Fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe foreligger det søknad om permisjon for representanten Ingebjørg Amanda Godskesen i tiden fra og med 10. mai til og med 12. mai for å delta på reiser med Europarådets parlamentariske forsamling til Ankara og Istanbul. Søknaden foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Vararepresentanten, Lene Langemyr, foreslås innkalt for å møte i permisjonstiden. – Det anses vedtatt. Representanten Arild Grande vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Sonja Mandt, Anette Trettebergstuen, Hege Haukeland Liadal og meg selv har jeg gleden av å framsette et forslag om en strategi for økt satsing på norske tv-serier.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsminister Erna Solberg vil møte til muntlig spørretime. Statsministeren er til stede, og vi er klar til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter da med første hovedspørsmål, fra representanten Jonas Gahr Støre.
For en uke siden kom tallene som viser at Norge nå har 135 000 arbeidsløse, og det er det høyeste tallet Statistisk sentralbyrå noen gang har målt. Arbeiderpartiet har lenge bedt regjeringen om å gjøre mer for å bekjempe den voksende ledigheten, se det som et nasjonalt problem, og har understreket at det at vi har denne høye ledigheten i deler av landet, må ses på som en utfordring for hele landet. Det er en personlig krise for dem som er rammet, men det er også en nasjonal krise når vi har de høyeste tallene som noen gang er målt. Fra regjeringen hører vi at dette gjelder noen områder og noen sektorer. Men det er viktig å gå inn i disse tallene og se bak dem, for tall og prosenter har ikke ansikter. Det er mennesker vi snakker om, og det vi nå ser konturene av, bør bekymre oss. I skyggen av den oljerelaterte arbeidsledigheten ser vi økende ungdomsledighet, unge som ikke har gjennomført videregående opplæring. Dette er ikke ledige ingeniører og fagarbeidere, dette er ungdom som aldri har jobbet i oljenæringen. Blant unge under 24 år som har grunnskole som sitt høyeste utdanningsnivå, er det nå 17 pst. som er arbeidsledige. Det er 40 pst. mer enn på samme tid i fjor. Blant unge voksne mellom 20 og 29 år har andelen som ikke er i arbeid, økt med 8 prosentpoeng siden 2008. Totalt 72 000 personer under 30 år er verken i jobb eller under utdanning. Den akutte økningen i arbeidsledigheten på Sør- og Vestlandet kommer på toppen av en voksende inkluderingsutfordring i norsk næringsliv og arbeidsliv. Statsministeren sier at regjeringens økonomiske politikk nå virker kraftig for å bekjempe ledigheten. Men jeg ønsker å spørre: Når vi ser at 72 000 unge verken er i jobb eller under utdanning, og vi kan forvente at kanskje 15 000–20 000 faller ut av videregående utdanning i løpet av denne tiden, vil Erna Solberg fremdeles beskrive kampen mot ledigheten blant de unge som vellykket?
I min landsmøtetale beskrev jeg de mange ulike delene av norsk økonomi som virker inn på å motvirke økt ledighet: pengepolitikken, ansvarligheten som arbeidsgiverne og arbeidstakerne har vist for å holde moderate lønnsoppgjør, men også den finanspolitiske innsatsen som regjeringen har gjort gjennom budsjettet. Og som en konklusjon på den gjennomgangen sa jeg at den økonomiske politikken virker kraftfullt for å bekjempe ledighet. Vi har siden vi behandlet statsbudsjettet, fått mange rapporter som viser at den økonomiske utviklingen går dårligere enn det vi forutsatte i nasjonalbudsjettet sist høst, at veksten vår er lavere, og at oljeprisen har falt ytterligere, for så å stige den siste måneden. Det tallene som kom forrige uke, viste, var at andelen ledige ligger på om lag samme nivå som da statsbudsjettet ble lagt frem. Det betyr at den økonomiske politikken faktisk virker, i den forstand at når det er en enda vanskeligere økonomisk situasjon i Norge, øker ikke andelen arbeidsledige. At Arbeiderpartiet velger å ta ut et tall som aldri før har vært brukt, som altså ikke er sesongjustert, og si at det derfor øker, når det sesongjusterte sammenlignbare AKU-tallet viser en nedgang og ikke en økning i andelen arbeidsledige, er vel mer fordi det passer til retorikken til Arbeiderpartiet. Men det er altså 4,6 pst. i AKU-tallene, som er den sesongjusterte ledigheten – det var 4,6 pst. da vi la frem budsjettet. Det er for høyt, det er for mange som er ledige, men det er altså sånn at den totale økonomiske politikken i en vanskelig situasjon bidrar til at ledigheten i andel av arbeidsstyrken ikke øker. Det bør vi faktisk være litt glad for, for det betyr at mange av de vedtakene som denne forsamlingen har gjort, gir resultater.
Dette er en statistisk piruett. 135 000 – det er det høyeste antallet vi har målt i Norge. Om det er den prosenten eller den prosenten, og hvilket tall det er, underslår ikke at det er en stor utfordring. Mitt spørsmål gjaldt én gruppe av de ledige, og jeg forsøkte å trenge bak tallene og se særlig mot de unge. 135 000 er ledige, 72 000 unge under 30 år er verken i jobb eller under utdanning, vi har om lag 20 000 flyktninger som skal få kvalifikasjoner og komme i arbeid. Denne jobben kan vi klare om vi løser den sammen og tar i bruk noen av de mekanismene Norge faktisk er gode på. Da vil jeg stille et konkret spørsmål: Jeg aner av statsministeren at hun ser at den økonomiske utviklingen har vært mindre god enn forventet, og da kommer det vel noe i revidert budsjett. LO og NHO har levert gode forslag til hvordan vi gjennom en ordning med lønnstilskudd kan sørge for at flere får praksis og mulighet til å kvalifisere seg til en jobb. Neste torsdag har regjeringen mulighet til å gjøre noe med saken, og da vil jeg spørre: Vil regjeringen vurdere – og endog gjennomføre – sterkere satsing på lønnstilskudd for å kvalifisere flere inn i det norske arbeidslivet, særlig de unge?
For det første: Jeg er opptatt av at vi har for høy ungdomsledighet. Det er for mange som ramler ut av skolen. Over mange år har det vært altfor mange som ikke har fullført, som ramler ut, og som blir en del av den kjeden som bidrar til at man over tid ramler helt ut av arbeidsstyrken. Det er det viktig å gjøre noe med. Derfor har regjeringen bl.a. fått Stortingets flertall med på aktivitetsplikt, som vi skal rette særlig inn mot ungdom, som vil sørge for at ungdom ikke blir passivisert, men kommer aktivt ut og deltar. Derfor la vi også frem tiltak for ungdom i budsjettet, og vi jobber med nye tiltak. Arbeidsministeren har også påpekt at hun skal gjøre endringer i dagpengeregelverket for å bidra til nettopp å få flere ungdommer raskere tilbake. Når det gjelder lønnstilskudd, er det et av de tiltakene som denne regjeringen allerede har lansert overfor Stortinget at vi skal bruke mer av. Vi har økt lønnstilskuddet innenfor tiltaksmengden de siste årene, og det kommer vi fortsatt til å gjøre. Så er inkluderingsutfordringene kjempestore. Det er viktig å huske på at i forbindelse med den store arbeidsøkningen som var i vekstperioden 2004–2008, klarte vi ikke å inkludere flere funksjonshemmede. Det mener jeg er en av de store sosiale utfordringene våre.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Dag Terje Andersen.
Vi er opptatt av arbeidsledighet, og ett av stedene jeg har besøkt i det siste, var Haugesund forrige mandag. Og hvis en da bruker Nav-tall, som statsministeren åpenbart ønsker å bruke, er brutto ledighet 6,5 pst. Det har skjedd, akkurat det vi har advart mot helt siden høsten 2013, at når vi ikke setter inn kraftige mottiltak mot en voksende ledighet, sprer den seg. Nå er det byggebransjen som virkelig merker økning i ledigheten. I Haugesund er de fortvilte over at regjeringens tiltakspakke ble borte, for der var det foreslått noen kroner til kommunene. Vi foreslo det i vårt budsjett. Det er nå helt klart at kommunene har prosjekter som kan gjennomføres, og det er folk som ikke har noe å gjøre. Derfor er spørsmålet mitt: Når arbeidsledige ønsker noe å gjøre, og når kommuner har ting som burde vært gjort – hvorfor vil ikke statsministeren være med på å hjelpe dem til å gjøre det?
Tiltakspakken forsvant ikke. Vi har fortsatt en tiltakspakke med hovedvinkling mot Sør- og Vestlandet. Det viktige er at jeg har gått gjennom Arbeiderpartiets alternative budsjett, og så har jeg sett på hvor mange tiltak direkte knyttet til Sør- og Vestlandet de har som kan identifiseres – de som da har kalt vår tiltakspakke for bløff. 10 mill. kr til Sørlandslaben er det de har mer. Er det det som skal løse arbeidsledighetsspørsmålet? Resten er generelle ordninger som vi har argumentert for har positiv virkning, men som de da sier er en bløff overfor Sør- og Vestlandet. Men 10 mill. kr til et laboratorium på Sørlandet som trenger 200 mill. kr, og hvor regjeringen allerede har gitt fire ganger så mye som det Arbeiderpartiet foreslår – er det det som løser ledighetsproblemene? Det er mye retorikk fra Arbeiderpartiet, og lite av det vi klarer å identifisere som handling gjennom budsjettet. Vi er veldig opptatt av at vi skal gjøre mer på vedlikehold. Derfor har vi gjort mye på vedlikehold i det budsjettet som er, og vi jobber med planer for hvordan vi kan styrke dette ytterligere framover.
Astrid Aarhus Byrknes – til oppfølgingsspørsmål.
Det er ingen tvil om at vi er inne i ei svært krevjande tid på heile Sør-Vestlandet, og vi ser at talet på unge generelt som er arbeidslause, er urovekkjande stigande. For dei som er midt oppe i dette, er det ei krise. Ungdomane er hardt råka, mange misser lærlingplassen sin, og nokre lurar på om dei har ein lærlingplass til hausten. Alle godkjende lærebedrifter, anten dei er offentlege eller private, treng no å satsa på lærlingar som aldri før. Det er viktig at dei offentlege òg yter sin skjerv, og då meiner Kristeleg Folkeparti at lærlingtilskotet må aukast for å hjelpa fleire unge med yrkesfag inn i arbeidslivet, og det er ein vinn-vinn-situasjon. Saman med Høgre, Framstegspartiet og Venstre har vi jo fått til ein auke tidlegare, men no treng vi å ta endå fleire og nye steg. Mitt spørsmål er: Vil regjeringa føreslå ytterlegare ein auke i lærlingtilskotet i revidert nasjonalbudsjett?
Med respekt for Stortinget: Jeg kommer ikke til å svare på spørsmål denne uken om hva vi legger frem i revidert nasjonalbudsjett i neste uke. Det er det heller ikke tradisjon for. Vi er veldig opptatt av lærlingsituasjonen. Vi er særlig opptatt av de lærlingene som nå mister lærlingkontrakter, som blir permittert, og annet. Vi ser på tiltak for å kunne gjøre noe med det. Jeg kan si at vi kommer tilbake til ordninger knyttet til dette. Det viktige spørsmålet er jo det å løfte volumet av lærlingplasser generelt. Da er det to viktige grep regjeringen har gjort. Det ene er at vi internt i offentlig sektor har vært tydelig på at vi skal ha lærlinger. Vi har gitt veldig tydelig beskjed til alle deler av offentlig sektor om at de må ansette lærlinger for å sørge for at staten tar sin del av det. Det andre er at vi har sagt at vi skal gjøre det til et krav når man leverer inn et offentlig anbud. Det vil bety at alle som skal levere inn anbud til offentlig sektor, må ha en lærling der det er naturlig å ha en lærling. Det betyr sannsynligvis et betydelig krav, som mange bedrifter må følge opp i årene som kommer.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Nå er det viktig å skape nye arbeidsplasser. Men det er like viktig å trygge den industrien vi har. Næringsmiddelindustrien er Norges største fastlandsindustri, den rekrutterer bredt, og mange unge får sin debut i arbeidslivet i denne industrien. Det pågår nå to viktige prosesser som gjelder denne industrien, nemlig jordbruksoppgjøret og forhandlingene med EU om handel med landbruksvarer. Høyre og Fremskrittspartiet har tidligere ikke vist særlig vilje til å stå opp for norske interesser og norske arbeidsplasser i den prosessen. Mitt spørsmål er: Når man vet at en trenger disse arbeidsplassene og denne industrien, og med den situasjonen som er i arbeidsmarkedet i Norge i dag – kan statsministeren garantere at regjeringen faktisk står opp for norske interesser og norske arbeidsplasser også i forhandlingene med EU?
Regjeringen har fremforhandlet en ny EØS-finansieringsavtale. Og vi har sideforhandlet frem en markedsadgangsavtale knyttet til fisk, som nettopp har vært begrunnet i vårt sterke engasjement for å sikre arbeidsplasser i Norge. Det er helt feil når representanten sier at vi ikke har stått opp for norske arbeidsplasser. Vi jobber tvert imot med å sørge for å få flere norske arbeidsplasser og muligheten til lavere toll og større adgang, som bidrar til å styrke næringslivet i Norge. Så kommer landbruksforhandlingene. Tilbudet fra staten kommer i dag. Vi er opptatt av at vi skal nå de viktige målene som vi satte oss i forrige periode i Stortinget, nemlig å øke landbruksproduksjonen i Norge. Det betyr at vi også er nødt til å sikre at vi bidrar mest til de bøndene som faktisk kan øke landbruksproduksjonen. Hvis vi skal nå de overordnede målene, som jeg oppfatter at Senterpartiet også er opptatt av – altså mer landbruksproduksjon i Norge – må vi sørge for å nå dem som kan øke volumet.
Kirsti Bergstø – til oppfølgingsspørsmål.
Et stort skille i samfunnet går mellom dem som har fullført videregående opplæring, og dem som ikke har det. Det er ofte det som avgjør muligheten for å stå med begge beina trygt plantet i arbeidslivet, framfor å ha en veldig løs tilknytning til arbeidslivet. Vi vet at 60 pst. av dem som ramler ut av videregående opplæring, står helt uten tiltak – 60 pst. Og vi vet at ungdomsledigheten stiger. Statsministeren viser til at sosialklienter møtes med aktivitetsplikt. Jeg vil peke på at det er et problem at ungdom i praksis står uten aktivitetsrett. Jeg lurer på hvorfor i all verden regjeringen ikke gjør mer for ungdom som har ramlet ut av videregående skole, og ungdom som i dag står uten arbeid?
Vi jobber med å sikre at færre faller ut av videregående skole, og vi jobber med å sikre dem tiltak når de har falt ut av videregående skole. I budsjettet har vi bl.a. tiltak rettet mot ungdom og ungdomsledighet for å sørge for at de kommer inn i aktivitet og møtes. Jeg mistror ikke noens motiver, men det har jo ligget garantier for ungdom, fra forrige regjering bl.a., med et sterkt SV-initiativ bak, som, når Riksrevisjonen gikk gjennom dem, viste seg at ikke fungerte. Så må vi lete etter de tiltakene som faktisk fungerer, som når ut til ungdommen. Og noe av det aller viktigste for å forhindre at man ramler ut av skolen, er faktisk å sørge for at vi har god basiskunnskap i skolen. Grunnen til at mange ramler ut, er kobling til andre sosiale problemer. Derfor styrker vi helsetjenestene knyttet til skolen. Det andre vi gjør, er å styrke fagligheten i skolen. Dette bidrar til å løfte kunnskapen, som gjør at færre ramler ut fordi de ikke har kunnskap nok til å klare seg.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Kristelig Folkeparti vil fortsette å ha fokus på det største samfunnsproblemet vi har nå, som er arbeidsledigheten. Det betyr noe for den enkelte, det betyr noe for livskvalitet, det betyr noe for fellesskap, det betyr noe for de familiene som rammes, og for de ungene som hører at mor og far snakker om dette, og det betyr noe for samfunnet, fordi vi ikke får bruke de ressursene vi egentlig har. Det er alvorlig at arbeidsledigheten er så høy som 4,6 pst. Sysselsettingen har falt mest i oljenæringen, men også i industri rundt. Mange bedrifter melder at de fortsatt har nedskjæringsbehov, og mange enkeltfamilier lever med denne trusselen over seg hver dag. Tradisjonell industri har nytt godt av en lav kronekurs, men selv om næringslivet noen plasser ser ut til å klare seg godt, er det deler av landet som ikke greier seg så godt, og hvor ledigheten rammer ekstra hardt, og det er Sør-Vestlandet. Årsaken er betydelige nedbemanninger i oljeindustrien, som er en av de avgjørende hovedarbeidsplassene i regionen. Boligbyggingen går ned fordi arbeidsledigheten går opp. Hvis vi ikke setter inn dedikerte tiltak mot arbeidsledigheten på Sør-Vestlandet, vil den feste seg, og vi vil senere ha større behov for å sette inn nye tiltak. Mitt spørsmål til statsministeren er: Vil regjeringen komme med strakstiltak dedikert til Sør-Vestlandet, og ikke minst til de unge, i revidert nasjonalbudsjett?
