I dag skal Stortinget ta stilling til departementets framlegg om å justere løyvingane for inneverande år. Det er gjort framlegg om justeringar på i alt 58 kapittel. Komiteen sitt fleirtal, alle unntatt Framstegspartiet, sluttar seg til løyvingsendringane. Eit anna fleirtal, medlemene frå Framstegspartiet, Høgre og sentrumspartia, viser i merknaden sin til at Stortinget i juni i år vedtok ei presisering av lovteksten når det gjaldt søknader om godkjenning etter privatskulelova § 3a og 3b, og viser konkret til søknaden frå Oasen Barneskule i Songdalen. Etter avslag i departementet er denne saka til klagehandsaming, og fleirtalet føreset at handsaminga av klagesaka blir fullført omgåande. Det kan vere grunn til å stille spørsmål om denne saka er relevant for innhaldet i denne proposisjonen, men når merknaden først er tatt inn i innstillinga, unngår ein ikkje ein debatt omkring dette temaet. Til denne saka er det å seie at dei læremidla som ACE-skulane nyttar i dag, vart oversende frå departementet til Likestillingsombodet for vurdering. Likestillingsombodet konkluderte med at desse læremidla var i strid med prinsippet om likestilling mellom kjønna og dermed eit brot på likestillingslova. Eg er kjend med at ACE Norge har anka denne saka inn for Klagenemnda for likestilling. Og eg finn det litt underleg at fleirtalet nå ber om at klagesaka omgåande skal bli fullført, sjølv om Klagenemnda for likestilling ennå ikkje har tatt stilling til om desse læremidla bryt med dagens likestillingslov. Eit anna område det er grunn til å fokusere på, er kap. 228, som gjeld kvalitetsutvikling i grunnskulen. Konkret handlar dette om forsøk og utviklingsarbeid med alternativ tildeling av timar på ungdomssteget. Det kan vere ting som tyder på at dette tiltaket har vore dårleg kjent, eller at diverse uheldige omstende har gjort sitt til at avklaringa i revidert budsjett kom litt for seint til at kommunane fekk dette inn i planlegginga si for hausten 2000. Fleirtalet er kjent med at departementet og Statens utdanningskontor nå er i dialog med kommunane om slike viktige forsøk. Eg reknar med at dei andre partia vil gjere greie for merknadene sine seinare i debatten, og eg vil rå Stortinget til å gjere vedtak i tråd med innstillinga.
Jeg vil i forhold til denne saken gjøre oppmerksom på at her er det mange transaksjoner. Mange av dem er av en slik art at man kanskje skulle tro de var unødvendige. De er ikke spesielt store. Men Fremskrittspartiet har konsentrert seg om én av disse transaksjonene, nemlig overføringen fra kap. 243, som gjelder kompetansesentrene, til kommunene, som dermed får et tilskudd på nesten 100 mill. kr. Vi finner det merkverdig at det skal gå an å feilbudsjettere så mye som 100 mill. kr på et budsjettkapittel som man kontinuerlig gjennom året har blitt gjort oppmerksom på er for lite. Og vi føler nok mer at dette er en villet reduksjon over tid, mer enn et mindreforbruk, som er helt realistisk. I den forbindelse fremmer vi det forslaget som er tatt inn i innstillingen på side 3. Videre vil jeg vise til det som er tatt opp fra Oasen Barneskole, og gjøre oppmerksom på at Oasen vitterlig skriftlig har gitt beskjed om at de kommer til å bruke godkjente læremidler ved denne skolen, slik at henvisningen fra representanten Oppebøen Hansen skulle være helt unødvendig i denne sammenheng. Men jeg går ut fra at representanten Lønning redegjør nærmere for dette senere.
Ursula Evje har tatt opp det forslag som hun refererte til.
Det fremgår av dagbladet Dagen i dag i et intervju med komiteens leder, Ranveig Frøiland, at hun ikke har noe imot at Oasen-saken ferdigbehandles så fort som mulig. Og hun fastslår også at hun forutsetter at statsråden selvsagt må gjøre seg ferdig med saken. Det er betryggende. For det innebærer vel at Arbeiderpartiet, til tross for at partiet har lagt inn en egen merknad om saken, er enig i det som flertallet sier, nemlig at et halvt år på en klagebehandling burde være tilstrekkelig – særlig når det har vært mulig å fatte et omgjøringsvedtak i løpet av ti dager. I flertallets merknad om denne saken vises det til at det er viktig at de som søker om godkjenning i henhold til norsk lov, kan regne med likebehandling, rettferdig behandling og forutsigbar behandling. Flertallet fant det nødvendig i juni i år å presisere lovteksten for å gjøre det helt tydelig at den hovedbegrunnelse som ble brukt for å omgjøre godkjenningsvedtaket for Oasen Barneskole, ikke er i samsvar med loven. Det er klarlagt. Når statsråden har funnet grunn til å iverksette en mer omfattende behandling av Likestillingsombudets uttalelser om læremidler som brukes av ACE-skolene, er han selvfølgelig i sin gode rett til å gjøre det. Derimot er han ikke i sin gode rett når han bruker det som et påskudd til å forhale behandling av klagesaken. Det er nemlig klarlagt gjennom sakens forløp at utfallet av behandlingen av Likestillingsombudets innspill ikke under noen omstendighet kan ha noen innvirkning på utfallet av behandlingen av klagesaken. Det er nemlig fra søkerens side gjort tindrende klart, til alt overmål to ganger skriftlig til departementet, at søkeren under enhver omstendighet kommer til å rette seg etter det som blir utfallet av den behandlingen. Forvaltningsloven krever at offentlig instans, når man behandler klage på vedtak fattet av samme instans, skal behandle dette uten unødvendige forsinkelser. Det som har skjedd i denne saken, er en unødvendig forsinkelse, for så vidt som utfallet av klagesaken ikke under noen omstendighet kommer til å påvirkes av behandlingen av den andre saken. Det ser ut av en uttalelse fra statsrådens side i Fædrelandsvennen i dag at han heller ikke denne gang akter å legge noen vesentlig vekt på hva stortingsflertallet mener når det gjelder håndteringen av godkjenningssaker etter privatskoleloven. Det forekommer meg å være en ganske forbløffende form for dristighet, for det er vel fremdeles en del av vårt parlamentariske styresett at statsråder retter seg etter det som er klart uttalt flertallsoppfatning i denne sal. Jeg vil håpe at statsråden følger opp det som ligger i den klare flertallsmerknaden fra komiteen. Denne saken har versert altfor lenge, og det finnes ikke noe som helst argument for at man skal bruke ytterligere tid på å avgjøre en sak som er så oversiktlig som denne saken er.
