjonene i denne jobben, og at de ikke setter seg på utsiden og driver kampanjepolitikk istedenfor forhandlingspolitikk. Det må være tillatt å si såpass. Så har landbruksministeren redegjort for hvilken inntektspolitisk utvikling dette landbruksoppgjøret vil gi. Noen selvstendig næringsdrivende vil selvsagt få større utfordringer og få en dårligere inntektsutvikling enn andre, basert på de strukturpolitiske målsettinger for hvor vi skal, som Kristelig Folkeparti var med og la i landbruksmeldingen. Men jeg syns, som landbruksministeren har redegjort for, at staten og Stortinget bør ha god samvittighet også for den inntektspolitiske utviklingen i sektoren, samtidig som vi peker på de store strukturendringene. Så skal vi alle sammen innrømme at det er noen som får det tøffere enn andre. Det er fordi omstillingen for disse brukene og behovene i forhold til dette er så betydelig større enn det er for andre. Men jeg vil avslutte med å si at jeg er helt enig med representanten Lilletun i at dette blir ekstremt vanskelig hvis vi ikke får organisasjonene med oss, men det betyr ikke at organisasjonene har veto, det betyr at vi inviterer til et samarbeidsprosjekt som de også inviteres til å delta i.
Jeg er nødt til å starte med det såkalte forhandlingsinstituttet, spesielt siden statsråd Kosmo var inne på at han trodde det kom til å bli enda vanskeligere for fremtiden å komme fram til avtaler mellom stat og landbrukets organisasjoner. Nå er vel ikke Kosmo her først og fremst for å skulle fremstå som spåmann, men er det Arbeiderpartiets historikk han har i bakhodet, eller betyr det uttrykket han brukte, «enda vanskeligere», at statsråden er på søk etter andre og mer tjenlige instrumenter i denne sammenhengen? Det andre jeg har lyst til å spørre statsråd Kosmo om, er den jobb som han prisverdig har tatt fatt på, hvor han ønsker å modernisere den norske stat, sett i forhold til at hver bidige dag går sju gårdsbruk ut av produksjon i nasjonen. Rundt 2 500 årsverk forsvinner ut av norsk landbruk pr. år. Vi vet at vi har nokså mange tusen ansatte i offentlige veiledningsinstitutt i stat, fylke og kommune – jeg kjenner ikke til hvor mange tusen, jeg går ut fra at Kosmo kan hjelpe meg med å finne det korrekte tallet innenfor en viss feilmargin. Vil statsråden i denne moderniseringsjobben som han prisverdig tar fatt på, også sørge for å slanke dette såkalte veiledningsinstituttet? Dette innebærer nokså brutale såkalte overheadskostnader som rammer bondens status, når alt dette blir slått i sum med de totale offentlige overføringer.
Jeg er tilhenger av at man søker å begrense et statlig regelverk, den statlige administrasjon og det statlige byråkrati også når det gjelder landbruket. Landbruket skal ikke være unntatt fra de ambisjoner vi har om å gjøre forvaltningen slik at den tjener brukerne. Det betyr at det også må ha betydning for den landbruksadministrasjon som vi har i fylker og kommuner. Men vi kan ikke fjerne stillingene, strukturen og pengene før vi har vedtatt de regelendringer som må til, apropos det som representanten Lilletun var inne på tidligere. Derfor er dette prosesser som i og for seg må gå hand i hand. Hva jeg mente med at dette blir enda vanskeligere, er at kravet om billigere mat, lavere priser både til forbruker og til næringsliv, kommer til å bli betydelig i årene framover, det kaster seg over oss med full tyngde. Vi er for seint ute. Derfor blir det vanskeligere og vanskeligere å få dette til. Det krever større grad av kreativitet fra organisasjonene, men det krever også at vi fra statens side er villig til kanskje å bruke noe mer tid på å forberede de årvisse oppgjørene enn vi har hatt muligheten til å gjøre i år.
Nå må jeg innrømme at jeg er i ferd med å få problemer med å vite hvordan man skal forholde seg til det Regjeringens representanter sier i denne debatten. Mens landbruksministeren i hele kveld har gjort et nummer av å hevde at Regjeringen forholder seg til St.meld. nr. 19 for 1999-2000 og innstillingen, sier nå den statsråden som er forhandlingsansvarlig, at det er nødvendig å gjøre dramatiske endringer i struktur og understreker dette med at det kommer til å smerte for ganske mange. Det kommer til å føles ubehagelig, men dette har Regjeringen til hensikt å gå inn i med krum hals når man skal ta fatt på dette utover høsten, koste nærmest hva det koste vil. At han så i et replikkordskifte etterpå sier at landbrukets utøvere skal utgjøre en arbeidskraftressurs i omsorgsyrkene, etter at strukturendringer sannsynligvis skal innebære at man ikke skal arbeide bare to, men kanskje tre og fire årsverk innenfor landbruket, og at det dermed ikke henger på greip, får nå være så sin sak. Men står Regjeringen fast på det som står i innstillingen? Hvem av fagstatsrådene er det vi skal høre på? Er det fagstatsråden for landbruket, som sier at vi skal ha en moderat strukturendring, eller er det den forhandlingsansvarlige statsråden, som sier at det må til dramatiske strukturendringer?
Jeg synes representanten Enoksen skal lytte til begge statsrådene, for vi sier ikke noe som står i motsetning til hverandre. Jeg sier bare i forhold til norsk næringsmiddelindustri at landbruket er avhengig av å ha en industri å levere varer til. Hvis den industrien ikke eksisterer lenger, eller hvis den industrien kjøper varene fra utlandet, er det landbruket som først og fremst lider tap, og det må vi søke å unngå. Derfor blir utfordringene, slik som jeg ser det i hvert fall, ganske store i årene som kommer. Det er jo en grunn til at Arbeids- og administrasjonsdepartementet som forhandlingsansvarlig legger fram denne proposisjonen. Dette dreier seg om landbrukspolitikk i hovedsak, men det dreier seg også om forbrukerpolitikk. Det dreier seg om distriktspolitikk. Det dreier seg om næringspolitikk. Det dreier seg på mange måter om landbrukspolitikken, og dette området dreier seg på mange måter om hele samfunnspolitikken. Det er derfor jeg er så opptatt av at vi skal greie å få til en prosess for dette som blir slik at vi kan ha organisasjonene og forhåpentligvis også flere av partiene på Stortinget med oss. Jeg ser for meg at det blir vanskelig. Man kan jo vektlegge ordene på forskjellig måte, men jeg ser de utfordringene vi står overfor, som ganske dramatiske, og de utfordringene har faktisk Stortinget beskrevet gjennom behandlingen av St.meld nr. 19.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Lat det ikkje herske nokon tvil om at Arbeidarpartiet ønskjer eit oppegåande landbruk. Vi ønskjer velpleidde kulturlandskap. Ja, vi ønskjer alt det eit multifunksjonelt landbruk skal stå for. Men vi ønskjer også at dei som driv i næringa og har dette som hovudinntekt, skal sikrast ei inntekt i framtida. Når vi veit at overføringsnivået må nedover, må vi ta grep som gjer at dei som har dette som hovudinntektskjelde, får ein større del av overføringane. Noko anna ville vere heilt uansvarleg. Så kan ein gjerne seie som representanten Lilletun har gjort, at vi skulle ha starta før, men at vi skulle ha teke mindre steg. Ja, hadde den regjeringa representanten Lilletun sjølv har vore medlem av, lagt eit anna løp i dei to forhandlingsrundane den regjeringa har hatt, hadde vi kanskje hatt ein litt annan situasjon i dag enn den vi har. Det kan rett og slett vere mangel på forståing i regjeringa Bondevik av dei problema vi står overfor, som gjer at vi no tek det grepet som vi er nøydde til å ta. For vi må kome i gang, og så kan vi diskutere til vi truleg er blå, kor omfattande dette i realiteten er. Bøndene er sjølvstendig næringsdrivande. Det må vi ikkje gløyme. Den største utfordringa for næringa i dag er overproduksjon. Bøndene har med utgangspunkt i avtaleprisen eller målprisen dei siste åra gått glipp av ca. 2 milliardar kr på grunn av overproduksjonen. Dei har ikkje greidd å nå desse såkalla avtaleprisane eller målprisane. Så opplever vi i dag at dei bruker desse målprisane som ein ikkje har oppnådd på fleire år, som eit utgangspunkt for å gjere klart kor mykje dei taper på bakgrunn av det oppgjeret som no vart lagt fram. Eg må seie at eg finn ikkje nokon annan måte å beskrive det på enn at det iallfall, for å seie det forsiktig, er å villeie både sine eigne og ikkje minst den delen av befolkninga som ikkje kjenner dette godt. På toppen av det heile må eg seie at eg reagerte sterkt i dag då eg såg ein heilsides annonse som har vore trykt i nesten alle landets aviser, der dei med namns nemning på enkelte bønder seier at dei tapar så og så mykje, men med akkurat det same utgangspunktet. På toppen av det har dei late vere å ta omsyn til skattegrepet. Det er rett og slett for ille at hovudorganisasjonane i landbruket driv på denne måten. Det tener ikkje korkje Norges Bondelag eller Norsk Bonde- og Småbrukarlag til ære når dei argumenterer på den måten. Det gjer det ikkje lettare i tida som kjem. Det er som statsråd Kosmo har sagt: Vi er nøydde til å dra i lag. Dette er ikkje eit lyft som styresmaktene kan ta åleine. Dei skal ikkje ta det åleine. Vi er nøydde til å ha organisasjonane med oss. Mi oppmoding er, og den vil eg understreke så sterkt eg kan, at bondeorganisasjonane no går i seg sjølve og stakar opp ein ny kurs saman med styresmaktene framover. Det er berre på den måten vi kan oppnå levande bygder og eit multifunksjonelt landbruk i tida som kjem. Så vil eg gjerne også få lov å kommentere til representanten Lilletun og desse grisebøndene som lir så veldig. Det har vore sagt at dei tapar 90 000 kr på dette om dei har 600 slaktegrisar eller der omkring. Det faktiske forholdet er at om ein tek utgangspunkt i det reelle talet, vinn dei med nesten 27 000 kr. Dersom vi hadde lagt det same reknestykket som Bondelaget gjer på deira krav for bruk av denne storleiken, hadde dei kravt ein nedgang på 73 000 kr. Ingen skal fortelje meg at Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag hadde gjort det.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Debatten har pågått lenge, og eg skal ikkje forlengje den noko særleg. Men eg føler behov for å imøtegå den desinformasjonen som Bondelaget og Småbrukarlaget prøver å gi sine medlemer, i godt lag med sentrumskameratane. Det var bondeorganisasjonane som braut jordbruksforhandlingane. Det reknar eg med at vi alle saman og dei òg kan stå ved. Grunnen til det har vi fått servert gjennom media i vekevis, ja så mange gonger er det sagt at det nesten er blitt ei sanning for yrkesutøvarane. Nå er det likevel slik at i det taktiske spelet som er ved slike drøftingar, legg partane inn sine tilbod og krav. Under forhandlingar møtest ein så ved ein gyllen mellomveg. Det burde også ha late seg gjere ved dette årets jordbruksforhandlingar. Men gallupen for Senterpartiet var så vidt over sperregrensa under forhandlingane, og skulle dette særinteressepartiet reddast fram mot neste års val, måtte bondelagsleiaren ta på seg den politiske kappa og velje bort eller rettare sagt ofre medlemene sine i dette taktiske spelet. Vi er alle kjende med talmagien i årets oppgjer. Men dei friske 200 millionane som kom inn på forhandlingsbordet i siste runde, og opninga som blei gitt om korleis prioriteringane skulle gå, til store eller mindre bruk, har vi høyrt svært lite om. Bondelagsleiaren spelte eit høgt spel med medlemsmassen sin. Difor tapte svært mange brukarar på dette. Dette bør yrkesutøvarane merke seg. Bondelagsleiaren burde heller ha halde på ballen til ho hadde fått den inn i mål, i staden for å henge spelaren ut, når feilen ligg i eige lag. Regjeringa tok landbruksmeldinga på alvor. I den stod det noko om kven ein skulle prioritere. Så vaksne burde dei òg ha vore i Bondelaget.