For det første har jeg lyst til å understreke at jeg deler hele beskrivelsen representanten Bollestad gir. Det er en dramatisk situasjon på Vestlandet og på Sørlandet for øyeblikket, og særlig i noen regioner. Det er dramatisk for dem som opplever det, men det er dramatisk langt utover det. Alle vi som kommer derfra, vet at dette påvirker mye bredere enn bare dem som rammes direkte. Hvis man har familie som jobber i oljebransjen, ser man at alle disse nedbemanningene tærer på dem som opplever dette direkte – og langt utover det. Så har vi en tiltakspakke, hvor vi har ekstraordinære sysselsettingstiltak i form av vedlikehold og aktiviteter, som nå rulles ut. En rekke bedrifter på Sør-Vestlandet har fått oppdrag. Noen store nasjonale selskaper får også oppdrag, men de har jo også sysselsatte fra samme region. I tillegg ser vi at mange av de midlene som stilles til rådighet for den mer langsiktige omstillingen innen forskning og utvikling, søkes det om enda mer fra bedrifter i dette området. For eksempel fra Demo2020-tildelingene er det veldig mange bedrifter, ikke minst innen olje- og gassbransjen, som har ønsket mer, fordi de nå ser at de er nødt til å omstille seg og finne ny teknologi, og at de kan beholde ressurser med dette. Derfor er det bra at vi i fellesskap har økt nettopp denne typen midler. Når det gjelder revidert nasjonalbudsjett, må man vente til vi legger det frem, men vi er veldig opptatt av denne situasjonen. Heldigvis er det også noen lyspunkter. Da sysselsettingsstatistikken og Nav-undersøkelsen knyttet til arbeidsgivere ble offentliggjort denne uken, viste det seg at det var en litt større grad av optimisme for ny sysselsetting. Vi ser i underlagstallene at sysselsettingen fortsetter å øke i Norge, men vi produserer ikke nok nye jobber til det antallet mennesker som kommer ut i arbeidslivet. Det er det vi må gjøre noe med.
Jeg takker for svaret. Kristelig Folkeparti er enig i en langsiktig omstilling. Samtidig er vi opptatt av strakstiltak for dem som har utfordringer akkurat her og nå – tiltak som ikke nødvendigvis skal hindre den omstillingen vi snakker om på lang sikt, og som vi kan reversere så fort man ser at man faktisk har fått flere i arbeid. Ekstraordinært vedlikehold, oppgradering av bygninger, infrastruktur i kommunene osv. er noe KS har meldt inn til Stortinget kan gjøres på kort sikt. Det kan faktisk hjelpe den enkelte på kort sikt, og det kan stoppes hvis man ser at arbeidsledigheten synker igjen. Kristelig Folkeparti ønsker å prioritere dette i revidert nasjonalbudsjett. Vi ønsker å bruke 1 mrd. kr på akkurat slike strakstiltak, i tillegg til lærlingtilskudd for å øke arbeidsevnen til de unge. Hvordan stiller statsministeren seg til å prioritere kortsiktige tiltak samtidig som vi har langsiktige?
I det budsjettet vi har i år, og i den avtalen vi har med samarbeidspartiene på Stortinget, prioriterte vi omstilling, aktivitet og arbeid. Vi prioriterte å få på plass tiltak nettopp av den typen som Bollestad nå etterlyser og ønsker mer av. Det er en retning regjeringen er enig i. Vi må løfte aktiviteten vår for tiden for å sørge for at flere opplever å være i jobb og ikke stå utenfor, men vi må samtidig klare den langsiktige omstillingen som gir oss bedrifter som er sunne, og som kan ha trygge arbeidsplasser for fremtiden. Så høres det ut som det skal bli enkelt å bli enig med Kristelig Folkeparti om revidert nasjonalbudsjett i år, og jeg er glad for å se at vi nå ruller ut veldig mange av de tiltakene som vi lovde i budsjettet.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Fredric Holen Bjørdal.
Eg ser at statsministeren blir meir og meir oppgjeven over at vi i opposisjonen ikkje berre kan slå oss til ro med talepunkta frå regjeringshald om at dette er eit budsjett for arbeid, aktivitet og omstilling. Men så lenge arbeidsløysa held fram med å stige og trugar med å spreie seg til andre næringar, så lenge oljepengebruken aukar og forskjellane mellom folk blir større, kan ikkje Arbeidarpartiet stillteiande akseptere den politikken som no blir ført. Kristiansund er ein av dei byane langs kysten som er hardast ramma, med høgare arbeidsløysetal enn Stavanger, og opplever no å bli nærast tappa for arbeidsplassar. Når dei arbeidsledige i Kristiansund vender seg til styresmaktene og etterlyser politisk draghjelp, ser dei følgjande: Den såkalla tiltakspakka for Vestlandet vart aldri noko av. Dei regionale verkemidla er skorne ned til beinet, og milliardane i skattekutt skapte ikkje nye jobbar. Då er det freistande å spørje: Har eigentleg regjeringa noko å tilby dei arbeidsledige langs kysten, bortsett frå ein venleg klapp på skuldra og nokre trøystande ord frå statsministeren?
Det er helt riktig at situasjonen i Kristiansund er vanskelig. Det er Kristiansund, Haugesund, Stavanger og Kristiansandsområdet som har de høyeste ledighetstallene. Det betyr at vi har et særlig fokus på de områdene. Det kommer vi tilbake til. Jeg må si at dette forsøket på å si at tiltakspakken var en bløff, som jeg har hørt enkelte fra Arbeiderpartiet si, eller at den ikke eksisterer, må være utrolig provoserende for dem som jobber i Dalane Hageservice, i Åsane Byggmesterforretning, i Vassbakk & Stol AS, i OBAS Vest, eller for dem som jobber i Bergen Group, alle de som faktisk er i jobb nå fordi vi har en tiltakspakke. Jeg har en lang liste over arbeidsplasser som eksisterer i dag, jobber som ikke er en bløff, jobber som er helt reelle. Familier får inntekten sin. At Arbeiderpartiet sier at dette ikke eksisterer eller er en bløff, synes jeg er ganske fornærmende mot dem som faktisk går og henter lønningen sin fordi vi har laget et statsbudsjett som bidrar til aktivitet – særlig fordi Arbeiderpartiet ikke har andre aktivitetstiltak selv.
Hans Fredrik Grøvan – til oppfølgingsspørsmål.
Den tredje store kuttrunden starter i disse dager innenfor oljeleverandørindustrien på Sørlandet. Eksempelvis kan nevnes at i National Oilwell i Kristiansand vil antall ansatte gå fra 5 000 i 2015 til i underkant av 2 000 nå. Dette er dramatiske tall, og mange berøres sterkt av krisen. I 2015 tildelte Innovasjon Norge omstillingsmidler uten konkurranse til klyngene på Kongsberg, Raufoss og i Halden. Sørlandet fikk ikke støtte til denne typen tiltak fra Innovasjon Norge, til tross for at regjeringen påpekte behovet for omstilling i landsdelen. Det er heller ikke omstillingsmidler til bedriftsnettverk for 2016 i Innovasjon Norge. Dette ville vært midler som kunne bidratt til at bedrifter gikk sammen om viktige effektiviserings- og kompetansebyggende tiltak, med sikte på økt konkurranseevne og kompetanse på nye markeder. Hvordan vil regjeringen bidra til at kompetanse og teknologi på Sørlandet kan beholdes og tas i bruk på nye markeder?
Der er ulike typer tiltak og virkemidler. Blant de tiltakene som denne regjeringen økte, var Demo2020. National Oilwell har fått 15 mill. kr av det, noe som bidrar til nettopp den omstillingen til å videreutvikle teknologien sin som knytter seg til dette. Vi har økt samtlige ordninger knyttet til innovasjon, nyskaping og annet som det er mulig å søke på for ulike typer tiltak. Jeg kan ikke si akkurat når det gjelder omstillingsmidler til nettverk, men vi har altså betydelige midler. Regjeringen har økt sin næringsrettede forskning og sine innovasjonstiltak med over 2,4 mrd. kr siden den tiltrådte. Noen av de omstillingstiltakene blir gjort bl.a. fordi man ikke oppnådde å bli Global Centres of Expertise på det tidspunktet det ble utlyst, fordi man ikke oppfylte de kravene, og så fikk man fortsette som Norwegian Centres of Expertise, med noen av virkemidlene, i en overgangsperiode. Men vi følger veldig nøye med på hvor dette er, og vi ser særlig på utviklingen knyttet til de stedene hvor det er høyest arbeidsledighet.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Når regjeringens medlemmer er på Sør- og Vestlandet, er et av de viktigste talepunktene å snakke om investeringer i samferdsel. En skryter uhemmet, men det er ikke mulig å finne dette igjen i statsbudsjettet. For hvis en ser på jernbaneinvesteringene, er de i vedtatt statsbudsjett for 2016 faktisk lavere enn det de var i det siste budsjettet som den forrige regjeringen la fram. Når en ser på riksveiinvesteringene, ligger en der milevis bak den nasjonale transportplanen som Stortinget har vedtatt. Regjeringen skriver selv at det er i første rekke riksveiinvesteringer som ligger under den økonomiske planrammen i Nasjonal transportplan, så her er det store ord uten at realitetene finnes igjen i investeringsbudsjetter. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hva vil en gjøre for å øke investeringene i samferdsel, ikke bare snakke om investeringer i samferdsel?
Vi har gjort en betydelig økning i investeringene i samferdsel. Det er nesten 50 pst. økning i investeringene i denne perioden i forhold til det det var i forrige, så den er litt påtakelig, denne argumentasjonen fra Senterpartiet. En av utfordringene når det gjelder jernbanebudsjettet, er at det tar lang tid å planlegge de store prosjektene. I 2012 var det nesten ingen planleggingsmidler. Det gir en effekt, fordi det eneste virkelig store prosjektet som pågår, er tunnelen til Ski, og dermed tar det lengre tid å få ferdig de andre. Derfor vrir vi penger innenfor jernbanesiden til vedlikehold, fordi vi skulle bruke mer penger på det. Derfor kommer det også mer penger til Sør- og Vestlandet, for det er først og fremst gjennom vedlikeholdspenger til Jærbanen og vedlikeholdspenger til Vossebanen at vi har satt inn ekstraordinære tiltak og bidrar til økt aktivitet. Men det er altså ikke planlagt ferdig fra den forrige regjeringen når det gjelder store prosjekter på Sør- og Vestlandet knyttet til jernbane. Vi øker det gjennom vedlikeholdsaktiviteten.
Terje Breivik – til oppfølgingsspørsmål.
Krisa på Vestlandet betyr krise for Noreg. Det er høgkompetente folk som no er eller vert arbeidsledige i vest. Det er fagarbeidarar, ingeniørar, som er i verdsklasse på sine felt. Vestlendingen, og kanskje særleg kystvestlendingen, er òg eit folk som nærast genetisk ser moglegheiter og forretningspotensial der mange andre hadde meldt pass for lengst. Så tersklane for å skapa nye arbeidsplassar er veldig låge. Eg er heilt samd med statsministeren, og eg vil gje honnør for at regjeringa utan tvil har bidrege til å dempa dei verste biverknadene av krisa. Venstre stiller seg ikkje i koret som kritiserer, tvert imot har me lansert ein eigen tiltakspakke på heile 4,5 mrd. kr, der stikkordet nettopp er å senka tersklane for innovasjon i eksisterande bedrifter og nye bedrifter og å bruka marknadskreftene aktivt for å laga marknader for grøn teknologi. Eg reknar med at statsministeren har studert denne tiltakspakken til Venstre nøye og alt no kan stadfesta at ho proaktivt[[presidenten klubber]] og i tett samarbeid med Venstre vil sikra fleirtal for at dette vert effektuert.
Tiden er ute.
Jeg synes det er mange interessante forslag fra Venstre. Noen av dem følger det vi allerede er blitt enige om, og den retningen vi har hatt på flere budsjettforlik her i Stortinget, og noen tiltak er helt nye. Løftingen av innovasjon og nyskaping er viktig, og det å sørge for at det går i retning av et grønnere samfunn – et lavutslippssamfunn, som det er vår felles målsetting at vi skal få til – er nødvendig. Men det trengs penger til dette, det trengs rammevilkår til dette, og det trengs også – det har jeg lyst til å understreke i dag – evne til å tiltrekke seg privat kapital gjennom hvordan skattesystemet vårt i fremtiden kommer til å se ut. Det er bra hvis vi nå har i havn en skatteavtale, men det er også viktig å si at nettopp for de gründerbedriftene som vokser, er privat eierskap utrolig viktig. Men vi studerer alle forslagene, vi forbereder oss på forhandlinger i Stortinget, og vi forbereder oss på våre egne fremlegg.
Audun Lysbakken – til oppfølgingsspørsmål.
I NRKs Politisk kvarter på mandag sa finansminister Siv Jensen: «Det er derfor vi bruker de store pengene på å bekjempe ledigheten i tillegg til at vi legger til rette for lavere skatt, så vi kan få bedre investeringer.» Det er et glansnummer fra denne regjeringen å påstå at de store pengene går til andre ting enn det de store pengene faktisk går til. Stavanger Aftenblad har avslørt at ikke bare er tiltakspakken langt mindre enn skattekuttene, det er også bare ca. halvparten av pengene i tiltakspakken som går til Sørlandet og Vestlandet. I tillegg gjentar regjeringen hele tiden at de store pengene går til noe annet enn skattekutt, til tross for at vi kan lese i regjeringens egne budsjetter at regjeringen har kuttet i inntektsskatt og formuesskatt med 15,4 mrd. kr og bruker nesten fire ganger mer på skattekutt enn de bruker – under tvil, vil jeg si – til tiltakspakken sin. Skal vi nå få høre statsministeren si det vi alle kan lese, nemlig at denne regjeringen bruker mye mer penger på skattekutt enn på tiltak mot arbeidsløshet?
14 pst. av det handlingsrommet denne regjeringen så langt har hatt, har vi brukt på å lage et bedre, mer rettferdig og mer investeringsvennlig skattesystem for fremtiden. 86 pst. har vi brukt på offentlige utgifter på ulike områder – en kraftfull styrking av kommuneøkonomien, mye satsing på infrastruktur, forbedringer i sykehusøkonomien som gjør at vi behandler flere og flere i sykehusene og kutter i ventelistene, akkurat som Høyre lovet i valgkampen at vi skulle gjøre. Man kan gjenta fra opposisjonen så mange ganger man vil, at de største beløpene vi bruker, er på skattelettelse. Da er svaret tilbake: Hvis man skulle reversere alle skattekuttene, hvordan tror man det ville virke for de gründerbedriftene som skal inn i den grønne økonomien? Hvordan ville det virke for de arbeidsplassene som er avhengige av at det er noen som er villige til å investere? Vi har heldigvis fortsatt økende sysselsetting i Norge, selv om andelen sysselsatte fortsatt går litt ned, noe den gjorde under den forrige regjeringen også.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mange kommuner drøfter kommunereform. Noen steder sier de ja, andre steder sier de nei. Mange har folkeavstemning, andre steder har de innbyggerundersøkelse. Med andre ord: Vi er midt oppe i en viktig lokaldemokratisk prosess. I et svar til meg i spørretimen den 16. mars sa statsministeren: «Vi baserer oss på den reformen som er behandlet i Stortinget. Den har frivillighet som grunnlag.» Hun vektla i samme spørretime at hun har stor respekt for folkeavstemninger, stor respekt for folket og for lokale folkevalgte. Med de krumspring som regjeringen har gjort i inntektssystemet for kommunene, kan en jo spørre seg hvor frivillig reformen føles for mange. Så mange som sju av ti ordførere sier til NRK at de føler seg presset i sammenslåingsdebatten. Likevel fortsetter en å si at dette skal være frivillig. Så opplever vi at en såkalt prosessveileder fra Fylkesmannen i Vest-Agder skal være med Høyre-ordføreren i Lindesnes for å prøve å overtale det flertallet i kommunestyret som vil respektere folkeavstemningen, til allikevel ikke å respektere folkeavstemningen og forandre mening. Og i Buskerud presenterer Fylkesmannen nå egne kommunekart som uten videre fjerner to tredjedeler av kommunene i fylket, lenge før de lokale prosessene er gjennomført. Med den respekten som statsministeren sier at hun har for lokale folkevalgte, antar jeg at hun reagerer sterkt på det. Er det fortsatt regjeringens mål at dette skal være en frivillig reform? Og på hvilken måte vil statsministeren sørge for at statlige embetsmenn ikke overstyrer lokaldemokratiet og de lokale prosessene som vi er midt oppe i?