Dette innlegget var oppsiktsvekkende. At Inge Lønning kan si fra denne talerstol at det ikke har noe å bety for godkjenning av private skoler om de følger norsk lov eller ikke, det er ganske oppsiktsvekkende. Det som er saken, er at disse skolene, ACE-skolene eller kall det hva dere vil, bruker undervisningsmateriell som Likestillingsombudet mener er i strid med norsk lov. Det er sendt inn klage. Klagen skal behandles på vanlig, ordinær måte. Og det skulle ikke bety noe for om disse skolene skal godkjennes og få statstilskudd? Hvis klagenemnda er enig med Likestillingsombudet i at de bruker undervisningsmateriell som er i strid med norsk lov, så er det klart – og det regner jeg med at også Høyre er enig i – at disse skolene ikke skal godkjennes og ikke skal få statstilskudd så lenge de bruker den type undervisningsmateriell. Det håper jeg at Inge Lønning og Høyre er enig i. Dette er en sak som vi har holdt på med lenge, ikke akkurat Oasen, men vi har hatt ganske mange saker om disse skolene oppe her i Stortinget flere ganger tidligere. Og hver gang er det blitt sagt at undervisningsmateriellet som de bruker er det ingen som så langt har satt spørsmålstegn ved. Nå har Likestillingsombudet gjort det, og det må være ganske klart at statsråden bør og skal vente på klagebehandlingen og dermed få avklart om dette undervisningsmateriellet er i strid med norsk lov. Og er det, som sagt, i strid med norsk lov, skal denne skolen – og sannsynligvis de andre skolene som bruker det undervisningsmateriellet – selvsagt ikke ha statstilskudd. Det håper jeg vi kan være enige om, for så lenge som vi har norsk lov, må vi regne med at disse skolene forholder seg til norsk lov og bruker undervisningsmateriell som er i samsvar med de kravene som er nedfelt i norsk lov.
Eg forstår mindre og mindre av sakshandsaminga i dette landet, for no har Stortinget begynt å handsama enkeltsaker i stortingssalen, og då vert det litt rare vurderingar når det gjeld korleis ei sak skal handsamast. Og når representanten Lønning seier at det har ingenting å seia for utfallet i saka om det er nokon som har anka, og om det er nokon som har påpeika at ein ikkje følgjer loven – og det har Likestillingsombodet gjort – synest eg det vert veldig rar sakshandsaming. Men eg skal ikkje gje meg inn på sakshandsaminga, for det klarer departementet å handtera heilt utmerkt. At nokon synest det er trist ikkje å vera i departementa og handsama saker, forstår eg. Men slik det er i dag, er det ei regjering frå Arbeidarpartiet som sit der, og når det i ein del saker kjem klage, tek dei klagane på alvor og vil sjølvsagt òg handsama desse på ein ordentleg måte. Og når Likestillingsombodet har påpeika at undervisningsmateriellet ikkje er i tråd med norsk lov, må det handsamast på ein ordentleg måte. Vi kan seia det som er ei sjølvfølgje i Stortinget: Alt som det vert undervist i på skulane her i landet, skal vera i tråd med norsk lov. Men så er det opp til departementet å sjå til at det vert gjort. Det må heller ikkje vera tvil om at departementet skal gjera det så snart som mogleg, sjølvsagt skal dei det, men dei må gjera det på ein forsvarleg måte. Dei må, når dei skal handsama ei klage, akta på alle dei omsyna som ein klagar og ein søkjar har rett til å få handsama. Og når ein seier her at søkjaren skal retta seg etter utfallet, så skulle det jo berre mangla at ein ikkje skulle gjera det når det er snakk om norsk lov. Men eg meiner framleis at her må ein bruka den tida som skal til for å få handsama klagesaka på ein forsvarleg måte – dei som har klaga, har krav på det. Og det er ikkje noko som tilseier at ikkje dette skal gjerast så snart som mogleg, men ein må trygga dei omsyna som er nødvendige. Og eg må gjenta enda ein gong at når representanten Lønning seier at det har ingenting å seia for utfallet kva som kjem fram i ei slik sak, om ein rettar seg etter norsk lov eller ikkje, då er eg nesten sjokkert. For det er klart at dersom ein skule har undervisningsmateriell som er i strid med norsk lov, må nokon ta hand om det, det kan ikkje Stortinget gjera, og det må få konsekvensar både for statstilskot og godkjenning.
Jeg vet ikke om det er mulig å høre syner, men representanten Reikvam hadde åpenbart hørt noe som jeg ikke har sagt. Selvfølgelig legger jeg til grunn at norsk lov følges i alle skoler i dette land. Det er også sagt uttrykkelig i flertallsmerknaden, hvis man hadde giddet å lese den. Det står: «Flertallet legger til grunn at norsk lov følges av denne skolen slik det gjelder for alle andre skoler. Flertallet har merket seg søkerens presisering av dette.» Det er en plikt for departementet å se til at det er et løpende tilsyn med alle skoler i dette land, både de offentlige og de private, og derunder selvsagt at det som foregår i skolen, er i samsvar med norsk lov. Det skulle bare mangle. Det jeg har påpekt, er at det er blank vilkårlighet å trekke dette argument inn i behandlingen av en klage fra én enkelt skole som har fått trukket tilbake den godkjenning den opprinnelig fikk. Det flertallet gjør, er ikke å behandle en enkeltsak, men å uttrykke klar kritikk av den måten statsråden har behandlet en enkeltsak på. Det må være innenfor det Stortingets oppgaver omfatter, vil jeg tro. Vi har påpekt to ting, for det første at det er et helt urimelig forhold mellom den tid statsråden brukte på å sette seg inn i saken tilstrekkelig til å trekke tilbake den godkjenningen som var gitt – 10 dager – og den tid han har brukt på å vurdere klagesaken uten å gi klageren noe svar tilbake. Og det annet vi har påpekt, er at klageren i denne sak to ganger skriftlig overfor departementet har sagt klart og utvetydig at man under enhver omstendighet kommer til å rette seg etter det som blir utfallet av behandlingen av Likestillingsombudets innspill. Her kan skje ett av to: Enten gir Klagenemnda Likestillingsombudet medhold i sin lovtolkning – hvis så er tilfellet, har søkeren sagt at søkeren kommer til å rette seg etter det – eller Klagenemnda gir ikke Likestillingsombudet medhold i sin tolkning av loven, og hvis så er tilfellet, er det helt åpenbart at dette er et påskudd som ikke kan brukes for å trekke tilbake godkjenningen av søknaden. Det må være en oppgave for Stortingets fagkomite å se til at søkere blir behandlet fair, og at de blir behandlet noenlunde likt når det er klare lovbestemmelser om hvorledes man skal gå frem når det gjelder godkjenning av private skoler. Å hevde at flertallet i sin merknad bagatelliserer norsk lov, er med respekt å melde den blanke meningsløshet. Det flertallet har slått fast, er at søkeren i dette tilfellet har erklært klart og tydelig at man kommer til å rette seg etter det som blir utfallet av behandlingen av saken. Og da finnes det ikke noe forvaltningsmessig grunnlag for å trenere saken ytterligere med henvisning til dette argument.