Fremskrittspartiet mener den nåværende kompliserte jordbruksavtale hvor produsentene legger opp sin virksomhet basert på tilskudds- og reguleringsordninger, og hvor et stort byråkrati er koblet til generelt uoversiktlige forhold, må erstattes av et markedsbasert konkurransesystem. Likeledes vil Fremskrittspartiet peke på at landbruket lenge har blitt tillagt distriktspolitiske oppgaver, så som å sikre bosettingen utenfor sentrale strøk. Det synes klart at å tildele landbruket et betydelig ansvar for bosettingen har vært en til dels mislykket og åpenbart kostbar måte å forsøke å oppnå dette på. Basert på tilgjengelige tall fra OECD og Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning for perioden 1972-96 er et anslag for den samlede støtten 900 milliarder kr målt i 1996-kroner. I denne perioden forsvant ironisk nok nesten halvparten av alle bruk i landet. Fremskrittspartiet mener derfor at landbrukspolitikken har bidratt til å svekke distriktene og gjort dem mindre i stand til å utvikle et bærekraftig næringsliv og således medvirket til å forsterke sentraliseringstendensene. Den førte politikk har gitt en skjev fordeling av offentlige ressurser i distriktene, med det resultat at lokalsamfunnet har fått for få ben å stå på med lite varierende arbeidstilbud. Fremskrittspartiet er overbevist om at behovet for en alternativ jordbrukspolitikk blir innlysende etter hvert som kostnadene oppfattes av flere og flere som uakseptable, selvdekningsgraden for de fleste tradisjonelle jordbruksprodukter overgår 100 pst. og overskuddsproduksjonen fortsatt dumpes i det internasjonale marked. Vi mener derfor at det foreligger et sterkt behov for å gjennomføre radikale lov- og regelendringer som gjør at omsetning, produksjon og struktur i landbruket kan tilpasse seg det fremtidige marked. En landbrukspolitikk som ikke krever forbrukerne for overføringer gjennom budsjettstøtte, forbrukersubsidier eller skjermingsstøtte, vil gi produkter til lavest mulig pris. Gjennom en nedbygging av monopoler og innføring av reell konkurranse sikres forbrukerne valgmuligheter mellom ulike produkter. Fremskrittspartiet mener de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonen må basere sin virksomhet på produksjon som er bedriftsøkonomisk riktig, og ikke på subsidierte særordninger. Helt til slutt: Fremskrittspartiet vil stille seg svært positivt til modeller som i sterkere grad skiller hobbydrift fra yrkesutøvere med heltids innsats i jordbruket.
Til tross for harde påstander om linjeskift, rasering og svik i forhold til landbruksmeldingen vil jeg hevde at både når det gjelder inntektsformuleringene og nødvendigheten av strukturelle endringer, følger Regjeringen opp intensjonene i flertallsmerknadene fra Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Når det gjelder skattegrepet og tidspunkt for full virkning, vises det til at skattelettelsen skal kompensere for tapte inntektsmuligheter ved reduksjon av målprisene. Dette går klart fram av St.meld. nr. 19, hvor det bl.a. sies at inntektsfradraget skal kompensere for reduserte inntektsmuligheter «når målprisene reduseres». Det samme stortingsflertallet har ikke forutsatt at det er bare gjennom de offentlige overføringene at jordbruket skal sikres samme inntektsutvikling som øvrige grupper i samfunnet. Flertallet understreket følgende: «God utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger vil i økende grad få betydning for at en slik inntektsutvikling kan oppnås.» Ved behandlingen av landbruksmeldingen gav Stortinget sin tilslutning til etablering av et verdiskapingsprogram for norsk matproduksjon. Programmet vil bli finansiert med i alt 500 mill. kr i den første femårsperioden. Med de endringer som må foretas dersom norsk landbruk skal kunne møte framtidas utfordringer, vil dette etter mitt syn være en svært viktig satsing. Etter bruddet i jordbruksforhandlingene har det oppstått en påstand om at en i snitt pr. bruk vil få en inntektsnedgang på 5 000 kr. Dette vil jeg hevde er desinformasjon. I forhold til de reelle inntekter som bonden oppnådde i fjor, innebærer statens tilbud en gjennomsnittlig inntektsøkning på 5 000 kr. Ifølge Nationen 2. juni dette år har Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag dessuten ved bruddet i forhandlingene sagt nei til ytterligere 200 mill. kr på vegne av norske bønder.
Dette jordbruksoppgjøret er et lite skritt i retning av å gi bonden en større frihet. Jeg synes Lars Sponheim i replikkordskiftet hadde en korrekt fremstilling av den enkelte bonde som en selvstendig næringsdrivende som raskt ser nye muligheter. Dette er Høyre helt enig i. Det er derfor en viktig del av vår landbrukspolitikk å gi bonden et større armslag og større muligheter til å velge nye bruksløsninger. Vi er derfor veldig glad for at vi i denne saken har fått gjennomslag for å fjerne en del av grensene for sambruk. Åpningen for sambruk har allerede vært en suksess, og vil forhåpentligvis bli en enda større suksess etter denne saken. Sambruk gir brukerne et større faglig og sosialt arbeidsmiljø, mulighet for mer fleksible arbeidstidsordninger og ikke minst gir det mulighet til å dele på investeringene. Det er derfor veldig skuffende at Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre ikke viser bøndene denne tilliten og lar dem velge størrelsen på sambruket selv. Dette er en holdning som står i sterk kontrast til det representanten Sponheim viste til i replikkordskiftet, og viser at ideen om bonden som selvstendig næringsdrivende i realiteten ikke stikker noe særlig dypt i sentrumspartiene. Dette ble godt illustrert av representanten Jon Lilletun, som snakket om landbruket som offentlig sektor.