Dette er en frivillig reform, men alle må tåle å høre argumenter for hvorfor man skal endre, også fra statlige representanter. Man må tåle å stå i debatten for de valgene man gjør lokalt. For eksempel når det gjelder inntektssystemet, er det sånn at det som foreslås – og nå er det enighet med Venstre om et system for endringer – er at det som faktisk velges, skal ha en konsekvens, ikke for alle de andre kommunene, men for den enkelte kommune. Når man velger å være en liten kommune ut fra en demokratisk prosess, skal man ikke kunne kompenseres for det valget, for det er et valg man har gjort selv. Det synes jeg er et ganske logisk prinsipp for et inntektssystem som i utgangspunktet er laget sånn at det ikke skal være de politiske valgene man selv gjør, men faktisk reelle ulikheter man skal kompenseres for, for å gi det samme grunnlaget for å skape gode velferdstjenester til alle rundt omkring i landet. Det er en logikk som jeg trodde egentlig burde vært klar hvis man mener at en innbygger i f.eks. Rakkestad og en innbygger i Ålesund skal ha det samme grunnlaget for å kunne få velferd, at det er de politiske valgene som avgjør det. Derfor synes jeg det er viktig å ha et inntektssystem som ikke belønner ulike politiske valg, men som faktisk er basert på objektive kriterier. Det var grunnlaget for det inntektssystemet opprinnelig, og så har vi hatt noen tiltak innenfor det som ikke har vært sånn. Dette må være en av de konsekvensene man må kunne ta med seg. Men jeg mener altså at staten må få lov til å komme med sine tanker om hvordan velferdstjenestene blir best mulig, uten at det betyr at man tar vekk de lokale folkevalgtes plikt og ønsker og lokaldemokratiet. Å høre at valget kan ha konsekvenser, og at man kunne fått bedre tjenester med andre løsninger, synes jeg er helt logisk i et offentlig demokrati.
Senterpartiet mener at lokaldemokratiet bør få lov til å avgjøre dette. Vi mener sjølsagt at alle må få lov til å argumentere for sitt syn, men det er ikke å argumentere fylkesmannen i Buskerud gjør. Hun er så nidkjær i sin tjeneste at hun lenge før de lokale prosessene er ferdig, tegner et kart over kommunene i Buskerud der hun fjerner to tredjedeler av kommunene. Det er ikke i tråd med det Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vedtok i fjor vår, der det heter at fylkesmennene skal komme med sin tilråding «etter at» kommunene har gjort vedtak. Det er vanskelig å se på dette som noe annet enn et utilbørlig forsøk fra statlige byråkrater på å overstyre lokale demokratiske prosesser. Fylkesmennenes rapporter skal bygge på de vedtakene som er gjort lokalt. Det er meningsløst at de legger fram en rapport før de lokale vedtakene er gjort. Er det slik at Høyre og Fremskrittspartiet nå har blitt så redde for utfallet av de lokale prosessene at de har tenkt å bruke sine embetsmenn i fylkene til en ren utpressing av lokalpolitikere?
Nei, jeg er ikke så redd for utfallet av denne prosessen. Og jeg tror faktisk bedre om kommunepolitikere enn at de ikke tåler å høre at en fylkesmann – kanskje litt for tidlig – har lagt frem et forslag, og at det er en del av diskusjonsgrunnlaget. Så sarte er ikke norske kommunepolitikere. De er voksne mennesker, som er i stand til å argumentere for sine egne saker. Det som er mer interessant, er at Senterpartiet egentlig alltid argumenterer mot enhver del av debatten som skal opplyses, enhver endring som er blitt fremmet, slik at det påvirker valgene. Det er valg på vegne av de svakeste kommunene gjør nå, det er valg på vegne av tjenestetilbudet. Da er det utrolig viktig at man har en åpen diskusjon. Da må også fylkesmennene få lov til å si hvordan de tenker at de ville fått best mulig tjenestetilbud i sine fylker.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Heidi Greni.
Statsministeren kommer ikke utenom at Fylkesmannen her ordner en rapport før de vet hvordan de lokale vedtakene som de skal bygge rapporten på, ser ut. Det er mildt sagt ganske sært. Nå er vi midt oppe i de lokale prosessene, som statsministeren har sagt hun har respekt for. Da må de faktisk respekteres. Jeg kan ikke se noen annen grunn til et slikt forsøk på overstyring enn at en er redd for at de lokale prosessene ikke skal få det utfallet en ønsker, og at en prøver å skremme lokalpolitikerne på plass. Det er ikke frivillighet, det er ikke gode lokale prosesser – det er et angrep på lokaldemokratiet. Fylkesmannen i Buskerud er statens øverste tjenestemann i fylket, hun er regjeringens representant. Fra hennes side ble det foreslått 6 storkommuner i Buskerud til erstatning for dagens 21. Det er et forslag til forveksling lik det kartet som NHO foreslo for Buskerud. Mener statsministeren det samme som NHO og sin embetsmann, at seks kommuner er nok i Buskerud?
Hvis jeg hadde svart på det spørsmålet, kunne jeg blitt angrepet for å legge utilbørlig press på kommunene i Buskerud, som nå skal foreta sine egne valg. Jeg har sagt nei til å svare på noe som helst spørsmål om kommunekart i Norge, nettopp fordi vi skal ha respekt for det. Da bør Senterpartiet respektere at jeg ikke kommer til å svare på et spørsmål om hvilket kommunekart som skal være i Buskerud, før den lokale prosessen er ferdig.
Helga Pedersen – til oppfølgingsspørsmål.
For et par uker siden presenterte regjeringspartiene og Venstre en avtale om endringer i det kommunale inntektssystemet. Et av avtalepunktene er at kommunene skal få halvert sitt basistilskudd for at de skal stimuleres til kommunesammenslåing, og en av konsekvensene av denne avtalen er at kommuner med mellom 10 000 og 20 000 innbyggere mister inntekter og er den gruppen kommuner som rammes hardest. Det er den størrelsen som regjeringens eget ekspertutvalg mente burde være minimumsstørrelsen på norske kommuner. Samtidig vil regjeringen og Venstre innføre et nytt tilskudd til kommuner som slår seg sammen og får mer enn 10 000 innbyggere. Kan statsministeren forklare logikken i at kommuner som blir store nok, skal premieres, mens kommuner som allerede er store nok, skal straffes økonomisk?
Vi gjør endringer i inntektssystemet for kommunene med jevne mellomrom. Hovedhensikten med den endringen vi gjør nå, er å sørge for at det valget man gjør, om man er stor eller liten, ikke skal påvirkes av inntekten og inntektssystemet slik som det er. I dag er det slik at jo mindre man er, jo mer inntekter får man. Det virker som en hemsko på å bli en større kommune. Så vil det totalt sett i kommuneøkonomien alltid være hvor mye penger vi stiller til disposisjon, som avgjør hvor gode tjenestetilbud det er. For øvrig mener jeg at vi skal ha et inntektssystem som er minst mulig politisk styrt, og mest mulig styrt av objektive kriterier, og det er noen av de siste politisk styrte områdene som nå gradvis endres til å bli mer basert på objektive kriterier.
Geir Sigbjørn Toskedal – til oppfølgingsspørsmål.
Et av de dokumentene som legger føringer i kommunereformen, er oppgavemeldingen, og der kunne vi lese at tannhelsetjenesten «skal» overføres til kommunene. Men gjennom de politiske forhandlingene med Venstre og Kristelig Folkeparti ble hjelpeverbet endret til at den «bør» flyttes til kommunene. Dette har ført til litt uro. Dette er sterke fagmiljø. Tannhelsetjenesten er utviklet med en betydelig kompetanse på regionnivå siden 1985, så det er et godt tjenestetilbud i dag, og i dag ligger det i fylkeskommunene. Så kom regionmeldingen, og der kan vi på side 25 lese at større kommuner «kan» få ansvar for tannhelse, slik at det har vært en utvikling i hjelpeverb fra «skal» til «bør», men i dag er det redusert helt ned til «kan», og det gleder jo oss i Kristelig Folkeparti. Men hva tenker statsministeren? Kan tannhelsetjenesten nå fortsette som et regionalt organisert tjenestetilbud, der en ikke flytter oppgaver fra fylkeskommunen og nedover til kommunene[[presidenten klubber]] når regionreformen går motsatt vei?
Tiden er ute. Dessuten ligger dette på siden av hovedspørsmålet tematisk, men statsministeren kan velge om hun vil svare.
Jeg må svare litt generelt. Jeg mener at det er viktig å huske hvem den offentlige tannhelsetjenesten er til for. Den er til for dem som er under 18 år, og den er til for brukere i eldreomsorgen og institusjoner som er det offentliges ansvar. Alle disse gruppene er egentlig innenfor det kommunale ansvarsområdet. Det betyr at det er en ganske naturlig plassering i kommunene av tannhelsetjenesten. Så vet jeg at det er alltid sånn når det gjelder forandring, at de gruppene som er der, ikke ønsker det. Egentlig ønsket Tannlegeforeningen at de skulle bli statlige og flyttes helt vekk. Jeg tror det er feil. Jeg tror en får mindre tilkobling lokalt, og jeg tror at det er fullt mulig for kommuner å lage gode samarbeidsløsninger mellom kommunene for å sikre et kommunalt eierskap for å finne disse løsningene. Men vi skal diskutere oppgavemeldingen på regionnivå, og så får man diskutere dette spørsmålet. Jeg tror at en vil finne nye løsninger som gir mer nærhet til tannhelsetjenesten i kommunene, når de brukergruppene som skal ha denne tannhelsetjenesten, er der.
Trine Skei Grande – til oppfølgingsspørsmål.
Det er jo en litt underlig debatt når det er slik at hvis man har et system der de som selvvalgt er små, blir premiert, da er det demokratisk, men hvis valget har noen konsekvenser, er det udemokratisk, og når det er veldig viktig å stoppe enhver som har en annen mening enn en selv, i å delta i den offentlige debatten, i hvert fall når det også kommer fra de partiene som er ivrigst etter å sende stortingsrepresentanter ut til de ulike regionene for å fortelle dem hva de skal være imot. Det som bekymrer meg, er alle som ikke syns dette er et relevant spørsmål for dem, som ikke deltar i folkeavstemningene, og som ikke syns at politikere faktisk klarer å løse de utfordringene man oppfatter som relevant. Mitt spørsmål til statsministeren er hvordan vi skal klare å få disse prosessene til også å initiere alle dem som passivt henger med, og som ikke syns kommunegrenser er relevant for tjenestetilbudet de faktisk får.
Jeg mener at dette er helt relevant. Det har vært veldig lav oppslutning om en del av disse folkeavstemningene, noe som er bekymringsfullt med hensyn til hvordan man egentlig skal tolke det. Betyr det at man ikke bryr seg, betyr det at man synes at det er greit med en kommunesammenslåing, eller mobiliserer man bare dem som eventuelt er imot? Det som også bekymrer meg, er at diskusjonen om hvem kommunen betyr mest for, er så liten. Kommunen betyr mest for de svake gruppene. Kommunen betyr mest for dem som trenger mye hjelp og omsorg. Den diskusjonen er ganske liten. Det er veldig mye om geografi, plassering av rådhus og annet. Det er klart at veldig mange er nesten ikke innom et rådhus lenger, det har ikke så stor betydning lenger. Men det å mobilisere til en større debatt betyr at vi må ha flere aktører som deltar. Da kan det være at en fylkesmann som er litt bråkjekk, bidrar til å provosere flere inn i debatten.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Paris-avtalen ble inngått i desember i fjor, og vi er snart gjennom det første halve året da vi skal måles på hvordan vi følger opp avtalen og våre forpliktelser – det gjelder også for Norge. Det er riktig og viktig at sammenlignet med i forrige periode utøver et borgerlig flertall på Stortinget en betydelig mer ambisiøs klimapolitikk. Vi styrker forskning og ulike støtteordninger, enten det er miljøteknologiordninger, det er Enova, det er ved å styrke jernbane, eller det er ved bedre kollektivsatsing – og vi går inn for at man skal ta Statens pensjonsfond utland ut av kull. Det er avgiftsomlegginger som gjør at biogass og biodrivstoff blir mer konkurransedyktig, og man delegerer miljømyndighet. Senest i går ble saker om miljøsoner delegert til kommunene. Likevel: Er det ett område hvor vi virkelig har behov for en mer tydelig politikk, så er det i klimapolitikken, der vi trenger en mye tydeligere ledelse og systematisk arbeid, ikke minst for næringslivet, slik at man skal vite hva man skal forholde seg til med den omleggingen og omstillingen vi må ha i årene framover når vi skal nå vårt mål om å redusere våre utslipp med 40 pst. sammen med EU fram mot 2030. Da er det sånn at alle saker som kommer fra regjeringen, må henge sammen og ha det samme målet, enten det er Nasjonal transportplan, statsbudsjettene eller – nå sist – energimeldingen, for slik er det ikke i dag. Energimeldingen er veldig tydelig med hensyn til hva som er målene i EU, men ikke til hvordan vi skal nå våre egne mål. Da blir mitt spørsmål til statsministeren: Er statsministeren enig i beskrivelsen, og hva vil statsministeren gjøre for at alle saker som regjeringen legger fram, forholder seg til klimamålet i 2030? Og kan hun fortelle hvordan disse skal nås?
Jeg er enig i at det er viktig at de sakene vi har på de store områdene fremover, og de langsiktige perspektivmeldingene må ha med seg klimadimensjonen – og ha den integrert. Jeg er litt uenig når det gjelder energimeldingen, jeg skal komme tilbake til det, men jeg mener det er to ulike områder – selvfølgelig. Vi har et kvotesystem, og store deler av norsk økonomi og store deler av norsk næringsliv er innenfor det kvotesystemet. Det betyr at vi har valgt et rammesystem hvor jeg mener hovedoppgaven må være det vi allerede gjør mye av: sørge for mer innovasjon, mer nyskaping og mindre utslipp gjennom å løfte ny teknologi og nye arbeidsplasser ved hjelp av den teknologien. Jeg tror det er et hovedgrep knyttet til det, og det betyr det vi f.eks. gjør innenfor grønn skipsfart – som både er litt innenfor og litt utenfor. Det betyr at vi må bruke hovedvirkemidlene knyttet til det. På den ikke-kvotepliktige siden er det transportsektoren som er den absolutt største – i tillegg til den andre, som er landbrukssektoren. På begge disse områdene vil Stortinget i løpet av neste år få til behandling tydelige veivalgsmeldinger. Den ene er Nasjonal transportplan, hvor vi altså ba alle etatene om å legge disse målene til grunn, slik at vi på en måte kunne ha en plan og en meny for å kunne sette sammen politikken fremover. Det andre er landbruksområdet, hvor Stortinget har bedt om en landbruksmelding, og hvor vi også mener at vi skal håndtere og snakke om miljøutfordringer og hvordan man kan gjøre det når det gjelder landbruket. Der er det mange dilemmaer i forholdet mellom import og egne utslipp, noe som er kjent fra mange andre diskusjoner. Jeg mener energimeldingen er med på å ta oss et skritt i retning av de klimamålene. Når vi endrer Enovas mandat – som jo er vårt absolutt største virkemiddel knyttet til energi og til å være mer klimaorientert og legge vekt på klimautslippene som en del – er det et kraftfullt virkemiddel med hensyn til energipolitikken og klimapolitikken fremover.
Jeg takker for svaret, også for den siste presiseringen om Enova, for det er et veldig godt eksempel på at energimeldingen ikke er god nok. Ja, den endrer mandatet i forhold til hva de ønsker å oppnå, men den har ingen tydelige målsettinger eller hvilke mål Enova skal jobbe etter for å oppnå dette. Hvilke målsettinger skal vi ha innenfor transportsektoren? Hvor store kutt skal vi ha? Når må personbiltransporten og salg av kjøretøy bare være nullutslippskjøretøy? Hvordan skal vi nå målene om at tungtransporten må være fossilfri innen 2030? Alt dette må vi gjøre i henhold til Miljødirektoratet for å nå målene i 2030. Derfor er det vi trenger, mye tydeligere målsettinger som de kan utøve sin politikk ut fra. I dag er miljøpolitikken og klimapolitikken altfor mye resultat av ulike krefters kamp, og så får vi resultater. Venstre er i høyeste grad sterkt med på å drive fram politikken, men vi forholder oss ikke til 2020-målet om at vi skal ned til 47 mill. tonn utslipp i 2020. Det er klimaforliket. Hva vil statsministeren gjøre for å konkretisere arbeidet med konkrete tiltak både mot 2030 og ikke minst mot 2020?