Uten å ta stilling til den tiden som er brukt på selve saksbehandlingen, er vi nå i en situasjon der en skole har søkt om godkjenning og også får statstilskudd. Samtidig foreligger det vurdering av det undervisningsmateriellet som denne skolen skal bruke, og Likestillingsombudet har ment at en del av dette undervisningsmateriellet er i strid med norsk lov, likestillingsloven. Det skulle da bare mangle at ikke statsråden, når han skal vurdere dette, skal vektlegge dette og trekke dette inn. Dette har ingenting med vilkårlighet å gjøre, dette har å gjøre med det ansvar han har for å legge til grunn de vurderinger som han skal i forbindelse med godkjenning av en skole. Hvis han ikke gjorde det, ville jeg våge den påstand at han ikke gjorde jobben sin. Hvis han ikke tok med i sine vurderinger det forholdet at her ligger det en uttalelse fra Likestillingsombudet som sier at det undervisningsmateriell som de skal bruke, er i strid med norsk lov. Hvis han ikke la vekt på dette når han skulle vurdere denne skolen, så gjør han ikke jobben sin i henhold til loven. Dette har ingenting med den tiden som er brukt på forhånd og i ettertid å gjøre, dette har rett og slett med det å gjøre at det foreligger opplysninger i forbindelse med vurdering og godkjenning av denne saken som tilsier at det her er et undervisningsmateriell som er i strid med norsk lov. Når Inge Lønning sier at dette ikke har noe å bety for vurderingen av saken, var det det jeg gav uttrykk for var oppsiktsvekkende. Og jeg mener fortsatt det er oppsiktsvekkende hvis dette ikke skal vektlegges i forbindelse med godkjenning av den skolen og den pedagogikken. Etter min oppfatning er det slik at hvis dette undervisningsmateriellet er i strid med norsk lov og klagenemnda også mener det, så må dette også få konsekvenser for andre skoler som bruker den type undervisningsmateriell. Det er ganske klart at de må endre dette, sende det inn og si på hvilken måte de endrer det, og hvis ikke de gjør det på en måte som kan aksepteres, må det selvsagt få konsekvenser for statstilskuddet til de skolene som bruker den type undervisningsmateriell. Hvis ikke, så gjør rett og slett ikke statsråden jobben sin.
I den debatten som Rolf Reikvam nå trekker opp, er det jo ingen som sier at statsråden ikke skal følge norsk lov eller gjøre en ordentlig jobb, men det flertallet peker på, er at søknaden må behandles ut fra det grunnlag som den har kommet på. Flertallet legger også vekt på at man skal følge norsk lov, det legger vi til grunn som en selvfølge. Men det har ikke nødvendigvis den konsekvens som representanten Reikvam legger opp til. Det kan også ha den konsekvens at en gjør slik Likestillingsombudet eventuelt ber om, nemlig at læremateriellet endres, og legger det som en forutsetning. Det kan være løsrevet fra en godkjenning eller ikke.
Inge Lønning har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Noen ganger er det åpenbart nødvendig å bruke teskje, selv om det burde være tilstrekkelig med litt større redskap. Det som er fastslått i denne sak, er at oppfølgingen av Likestillingsombudets vurdering av dette læremateriellet ikke kan tenkes å ha noen betydning for behandling av klagesaken. Statsråden kunne jo tenkes å komme til den konklusjonen at han følger klagen, under forutsetning av at søkeren retter det som etter Likestillingsombudets vurdering trenger å rettes opp. Haken ved det er bare at det har søkeren allerede erklært – skriftlig og forpliktende – to ganger. Og da må man jo ha lov til å spørre hva slags grundighet det er departementet praktiserer i saksbehandling, når man ikke legger noen vekt på det søkeren selv uttrykkelig har anført.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 1242]] Sak nr. 3 er debattert sammen med sak nr. 1.
Jeg skal ikke bruke lang tid på dette. Jeg skal vise til komiteens innstilling og den tilråding som er framlagt. Jeg vil også vise til at komiteen har delt seg i et flertall og et mindretall. Flertallet består av representantene fra Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, som står bak tilrådingen, mens et mindretall fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og SV står bak et mindretallsforslag, som jeg skal komme tilbake til. I korthet handler saken om hvordan man skal disponere eventuelle inntekter av framtidige nedsalg av statlige aksjer i Telenor. Hele komiteen er enig om at Telenor har hatt en sentral rolle i oppbyggingen av norsk teleteknologi, og er også enig i at man faktisk har bidratt i forsk-ningsmessig sammenheng. Skillelinjen kommer på det punkt hvor flertallet mener at når man så selger, skal disse inntektene disponeres i henhold til en 90-post på statsbudsjettet, mens mindretallet ønsker å gjøre en prinsipiell markering, at deler av et nedsalg skal kunne avsettes til økt satsing på forskning innenfor informasjons- og kommunikasjonsteknologi. På dette grunnlag har mindretallet fremmet et forslag som jeg tillater meg å ta opp, idet jeg tidligere har vist til komiteens innstilling og tilråding.
Odd Einar Dørum har tatt opp det forslag han refererte til.
Saksordføraren gjorde så godt greie for fleirtalet sitt syn òg at det er eigentleg ikkje naudsynt å seia noko. Men frå Arbeidarpartiet si side har eg likevel berre lyst til å seia følgjande: Eventuelle aksjesal skal og har vi moglegheit til å koma tilbake til mange gonger, men her er det nokre prinsipp som det er viktig å slå fast: For det første disponerer vi ikkje pengar før vi har selt aksjar, og for det andre rettar vi oss etter retningslinene når det gjeld budsjettarbeid generelt. Vi disponerer heller ikkje inntekter uavhengig av budsjett og eventuelt sal. Og om det skulle verta overskot, eller kor mykje pengar det vert dersom vi sel, veit vi heller ikkje. I forhold til budsjettpraksisen skal vi disponera midlane kvart år når vi ser på heilskapen i budsjettet. La meg òg seia når det gjeld føremålet med forslaget om å bruka meir til forsking og utvikling, at det er både ein god tanke og eit godt forslag som vi skal vera med på å ta omsyn til i dei ordinære budsjetthandsamingane. Eg har vore med på å røysta ned ein del slike forslag før fordi det er nokre prinsipp i forhold til korleis vi skal driva budsjettering her i huset. Eg synest vi brukar mykje tid på akkurat slike forslag som ein veit vert røysta ned, så det er mi oppmoding at forsking, utdanning og utvikling skal vi ta vare på i dei ordinære budsjetta.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 1248]]
Nå er det om lag seks månader sidan Odelstinget handsama endringar i opplæringslova, der ein m.a. vedtok at alle vaksne fødde før 1. januar 1978 skal ha rett til vidaregåande opplæring dersom dei ikkje har fullført slik opplæring tidlegare. Dette er ein positiv og viktig rett, som Arbeidarpartiet har kjempa for i mange år. I Ot.prp. nr. 44 for 1999-2000, som var det dokumentet som låg til grunn for handsaminga av dette spørsmålet, gjorde Regjeringa det klart at når det gjaldt vidaregåande opplæring for vaksne, ville ikkje høyringsutkastet legge opp til endringar i høve til det som allereie følgde av dagens regelverk. Odelstinget hadde ingen merknader til dette. Komiteen sitt fleirtal har vurdert Dokument nr. 8-forslaget frå representanten Rolf Reikvam om gratis skyss for vaksne ut frå omsynet til dei vaksne sjølve og omsynet til fylkeskommunane. Eg er samd i at likskapsprinsippet tilseier at også dei vaksne i særskilde løp burde få dekt sine reiseutgifter. Årsaka til at eit fleirtal ikkje vil tilrå dette nå, er m.a. uvisse omkring kostnadene. Reforma for dei vaksne starta i haust, og det er ennå for tidleg å seie kor mange som vil nytte seg av denne retten. Komiteen har også undersøkt i departementet, gjennom eit skriftleg spørsmål, om det kan finnast tiltak i likningslova som tilseier at vaksne i særskilde løp kan føre opp pendlarfrådrag på sjølvmeldinga for den distansen som går med til og frå utdanningsstaden. Finansdepartementet svarar at slikt frådrag for utgifter ikkje er mogleg med det regelverket vi har i dag. Fleirtalet i komiteen er som sagt ikkje avvisande til framlegget om utvida rett til dekking av skuleskyss, men vil vente til ein har fått litt meir røynsler med denne retten. På denne bakgrunn vil fleirtalet tilrå å avvise dokumentframlegget.