Jeg har fulgt med i den debatten som har vært her i dag, og jeg har etter hvert blitt veldig bekymret. Det er tydelig at svartmaling av fremtiden for landbruksnæringen er blitt en politisk kunstart som spesielt mellompartiene perfeksjonerer seg i i dag, og det i langt større grad enn tidligere. Med de signalene som disse partiene sender ut, godt sekundert av organisasjonene, skjønner jeg at folk tenker seg om flere ganger før de gjør alvor av å velge denne yrkesveien. Det til tross for at den landbrukspolitikken som i dag vedtas, faktisk er en videreføring av de vedtakene som sentrumsregjeringens landbruksminister la opp til. Og det mismotet som nå formidles ut, er i seg selv dramatisk for denne næringen. Det kan være en fordel om alle begynner å forholde seg til det som faktisk er inntekten til bøndene, og ikke til teoretiske modeller – også kalt målpriser – for prissetting som ikke har noe med bøndenes overlevelse eller inntekt å gjøre. Det er altså ikke inntektsmuligheter vi lever av, men inntekter. Men det er mulig at jeg er alene i dette landet om å være optimist på vegne av den næringen jeg kommer fra. Vi må i det minste slutte å tro at vi lever i en planøkonomi der politikerne bestemmer prisen på en vare. Slik har det aldri vært, og sånn vil det heller aldri bli. Bønder har alltid måttet leve av markedet og skal selvsagt gjøre det i tiden fremover også. Det som slår meg, er at vi de ti siste årene har kranglet om hvordan oppgjørene egentlig slår ut, og det er i seg selv grunn nok til å se på denne formen for øvelser. Men når forhandlingene da er ferdig, enten gjennom en løsning eller gjennom brudd, må vi i hvert fall følge opp dette slik vi alltid gjør, med respekt for de resultatene som kommer ut av det enten det er enighet eller ikke. Dersom organisasjonene ikke er i stand til å ta ansvaret for det de gjør, så er det ikke vår jobb å gjøre det så lenge man driver med forhandlingssystemet. Derfor tror jeg vi etter hvert ser slutten på landbruksforhandlingene, og at bøndene snart vil få den samme muligheten som andre næringsdrivende til å påvirke rammebetingelsene. Det har siden 1990 vært fem brudd i landbruksforhandlingene, og det har bøndene tapt mye penger på. Jeg er sikker på at landbruket ikke har råd til gang på gang å la sine organisasjoner bryte forhandlingene. Ingen andre fagorganiserte ville funnet seg i det, og jeg tror ikke distriktene heller har råd til den slags markeringer. Jeg registrerer at andre næringsdrivende lykkes bra med å nå fram med sine synspunkter her i huset, uten at de er avhengig av egne forhandlinger med staten og med de begrensningene det legger for det senere arbeidet med rammene i Stortinget. Jeg synes det er på tide at bøndene får den respekten som andre næringsdrivende også har. Jeg tror som sagt det bare er et tidsspørsmål før også den enkelte bonde oppdager hva det er som skjer, hvor meningsløst det er å forholde seg til teoretiske modeller som ikke gir en krone verken fra eller til i inntekt, hvor håpløst det er å ha organisasjoner som til stadighet sørger for at bøndene taper penger gjennom forhandlingssystemet og gjennom manglende ansvarstaking. Da tror jeg også tiden er moden for landbruket til å legge ned landbruksforhandlingene.
Svartmaling eller rosemaling – vi må forholde oss til virkeligheten. Jeg syns St.meld. nr. 19 har en klar og realistisk erkjennelse av det, både når det gjelder prisgrep og strukturtilpasninger. Derfor er det alvorlig og brutalt om det er slik representanten Gabrielsen hevdet, at verdien av forliket om landbruksmeldingen er lik null. Jeg konstaterer òg at det ikke bare er sentrumspartiene som mener at statens tilbud bryter med meldingens intensjon, og at det er ulike syn på hvem det er som har hoppet av St.meld. nr. 19. At bøndene aksjonerer og protesterer, er forståelig. De mener at statens såkalte tilbud i årets jordbruksforhandlinger innebærer reduserte inntektsmuligheter på 5 200 kr pr. årsverk, og at staten neppe hadde våget å gi andre grupper et minusoppgjør. Nå er landbruksministeren av en annen oppfatning, men det er oppsiktsvekkende at regjeringen Stoltenberg forandrer beregningsmåten i forhold til tidligere år og fremstiller det slik at Regjeringens forslag innebærer en inntektsvekst, når innarbeidet beregningsmåte viser en redusert inntektsmulighet. Og det er sterk kost når landbruksministeren hevder at bøndene fusker med tall. Ingen kan vel med sikkerhet beskrive hvordan de reelle tall for inntekten blir for neste år, men det kan sies en del om inntektsmulighetene. I St.prp. nr. 82 sies det at «Regjeringen bygger sin økonomiske politikk på Solidaritetsalternativet». Jeg må spørre: Solidaritet med hvem? I en langsiktig næring er forutsigbarhet av vesentlig betydning. Det handler om mer enn å skifte jobb. Innstillingen innebærer dramatiske endringer for distriktsjordbruket. Middels store bruk med flere dyreslag er de store taperne, noe som ikke er i tråd med de føringer som ble lagt i landbruksmeldingen om en gradvis og moderat prioritering til fordel for bruk hvor jordbruksproduksjonen utgjør et viktig bidrag til sysselsetting og inntekt. Derfor er jeg glad for at saksordføreren sier han vil be departementet vurdere konsekvensene for middels store bruk med allsidig produksjon. Jeg tolker dette som en erkjennelse av at man har gått lenger enn landbruksmeldingen la opp til. Konsekvensen av at bøndene stadig får redusert inntekt er ikke at vi får billigere mat enn svenskene. Med våre naturgitte forhold, klima, topografi, avstander og alle våre forskrifter, ikke minst vedrørende miljø, bygninger, arbeidsmiljø osv., kan vi verken konkurrere om mengde eller pris. Når det gjelder kvalitet og renhet derimot, har vi fortrinn fremfor mange andre land. Derfor bør vi satse mer på å utnytte de mulighetene vi har, og i så måte – for å ta med en positiv ting – er det bra med verdiskapingsprogrammet.
Jeg har fulgt debatten med interesse. Og det som interesserer en representant fra Nord-Trøndelag, er jo at en prøver å fange opp signal, ikke minst når statsråden også har tilhørighet i samme fylke og vi opplever representanter fra samme fylke – jeg sikter da til representanten Alstad – som på en måte har motstridende signaler, men ut fra debatten prøver å framstå med et forent signal. Men ut fra det synes jeg det er veldig interessant, for mange ord og uttrykk som jeg kjenner igjen, har kommet fram i debatten. Særlig synes jeg det er interessant at representanten Opseth direkte sier fra talerstolen at overføringsdelene må ned. Flere representanter fra Arbeiderpartiet har tatt i bruk uttrykket selvstendig næringsdrivende om bønder – og det synes jeg er veldig bra. Jeg synes også at det er på sin plass at flere representanter fra Arbeiderpartiet nå tar et oppgjør med organisasjonene som representerer landbruket. Det er klart at i losjen i dag er det mange utsendinger fra landbruksorganisasjonene som kanskje vrir seg i stolene sine. Men jeg mener det er på sin plass. Men når jeg har sagt det, er det for sent. Fremskrittspartiet har sagt i ti år at kanskje den store hemskoen i forhold til at vi får lov til å betrakte bøndene som selvstendig næringsdrivende, og at de skal få lov til å drive som selvstendig næringsdrivende og bli tatt på alvor og bli respektert – som representanten Alstad fra Arbeiderpartiet prøver å gi uttrykk for – den skyldes kanskje organisasjonene. Jeg syns – uten at jeg skal foregripe de forslagene som ligger til behandling – at jeg i hvert fall ser at det er grep her som går i retning av at vi kanskje kan oppnå at bøndene får lov til å opptre som selvstendig næringsdrivende. Men jeg har en liten utfordring til statsråden, for jeg har tatt meg den frihet å hente ut morgendagens utgave av det som heter Trønder-Avisa, og da blir jeg litt skuffet. Statsråden er som kjent blitt angrepet veldig sterkt i sitt eget fylke, og da bruker han den skremselspropagandaen at hvis de ikke gjør som man vil nå, så er det Fremskrittspartiet som får viljen sin. Det står i Trønder-Avisa i dag. Jeg vil utfordre statsråden på hva i all verden det er han mener med det, når Fremskrittspartiet tross alt ikke er med på noen flertallsinnstilling på noen slags måte. Og jeg vil i tillegg også spørre: Når er Arbeiderpartiet villig til å gå videre i forhold til å lette reglementet for de selvstendig næringsdrivende nå – som vi er enige om at bøndene skal bli?
Jeg må tilstå at jeg opplever denne debatten som uvirkelig – ja, som en kamp om virkeligheten, en kamp om tall. Da landbruksministeren tiltrådte og behandlingen av landbruksmeldingen tok fatt, var det mange næringsutøvere i landbruket som ble positivt overrasket over de signaler som kom fra statsråden, og at han ønsket å få til et samarbeid med sentrumspartiene. Den virkeligheten varte dessverre ikke lenge. Gjennom media har vi fått inntrykk av hvordan stemningen nå er blant næringens utøvere i forhold til hvordan landbruksavtalen blir seende ut, og det er fortvilelse og pessimisme som råder. Statsråd Kosmo sa ærlig nok at næringen står foran dramatiske strukturendringer, og at det ville smerte den omleggingen man stod foran. Så sa han også samtidig at han fortsatt ønsket levende bygder. De samme signalene sendte Kosmos partivenner, sosialdemokratene i Sverige, ut da de klarte å avfolke landsbygda gjennom råe strukturendringer i landbruket, og fikk støtte fra Moderaterna. Kosmo vet akkurat like godt som jeg hva resultatet er. Det er slik at mange uffer seg over måten næringen har gått ut på, og ikke minst organisasjonene. Men ærlig talt: Næringsutøverne og landbruksorganisasjonene har jo også en selvfølgelig rett til å uttrykke bekymring i forhold til den virkelighet de står overfor. Men hva blir de så møtt med? Jo, karakteristikker og juks. Det blir de møtt med. Det er den totale mangel på respekt som blir uttrykt gjennom slike karakteristikker, som ikke bidrar til at man får gode løsninger gjennom samarbeid, som begge de to statsrådene har gitt uttrykk for ønske om. At Fremskrittspartiet og Høyre er svært glad for det som nå ligger i jordbruksavtalen, vil ikke overraske noen. Men jeg tror faktisk statsråden og regjeringen Stoltenberg skal være litt forsiktig med å la seg omfavne av disse partiene, for det er ikke veldig lenge siden at en tidligere landbruksstatsråd i Arbeiderpartiet førte en landbrukspolitikk som gjorde at Carl I. Hagen tilbød æresmedlemskap i Fremskrittspartiet.