Jeg skjønner vi kommer til å få en spennende diskusjon om hvor mye vi skal konkretisere under Enovas målsettinger. Det er mulig at det er rom for å konkretisere mer enn det er gjort i vår stortingsmelding. Samtidig vil jeg si at noe av det gunstige som har vært med Enova, er at de har hatt fleksibilitet til å kunne se hvor de får mest effekt ut av alt. Hvis man detaljstyrer Enova for mye, vil utfordringen komme tilbake ved at vi kanskje ender opp med ikke å ha penger til det som er viktigst, for de har brukt opp pengene på noe annet. Så det er en balanse i dette. Vi har gitt Enova mye frihet innen energiøkonomisering til å finne det mest effektive og nybringende, og så er det en balanse mellom hvor mange målsettinger, hvor mye detaljstyring og det å sørge for at vi bruker pengene der hvor teknologien går raskest. Vi vet at av og til kan det gå raskere på noen områder enn på andre, og da må vi ha fleksibilitet i systemet.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Trine Skei Grande.
Det er en fare for at jeg har stilt dette spørsmålet før. Derfor er sikkert statsministeren godt forberedt og kan svare ja eller nei. I statsbudsjettenigheten med Venstre for 2016 står følgende merknad: «Stortinget ber regjeringen i statsbudsjettet for 2017 fremme forslag om et grønt skatteskift som en del av oppfølgingen av innstillingen fra grønn skattekommisjon. Et slikt skift skal innebære en økning av avgifter på utslipp av CO2, motsvart av en sektorvis reduksjon av andre skatter og avgifter. Avgifts- og skatteomleggingen skal være av en størrelse som forsterker klimaforliket og gir betydelig reduksjoner i klimautslippene.» Så spørsmålet mitt er: Er statsministeren klar for å legge fram et budsjett der skatte- og avgiftsomlegginga skal være av en størrelse som forsterker klimaforliket og gir en betydelig reduksjon i klimagassutslippene?
Ja, og det jobber vi med mellom de fire partiene. Budsjettet er ikke ferdig ennå, det er fra regjeringens side ikke ferdig før i slutten av august, iallfall ikke offentlig. Men vi tar på alvor det forliket vi har med Venstre, vi kommer til å levere på det. Så er det viktig å tenke over at det er flere sektorer enn én sektor innenfor dette. Som jeg nevnte, er det f.eks. noen dilemmaer knyttet til landbrukspolitikken og til hvordan vi får smartere og mindre utslipp i landbrukspolitikken, som også er vesentlige temaer. Så er det jo viktig at dette er sektorvis, og at vi også skal kompensere sektorvis. Det kommer det til å være en utfordring å finne målrettede, gode tiltak på og kompensere for eventuelle omlegginger innenfor den samme sektoren. Men det jobber vi med, og vi tar på alvor den forpliktelsen vi har skrevet under på i forbindelse med budsjettforliket.
Terje Aasland – til oppfølgingsspørsmål.
Vi kan godt diskutere hvor mye f.eks. energimeldingen kommer til å bety når det gjelder klimapolitikken i Norge. Jeg tror i hvert fall at det som er lagt fram fra regjeringen, er forholdsvis uvesentlig når en tenker på klima ut fra energimeldingen. Den 12. april holdt statsråd Helgesen en redegjørelse om Paris-avtalen i Stortinget. Det er jo en viktig avtale, det tror jeg vi er veldig enige om. Det haster med tiltak, og det er ingen tvil om at en må komme med veldig tydelige, konkrete tiltak i tiden framover, nettopp for å nå de målene og de forpliktelsene som vi er pålagt. Men i klimaforliket i 2011 var alle forlikspartnerne enige om at dersom det ble en ambisiøs, forpliktende avtale på klimaområdet internasjonalt, så skulle Norge gå foran og vise at vi vil påta oss et ansvar om å være karbonnøytrale i 2030. Er statsministeren enig i at karbonnøytralitet fra 2030 nå er en forpliktelse Norge bør påta seg som et resultat av Paris-avtalen?
Det er en ambisiøs avtale. Den er ikke global, slik vi tenkte den skulle være i de forhandlingene vi hadde i 2011 – og jeg minner om at jeg var en del av de forhandlingene, så jeg vet hva vi diskuterte. Den er ikke global, for den er ikke et globalt rammeverk, det er nasjonale, innmeldte prioriteringer. Det betyr at vi har i dag ikke systemer for å kunne veksle ut, som er gode nok for å si at vi kan love klimanøytralitet i 2030, for da trenger vi jo å vite hvordan vi får regnskapsført eventuelle investeringer også i andre land. For Norge som sådan vil vi ikke være klimanøytrale på egne innenlands kutt til 2030. Det betyr at de mekanismene vi trenger i andre land, er ikke klare ennå. Derfor vil ikke jeg våge – hvis jeg ikke skulle legge ned hele norsk olje- og gassnæring fra grunnen av allerede i dag – å si at vi kan være klimanøytrale i 2030. Vår ambisjon er at vi skal kunne klare det, men da trenger vi internasjonale mekanismer som kan regnskapsføre dette, og der er vi faktisk ikke i dag.
Rigmor Andersen Eide – til oppfølgingsspørsmål.
Grønn innovasjon er en del av løsninga på klimaspørsmålet. Vi står nå i en situasjon der mange godt kvalifiserte i oljebransjen blir arbeidsledige. Mange omskolerer seg fra ingeniør til f.eks. lærer, og det er selvsagt positivt for skolen, men ingeniørkompetansen er i stor grad den samme som trengs for å utvikle nye fornybare energikilder som offshore vind, bølgekraft og tidevannskraft – og løsninger vi ikke kjenner til i dag, men kanskje bare ser konturene av. Mener statsministeren at Norge tenker offensivt nok når det kommer til å ta i bruk den ledige hjernekraften og utvikle alternative løsninger for framtiden?
Denne regjeringen har i samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre løftet Det grønne klimafondet betydelig, også langt utover det klimaforliket forutsatte, i tråd med det vi faktisk lovet vi skulle gjøre. Det betyr at vi har mer penger disponibelt til denne typen teknologiutviklingstiltak. Med de endringene som ligger i Enovas mandat nå, vil mer av disse pengene være rettet mot det. Vi har styrket alle innovasjonstiltakene, og vi gjennomfører en skattereform. Jeg vil bare understreke at alt dette henger sammen. For hvis man skal virkelig bygge ut ny teknologi, hvis man skal lage ny teknologi, må noen investere i de selskapene. Man må sørge for at de har vekstpotensial og skaper arbeidsplasser. I tillegg til det har vi målrettede tiltak, som f.eks. Demo 2020, som vi økte bevilgningene til, og som vi ser at mange av disse bedriftene nå snur seg mot for å hente mer penger hos, fordi de ser at de kan bruke teknologien sin, enten til å være mer effektive og mer miljøvennlige i sin egen oljeproduksjon eller på nye områder.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Oslo og Akershus har etter pålegg fra Stortinget sammen laget en regional plan for areal og transport. Planen er et betydelig bidrag til å følge opp forpliktelsene i Paris-avtalen fordi de slår fast 50 pst. klimakutt innen 2030. Staten er forpliktet til å følge planen og derfor også forpliktet til å sørge for at alle statens samferdselsprosjekter er i tråd med de nye klimamålene. Helt konkret står det at det forventes at en eventuell videreføring av prosjekter begrunnes. Staten planlegger likevel å bygge ut E18 Vestkorridoren selv om fagetatene slår fast at det er samfunnsøkonomisk svært ulønnsomt, og selv om det ikke bidrar til bilreduksjon. Flertallet i Akershus har etter valget vedtatt å begrense prosjektet. Tilsvarende har et bredt flertall i Oslo, inklusive statsministerens eget parti, gjort det samme. Likevel satt Statens vegvesen på møter i går og sa at de ikke klarer å nedskalere prosjektet. Er det fordi de er instruert av regjeringen til å gjøre dette, eller fordi de ikke er i stand til å følge opp den samlede arealplanen som Oslo og Akershus har vedtatt?
Regjeringen har sikret at vi får bedre planleggingsgrep fremover som ser boligarealer og utvikling av infrastruktur i sammenheng. Det er jeg glad for at SV også synes er fint. Det gjør vi fordi vi vil ha en balansert utvikling av byene våre og sikre at vi har gode løsninger for både kollektivtrafikk, infrastruktur og boliger, som ses i sammenheng. Vi har ikke instruert noen om E18-størrelsen eller -utviklingen. Vi er veldig bekymret for tempoet i det som skal være finansieringspakken for Fornebubanen. De endringene som har skjedd i Oslo-byrådet, og den tiden det nå tar å finne frem til løsninger, forskyver for øyeblikket sannsynligvis prosjektet. Det synes jeg er veldig leit. Staten har vært tydelig. Vi har gått inn på områder vi ikke har gjort det på før, vi har vært med når det gjelder planleggingsmidler, vi har vært med på å finansiere, vi er tydelig og klart med for å delta. Nå er det viktig at man finner felles løsninger, og dette synes jeg er blant de viktigste prosjektene, som jeg nå er veldig bekymret for. Vi kommer til å følge opp Oslo og Akershus’ felles løsninger for E18.
Rasmus Hansson – til oppfølgingsspørsmål.
Både det avgåtte borgerlige byrådet i Oslo og det sittende byrådet har gitt uttrykk for høye ambisjoner om å få realisert karbonfangst og -lagring på avfallsanlegget på Klemetsrud. Regjeringen har slått fast at man skal ha karbonfangst og -lagring på plass på minst ett anlegg innen 2020 – hvis de norske klimamålene som man hadde på det tidspunktet, skulle nås. Skal man nå de målene som vi nødvendigvis står overfor etter Paris-avtalen, må flere store norske utslippskilder få karbonfangst og -lagring svært fort. Men anlegget på Klemetsrud i Oslo er helt avhengig av statlig finansieringshjelp, og spørsmålet til statsministeren er: Er statsministeren innstilt på å bidra til en finansiering av et anlegg som også hennes eget parti i Oslo ønsker, slik at det blir mulig å realisere karbonfangst og -lagring på Klemetsrud-anlegget innen 2020?
Det er et spennende prosjekt. Det jobbes nå med gjennomgangen av hvordan man skal gjennomføre CCS. Jeg kan ikke kortslutte den prosessen med å si at det og det prosjektet skal være det riktige. Men regjeringen har fortsatt en ambisjon om å gjennomføre CCS-prosjekter. Så må vi passe oss for at vi ikke gjør det samme som det som var det store nederlaget knyttet til Mongstad, nemlig at man hadde investert så mye fra statens side at man fikk en kontrakt som ikke holdt reduksjoner på kostnader opp i det hele tatt. Derfor har vi valgt en prosess hvor vi ikke velger prosjektene før vi faktisk har analysen og vet hvordan virkemidlene skal være fremover, men det jobber Olje- og energidepartementet med. Men det er et spennende prosjekt.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Hele Stortinget stiller seg bak intensjonen om å bekjempe terrorbevegelsen ISIL, men fra SVs side er vi veldig bekymret for det konkrete oppdraget regjeringen er i ferd med å påta Norge når det gjelder trening av syriske soldater. Alt ved dette oppdraget ser ut til å være uklart. Vi vet at de amerikanske treningsoppdragene som er gjennomført allerede, har vært en dundrende fiasko. Det er veldig vanskelig å få en tydelig beskjed fra regjeringen om hvordan dette norske militære bidraget skal kunne gjøre en forskjell, og det gjør at det er naturlig å tro at regjeringen nok en gang først og fremst agerer for å få det norske flagget på bordet hos amerikanerne, uten å ha en tydelig strategi for hvordan dette skal kunne bidra til en bedre utvikling i Syria. Det er uklart hvem vi skal trene, det er uklart hvem vi skal arbeide sammen med, det er uklart hvem som har invitert oss, det er uklart hvorfor regjeringen tror at dette kan gjøre en forskjell nå. Og når ingen av disse spørsmålene er besvart, er det vanskelig å forstå at regjeringen og stortingsflertallet allerede nå kan si ja til å bruke av våre knappe militære ressurser på dette oppdraget. Mitt spørsmål er: Hvordan i all verden kan regjeringen si ja til et militært oppdrag som det er åpenbart at regjeringen vet veldig lite om hvordan vil bli seende ut i praksis?
Skal vi bekjempe ISIL, er vi også nødt til å bekjempe ISIL i det området de faktisk styrer ut fra. Det må vi da gjøre henholdsvis i Irak og Syria. Regjeringen har vært veldig opptatt av å ha et folkerettslig godt grunnlag. Siden høsten 2014 har jeg vært opptatt av én ting, og det er at dette ikke skal være en kamp fra Vesten mot ISIL, for det mener jeg ville være negativt. Det gjorde også at vi fikk kritikk i begynnelsen da de første kom, fordi vi ikke var rask på labben og skulle delta, men tvert imot sa at vi er nødt til å se en koalisjon til stede, og vi er nødt til å se at denne kampen skal føres av styrker, ikke av vestlige styrker, men primært av lokale styrker, mot ISIL. Det er det vi nå går inn i, og bidrar til at lar seg realisere. Vi har et folkerettslig grunnlag som jeg mener er tydelig og klart. Det er det samme som gjør at andre land deltar der: Det er forsvaret av Irak, det er forsyningslinjene mellom Syria og Irak til ISIL, som er hovedlinjen i det området vi går inn i, og oppdraget vi går inn på. Hvem som har spurt oss, er helt tydelig og klart: Frankrike og USA har hver for seg henvendt seg og bedt om at vi bidrar sammen med andre land, og vi går inn i et samarbeid med Frankrike, USA og Storbritannia, der vi trener i Jordan. Så til spørsmålet om hvem vi skal trene: Det er lokale sunni-arabiske grupper, som det skal gjøres en god og grundig vurdering av. Det vi skal bidra til, er den kampen de har mot ISIL. Er det uproblematisk? Nei, men det er ingenting i denne regionen for øyeblikket som er uproblematisk eller enkelt. Men hvis vi skal slå tilbake ISIL, er det faktisk sånn at noen må slåss på bakken i Syria og Irak. Det skal ikke være våre tropper. Det skal det være andre tropper som gjør, men de trenger trening for å kunne gjøre det.
Alle er enige om at ISIL må bekjempes militært. Det fritar likevel ikke Norge fra å gjøre en selvstendig vurdering av om det vi er i ferd med å gjøre, er klokt, om det vil virke, og om det er riktig bruk av våre knappe ressurser. Det vi vet, er at de som i praksis er våre allierte i krigen i Irak, som kjemper mot ISIL der, også har gjort seg skyldig i grove brudd på menneskerettighetene. Det siste eksemplet er beleiringen av Fallujah, der medisiner og mat ikke slippes inn til sivilbefolkningen. Vi ser at de kurdiske og irakiske styrkene som Norge har trent hver for seg, risikerer å havne i konflikt med hverandre. Vi ser avsløringer om at ISIL og Assad i praksis samarbeider, og vi vet at for veldig mange syriske opprørssoldater, vil interessen i hovedsak med god grunn handle om å bekjempe Assad-regimet. Vi risikerer å gjenta fortidens feil ved nok en gang å gå inn i en militærkonflikt uten å være godt nok forberedt og uten å ha en klar nok plan for hvordan det skal virke. Da er mitt spørsmål: Hvordan vil regjeringen garantere at de vi trener opp, ikke blir brukt til noe helt annet enn det hensikten er, og eventuelt gjør seg skyldig i overgrep, sånn som våre allierte i Irak?
Da er tiden ute.
Fortidens feil er i og for seg mange. Fortidens feil er også å unnlate å gjøre noe. En av grunnene til at det er mange fremmedkrigere i Syria, er jo at veldig mange opplevde at de vestlige landene som burde støttet opp under den arabiske våren, ikke var tydelige og til stede tidlig. Det gjorde at ISIL fikk en attraktivitet. Det å ikke gjøre noe er også et valg med virkning. Det å gjøre noe er et valg, og det å ikke gjøre noe er et valg. Vi trener med ett formål, og det er å slå ISIL. Det betyr at hvis det skulle vise seg at det endrer seg, så har vi full mulighet til å slutte å gjøre dette. En del av den treningen vi gir, er jo nettopp i folkeretten, hva man i en sånn situasjon må ta hensyn til internasjonalt. Det er jo bedre at vi er til stede og gir opplæring i denne type spørsmål, enn at denne krigføringen føres uten noen som vet hva de internasjonale spillereglene for denne type krigføring er.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Kirsti Bergstø.
Fortidens feil er kanskje det å ikke gjøre noe, men fortidens feil er også å invadere Irak. Vi ser en del konsekvenser av det i dag. USA brukte om lag 3 mrd. kr på å trene opp rundt hundre syriske opprørere i fjor. Ifølge en artikkel man kan lese i Aftenposten i dag, er det bare en håndfull av dem som bidrar i kampen mot IS i dag. Nå skal USA starte en ny runde med opplæring av syriske grupper, ingen vet helt hvem, og Norge har sagt seg villig til å bidra med 60 personer, inkludert spesialsoldater. Mitt spørsmål er: Har regjeringen egentlig en troverdig plan for at denne opplæringen skal virke og være hensiktsmessig, eller handler deltakelsen egentlig om Høyres behov for å plante flagget på bordet hos amerikanerne?