Rett til videregående opplæring for voksne var og er en viktig utdanningspolitisk reform. Det er en reform som SV og Arbeiderpartiet har stått sammen om, og som vi fikk flertall for for et halvt år siden, slik Sigvald Oppebøen Hansen beskrev. I statsbudsjettet for neste år er det lagt inn kompensasjon for fylkeskommunen for ca. 2000 voksne elever. Det er det antallet flertallet i denne sal antar vil benytte seg av denne retten. Det store flertall i Stortinget har sagt at ved innføring av rett for voksne til videregående opplæring skal fylkeskommunen ha full kompensasjon, og det er lagt inn kompensasjon i den generelle rammen for 2000 studenter. Dermed vet vi litt om hvor mange vi antar kommer til å benytte seg av denne retten. Jeg frykter at vi har vært for beskjedne, og at vi burde ha lagt inn mer. Jeg viser også til SVs budsjettforslag, der vi antar at flere vil benytte seg av denne retten, og vi har lagt inn kompensasjon for det. Skal vi greie å stimulere voksne til å bruke denne retten, er vi nødt til å legge forholdene til rette for dem. Vi skal være klar over at det er mange voksne som har aversjon mot utdanning og har et vanskelig forhold til dette. De har kanskje opplevd tapssituasjoner i forhold til skole og utdanning. Og hvis vi skal greie å trekke disse inn i skolen – og det ønsker vi – gi dem kompetanse, gi dem muligheten til å studere videre, er vi nødt til i alle fall å legge best mulig til rette for dem. Og vi er nødt til å legge til rette slik at de kan få dekket sine reelle utgifter – i dette tilfellet transportutgifter. Det tror jeg er absolutt nødvendig hvis de voksne skal kunne benytte seg av denne retten. Det er urimelig at vi skiller mellom de som følger ordinære kurs, og de som eksempelvis velger et komprimert løp. Mange av disse voksne har jo en erfaring og en realkompetanse som tilsier at de vil kunne få avkorting for en del av utdanningen, og det er da naturlig at de går inn i komprimerte løp. Vi ønsker også å stimulere til at de skal få vurdert sin realkompetanse og få et tilrettelagt opplegg innenfor et komprimert løp. Men i det øyeblikket de får det og ikke følger et vanlig løp, har de ikke rett til å få dekket sine skyssutgifter. For de fleste i denne salen må jo dette være åpenbart urimelig. Dette må vi gjøre noe med, og det er det som ligger i vårt forslag. Jeg tar opp det forslaget, slik det framgår av innstillingen.
Rolf Reikvam har tatt opp det forslaget han selv refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 1248]]
Grunnen til at jeg har funnet det nødvendig å anmelde denne interpellasjonen, er at det har oppstått betydelig usikkerhet rundt arbeidet med forskrifter i medhold av den nye opplæringsloven. Usikkerheten bestyrkes ikke uvesentlig gjennom et referat i Skolefokus nr. 19 dette år fra et foredrag statsråden har holdt på Lærerforbundets ekstraordinære landsstyremøte. Under den litt paradoksale overskriften «Giske med utstrakt hånd» leser man her følgende: «Forskrifter vedrørende kompetansereformen vil ventelig foreligge rundt nyttår.– Vi skal sørge for forskrifter som slår ring om skolen og fylkeskommunen i dette arbeidet, sa Giske. Han underslo ikke at Stortingets formulering «andre aktører» kan bety privatskoler: – Det blir en tøff runde med Stortinget om hva «andre aktører» betyr, sa statsråden, som er imot privatskoler. – Jeg akter å kjempe imot den gryende privatiseringen, og jeg håper jeg har Lærerforbundet med meg. Han karakteriserte privatskoler, eller friskoler som svenskene kaller det, som ensretting: – Jeg frykter vi får en ny type friskoler dersom privatskolevesenet slippes løs: Skoler som er fri for mangfold, fri for likestilling, og annet vi mener det er verdt å kjempe for.» Det er mange bemerkelsesverdige siderved disse ytringene, bl.a. sammenblandingen av ulike kategorier private skoler på ulike nivåer i skolesystemet. Men det aller mest bemerkelsesverdige er at en nærliggende tolkning av det statsråden har sagt i dette foredrag, er at han ønsker å utfordre Stortinget til omkamp når det gjelder forståelsen av hva Stortinget har ment med det som ble sagt ved behandlingen av den nye opplæringsloven. Så langt jeg kan forstå, er det ingen tvil om hva stortingsflertallet har ment. Stortingsflertallet har helt uttrykkelig slått fast at fylkeskommunene, når de følger opp det ansvaret loven legger på dem for å sikre at voksne får innfridd retten til videregående respektive grunnskoleutdanning dersom de ikke har dette fra før, står helt fritt til å benytte «studieforbund, fjernundervisningsinstitusjonar og andre som gir tilbod om grunnskoleopplæring og vidaregåande opplæring for å oppfylle plikta til å gi opplæring til vaksne». Det finnes ikke skygge av tvil om at stortingsflertallet har ment at de ulike tilbydere av utdanning på dette området skal behandles likt fra fylkeskommunens side. Det var under Stortingets behandling av den nye opplæringsloven en viss uenighet når det gjaldt spørsmålet om eksamensrett for institusjoner som ikke hører inn under den offentlige skolen. Men også på dette punkt har flertallet uttalt seg helt klart: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmet fra Sosialistisk Venstreparti, har merket seg at forslaget til lovbestemmelse gir hjemmel for forskrift som gir nærmere bestemmelser om krav til kompetanse for undervisningspersonell. Flertallet er enig i at også personer uten formell pedagogisk kompetanse, men med tilsvarende realkompetanse, kan tilsettes som lærer. Personer med lang erfaring i undervisning av voksne er viktige ressurspersoner i voksenopplæringen." Og så kommer det avgjørende punkt: "Flertallet vil likevel peke på at tilbydere som får anledning til å gi standpunktkarakterer eller annen form for formell kompetanse, må ha lærere med godkjent kompetanse.» Den åpning som stortingsflertallet har gitt for å slippe retten til å sette standpunktkarakterer mer eller mindre løs i markedet, er altså meget betinget og meget trang. Grunnene til dette burde ligge helt oppe i dagen. Det er et alminnelig rettssikkerhetsprinsipp at alle elever skal behandles likt. Det har hittil også vært et helt klart prinsipp i norsk skolepolitikk at retten til å sette standpunktkarakterer er avhengig av at den formelle kompetanse er utvilsom, og også at det fra de utdanningsmyndighetene som har ansvaret for å føre tilsyn, blir ført tilsyn med at denne retten blir forvaltet på en betryggende måte. Det er viktig at de forskriftene som skal gis med basis i opplæringsloven og på grunnlag av Stortingets behandling av opplæringsloven, faktisk gjenspeiler det som er stortingsflertallets standpunkt. Stortingsflertallets standpunkt er at tilbyderne skal behandles likt, at det i prinsippet bør være slik at private tilbydere kan basere seg på å gjøre bruk av det vel etablerte institutt som har vært der i lange tider for å konstatere om realkompetanse er til stede, nemlig privatisteksamen. Privatisteksamenen har sin opprinnelse nettopp i ønsket om at det skal være adgang til å få dokumentert realkompetanse uten at man nødvendigvis har fulgt de regulære opplegg i den offentlige skolen. Det står fritt å melde seg opp til denne prøve, og prøven er den mest objektive form for testing vi har når det gjelder å konstatere hvorvidt realkompetansen faktisk er til stede. Det er viktig at de forskriftene som blir gitt, ikke etterlater noen tvil om at det er fylkeskommunen som sitter med ansvaret, at fylkeskommunen er forpliktet fra Stortingets side til å behandle alle tilbydere likt, og at skolemyndighetene er forpliktet til å føre tilsyn med at eksamensretten blir forvaltet på en betryggende måte. På disse punktene har det versert ulike oppfatninger av hva som er meningen med de utkastene til forskrifter som har vært sendt ut, og derfor imøteser jeg med stor interesse hvorledes statsråden vil tolke disse forskriftene. Jeg imøteser også med stor interesse statsrådens vurdering av hvorvidt utkastet til forskrifter er i samsvar med det Stortinget har sagt.