Saksordfører Breimo var bekymret for strukturutviklingen i forbindelse med dette jordbruksoppgjøret. Det har han all grunn til. De små og mellomstore allsidige kombinasjonsbrukene blir de skadelidende ved dette oppgjøret. Det er langt mer enn hobbyjordbruk det her er snakk om, slik representanten Gabrielsen prøvde å uttrykke det. Det er mange som har sitt yrke og sitt eksistensgrunnlag på slike bruk i det norske landbruk. Representanten Kristiansen sa at dette var et utadrettet skuespill. Jeg synes kanskje det var noe drøyt sagt. Ethvert skuespill pleier gjerne å ha ingredienser som narrer og bødler, og i tilfelle synes jeg vel det er andre som også er svært aktive aktører på denne scenen i kveld. Jeg synes Gabrielsen har hovert ganske bra over at han har lagt sin hånd over Arbeiderpartiet – som han sa på fjernsynet for noen kvelder siden – og også over norsk landbruk, vil jeg tilføye. Og Hedstrøm vil ikke bare avvikle, han vil avrette norsk landbruk, slik han skisserer det. Det er bekymringsfullt at vi har den handelslekkasjen vi har. Men det er ikke bare norsk landbruks skyld. Hvorfor vil ikke de som bekymrer seg så sterkt for matvareprisene, gjøre et grep som de kan gjøre selv uten problem, nemlig å ta vekk den høye skatten vi har på norsk mat, ved å redusere matmomsen. Det utgjør cirka en fjerdedel av sluttprisen på norsk mat. Ansgar Gabrielsen sier at vi skal bruke offentlige midler alternativt og få annen virksomhet i distriktene. Hvordan harmonerer det med Høyres politikk når det gjelder f.eks. SND? Verdiskapingsprogrammet i forbindelse med dette oppgjøret var jo bra. Men det gjenstår å se hvor lenge det vil vare, jf. det som nå skjer med SND og virkemiddelbruken der. Når Hedstrøm snakker om norsk matvarepris og sammenligner med svensk pris, burde han kanskje også ta med lønns- og skattenivået i Sverige. Er det en slik utvikling Hedstrøm vil ha? Multifunksjonelle roller i landbruket har blitt nevnt. Men beredskapspolitikken har vært svært lite berørt – matvareberedskap og selvforsyningsevne. Vi har egentlig ingen overproduksjon hvis vi tenker globalt, og i denne salen blir vi svært ofte minnet om at vi skal tenke globalt. Det er i stor grad en feil fordelingspolitikk. Småskalalandbruket er den beste garantist for et robust og sterkt landbruk. Tsjernobyl-ulykken viste det. Ren mat produseres bedre i småskalalandbruk enn i et industrielt landbruk. Jeg synes dette også burde telle når vi legger strukturen gjennom et slikt jordbruksoppgjør.
Jeg følte at det var nødvendig å forlenge debatten med i hvert fall tre minutter til, for jeg har lyst til å kommentere statsråd Kosmos innlegg. Han laget et poeng av at det var stor forskjell mellom å forhandle med lønnsmottakere og å forhandle med private næringsdrivende. Jeg fikk inntrykk av – av måten ministeren uttalte seg på – at det visstnok ikke var så nøye hvordan man forhandlet med private næringsdrivende, at man egentlig forhandlet med dem av ren snillisme. Det hørtes slik ut av måten det ble formulert på. Jeg synes det er litt merkelig, og det er i høyeste grad historieløst. Dette er en samfunnsavtale med private næringsdrivende. Det burde være like hensiktsmessig og fornuftig å forhandle med dem. Dessuten må bøndene bære konsekvensene av en slik forhandlingsavtale i større grad enn kanskje mange lønnsmottakere må. Det er en annen type forhandlinger. De har ikke arbeidstakerrettigheter som i NNN, men de har stolthet, sjøltillit, sjølbergingsevne, egenkapital – og de har arv som de stiller med. Det skal forhandles om en samfunnsavtale som man har forhandlet om i hele etterkrigstida. Den er historisk. Det er ikke noe nytt at man forhandler, og at bøndene er private næringsdrivende. Dette er ikke noe nytt som noen har oppdaget. Det har vært slik hele tida. I forhandlinger må regel nr. 1 fortsatt være at man skal skape tillit, og at man skal sørge for å finne fram til en vinn-vinn-løsning. Man kommer kanskje ikke så langt ved å legge seg på en belærende og allvitende linje, der man har fasit på folks beste, nemlig at de ikke skjønner sitt eget beste. Det er kommet påstander om svartmaling. Svartmaling har det vært på hele 1990-tallet. Jeg har sett utviklingen i mitt eget fylke, Finnmark, på 1990-tallet. Det kan jo sies å være et ganske marginalt område, der man kan teste litt effekter. Her har jeg i løpet av 1990-tallet sett at underskogen av små bruk er vekk. Oppgjøret i 1996 gav en inntektsreduksjon på minus 30 000 årsverk på sau. Året etter spikret sauebøndene i Loppa igjen døra. På samme tid økte saueholdet i sentrale strøk. Og dette løpet fortsetter. Men det som er det alvorlige, er at det skjer så mye raskere. Og det skjer i en takt som blir vanskelig for de private næringsdrivende som må bære kostnadene av dette selv og følge med. Det kan kanskje se ok ut på papiret, men effekten for bønder som ser at det er minus 5 000 kr og regner på det, er at det kan variere mellom 10 000, 15 000 og 20 000 kr – begge veier. Det skaper frykt. Det var ikke det vi trengte nå når vi skulle drive omstilling.
I store deler av denne debatten har jeg vært veldig skuffet fordi det har vært mye preik, lite realisme og lite visjoner over politikernes innlegg når det gjelder fremtiden for den norske landbrukspolitikken. Men etter at jeg hørte statsråd Kosmo, ser jeg lysere på fremtiden. Jeg kommer til å sitere Kosmo i landbruksdebatter og distriktspolitiske debatter fremover. Som jeg sa i et tidligere innlegg: LO Industri har et program for distrikts- og landbrukspolitikken som jeg håper Arbeiderpartiet vil jobbe videre med framover. Han sa det jo helt riktig: Norsk næringsmiddelindustri er en viktig industri med mange tusen arbeidsplasser som vi er helt avhengig av. Den kan ikke overleve hvis de ikke får råvarer til konkurransedyktig kostnad. Og kan ikke den norske bonde skaffe det, må de gå andre steder. Og får ikke den norske forbruker matvarer til konkurransedyktige priser, reiser han over grensen til Sverige. Jeg har sagt det før: Det har alt etablert seg flere «Little Norway» på andre siden av grensen, som er blitt en lang handledisk. Der treffer du naboene dine, søskenbarnet fra Gjøvik osv. Dette kommer til å utvikle seg, det kommer til å akselerere hvis ikke norske politikere tar dette innover seg og bekjenner seg til virkelighetens verden, uavhengig av hva komiteens leder og Senterpartiet ønsker når de snakker om dumping av svenske matvarer. Det vil bare være et forbigående fenomen, de vil bli dyktigere og dyktigere. Svenskene ligger flere lysår foran oss her hjemme – matvareprisene i Sverige ligger 27 pst. over gjennomsnittet i EU, og de vil ha enda mer konkurranse i sitt system. Så dette må vi norske politikere ta innover oss og lære av andre land, for at den norske bonde skal kunne overleve og være konkurransedyktig i tiden framover. Men har vi noen gründere og industrialister som vi politikere kan lære av? Ja, personlig føler jeg at vi har det. I Gausdal har vi en bonde som heter Simen Fougner, som produserer uten å behøve å ta imot noe støtte. Han har til og med hatt realistiske planer for eksport av gris. Men han blir kriminalisert, for han holder seg litt over konsesjonsgrensene. Og så har vi på Østre Toten Per Idar Vingebakken, som ble stoppet av norske politikere. To tidligere statsråder, landbruksministre, var og priset hans integrerte konsept, primærproduksjon og meierivirksomhet. Også en statsminister var der og sa: Vi trenger et korrektiv til Tine. Han satte i gang fullt lovlig utenfor kvotesystemet for melk, men politikerne klarte å drepe virksomheten hans ved å innføre en ny lov om at alle skulle produsere innenfor konsesjonsgrensen. Der kan vi politikere lære hvordan norske bønder kan utvikle seg.