Vi har trent med spesialstyrken i Bagdad, vi har trent i Erbil med andre soldater, og nå skal vi trene i Jordan, med det samme formålet: å bekjempe ISIL i Irak – og forsvaret av Irak. Det har vi gjort fordi vi mener at den kampen er viktig også av terrorhensyn her hjemme. Den kampen er viktig av hensyn til verdensutviklingen i årene framover, flyktningsituasjonen og annet. Det er ikke slik at alle svarene er klare og enkle, for det er ikke slik i denne konflikten at alle svarene er klare og enkle. Men det vi går inn i, er å trene for en kamp mot ISIL, og vi har mulighet til å trekke oss ut og si at dette er vi ikke med på, hvis dette skulle vise seg å være noe annet. Amerikanerne og andre har hatt også andre objekter i Syria, hvor de har trent grupper for bl.a. å støtte opp under opposisjonen. Det er ikke det vi er med i, det er ikke vårt folkerettslige grunnlag, og det er ikke der vi kommer til å delta.
Anniken Huitfeldt – til oppfølgingsspørsmål.
Arbeiderpartiet støtter det bidraget som regjeringa ønsker å sende til Jordan, ut fra argumentasjonen om at folk må kjempe sin egen krig. Vi kan ikke kjempe en krig, men vi kan bidra til å styrke og støtte, slik vi i dag gjør i de kurdiske områdene. Men det er klart, som representanten Lysbakken er inne på, at det er et veldig uoversiktlig landskap. I et slikt uoversiktlig landskap er det nærmest umulig å kunne garantere noe, slik Lysbakken er inne på. Men det er viktig at vi, overfor våre allierte, sikrer at vi trener de rette menneskene, og at de får relevant opplæring. Hva vil statsministeren gjøre overfor våre allierte for å forsikre oss om at amerikanerne og vi gjør alt som kan gjøres for å sikre at det er de rette folkene vi trener?
Vi går jo inn i en operasjon som allerede har begynt, og det vi har gjort, er at vi har hatt folk i planleggingsfasen for å følge med. Og vi har gjort det valget å delta her, fordi deltakelser andre steder kunne være vanskeligere, bl.a. fordi vi har prioritert vår hjemlige sikkerhet knyttet til fly, og det at vi har et mer spent forhold i nord og behov for overvåking og tilstedeværelse der, har gjort at vi ikke har valgt det. Det vi gjør, er at vi går inn og deltar også i denne screening-prosessen, og vi vil se hvordan disse soldatene fungerer. Vi vil ha offiserer til stede med et rødt kort som gjør det mulig å trekke det og si at dette går ikke, for dette vil ikke være i tråd med det de personene mener som har tillit til at vi kan gjøre det oppdraget. Det vil alltid være fullmakten til de offiserene og til det støtteapparatet som er i Norge, for dem som er der.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
Då statsministeren drog forsvarspolitikk som eit av hovudelementa i sin landsmøtetale i fjor, trudde mange av oss at me kunne forvente oss ein offensiv langtidsplan som ville komme tidleg, og som me skulle få god tid til å handsame. No er den skoten ut i det blå. I føredraget sitt i Oslo Militære Samfund i januar gjorde forsvarssjefen det klart at Noreg bør redusere talet på oppdrag i utlandet for å styrkje vår nasjonale forsvarsevne. På det tidspunktet hadde Noreg 113 soldatar i 13 ulike oppdrag. Noreg utgjer i dag NATO sin nordlege flanke mot Atlanterhavet, og det er knapt noko land som har større land og havareal per innbyggjar å forsvare. I ein slik situasjon sender altså regjeringa soldatar i eit temmeleg usikkert oppdrag, og mitt spørsmål er: Meiner statsministeren at det ei forsvarleg prioritering av Forsvaret sine svært knappe ressursar, når vil ho eventuelt setje ned foten og seie at nok er nok, og at me no må prioritere høgare vår nasjonale forsvarsevne?
For det første er dette et bidrag som tilleggsfinansieres. Det betyr at det inngår ikke i de allerede allokerte ressursene til Forsvaret. Det vil Stortinget får muligheten til å ta stilling til når revidert nasjonalbudsjett kommer, men det kommer til å være regjeringens forslag. Vi har gjort vurderinger av beredskapen. Det er jo slik at regjeringen har økt beredskapen vår i nord, vi har flere seilingsdøgn i nord, vi har økt etterretningens budsjetter for å bidra til informasjonsinnhenting. Marietta er nå på plass i nordområdene for å bidra med den delen av arbeidet. Vi har valgt f.eks. å ikke stille med fly i denne operasjonen, fordi vi trenger de flyene i nordområdene, både fordi vi har for få fly for øyeblikket som er operative, og fordi vi har et oppdrag der. Men vi mener at det å bruke spesialsoldater i denne operasjonen dermed ikke påvirker vår egen beredskap her hjemme. De spesialsoldatene vil derimot også bidra til å være mer operative sammen med andre og bidra til at vi er enda bedre samtrente i fremtiden med soldater som kommer til hjelp i Norge.
Vi går videre til siste hovedspørsmål.
Før stortingsvalget i 2013 var Erna Solberg klokkeklar: Norges militære evne måtte styrkes, langtidsplanen var ikke godt nok finansiert – det måtte mer penger til. Høyre var helt klare: De ville bruke mer penger enn Arbeiderpartiet – mye mer. Mange i Forsvaret så da fram til at Høyre skulle komme inn i regjeringskontorene og gjennomføre dette, for det var nettopp gjennomføringskraft som skulle være selve varemerket til denne regjeringa. Men så kom forsvarssjefens dom etter to år med høyrebudsjetter. Han sier klart: Norges forsvarsevne ble svekket fra 2014 til 2015. Sjøforsvaret seilte mindre i 2015 enn det som var planlagt, Luftforsvaret øvde mindre, og Hæren trente mindre. Høyre kunne valgt annerledes, brukt mer på forsvar, men til alt overmål brukte regjeringa mindre penger på forsvar i 2015 enn det det lå an til i den rød-grønne langtidsplanen. Det som før valget var altfor dårlig, var etter valget umulig å oppnå. Samtidig vet vi at den sikkerhetspolitiske situasjonen i verden har endret seg. Vi har sett endringer i Russland, ISIL har vært på frammarsj, vi har sett terrorangrep mot flere europeiske byer. Det burde tilsi mer penger til forsvar. Mitt spørsmål er: Tar statsministeren ansvar for at Norges forsvarsevne er svekket på hennes vakt?
Norges forsvarsevne mellom 2014 og 2015 ble svekket bl.a. ved at F-16-flyene våre var i dårligere stand og hadde sprekker. Det var en ikke forutsatt utgift, som da er tatt inn. Finansieringskostnadene knyttet til innkjøp av nye kampfly gjør at man – etter den langtidsplanen som var lagt av den forrige regjeringen – kommer til å kreve mer effektivisering internt i egen organisasjon. I 2015 økte vi forsvarsbudsjettet betydelig, og i 2016 har vi lagt opp til 9,4 pst. økning. I fjor økte vi antallet seilingsdøgn, vi økte etterretningens budsjetter – vi har økt betydelig også for 2016. Det som vil være summen etter denne fireårsperioden, er at vi har styrket Forsvarets budsjetter utover det som var opplegget i langtidsplanen fra bl.a. Arbeiderpartiet. Det interessante med langtidsplanen fra bl.a. Arbeiderpartiet er at den la opp til en svekkelse av andre deler av Forsvaret enn av flysiden, på grunn av flykjøpet. Nå har vi på grunn av sikkerhetssituasjonen sett at vi har måttet øke på enkelte områder. Det er mange års etterslep i Forsvaret. Vi kommer til å legge frem en ambisiøs langtidsplan, en langtidsplan som er tydelig på at vi er nødt til å ha mer utholdenhet i vårt forsvar. Det som har skjedd over mange år og under flere regjeringer – ikke bare under den rød-grønne, men også under flere regjeringer før det – er at man har fått mindre og mindre utholdenhet, slik at i det øyeblikket noe skjer som svekker et område, har man ikke reservemateriell eller reserveutstyr til å bruke det godt nok. Jeg tror dommen over fire år – og forhåpentligvis også fire til – med denne regjeringen kommer til å være at vi har styrket forsvarsbudsjettene betydelig i forhold til det som ble lagt inn i langtidsplanen. 9,4 pst. i år er en solid styrking.
Forsvaret er mer enn noen andre sektorer avhengig av langtidsplaner, for det skaper forutsigbarhet for dem som skal planlegge i Forsvaret. Den skal legges fram hvert fjerde år, og den skal binde opp det enkelte forsvarsbudsjett. Fredag var siste frist for levering av saker som skal vedtas før ferien. Vi ventet, men det kom ingen langtidsplan. Dette er første gang siden vi begynte med den type langtidsplanlegging i Forsvaret, i 1991, at regjeringa ikke leverer dette. Ulempen for Forsvaret er ganske åpenbar: De vet ikke hvilke rammer de skal forholde seg til, og det regjeringen sannsynligvis kommer til å gjøre, er å skyve på problemene. Vi hører jo en statsminister her som peker bakover for å analysere hva som er galt, og som peker langt framover på dem som skal løse problemene. Hva er grunnen til at langtidsplanen er forsinket?
Den sikkerhetspolitiske situasjonen rundt oss har forandret seg betydelig de siste årene. Jeg har forståelse for at både statsministeren og forsvarsministeren i den forrige regjeringen sa da de la frem sin langtidsplan, at nå var omstillingenes tid over for Forsvaret. Sannheten er at det er de ikke. Det er det vi har avdekket i denne prosessen. Det er behov for betydelige omstillinger. Det er behov for betydelige satsinger fremover – satsinger som ikke har vært i nærheten av det vi så langt har hatt for å veie opp for den uttynningen av Forsvaret som har skjedd de siste ti årene. Det er en krevende prosess og et krevende puslespill. Regjeringen bruker sin tid til å lage en utmerket og god langtidsplan som Stortinget vil få seg forelagt og kan bruke god tid på å behandle. Men det viktige er jo at vi sørger for at den behandlingen ender opp i en forutsigbarhet for et styrket forsvar, og det gleder jeg meg til å se at Arbeiderpartiet også er med på. Vi kommer til å legge opp til betydelige prioriteringer i årene fremover, ikke en nullvekst, som lå inne i den forrige langtidsplanen, men en betydelig vekst.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Trond Giske.
Vi lever i en tid da jeg tror veldig mange føler utrygghet. Vi har rekordhøy arbeidsløshet, vi har en opplevelse av større forskjeller mellom folk, og vi har en sikkerhetssituasjon, uro i verden, terror og konflikter, som folk føler er utrygt. Det å sørge for at folk føler trygget, må være en regjerings fremste oppgave. Ikke så mange hadde kanskje forventninger til det med arbeidsløshet og fordeling, men når det gjelder forsvar, tror jeg mange tenkte at Høyre kanskje ville holde løftene. Nå hører vi forsvarssjefen si at forsvarsevnen er svekket. Statsministeren innrømmer i spørretimen i dag at den er svekket. Hun sier at det skyldes uforutsette utgifter, men da er det uforståelig at Høyre altså ligger etter den langtidsplanen som de før valget mente var for dårlig. Hvorfor sørger ikke statsministeren i hvert fall for å følge langtidsplanen hvis hun er enig med forsvarssjefen i at forsvarsevnen faktisk er blitt svekket mens hun har vært statsminister?
Med det budsjettet vi har for 2016, har vi gått betydelig over langtidsplanen. Vi har flere seilingsdøgn, vi har snudd ressursene våre mer nordover for å være til stede, vi har 9,4 pst. vekst i år, og vi bidrar altså til oppjustering av etterretning, til tilstedeværelsen vår der, vi bidrar til oppbygging og vedlikehold av marinefartøyene våre, og vi forserer de store kjøpene av fly i budsjettet. Så jeg er helt uenig i at vi ligger etter langtidsplanen når man ser totaliteten i det budsjettet. Så går det for noen av spørsmålene opp og ned avhengig av utgiftene. Men det som er blitt avdekket, og som var mye diskutert da langtidsplanen ble behandlet, er spørsmålet om den langtidsplanen vi behandlet i forrige periode, faktisk tok innover seg den ubalansen som var. Det er betydelig dokumentert at den ikke gjorde det. Derfor er det behov for både omstillinger og betydelige satsinger fremover.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går videre til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringene i dagens spørretime foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 2, fra representanten Bård Vegar Solhjell til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås. Spørsmål 7, fra representanten Per Olaf Lundteigen til helse- og omsorgsministeren, er trukket tilbake.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Det er tverrpolitisk enighet om å transportere mest mulig gods sjøveien. Hvilke grep har statsråden tatt, og hvilke grep vil han ta for å få fortgang i arbeidet med å øke andelen gods som fraktes med båt?»
Takk for spørsmålet. Dette er noe vi har orientert Stortinget om ved mange ulike anledninger, bl.a. i statsbudsjettet, og det er en glede å kunne gjenta mange av punktene nå. Det er en målsetting, som representanten sier, å få mer gods over på sjø, men også over på jernbane. Det handler om å få bedre trafikksikkerhet på veiene, det handler om å få mindre slitasje på veiene, og det handler om å få et bedre miljøperspektiv. Vi har fått en godsanalyse i forbindelse med arbeidet med NTP. Den ble overlevert meg 4. september i fjor på Drammen havn. Den viser at av de tonnene som går på vei i dag, er det en del som er best egnet på vei, rett og slett fordi det skal fra et område til et annet der verken skip eller jernbane vil gjøre særlig god nytte. Men det er identifisert at ca. 5–7 mill. tonn av dagens veitransport er godt egnet til å overføre til sjø eller jernbane. Det er viktig at vi da går etter der vi tror vi kan få resultater. Jeg vil likevel understreke at mesteparten av godstransporten allerede går til sjøs. 75 pst. av transporten skjer med skip, ofte fordi mye av dette handler om bulklaster som er for store eller uegnet til å ha på vei. Men som sagt: 5–7 mill. tonn bør være en realistisk målsetting å overføre på kort og mellomlang sikt. Der har vi gjort flere grep. Vi har lagt fram en nasjonal havnestrategi der det også ligger inne penger for å stimulere havnene til å samarbeide bedre. Noe av det godsanalysen pekte på, er at det viktigste ikke er å ha veldig store havner, men å ha godt egnede havner med store volum av det de transporterer, sånn at en ikke sprer containere eller andre varer veldig tynt utover, men får samlet dem sånn at en får gjort mye de gangene skipene kommer inn til havnen. Så handler det om å få ned kostnadene ved arbeidet som skjer på havnene. Vi har omorganisert lostjenesten med sikte på å forbedre rammevilkårene for nærskipsfarten, vi har fått en besparelse i kostnader til los, som jo kommer skipsfarten til gode, og vi har sørget for at farledsbevis brukes mye oftere. Dette reduserer også kostnadene. Vi har gjort endringer i gebyr- og avgiftsregimet, som styrker nærskipsfarten. Vi gjorde endringer i budsjettet for 2015, men ikke minst i 2016 reduserte vi losberedskapsavgiften med 86 mill. kr. Vi har en innretning der som gjør at fartøy opptil 8 000 bruttotonn får 100 pst. rabatt på denne avgiften. Det betyr at du får en spesielt god innretning for skipene som går som nærskipsfart. Det er også fritak fra sikkerhetsavgift for fartøy på under 70 m. Vi har også et arbeid i gang med å evaluere havne- og farvannsloven, igjen for å se på hvordan vi kan få kostnadene ned. Så det tas en rekke grep som handler om økonomi, som handler om regelverk, og som handler om å få mer effektivitet på havnene. Det har ikke gitt en markant økning allerede, men vi ser at man nå kan snu den nedadgående trenden som har vært over tid, og jeg er også veldig positiv på lang sikt.
Statsråden uttrykker for så vidt fine ambisjoner og ønsker når det gjelder mer gods på sjø, som vi for så vidt har hørt tidligere. Mens statsråden skal ha ros for god oppfølging av jernbane og brukbar oppfølging av veg i Nasjonal transportplan, som Stoltenberg II-regjeringa la fram i 2013, skorter det på gjennomføringsevnen når det kommer til Kystverkets område. Her er oppfølgingsgraden etter tre år bare på 64 pst. Hovedgrunnen til denne svake oppfølginga er at regjeringa knapt er kommet i gang med tiltak for å styrke nærskipsfarten. Jeg vil minne om at tiltak for nærskipsfarten, for å få mer gods fra veg til sjø, er gjengitt i Nasjonal transportplan 2014–2023, og det var enstemmig. Her er det snakk om en oppfølgingsgrad på bare 18 pst., og regjeringa ligger faktisk over 500 mill. kr etter skjemaet. Så spørsmålet mitt er: Hvorfor er regjeringa så utrolig passiv på dette området?