Fylkeskommunen er ansvarlig for den enkelte voksnes rett til videregående opplæring etter opplæringsloven kapittel 4A. Fylkeskommunen står fritt i å benytte andre tilbydere for å oppfylle sine forpliktelser overfor voksne. Det er fylkeskommunen selv som velger om det f.eks. skal være en privat videregående skole eller et studieforbund. Fylkeskommunen kan også velge bare å bruke sine egne institusjoner. Fylkeskommunen har ansvaret for at alle får et tilbud. Det gjelder også innholdet i tilbudet, selv om de velger å la andre stå for undervisningen. Det betyr bl.a. at fylkeskommunen må sikre at grunnlaget for vurderingen av den enkelte er målene for opplæringen slik de kommer til uttrykk i læreplanene. En god kvalitetssikring av standpunktvurderingen er en forutsetning for å opprettholde et nasjonalt vurderingssystem. Men dette er ikke til hinder for at enkelte andre tilbydere kan sette standpunktkarakterer. I juni i år sendte jeg utkast til nye bestemmelser om vurdering av voksne på høring. På grunnlag av det som kom fram i høringene, vil jeg om kort tid fastsette forskriftsbestemmelser. Jeg har grunn til å tro at ikke alle voksne vil ønske et opplæringstilbud der det blir gitt vurdering med standpunktkarakterer. I forskriften vil jeg derfor presisere at dersom den voksne ønsker det, kan fylkeskommunen tilby opplæring som avsluttes med eksamen som privatist. På denne bakgrunn tror jeg at forskriften vil tilfredsstille de kravene som Stortinget har satt om likebehandling av forskjellige opplæringstilbud, objektiv vurdering av elevenes kompetanse og kvalitetssikring av de forskjellige tilbudene. Jeg tror også at forskriften vil sikre den fleksibiliteten som hele kompetansereformen og retten for voksne til videregående opplæring krever.
Jeg takker statsråden for svaret. På ett vesentlig punkt var svaret meget tilfredsstillende. Jeg forstod statsråden slik at han i de endelige forskriftene vil presisere at fylkeskommunen også står fritt til å bruke private tilbydere på linje med andre. Da er den mulige uklarhet ryddet av veien. Statsråden sa også generelt at han var opptatt av kvalitetssikring i forbindelse med at andre tilbydere, som han sa, får adgang til å sette standpunktkarakterer. Da er vi i prinsippet enige på det punkt også. Men det jeg ikke fikk noe klart svar på, er hvorvidt forskriften også på dette punkt vil følge opp det stortingsflertallet sa da man behandlet opplæringsloven, nemlig at en uttrykkelig forutsetning for dette er at det personalet som har ansvaret for undervisningen, har fullt godkjent kompetanse. Det var flertallets klart uttrykte oppfatning i innstillingen om opplæringsloven, og også på det punkt vil jeg svært gjerne ha en bekreftelse på at dette vil bli fulgt opp i forskriftene.
Jeg tror egentlig ikke den eventuelle uenighet som representanten Lønning har oppfattet under vår behandling av forskriftene – hvor nå den oppfatningen har kommet fra – i og for seg er så vesentlig. Jeg tror vi deler oppfatningen om at standpunktkarakterer skal settes med en kvalitetssikring, at det skal være en rettssikkerhet – jeg vet ikke om vi skal havne i rettssalen med karakterene – i hvert fall at det skal være en trygghet for at man har en likebehandling når det gjelder å sette standpunktkarakterer, hvilke krav vi skal sette i forhold til det, og i hvilken grad vi skal kreve lærerkompetanse. Man kan jo tenke seg at en og samme institusjon har flere typer lærere. Skal alle lærerne ha lærerkompetanse, eller kan man tenke seg at man bruker ulike undervisningspersoner med ulik bakgrunn i en og samme institusjon eller studieforbund eller privat skole osv.? Det finnes mange ulike varianter her. Jeg tror vi skal klare å lage forskrifter som ivaretar alle de hensyn vi må ta til at den enkelte skal få en god opplæring, og der de sikkerhetstiltak som gjelder både kvalitet og likebehandling, som representanten Lønning er opptatt av, blir ivaretatt.
Representanten Inge Lønning reiser her ei problemstilling som etter mi meining er avklart for ei tid sidan. Stortinget har ved fleire høve fått uttale seg i høve til problemstillinga rundt etter- og vidareutdanningsreforma òg på dette punktet. I handlingsplanen for kompetansereforma som er utarbeidd i fellesskap av alle samarbeidande partar, er alle einige i at målet er å tilpasse opplæringstilboda betre til vaksne sine behov, m.a. ved opne og fleksible opplæringsformer. Det har Stortinget òg slutta seg til – ja, til og med å ta i bruk arbeidsplassen som læringsarena. I tillegg skal det leggast til rette for menneske med svært så ulike føresetnader. Eg kan nemne lese- og skrivevanskar, arbeidsledige, funksjonshemma, språklege minoritetar m.m. Da komiteen behandla budsjettet for inneverande år, understreka ein einstemmig komite at det var viktig at institusjonar og organisasjonar tok sitt ansvar for å sikre at reforma skulle bli ein realitet, først og fremst for dei gruppene som ikkje tidlegare har hatt tilgang til etter- og vidareutdanning. Vidare peika komiteen på at dei nye utdanningsgruppene på mange område ville ha behov for heilt andre undervisningsformer enn dei tradisjonelle. Fleirtalet var veldig tydelege på at studieforbunda hadde ei viktig rolle i reforma, og minte om at studieforbunda mista sin eksamensrett i vidaregåande opplæring i 1997 da alle gamle fagplanar for tidlegare § 20-kurs blei trekte tilbake som følgje av Reform 94. I den samanhengen sa fleirtalet at Regjeringa blei bedt om å innføre avgrensa eksamensrett i ein overgangsperiode for studieforbund og fjernundervisningsinstitusjonar som driv opplæring på vidaregåande skule sitt nivå. Slik eg forstår lovfestinga av vaksne sin rett til vidaregåande opplæring, er det ingen tvil om at det er fylkeskommunen som fullt og heilt er ansvarleg for opplæringa. Men dei står fritt til å nytte ulike arrangørar. Det ventar eg òg at dei gjer, slik at reforma sine intensjonar om tilpassa opplæringstilbod skal bli innfridde. Det seier seg sjølv at opplæringstilbodet må vere organisert slik at det er eit forsvarleg grunnlag for å sette standpunktkarakter for dei som ønskjer det. Mi tolking av dette er at det heller ikkje er noka avgrensing av eksisterande privatistordning.