Den 9. mai hadde vi en debatt som flere av oss trodde skulle komme til å bli viktig for landbruksnæringen. For første gang etter behandlingen av St.prp. nr. 8 på begynnelsen av 1990-tallet var det enighet mellom sentrum og Arbeiderpartiet i noe så viktig som spørsmålet om landbrukets framtid. Og resultatet av behandlingen av den stortingsmeldingen gav grunn til optimisme i næringen, selv om selvfølgelig ikke alle var fornøyde. Jeg holdt også et innlegg hvor jeg uttrykte tilfredshet med at Høyre endelig var parkert i landbrukspolitikken. Det som har skjedd etter behandlingen av innstillingen til St.meld. nr. 19, er omtrent som X-Files: Du tror det ikke før du ser det. Jeg hadde faktisk ikke drømt om at jeg så raskt skulle bli nødt til å spise i meg mitt utsagn om Høyres plass i landbrukspolitikken. Arbeiderpartiet gjentar i dag i denne debatten til det kjedsommelige at det er sentrum som har ansvaret for det begredelige oppgjøret som Regjeringen har presentert næringen. Jeg hadde faktisk trodd at man i Arbeiderpartiet var voksen nok til å ta ansvar for sine handlinger og ikke følte et behov for å skylde på andre når man har gjort en brøler. Jeg trodde man også var voksen nok til ikke å komme med den type meningsløse påstander som vi hørte representanten Sigrun Eng komme med tidligere i kveld om Bondelagets leder. I kveld har vi opplevd at landbruksministeren er blitt omfavnet av Høyres Ansgar Gabrielsen – ikke bare i kveld, det er landbruksministeren blitt konstant etter presentasjonen av tilbudet til landbruksnæringen. Og vi har på toppen av det hele sett at Øystein Hedstrøm nå også har omfavnet arbeids- og administrasjonsministeren og øynet håp om en ny retning. Det står stadig klarere for meg hvorfor Høyre så det som viktig å bidra til et regjeringsskifte den 9. mars. Vi har sett det tidligere i dag i behandlingen av kommuneøkonomiproposisjonen. Vi har opplevd det nå under behandlingen av jordbruksoppgjøret. Det har vært en svart dag for Distrikts-Norge, og til tross for at flere av Arbeiderpartiets representanter sier at innstillingen til landbruksmeldingen står fast, må jeg si at jeg er sterkt i tvil, og jeg heller vel dessverre til samme oppfatning som representanten Ansgar Gabrielsen har gitt uttrykk for flere ganger i tidligere debatter, den innstillingen er lagt død, med støtte fra Høyres side. Vi har fått en sminket versjon av hva vi kan forvente av utvikling i landbruket framover fra landbruksministeren og fra Arbeiderpartiets landbrukspolitiske talsmann. Vi har fått en usminket versjon fra administrasjonsministeren. Jeg syns i det aller minste Arbeiderpartiet på slutten av denne debatten kan være voksent nok til å gi næringen og Stortinget en pekepinn på hva man kan forvente seg i årene framover. Jeg har også registrert at landbruksministeren i et intervju i media har sagt at man tar et første forsiktig skritt i kveld. Det har også Jørgen Kosmo nå bekreftet, og jeg syns Arbeiderpartiet kunne være voksent nok til å erkjenne det.
Enoksen sa at det var en svart dag for Distrikts-Norge. La meg i hvert fall si at noe særlig lysere og lystigere hadde det i hvert fall ikke blitt om Senterpartiet i større grad hadde hatt en hånd på dette rattet. Det er i hvert fall helt sikkert. Det å gå med bind for øynene er ikke akkurat noen lys opplevelse. Jeg har et spørsmål til Senterpartiet på slutten av denne debatten – eller til sentrum for så vidt, men la meg stille spørsmålet til parlamentarisk leder for Senterpartiet. I den innstillingen vi behandler i dag, er det etter mitt skjønn åtte-ti merknader fra sentrum som hver for seg innebærer mistillit til statsråden, eller for den saks skyld til Regjeringen. Det gjentas åtte ganger at stortingsvedtak effektivt er satt til side av Regjeringen. Mitt spørsmål til Enoksen er enkelt: Har Senterpartiet tillit til den statsråden som har lagt fram denne proposisjonen?
Det er ikkje noko hyggeleg å vere med og forlengje møtet på denne tida av døgnet, men ein del av det representanten Enoksen sa, krev at ein tek til motmæle. Når representanten Enoksen framstiller dette som ein svart dag for norsk landbruk og for Distrikts-Noreg, er det fullstendig feil. Det verste vi kan gjere for norsk landbruk og for Distrikts-Noreg, er jo å late som ingenting og ikkje gjere noko som helst, som Senterpartiet har ein tendens til – å ville bevare det beståande og ikkje sjå på kva som krevst av endringar, er kjenneteiknet til Senterpartiet. Det er jo snarare tvert om slik at ein skal vere glad for at Stortinget har tatt inn over seg at det trengst endringar. Og dersom vi ikkje gjer desse endringane no, som vi har vore inne på fleire gonger i denne debatten, er det å gå mot eit stup som vi kjem til før eller sidan, og då har vi ingen kontroll eller styring på kva veg ein ramlar. Så eg trur vi skal vere glade for at nokon tek ansvar og set i gang ein prosess som no har stått stille i to år på grunn av at Bondevik-regjeringa ikkje har følgt opp det ein starta med i 1986.
Jeg trodde faktisk at representanten Opseth hadde registrert at i innstillingen til St.meld. nr. 19 er det trukket opp linjer for utvikling av norsk landbruk i tiden framover – retningslinjer som vi står sammen om, retningslinjer som ligger i framtid, og som gir grunnlag for optimisme i næringen. Og når representanten Opseth nå presterer å si at Senterpartiet ønsker at alt skal være som det har vært, er det faktisk feil. Da bør Opseth ta seg bryderiet med å lese innstillingen, som han selv har vært med på å skrive, på nytt. Så til representanten Ansgar Gabrielsen. Den første som i denne salen sa at innstillingen til landbruksmeldingen ikke lenger gjaldt, og at Regjeringen hadde tilsidesatt den gjennom tilbudet til landbruksnæringen, var nettopp representanten Ansgar Gabrielsen. Jeg går ut fra at det er like viktig for Høyre som det er for Senterpartiet at vedtak gjort i denne sal blir etterlevd. Og hvorvidt statsråden har min og Senterpartiets tillit, blir først interessant i det øyeblikk også Høyre kan svare på det spørsmålet, om det er viktig for Høyre at vedtak gjort i Stortinget blir etterlevd, vedtak som representanten Gabrielsen gjentatte ganger har sagt er tilsidesatt gjennom det tilbudet som landbruksministeren har lagt fram. Så det kunne være kjærkomment å returnere spørsmålet til representanten Gabrielsen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 15.[[Votering, se side 3784]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige gruppene 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Norsk reindriftsnæring hadde egentlig fortjent en nokså bred debatt – på dagtid – om sin situasjon, om sine utsikter og sine rammevilkår, og særlig berører det den situasjonen som vi har i Finnmark fylke. For norsk reindriftsnæring sliter – ikke minst fordi myndighetene ikke har lyktes i sin reindriftspolitikk. Dagens situasjon, særlig i indre Finnmark, er meget alvorlig. Vi er fortsatt ikke kommet nærmere en balanse mellom reintall og beitegrunnlag. Det er derfor en enstemmig komite i dag så tydelig understreker at ensidig bruk av reindriftsavtalens virkemidler for å tilpasse reintallet til beiteressursene ikke er tilstrekkelig, og at det ikke fungerer som verktøy for å tilpasse reintallet. Det er derfor bedrøvelig å registrere at disse forholdene har vært tatt opp fortløpende siden behandlingen av St.meld. nr. 28 for 1991-92 En bærekraftig reindrift. Komiteen konstaterer at problemene bare øker i omfang. Derfor er det vårt håp at landbruksministeren nå tar fatt i utfordringene, og derfor ber en enstemmig komite om at Regjeringen i samarbeid med reindriftsutøverne fastsetter et øvre reintall for hvert distrikt. Vi er nå nærmest på overtid når det gjelder behovet for å få de nye fellesbeitene, altså den nye distriktsinndelingen, på plass – en jobb som skulle ha vært avsluttet. Jeg anmoder også statsråden om å foreta en gjennomgang av reindriftsforvaltningen. I dagens utsatte situasjon er det avgjørende at forvaltningen kan kombinere solid juridisk kompetanse og næringspolitisk ekspertise med forståelsen for lokale forhold og tradisjoner, og ikke minst forståelsen av samisk reindriftskultur. Jeg vil også understreke behovet for økt satsing på markedsføring av reinkjøtt. Komiteen ser et potensial i å kunne videreutvikle foredlingsindustrien. En slik satsing vil kunne bety økt sysselsetting i næringen, og det er ikke minst viktig å sørge for at foredlingsindustrien utvikles for å tilfredsstille de krav som bl.a. EØS-avtalen hjemler for produksjon.
Inneværende reindriftsavtale har en bevilgning på 80 mill. kr til å gjennomføre de tiltak som partene ble enige om. Arbeiderpartiet ønsker å legge vekt på at reindriftsavtalen, i tillegg til reindriftsloven, skal være gode styringselement for å utvikle en bærekraftig reindrift. Selv om reindriften er en liten næring, er den en viktig brikke i den samiske kultur og handler om sysselsetting, bosetting og utvikling for det samiske folk. Derfor er det viktig at denne næringen må bygge på en økologisk forståelse. Arbeiderpartiet er enig i at for å få til en tilpasning mellom reintall og beiteressurser, vil det kreves en samhandling mellom de berørte parter. Vi har her merket oss at avtalepartene ble enige om å trekke forhold som berører reintallsreguleringer med hjemmel i reindriftsloven, ut av forhandlingene. I likhet med andre næringer hvor naturgrunnlaget begrenser omfanget av aktivitetene, kan en ikke ha et høyere reintall og en større produksjon enn beitegrunnlaget kan tåle. Uansett tekniske nyvinninger og andre hjelpemidler er dette noe en må ta hensyn til. Arbeiderpartiet har registrert at den negative utviklingen, spesielt i Finnmark, fremdeles er til stede og også har økt i omfang. Arbeiderpartiet vil understreke at dette må bli fulgt opp etter de prosedyrer som reindriftsloven foreskriver. Arbeiderpartiet er også enig i at det skal fastsettes et øvre reintall for hvert distrikt, for senere å fastsette reintallet for den enkelte driftsenhet – dette for å få til en mer økologisk og økonomisk næring. Reindriftens Utviklingsfond skal brukes til utvikling og investeringer i næringen. Komiteens flertall har pekt på at fondet også bør være en viktig institusjon for å kunne bidra til at industrien i større grad kan satse på utvikling av spesialprodukter. Arbeiderpartiet forutsetter at det er partene selv som må bli enige om dette. I samtlige reinbeitedistrikt sliter næringen med store rovdyrtap og med produksjonssvikt som følge. Forebyggende tiltak må derfor settes i gang. Arbeiderpartiet mener at den negative fokusering som har vært rettet bl.a. mot reindøden i Finnmark og Troms, ikke gagner næringen. Derfor støtter vi opp om de tiltakene som man er kommet fram til i reindriftsavtalen.