Jeg registrerer at representanten Juvik nok en gang har en litt rar måte å regne på, for på vei ligger vi godt i rute, på jernbane ligger vi langt foran skjema. Poenget er at vi gjennomfører ikke bare det som de rød-grønne vedtok. For det første var dagens regjeringspartier med og vedtok de samme tingene. Det er da helt naturlig at vi i regjering gjennomfører det vi selv støttet i opposisjon. Men vi gjør også mye mer enn det som ligger i Nasjonal transportplan – det glemmer representanten Juvik gang på gang å nevne. Vi kan kutte jernbanebudsjettet med 5 mrd. kr i 2017 og fortsatt ha gjort mer på fire år enn det Arbeiderpartiet planla da de satt i regjering. Sånn sett mener jeg vi har mye vi kan være stolte av. Når det gjelder kysten, handler det ikke bare om hvor mye penger en bevilger. Det handler også om hvilke strukturendringer en gjør. Vi har f.eks. tatt kystområdet inn i Samferdselsdepartementet, som gjør at det nå ses på som et transportområde. For det andre: De reduksjonene vi gjør f.eks. når det gjelder avgifter, telles ikke med i NTP-oppfølgingen, slik som representanten Juvik gjør, men det er likevel noe som er til sektorens fordel.
Jeg registrerer på nytt at statsråden ikke ønsker å svare, eller ikke vil, på spørsmål fra Arbeiderpartiet og opposisjonen og for så vidt tar seg nær av kritikken. Det er ikke noe feil med kalkulatoren vår, og statsrådens tidligere påstander om at noen er useriøs, tar jeg med knusende ro. I dette tilfellet er det ikke bare Arbeiderpartiet som er kritisk. NHO Logistikk og Transport, som ellers roser mye av det som Solvik-Olsen har gjort, konkluderte nylig på et frokostmøte her i Oslo med at når det gjelder sjøtransport, følger regjeringa kort og godt ikke opp. Hvis statsråden ikke har den plansjen, kan han få den. Denne kritikken gjentok NHO i en stortingshøring om nærskipsfart i forrige uke. Her får regjeringa rett og slett strykkarakter av NHO. Hvis statsråden ikke har den heller, kan jeg også få oversendt den, sånn at han ser hva de mener. Så det er ikke bare Arbeiderpartiet. Jeg spør på nytt: Hvorfor evner ikke regjeringa å prioritere relativt rimelige tiltak som næringslivet mener vil bidra til at mer gods vil bli fraktet sjøvegen, som vi alle har som mål?
Jeg har nevnt en rekke tiltak som sparer penger for nærskipsfarten, og som vi får ros for. Det er mulig at representanten Juvik mener det står til stryk når vi stort sett på havneforeningsmøter og slikt får masse ros. Det handler nok mest om hvilket øre han lytter med. Som jeg nevnte: Når vi reduserer losberedskapsavgiften med 80 mill. kr, er ikke det noe som normalt telles med i NTPs oppfølgingsramme, men det er likevel penger som kommer sektoren til gode. Jeg synes ikke det nødvendigvis er sånn at en må gi en subsidie for at en skal støtte et område, mens en avgiftslettelse anses som at en ikke har gjort noen ting. Det viktige er at vi sørger for at det blir billigere og mer effektivt å drive havner og å drive nærskipsfart. De grepene vi har tatt, er grep som vi også foreslo i opposisjon, men som da ikke fikk støtte fra Arbeiderpartiet. At Arbeiderpartiet nå synes at det regjeringen gjør, burde vi gjøre enda mer av, er veldig bra og tyder på at vi nå har den regjeringen Arbeiderpartiet ønsker, når de ikke klarte å gjennomføre sånne ting da de selv styrte. Vår målsetting er at vi skal få gode tiltak som flytter mer gods over på sjø. Vi er godt i gang, vi har god dialog med aktørene. At Arbeiderpartiet ikke liker det, tar jeg ikke så tungt.
Dette spørsmålet, fra representanten Bård Vegar Solhjell til klima- og miljøministeren, vil bli tatt opp av representanten Heikki Eidsvoll Holmås.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til klima- og miljøministeren: «Kva er grunngjevinga for at statsråden valde å instruere Miljødirektoratet til å gje løyve til ekstraordinær felling av bjørn på eigedommen til leiaren av Nord-Trøndelag Høgre, Anders Kiær?»
Rovviltpolitikken er, som representanten er godt kjent med, basert på en todelt målsetting. Det innebærer at vi gir beitenæring prioritet i noen områder og rovdyr prioritet i andre områder. Vi skal ha en lav terskel for uttak av rovdyr som kan gjøre eller gjør skade i prioriterte beiteområder, og samtidig skal vi ha en tilsvarende høy terskel for felling av rovdyr i rovviltprioriterte områder. Denne regjeringen har hele tiden vært klar på at vi ønsker å benytte det handlingsrommet som finnes i rovviltforvaltningen for å dempe konfliktene og tap av beitedyr. Derfor har vi vært tydelige på at vi bl.a. har en lavere terskel enn den forrige regjeringen for felling av rovdyr i prioriterte beiteområder i forkant av beitesesongen. Det er det generelle bakteppet for den instruksen som ble gitt til Miljødirektoratet i denne saken. Den aktuelle bjørnen befant seg i et område der beitenæring prioriteres, og det ble vurdert som hensiktsmessig raskt å iverksette felling av bjørnen for å unngå en mulig skadesituasjon når sauen slippes på beite. Det er ikke vanlig at departementene instruerer etatene i enkeltsaker. Blant annet med bakgrunn i behov for raske avgjørelser kan det likevel være situasjoner hvor dette er hensiktsmessig. Da er forutsetningen selvfølgelig at det skjer innenfor de rammer som Bernkonvensjonen, naturmangfoldloven og rovviltforliket setter. Jeg er opptatt av at direktoratet styres på en effektiv og hensiktsmessig måte. Instruksen i denne saken innebærer ikke etablering av en ny praksis fra min side.
Jeg vil gjerne understreke at det mangler en skriftlig vurdering i vedtaket, og det må jo være i strid med naturmangfoldloven. I fjor ble det tatt tre sau i dette området, av bjørn. Den bjørnen ble skutt i fjor sommer. Den bjørnen som nå ble skutt, har ikke gjort noe kjent skade, og det var ikke historisk grunnlag i beiteområdet på at denne bjørnen kom til å gjøre noe skade. Erfaring tilsier tvert imot med stor sannsynlighet at bjørnen etter oppvåkning ville vandret langt fra området der den lå i hi. Statsråden nevnte beiteområde. Men det aller meste av utmarksarealet i Norge er beiteområde. Betyr det nå at all bjørn som oppholder seg i beiteområder fra nå av, er «avfredet» uavhengig av hva slags skadepotensial det er ved bjørnen, eller er de bare «avfredet» dersom de befinner seg på beiteområdet til et høyremedlem som er god på å lobbe i baren på landsmøtet?
Med referanse til representanten Eidsvoll Holmås’ siste poeng har jeg lyst til å understreke at søknad om denne fellingen ble innlevert av Stor-Elvdal kommune, og at det skjedde før Høyres landsmøte. Det er altså slik at vi mener det skal være en lav terskel for å tillate felling av rovdyr i prioriterte beiteområder. Derfor har vi senket terskelen for det, fordi i de tilfeller hvor et rovdyr vurderes å utgjøre et skadepotensial i kommende beitesesong, ønsker vi å treffe forebyggende tiltak. Vi mente i denne situasjonen at det var behov for en rask felling for å avverge fremtidige skader på sau i området. Det er på linje med en praksis vi har fulgt. Det å gi en instruks i et enkelttilfelle er ingen praksis, men det er heller ikke utelukket.
Det ble gitt en instruks, men det ble jo ikke gitt noen skriftlig, faglig vurdering i vedtaket. Derfor er spørsmålet mitt: Når nye saker av denne typen kommer, vil statsråden da tillate Miljødirektoratet å få gjøre en egen faglig vurdering før vedtaket fattes? For det er grunn til å stille spørsmål ved hva slags saksbehandlingspraksis som egentlig gjelder nå. Statsråden har et ansvar for å følge opp Stortingets mål om 13 årlige ynglinger av bjørn i Norge. Det er noe nedgang i bjørnebestanden, fra 166 dyr i 2010 til 128 bjørn i 2015. Den årlige ynglingen for 2015 er estimert til under seks, med andre ord langt under Stortingets mål. Hva er sannsynligheten for at statsråden klarer å nå Stortingets bjørnemål, dersom statsråden har tenkt å skyte bjørn som ikke gjør skade, men som er i beiteområde?
Jeg har lyst til å understreke at det er Stortingets føringer om en tydelig soneforvaltning og en lav terskel for uttak av rovdyr som er bakgrunnen i denne saken. I denne saken var det behov for en rask avgjørelse, og det var vurderingen, bl.a. fordi det var gode sporingsforhold i denne perioden, og man nylig hadde mottatt kunnskap om bjørnens posisjon. Det er ofte utfordrende med ekstraordinære uttak, og da er det viktig å utnytte gode forhold for felling, når disse byr seg. Instruksen ble gitt skriftlig. Det var også viktig for at vi skulle sikre åpenhet i denne saken. Når det gjelder behovet for å få bjørnebestanden opp, er det slik at det viktigste tiltaket vi kan gjøre der, er å verne om bjørnebinnene. Det er der utbredelsen i både antall og areal øker svært sakte. De lever stort sett i grenseområdene til våre naboland, mens hannbjørner er mer streifdyr og oftere vil befinne seg i beiteprioriterte områder.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til klima- og miljøministeren: «Hva vil regjeringen gjøre for å sørge for at bestandsmålene for rovvilt som ligger over avtalens måltall, kommer ned på avtalte måltall slik at rovviltforlikets todelte målsetting om fortsatt beitebruk i hele landet sikres?»
De siste endelige bestandstallene viser at vi ligger under bestandsmålet for bjørn, gaupe og ulv, mens vi ligger over bestandsmålet for jerv. For kongeørn ligger vi om lag midt i intervallmålet. For de artene som ligger under målet, er det bjørn som er den største utfordringen. Vi har under halvparten av de ungekull Stortinget har vedtatt at vi skal ha. Et viktig tiltak er og vil fortsatt være å beskytte hunnbjørner fra felling. Vi bør også vurdere et nærmere samarbeid med Sverige, da bjørnebestanden er grenseoverskridende. For gaupe hadde vi i fjor en bestand som lå 4,5 ungekull under det nasjonale målet på 65 årlige ungekull. Gaupebestanden reguleres effektivt med kvotejakt, og målet skal nås gjennom de kvoter som settes. Endelig bestandsrapport for ulv viste to helnorske ungekull vinteren 2014–2015. Målet er tre årlige, helnorske ungekull. Foreløpig bestandstall denne vinteren viser at vi trolig ligger godt over bestandsmålet, men neste endelige bestandsrapport foreligger 1. juni. For ulv er lisensfelling et godt bestandsregulerende virkemiddel, og målet skal primært nås gjennom de kvoter som settes. Jervebestanden har de senere år vært over bestandsmålet på 39 årlige ungekull. Siste rapportering viste 65 kull i 2015. Av disse ble 17 tatt ut gjennom ekstraordinære uttak, slik at bestandstallet i beitesesongen 2015 var på 48 ungekull. Det er ni over målet. Den største utfordringen vi har knyttet til jerv, er å effektivisere lisensfellingen. Derfor åpnet vi i fjor for praktisk utprøving av nye virkemidler for å gjøre lisensfelling av jerv mer effektiv. Virkemidlene skal prøves ut over tre år og omfatter bruk av kunstig lys på åte for jerv og bruk av elektronisk overvåkning av fangstbås. I tillegg har vi gjort det mulig etter søknad til kommunen å bruke snøskuter for å drive tilsyn av jervebås og bruk av snøskuter til uttransportering av åte og jervebås. Denne våren er det så langt registrert langt færre jerv enn i 2015. Frem til 3. mai er det registrert 30 ungekull av jerv. Av disse er to tatt ut gjennom ekstraordinære hiuttak. I tillegg er det gjort ekstraordinære uttak av 19 enkeltdyr, slik at det til sammen er tatt ut 25 enkeltdyr. Endelig tall for jervebestanden foreligger 1. oktober.
Som statsråden sikkert har skjønt, er jeg fra Oppland, og jeg er sjølsagt veldig opptatt av jervebestanden som er i Oppland. Som statsråden sier, er det 65 kull med jervevalper, noe som vel tilsier ca. 340 voksne dyr, i Norge. Det er 26 kull over bestandsmålet – bestandsmålet er 39. I 2014 hadde vi 52 kull. Alle regioner ligger over. I Hedmark var det i fjor 17 kull, og nå er det 10, Oppland hadde 10 kull, og målet er 4. Det var satt en jaktkvote i Oppland i år på 21 dyr, og lisensjakta tok ut 7 dyr. Det vil si at vi har 14 ekstra dyr i fjellet, som ikke skal være der. Statsråden pekte på de tiltakene som var satt i gang når det gjelder det med åte og lys – scooter for å se etter åtene bl.a. – men vi vet at vi har veldig vanskelig jaktterreng[[presidenten klubber]] i Oppland, med vær- og føreforhold og store områder …[[presidenten klubber igjen]]
Vi er enige om at lisensfellingen ikke har vært effektiv nok til å holde jervebestanden på det nasjonale bestandsmålet på 39, og det er også derfor vi har gjort forskriftsendringer: for å prøve ut nye virkemidler. Det er i alt syv prosjekter, fordelt på nesten hele landet. Et av disse prosjektene er i Oppland. Jeg mener at vi må la disse prøveprosjektene nå få gå sin gang – de skal vare i tre år – og at vi må se effekten av dette før vi evaluerer effekten og eventuelt vurderer nye, ytterligere, andre virkemidler. Et tiltak som jeg mener vil ha stor tapsreduserende effekt, er bl.a. tidligere nedsanking av sau i prioriterte jerveområder. Opptil halvparten av tapet skjer ifølge undersøkelser etter 1. september, og jeg kommer derfor til å be regional forvaltningsmyndighet om å se nærmere på dette.
Problemet i Oppland er at det er for mange dyr der. Vi har ikke greid å ta ut på de ekstraordinære tiltakene, og da må vi se på hva det er som er feil med de ekstraordinære tiltakene. Det er bl.a. det at folk ikke kommer tidlig nok ut i området for å kunne ta ut de dyrene som er der, på grunn av vær- og føreforhold, storm i fjellet osv. En skjønner sjøl at det ikke er veldig lett å drive med jakt da. Det som Rovviltnemnda i Oppland har spurt om, er å få lov til å overta forvaltningen fra 15. februar til 1. juni, og jeg syns personlig at det ville være en veldig god idé. Vi vet også at statsråden tidligere har tatt til orde for at det skal være en evaluering, som kommer nå til sommeren, men det er allikevel en god stund fram til sommeren, og det er for mange dyr i området nå. Spørsmålet er: Hvilke tiltak er det statsråden vil iverksette nå for å ta ut den resterende delen av den kvoten, som er for høy, og de dyrene som er for mange, nå før vi setter sauene på beite?
Det er ikke overraskende at det vil ta noe tid før disse ekstraordinære, nye tiltakene vil ha full effekt, men vi registrerer denne våren – landet over – langt færre jerver enn i 2015. Det tyder på en effekt. Og jeg tror det er viktig at vi lar prøveordningen få lov til å få noe tid før vi konkluderer. Men det er viktig å ha en løpende oppmerksomhet om dette. Vi ønsker å komme ned på bestandsmålet, og det er viktig også med en god dialog med de regionale forvaltningsmyndighetene om utviklingen.
Eg har eit spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «I langtidsplanen til Sørlandet sykehus HF er det planlagt å kutte 400 årsverk. Stortinget har bedt regjeringen sørge for at de regionale helseforetakene starter en prosess med å flytte mer av den elektive kirurgien i foretaket til akuttsykehusene. Mener statsråden at Sørlandet sykehus' plan er i tråd med målsettingene regjeringen har for pasientenes helsetjeneste, og hva ser statsråden for seg at Sørlandet sykehus bør desentralisere, slik Stortinget har bedt om?»
Styret ved Sørlandet sykehus behandlet den 2l. april økonomisk langtidsplan for 2017–2020. Planen viser behov for redusert bemanning innen de somatiske fagene framover. Sørlandet sykehus HF opplyser at det er flere grunner til at de reduserer bemanningen. Det har vært for høy bemanningsvekst de siste fem årene, det er behov for effektivisering knyttet til digital fornying, behov for kostnadsreduksjoner for å kunne ta i bruk nye behandlingsformer og medikamenter, og det er behov for å kunne sikre økonomisk bæreevne for nødvendige investeringer. Sørlandet sykehus mener at det er nødvendig å dreie prioriteringen av midler over mot investeringer. Sørlandet sykehus forventer at dreiningen vil bidra til økt tilgjengelighet for pasienter og økt kvalitet i pasientbehandlingen. Til sammen opplyser Sørlandet sykehus at det er behov for en justering av bemanningen med nærmere 200 årsverk de neste fire årene. Det opplyses også at den pågående reorganiseringen skal bidra til å sikre bedre drift og ressursutnyttelse. Selv om bevilgningene til helseregionene legger til rette for en vekst i pasientbehandlingen, er det de regionale helseforetakene og helseforetakene som er de nærmeste til å vurdere hvordan ressursene kan utnyttes på best mulig måte for pasientene. I foretaksmøtet med de regionale helseforetakene tidligere i dag har jeg, i tråd med vedtak i Stortinget, gitt føring om at det skal startes en prosess med å flytte mer av den elektive kirurgien i foretakene til akuttsykehusene der det ligger til rette for det. Dette må skje innenfor de til enhver tid gjeldende bevilgninger, og det behøver ikke være noen motstrid mellom det og det at Sørlandet sykehus har sett det som nødvendig å gjøre omlegginger i driften. Jeg viser også til at styret ved Sørlandet sykehus vedtok å avvente styringssignaler knyttet til Nasjonal helse- og sykehusplan, og at de vil ta hensyn til disse i videre arbeid med utviklingsplanen og revisjon av økonomisk langtidsplan.