Denne saken er i utgangspunktet et resultat av dårlig politisk håndverk fra statsrådens side. Egentlig hadde vi bare behov for å slå fast at den enkelte har rett til videregående opplæring, og at det finnes noen som har ansvar for å tilby denne opplæringen, dvs. gi retten til den enkelte voksne, og så pålegge fylkeskommunen en plikt til å tilby denne opplæringen. Det var helt unødvendig å ramse opp noen organisasjoner som kunne brukes på tilbudssiden, slik statsråden la opp til i proposisjonen. Det var jo klart at dette var manna fra himmelen for en del som var opptatt av private aktører i dette markedet. Vi som har jobbet litt på fylkeskommunalt nivå, vet jo at fylkeskommunene samarbeider med ulike aktører som tilbyr utdanning på videregående skolenivå, og det har de gjort ganske lenge. Så av den grunn var det helt unødvendig å nevne noe som helst i forslag til lovtekst, for dette hadde gått seg til på en naturlig måte med en rett og med en plikt, uten å gå videre inn på hvem som kan benyttes til dette. Men ulykken var jo gjort. Et flertall i Stortinget fikk så sagt det de ønsket. Jeg føler at det som statsråden her har lagt opp til, er i samsvar med det som flertallet ønsket, og det har vel også Inge Lønning presisert. Men det er ett problemområde som etter min oppfatning er minst like interessant, og som også Inge Lønning og andre burde være opptatt av. Dersom en fylkeskommune som har plikt til å tilby utdanning, henviser en elev til en kommersiell videregående skole som ikke har eksamensrett, som ikke har rett til å sette standpunktkarakter, og sier at det er det tilbudet den har til dem, er da plikten oppfylt? Det syns jeg er et ganske interessant spørsmål. For dette medfører jo at denne eleven får en opplæringssituasjon hvor han må gjennom en del eksamener, ganske mange eksamener, som han ellers ikke ville ha måttet gjennom dersom han hadde vært ved en skole som har rett til å sette standpunktkarakter, og som dermed har eksamensrett. Det syns jeg er en interessant problemstilling sett ut fra etterspørrerens side. Inge Lønning og Høyre er jo mest opptatt av at man her skal forsvare og sikre disse tilbudene, disse private aktørene, disse private tilbyderne, mens vi egentlig burde være opptatt av den enkelte elevs, den enkelte students situasjon. Men som sagt, slik statsråden nå legger opp til, virker det som at flertallet har fått det som de vil, og her skal private tilbydere, kommersielle tilbydere, sidestilles med andre viktige oppfølgere og de krav som stortingsflertallet har satt.
I likhet med representanten Oppebøen Hansen mener jeg nok at selve kjernen i denne saken er avklart, i og med et skriftlig tilleggssvar av 3. november i år på et skriftlig spørsmål fra meg. Statsråden gjentar i dag at fylkeskommunen står fritt i å benytte andre tilbydere for å oppfylle sine forpliktelser overfor voksne, akkurat som det også står i det tilleggssvaret. Det er også fylkeskommunen som velger tilbyderne. Når jeg tok ordet, var det for å kommentere litt det statsråden sa i forhold til godkjenningskrav for å sette standpunktkarakterer. Her svarte statsråden at det er den enkelte lærer, team eller hvem det skulle være ved institusjonen, som kunne gjøre det. Jeg vil nok gi det råd at den eller de som er ansvarlig for å sette standpunktkarakter, har godkjent kompetanse, ganske enkelt fordi at hvis det ikke er tydelig, så skapes det tvil om hele standpunktgrunnlaget. Så der tror jeg statsråden gjør klokt i å ha et presisjonsnivå som er knyttet til at den eller de som er ansvarlig for å sette standpunktkarakteren, har godkjent kompetanse.
Noen ganger fører interpellasjoner til et klart og utvetydig resultat. Denne gang vil jeg bare ved debattens avslutning konstatere at det synes å være betydelig enighet i denne sal både om forståelsen av hva man tidligere har lagt av føringer i forbindelse med behandlingen av opplæringsloven, og om hvorledes forskriftene bør se ut for å følge opp dette. Det jeg er særlig glad for, er at statsråden har gjort det helt klart at de endelige forskriftene ikke kommer til å operere med et absolutt skille mellom skoler som tilbyr standpunktkarakter, og skoler som ikke tilbyr standpunktkarakter. Det er en vesentlig avklaring. Jeg vil presisere overfor representanten Reikvam at mitt anliggende i denne sammenheng ikke primært er tilbydernes tarv, men brukernes tarv. Det finnes nemlig mange ulike kategorier brukere av denne type tilbud. Noen foretrekker å søke til skoler som har rett til å sette standpunktkarakter. Andre foretrekker – og det kan det være mange ulike grunner til – den type skoler som ikke gjør det, og som heller ikke ønsker å gjøre det, fordi de baserer hele sin virksomhet på at de skal forberede folk best mulig til å gå opp til privatisteksamen. Etter vår oppfatning bør kompetansereformen ha som et hovedsiktemål å sikre størst mulig mangfold og sikre at alle kategorier brukere av den rettigheten som nå er gitt, så vidt mulig skal få tilfredsstilt sine ønsker. Jeg synes det er gledelig at det nå er fastslått at forskriftene kommer til å gjøre det klart at fylkeskommunen her ikke bare står fritt, men skal likebehandle de ulike kategorier søkere og de ulike kategorier tilbydere. La meg så til sist si at jeg er helt ut enig i den tolkningen som representanten Lyngstad gav av kvalitets-sikringssynspunktet. Det må ikke herske noen tvil om at de lærere som har rett til å sette standpunktkarakterer – for det er jo enkeltlærere som gjør dette i praksis – må ha fullt tilfredsstillende kompetanse. Jeg vil gjerne at statsråden også bekrefter at han er enig i denne tolkningen av kvalitetssikringskravet.