Først vil jeg benytte anledningen til å gi honnør til saksordføreren, for komiteen har år etter år etter år beskrevet problematikken, at vi har altfor mange rein i forhold til beitegrunnlaget osv., men det har i praksis ikke skjedd noe for å bringe reindriftsnæringen fremover i pakt med ressursgrunnlaget. Men saksordføreren har klart å samle komiteen om veldig viktige formuleringer, slik at jeg er optimist – at man nå kan legge de nødvendige føringer, og at departementet følger opp de påleggene som Stortinget gir i denne saken, slik at vi kan få en bedring. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg komme inn på enkelte elementer. Vi er for så vidt imot reindriftsavtalen og det planøkonomiske systemet, som det viser seg ikke fungerer. Ikke sant? Først er det slik at man sprøyter inn en masse kapital – dette kan jo sammenlignes litt med landbruket – i reindriftsnæringen. Det ble gjort for en del år siden, slik at ungdommen gikk inn og etablerte seg, og da fikk man denne situasjonen med altfor mange rein i forhold til beitegrunnlaget. Og så må delvis de samme politikere komme med nye tilskudd og støtteordninger, tidligslaktetilskudd osv. for å forsøke å bøte på de problemene de selv er med på å skape. Vi får stadig bevist at planøkonomi i reindriftsnæringen og landbruksnæringen ikke fungerer, så hvorfor skal vi fortsette med systemer som ikke virker, når vi kan prøve alternativer som har bedre fremtidsmuligheter? Jeg vil også spørre meg: Hvis en bedrift hadde skadet miljøet så mye som reindriftsnæringen gjør, ville nok myndighetene vært ute mye tidligere. Forskere har jo påvist at det skjer en forørkning av Finnmarksvidda, med irreversible skader i tiår, og at skadene er langt større enn det vi ser ved nikkelverkene. Så her er det viktig nå at Regjeringen følger opp de påleggene og de merknadene som kommer fra Stortinget.
Vi støtter også det med å sette øvre reintall for hvert distrikt. Jeg tror dette er et rett grep, men det avhenger av hvilken prosess som blir ført videre. Det er også veldig spennende å se hva lovutvalget kommer fram til. Det vil være veldig avgjørende. Men jeg vil ta opp én ting som jeg synes kanskje kan vurderes videre. Det er rammen rundt forhandlingene. Jeg synes at man kanskje burde vurdere om reindriftsforhandlingene burde foregå i Sametinget, man kunne kanskje bruke det nye sametingsbygget. Det har noe med konteksten og rammen rundt det hele å gjøre. Det er her snakk om en flerkulturell kontekst. Man skal operere med to språk, og jeg håper at man også skal lykkes med å komme i gang med forhandlinger der man bruker begge språk fullt ut og har fulltolking. Jeg tror det er en riktig vei å gå for å komme i den nødvendige dialogen med næringen som man må ha. Jeg tror også det er viktig at Sametinget trekkes mer aktivt med, til tross for at vi nå i komiteen har gjort et vedtak som jeg vet at Sametinget ikke er fornøyd med. Men det kan det være mange grunner til – her er det mange kryssende interesser. Jeg tror også det fra statens side er viktig at man får kvinner med i forhandlingsdelegasjonen. Jeg tror at man må ha enda mer styrke på dette med kvinnespørsmål. Til slutt vil jeg legge til at tilleggsnæring må også her vektlegges sterkere fremover. Det tror jeg er helt nødvendig for å ha en sjanse til å sikre et materielt grunnlag for reindriftsfamiliene fremover.
Premissene for reindriftspolitikken baserer seg på St.meld. nr. 28 for 1991-92, En bærekraftig reindrift, samt Stortingets behandling den gang av meldingen gjennom Innst. S. nr. 167 for 1991-92. Da Stortinget i 1992 behandlet dette, skisserte man at en bærekraftig reindrift skulle være basert på tre punkt – økologisk bærekraft som det ene, økonomisk bærekraft som det andre og en kulturell bærekraft som det tredje. Dette kommenteres i St.prp. nr. 65 for 1999-2000, der man sier at de tre målene står i en innbyrdes sammenheng, at økologisk bærekraft gir grunnlag for økonomisk bærekraft, og at sammen gir økologisk og økonomisk bærekraft mulighet for å utvikle kulturell bærekraft. Dette høres jo ut som reklamen for Kinderegg: tre ønsker på en gang. Når det gjelder Kinderegg, går det i hop. Her går det ikke i hop. Det er jo nettopp det som er tilfellet i dag, at økologisk bærekraft på Finnmarksvidda overhodet ikke gir noen økonomisk bærekraft. Den økonomiske bærekraften som i dag totalt er mangelvare, gir heller ingen mulighet for kulturell utvikling knyttet til reindriften over tid, slik at man allerede i utgangspunktet i St.prp. nr. 65 gir en fremstilling som lite eller intet har med virkelighetens verden i dag å gjøre. Når man går tilbake i forhold til beskrivelser av Finnmarksvidda, eksempelvis i serien «Norske fjellbeite», der man i 1965 presenterte en omfattende oversikt over vegetasjon og beiteforhold for reinsdyr i Finnmark, er det interessant å se beskrivelsen at lavheiene har en tykkelse på 10–15 cm og med «smale reinstier som skispor i lavmatta». De smale skisporene i lavmatta var streifdyr fra Finland som kom over. Ellers var det tett med lav. I 1992 gav NORUT IT ut rapporten «Finnmarksvidda vegetasjonskartlegging – vegetasjonstyper, lavbeiter og endringer i lavdekket innen reinbeitedistrikt 30 og 31, Finnmarksvidda». Der hadde man basert seg på satellittdata fra 1973, 1980 og 1987-88. Det man fant ut fra disse dataene, var at det i 1973 var et intakt lavdekke svarende til 85 pst. av vidda. I 1980 var tallet redusert til 68,1 pst., og i 1987-88 var tilsvarende tall nede i 15,1 pst. I 1996 ble det på nytt gjort en undersøkelse som viste at kun 7-8 pst. av det totale arealet på Finnmarksvidda nå var uskadet. I begynnelsen av den perioden man undersøkte, fant man lav over hele vidda. I 1996 var situasjonen så alvorlig at halvparten av vidda var uten lav. Man stod altså overfor en økologisk katastrofe av enorme dimensjoner, som naturligvis, hvis man sammenligner med Puttjern, arealmessig er så stor at sammenligningen totalt halter. Det som også halter, er den totale mangelen på oppmerksomhet som den økologiske katastrofen har fått. Og det er klart at spørsmålet kan ikke behandles slik som man behandler spørsmål om å få oppfylt tre ønsker på en gang. Man kan ikke si at man både skal ivareta en kulturell utvikling og ha en økologisk bærekraft og en økonomisk bærekraft. Man må faktisk begynne å ta stilling til hva slags veivalg man skal gjøre. Og det helt åpenbare veivalget knyttet til Finnmarksvidda nå, er å ivareta økologien. Det er ingen økologisk bærekraft lenger på Finnmarksvidda, slik at det er bare et spørsmål om tid før reindriften dør ut av seg selv med den typen subsidieordninger man har i dag, og som man riktignok sier at man skal gjøre noe i forhold til også i år, men som verken departementet eller komiteen på noen overbevisende måte går inn i, slik at de andre tingene vil dø av seg selv. Reindriften vil dø ut, kulturelle muligheter knyttet til den vil dø ut, og det betyr at økologiperspektivet på en helt annen måte enn fram til i dag må fram, for at man i hvert fall skal kunne bevare naturen og hindre en total forørkning av hele viddeområdet.