Eg les i media at dei tilsette ved Sørlandet sjukehus har overrekt ei uromelding til leiinga i føretaket og leiinga i Helse Sør-Aust om at dei planlagde årsverkskutta på sjukehuset i Flekkefjord – det var her statsråden evaluerte – kan føra til redusert kvalitet og pasienttryggleik. Med blikk mot det som har skjedd på Sjukehuset Telemark, som eg har eit anna spørsmål om i dag, der nedbemanning og nedskalering har ført til at helseføretaket no er under tilsyn frå Fylkesmannen på grunn av uforsvarleg drift – kan statsråden gi ein garanti for at dei dramatiske kuttforslaga Sørlandet sjukehus no står overfor, ikkje skal gå ut over verken pasient eller belegg og sikre forsvarlege forhold vidare?
Som representanten er klar over, er det ledelsen og styret ved det enkelte sykehus som har ansvaret for at de har en virksomhet som er forsvarlig, og som er i tråd med de nasjonale føringene som gis, og selvfølgelig med forsvarlighetskravene i helselovgivningen. Det er også de som er ansvarlige for å gjennomføre gode prosesser sammen med de ansatte og tillitsvalgte. Det er de som er ansvarlige for å holde budsjettene i samsvar med de budsjettbevilgningene som Stortinget har gitt.
Eg har eit spørsmål om oppfølging av Stortingets vedtak i samband med Nasjonal helse- og sjukehusplan, der eit samla storting ber statsråden sørgja for at dei regionale helseføretaka startar ein prosess med å flytta meir av den elektive kirurgien i føretaka til akuttsjukehusa, der det ligg til rette for det, for gjennom det å styrkja den generelle kirurgiske kompetansen ved desse sjukehusa. Eg fekk ikkje heilt med meg svaret frå statsråden om på kva slags måte statsråden vil sørgja for dette, og kva konkret Sørlandet sjukehus skal koma opp med av nye rapportar og planar for å effektuera dette vedtaket. Eg vil spørja statsråden heilt konkret: Forsvarer statsråden kuttforslaget på 400 årsverk ved Sørlandet sjukehus?
Oppfølgingen av Nasjonal helse- og sykehusplan har blitt gjort i et foretaksmøte i dag, der alle helseregionene har fått revidert sine oppdrag i tråd med dette, og der ett av oppdragene er nettopp å igangsette en slik prosess i samsvar med føringen i Nasjonal helse- og sykehusplan, som ble lagt fram av regjeringen, og som Stortinget har sluttet seg til. Dette arbeidet vil bli fulgt opp av helseregionene og foretakene på vanlig måte, både i det planarbeidet de har, i de budsjettvedtakene som de gjør, og i utviklingen av tjenesten. For første gang er det blitt gitt en klar føring på styrkingen av de mindre sykehusene i et oppdragsdokument.
«Tvang er en alvorlig inngripen. Norge topper Europa-statistikken på bruk av tvang. FN og Europarådet har gjentatte ganger tatt dette opp. Nå dokumenterer VG at Helsedirektoratet har feilinformert, og at det faktisk er økt bruk av tvang og ikke mindre. Helsedirektoratet kan heller ikke si når de vil være i stand til å rapportere rett. VG viser også til store geografiske forskjeller i bruk av tvang. Når kan Stortinget forvente å få rett informasjon om bruk av tvang, og hvordan vil statsråden sikre mindre bruk av tvang?»
Jeg er helt enig med representanten Grung: Å bruke tvang for å behandle syke mennesker er en alvorlig inngripen. Tvang er ofte en dårlig løsning, og det skal være siste utvei når alt annet er prøvd. Jeg er derfor skuffet over at helsetjenestene – tilsynelatende – i så liten grad har klart å legge om sin praksis på dette området. Vi har lenge vært klar over at de nasjonale tvangstallene har vært mangelfulle – dette til tross for gjentatte, tydelige krav overfor helseforetakene om å sørge for korrekt innrapportering. Som representanten Grung viser til, gir VGs gjennomgang av tvangsvedtak grunn til å tro at omfanget av visse typer tvang er langt større enn hva helseforetakene har innrapportert til Norsk pasientregister. Dette er urovekkende. Det bør også være en klar vekker for helseforetakene. Når pressen dokumenterer at sykehusene rapporterer feilaktig og for lave tall for bruk av tvang sammenliknet med hva som er reell praksis, er det veldig forståelig at pasienter, pårørende og andre stiller spørsmål ved om helsetjenesten har tilstrekkelig kontroll, og i hvilken grad det arbeides med å kvalitetssikre behandlingen av de mest alvorlige psykiske lidelsene. Det er uholdbart at helsemyndighetene og offentligheten ikke har fått riktig informasjon om hvor mye tvang som brukes i tjenesten, og at dette har pågått i mange år. Det er alvorlig dersom helseforetakene selv ikke har oversikt. Kunnskap om egen tvangsbruk, hvor mye og hvilken tvang som brukes i hvilke situasjoner, er en forutsetning for å kunne følge med på utviklingen over tid og sette i gang tiltak for å øke frivillighet der det har effekt. Jeg vil om kort tid kalle inn fag- og brukermiljøene til et møte om innsatsen for å sikre mindre bruk av tvang og riktig bruk av tvang når et slikt tiltak er helt nødvendig. I tillegg tar vi initiativ til å endre og gjennomgå regelverket for bruk av tvang. Når det gjelder tvangsdata, er problemstillingen løftet inn i dialogen med de regionale helseforetakene og med Helsedirektoratet. Jeg vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte når kvalitetssikrede tall foreligger.
Jeg oppfatter at ministeren tar dette på det alvoret som det bør tas. Sist mandag oppsøkte jeg Helse Bergen og hadde en hel dag knyttet opp mot psykiatri. Jeg var bl.a. ute på Sandviken sykehus og fikk se hva en protokoll er. Jeg ble ganske overrasket – det er faktisk bare en linje. Så lurer jeg på: Hvilket arbeid gjør da kontrollkommisjonen? Egentlig ser de bare om en lege har signert, og det holder ikke. Samtidig er det jobbet lenge med å forbedre det elektroniske verktøyet, for der ligger dokumentasjonen på hva som er gjort i forkant – eller bør i hvert fall gjøre det – når det gjelder å avverge bruk av tvang. Oppfølgingsspørsmålet er: Vil ministeren ta initiativ for å få på plass elektronisk verktøy, sånn at man slipper å ha uavhengige, gammeldagse protokoller, men at alt foreligger på ett sted? Da burde det også være enklere for kontrollkommisjonen å gjøre sitt arbeid.
Dette kommer vi til å følge opp ganske bredt. Vi har selvfølgelig i første omgang bedt de regionale helseforetakene om status på arbeidet med å sikre god data. Et sentralt spørsmål, som må besvares, er: Når kan vi forvente at data som leveres, er riktig? Dette var også tema på mitt samlede foretaksmøte i dag. Departementet vil også drøfte saken med Helsedirektoratet, som er ansvarlig for SAMDATA-publikasjonene. Så vil vi vurdere behov for videre tiltak. God og brukervennlig elektronisk rapportering kan selvfølgelig være et viktig tiltak, men det kan ikke være en unnskyldning for ikke å rapportere riktige tall. For tallene finnes og skal rapporteres. Noe annet er uakseptabelt.
Det jeg også fikk mer innsyn i, var at det selvfølgelig er store forskjeller i bruk av tvang, og det er vanskelig å vite hva som er rett, og hva som er galt. Jeg var også på BUP, og de har ikke bruk av tvang i det hele tatt, mens en stor andel av dem som opplever relativt mye beltebruk – som vi som ikke er involvert, kanskje føler er et av de største inngrepene – er nettopp unge jenter som er utsatt for overgrep, og som kanskje synes at det er bedre med belter enn å bli fastholdt av menn. Medisinbruken er kanskje heller ikke riktig. Jeg vet at ministeren har sagt at han skal starte et nytt NOU-arbeid, men jeg håper at vi bruker den kunnskapen vi har nå, til allerede å sette i gang tiltak, for dette er jo en av de pasientgruppene som er mest utsatt. Og de som jobber innenfor området, bør få god dokumentasjon, slik at de kan sammenlikne, se historikken og se hva som skjer videre med den enkelte pasient.
Ja, Stortinget vil før sommeren få seg forelagt et omfattende lovarbeid på dette området, der vi gjennomgående styrker pasientens rettssikkerhet i forbindelse med bruk av tvang. Ett av tiltakene som vi der kommer til å foreslå, er at i de tilfellene der det brukes tvang, skal pasienten ha rett til å ha en evalueringssamtale med helsepersonell i etterkant, der pasientens opplevelse av bruken av tvang skal journalføres. På den måten kan en, hvis det oppstår en vurdering av behovet for tvang på et senere tidspunkt, se til hva pasienten selv vurderte i en sånn situasjon, og legge vekt på det. Det vil også gi oss økt kunnskap om den tvangsbruken som er i tjenesten. Det er ett av mange tiltak som nå vil bli foreslått. I tillegg kommer vi til å nedsette et NOU-utvalg, men det er et mer omfattende arbeid.
«Fylkesmannen i Telemark har gjennomført tilsyn med forsvarleg pasientbehandling ved overbelegg ved Sykehuset Telemark HF. I utkast til rapport, datert 21. april 2016, er det konstatert tre avvik. Sykehuset Telemark HF har eit periodevis uforsvarleg høgt pasientbelegg, dei har ikkje sikra forsvarleg oppfølging av såkalla «satellittpasientar» og manglar styringsverktøy for å registrere og overvake pasientbelegg. Vil statsråden redegjere for Stortinget om situasjonen ved Sykehuset Telemark HF?»
Representanten Toppe viser til en foreløpig rapport fra et tilsyn som Fylkesmannen har gjort ved Kirurgisk klinikk og Medisinsk klinikk i Skien. Rapporten er foreløpig, og jeg vil ikke gå inn i saken mens den er under behandling. Sykehuset Telemark erkjenner imidlertid at de har hatt utfordringer med overbelegg på enkelte poster, spesielt der hovedvekten av pasientene innlegges som øyeblikkelig hjelp. De viser til at Fylkesmannens oppmerksomhet har ført til at de har iverksatt en rekke forbedringstiltak. Sykehuset opplyser at de har økt antallet senger og økt bemanningen ved de mest belastede sengepostene i løpet av det siste året. De har også økt antallet senger i vintermånedene – både på Notodden og i Skien – da det er på denne tiden det er mest infeksjonssykdommer. Sykehuset jobber også med tiltak for å sikre at ingen pasienter må ligge på korridor. Sykehuset Telemark mener at det å ha overleger i akuttmottaket bidrar til tidlig avklaring og behandlingsstart for akutt syke pasienter. Sykehuset har etablert en kreftavdeling som, ifølge sykehuset, også bidrar til å avlaste de regulære sengepostene. At kommunene tar imot utskrivningsklare pasienter når de er ferdig behandlet av sykehuset, har også hatt effekt. På generelt grunnlag vil jeg påpeke at det er flere faktorer utover antall senger som påvirker beleggsprosenten, bl.a. etablering av døgntilbud for øyeblikkelig hjelp i kommunene og økt kompetanse i mottaket. Som det også framgår av Nasjonal helse- og sykehusplan, vil spesialisthelsetjenesten bli utsatt for stort press framover. Det er derfor viktig å se på hvordan man kan bedre kapasitetsutnyttelsen i sykehusene, og hvordan man kan bedre samarbeidet med kommunene. Sykehuset Telemark opplyser at de tar rapporten fra Fylkesmannen svært alvorlig og jobber med å løse utfordringene. De har arbeidet med å forbedre situasjonen, og det er satt inn en rekke tiltak de siste månedene for å bedre bemanningen, for å redusere arbeidspresset og for at pasienter ikke skal ligge på korridor. Sykehuset Telemark har ansvar for å sikre pasientene en god og forsvarlig pasientbehandling, og jeg legger til grunn at Fylkesmannens rapport følges opp for å sikre dette.
Fylkesmannen i Telemark skriv i utkast til rapport frå tilsynet ved Sykehuset Telemark: «Vi finner det i seg selv kritikkverdig at helseforetakene ikke har gode nok systemer for å registrere pasientbelegg, og at det derved blir vanskelig for både foretakets styremedlemmer, for tilsynsmyndigheten, politiske myndigheter og andre å få en fullgod forståelse av pasientbeleggets størrelse.» Mitt spørsmål er om statsråden kan stadfesta at helseføretaka ikkje har einskaplege, gode system for å registrera pasientbelegg, og kva, i tilfelle, statsråden gjer aktivt for å ordna opp i dette.
I spørsmålet vises det igjen til den foreløpige rapporten fra virksomheten som kom på bakgrunn av en bekymringsmelding fra Yngre legers forening. Rapporten fra Fylkesmannen er foreløpig, og jeg vil ikke gå inn i den mens den er under behandling. Spørsmålet er imidlertid forelagt Helse Sør-Øst, som opplyser at Sykehuset Telemark er enig i dette avviket som representanten nå tar opp, og sier at de har utfordringer med kvaliteten på styringssituasjonen på dette området. De opplyser at det er svakheter i rapporter som genereres elektronisk, og som skal gi oversikt over flere poster og belegg over lengre tidsperioder. Sykehuset Telemark mener at rapporten viser et for høyt sengebelegg. Helseforetaket har ansvar for å ha verktøy og rutiner som sikrer at de kan planlegge og drive virksomheten på en forsvarlig måte. Sykehuset Telemark har som oppfølging av denne tilsynssaken arbeidet for å sikre bedre bruk av DIPS i planlegging og styring av virksomheten. Sykehuset Telemark har også tatt initiativ overfor sykehuspartnere og andre, som vil kunne komme andre helseforetak til gode.
Det har vore ein utviklingsplan for Sykehuset Telemark som statsråden har godkjent. Det er ei kjend omstilling som skulle skje. Då synest eg det er svært urovekkjande at dette tilsynet ikkje har kome opp som resultat av verksemda sjølv, altså Sykehuset Telemark, men etter eit skriftleg varsel frå tillitsvalde. Så har tilsynet vorte utvida på grunn av tre dødsfall og eit nesten-dødsfall i fjor, som dei ser i samanheng med høgt pasientbelegg og stor arbeidsmengd, og det har vorte konstatert uforsvarleg pasientbehandling. Eg synest dette er ganske alvorleg. Sjølv om rapporten er førebels, spør eg statsråden om han meiner at systemet ved ei omstilling er godt nok når slikt kan skje og det er tilfeldigheiter som gjer at det vert varsla.
Igjen tror jeg det er viktig at både representanten og jeg som statsråd avventer til vi har fått den endelige rapporten og til sykehuset har fått gitt sin versjon av det som har skjedd, før vi trekker bastante konklusjoner om sammenheng. Så er jeg helt enig med representanten i at det er viktig å ha gode systemer i forbindelse med endringer og omstillinger. En del av systemet er også å ha tillitsvalgte som gir beskjed, og som sender denne typen varsler. Det er viktig, og det er en rolle som tillitsvalgte har, som jeg også er opptatt av å støtte opp om, for uavhengig av hvor gode systemer vi klarer å skape og etablere, er vi også avhengig av de menneskene som jobber i systemene og deres oppfyllelse av de kravene som er, og deres vilje til å gi beskjed hvis de opplever at ting ikke er som de skal.
Dette spørsmålet er trukket tilbake.
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «På et debattmøte mandag 25. april kom OUS-direktør Erikstein med den positive nyheten om at Oslo universitetssykehus[[OUS]] vil prioritere å bygge nytt lokalsykehus på Aker parallelt med at Oslo kommune bygger ny storbylegevakt der, og at forprosjektet vil kunne starte alt 1. desember i år. Statsråden har tidligere sagt at han er åpen for nytt lokalsykehus på Aker, dersom helseforetaket går inn for det. Vil statsråden nå støtte OUS' plan om å prioritere lokalsykehus på Aker og følge opp dette på eiermøter framover?»