Først til spørsmålet om hvilke tilbydere som fylkeskommunen skal anvende i sitt tilbud om videregående opplæring for voksne. Representanten Lønning snakket om likebehandling. Det er jeg også tilhenger av. Men vi må jo også presisere hva som ligger i «likebehandling». Jeg sa i mitt første innlegg at fylkeskommunen står fritt i å kunne bruke sine egne skoler og tjenester dersom den velger det. Så her har fylkeskommunen et fritt valg i forhold til hvordan den ønsker å legge opp dette innenfor de rammene som ligger, og som forskriftene selvsagt vil sette. Så hvis man med likebehandling mener – som Høyre ofte gjør – en slags anbudsordning eller billigste tilbyder eller et slags konkurranseprinsipp, så er selvsagt ikke det noe som jeg er tilhenger av. Det var heller ikke det som lå i det svaret som jeg først gav. Bare så det er presisert. Så til standpunktkarakterer. Jeg har merket meg – som det heter – de synspunktene som har framkommet, både fra Lyngstad og Lønning, og skal ta dem med meg videre i det arbeidet som vi nå driver på med, for å fullføre forskriftene. Jeg deler det synet som man har her om at det er viktig å ha en kvalitetssikring i forhold til standpunktkarakterer. Jeg deler også synet om likebehandling og om forutsigbarhet og rettssikkerhet i forhold til standpunktkarakterer. Så jeg er overbevist om at vi skal komme fram til løsninger som er tilfredsstillende. Men jeg vil si følgende: Jeg tror at hele kompetansereformen og tilbudet om videregående opplæring for voksne er ganske utfordrende for alle som har jobbet med skolepolitikk i mange år, fordi det innebærer på mange måter noe nytt. Vi får en helt ny gruppe folk som skal inn og få en opplæring som tidligere stort sett har vært forbeholdt folk som har sittet på skolebenken. Det kommer til å kreve veldig mye av fylkeskommunene, både i forhold til å utarbeide fleksible tilbud, alternative læringsarenaer og alternativ kommunikasjon mellom underviser og dem som skal lære. Jeg tror at vi her har veldig mye nybrottsarbeid å gjøre, hvor vi er nødt til å tenke nytt, hvor vi er nødt til å tenke fleksibelt, og hvor vi er nødt til å ha den personen som skal lære, i sentrum for det vi gjør, og ikke alle mulige slags organisasjonsformer og -strukturer. Her tror jeg alle er nødt til å rive seg litt løs fra sine forutinntatte holdninger og forutinntatte mønstre, og tenke på hvordan vi skal skape en helt ny læringsarena for en helt ny gruppe elever.
Dermed er interpellasjonsdebatten avsluttet.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 40 minutter, og at taletiden blir fordelt med 5 minutter på hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er i seg selv positivt og ønskelig at nordmenn etter eget ønske oppholder seg i utlandet for kortere eller lengre tid. Kjennskap til utenlandske forhold bidrar til å berike det norske samfunn og er en forutsetning for å dra nytte av de fordeler som en stadig mer åpen verden kan gi. Jeg har derfor lyst til å gi uttrykk for anerkjennelse til forslagsstilleren fordi han har reist et spørsmål som åpenbart har fortjent en nærmere utredning, noe det meget omfattende svaret fra Regjeringen viser er blitt tatt på alvor. Spørsmålene er blitt forelagt for fem forskjellige departementer: for Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, for Barne- og familiedepartementet, for Kommunal- og regionaldepartementet, for Utenriksdepartementet og for Finansdepartementet, foruten selvsagt for Justisdepartementet selv. Det Justisdepartementet konkluderer med, er at de lovene som etterlyses, i det alt overveiende er tatt hensyn til, og at departementet utover det vil følge utviklingen videre. Videre sier departementet at det er så stor forskjell f.eks. på skattespørsmål, strafferettslige spørsmål, pensjons- og omsorgsspørsmål og undervisningsspørsmål at det vil være lite hensiktsmessig å behandle det i en egen separat utredning. Dette er det store flertallet i komiteen enig i. Det burde vel vært en enstemmig komite, for det er umulig for meg å se at den komitemerknad som kommer fra Fremskrittspartiet, inneholder noe nytt i forhold til forslaget og de svarene som er gitt av Regjeringen. Bare nærmest som en liten kuriositet har jeg også lyst til å nevne at komiteens flertall mener at betegnelsen «norske bosettinger i andre land» i Dokument nr. 8-forslaget er noe uheldig, fordi det kan skape inntrykk av at det skulle være ønskelig eller mulig med noen norsk myndighetsutøvelse i andre land.
Jeg viser til forslaget på side 2 i innstillingen, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette en offentlig utredning og deretter fremme forslag om en gjennomarbeidet helhetspolitikk for norske bosettinger i andre land og de utfordringer dette medfører for det norske samfunn og dets lover, regler og ordninger.» Jeg har registrert at departementet mener at det finnes et tilfredsstillende regelverk på de fleste områder, og at disse regler og forskrifter kontinuerlig er under vurdering. Det vil likevel være en fordel med en helhetlig gjennomgang og en samlet oversikt over regelverket på ulike områder, eksempelvis på områder som skole, behandlingsinstitusjoner, eldretjenester, skatter og folkeregisterregler. At en slik gjennomgang og samlet oversikt vil være til stor hjelp for nordmenn bosatt i utlandet, viser det brevet som komiteen har mottatt fra den norske klubben i Costa Blanca. Der blir det vist til at forslaget fra representanten Carl I. Hagen har vært sendt rundt til 1 100 medlemmer, og at det er kommet mange positive tilbakemeldinger. Lederen for klubben uttrykker i brevet stor tilfredshet med det initiativet som er tatt. Med dette tar jeg opp forslaget på side 2 i innstillingen.
Jan Simonsen har tatt opp det forslaget han refererte. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 1249]]
Da skulle vi være klare til å votere over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 33 forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 6-20, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 2 og 21-28, fra Inge Lønning på vegne av Høyre forslagene nr. 3 og 29-33, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 5, fra Inge Lønning på vegne av Høyre og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 34, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 4 ikke er tatt opp, da et identisk forslag ble behandlet i forrige uke. Presidenten åpner for stemmeforklaringer.
På vegne av Kristelig Folkepartis, Senterpartiets og Venstres medlemmer i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil jeg anbefale våre partier å stemme for innstillingen og mot alle mindretallsforslag. Og når det gjelder forslag nr. 34, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og SV, vil Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre stemme for forslaget.
Når det gjeld innstillinga frå komiteen, vil eg be om at Arbeidarpartiet sine medlemer stemmer for den. Men når det gjeld rammeuavhengige vedtak punkt B, ber eg om at Arbeidarpartiet stemmer mot romartala II og III. Når det gjeld forslag nr. 34, frå Framstegspartiet, Høgre og SV, ber eg om at det vert gjort om til eit oversendingsforslag, med bakgrunn i at Stortinget har vedteke to nye grunnkurs. Stortinget har bede Regjeringa om å redusera talet på vidaregåande kurs, og når ein då byrjar på den jobben, skal Stortinget seia konkret korleis det skal vera vidare. Det synest vi er utidig, men dersom det ikkje vert gjort om til eit oversendingsforslag, ber eg om at Arbeidarpartiet sine medlemer stemmer mot forslaget.
Jeg vil henstille til Fremskrittspartiets medlemmer å stemme for vårt forslag nr. 1. Jeg ber videre om at de stemmer for forslag nr. 5, fra Høyre og Sosialistisk Venstreparti, for våre egne rammeuavhengige forslag, naturligvis, og for forslagene fremmet av Høyre, med unntak av forslagene nr. 21 og 24, og at de stemmer mot komiteens innstilling.