Som representanten Ballo var inne på, er det en primær målsetting i reindriftspolitikken å legge til rette for en reindrift som er økologisk, økonomisk og kulturelt bærekraftig – og jeg vil selv også legge til at den må være dyrevernmessig forsvarlig. For deler av reinbeiteområdene er bildet temmelig dystert nå. Jeg tenker særlig på situasjonen i indre Finnmark. Systematiske vektregistreringer av reinen, overvåking av lavbeitene ved bruk av satellittbilder og feltundersøkelser etterlater ingen tvil om at beitesituasjonen er dramatisk. Fra en økologisk synsvinkel er problemstillingen enkel. Det er for mye rein i forhold til beitegrunnlaget. Fra næringens side erkjenner man langt på vei situasjonen. Staten og Norske Reindriftsamers Landsforbund har opp gjennom årene vært enige om iverksetting av ulike strategier for reintallstilpasning. Det viser seg imidlertid vanskelig å få gjennomført tiltakene i praksis. Som kjent forutsatte fjorårets avtale en frivillig tilpasning i de såkalte tiltaksdistriktene. Dersom dette ikke førte fram, skulle myndighetene i fase 2, dvs. fra kommende slaktesesong, foreta nødvendige reintallsreduksjoner med hjemmel i reindriftslovens bestemmelser. Da vi kom til årets forhandlinger, viste det seg at Norske Reindriftsamers Landsforbund ikke lenger ville være med på dette, noe som førte til at forhandlingene stoppet opp. Av Regjeringen ble det likevel ansett som viktig å få til en avtale. Resultatet av dette ble at alle forhold tilknyttet reintallsregulering med hjemmel i reindriftsloven ble trukket ut av avtalen. Årets reindriftsavtale er dermed en ren økonomisk rammeavtale, som i større grad enn tidligere har vektlagt produksjonsoptimalisering og inntektsutvikling og i mindre grad tiltak for å tilpasse reintallet. Dette betyr selvfølgelig ikke at reintallstilpasning er blitt mindre viktig sett fra myndighetenes side. Forskjellen er at dette nå skal følges opp på selvstendig grunnlag av de organer som har ansvar for dette etter reindriftslovens bestemmelser. Jeg vil nøye følge det videre arbeidet her og er glad for at komiteen så klart etterlyser handling og resultater. Så litt om selve avtalen: Avtalen har fått en økt ramme fra 80 mill. kr til 88 mill. kr. Mye av dette går til Reindriftens Utviklingsfond, noe som bl.a. vil gi rom for større satsing på utvikling og investeringer i næringen. Det er viktig å få innført en politikk som konkret retter seg mot kvinnene i reindriften. Kvinnene har tradisjonelt hatt en sterk posisjon i næringen. Gjennom den tekniske og økonomiske utvikling har denne blitt svekket. I årets avtale er ektefelletillegget for produksjonstilskudd økt fra 25 000 kr til 50 000 kr. Jeg vil i forlengelsen av dette også nevne den viktige utfordringen i forbindelse med å øke verdiskapingen i reindriften. Reindriften har i dag utviklet seg til i det vesentlige å dreie seg om kjøttproduksjon. Et siktemål for næringen må imidlertid være å oppnå så stor økonomisk avkastning av flokken som mulig, innenfor de gitte økologiske rammer. Jeg vil særlig framheve nisjeproduksjon av melk, som også i kombinasjon med turisme kan representere et viktig bidrag i reindriftsøkonomien. Dette kan gi muligheter, ikke minst for kvinnene. Reindriften er generelt utsatt for press fra mange hold. Reindriften må derfor gjøres mer robust og slik bli bedre i stand til å leve med et trykk fra omverdenen. Det er viktig med en forvaltning som fungerer faglig, og som har utøvernes og andre myndigheters tillit. Norsk institutt for by- og regionforskning foretar nå en evaluering av Reindriftsforvaltningen, og rapporten vil foreligge i nær framtid. Jeg vil følge de videre prosesser nøye også her. Hvis Stortinget ikke holder på så altfor lenge, vil statsråden snart ta et fly til landsmøtet i Norske Reindriftsamers Landsforbund og ta fatt på dette arbeidet med en gang i morgen.
Da får vi se om vi kan få avsluttet relativt raskt, så statsråden kan rekke dette. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr.16.[[Votering, se side 3787]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3787]]
Da er vi klare for votering. Presidenten kommer til å gi anvisninger underveis i forhold til hva hun har forstått har vært de ulike partiers anbefalinger. Presidenten tror at det vil holde, men det er avhengig av at man lytter godt til hva som blir sagt, og at man følger den som er leder i sin gruppe i forhold til hvilken sak det gjelder, slik at vi kommer gjennom dette på best mulig måte på denne tiden av døgnet.
Under debatten er det satt fram i alt 26 forslag. Det er: forslagene nr. 1-4, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet – under debatten gjort oppmerksom på at Sosialistisk Venstreparti skal være medforslagsstiller til forslag nr. 3forslagene nr. 5 og 6, fra Ivar Østberg på vegne av Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartietforslagene nr. 7 og 8, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslagene nr. 9-13, fra Ivar Østberg på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 14 og 15, fra Ivar Østberg på vegne av Kristelig Folkeparti og Senterpartietforslagene nr. 16 og 17, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr.18 og 19, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 20 og 21, fra Erna Solberg på vegne av Høyreforslagene nr. 22 og 23, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartietforslagene nr. 24-26, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over mindretallsforslagene og deretter over innstillingen. Ivar Østberg får ordet til stemnmeforklaring.
Jeg vil be om at forslagene nr. 10 og 12 omgjøres til oversendelsesforslag, og gjør oppmerksom på at Kristelig Folkeparti og Senterpartiet kommer til å stemme imot innstillingens VI.
Forslagene nr. 10, 12 og 26 er under debatten omgjort til oversendelsesforslag. Forslag nr. 10, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å prisjustere Nord-Norge-tilskuddet for 2001.» Forslag nr. 12, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å utrede muligheten for finansiering av hovedstadstilskuddet og regionaltilskuddet som egne ordninger uten trekk i innbyggertilskuddet for samtlige kommuner.» Forslag nr. 26, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å vurdere behovet for nødvendige justeringer av virkeområdet og volumet på regionaltilskuddet i forbindelse med nedtrappingen av det ekstraordinære skjønnet.» Presidenten foreslår at disse forslagene oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Da går vi videre. Det voteres over forslag nr. 24, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen øke satsene for tilskudd til norskopplæring av voksne innvandrere, slik at alle kommunale utgifter knyttet til undervisningen dekkes av statstilskuddet.» Fremskrittspartiet har varslet at de vil støtte dette forslaget.
Jeg fikk ikke stemt og skulle stemt mot.
Da korrigeres tallene til 76 stemmer mot og 22 stemmer for forslaget fra Sosialistisk Venstreparti. Det voteres så over forslag nr. 25, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Den reelle vekst i kommunesektorens frie inntekter fra 2000 til 2001 skal være 4 mrd. kroner utover Regjeringens forslag.»
Det voteres så over forslagene nr. 22 og 23, fra Senterpartiet. Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede en gjeldssaneringsordning for kommuner og fylkeskommuner i budsjettet for 2001.» Forslag nr. 23 lyder: «Inndelingstilskuddet gis i 5 år.»
Jeg beklager at oksygeninntaket i mitt hode er så lavt at jeg ved en feil stemte for forslagene nr. 22 og 23.
Da korrigeres tallene til 87 stemmer mot og 12 stemmer for forslagene fra Senterpartiet. Presidenten må be om at man er ytterst oppmerksom i det som nå skjer. Det voteres så over forslag nr. 20, fra Høyre. Forslaget lyder: «Følgende tilskudd innlemmes i inntektssystemet: Kap. 705 post 60 Rekruttering m.m. av helsepersonell Kap. 705 post 61 Turnustjeneste, videregående utdanning m.v. Kap. 705 post 62 Bedriftsintern utdanning m.v.»
Det voteres så over forslag nr. 21, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide et faglig grunnlag for innarbeiding/videreutvikling av kriterier for rus/sosiale forhold for både kommuner og fylkeskommuner for innlemming i inntektssystemet fra 2002 .» Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme for forslaget.
Sosialistisk Venstreparti vil også stemme for forslaget.
Det voteres så over forslagene nr. 18 og 19, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge om inntektssystemet for sykehus og videregående skoler til et system hvor pengene følger pasienten/eleven.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innlemme 2 000 mill. kroner av skjønnstilskuddet for 2001 inn i det ordinære innbyggertilskuddet.»
Det voteres så over forslagene nr. 16 og 17, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å intensivere arbeidet med å fornye utstyret på norske sykehus ved for eksempel å øke den statlige andel av investeringsutgiftene.» Forslag nr. 17 lyder: «Det innføres en statlig toppfinansiering for særlig ressurskrevende brukere av kommunale tjenester. Ordningen skal forutsette en fastsatt kommunal egenandel til 600 000 kroner og en statlig finansiering på 100 pst. av kommunale utgifter utover dette.»
Det voteres så over forslagene nr. 14 og 15, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Forslag nr. 14 lyder: «Den reelle vekst i kommunesektorens samlede inntekter fra 2000 til 2001 skal være 5 mrd. kroner.» Forslag nr. 15 lyder: «Følgende tilskudd opprettholdes som øremerket: Kap. 322 post 60Fylkeskommunale kulturoppgaverKap. 1463 post 63LA 21 og bærekraftig by- og tettstedsutvikling»
Det voteres så over forslagene nr. 9, 11 og 13, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til en kompensasjonsordning som fanger opp behovet for økt avgiftskompensasjon for autodiesel som refererer seg til volumøkning av kollektivtilbudet i løpet av budsjettåret.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen overføre 30 mill. kroner av det ordinære skjønnstilskuddet fra og med 2001 til Statens Naturskadefond til bruk for skredsikring i kommunene.»Forslag nr. 13 lyder:«Følgende forslag opprettholdes som øremerket: Kap. 324 post 60Scenekunst i fylkeskommuneneKap. 326 post 60Mobil bibliotektjeneste og biblioteklokaler» Presidenten vil gjøre oppmerksom på en rettelse i forslag nr. 13. Innledningen «Følgende forslag» skal rettes til «Følgende tilskudd».
Det voteres så over forslagene nr. 7 og 8, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen instruere fylkesmennene i å anbefale at ingen nye kommuner gjennomfører taksering for iverksettelse av eiendomsskatt før prinsippene for ny boligtaksering er ferdigbehandlet i Stortinget.» Forslag nr. 8 lyder: «Følgende tilskudd innlemmes i inntektssystemet:Kap. 221 post 67 Tilskudd til musikk og kulturskolerKap. 234 post 60 Tilskudd til formidling av reformlærlingerKap. 610 post 60 Tilskudd til forebyggende og kompetansehevende tiltakKap. 1472 post 60 Kommunal naturforvaltning»
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Kap. 221 post 66 Tilskudd til lønn og leirskoleopplæring innlemmes i inntektssystemet fra skoleåret 2000/2001.»
Det voteres så over forslag nr. 6, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede endringer i inntektsutjevningen som innebærer en trinnvis ordning hvor utjevningen gradvis avtar når inntektene når 100 pst. av gjennomsnittet.» Her har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme for.