Rapporten om kapasitetsutfordringer i Oslo og Akershus sykehusområder og tilrådingen fra styret ved Oslo universitetssykehus om idéfaseprosjektet ved Oslo universitetssykehus skal etter planen behandles i styret i Helse Sør-Øst 16. juni. På samme møte skal også økonomisk langtidsplan behandles. Jeg ønsker å avvente styrets behandling. Jeg har, som representanten er kjent med, fulgt disse prosessene tett. Jeg har vært opptatt av at Helse Sør-Øst sørger for å se på utviklingen i hele hovedstadsregionen under ett, og da spesielt forholdet mellom Akershus universitetssykehus og Oslo universitetssykehus. Styret ved Oslo universitetssykehus gikk i januar inn for et målbilde med et samlet og komplett regionsykehus – inkludert lokalsykehusfunksjoner – på Gaustad, et lokalsykehus på Aker og kreftbehandling på Radiumhospitalet. I den forbindelse har jeg uttrykt at det vil være naturlig å vurdere om det vil være hensiktsmessig å legge de tre bydelene som i dag får sitt tilbud på Akershus universitetssykehus, til Oslo, og eventuelt til et nytt lokalsykehus på Aker. Jeg er kjent med at administrerende direktør ved OUS under en debatt i forrige uke uttrykte at det er ønskelig å starte med utbygging på Aker tidlig, men at utbygging av regional sikkerhetsavdeling, Radiumhospitalet, Rikshospitalet og Aker må skje parallelt og i etapper. Hva som vil være mulig å gjennomføre, vil også være avhengig av den samlede økonomiske bæreevnen i Helse Sør-Øst. Jeg har også merket meg at Helse Sør-Øst har uttrykt at de er positive til forslaget om en tidlig start av utbyggingen på Aker. Jeg mener det er viktig at vi nå får fastslått en retning for utviklingen av spesialisthelsetjenesten i hovedstaden. Jeg mener at vedtaket som styret ved Oslo universitetssykehus har gjort, er positivt, men at Helse Sør-Øst må sørge for å sette dette inn i en sammenheng som også avklarer framtiden for de tre bydelene som i dag får sitt tilbud på Ahus. Jeg vil samtidig være helt tydelig på at alle endringer i hovedstaden må skje over tid, både for å sikre god utnyttelse av den kapasiteten vi har i dag, for å hindre oppbygging av overkapasitet og for å sikre at utviklingen skjer innenfor de rammene som hovedstadsområdet samlet har til rådighet.
Jeg takker for svaret, som jeg oppfatter slik at det har en positiv innretning. Etter at man avklarte at man skulle bygge nytt lokalsykehus på Aker, som Oslo universitetssykehus for sin del gjorde i januar, har det springende punktet vært når de ville gjøre det, for kapasitetsutfordringene tårner seg jo opp i Oslo-området. Premisset med et nytt lokalsykehus der vil forandre en del av det som ligger til grunn for rapporten om kapasitetsutfordringene, fordi planleggingshorisonten da blir annerledes. Så jeg mener at statsråden bør tenke over når Helse Sør-Øst, som han har eiermøte med, bør avklare det avgjørende premisset for den videre planleggingen. For det er klart at hvis man lar det være åpent, vil en del av de viktige faktorene her fortsette å ligge åpent. Jeg synes framgangen i det som kom forrige mandag, var så god at statsråden burde ta stafetten videre.
Jeg har jo nå opplevd å ha disse jevnlige stevnemøtene med representanten Bøhler om dette temaet her i spørretimen, og mitt inntrykk er at representanten er mer og mer fornøyd for hver gang jeg møter ham, og det synes jeg er et godt utgangspunkt. Jeg tror det er viktig at vi lar Helse Sør-Øst, den helseregionen som har ansvaret for helheten her, få gjøre sine selvstendige vurderinger før jeg som statsråd trekker mine konklusjoner. Det har noe å gjøre med å ha en ryddig ansvarsfordeling mellom de ulike nivåene og ikke minst å sikre at vi har et godt beslutningsgrunnlag for denne prosessen videre. Erfaringen tilsier at snarveier når det gjelder denne typen spørsmål, ofte blir ganske lange omveier, så jeg tror det er viktig at vi har en ryddig prosess.
Jeg takker for tilleggssvaret også. Statsråden nevnte i sitt første svar at det var viktig å hindre overkapasitet. Jeg vil bare understreke at det det er snakk om når det gjelder Oslo/Akershus-området, er faren for en stor underkapasitet og det presset som er på Ahus nå, og at befolkningen i dette området øker med rundt 25 000 i året, dvs. rundt i landet kanskje tilsvarende et nytt lokalsykehus hvert femte år. Det foreligger jo ingen planer for å møte dette hvis man ikke nå tar denne stafetten med Aker sykehus raskt videre. Når det gjelder kritikken av Helse Sør-Østs arbeid med kapasitetsutfordringene som vi har framført i den senere tiden – etter at det var de samme som har lagd denne rapporten man nå skal behandle, som lagde rapporten i 2007–2008, som jo viste seg å bli så katastrofalt feil: Tre–fire år etter at 160 000 pasienter fra opptaksområdet til Aker sykehus ble flyttet til Ahus, meldte de pass og måtte sende en stor del av de pasientene videre til andre sykehus. Så når et miljø har gjort så skandaløse feil i sitt analysegrunnlag to ganger på rad – eller i hvert fall én gang tidligere og nå har blitt brukt om igjen – er det etter min mening viktig at statsråden går inn i og lærer av erfaringene fra forrige runde og ikke nå undervurderer kapasitetsbehovet.
Ja, og derfor har jeg også valgt, siden jeg ble statsråd, å følge denne prosessen veldig tett og ha jevnlige møter både med Helse Sør-Øst og med Oslo universitetssykehus. Og jeg synes at vi nå – og det tror jeg representanten er helt enig med meg i – er på et helt annet sted enn der vi var høsten 2013. Jeg er veldig opptatt av at vi nå snart får trukket de nødvendige konklusjonene, slik at vi har et målbilde å jobbe ut fra som gir framgang og resultater i denne saken. Dette er ganske komplisert, det er mange faktorer som skal på plass, og det er viktig at de ulike faktorene kommer på plass på rett tidspunkt, slik at vi sikrer at vi bruker ressursene riktig. Og da er hvilke tidspunkt en faser inn de ulike utbyggingene, helt avgjørende for at dette skal gå bra, også for pasientene.
«Islendingene er vesentlig bedre enn Norge å sikre at fiskeindustrien bruker hele fisken. Næringens fremtid er å utnytte alt råstoffet. I en tid der Norge mer enn på lenge trenger kraftfull satsing på nye arbeidsplasser og økt verdiskaping, trenger vi offensiv politikk og støtte fra myndighetene for å fremme innovasjon og nyskaping. Hvordan vil statsråden bidra til økt sysselsetting og verdiskaping gjennom utnytting av hele fisken, og hvor fort vil arbeidet komme i gang?»
Jeg takker for spørsmålet, for det er et viktig spørsmål, ikke minst fokuseringen på at Norge nå er inne i en periode med vesentlig omstilling, og at vi i denne situasjonen mer enn noensinne viser evne til nytenking og fleksibilitet. Jeg er helt enig med spørsmålsstilleren i dette. Regjeringen har da også gjennomført en betydelig satsing på forskning og innovasjon, men selvfølgelig er det sånn at vi ikke kan legge all vekt på forskning for å få økt lønnsomhet. Vi har i tillegg, i den situasjonen vi er i nå, gjort et betydelig løft innenfor infrastruktur for i stor grad å møte denne lavkonjunkturen og arbeidsledigheten. Da regjeringen la fram sjømatindustrimeldingen med konkrete tiltak, var det for å styrke konkurranseevnen til sjømatindustrien i Norge. Et viktig punkt i denne meldingen, som kanskje har blitt – og er – borte i debatten, var å ta i bruk hele fisken, hele året. Det marine råstoffet er en verdifull ressurs og vil også bli betydelig mer verdifullt framover. Vi har et enormt potensial til å utnytte det i mye større grad enn det vi gjør. Særlig innenfor hvitfisksektoren vil bedre kvalitet på råstoffet, jevnere råstofftilførsel og utnyttelse av hele fisken være et meget viktig bidrag til økt lønnsomhet. I meldingen satte vi også et mål om at all fangst på sikt skal kunne ilandføres. Det ligger imidlertid ikke til rette for et generelt påbud om ilandføring av alt restråstoff i dag. Verken deler av fiskeflåten eller landindustrien er – i hvert fall foreløpig – i stand til å ivareta dette råstoffet på en god måte. Inntil da mener jeg at næringen bør gis betydelig fleksibilitet og handlingsrom til å utnytte råstoffet på en best mulig måte. Jeg vil arbeide for at reguleringen av næringen, herunder regler for fartøyutforming, ikke hindrer at verdifullt biologisk materiale blir tatt vare på og utnyttet. Jeg kjenner at næringen i betydelig grad faktisk er i ferd med å forberede seg på dette gjennom å bytte ut deler av flåten sin for i framtiden å ivareta å få hele fisken på land.
Det er nok litt ulike politiske retningar som er ute og går her når det gjeld korleis vi skal få jamnare tilgang til fiskeindustrien. Det er jo dei som meiner at ein skal liberalisere i større grad, sånn at meir av fisken blir henta lenger til havs for på den måten å få jamnare tilgang – med den øydelegginga av fiskeverdet det vil føre med seg. Vi i SV har trua på ein kystbasert fiskeripolitikk, der jamn tilgang skjer gjennom ulike typar teknologiske løysingar. Men det som eigentleg er mitt spørsmål i denne runden, er av teknologisk karakter. Når norske bedrifter skal investere i f.eks. sløyemaskinar, som er veldig viktig for å få utnytta råstoffet, men også for å få ein effektiv produksjon, så kjøper dei den teknologien frå Island. Kva er grunnen til at eit øyrike som er berre litt meir folkerikt enn Bergen by, skal vere så dominant på dette feltet? Kvifor kan ikkje Noreg ha eit større teknologisk program for dette?
Det er vel ikke noen overraskelse at jeg er uenig med representanten i innledningen. Jeg tror at framtiden vil vise at vi har like stort behov for kystfiske som vi har for andre typer fiske, for å ivareta næringen, industrien og lønnsomheten framover. Det tror jeg også vil vise seg i sterkere grad. Men jeg setter utrolig stor pris på at Stortinget er engasjert på dette feltet. Stortinget har bedt oss om å utarbeide en strategi for bruk av restråstoff og en incentivordning for ilandføring av fisken. Men jeg mener at dette også må ses i sammenheng med at jeg, sammen med andre statsråder, skal legge fram en bioøkonomistrategi i løpet av dette året – det må ses i sammenheng med det. Vi starter nå, jeg starter arbeidet med å følge opp Stortingets vedtak, selvfølgelig gjør jeg det, og jeg skal lytte til næringen. Og jeg skal ikke minst se til Island og se på hva de har fått til når det gjelder dette.
Ja, det var jo vårt søsterparti på Island som hadde fiskeriministeren da dei store strukturelle endringane skjedde der. Og dei er helt ærlege på det, Islands fiskeri er helt annleis, bl.a. skjenker naturen mykje jamnare tilgang på råstoff, noko som gjer at ein får ein heilt annan situasjon der. Noreg må tenkje på norsk vis, vi må finne ut kva vår veg er inn i fiskeriframtida. Det er jo der eg meiner at vi treng å ha eit større teknologisk program, sånn at vi kan få ein høgare pris for råstoffet – den veit vi er mykje høgare for fersk fisk, altså kystfiska fisk – men også at vi har eit teknologisk program der Noreg kan vere verdsleiande også på dette området. På andre område marine felt er Noreg verdsleiande gjennom ulike typar ordningar, f.eks. innafor oppdrett, der ein har mykje meir einsarta fisk enn innafor kvitfisk. Der har vi ikkje hatt den same dytten frå statlege myndigheiter, og eg vil gjenta spørsmålet om dette er noko departementet og statsråden vil vurdere å setje i gang.
Jeg føler at jeg har svart på den utfordringen, ikke minst det som Stortinget har pålagt regjeringen og meg: å legge en strategi for dette. Da må vi selvfølgelig se på alle mulige løsninger vi har, for vi har et felles mål om å få hele fisken på land, og da er det helt naturlig. Det ville være helt respektløst av meg å ikke følge opp det vedtaket som også representanten sto bak i Stortinget for ikke lenge siden. Men vi har noe å lære av næring i Norge også, for hvis man ser på rød fisk og pelagisk fisk innenfor havbrukssektoren, nærmer man seg nå hundre prosent gjenbruk, eller leveranse, av hele fisken. Så vi har mye å lære på dette feltet. Så registrerte jeg også under debatten om sjømatindustrimeldingen at man her på huset, og det står også i innstillingen, viser til EU, og at EU har gjort noen lovvedtak i den retningen. Det er ikke riktig. EU har foreløpig bare konsentrert seg om det som er mat av fisken på land, og ikke hele fisken.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kulturministeren: «Det pågående arbeidet med langtidsplan for Forsvaret kan komme til å få store konsekvenser for kulturtilbudet i landet vårt. Forsvarets musikkorps, som i tillegg til å ha en viktig seremoniell og kulturell betydning i Forsvaret og for forsvarskulturen også er et viktig ansikt utad for Forsvaret mot det sivile samfunn, er i så måte en viktig kulturaktør. Har statsråden, med det overordnede ansvar for kultur i Norge, noen formening om at den kulturelle infrastrukturen kan bli vesentlig endret?»
Som representanten Haukeland Liadal påpeker, har Forsvarets musikk en viktig seremoniell betydning for Forsvaret. I tillegg er Forsvarets musikk et viktig ansikt utad og også viktig med tanke på at det for Forsvaret er et ansikt ut mot sivilbefolkningen. Forsvarets musikks lokale musikkaktiviteter er – som jeg sa – med på å skape nærhet og engasjement mellom Forsvaret og sivilbefolkningen, derfor er også Forsvarets musikk en viktig kulturbærer. Som kulturminister kan jeg ikke kommentere det pågående arbeidet med langtidsplanen for Forsvaret, men jeg kan forsikre representanten Haukeland Liadal om at regjeringen anerkjenner betydningen av Forsvarets kulturelle aktivitet. Forsvarets musikk er viktig også for sivilsamfunnet i de regionene de representerer, og har stor betydning for den kulturelle infrastrukturen. At endringer i Forsvarets aktivitet også vil påvirke det sivile samfunnet, er åpenbart, og dette er noe som regjeringen har med seg i behandlingen av langtidsplanen for Forsvaret.
Jeg takker for svaret og for forsikringer. I Prop. 1 S for 2015–2016 står det bl.a.: «Forsvarets musikk er gjennom tilstedeværelse og synlighet en viktig brobygger mellom Forsvaret og det øvrige samfunnet.» Har det vært kontakt mellom Forsvarsdepartementet og Kulturdepartementet når det gjelder å diskutere den kulturelle merverdien og samfunnskontrakten som ligger i tilstedeværelsen av Forsvarets musikk etter at kulturministeren tiltrådte?
Jeg kan forsikre om at jeg som kulturminister har en god dialog med mine kolleger i regjeringen, også forsvarsministeren, og at jeg – som jeg også tidligere sa – er opptatt av at Forsvarets musikk er og skal være en viktig kulturbærer, og at Forsvarets musikk har en stor betydning, ikke minst en seremoniell betydning. Jeg forstår at det tidligere i dag har vært en debatt i Stortinget der Arbeiderpartiet har vært veldig opptatt av at man nå må konsentrere Forsvarets ressurser om nettopp Forsvarets operative evne. Det er jeg glad for at Arbeiderpartiet understreker. Jeg tror også at det er hovedfokuset i arbeidet med langtidsplanen, sett fra flere partiers ståsted.
Jeg takker for svaret og setter pris på god dialog. Et enstemmig storting sluttet seg til St. Meld. 33 for 2008–2009, om kulturen i Forsvaret og ambisjonene som lå i den, fram mot 2020. Er det forhold nå – sett i lys av et framtidig løp – som gjør at de militære kulturinstitusjonene, med historie tilbake til tidlig på 1800-tallet, anses som mindre viktige nå enn for seks år siden, da meldingen kom?
Som representanten Haukeland Liadal godt kjenner til, ligger Forsvarets musikk under forsvarsministerens portefølje. Dette er ikke kulturministerens konstitusjonelle ansvar, og det er ikke naturlig for meg å kommentere arbeidet med langtidsplanen for Forsvaret. Jeg konstaterer at Forsvarets musikk er en viktig kulturbærer. Det har stor betydning for kultursektoren, men også for Forsvaret. Jeg understreker også at jeg som kulturminister registrerer at Arbeiderpartiets engasjement knyttet til Forsvarets operative evne i forbindelse med langtidsplanen, er viktig. Så får vi komme tilbake til hva innholdet i langtidsplanen er når dette blir lagt frem av regjeringen.
Da er den ordinære spørretimen omme.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.