Flere har ikke bedt om ordet til stemmeforklaring, og vi går da til votering. Det voteres først over rammeuavhengige mindretallsforslag. Vi starter med forslagene nr. 29-33, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i samarbeid med aktuelle fylkeskommuner å foreslå en ordning der skolen får status som landsdekkende linje. Eventuell statlig økonomisk medvirkning tas opp i Revidert nasjonalbudsjett for 2001.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen ta initiativ overfor fylkeskommunene slik at det kan utvikles en ordning med forpliktende avtaler ved etablering av landsdekkende linjer. Ordningen må legge til grunn at det skal være et offentlig ansvar også å etablere tilbud som rekrutterer på tvers av fylkesgrensene.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett for 2001 å gi en redegjørelse om prioritering og fordeling av midler.» Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber Regjeringen påse at det ikke blir etablert betalingsordninger for utlån fra statlige bibliotekinstitusjoner til andre bibliotek. Der slike ordninger er innført, skal de avvikles.» Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en egen sak om inntektsavhengig tilbakebetaling av studielån.»
Det voteres så over forslagene nr. 21 og 24, fra Høyre. Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om at det innføres karakterer i skriftlige fag fra 5. klasse i grunnskolen.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremlegge forslag om justering av timesatsen for musikk- og kulturskoler i Revidert nasjonalbudsjett 2001.» Her har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme imot.
Det voteres så over forslagene nr. 22, 23, 25, 26, 27 og 28, fra Høyre. Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å endre opplæringsloven slik at det blir fritt skolevalg både i grunnskolen og videregående skole, samtidig som det fastholdes at elever i grunnskolen skal ha rett til plass ved nærskolen.» Forslag nr. 23 lyder: "Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endret finansieringsmodell for driften av grunnskolen og videregående skoler, slik at en større del av pengene følger eleven etter stykkprisprinsippet. Offentlige og private utdannelsestilbud likestilles når det gjelder tilskudd til drift.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag for Stortinget om omorganisering av grunnskolens ungdomstrinn, med sikte på å gi elevene gradvis større valgfrihet og større mulighet for faglig fordypning.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber Regjeringen endre forskriftene til opplæringsloven slik at valgfag kan telle med ved beregning av konkurransepoeng i forbindelse med opptak til videregående opplæring.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å endre kompetansekravene for lærere i grunnskolens ungdomstrinn slik at lærere som underviser i teorifag skal ha minst ett års faglig fordypning i faget.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprettholde muligheten til å få tilskudd til undervisningsutstyr for skoler som er godkjent etter privatskolelovens § 26 tilskuddsregel 1, 2 og 4.»
Det voteres så over forslagene nr. 6-20, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at man i grunnskolen bruker de nødvendige tiltak for å hindre uønsket atferd som medfører problemer og ubehag for andre elever. Slike tiltak kan blant annet bestå av straffelekse, gjensitting og utvisning for kortere eller lengre perioder ved konstante tilfeller av bråk, vandalisme, vold m.m. med hjemmel i opplæringsloven.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette konkrete tiltak når det gjelder klasseledelse og ivaretakelse av voksenrollen slik at brukerne på landsbasis får et felles grunnlag for sin oppfatning og atferd når det gjelder respekt for liv, helse og andres eiendom, oppførsel og respekt for lærer og medelever.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om innføring av fagkarakterer i alle fag på skolen fra og med 5. klasse.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endret finansieringsmodell i grunnskolen, slik at pengene følger eleven – stykkpris, og at alle offentlige grunnskoler omdannes til ansvarlige økonomiske enheter med egne styrer. Private grunnskoler og hjemmeundervisning med sikring av fagkrets skal finansielt likestilles med offentlige skoler.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endret finansieringsmodell for videregående skoler, slik at pengene følger eleven – stykkpris. De offentlige videregående skoler blir ansvarlige økonomiske driftsenheter med egne styrer. Private videregående skoler skal likestilles med offentlige når det gjelder finansielle spørsmål.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem de nødvendige forslag slik at skoleeiers arbeidsgiveransvar blir reelt på alle områder.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en modell hvor norske universiteter og høyskoler omdannes til selvstendige rettssubjekter.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en finansieringsmodell for høyere utdanning, basert på stykkprisprinsippet om at finansieringen følger studenten. Midler til grunnforskning finansieres direkte til institusjonen uavhengig av studenttall.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å endre Husbankens regler for utlån til bygging av student- og elevboliger, slik at prosjekter i områder med press på arealene og høye tomtepriser ikke blir stoppet på grunn av Husbankens låneregler.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å gi utdanningsinstitusjonene en generell dispensasjon fra offentlig lov- og regelverk om ansettelser, arbeidstid m.m.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å forskriftsfeste at foreldrene skal trekkes med i den skolebaserte vurderingen.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om opprettelse av et uavhengig klageorgan for undervisningssektoren med tilhørende mandat, organisering og styringsfunksjon.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem de nødvendige endringer i lov om opplæring slik at musikk- og kulturundervisningen organiseres ut fra skolens og brukernes behov og ikke med utgangspunkt i kulturlivets egne ønsker.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om i inneværende stortingsperiode å fremme for Stortinget en rekrutteringsmelding med formål å rekruttere, stabilisere og beholde nødvendig sykepleiekompetanse i våre offentlige sykehus. Det forutsettes at rekrutteringsmeldingen utarbeides i samarbeid med arbeidstakerorganisasjonene og at mulige produktivitets- og effektiviseringsgevinster avklares.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen praktisere en lik behandling av offentlige og private opplæringsinstitusjoner ved tildeling av stipendiatstillinger og postdoktorstillinger.»
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Høyre og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i Revidert nasjonalbudsjett redegjøre for om en legger opp til en annen arbeidsfordeling mellom sentrene og den kommunale tjenesten enn det som er forutsatt i Innst. S. nr. 228[[1997-1998]]
Det voteres så over forslag nr. 34, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa oppretthalde IKT-driftsfag som eige VKI-kurs med brei rekruttering frå grunnkursa.» Her har Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet varslet at de vil stemme for forslaget.
Det skal nå voteres over rammeområde 17 med tilhørende mindretallsforslag. Vi starter med forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Høyre. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder:
Det gjenstår da å votere over innstillingens forslag til rammeuavhengige vedtak.
Arbeiderpartiet har her varslet at de vil stemme imot.
Presidenten har registrert at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Da er vi ferdige med voteringen i sak nr. 1.
Under debatten har Ursula Evje satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «I statsbudsjettet for 2000 gjøres følgende endringer: Kap.PostFormål:Kroner243Kompetansesentra for spesialundervisning1Driftsutgifter, kan nyttes under postene 21 og 60, blir redusert med 993 00021Spesielle driftsutgifter, kan overføres, blir økt med 105 000 000»
Det voteres først over kap. 243 under I. Fremskrittspartiet har varslet at de her vil stemme imot. Det voteres deretter over de øvrige kapitler under I og over II.
Under debatten har Odd Einar Dørum satt fram et forslag på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:89[[1999-2000]]
Under debatten har Rolf Reikvam satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av våren 2001 fremme lovforslag som gir voksne elever med rett til videregående opplæring og som får opplæring i tilbud tilrettelagt for voksne, rett til gratis skoleskyss på linje med voksne elever som går i ordinære klasser.»
I sak nr. 6 foreligger det ikke noe voteringstema.
Under debatten har Jan Simonsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette en offentlig utredning og deretter fremme forslag om en gjennomarbeidet helhetspolitikk for norske bosettinger i andre land og de utfordringer dette medfører for det norske samfunn og dets lover, regler og ordninger.»
Det foreligger ikke noe referat.