Forslagene nr. 1, 2 og 4, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Kap. 841 post 60 Tilskudd til familievernkontor opprettholdes som øremerket tilskudd.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen forberede et opplegg som sikrer utvidelse og forlengelse av eldrereformen slik at kommunene får gjennomført sine planer.» Forslag nr. 4 lyder: «Kommunene Arendal, Fredrikstad, Hamar og Larvik kompenseres gjennom de ordinære skjønnsmidlene for bortfall av basistilskudd for 3 år.»
Det voteres over forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Innbyggertilskuddet skal baseres på innbyggertallet og befolkningssammensetningen pr. 1. oktober året før.»
Vi går så over til å votere over innstillingen, og her vil presidenten informere om hvem som har innstillingen, slik at representantene må finne ut om de tilhører den gruppen som har innstillingen, eller de som ikke blir nevnt.
Her har Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet innstillingen. Høyre vil støtte dette subsidiært.
Her har Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet innstillingen, og Arbeiderpartiet har meddelt at de vil stemme for.
Her har Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti innstillingen.
Her har Arbeiderpartiet og Høyre innstillingen.
Her har Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Høyre og Sosialistisk Venstreparti innstillingen.
Det voteres over forslag fra representanten Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen arbeide videre med en omlegging av regnskapsprinsippet for kommuneregnskapet i retning av en resultatorientert regnskaps- og budsjettføring. Det bør i det videre arbeid også gjennomføres forsøk i enkelte kommuner med omlegging av regnskapsprinsipp.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av år 2000 utrede og fremme forslag om innlemming av funksjonshemming i arbeidsmiljøloven § 55 A andre ledd.»
Sak nr. 5 er forslag fra stortingsrepresentant Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2000. Representanten har bedt om at dette forslaget gjøres om til et oversendelsesforslag. Forslaget får da følgende ordlyd: «Det henstilles til Regjeringen å endre forskrift av 30. september 1993 om attføringsstønad slik at utgifter til skolebøker og skolemateriell knyttet til godkjent attføringsopplegg, dekkes også når de overstiger gjeldende årssats i Statens lånekasse for utdanning.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt.
Det voteres over forslag fra representanten Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 5. juni 2000: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endring av stønadssatsene for dekning av utgifter til barnetilsyn[[kursstønadsforskriften]]
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Christopher Stensaker på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 3, fra Oddvard Nilsen på vegne av Høyreforslag nr. 4, fra Inge Myrvoll på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Det innføres ikke kjørevegsavgift for persontransport på Jernbaneverkets infrastruktur.»
Forslag nr. 3, fra Høyre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen leie ut Gardermobanens infrastruktur til Flytoget AS.»
Forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre, tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen overføre aksjene i Flytoget AS til Næringsdepartementet.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til privatisere Flytoget AS så raskt som det blir økonomisk gunstig.»
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot I og III, og det voteres derfor først over disse romertall.
Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten har Thore Aksel Nistad satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Det voteres alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Fremskrittspartiet.
Jeg vil stemme imot.
Også imot innstillingen? Altså både mot forslaget og mot innstillingen? Da må vi splitte voteringen. Det voteres over forslaget fra Fremskrittspartiet, som lyder: «1. Bompengeselskapet A/S Fjellinjen får ikke tillatelse til å øke bompengetakstene.2. Bompengeselskapet A/S Fjellinjen får tillatelse til å benytte hele overskuddet i bomringen til veiprosjekter under Oslopakke 1.»
Jeg har stemt feil.
Det betyr at Inger Lise Husøy stemte for og ville ha stemt mot? Dermed ble forslaget fra Fremskrittspartiet med 83 mot 17 stemmer ikke bifalt.
Under debatten har Harald T. Nesvik satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Grunnbeløpet i folketrygden økes med kr 2 870 til kr 49 820 med virkning fra 1. mai 2000.På statsbudsjettet for 2000 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormålKroner660Krigspensjon70Tilskudd, militære, overslagsbevilgning, økes med 12 200 000fra kr 300 000 000 til kr 312 200 00071Tilskudd, sivile, overslagsbevilgning, økes med 29 400 000fra kr 722 000 000 til kr 751 400 000664Pensjonstrygden for sjømenn70Tilskudd, økes med 8 000 000fra kr 189 000 000 til kr 197 000 000666Avtalefestet pensjon70Tilskudd, økes med 17 800 000fra kr 437 000 000 til kr 454 800 0002543Ytelser til yrkesrettet attføring70Attføringspenger, overslagsbevilgning, økes med 165 000 000fra kr 3 632 000 000 til kr 3 797 000 00071Attføringsstønad, overslagsbevilgning, økes med 9 000 000fra kr 1 035 000 000 til kr 1 044 000 0002660Uførhet70Grunnpensjon, overslagsbevilgning, økes med 480 700 000fra kr 12 095 000 000 til kr 12 575 700 00071Tilleggspensjon, overslagsbevilgning, økes med 680 300 000fra kr 17 063 000 000 til kr 17 743 300 00072Særtillegg, overslagsbevilgning, økes med 52 600 000fra kr 1 290 000 000 til kr 1 342 600 0002662Yrkesskadetrygd, gammel lovgivning70Pensjoner, overslagsbevilgning, økes med 3 400 000fra kr 83 000 000 til kr 86 400 0002663Medisinsk rehabilitering70Rehabiliteringspenger, overslagsbevilgningøkes med 150 400 000fra kr 3 690 000 000 til kr 3 840 400 00072Foreløpig uførestønad, overslagsbevilgning, økes med 8 400 000fra kr 357 000 000 til kr 365 400 0002670Alderdom70Grunnpensjon, overslagsbevilgning, økes med 1 055 300 000fra kr 25 895 000 000 til kr 26 950 300 00071Tilleggspensjon, overslagsbevilgning, økes med 1 297 200 000fra kr 31 830 000 000 til kr 33 127 200 00072Ventetillegg, overslagsbevilgning, økes med 8 400 000fra kr 205 000 000 til kr 213 400 00073Særtillegg, overslagsbevilgning, økes med 222 900 000fra kr 5 470 000 000 til kr 5 692 900 0002680Etterlattepensjonister70Grunnpensjon, overslagsbevilgning, økes med 46 500 000fra kr 1 140 000 000 til kr 1 186 500 00071Tilleggspensjon, overslagsbevilgning, økes med 39 700 000fra kr 975 000 000 til kr 1 014 700 00072Særtillegg, overslagsbevilgning, økes med 2 600 000fra kr 63 000 000 til kr 65 600 0002683Stønad til enslig mor eller far70Overgangsstønad, overslagsbevilgning, økes med 108 000 000fra kr 2 650 000 000 til kr 2 758 000 000» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling.
Under debatten er det satt fram i alt sju forslag. Det er: forslagene nr. 1-3, fra Randi Karlstrøm på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstreforslagene nr. 4-7, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 8 og 9, fra Ansgar Gabrielsen på vegne av Høyreforslag nr. 10, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslag nr. 10, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen oppta nye forhandlinger med jordbruksorganisasjonene for å oppnå enighet om et oppgjør etter følgende retningslinjer: Den generelle innretningen legges om for å styrke små- og mellomstore bruk.Driftstilskuddene legges om i retning generell økologisering. Tilskudd til areal-, landskaps- og miljøtilskudd styrkes. Tilskudd til produsert mengde reduseres.Det innføres et øvre tak for overføringer til hver bruk. Det innføres ikke et særskilt inntektsfradrag ved beskatningen av jordbruksinntekterMiljøavgifter på sprøytemidler og kunstgjødsel økes, og inntekten tilbakeføres til satsing på økologisk produksjon og markedsføring.Grovfôrtilskuddet til økologisk jordbruk beholdes og økes fra dagen nivå.Oppgjøret holdes innenfor samme økonomiske totalramme som Regjeringens forslag.»
Det voteres så over forslagene nr. 8 og 9, fra Høyre. Forslag nr. 8 lyder: «Bunnfradraget i tilskuddsordningene til jordbruket heves til 15 000 kroner.» Forslag nr. 9 lyder: «Kap. 1150Til gjennomføring av jordbruksavtalen m.m.:50Fondsavsetninger, reduseres med kr 150 000 000fra kr 1 471 560 000 til kr 1 321 560 000»
Forslagene nr. 4, 5, 6 og 7, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 4 lyder: «Forslag til ny jordbruksavtale bifalles ikke.» Forslag nr. 5 lyder: «Eksisterende ordninger med jordbruksavtale oppheves.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til jordbrukssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor jordbruket i forbindelse med det ordinære statsbudsjettet uten forutgående forhandlinger.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget gir Regjeringen fullmakt til å disponere jordbrukssubsidier for den resterende del av inneværende budsjettår med en ramme på 2 500 mill. kroner lavere enn det vedtatte budsjett på kap. 1150 Til gjennomføring av jordbruksavtalen.»
Det voteres så over forslagene nr. 1, 2 og 3, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Sosialistisk Venstreparti vil stemme for forslag nr. 2.
Da splitter vi voteringen, og vi starter med forslagene nr. 1 og 3. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innlede nye forhandlinger med jordbrukets organisasjoner, og legge fram tilbud i samsvar med Stortingets forutsetninger i Innst. S. nr. 167[[1999-2000]] Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en utredning om en auksjonsordning for MUL-import senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2001.»
Forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «For samdrifter i melkeproduksjonen innføres det en grense på 4 deltakere pr. samdrift og en øvre grense på melkekvote pr. samdrift på 350 000 liter.» Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme for.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme mot I og II.
Det foreligger ikke noe referat.